Vagnere Jana

Vongezers

Jana Vagnere

Vongezers

atsauksmes

“Vongezers” ir postapokaliptisks romāns. Kārtējais? - jūs jautāsiet. Jā, kārtējais, taču Janas Vāgneres romāna centrā ir tā varoņi, un tas piešlcir grāmatai nesteidzīgu ritmu, raisot lasītājā sajūtu, ka pasaule palēnām un neizbēgami ieslīgst miglā. Nemanāmi spriedze kļūst taustāma...

Passion-polar.com

Izcilā, talantīgā autore Jana Vāgnere jāuzteic par inteliģenci un izdomu, kas izpaužas gan darba sižetā, gan tik dažādajos tēlu raksturos. Interesanti, ka romānā nav pozitīvo un negatīvo tēlu, nav labo un Jauno, neliešu un "kārtīgo pilsoņu”. Ja, sākot lasīt grāmatu, jūtat simpātijas pret vienu vai otru varoni, nebūs ilgi jāgaida, līdz viņā vilsieties. Autore ir radījusi pasauli, kurā homo sapieris var kļūt par canis lupus.

Alytus.rvb.lt

"Vongezers” ir stāsts par mūslaiku Robinsoniem, kas, spītējot tumsai, sniegam un salam, dodas uz Krievijas ziemeļiem, uz Karēliju. Pārbaudījumi, ar kuriem viņi saskaras šajā ceļā, atbilst žanra noteikumiem: tie ir gan tehniski, gan ētiski un cilvēciski; ceļā viņiem draud nemitīgas briesmas, katra tikšanās var beigties ar potenciālu uzbrukumu un vien retu reizi sola ko labu. Grāmatu nav iespējams nolikt malā, pirms lasītājs aizvēris pēdējo lappusi.

Next.liberation.fr

Nekad neesmu bijusi šī žanra fane. Bet nu, pulksten četros no rīta, sēžu, pa fragmentiem lasu "Vongezeru” jūsu blogā un nevaru apstāties. Visu spēju tik labi iztēloties, ka liekas - es skatos filmu vai esmu sastapusi romāna personāžus dzīvē. Nevaru vien sagaidīt turpinājumu!

No Janas Vāgneres bloga lasītāju atsauksmēm

Romāna spēks slēpjas tā autentiskumā. Tekstā nav falšuma: visi cilvēka dabas vērojumi ir psiholoģiski patiesi. Romāns tik ļoti ievelk sevī, ka jūtos atvieglota katru reizi, kad, izlasījusi kādu fragmentu, atgādinu sev - tas ir romāns, fikcija, bet es dzīvoju šeit, reālajā pasaulē...

No Janas Vāgneres bloga lasītāju atsauksmēm

Mamma nomira otrdien, septiņpadsmitajā novembrī. Es par to uzzināju no kaimiņienes - sevišķi ironiski bija tas, ka nedz es, nedz mamma ar viņu nekad netikām sagājušās, viņa bija kašķīga, ar dzivi neapmierināta sieviete ar nelaipnu, it kā akmenī izcirstu seju; to piecpadsmit gadu laikā, kurus mēs ar mammu nodzīvojām ar kaimiņieni vienā stāvā, bija vairāki tādi, kuros es viņu pat nesveicināju un tīksmīgi spiedu lifta pogu, pirms viņa bija paspējusi līdz tam atnākt no savām durvīm, elsdama un ar pūlēm vilkdama kājas, - automātiskās durvis aizvērās tieši tajā brīdī, kad viņa pienāca klāt, viņai bija tik smieklīga sejas izteiksme: monumentāls sašutums. Ar tādu pašu sejas izteiksmi viņa tajos nedaudzajos gados (man toreiz bija četrpadsmit, varbūt piecpadsmit) zvanīja pie mūsu durvīm - mamma nekad neaicināja viņu ienākt - un izteica savas pretenzijas: priekštelpā no zābakiem satecējis izkusis sniegūdens, ciemiņš, kas kļūdas pēc piezvanījis pie viņas durvīm pēc desmitiem vakarā, “mamm, ko viņai atkal vajag” - es skaļi teicu, kad mammas intonācija kļuva pavisam bezpalīdzīga, - viņa visā savā mūžā tā arī nebija iemācījusies aizstāvēties, un jebkāds, rindā stāvot, izraisījies nieka konflikts, no kura pārējiem dalībniekiem tikai iespīdējās acis un veselīgi pietvīka vaigi, viņai beidzās ar galvassāpēm, sirdsklauvēm un asarām. Kad man palika astoņpadsmit, kaimiņienes iknedēļas intervences pēkšņi aprāvās, turklāt pavisam - varbūt viņa bija sajutusi, ka esmu gatava nomainīt mammu postenī pie durvīm, un tāpēc izbeidza savus sašutuma pilnos iebrukumus; vēl pēc kāda laika es atkal sāku viņu sveicināt, katru reizi izjūtot kaut kādu neizprotamu uzvaras prieku, bet ļoti drīz pēc tam es no mājām aizgāju (iespējams, pēc manas izvākšanās karš turpinājās, taču mamma man par to nekad nebija teikusi), un dusmīgā, Ighā sieviete, kurai galīgi nepiestāvēja viņas vārds - Ļubova, tātad “mīlestība” manā atmiņā saruka un pārvērtās par vienu no daudzajiem nenozīmīgajiem bērnības elementiem.

Man liekas, pēdējo desmit gadu laikā es ne reizi nebiju dzirdējusi viņas balsi, tomēr nezin kāpēc pazinu acumirklī, kolīdz viņa pateica “Aņuta”; viņa izrunāja manu vārdu un apklusa, un es tūlīt pat sapratu, ka mammas vairs nav, - viņa tikai elpoja klausulē, skaļi un aizvilkdamās, un pacietīgi gaidīja, kamēr es nosēdos uz grīdas, kamēr pūlējos ievilkt elpu, kamēr raudāju, vēl neizdzirdējusi ne vārda, tikai šo “Aņuta”, es raudāju un spiedu klausuli pie auss, un klausījos viņas elpā, un biju gatava raudāt tik ilgi, cik vien iespējams, lai vairs neizskanētu neviens vienīgs vārds, bet dusmīgā sieviete, kuru sauca Ļubova, kura manā atmiņā bija pārvērtusies izplūdušā bērnības bildītē - monumentāls sašutums, lifta durvīm aizveroties, - ļāva man raudāt desmit vai varbūt divdesmit minūtes un tikai pēc tam sāka runāt. Pēc tam - es sēdēju uz grīdas - viņa teica, ka mamma pilnīgi nemaz neesot mocījusies, “mēs te televīzijā esam redzējuši visādas šausmas, protams, bet tu neko tādu nedomā, viss nemaz nebija tik briesmīgi, nekādu krampju, nekādas smakša-nas, pēdējās dienas mēs neveram durvis ciet, Aņečka, maz kas var notikt, pati saproti: kļūs sliktāk - nepaspēsi aiziet līdz durvīm; es biju pie viņas iegājusi, atnesu mazliet buljona, bet viņa gulēja gultā, un seja viņai bija ļoti mierīga, it kā viņa vienkārši miegā būtu beigusi elpot”.

Mamma man nebija teikusi, ka ir slima, taču es nezin kāpēc jutu, ka tā notiks. Bija neizturami katru dienu dzīvot, zinot, ka viņa atrodas astoņdesmit kilometrus no mūsu rāmajām, laimīgajām mājām, ar mašīnu labi ja četrdesmit minūšu, un es nevaru aizbraukt viņai pakaļ. Pirms pusotra mēneša biju pie viņas pēdējo reizi, Miškas skola tad jau bija slēgta karantīnas dēļ, institūtos arī vairs lekcijas nenotika, un, liekas, bija sākušās runas par kinoteātru un cirka slēgšanu, tomēr tas viss vēl neizskatījās pēc katastrofas, drīzāk pēc neparedzētām brīvdienām, cilvēki maskās uz ielām joprojām bija retums, un viņi jutās neveikli, jo visi pārējie uz viņiem blenza, Serjoža vēl katru dienu braukāja uz darbu, un pilsēta, pilsētā pagaidām nebija izziņota karantīna - par to pat runas nebija, nevienam ne prātā nevarēja ienākt, ka milzīgo megapoli, gigantisko skudru pūzni tūkstoš kilometru platībā iespējams no ārpuses aiztaisīt ciet ar dzeloņstieplēm, ka iespējams to nošķirt no ārpasaules, ka vienā gaišā dienā pēkšņi vairs nestrādās ne lidostas, ne dzelzceļa stacijas, pasažieriem liks kāpt ārā no piepilsētas vilcieniem un viņi nosalušos, izbrīnītos baros stāvēs uz peroniem kā bērni, kuriem skolā atceltas stundas, reizē jūtot gan nemieru, gan atvieglojumu, ar skatieniem pavadot vilcienus, kuri tukši aizbrauca tālāk uz pilsētu, - tai dienā nekas no tā visa vēl nebija noticis. Es biju ieskrējusi uz brītiņu - savākt Mišku, kurš pie mammas ēda pusdienas, mamma teica: "Aņuta, vismaz paēd, zupa vēl karsta,” - bet man gribējās paspēt atgriezties mājās līdz Serjožas atbraukšanai, liekas, es tik tikko paspēju padzert kafiju un jau metos prom, tā arī necik daudz ar viņu neparunājusies, priekšnamā pie durvīm steigšus nobučojusi uz vaiga, “Miška, ģērbies ātrāk, tūlīt sāksies trakākie korķi”, pat neapkampu, ak, māmiņ, māmiņ.

Viss notika tik ātri - dažas dienas iepriekš internetā pēkšņi parādījās baumas, es joka pēc tās lasīju un vakaros stāstīju Serjožam, viņš smējās: “Aņka, nu kā tu to iztēlojies, karantīna lielpilsētā - trīspadsmit miljoni cilvēku, valdība, un vispār tur strādā puse apgabala, nevajag taču jukt prātā kaut kādas respiratoras glupības dēj, tūlīt jau jūs, paranoiķus, iedzīs panikā, jūs sapirksieties zāles, un viss pamazām noklusīs.” Karantīna pilsētā tika ieviesta pēkšņi, naktī - Serjoža no rītiem nekad mani nemodināja, bet zināju, ka viņam patīk, ja es ceļos reizē ar viņu, vāru viņam kafiju, staigāju pa māju viņam pakaļ basām kājām, miegainām acīm sēžu blakus, kamēr viņš gludina sev kreklu, pavadu līdz ārdurvīm un tenterēju atpakaļ uz guļamistabu, lai pārvilktu segu pāri galvai un vēl pāris stundiņu pagulētu. Tai rītā viņš mani pamodināja ar telefona zvanu. “Mazais, paskaties internetā, uz pilsētu zvērīgs korķis, jau pusstundu stāvu un nekustu uz priekšu.” Viņa balss bija viegli aizkaitināta kā jau cilvēkam, kuram nepatīk nokavēt, taču nemiera balsī nebija - es skaidri atceros, nemiera vēl nebija. Es nolaidu kājas no gultas un kādu laiku sēdēju un nekustējos, līdz pamodos, tad aizčāpoju uz kabinetu, ieslēdzu laptopu, šķiet, pa ceļam iegriezos virtuvē un ielēju sev kafiju - tā vēl nebija paspējusi atdzist, dzēru no krūzes silto kafiju un gaidīju, kamēr palaidīsies Jandekss, lai paskatītos korķus, un tieši virs meklēšanas loga starp citiem jaunumiem -starp visādiem, piemēram, “Lidmašīnas katastrofā Malaizijā nav bojāgājušo” un “Mihaels Šūmahers atgriežas Formula-l trasē” - pirmajā rindā bija šī frāze: "Nolemts īslaicīgi ierobežot iebraukšanu Maskavas teritorijā”. Frāze galīgi nebija briesmīga, garlaicīgi, plakani vārdi, "īslaicīgi ierobežot" izklausījās kaut kā parasti un droši, es izlasīju īso ziņu līdz galam - četras rindas un, kamēr zvanīju Serjožam, ziņas pēkšņi sāka uzrasties cita pēc citas turpat virs pirmā, nebriesmīgā uzraksta; es biju tikusi līdz vārdiem "MASKAVĀ IZSLUDINĀTA KARANTĪNA”, un tai brīdī Serjoža paņēma klausuli un teica:

- Es jau dzirdēju, tikko teica pa radio, pagaidām nekas vairāk nav zināms, tūlīt piezvanīšu uz kantori, pēc tam atzvanīšu tev, tu tikmēr palasi vēl, labi? Kaut kāda muldēšana, - un beidza sarunu.

Tālāk nelasīju, bet zvanīju mammai, klausulē atskanēja garie signāli, es nospiedu sarkano podziņu un zvanīju mammai uz mobilo - kad viņa beidzot paņēma klausuli, balss šķita nedaudz aizelsusies.

- Aņuta? Kas tad nu, kas noticis, kas tev ar balsi?

- Mamm, kur tu esi?

- Izgāju uz veikalu - maize beigusies; kas tad pēkšņi, Aņa, es šajā laikā nekad neesmu mājās, kas par paniku?

- Jūs esat karantīnā, mammu, pilsētā nav iespējams iebraukt, es pagaidām neko nezinu, tas bija ziņās, tu no rīta biji ieslēgusi ziņas?

Viņa mazliet paklusēja, bet tad sacīja:

- Labi, ka jūs esat ārpusē. Serjoža mājās?

Serjoža vēl vairākas reizes zvanīja no mašīnas, es viņam lasīju priekšā jaunās ziņas, kas visu laiku parādījās internetā, - tās visas bija īsas, detaļas nāca gaismā pa mazai kripatiņai, bieži pirmie vārdi bija “pēc nepārbaudītām ziņām”, “avots pilsētas administrācijā informē”, bija solīts, ka ziņās pulksten divpadsmitos pa federālajiem kanāliem runās galvenais sanitārais ārsts, es refre-šoju un refrešoju internetā lapu, līdz man gar acīm metās raibs no virsrakstiem un burtiem, kafija bija atdzisusi, un visvairāk man gribējās, kaut Serjoža ātrāk atgrieztos mājās; kad zvanīju trešo reizi, viņš pēkšņi teica, ka korķis ir izkustējies, šoferi, kas bija izslēguši dzinējus un klimta pa šoseju, piestājot pie blakus-mašīnām un klausoties ziņas pa radio - “kaut kādi murgi, mazais, ziņas ir tikai reizi pusstundā, viņi te laiž mūziku ar reklāmu, velns viņus rāvis” -, bija atgriezušies savās mašīnās, un tās kolonnā bija sākušas rāpot uz pilsētas pusi; pēc četrdesmit minūtēm un pieciem kilometriem, kad izrādījās, ka tuvākajā estakādē straume tiek novirzīta uz apgabalu, Serjoža piezvanīja vēlreiz un teica:

- Izskatās, ka nemelo, pilsēta tiešām ir aizklapēta ciet. - It kā vēl būtu kādas šaubas, it kā, virzoties uz pilsētas pusi šos piecus pēdējos kilometrus, viņš bija cerējis, kā tas ir tikai neizdevies joks.

Pamodās Miška. Viņš nokāpa no otrā stāva un noblīkšķināja ledusskapja durvis, es izgāju no kabineta un teicu:

- Pilsēta ir ciet.

- Tas ir kā? - Viņš pagriezās pret mani, un nezin kāpēc viņa miegainā seja, izspūrušie mati un spilvena rievas uz vaiga mani uzreiz nomierināja.

- Maskavā izsludināta karantīna. Serjoža brauc atpakaļ uz mājām, es zvanīju vecmāmiņai, viņai viss ir kārtībā. Kādu laiku pilsētā nokļūt nebūs iespējams.

- Forši, - noteica mans bezrūpīgais, kārnais puišelis, kura dzīvē nebija sūrāku problēmu par salūzušu spēļu konsoli; viņu šī ziņa it nemaz nenobiedēja - varbūt viņš nodomāja, ka vēl kādu laiku turpināsies brīvlaiks, varbūt vispār neko nenodo-māja, tikai miegaini man uzsmaidīja un, paķēris apelsīnu sulas paku un cepumus, šļūkādams kājas pa grīdu, devās atpakaļ uz savu istabu.

Tas viss tiešām vēl nešķita nekas briesmīgs. Nebija iespējams iztēloties, ka šī karantīna pēc dažām nedēļām netiks atcelta -televīzijā šajās dienās skanēja vārdi “pagaidu pasākumi” “situācija tiek kontrolēta”, “pilsētā pietiek zāļu, ir organizēta pārtikas piegāde”, ziņas vēl nenāca bezgalīgā straumē, ar skrejošo rindu ekrāna apakšā un tiešraidēm no ielām, kuras izskatījās savādi tukšas, ar retiem gājējiem, kuru sejas slēpa marles apsēji, visos kanālos vēl bija lērums izklaidējošu raidījumu un reklāmu, un neviens vēl nebija patiešām nobijies - nedz tie, kas bija palikuši iekšā, nedz mēs, ārpusē atstātie. Rīti sākās ar ziņām, ar zvaniem mammai un draugiem. Serjoža strādāja attālināti, tas bija pat patīkami - neparedzēts atvaļinājums, mūsu saikne ar pilsētu nebija pārrauta, tikai ierobežota. Doma, ka vajadzētu kaut kā iekļūt pilsētā un atvest šurp mammu, nešķita steidzama -pirmo reizi mēs par to ieminējāmies bez lielas nopietnības, ēdot vakariņas, šķiet, pirmajā karantīnas dienā, un pirmajās dienās Serjoža (ne viņš viens - daži no mūsu kaimiņiem, kā vēlāk atklājās, bija darījuši to pašu) vairākas reizes brauca mēģināt; klīda runas, ka slēgtas esot tikai galvenās maģistrāles un daudzi otršķirīgi iebraukšanas ceļi joprojām esot brīvi, tomēr tikt līdz pilsētai viņam tā arī neizdevās un viņš vienmēr atgriezās tukšām rokām.

Tā īsti nobijāmies todien, kad tika paziņots, ka vairs nedarbosies metro. Viss kaut kā notika vienā un tajā pašā laikā, it kā pēkšņi būtu pavēl ušies necaurspīdīgi aizkari, un informācija gāzās pār mums kā mutuļojoša straume, pēkšņi mūs pārņēma šausmas par to, ka bijām pamanījušies izturēties tik bezrūpīgi, četrsimt tūkstoši saslimušo, piezvanīja mamma - “veikalos plaukti tukši, bet jūs neuztraucieties, es paspēju ieviest šādus tādus krājumus, man jau daudz nevajag, un Ļubova Mihailovna stāsta, ka tiekot drukātas pārtikas kartītes, kuru katru dienu sākšot dalīt pārtiku” -, bet pēc tam viņa teica: “Zini, bērniņ, man kļūst kaut kā neomulīgi, uz ielām visi ir maskās.” Pēc tam Serjoža nespēja sazvanīt biroju, mobilie sakari uzkārās kā Jaungada naktī - tīkls aizņemts un īsie signāli, bet dienas beigās jaunās ziņas sāka birt cita pēc citas: komandantstunda, aizliegts pārvietoties pa pilsētu, patruļas, medikamentu un produktu dalīšana uz kartītēm, komercorganizācijas slēgtas, skolās un bērnudārzos izveidoti ārkārtas palīdzības punkti. Naktī mūs sazvanīja Ļenka un raudāja klausulē: “Aņečka, nu kādi punkti, tur vienkārši ir lazaretes, uz grīdas salikti matrači, uz tiem guļ cilvēki - kā karā.”

Kopš tās dienas nebija neviena vakara, kad mēs ar Serjožu nekaltu plānus, kā izlavīties cauri karantīnai, cauri drūmu, bruņotu un ar respiratoriem nodrošinātu vīriešu kordoniem; sākumā šie kordoni bija vienkārši sarkanbalti plastmasas klucīši, kādu netrūkst pie katra autoinspekcijas posteņa, un, braucot pilnā ātrumā, tos viegli varētu izgrūstīt; betona bluķi, no kuriem rēgojās novembra vējā rūsējoša armatūra, uzradās vēlāk; “nu, viņi taču nešaus mums virsū, mums ir liela, smaga mašīna, varētu apbraukt apkārt pa lauku, nu, iedosim viņiem naudu” es tiepos, strīdējos, raudāju, “jāved šurp mamma un Ļenka, vajag taču vismaz pamēģināt”, un vienā tādā vakarā šī strīda vilnis iznesa mūs no mājas - Serjoža sabāza kabatās naudu, klusēdams, uz mani neskatīdamies, aizsaitēja zābakus, izgāja, atnāca atpakaļ pēc mašīnas atslēgām; es tā baidījos, ka viņš pārdomās, ka paķēru no pakaramā pirmo jaku, kas gadījās pa rokai, uzsaucu Miškam:

- Mēs braucam pakaļ vecmāmiņai, ja kāds ierodas, never vaļā, saprati? - un, atbildi nesagaidījusi, izskrēju līdzi Serjožam.

Pa ceļam mēs klusējām. Šoseja bija tukša un tumša, līdz apgaismotajam posmam vēl bija kilometri divdesmit, pretī paretam brauca kāda mašīna - sākumā aiz ceļa līkuma parādījās izkliedētas baltas gaismas mākonis, kurš pēc tam uzmirk-šķinot pārvērtās blāvi dzeltenos tuvajos uguņos, un no šīs mirkšķināšanas, kas atgādināja sveicienu, kļuva mierīgāk ap sirdi; es skatījos uz Serjožas profilu, stūrgalvīgi sakniebtajām lūpām un neuzdrošinājos pastiept roku un viņam pieskarties, lai neizpostītu to impulsu, kurš pēc vairākām strīdu, asaru un šaubu dienām bija licis viņam mani sadzirdēt, braukt ar mani kopā, vienkārši skatījos uz viņu un domāju - es tev vairs nekad neko nelūgšu, tikai palīdzi man atvest mammu šurp, lūdzu, palīdzi man.

Mēs braucām garām paugurainajiem privātmāju ciematiem, kuru logi rāmi spulgoja tumsā, izbraucām uz šosejas apgaismotās daļas - spuldzes līdzīgi kokiem noliekušas savas dzeltenās galvas abās maģistrāles pusēs, gan pa labi, gan pa kreisi lieli tirdzniecības centri ar apdzisušām gaismām, tukšas stāvvietas, nolaistas barjeras, reklāmas dēļi “Elitārs ciemats Kņaza Ezers”, “īpašnieks pārdod zemi, sākot ar 1 ha”; kad priekšā parādījās kordons, kas bloķēja iebraukšanu pilsētā, es pat sākumā uzreiz nesapratu, ka tas ir tieši tas - divas šķērsām novietotas patruļas mašīnas, viena ar izslēgtiem lukturiem, ceļmalā neliels, zaļš kravas auto, uz asfalta vairāki gari betona bluķi, kuri iztālēm atgādināja baltu, iegarenu pastilu, vientuļš cilvēka stāvs. Tas viss izskatījās tik nenopietni, tik ļoti atgādināja rotaļlietas, ka es pirmo reizi tiešām noticēju, ka mums varbūt tomēr izdosies, un, kamēr Serjoža samazināja ātrumu, paņēmusi telefonu, sameklēju mammas numuru un, kad viņa pacēla klausuli, teicu:

- Neko nesaki, mēs tūlīt atbrauksim tev pakaļ, - un uzreiz beidzu sarunu.

Serjoža pirms izkāpšanas no mašīnas nezin kāpēc atvēra un uzreiz aizvēra bardačoku, tomēr neko no turienes nepaņēma; dzinēju viņš atstāja ieslēgtu, un es ilgu brīdi sēdēju pasažiera vietā un skatījos, kā viņš iet uz kordona pusi. Viņš gāja lēni, it kā vispirms prātā izdomādams visu, kas viņam jāsaka, es skatījos viņam pakaļ, bet tad izlēcu no mašīnas - pēc būkšķa aizmugurē nopratu, ka durvis nav aizcirtušās, taču atpakaļ negriezos un gandrīz skriešus metos viņam pakaļ, un, kad panācu, viņš jau bija apstājies pretī kamuflāžā ģērbtam, lācīgi neveiklam cilvēkam; bija auksti, cilvēkam zem zoda karājās maska, un, kad mēs izkāpām no mašīnas, viņš uzreiz sāka stīvēt to priekšā sejai, vairākas reizes nesekmīgi pūlēdamies saņemt aiz malas ar biezā, melnā cimdā tērptu roku. Otrā rokā viņam bija līdz pusei izsmēķēta cigarete. Vienā no patruļmašīnām Viņam aiz muguras vidēja vairāki silueti un blāvi spīdēja ekrāniņš - viņi skatās televīziju, es nodomāju, viņi ir parasti cilvēki, tādi paši kā mēs, mēs varēsim sarunāt.

Serjoža bija apstājies piecu soļu attālumā, un es viņu klusībā uzslavēju: tas, cik steidzīgi cilvēks stīvēja sejai priekšā masku, lika domāt, ka viņš nevēlas, lai mēs pienāktu tuvāk; es arī apstājos, un Serjoža ierunājās uzkrītoši možā balsī - tai balsī, kuru mēs lietojam sarunām ar autoinspektoriem un miličiem:

- Komandier, kā mēs te varētu iekļūt pilsētā, ko?

Pēc viņa intonācijas un pēc tā, kā viņš saknieba lūpas, bija redzams, cik grūti viņam padodas šis nepiespiestais tonis, cik nepatīkams viņam ir šis tēlotais draudzīgums, kuru viņš īstenībā neizjūt, cik maz pārliecības viņam ir par to, ka tam būs panākumi; cilvēks piekārtoja masku un uzlika roku uz automāta, kas viņam karājās plecā, - šis žests nebija draudīgs, izskatījās, ka viņam vienkārši nav, kur likt roku; viņš klusēja, un Serjoža tai pašā nedabiski laipnajā balsī turpināja: - Mīļais draugs, ļoti vajag, cik jūsu te ir - pieci? Varbūt varam sarunāt? - un viņš iebāza roku kabatā. Patruļmašīnas durvis aizmugurē mazliet pavērās, un tai brīdi cilvēks, kurš bija uzlicis roku uz automāta, jauneklīgā, gandrīz vēl lūstošā balsī teica:

- Nav atļauts, griezieties atpakaļ, - un ar roku, kurā kūpēja neizsmēķētā cigarete, pamāja uz sadalošās joslas pusi, un mēs abi automātiski paskatījāmies turp - no sadalošās metāla lentes bija kārtīgi izgriezts gabals, un sniegā lentes abās pusēs vīdēja skaidri saskatāmas riteņu sliedes.

- Pagaidi, komandier, - Serjoža iesāka, taču pēc tā, kādas acis bija cilvēkam ar automātu, es jau sapratu, ka nekas neiznāks: nav jēgas dēvēt viņu par komandieri, piedāvāt naudu, viņš tūlīt pasauks savējos, un mums nāksies sēsties mašīnā, griezties riņķī pa sliedēm, kuras bija iebraukuši tādi paši kā mēs, tie, kuri bija mēģinājuši iekļūt nospundētajā pilsētā un aizvest no turienes prom mīļu cilvēku, kādu, par kuru viņi baidās, un es, pastūmusi Serjožu malā un paspērusi vēl četrus soļus uz priekšu, nostājos tieši pretī cilvēkam ar automātu un tad beidzot ieraudzīju, ka viņš ir pavisam jauns, varbūt kādi gadi divdesmit; es centos ieskatīties viņam tieši acīs - viņš pūlējās novērst skatienu - un teicu:

- Paklausies. - Es teicu “paklausies”, lai arī nekad un nevienam nesaku “tu”, man tas ir svarīgi: ar “jūs” var nodrošināt distanci, lūk, te es, pieaugusi, izglītota, dzīvē veiksmīga, un, lūk, viņš, puišelis ar melnām baku rētiņām uz vaigiem tur, kur tos neslēpj baltā maska, taču šai brīdī es skaidri zinu, ka jārunā tieši tā. - Paklausies, - es saku, - saproti, tur ir mana mamma, mana mamma ir tur, viņa ir pilnīgi viena pati, viņa ir vesela, tev ir mamma, tu viņu mīli, nu, lūdzu, palaid mūs, neviens nepamanīs, gribi, es braukšu viena, viņš mani te pagaidīs, man mājās ir bērns, es pilnīgi noteikti atgriezīšos, es tev apsolu, es braukšu viena un pēc stundas būšu atpakaļ, palaid mani. - Viņa acīs pavīdēja nedrošība, es to pamanīju un grasījos teikt vēl kaut ko, taču tai brīdī viņam aizmugurē uzradās vēl viens tādā pašā maskā un ar tādu pašu automātu pār plecu.

- Semjonov, kas tev tur notiek? - Un es, cenzdamās pēc kārtas raudzīties acīs viņiem abiem, kamēr viņi nav saskatījušies, sāku runāt ļoti ātri, lai neļautu viņiem attapties:

- Zēni, palaidiet mani, lūdzu, man jāaizbrauc pakaļ mammai, tur palika mana mamma, mans vīrs pagaidīs te ar jums, stundas laikā es būšu atpakaļ, varat pat nelikt viņam kāpt savā mašīnā, Serjoža, tu esi silti saģērbies, pareizi, tu te stundu pastaigāsi, es pavisam ātri, - bet tas, kurš bija vecāks, pēkšņi iznāca priekšā, pastumdams malā jauniņo Semjonovu ar gandMz izdegušo cigareti rokā, un teica - skaļi, gandrīz kliegšus:

- Nav atļauts, jums saka, it kā es to būtu izdomājis, ātri griezieties riņķī, man ir pavēle, ejiet uz mašīnu! - un savēzēja automātu, un viņa žests atkal nepavisam nebija draudīgs, taču neko vairāk es nepaspēju pateikt, jo jauniņais Semjonovs, ar nožēlu nometis izsmēķi sniegā turpat pie kājām, ierunājās gandrīz ar žēlumu:

- Apkārt apvedceļam ir savilktas dzeloņstieples, tur ir vēl viens kordons, pat ja mēs jūs palaistu, tur jūs cauri netiktu.

- Ejam, mazais, ejam, mūs neizlaidīs, nekas mums neizdosies, - teica Serjoža, saņēma mani aiz rokas un gandrīz ar varu veda uz mašīnu. - Paldies, vīri, es sapratu, - viņš sacīja, un es zināju, ka iebilst jau vairs nav vērts, taču vienalga vēl domāju, ko viņiem pateikt, lai viņi mani palaistu, un nekas, nekas man nenāca prātā, un, kad mēs iekāpām mašīnā, Serjoža atkal nezin kāpēc atvēra un aizvēra bardačoku un, pirms bija iedarbinājis motoru, man teica:

- Tā jau vairs nav ne milicija, ne ceļinieki. Tu paskaties uz formastērpiem, Aņka, tā ir regulārā armija. - Un, kamēr viņš apgrieza mašīnu, kamēr zem riteņiem čirkstēja sniegā iebrauktās sliedes, es paņēmu rokās telefonu un atradu mammas numuru - pirmo pie burta "M” “mamma” viņa uzreiz pēc pirmā signāla paņēma klausuli un sauca: - Hallo, Aņa, hallo, kas jums tur notiek?

Un es teicu - gandrīz mierīgi:

- Māmiņ, neizdevās, jāpagaida, mammu, mēs kaut ko izdomāsim.

Viņa kādu laiku neteica neko, un bija dzirdama tikai viņas elpa - tik skaidri dzirdama, it kā viņa sēdētu mašīnā man blakus.

Tad viņa teica:

- Nu protams, mazais.

- Es tev vēlāk vakarā piezvanīšu, labi? - Es noliku klausuli un sāku rakņāties pa kabatām, man nācās paslieties pusstāvus, mēs jau braucām atpakaļ, drīz bija jābeidzas apgaismotajai šosejas daļai - jau redzēju priekšā dzeltenās gaismas robežu un privātmāju ciematu spulgojošās uguntiņas, mājās mūs gaidīja Miška. - Iedomājies, es aizmirsu mājās cigaretes, - es teicu Serjožam un apraudājos.

Tieši pēc nedēļas, otrdien, septiņpadsmitajā novembrī, mamma nomira.

Šis sapnis man ir rādījies visu mūžu - dažkārt reizi gadā, dažkārt retāk, taču vienmēr, kad es jau sāku par to piemirst, tas noteikti atgriezās: man kaut kur jānokļūst, pavisam netālu, tur mani gaida mamma, un es dodos uz priekšu, taču ļoti lēni -ceļā sastopu kaut kādus nevajadzīgus, liekus cilvēkus un ieķeros sarunās ar viņiem kā zirnekļa tīklā, un, kad beidzot jau esmu gandrīz pie mērķa, pēkšņi saprotu, ka esmu nokavējusi, mammas tur vairs nav, viņas nekur nav - un es viņu vairs nekad neredzēšu. Es vienmēr pamodos pati no sava kliedziena, ar asarām noplūdušu seju, nobiedējot blakus guļošo vīrieti, un arī tad, ja tas, kurš gulēja blakus, mani apskāva un centās mierināt, es rāvos ārā un grūdu prom viņa rokas, apstulbusi no savas nesagraujamās vientulības.

Deviņpadsmitajā novembrī mūsu telefons apklusa pavisam; reizē tika atslēgts arī internets. To atklāja Miška - vienīgais, kurš centās vismaz izlikties, ka dzīvē viss rit savu gaitu; iznirdama no miegainās komas,kurā mani noveda tabletes - Serjoža lika man tās dzert ik reizi, kad sāku raudāt un nespēju rimties, - es gāju skatīties, kur viņi ir - divi vienīgie cilvēki, kuri man bija palikuši. Dažkārt es viņus sastapu, kopā noliekušus galvu pie datora, šķirstot ziņu lenti, dažkārt Serjoža bija kaut kur ārā - man liekas, viņš tur skaldīja malku, lai gan vēl bezjēdzīgāku nodarbošanos bija grūti pat iedomāties, turpretī Miška - Miška joprojām sēdēja pie datora, skatījās kaut ko YouTube vai spēlēja inter-netā spēles, un, to redzot, es atkal kliedzu un raudāju; uzreiz noklaudzēja ārdurvis, ielaižot mājā auksta gaisa strāvu, uzradās Serjoža, kurš aizveda mani uz guļamistabu un lika iedzert vēl vienu tableti. Tai dienā, kad pazuda sakari, es pamodos no tā, ka Serjoža purināja mani aiz pleca.

- Pietiks gulēt, mazais, tu mums esi vajadzīga. Telefons nomira, internets arī, palikuši tikai jaunumi no šķīvja, bet mums ar Mišku angļu valoda par švaku.

Nokāpusi lejā uz viesistabu, atradu uz dīvāna pie televizora Mišku - viņam klēpī bija Oksfordas vārdnīca, bet seja šķita koncentrēta un nelaimīga kā eksāmenā. Viņam apkārt sēdēja pieaugušie: daiļava Marina no trīsstāvu akmens pils ar baisiem tornīšiem ielas pretējā pusē un viņas resnais vīrs Ļoņa, ar kuru Serjoža svētdienās spēlēja biljardu. Uz grīdas turpat pie dīvāna sēdēja abu meitiņa - viņas priekšā bija nolikts trauks ar gliemežvākiem, kurus mēs bijām atveduši no kāzu ceļojuma; spriežot pēc apaļā vaiga, kāds no gliemežvākiem jau atradās viņai mutē, un tieva, mirdzoša siekalu stīdziņa stiepās no zoda līdz pārējiem trauslajiem dārgumiem. Kamēr kāpām lejā pa kāpnēm, Serjoža turēja mani aiz elkoņa - laikam divas dienas ar tabletēm un asarām nebija pagājušas veltīgi, jo Marina, pacēlusi acis (kaut arī bija agrs rīts, viņa bija nevainojami uzkrāsojusies - ir sievietes, kuras jebkurā diennakts laikā izskatās pēc īstiem eņģeļiem), ātri piešāva roku pie mutes un pat mēģināja pielēkt kājās.

- Aņa, tu šausmīgi izskaties, vai neesi slima?

- Mēs esam veseli, - Serjoža steigšus sacīja, un es uzreiz sadusmojos uz viņu par šo steidzīgumu, varētu padomāt, ka mēs esam tie, kas sēž Marinas viesistabā,-ļaudami savam bērnam apsūkāt citu cilvēku sentimentālās atmiņas. - Draugi, mums te ir notikusi...

Pirms viņš paspēja turpināt teikumu - man nezin kāpēc šķita svarīgi neļaut viņam pabeigt -, es piegāju pie meitenītes un, atāķējusi siekalaini slapjos, ciešos pirkstiņus, izrāvu trauku un noliku to labi augstu uz kamīna dzegas.

- Marina, izņem viņai no mutes gliemežvāku, viņa aizrīsies, tā tomēr nav konfekte.

- Atpazīstu savu meiteni, - Serjoža pusbalsī ar atvieglojumu noteica, mūsu skatieni sastapās, un es nevarēju viņam neuzsmaidīt.

Man viņi abi šķita neciešami - gan Marina, gan viņas primitīvais, skaļais Ļoņa, kā bāztin piebāzts ar naudu un glupām anekdotēm; Ļoņam pagrabā bija biljarda galds, un Serjoža brīvdienās reizēm devās uz turieni uzspēlēt; pirmajā pusgadā pēc tam, kad bijām sākuši dzīvot ciematā, mēģināju iet viņam līdzi, taču drīz kļuva skaidrs - es nespēju pat izlikties, ka man kopā ar viņiem ir jautri, "labāk jau lai nav nekādas sabiedriskās dzīves nekā šī pabaisā parodija” es Serjožam teicu, bet viņš atbildēja: “Zini, mazais, nevajag būt tik izvēlīgai; dzīvojot laukos, jāuztur attiecības ar kaimiņiem!” - un, lūk, tagad šie divi sēdēja manā viesistabā uz mana dīvāna, un mans dēls ar izmisušu seju pūlējās viņiem tulkot CNN ziņas.

Kamēr Marina ķeksēja meitai no mutes pēdējo gliemežvāku, Ļoņa saimnieciski uzplikšķināja uz dīvāna sev blakus un teica:

- Sēdies, Aņka, un tulko. Telefoni nosprāga, pie mums, kā rādās, melo, ka ausis kust, es gribu zināt, kas pasaulē notiek.

Es piesēdu uz žurnālgalda maliņas - man līdz nāvei negribējās sēsties viņiem blakus pagriezos pret televizoru un uzreiz vairs nedzirdēju Marinas bezpalīdzīgo dūdošanu: “Daša, spļauj ārā, tūlīt pat spļauj ārā," - un Ļoņas spalgo zvaigāšanu: “Aukle karantīnas dēļ palikusi otrā pusē, Marinkai nācās atcerēties par mātes instinktiem, pagaidām diez ko nesanāk, Serjoga, pats redzi,” - pacēlu roku, un viņi vienlaikus apklusa, es klausījos un lasīju skrejošo rindu ekrāna apakšā, pagāja desmit minūtes, piecpadsmit, valdīja absolūts klusums, un tad es pagriezos pret viņiem - Marina tagad sēdēja uz grīdas stīvā pozā, iežmiegusi rokā no Dašas mutes iegūto slapjo gliemežvāku, bet Ļoņa turēja meitenīti klēpī, ar roku aizspiedis tai muti, un viņa acis bija ļoti nopietnas, tik pieaugušu skatienu es viņam ne reizi nebiju redzējusi; Ļoņam blakus bija pamiris Miška, kalsna seja ar garu degunu, lūpu kaktiņi nolaisti, uzacis piepaceltas līdzīgi karnevāla Pjero, vārdnīca izslīdējusi no klēpja un nokritusi uz grīdas - acīmredzot viņam tomēr pieticis angļu valodas zināšanu, lai uzķertu galveno.

Uz Serjožu, kurš stāvēja aiz dīvāna, es nepaskatījos un teicu:

- Viņi saka - visur tas pats. Japānā septiņsimt tūkstoši saslimušo, ķīnieši statistiku nav devuši, austrāļi un angļi slēguši robežas, tikai tas necik nav palīdzējis - izskatās, ka viņi arī ir nokavējuši; lidmašīnas nelido nekur. Ņujorka, Losandželosa, Čikāga, Hjūstona - visās lielajās Štatu pilsētās ir karantīna, un visa Eiropa ir tādā pašā pakaļā - nu, tas īsumā. Teica, ka esot izveidots starptautisks fonds un notiekot vakcīnas izstrādāšana. Vēl teica, ka vakcīna būšot ne ātrāk kā pēc diviem mēnešiem.

- Bet ko par mums teica? - Ļoņa noņēma roku no meitiņas mutes, un tā uzreiz sāka sūkāt pirkstu; abi skatījās uz mani, un es pirmo reizi pamanīju, cik viņi ir līdzīgi - nabaga mazule, viņā nebija nekā no smalkkaulainās tīršķirnes Marinas, mazajai bija Ļoņas tuvu novietotās ačeles un resnie, ļumīgie vaigi, starp kuriem kā trijstūrains zirnis rēgojās zods.

- Kāda viņiem gar mums daļa. Par mums pagaidām runāja maz. Viss ir slikti un visur - īpaši Tālajos Austrumos, jo Ķīnas robežu slēgt nav iespējams, viņi apgalvo, ka tur trešdaļa iedzīvotāju esot inficēti; Pīterā karantīna, Ņižnijā karantīna.

- Bet Rostovā, ko par Rostovu teica?

- Ļoņ, nu nestāsta viņi par Rostovu, viņi stāsta par Parīzi, par Londonu. - Tas bija pat patīkami, manai sejai pievērsti četri izbiedētu acu pāri; viņi gaidīja katru manu vārdu, it kā no tā būtu atkarīgs kaut kas ļoti svarīgs.

- Man Rostovā ir mamma, - klusi teica Ļoņa. - Nedēļu nevaru tur nevienu sazvanīt, un tagad telefons pavisam nobeidzies. Serjoga, kas viņai uznāca? Aņa, kas ar tevi?

Kamēr Serjoža stūma uz ārdurvīm Ļoņu, kuram uz rokām bija meitenīte, un Marinu, kura visu laiku skatījās atpakaļ (“Serjoga, ko tad es tādu pateicu? Kas jums te lēcies? Varbūt vajag kaut kā palīdzēt?”), es pūlējos izelpot - kakls bija sažņaudzies, nesaki viņiem, nesaki - un uztvēru Miškas skatienu; viņš raudzījās manī, iekodis lūpā, un seja viņam bija izmisīga, bezpalīdzīga, es izstiepu roku, un viņš no dīvāna vienā lēcienā bija pie manis, galdiņš nodevīgi nobrākšķēja zem viņa svara, viņš ieķērās man plecā un kaut kur atslēgas kaula virzienā čukstēja:

- Mamm, kas tagad notiks?

Un es atbildēju:

- Nu iesākumam mēs, protams, salauzīsim to galdiņu, pie velna vecāsmātes. - Un viņš uzreiz sāka smieties, kā vienmēr darīja, kad bija pavisam mazs; viņu vienmēr bija ļoti viegli sasmīdināt, lai cik lielas bēdas bija uznākušas, tā bija visvieglāk viņu nomierināt, kad viņš raudāja. Viesistabā ienāca Serjoža.

- Par ko tā jāsmejas?

Es paskatījos uz viņu pāri Miškas galvai ūn teicu:

- Man liekas, kļūs tikai ļaunāk. Ko darīsim?

Atlikušo dienu mēs visi - es, Serjoža un pat Miška, aizmirsis par savām spēlēm, - nosēdējām viesistabā pie ieslēgta televizora, it kā tikai tagad beidzot būtu sapratuši, cik vērtīgs ir šis pēdējais mums vēl palikušais kanāls sakariem ar ārpasauli, un steigtos uzsūkt pēc iespējas vairāk informācijas, pirms arī šis pavediens tiek pārrauts. Miška gan teica:

- Pavadonim jau nu noteikti nekas nenotiks, mammu, lai ko viņi tur sadomātu atslēgt, pavadonis vienā mierā turpina lidot, - tomēr viņš sēdēja kopā ar mums tik ilgi, līdz beigu beigās aizmiga, atspiedis izspūrušo galvu pret divāna paroceni.

Kad tuvojās vakars, Serjoža izslēdza gaismu, iekūra kamīnā uguni un atnesa no virtuves viskija pudeli un divas glāzes. Mēs sēdējām uz grīdas pie dīvāna, uz kura gulēja ar pledu apsegtais Miška, un pamazām dzērām viskiju; uguns silti oranžā liesma kamīnā saplūda ar ekrāna zilgano blāzmu, televizors klusītēm bubināja un rādīja lielākoties tos pašus kadrus, kurus bijām redzējuši no rīta, - diktorus, aiz kuriem bija ģeogrāfiskās kartes ar sarkaniem punktiem, tukšas ielas dažādās pilsētās, ātrās palīdzības mašīnas, karavīrus, zāļu un pārtikas produktu izdalīšanu (rindās stāvošo cilvēku sejas atšķīrās tikai pēc masku krāsas), slēgto Ņujorkas fondu biržu. Es vairs neko netulkoju, mēs sēdējām klusēdami un tāpat skatījāmies ekrānā, un vienu brīdi man pēkšņi šķita, ka šis ir parasts vakars, tāds pats kā tie, kuru mūsu dzīvē jau bijis daudz, un mēs vienkārši skatāmies diezgan garlaicīgu filmu par pasaules galu - šajā filmā ir mazliet ievilcies sižeta atrisinājums. Es uzliku galvu Serjožam uz pleca, viņš pagriezās pret mani, noglaudīja man vaigu un pie pašas auss, lai nepamodinātu Mišku, teica:

- Tev taisnība, mazais, tik lēti tas viss nebeigsies.

Vieglais troksnis, no kura es pamodos, noklusa tajā pašā brīdī, kad atvēru acis; istabā bija tumšs - uguns kamīnā nodzisusi, un pēdējās sarkanīgās oglītes vairs gaismu nedeva -, aizmugurē šņāca Miška, man blakus sēdus, atmetis galvu, gulēja Serjoža. No ilgās sēdēšanas uz grīdas man bija notirpusi mugura, taču es nekustējos, cenzdamās atcerēties, no kā īsti biju pamodusies; vairākas bezgalīgi garas sekundes sēdēju pilnīgā klusumā, saspringti klausīdamās, un, kad jau gandrīz biju noticējusi, ka šo savādo troksni esmu vienkārši nosapņojusi, tas atskanēja no jauna, turpat man aiz muguras: prasīgs, skaļš klauvējiens pie loga stikla. Es pagriezos pret Serjožu un saķēru viņu aiz pleca -pustumsā redzēju, ka acis viņam ir vaļā; viņš piespieda pie lūpām pirkstu, tad, nepieceldamies kājās, nedaudz noliecās pa labi un ar brīvo roku sataustīja pie kamīna pakārto čuguna krāsns kruķi, kas brīdī, kad viņš to noņēma no vadža, klusi nožvadzēja. Pirmo reizi šajos divos gados, kopš mēs dzīvojām šajā gaišajā, vieglajā un skaistajā mājā, man uzmācās skaudra nožēla par to, ka bijām izvēlējušies nevis drūmu ķieģeļu cietoksni ar restotiem šaujamlūku lodziņiem kā lielākā dala mūsu kaimiņu, bet gaisīgu koka konstrukciju ar caurspīdīgu fasādi, kuru veidoja lieli, uz kori augšuptiecīgi logi; pēkšņi sajutu, cik trausliņa ir šī stiklotā aizsardzība, it kā mūsu viesistaba un visa māja tālāk dziļumā ar visiem tās omulīgajiem sīkumiem, mīļākajām grāmatām, ar visu uz dīvāna rāmi aizmigušo Mišku būtu tikai leļļu namiņš bez priekšējās sienas, un kuru katru brīdi no ārpuses varētu ielauzties gigantiska sveša roka, izjaucot ierasto kārtību, izrakņājot, izmētājot, izraujot jebkuru no mums laukā.

Mēs paskatījāmies uz loga pusi - pie balkona durvīm, kuras veda uz verandu, uz naksnīgo debesu fona vīdēja labi redzams cilvēka stāvs.

Serjoža mēģināja celties kājās; es ieķēros‘rokā, kurā viņš bija sažņaudzis kruķi, un ātri čukstēju:

- Pagaidi, necelies, nevajag. - Bet tai brīdī aiz stikla atskanēja balss:

- Nu ko jūs tur pamirāt, Brestas cietokšņa aizstāvji, es jūs cauri stiklam lieliski redzu. Serjožka, ver vaļā!

Krāsns kruķis ar blīkšķi izkrita Serjožam no rokas, un viņš metās pie balkona durvīm; Miška pamodās, apsēdās uz dīvāna un, apstulbušu skatienu lūkodamies apkārt, berzēja acis; durvis atvērās, viesistabā uzvēdīja ledaina gaisa un tabakas smarža, un cilvēks, kurš bija stāvējis aiz stikla, ienāca iekšā un noteica:

- Gaismu ieslēdziet, partizāni, jupis jūs rāvis.

- Sveiks, tēt, - Serjoža teica, pēc taustes meklēdams pa sienu slēdzi, un tikai tai brīdī es izelpoju, piecēlos kājās un piegāju tuvāk.

Kad mēs pirms trim gadiem iepazināmies - Serjoža mani ar savu tēvu neiepazīstināja uzreiz, bet gandrīz pusgadu pēc tam, kad viņa bijusī sieva beidzot atlaida žokļus, pēcšķiršanās kaislības bija mazliet pierimušas un mūsu dzīve pamazām sāka ieiet normālās sliedēs, - Serjožas tēvs manu sirdi iekaroja, tikko ienācis mazajā Čertanovas dzīvoklītī, kuru mēs ar Serjožu bijām noīrējuši, lai dzīvotu kopā; viņš ar labpatiku nopētīja mani no galvas līdz kājām, cieši un kaut kā galīgi netēvišķīgi apkampa un uzreiz lika saukt viņu par “tēti Borju”, lai gan es tā arī ne reizi nesaņēmos šos vārdus izteikt, sākumā vispār izvairījos no uzrunām, bet vēlāk, apmēram pēc kāda gada, paliku pie neitrālā “tēti” - uz “tu” es ar viņu joprojām nebiju pārgājusi. Jau no paša sākuma man ar viņu bija ļoti viegli - vieglāk nekā ar Serjožas draugiem, kuri bija viņu pieraduši redzēt pavisam citas sievietes sabiedrībā un ieturēja uzsvērti pieklājīgas pauzes ik reizi, kad es kaut ko sacīju, it kā viņiem būtu vajadzīgs laiks, lai atcerētos, kas es tāda esmu; es nemitīgi pieķēru sevi, mēģinot viņiem iepatikties, bezmaz lai tas maksā ko maksādams, tā bija kaut kāda bērnišķīga, muļķīga konkurēšana ar sievieti, kuras priekšā jutos vainīga, un sevi par to neieredzēju. "Tētis Borja” pie mums nemēdza ciemoties bieži - viņiem abiem ar Serjožu bija kaut kāds sarežģīts pagātnes stāsts, laikam vēl no Serjožas bērnības, viņi par to nekad nerunāja; man vienmēr šķita, ka Serjoža ar tēvu reizē lepojas un no viņa kaunas, abi reti sazvanījās un tikās vēl retāk - pat mūsu kāzās viņa nebija. Man bija aizdomas, vai tik nelaime nebija tāda, ka viņam nav pieklājīga uzvalka, jo viņš diezgan sen bija, visiem negaidot, pametis universitātes pasniedzēja karjeru, izīrējis savu nelielo Maskavas dzīvoklīti un pārcēlies uz laukiem, kaut kur uz Rjazaņas apkaimi, un, nekur citur gandrīz nerādīdamies, dzīvoja vecā vienstāva mājā ar krāsni un āra tualeti, paklusām piekopa malumedniecību un, kā teica Serjoža, pamatīgi dzēra ar vietējiem večiem, kuru vidū bija sev iekarojis neapstrīdamu autoritāti.

Viņš stāvēja nu jau apgaismotās viesistabas vidū, miegdams acis no pēkšņā gaišuma; viņam mugurā bija daudz pieredzējusi Serjožas medību jaka, bet kājās nezin kāpēc aizkustinoši pelēki velteņi bez galošām, ap tiem uz siltās grīdas jau bija sākusi veidoties neliela peļķīte. Serjoža tā kā devās viņam pretī, taču abi savādi neveikli sastinga soļa attālumā viens no otra un tā arī neapkampās, bet pagriezās pret mani, un tad es nostājos viņiem pa vidu un apkampu abus; caur biezajām, mājīgajām dūmu un tabakas smaržām pēkšņi uzvēdīja nepārprotams spirta smārds, un es klusībā nobrīnījos, kā viņam tomēr izdevies pie mums atbraukt, bet tad uzreiz man ienāca prātā, ka diez vai tas šobrīd uz ceļiem kādu interesē. Piespiedu vaigu pie viņa mednieka jakas izdilušās apkakles un teicu:

- Cik labi, ka jūs esat šeit. Gribat ēst?

Pēc stundas ceturkšņa uz plīts čurkstēja olu kultenis, un mēs visi - ieskaitot Mišku, kurš izmisīgi bolīja acis, pūlēdamies neaizmigt, - sēdējām ap virtuves galdu; pulkstenis rādīja pusčetri no rīta, un visa virtuve jau smirdēja pēc tēta drausmīgajām cigaretēm - viņš atzina tikai “Javu” un no Serjožas “Kenta” nicīgi atteicās. Kamēr tapa ēdiens, viņi ar Serjožu bija paspējuši iemest "pa vienai”, un, kad es noliku viņiem priekšā kūpošos šķīvjus un Serjoža grasījās saliet vēl, tētis Borja negaidīti uzlika glāzītei pāri savu lielo plaukstu ar nodzeltējušajiem, nopīpētajiem pirkstiem un teica:

- Nu nē, nupat jau saviesīgās dzīves laikam pietiks. Es atbraucu jums, bērni, pateikt, ka jūs esat idioti. Kāda velna pēc jūs te sēžat savā stikla mājā ar savu olu kulteni un tēlojat, ka viss ir kārtībā? Jums pat vārtiņi nav aizslēgti - un, lai gan, protams, jūsu smieklīgie vārtiņi, tas dekoratīvais žodziņš un vispār visa šī parodija par drošību ne bērnu nespētu apturēt, es tomēr biju no jums gaidījis vairāk apķērības.

Viņš runāja kā jokodams, taču acis nesmaidīja - es pēkšņi ieraudzīju, ka tēta lielā roka, kurā viņš turēja kārtējo aizkūpināto cigareti, dreb no pārguruma un pelni krīt taisni olu kulteņa šķīvī, viņa seja ir pelēka un ap acīm tumši loki. Savā nu jau nenosakāmas krāsas džemperī ar izstaipītu apkakli (gan jau arī tas agrāk piederējis Serjožam), biezajās biksēs un velteņos, kurus viņam pat nebija ienācis prātā noaut, viņš mūsu gaišajā, elegantajā virtuvē izskatījās pēc milzīga, svešāda putna, bet mēs trijatā patiešām sēdējām viņam apkārt kā pārbijušies bērni, tverdami katru vārdu.

- Es biju ļoti cerējis, ka jūs šeit vairs neatradīšu, biju domājis, ka jums būs pieticis prāta apjēgt, kas notiek, un jau sen būsiet aiznaglojuši savu leļļu namiņu ciet un aizbēguši no šejienes, - viņš turpināja, ar dakšiņu saņēmis gandrīz pusi kulteņa un turēdams to gaisā. - Taču, ņemot vērā jūsu visiem zināmo bezrūpīgo idiotismu, nolēmu tomēr par to pārliecināties, un diemžēl man izrādījās taisnība.

Mēs klusējām - mums nebija, ko teikt. Tētis ar nožēlu paskatījās uz kulteni, kas drebēja uz dakšiņas, nolika to atpakaļ šķīvī un šķīvi pastūma malā; bija redzams, ka viņš domā, kā lai iesāk, un es jau kaut kādā mērā zināju, ko viņš mums tūlīt pateiks, un, lai šo brīdi kaut nedaudz attālinātu, sarosījos, lai celtos un nokoptu galdu, taču tētis Borja, paceldams roku, mani apturēja un sāka runāt.

- Pagaidi, Aņa, tas nebūs ilgi. Iebraukšanu pilsētā aizliedza pirms divām nedēļām, - viņš tagad sēdēja, salicis rokas vienu uz otras un nokāris galvu, - bet kopš tā brīža, kad parādījās pirmie saslimšanas gadījumi, pagājis nedaudz vairāk par diviem mēnešiem, ja, protams, mums nestāsta melus. Nezinu, cik cilvēkiem bija jānomirst, pirms viņi nolēma izsludināt karantīnu, taču, spriežot pēc tā, ka mums jau atslēgti telefoni, viss notiek ātrāk, nekā viņi ir domājuši. - Viņš pacēla galvu un paraudzījās uz mums. - Bērni, nu paklau, sataisiet drusku gudrākas sejas, kas tad nu - nekad neesat dzirdējuši, kas ir epidēmijas matemātiskais modelis?

- Es atceros, tēt, - pēkšņi sacīja Serjoža.

- Kas tas par epidēmijas modeli? - uzreiz iejautājās Miška. Viņa acis bija apaļas.

- Tā, Miška, ir ļoti veca padarīšana, - tētis Borja sacīja, taču skatījās viņš uz mani, - mēs tādus rēķinājām vēl septiņdesmitajos gados Gamalejas institūtā, l'agad, protams, jau sen esmu vecs perdelis, taču vispārējie principi, es tā pieļauju, nav mainījušies; eksaktās zināšanas nevar nodzert, bērni, tāpat kā braukšanu ar velosipēdu. īsumā runājot, viss ir atkarīgs no slimības -kā īsti tā izplatās, cik tā ir lipīga, cik garš ir inkubācijas periods un kāds ir mirstības procents. Bet vēl ļoti sv&rīgi ir tas, kā varas iestādes šo slimību apkaro. Mēs toreiz sarēķinājām septiņpadsmit infekcijas - sākot ar mēri un beidzot ar banālu gripu; es neesmu ārsts, esmu matemātiķis un par šo jauno vīrusu zinu ļoti maz. Ar diferenciālvienādojumiem jūs nemocīšu, taču, spriežot pēc ātruma, kādā viss attīstās, karantīna īpaši nav palīdzējusi -cilvēki nevis izveseļojas, bet mirst, turklāt mirst ļoti ātri. Varbūt viņi šo vīrusu nepareizi ārstē, varbūt viņiem nav, ar ko to ārstēt, un varbūt viņi vienkārši vēl nav atklājuši, kā to darīt, - lai vai kā, nedomāju, ka pilsēta jau ir aizgājusi bojā, tomēr bojā tā aizies un ļoti drīz, un, kad tas viss sāksies, es jūsu vietā pacenstos būt labi tālu projām.

- Kas sāksies? - es jautāju, un tad ierunājās Serjoža:

- Viņi lauzīsies ārā, Aņa. Tie, kas ir pilsētā. Tie, kas nav paspējuši saslimt, kopā ar tiem, kas jau ir inficēti, bet vēl par to nezina, un vēl viņi ņems līdzi tos, kuri patiešām jau ir slimi, jo nedrīkst taču viņus tur pamest. Viņi mums garām brauks uz visām debespusēm, viņi klauvēs pie mūsu durvīm un lūgs ūdeni vai kaut ko ēdamu, vai naktsmājas, un, kolīdz tu kaut ko no tā visa viņiem atvēlēsi, tu saslimsi.

- Un, ja tu viņiem atteiksi, Aņa, - teica tētis Borja, - viņi var to ļoti ņemt ļaunā, tādēļ visa šī padarīšana mums nesola neko citu kā vien nepatikšanas.

- Cik daudz laika mums ir, tēt, kā tu domā? - Serjoža jautāja.

- Ne visai daudz. Manuprāt, labākajā gadījumā nedēļa, un es ļoti ceru, ka mēs nenokavēsim. Es, protams, jūs te, bērni, lamāju, bet pats arī neesmu labāks, jūs tomēr esat tikai mazi, dumji buržuji, toties man, vecajam muļķim, vajadzēja nevis savos laukos šņabi dzert, bet braukt pie jums uzreiz, kad viņi izsludināja šito savu karantīnu. Šādas tādas vajadzīgas mantas es atvedu, bet ne visu, protams, - naudas man līdzi necik daudz nebija, un es steidzos, tādēļ dažas dienas mums vajadzēs paskraidīt apkārt ne pa jokam; Serjožka, aizej atvērt vārtus, vajag iedzīt pagalmā manu mašīnu. Baidos, mana večiņa jau vairs nekur nebrauks -pēdējos kilometrus nopietni bažījos, vai nevajadzēs pie jums iet kājām. - Un, kamēr viņš piecēlies rakņājās pa kabatām, meklēdams atslēgas, es uz viņu skatījos un domāju, ka šis lācīgais, skaļais cilvēks, par kuru bijām pilnīgi aizmirsuši un kuram ne reizi nepiezvanījām pa šo laiku, kopš viss bija sācies, lai uzzinātu, kā viņam klājas, ir pametis savus Rjazaņas laukus, sakrāvis mašīnā visu savu vienkāršo mantību un bijis gatavs atstāt to ceļa vidū, ja divdesmit gadus vecā ņiva nosprāgs, un kājām iet pa aukstumu vienkārši tāpēc, lai pārliecinātos, ka mēs joprojām tepat vien esam, un liktu mums rīkoties tā, kā viņam šķiet saprātīgi. Varēja redzēt, ka Serjoža domā to pašu - man pat likās, ka viņš kaut ko teiks, tomēr viņš tikai paņēma mašīnas atslēgas un gāja ārā.

Kad durvis viņam aiz muguras aizvērās, mēs virtuvē palikām trijatā; tētis Borja atkal apsēdās, bez smaida sejā palūkojās uz mani un sacīja:

- Tu slikti izskaties, Aņa. Mamma?...

Es steigšus papurināju galvu un jutu, kā mana seja sagrumbojas, un viņš uzreiz saņēma mani aiz rokas un uzdeva vēl vienu jautājumu:

- Par Iru un Antošku ir kaut kas zināms? - Un tad es sajutu, ka asaras, nepaspējušas noritēt, izžūst man acīs, tāpēc ka biju aizmirsusi, pilnīgi aizmirsusi gan par Serjožas pirmo sievu, gan par piecus gadus veco Antošku; piespiedu roku pie mutes un šausmās vēlreiz papurināju galvu, bet viņš sarauca uzacis un jautāja:

- Kā tu domā, vai viņš būs ar mieru braukt prom bez viņiem? - Un pats tūlīt arī atbildēja: - Iesākumam gan vēl vajag izdomāt, uz kurieni tad mēs brauksim.

Tai nakti mēs vairs neko nespriedām - lcad Serjoža, salīcis zem milzīgās brezenta mugursomas smaguma, ienāca iekšā, tētis, uzmezdams man īsu, brīdinošu skatienu, metās viņam pretī, un saruna bija beigusies; nākamo pusstundu viņi, katru reizi centīgi dauzīdami kājas uz sliekšņa, lai nopurinātu no apaviem sniegu, nesa no ņivas, kura tagad stāvēja mājas priekšā, kaut kādus maisus, somas un kannas. Serjoža bija ierosinājis lielāko daļu mantu atstāt mašīnā, “mums taču tieši šobrīd tās nevajag, tēt” taču tētis Borja palika nepielūdzams, un drīz visa viņa raibā bagāža bija salikta glabāšanai kabinetā, uz kuru pēc tam devās arī viņš pats, atteicies no piedāvātā viesu gultasveļas komplekta.

- Nevajag man neko uzklāt, Aņa, es lieliski iekārtošos uz dīvāna, gulēšana jau vairs nebūs ilga, aizslēdziet durvis un ejiet gulēt, no rīta parunāsim, - viņš noteica un, tā arī nenoāvis velteņus, atstādams uz grīdas slapjas pēdas, aizlāčoja uz kabinetu un cieši aizvēra aiz sevis durvis.

Viņa sacītais noskanēja kā komanda - pirmais, nepateikdams mums ne vārda, gulēt aizgāja Miška, es dzirdēju, kā augšā noklaudz viņa istabas durvis. Serjoža aizslēdza durvis un arī devās augšā, bet es izstaigāju pirmo stāvu, slēgdama ārā gaismas, - kopš mūsu pārcelšanās uz šejieni šī klusā nakts apgaita bija kļuvusi par vienu no maniem mīļākajiem rituāliem: pēc viesu aizbraukšanas vai pēc parasta, mierīga vakara trijatā sagaidīt, līdz Serjoža un Miška aiziet uz guļamistabām, tad izkratīt tukšus pelnutraukus, novākt no galda traukus, sakārtot dīvāna spilvenus, klusumā izsmēķēt pēdējo cigareti un, atstājot lejā mājīgu, miegainu tumsu, pa apgaismotajām kāpnēm atkāpties uz otro stāvu, mazliet pastāvēt pie Miškas durvīm un, visbeidzot, ieiet mūsu vēsajā, tumšajā guļamistabā, nomest drēbes, ieslīdēt zem segas pie jau gandrīz aizmigušā Serjožas un pieglausties pie viņa siltās muguras.

Es pamodos, atvēru acis un paskatījos pa logu, pūlēdamās saprast, cik ir pulkstenis, taču pēc pelēkās novembra krēslas tur, ārā, nebija iespējams uzminēt, vai šobrīd ir rīts vai dienas otrā puse. Gulta man blakus bija tukša, un kādu brīdi nekustīgi gulēju un klausījos - mājā valdīja klusums. Neviens nebija mani modinājis, un mirkli es cīnījos ar kārdinājumu aizvērt acis un atkal aizmigt, kā bieži biju to darījusi pēdējās dienās, bet pēc tam tomēr piespiedos un piecēlos, uzmetu plecos rītasvārkus un kāpu lejā. Man nebija izlicies - māja bija tukša. Virtuvē jau atkal oda pēc tēta cigaretēm, uz galda starp brokastu atliekām stāvēja vēl silta kafijas kanna; es ielēju sev kafiju un sāku vākt kopā traukus, taču tai brīdī noklaudzēja ārdurvis un ienāca tētis Borja.

- Nosprāga mašīna, - viņš teica bezmaz uzvarošā tonī, it kā priecādamies, ka viņam izrādījusies taisnība. - Nāksies atstāt večiņu šeit. Labi, ka jums abiem ir džipi, ja tev būtu kaut kāda skuķu ākstība uz riteņiem, tad nezinu, ko mēs iesāktu.

- Labrīt, tēt, - es sacīju. - Kur tad Serjoža un Miša?

- Mēs tevi nemodinājām, Aņuta, - viņš pienāca tuvāk un uzlika roku man uz pleca, - vakarnakt tu izskatījies traki nomocījusies. Aiziet, dzer kafiju, mūs abus gaida daudz darba. Serjožku ar Mišku aizsūtīju iepirkties - neuztraucies, tālāk par Zveņigorodu viņi nebrauks, nav jau arī nekādas vajadzības: saraksts mums ir garš, bet ne visai daudzveidīgs, visu var nopirkt tepat netālu. Ja paveiksies un jūsu kaimiņi vēl nav atjē-gušies, ka lielos daudzumos nav jāievieš gluži vermuts un olīvas bez kauliņiem, tad pāris dienās būsim savākuši visu, kas vajadzīgs, un varēsim doties ceļā.

- Kur tad mēs galu galā brauksim?

- Iesākumam galvenais ir doties prom. Jūs esat pārāk tuvu pilsētai, Aņa, bet šobrīd - jo tālāk mēs būsim, jo labāk. Mēs ar

Serjožku no rīta parunājām, nolēmām, ka iesākumam atgriezīsimies pie manis Ļovinā - tas tomēr ir divsimt kilometrus no Maskavas, ļaužu nav daudz, līdz šosejai tālu, turpat blakus ir upe, mežs, medību saimniecība; brauksim uz turieni un tad jau redzēsim.

Dienasgaismā, mūsu virtuves pierastajā, mājīgajā gaisotnē -kafijas smarža, nenokoptais galds, maizes drupačas, uz krēsla atzveltnes uzmestā Miškas oranžā mājas jaka ar kapuci - viss vakar pie šī galda runātais šodien šķita nereāla fantāzija. Gar logu aizbrauca mašīna. Es iztēlojos tumšo, mazo divistabu mājeli, uz kuru mums nezin kāpēc vajag pārvākties no mūsu ērtās, pārdomātās pasaules, taču man nebija spēka tētim iebilst.

- Kas man jādara? - es jautāju. Viņš laikam no manas sejas izteiksmes bija nopratis, par ko domāju, un tas, ka nestrīdos pretī, viņu iepriecināja.

- Nekas, Aņa, pavizināsimies, varētu padomāt, ka jums ir, ar ko nodarboties, - viņš samiernieciski sacīja. - Un, ja pēkšņi izrādīsies, ka man nav taisnība, jūs vienmēr paspēsiet atgriezties. Ejam, parādi man, kur jums stāv siltās drēbes, es te ātri uzmetu sarakstu - padomā, varbūt sagribēsi ņemt līdzi vēl kaut ko.

Kad bija pagājusi mazliet vairāk nekā stunda, mūsu guļamistabā uz grīdas bija uzradušās drēbju kaudzītes: siltās jakas, vilnas zeķes, džemperi, apakšveļa; īpašu tēta atzinību izpelnījās izturīgie zābaki ar vilnas oderi, tos Serjoža mums ar Mišku bija nopircis pērngad pirms braukšanas uz Baikālu; "Bērni, jūs neesat bezcerīgi!” tētis svinīgi paziņoja. Es nesu no garderobes istabas drēbes, viņš tās šķiroja; laiku pa laikam piegāju pie loga un paskatījos uz ceļu - jau metās tumšs, un man ļoti gribējās, lai Serjoža ar Mišku atgrieztos pēc iespējas ātrāk. Pretējā mājā iedegās gaisma - kārtējo reizi piegājusi pie loga, pamanīju uz otrā stāva balkona vīrieša stāvu: Ļoņa bija izgājis uzsmēķēt, Marina viņam iekšā neļāva dūmot. Mani ieraudzījis, viņš pamāja ar roku, un es kārtējo reizi ierasti nodomāju, ka vajag beidzot pielikt necaurspīdīgus aizkarus - pārcēlušies uz dzīvi ārpus pilsētas, mēs galīgi neiedomājāmies, ka viss, kas notiek mūsu pagalmā un mājā, ir lieliski redzams kaimiņiem, līdz Ļoņa savā allaž rupjajā manierē reiz Serjožam izmeta: “Pēc jūsu uzra-šanās uz balkona pīpēt ir kļuvis daudz interesantāk; uzreiz var redzēt - jaunlaulātie.” Es pamāju pretī, un tai pašā brīdī tētis Borja man aiz muguras sacīja:

- Drēbju laikam jau ir diezgan, Aņa, tagad paskatīsimies, kā jums ar medikamentiem. - Un es jau gandrīz griezos prom no loga, kad pēkšņi pamanīju, ka pie Ļoņas mājas automātiskajiem vārtiem apstājas neliela, zaļa armijas kravas mašīna.

Pie stūres sēdēja cilvēks kamuflāžas tērpā ar melnu, adītu cepuri galvā. Pat cauri stiklam bija redzams, ka viņa sejai priekšā ir balta maska; aizcirtās durvis, un no kravas mašīnas izlēca otrs cilvēks, ģērbies tieši tāpat; viņam plecā karājās automāts. Nometis zemē cigareti, viņš to ar zābaka purngalu cītīgi izberzēja pa viegli apsnigušo asfaltu, pēc tam piegāja pie Ļoņas vārtiņiem un tos paraustīja - vārtiņi neatvērās, acīmredzot bija aizslēgti. Es pacēlu acis uz Ļoņu un ar žestu rādīju lejup, taču viņš jau arī pats bija pamanījis armijas mašīnu un vēra ciet balkona durvis, lai kāptu lejā; pēc pusminūtes vārtiņi atvērās, un tajos parādījās Ļoņa, uzmetis uz pleciem jaku; redzēju, ka viņš sniedz roku kamuflāžā tērptajam, taču tas pakāpās atpakaļ un savicināja automātu, it kā pavēlēdams Ļoņam paiet nost. Mašīnas brezenta pārsegs pavērās, pazemā apmale nolaidās, un no auto izlēca vēl viens cilvēks, arī maskā un ar automātu, taču atšķirībā no pirmā viņš pie vārtiem nepiegāja, palika stāvam pie mašīnas.

Kādu laiku nekas nenotika - Ļoņa joprojām stāvēja vārtiņos, roku viņš vairs nebija izstiepis, tomēr vēl aizvien smaidīja: acīmredzot viņi par kaut ko runāja; cilvēku kamuflāžā es redzēju tikai no aizmugures.

- Kas tur ir, Aņa? - mani uzrunāja tētis Borja. - Zēni atbrauca? - Un tajā bridi pirmais kamuflāžā tērptais pēkšņi paspēra vairākus straujus soļus uz Ļoņas pusi un ar automāta stobru iebakstīja viņam krūtis, tad viņi nozuda vārtiņos, bet pēc mirkļa tas, kurš bija izlēcis no mašīnas otrais, ātri iegāja viņiem nopakaļ; aiz Ļoņas trīsmetrīgā žoga nekas vairāk nebija redzams, bet es dzirdēju skaļas suņa rejas un piepeši - dīvainu, sausu skaņu, kuru uzreiz pazinu: tas bija šāviens, lai gan nepavisam nelīdzinājās sulīgajām, dunošajām kārtām Holivudas filmās un Miškas datorspēlēs. Es metos vērt vaļā logu - nedomādama, kāpēc, tai brīdi man nezin kāpēc šķita ļoti svarīgi atvērt logu un dzirdēt, kas tur notiek; no mašīnas kravas kastes izlēca vēl viens maskots cilvēks, kurš ieskrēja Ļoņas pagalmā, tad es sajutu uz pleca smagu roku, un tā vārda tiešā nozīmē nogāza mani uz grīdas.

- Aņa, ej nost no loga un nedomā rēgoties! - Tētis jau lamādamies skrēja lejā uz pirmo stāvu, es dzirdēju, kā viņa soļi būkšķ uz kāpnēm, kā aizcērtas kabineta durvis; man sametās bail palikt augšā vienai, un es pieliekusies metos viņam līdzi, taču nepaspēju pat aizskriet līdz kāpnēm, kad ieraudzīju, ka viņš jau nāk atpakaļ; viņam rokās bija melns, iegarens plastmasas futrālis, kuru viņš, pusbalsī lādēdamies, pa ceļam mēģināja atvērt; es piespiedos pie sienas, lai ielaistu viņu atpakaļ guļamistabā, un kā saitē piesieta gāju viņam līdzi, atgriezdamās pie loga.

Uz mani neatskatīdamies, tētis vairākas reizes nikni meta man ar roku, un es pakāpos dažus soļus atpakaļ, sastingu viņam aiz muguras un skatījos ārā viņam gar plecu - redzams joprojām nebija nekas, taču pa atvērto logu varēja dzirdēt, kā aiz žoga smalkā balsi spiedz Marina, un tad vārtiņos parādījās divi cilvēki; viņi gāja lēni, nesteigdamies un nesa Ļoņas milzīgo, plakano televizoru - vadi kā aste vilkās viņiem pakaļ pa sniegu, vienam pār plecu bija pārmests garš, pērļaini pelēks kažoks, vēl kaut kas - nepaspēju saskatīt - un, liekas, sieviešu somiņa. Kamēr šie abi mīņājās pie mašīnas, kraujot mantas kravas kastē, parādījās trešais - vēl kādu sekundes daļu pastāvējis, turēdams šķērsām Ļoņas pagalma dziļumā notēmēto automātu, viņš pēkšņi pagriezās uz mūsu mājas pusi. Man radās sajūta, ka viņš skatās man tieši acīs, mirkli pat šķita, ka tas ir jaunais Semjo-novs ar tumšām baku rētiņām tur, kur vaigus neslēpa maska, -tas pats, kuru mēs ar Serjožu pirms nedēļas bijām redzējuši pie karantīnas kordona liedzam mums iebraukt pilsētā; es automātiski piegāju tuvāk, lai viņu labāk redzētu, paklupu pār vaļējo plastmasas futrāli, kas bija nomests uz grīdas, bet tētis Borja, stāvot pie loga, atskatījās uz mani un dusmīgi uzsauca:

- Aņa, velns parāvis, tu paiesi nost vai ne? - Un tad es vienā rāvienā nosēdos uz grīdas tieši tētim pie kājām un beidzot paskatījos uz viņu - viņam rokās bija gara medību karabīne, kura asi oda pēc ieroču eļļas un nožvadzēja, kad viņš kaut ko pagrieza, bet tad viņš pietupās un, ar elkoni atbalstījies pret palodzi, izbāza stobru pa vaļējo logu.

Atskanēja dobjš, metālisks blīkšķis: acīmredzot cilvēks, kurš man atgādināja jauno Semjonovu, ar kājas spērieniem klauvēja pie mūsu vārtiem - tajos divos gados, kurus mēs ar Serjožu bijām nodzīvojuši šajā mājā, tā arī nebijām iztaisījušies pierīkot vārtiņiem zvanu, un tagad es nezin kāpēc par to nopriecājos, jo cilvēkiem, kuri grib ielauzties tavā mājā, nepienākas iespēja piezvanīt pie durvīm; durvju zvaniņa melodiskā šķindoņa - man īpaši patika viena skaņa, it kā tur kāds ar vieglu āmuriņu uzsistu pa vara šķīvi, “bo-bommm”, - būtu īpaši neiederīga šai brīdī, pēc šāviena, kas bija norībējis sākumā, pēc Marinas kliedziena, pēc tā, ko biju redzējusi pa logu, atšķirībā no zābaka spērieniem pa vārtu plāno metālu. Tētis Borja mazdrusciņ sakustējās, taču nevis izliecās pa logu, bet, tieši pretēji, piespiedās pie sānu sienas un skaļi uzsauca:

- Ei, dzimtenes aizstāvi, paskaties uz augšu! - un, ātri pacēlis roku, pieklauvēja pie loga stikla.

Acīmredzot viņam izdevās, un tas, kurš stāvēja pie mūsu vārtiem, palūkojās augšup - es sēdēju uz grīdas un neko nevarēju redzēt, taču vārtu rībināšana beidzās; pārliecinājies, ka uzmanība ir pievērsta viņam, tētis Borja turpināja:

- Paklau, puisēn, tev ar to savu automātu, kuru tu turi kā lāpstu, vajadzēs šaut cauri bieziem baļķiem, un es ļoti baidos, ka ar pirmo reizi tu vari netrāpīt, kas zina, varbūt arī ar otro ne. Toties es ar šito te, - viņš mazliet savēzēja pa logu izbāzto karabīnes stobru, - tavā paurī caurumu iztaisīšu ļoti ātri, un, ja man paveiksies - bet parasti man veicas -, paspēšu iztaisīt caurumu arī jūsu miskastes benzīnbākā, un neviens vairs nekur neaizvedīs visus tos krāmus, kurus salaupījāt kaimiņu mājā! Bet vispirms, kas zina, varu paspēt novākt to čali, kas sēž pie stūres. Mums taču tas viss nav vajadzīgs, pareizi?

Ārā bija klusums - pilnīgs klusums; pa vaļējo logu ielidoja sniegpārsla, tai līdzi nākamā, abas mazliet pariņķoja manu acu priekšā un, nosēdušās uz grīdas man pie kājām, sāka kust, un tad es izdzirdēju, ka noblīkšķ durvis un ierūcas dzinējs. Pēc pusminūtes, kad aizbraucošā auto rūkoņa bija izgaisusi, mēs ar tēti, viens otram nepateikuši ne vārdiņa, pielēcām kājās un metāmies lejā pa kāpnēm, no turienes - uz ārdurvīm un pa apsnigušo pagalmu - es nepaspēju uzmaukt kājās ziemas apavus un, netrāpījusi uz celiņa, līdz potītēm iegrimu sniegā -, atrāvuši vaļā vārtiņus, skrējām uz pretējo māju.

Dažus metrus no vārtiem, pa kreisi no tīri noslaucītā celiņa, neērti savilkusi apakšā kājas, it kā apstājusies lēciena vidū, gulēja Ļoņas mīlule, baltā alabaju skaistule. Spriežot pēc pozas, sune jau bija mirusi, sniegs tai apkārt bija sarkans un porains kā pušu pārgriezts augusta arbūzs; tai blakus tupēja Ļoņa, uz vaiga viņam bija asinis - varbūt paša, bet varbūt suņa. Mūs izdzirdējis, viņš pagriezās pretī - viņa sejā bija tāda kā bērnišķīga, aizvainota izteiksme; es piegāju tuvāk, pavisam lēnām, un gandrīz čukstus ierunājos:

- Ļoņa...

Viņš nez kāpēc piespieda pirkstu pie lūpām un žēlabaini teica:

- Paskatieties, ko viņi izdarīja, - un tad lempīgi nosēdās sniegā, ar pūlēm piepacēla suņa lielo, bezausaino galvu, ielika to sev klēpī un sāka glaudīt ar abām rokām; baltā galva atslīga atpakaļ, milzīgie žokļi pavērās, un starp sniegbaltajiem zobiem nokārās sārta perlamutra mēle.

Es pietupos viņam blakus, ar roku saspiedu Ļoņas plecu, bet viņš nolieca galvu, paslēpa seju biezajā, gaišajā spalvā un sāka sāniski šūpoties, kā aijādams nekustīgo suņa ķermeni. Tai brīdī viņam aiz muguras atvērās masīvās, kaltās durvis, un uz sliekšņa parādījās Marina - bāla, noraudājusies, viņa paskatījās uz mums ar tēti, taču ārā neiznāca, tikai bilda:

- Aņa, nu kā tas var būt, viņi pievāca kažoku un televizoru -tu redzēji?

- Pasaki paldies, meitenīt, ka viņi nepaņēma līdzi tevi un pēc tam kādus četrdesmit kilometrus tālāk neizmeta mežā, -man aiz muguras teica tētis Borja. - Idioti nelaimīgie, varētu padomāt, ka viņiem tas sūda kažoks būs vajadzīgs.

Ļoņa pacēla galvu, paskatījās uz tēti - velteņos, nenosakāmas krāsas džemperī ar izstaipītu apkakli, ar rokās sažņaugtu smagu medību karabīni - un ar cieņu teica:

- Oho, nopietns stroķis. - Tad tētis Borja paraudzījās lejup uz garo, baigo priekšmetu, kuru turēja rokā, un atteica:

- Nopietns, jā. Tikai nav pielādēts. Kad mēs beidzot iemācīsimies domāt tā, kā tagad jādomā, lūk, to es gribētu zināt.

* * *

Mums visiem reizē nezin kāpēc šķita, ka mana un Serjožas vieglprātīgā koka māja ir drošāka par Ļoņas ķieģeļu cietoksni; iespējams, tāpēc, ka tas jau bija apgānīts ar ielaušanos - vaļā atrautās durvis, apgāztais priekšnama galdiņš, pa grīdu izbārstītie sīkumi, izmētātie apavi, netīru zābaku pēdas uz mozaīkas flīzēm un mirušais suns pagalma sniegā -, turpretī mums savu rēgaino neaizskaramību pagaidām bija izdevies nosargāt; tādēļ Ļoņa, atguvies no sastinguma, saķēra Marinu, kura, uz mirkli nozudusi mājā, iznesa no bērnistabas segā ietītu, samiegojušos meitiņu, - mēs ar tēti, nekustēdamies ne no vietas, viņus gaidījām ārā - un abi, tāpat neapģērbušies, jau skrēja pa apsnigušo asfalta ceļu starp mūsu mājām, pat neatskatīdamies uz saviem atvērtajiem vārtiņiem un līdz kājai vaļā atstātajām ārdurvīm, bet tad tētis uzsauca:

- Ei, kā tevi, Ļoņa, tā nedrīkst visu atstāt, kaimiņus pārbiedēsi. - Un tad Ļoņa apstājās, pablisināja acis un lēni griezās atpakaļ aizvērt vārtiņus.

Pēc pusstundas mēs visi - es, tētis, Ļoņa ar mūsu acu priekšā uzblīstošu mēļi zilu vaigu un to pašu bērnišķīgi aizvainoto sejas izteiksmi un Marina, kura pirmo reizi, cik spēju atcerēties, neatgādināja saltu, nevainojamu dīvu - frizūra izjukusi, pietūkuši plakstiņi, drebošas rokas, - sēdējām mūsu viesistabā. Tētis Borja, tupus nometies pie kamīna, kūra uguni, uz dīvāna miegaini plikšķināja plakstiņus tuklvaidze meitenīte rozā pidžamā ar lācēniem. Es aizgāju uz virtuvi un atnesu pudeli, kuru mēs ar Serjožu bijām iesākuši vakar, - Ļoņa pateicīgi nozibināja acis, vienā rāvienā iegāza rīklē viskiju, ko viņam ielēju, un ar pirkstu pastūma man tukšo glāzi, lai es to piepildītu no jauna.

- Man arī ielej, Aņa, - ierunājās Marina, kura ar Dašu sēdēja uz dīvāna, vienā rokā cieši saspiedusi meitiņas mazo, sārto papēdi; viņas zobi skaļi noklabēja gar glāzes malu, taču izdzēra viņa to līdz dibenam un nesaviebās.

Tikmēr beidzot, skaļi sprakšķēdama, iedegās malka. Tētis aizvēra stikla durtiņas, pagriezās pret galdu un pārlaida mums skatienu, viņa seja šķita gandrīz apmierināta - es pieķēru sevi domājam, ka viņš, iespējams, pirmo reizi pēc ilga pārtraukuma jūt, ka ir savam dēlam vajadzīgs, ka viņam patīk tas, cik ātri mēs visi - pieauguši, dzīvē šo to sasnieguši cilvēki, kuriem viņa padomi nebija vajadzīgi, - esam pārvērtušies nedrošos bērnos, kas saskrējuši viņa aizgādībā. Un vēl man ienāca prātā, ka pa visu šo laiku, kopš viņš nakts vidū bija parādījies uz mūsu mājas sliekšņa, neviens no mums vēl nav viņam pateicis nevienu pateicīgu vārdu.

It kā turpinot manas domas, Ļoņa ar troksni nolika glāzi uz galda un sacīja:

- Jūs, es tā skatos, šo visu uztverat kaut kā nopietnāk, bet es, muļķis, durvis viņiem atvēru, domāju, savējie tak, varbūt viņiem ūdeni vajag vai ceļu pateikt. Ja nebūtu tevis...

- Boriss Andrejevičs, - svarīgi noteica tētis Borja, pastiepdams roku, un Ļoņa, mudīgi pieslējies kājās, to paspieda.

- Ja nebūtu tevis, Andrejič, viņi droši vien arī mani būtu noguldījuši blakus Aikai. Es pat no ķēdes viņu palaist nepaspēju - gāju un vēru vaļā durvis, aptaurētais, roku viņam gribēju paspiest. - Viņš paķēra pudeli, ielēja sev vēl un nolika pudeli atpakaļ uz galda, taču tad atkal pacēla un pielēja pilnu vēl vienu glāzi, kuru pastūma tētim Borjam. Es pamanīju Marinas kāro skatienu un piestūrēju Ļoņam savu un viņas glāzi - tas bija koķets ballīšu žests, par kuru man uzreiz sametās kauns, man ienāca prātā, ka viss, kas tagad notiek, vairs negrozās ap mums, sievietēm; mirkli man šķita, ka abas šīs glāzes tā arī tukšas stāvēs pie pudeles, taču Ļoņa automātiski piepildīja arī tās, lai gan uz mums tā arī nepaskatījās - viņš lūkojās uz karabīni, kas bija tepat pie sienas, ar stobru uz augšu; atgriezies tētis Borja pirmām kārtām ķērās pie tās, pielādēja un nolika tā, lai varētu pagrābt ātri, tikai pastiepjot roku.

- Tev ir licence? Tu tak esi visīstākais Nātaniels Bampo, Andrejič, kā tu izbāzi to laukā pa logu, viņi tak neparko tik lēti nebrauktu prom... - Viņš runāja vēl kaut ko, bet es nodomāju: tu re, izrādās, ka Ļoņa ar masīvo zodu un plakanajiem jokiem bērnībā ir lasījis Fenimoru Kūperu, spēlējis indiāņos un droši vien iztēlojies sevi par Pēddzini vai Čingačguku Lielo Čūsku; es palūkojos viņam sejā un izdzirdēju viņu sakām: - Tāda meitene bija, es viņu no audzētavas paņēmu māju sargāt, aukli vajadzēja pavadīt, lai tiktu viņai garām, ciemiņi ierāvuši baidījās lieku reizi iziet pagalmā uzpīpēt, Marinka mūždien burkšķēja - krokodilu ieviesis -, bet suns bija gudrs, zināja, kuru nedrīkst aiztikt, Daška viņai pat pirkstus mutē bāza, un nekas. Bet šie - garāmejot, nepaskatīdamies, kā tādu atkritumu. - Un viņa lūpas pēkšņi ietrīcējās, es skatījos uz viņu un jutu, kā asaras, kuru nebija veselu dienu, kopš vakarrīta, kad es viņus visus ieraudzīju uz šī paša dīvāna viesistabā (mūsu kāzu gliemežvāki tuklajai Dašai mutē, Marina, vēl gludi sasukāta, ar rīta meikapu, Ļoņa, kas plikšķina ar roku pa dīvānu), pēkšņi sāka ritēt man no acīm -karsti, spēcīgi, straumēm, taču es pat iešņukstēties nepaspēju un neviens nepaskatījās uz manu pusi, jo mēs visi izdzirdējām, ka ārpusē pie mūsu vārtiem apstājas mašīna.

Nākamā sekunde bija tik blīvi piepildīta ar notikumiem, ka tai droši vien būtu vajadzējis stiepties desmitreiz ilgāk, - es ieraudzīju Marinu, kura bija ar abām rokām saķērusi mazo Dašu un pieliekusies kopā ar viņu nošļūca uz grīdas; karabīne, kas tik tikko bija stāvējusi pie sienas kā dekorācija inscenētai fotogrāfijai par medību tēmu, atradās tētim rokās, bet viņš pats teju vienā mirklī uzlidoja pa kāpnēm uz otro stāvu, pie loga; Ļoņa, nozudis virtuvē, parādījās uz sliekšņa, žņaudzīdams rokā lielo nazi - gaismā kļuva redzams, ka naža platais, baisais asmens ir neiederīgi noķēpāts ar kaut ko taukainu, it kā ar to kāds būtu griezis desu brokastīm; vienīgi es nekustējos no vietas un pat paspēju sajusties neērti par to, ka pilnīgi nemaz nezinu, kas tieši man šai brīdī būtu jādara, un tad no otrā stāva atskanēja tēta balss, kura atviegloti ziņoja:

- Puiši pārradušies.

Kādu laiku visi rosījās - iedzina pagalmā mašīnu, izkrāva pirkumus: lielus polietilēna maisus, baltus un čaukstošus, it kā gatavojoties trokšņainiem mājas svētkiem. Serjoža ienesa pēdējo lielo kartona kasti un nolika to priekšnamā uz grīdas (“Tālāk nenes,” teica tētis Borja, “atstāj tepat, tik un tā būs jākrauj atpakaļ.”), kastē kaut kas metāliski nožvadzēja, un viņš teica:

- Nopirkām gandrīz visu, izņemot benzīnu, rinda benzīntankā bija kilometra garumā, mēs gribējām paspēt atgriezties, kamēr vēl gaišs, rīt aizbrauksim.

- Slikti, - noteica tētis, - bet tagad braukt jau nu noteikti nav vērts, nāksies gaidīt līdz rītam.

- Ej nu ej, tēt, mēs tak domājām, ka nedēļu taisīsimies, bet šodien sapirkāmies gandrīz visu - gan ēdamo, gan zāles, nieks vien atlicis, benzīns, rīt paņemsim kannas un pajoņosim pa benzīntankiem, vajadzēs apbraukāt vairākus - veči rindā teica, ka vienam cilvēkam necik daudz nepārdodot. Ā, un tuvākais mednieku veikals ir Krasnogorskā, vēl viens it kā bija Volo-kolamskā, bet tas jau vairs galīgi nav pa ceļam, varbūt patronas tev Rjazaņā nopirksim? - Viņi ienāca viesistabā, Serjožam rokās bija burtnīcas lapa, no abām pusēm aprakstīta tēta sīkajā rokrakstā, viņam līdzi ienāca Miška ar Serjožas mašīnas atslēgām - uz šosejas mēs viņu vēl nelaidām, bet pa ciemata celiņiem viņš jau braukāja pilnā sparā un vienmēr ar patiku iedzina mašīnu pagalmā.

- Tur mēs pilnīgi noteikti neko klāt nepiepirksim, - paklusējis atbildēja tētis Borja. - Baidos, ka Rjazaņā mums vairs nav ko darīt.

Tikai tagad Serjoža pacēla acis no saraksta, pēc kārtas pārlaida mums visiem skatienu un beidzot pamanīja Ļoņas zilo, uzpampušo vaigu un nazi, kuru tas sazin kāpēc joprojām žņaudzīja rokā.

- Kas te pie jums notiek? - viņš pēc pauzes noprasīja, un Ļoņa, viņa skatiena samulsināts, ātri nolika nazi blakus savai tukšajai glāzei - asmens nodžinkstēdams atsitās pret pulēto galda virsmu; viņš jau vēra vaļā muti, taču tētis paspēja pirmais, pateikdams to, par ko es domāju kopš tā brīža, kad mēs atkal ienācām mājā, lai gan baidījos to izsacīt skaļi.

- Draņķīgi, Serjožka. Mums te bija ciemiņi. Spriežot pēc mašīnas, ar kuru viņi atbrauca, un pēc formastērpiem, kas viņiem bija mugurā, patruļas, kas apsargāja iebraukšanu pilsētā, ir pamukušas. Neviens viņus vairs nekomandē, un viņi ir nolēmuši paniekoties ar laupīšanu. Mieru, mums viss kārtībā, vairāk vai mazāk tikām cauri sveikā, - viņš turpināja, uzmetis īsu skatienu Ļoņam, - dod dievs, lai es kļūdītos, bet, manuprāt, tas viss var nozīmēt tikai vienu - pilsēta ir pagalam.

Serjoža lēni apsēdās uz dīvāna, un viņa seja šķita drīzāk domīga, nevis satraukta.

- Nu velns ar ārā, - viņš noteica, - Labi, ka mēs neaizlikā-mies uz Krasnogorsku, tā taču ir uzreiz aiz apvedceļa, tur nu gan tagad laikam iet jautri.

- Paga, es nesapratu, - pēkšņi ierunājās Ļoņa. - Kāds ir plāns? Mēs taisāmies te atkauties, vai? Redzu, jūs gādājat provīziju, patronas un tamlīdzīgi, tas viss, protams, ir ļoti labi, tikai ko mēs iesāksim, ja nākamreiz viņi atbrauks ar tanku?

Serjoža saskatījās ar tēti, un, kamēr viņi klusēja, es palūkojos uz resno, skaļo Ļoņu, kurš mani vienmēr bija neizturami kaitinājis ar savām netaktiskajām piezīmēm, paradumu visskaļāk smieties par paša jokiem, spēju uzreiz un bez atlikuma aizpildīt jebkuru telpu un nomākt jebkuru kompāniju, nepievēršot uzmanību sarauktām uzacīm un neapmierinātām sejām, un, pašai negaidot, ierunājos:

- Ļoņa, te nedrīkst palikt, te drīz sāksies īsts murgs, tādēļ mēs braucam prom, gandrīz visas mantas jau esam savākuši, un, manuprāt, jums jābrauc kopā ar mums.

- Labi, - ātri atbildēja Ļoņa. - Uz kurieni?

- Ļovina atkrīt, - īdzīgi bilda tētis Borja. - Jūs te arī esat divdesmit kilometrus no šosejas, un paskatieties, cik ātri viņi šurp atspērās. Biju cerējis, ka visi tie treknie kotedžu ciemati Novorīgā viņus aizkavēs ilgāk. No maniem laukiem līdz Rjazaņai ir tālu, bet līdz šosejai tur ir tikai seši kilometri, tā mēs iegūsim labi ja pāris nedēļu, ne vairāk, pēc tam viss nāks mums pāri. Tagad vajadzīga kaut kāda taiga vai lai apkārt nekā nebūtu; žēl, ka neesam Sibīrijā, jo mūsu mērenajā joslā, velns viņu rāvis, tādu vietu, baidos, nav.

- Taiga! - Serjoža pēkšņi iesaucās un pietrūkās kājās. - Taiga, nu protams, es nu gan esmu idiots, Aņka, es zinu, uz kurieni mēs brauksim. - Viņš izskrēja no viesistabas un, paklupdams pār vienu no priekšnamā noliktajiem čaukstošajiem maisiem, nozuda aiz kabineta durvīm; varēja dzirdēt, kā viņš, pusbalsī lamādamies, rakņājas pa skapi, kaut kas, dobji nobūkšķot, nokrita uz grīdas, un pēc mirkļa viņš jau atkal parādījās durvīs - viņam rokās bija kaut kāda grāmata, kuru viņš, nepacietīgi izgrūstīdams bariņā sabīdītās glāzes, ar troksni nosvieda uz galda. Viņa seja bija svinīga, un mēs visi - pat Marina ar meitiņu, kuras kopš ienākšanas mūsu mājā nebija izdvesušas ne skaņas, - pieliecāmies tuvāk un skatījāmies uz to, kas atradās mūsu priekšā: zaļi vāki, lieli, balti burti: “Autoceļu atlants. Krievijas Ziemeļrietumi”.

- Nesaprotu, - žēli noteica Marina.

- Vongezers, Aņka, atceries taču, es tevi trīs gadus pūlos pierunāt ar mani uz turieni aizbraukt, - Serjoža ātri ierunājās, - tēt, mēs ar tevi tur bijām, kad vēl Antoška nebija piedzimis. - Viņš paķēra atlantu un sāka steigšus šķirstīt lapas, taču tētis Borja izstiepa roku un viņu apturēja.

- Ļoti labi, dēls, - viņš pusbalsī teica. - Vēl labāku vietu laikam nevarētu izdomāt. Tātad mēs braucam uz Karēliju.

- Tur ir māja, Aņka, es tev stāstīju, atceries, ezerā, uz salas, nokļūt var tikai ar laivu.

Serjoža atkal sāka švīkstināt grāmatas lapas, taču es jau biju atcerējusies - pelēka un spīdīga, izlijušam dzīvsudrabam līdzīga ezera virsma, izbalējusi, caurspīdīga zāle, kas aug taisni no ūdens, ar melnu mežu apauguši vientuļi salu pauguriņi -svina pelēks, drūms Karēlijas septembris, no kā es, paskatījusies uz bildēm, ar kurām Serjoža bija atgriezies no medībām, nobijos reizi par visām reizēm - tik auksts man tas šķita, pat naidīgs salīdzinājumā ar mūsu silto un saulaino oranži zilgo rudeni; bet ziemā, kā tad tur izskatās ziemā, es arī šeit lieku reizi nepalūko-jos ārā pa logu, lai skatiens neuzdurtos melnajiem, slidenajiem zariem, pelēkajām debesīm, es mūžīgi salstu jebkurās drēbēs, “tu, āpsi” Serjoža saka, "nu, izej tak ārā, tu jau trīs dienas degunu neesi izbāzusi”, taču man nepatīk aukstums, nepatīk ziema, es no tās norobežojos ar kamīnā iekurtu uguni un konjaku, bet cik tad daudz konjaka var paņemt līdzi? Cik ilgi es spēšu saglabāt sevī to siltumu, bez kura galīgi nemāku dzīvot, mazā mājiņā, kuras baļķu sienas laika gaitā kļuvušas gluži pelēkas, pievilkušās ar auksta ezera drēgnumu?

- Tur taču, Serjoža, nav elektrības. - Es jau zināju, ka iebilst ir muļķīgi, ka mums tiešām nav, kur citur bēgt, taču gribēju vismaz izrunāt šos vārdus, man vajadzēja, lai tie izskanētu. - Un tikai divas istabas. Tā jūsu medību mājiņa taču ir pavisam maza.

- Tur ir krāsns, Aņa. Un visapkārt mežs. Un vesels ezers tīra ūdens. Un vēl tur ir zivis, putni, sēnes un pilns mežs ar brūklenēm. Un zini vēl, kas ir pats svarīgākais?

- Zinu, jā, - es gurdi atsaucos. - Tur neviens - pilnīgi neviens - nedzīvo.

Un lēmums bija pieņemts.

Lai nu ko es nekādi nebiju gaidījusi, bet noteikti ne Ļoņas sajūsmu par mūsu iecerēto bēgšanu. Viņš atgādināja bērnu, kuram pēdējā brīdī atļauts ierasties citu svētkos. Ne piecas minūtes nebija pagājušas, kad viņš jau runāja skaļāk par visiem, ar pirkstu bakstīja kartē - “caur Pīteru nebrauksim, gan jau tur tāds pats vājprāts darās” -, izrāva no Serjožas glāzes apakšas visu piemirsto iepirkumu sarakstu - "kartupeļi, nu, paklau, mums noliktavā ir trīs maisi kartupeļu, Marinka, paskaties, visādu putraimu arī mums ir pārpārēm, bet gaļas bundžas es piepirkšu klāt, rīt no paša rīta aizbraukšu un piepirkšu” -, bet tad pēkšņi pieklusa, sērīgi savilka uzacis kā resns bērns, kuram zem eglītes nav pieticis dāvanas - “man nav šaujamā, tikai pistole, traumatiskā” -, un Serjoža, mierinādams: “es tev iedošu bisi, man ir trīs”; viņi sēdēja, sabāzuši galvas kopā, - tētis Borja, Serjoža un

Ļoņa dzīvi sarunādamies, blakus Miška ar spožām acīm, arī viņam bija pielipis vispārējais satraukums, bet es salēju atlikušo viskiju divās glāzēs un vienu pastūmu Marinai, kura to uzreiz satvēra rokā, ar kuru neturēja meitiņu, it kā visu šo laiku būtu uzmanīgi mani vērojusi; mūsu acis sastapās, un tajā, kā uz mani skatījās šī atsvešinātā, tik tikko pazīstamā sieviete, ar kuru divos šeit nodzīvotajos gados biju pārmijusi labākajā gadījumā pāris teikumu, es pazinu tās pašas izjūtas, kuras bija pārņēmušas arī mani, - bezpalīdzīgas, bezspēcīgas bailes no tā, kas ar mums jau bija noticis, un no tā, kas neizbēgami vēl notiks.

Uz gulētiešanu sākām taisīties pēc stundas - ēst nevienam negribējās, tādēļ pat šai ziņā nedz es, nedz Marina nespējām būt noderīgas; paceļot balsi, man vismaz izdevās aizdzīt augšā Mišku - tas, neilgi patiepies, sērīgi aizgāja, un viņam līdzi no galda, joprojām runādami, piecēlās arī visi pārējie; Ļoņa noliecās, lai paņemtu no Marinas meitiņu, taču tā pēkšņi piespieda bērnu sev klāt un teica - viņas balss bija negaidīti spalga, to izdzirdot, visi apklusa:

- Aņa, drīkst, mēs paliksim pa nakti pie jums? Es negribu tur atgriezties.

Mēs visi, iepriekš nesarunājuši, paskatījāmies pa viesistabas logu: melnas debesis, spuldžu gaismā vizošais sniegs, tukšais ceļš, kas veda tālāk mežā; man prātā ienāca kaimiņu mājas savandītais priekšnams, mirusī skaistule Aika sarkanā sniegā -tumsā asiņu plankumi droši vien bija kļuvuši melni, un suņa baltā spalva salā bija apsarmojusi; visiem klusējot, Serjoža teica, nevienu īpaši neuzrunājot:

- Marina, laba doma. Palieciet. Tēvu noliksim gulēt viesistabā, jūs iekārtojieties kabinetā. Vēl es domāju, ka visiem gulēt nav prātīgi, kādam jāpatur acis ceļš. Ja reiz viņiem pietika dūšas dienā, būtu muļķīgi cerēt, ka naktī mūs liks mierā.

Pirmais stāvēt sardzē pieteicās Serjoža. Kamēr tētis pārvāca savu guļammaisu no kabineta uz viesistabas dīvānu, Serjoža uzkāpa augšā no garderobes istabas dzelzs skapja paņemt savas bises, bet Marina devās nomazgāt meitiņu - es viņai līdzi negāju, jo arī tur nebiju vajadzīga, pateicu tikai “dvieļi ir vannasistabas skapīti, paskaties pati” un tad vairs tikai stāvēju viesistabas vidū, noskatīdamās viņām pakaļ. Bērns, pagriezis galvu pret mani, skatījās gar viņas šmaugo muguru kā kūrorta mērkaķītis: nefo-kusēts mazo ačteļu skatiens, bezveidīgs, mīksts vaigs Marinai uz pleca; es kārtējo reizi klusībā nobrīnījos par to, cik pasīva ir šī sīciņā, neglītā meitenīte, mazais Miška jau būtu izpētījis visu viesistabu un paspējis pasēdēt visiem klātesošajiem pieaugušajiem klēpī. Es centos atcerēties, vai esmu kādreiz dzirdējusi, ka šī meitenīte runā, bet tai bridi Ļoņa man aiz muguras bilda:

- Vēl nerunā ne vārdiņa, pat “mamma” nesaka, mēs staipām viņu pie ārstiem - gaidiet, mums saka, un mēs gaidām, bet viņa klusē, sivēnaste, un tik skatās. - Es pagriezos pret viņu, viņš stāvēja pie loga un skatījās kaut kur iesānis, it kā pūlēdamies ieraudzīt savu tumšo māju, kuru pa mūsu viesistabas logiem nemaz nevarēja redzēt; pēc tam viņš pagrieza galvu pret mani un teica: - Es jau gribētu aiziet apglabāt suni, bet Marinka sāks psihot. Aņuta, iedod nu mums gultasveļu, - un devās uz kabineta pusi, bet es gāju līdzi, gandrīz priecīga par to, ka beidzot kādam ir savajadzējies manu palīdzību.

Miegs nenāca nemaz, es gulēju uz muguras'savā klusajā, tumšajā guļamistabā, juzdama, kā dusmu asaras pa aukstiem celiņiem līst gar vaigiem uz leju, satekot ausis. Kā man bija apnicis mosties tukšā gultā, neko nezināt, gaidīt, kamēr viss tiks izlemts manā vietā, justies kā liekam, nederīgam balastam; es pietrūkos no gultas, izberzēju acis un kāpu lejā uz pirmo stāvu. Sūtīšu Serjožu gulēt, paņemšu bisi un skatīšos pa logu - es labi šauju, Serjoža vienmēr slavē mani par precīzu aci, es pareizi turu bisi un mierīgi tēmēju; neiededzot kāpnēs gaismu, nokāpu līdz pašai apakšai: pirmais stāvs bija tikpat tumšs kā otrais, balkona durvis pusvirus - kājas sajuta aukstumu, un es nožēloju, ka nebiju apģērbusies, - uz pirkstgaliem izskrēju cauri tukšajai viesistabai, apstājos balkona durvīs un pusbalsī pasaucu:

- Serjoža!... - Man gribējās, lai viņš, mani izdzirdējis, atskatītos, ienāktu viesistabā, nostrostētu mani par to, ka neesmu saģērbusies: “nu, kur tu atskrēji, nosalsi, dumiķīt”, un novilktu savu jaku, bet es atteiktos to vilkt; es sapratu, ka esmu briesmīgi pēc viņa noilgojusies, ka mēs jau dievs zina cik ilgi neesam pabijuši divatā, mēs noklātu jaku uz grīdas pie loga, izsmēķētu vienu cigareti uz diviem un tad varbūt mīlētos tepat uz grīdas, mēs veselu mūžību neesam mīlējušies; es vēl vairāk atvēru balkona durvis un paspēru vēl vienu soli uz priekšu.

Cilvēks, kurš stāvēja uz balkona, ar knipi aizsvieda cigareti kaut kur uz žoga pusi, tā izšķīla mazas, sarkanas dzirksteles, viņš pagriezās pret mani un teica:

- Aņa, velns parāvis, kāpēc tu neguli, ej iekšā, nosalsi, - un tā nebija Serjožas balss.

- Kur ir Serjoža? - Es paskatījos uz viesistabas dīvānu, tas bija tukšs.

- Ejam iekšā, - tētis Borja atkārtoja un izstiepa man pretī rokas, bet es viņu atgrūdu, pieskrēju pie balkona margām un paskatījos gar stūri, uz stāvvietu mājas priekšā.

Serjožas mašīnas nebija.

- Sēdies, Aņa, un netaisi troksni, visu māju uzbungāsi, -tētis teica jau viesistabā, kad bija ieslēdzis gaismu un iestūmis mani iekšā. - Vēlākais rīt mēs braucam prom. Viņam vismaz jāpamēģina atvest viņus šurp, ja viņi... ja ar viņiem viss kārtībā. Tu taču pati saproti.

Es sapratu. Gausi apsēdos uz dīvāna un automātiski pievilku klāt uz paroceņa uzklāto pledu - vakarnakt, ar to apsedzies, gulēja Miška, bet mēs ar Serjožu sēdējām tepat uz grīdas un skatījāmies uguns dzirkstelēs, kas nosēdās uz kamīna diben-sienas; vilnas audums cauri plānajam naktskreklam nepatīkami apsvilināja ādu, tomēr es apliku pledu ap pleciem un klusībā sevi nosuniju par to, ka biju nokāpusi lejā neapģērbusies, - pat tajā brīdī man bija neērti no tēta, kurš stāvēja tepat blakus un skatījās uz mani, uz svešu vīriešu pilnā mājā vairs neiederīgajām mežģīnēm un kailajiem ceļgaliem; es domāju par to, kā mēs ar Serjožu toreiz braucām uz kordonu, lai atvestu šurp mammu, -viņš droši vien jau zināja, ka mēs netiksim cauri, jo vairākas reizes, uzreiz pēc karantīnas izsludināšanas, bija mēģinājis iekļūt pilsētā viens, bez manis, es atceros, kā viņš brauca prom un atgriezās, dusmīgi nometa atslēgas uz galdiņa un teica: “Velns parāvis, mazais, visur satiksme slēgta,” - taču ne reizi, nevienu pašu reizi nepateica man, kāpēc bija braucis. Bet tai dienā, kad es strīdējos, lūdzos un raudāju, viņš brauca kopā ar mani - vienalga brauca, lai es pārliecinātos, ka nokļūt pilsētā nav iespējams, jo zināja, ka to jāpamēģina izdarīt pašam, un pat toreiz mašīnā, kamēr zem mums atritinājās tukšā, tumšā šoseja, viņš man nepateica. Un ari atceļā nepateica, lai gan noteikti tajās reizēs, agrāk, arī bija piedāvājis viņiem naudu un teicis - veči, man tur, iekšā, ir dēls, pavisam maziņš, un rādījis ar roku no zemes, man no Loka jānobrauc tikai piecsimt metru, tas jau tepat blakus, mēs pat nekādas mantas neņemsim līdzi; es vienkārši viņu savākšu, vienkārši iesēdināšu mašīnā un būšu atpakaļ, dodiet man piecpadsmit minūtes - un pēc tam grieza mašīnu riņķī un brauca prom, un devās uz citu kordonu, un mēģināja no jauna, un atgriezās mājās tukšā.

Es viņam ne reizi nepajautāju, man pat prātā nebija ienācis -kaut arī kabinetā uz galda stāv fotogrāfija, gaiši mati, tālu viena no otras izvietotas acis, reizi nedēļā - dažkārt biežāk - Serjoža vienmēr brauc viņu apciemot, tev šodien brīvdiena, Aņka, mēs kaut kā bijām pieraduši par to nerunāt. Kad viņš atgriezās, es uzdevu dežūrjautājumu - kā mazais? - un viņš pāris teikumos atbildēja, ka viss ir normāli vai - aug, un neko vairāk nestāstīja, es nezināju, kāds bija mazā pirmais vārds un kad tas bija izrunāts, kādas pasakas viņam patīk, vai viņam ir bail no tumsas; reiz Serjoža pajautāja - tu esi slimojusi ar vējbakām? - un es sapratu, ka puisēns ir slims, taču nepajautāju, vai viņam ir augsta temperatūra, vai niez, vai viņš labi guļ, bet tikai atbildēju - jā, mēs abi izslimojām, gan es, gan Miška, neuztraucies, mums nepielips. Iespējams, viss tā bija no tās milzīgās, smacējošās vainas izjūtas, kas mani bija aprakusi toreiz, kad Serjoža no šī tolaik divgadīgā puisēna mātes atnāca pie manis - atnāca pakāpeniski, ne uzreiz, taču vienalga ļoti ātri, pārāk ātri gan viņai, gan man, neatvēlot iespēju pierast pie mums abām jaunās situācijas, kā vīrieši to bieži dara, pieņemdami lēmumus, kuru sekas kā asas asakas rēgojas tik ilgi, līdz sievietes izdomā, kā tās ietīt un paslēpt ar nenozīmīgiem, taču diendienā nepieciešamiem pūliņiem, kuru rezultātā dzīve atkal kļūst saprotama un visu notikušo var ne tikai izskaidrot, bet arī attaisnot. Bet varbūt galvenais nepavisam nebija tas - vienkārši ne sieviete, kuru viņš manis dēļ bija pametis, ne arī es pati kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ nebijām paspērušas ne mazāko solīti, lai mūsu pasaules, kuru centrā - es kaut kā zināju, ka tā ir, - atradās Serjoža, vismaz kaut kādā mērā pārklātos, kaut vai ar mūsu kopīgo attieksmi pret mazo puisīti, kuru būtu tik viegli iemīlēt vienkārši tāpēc, ka viņš vēl nebija izdarījis neko tādu, lai to nepieļautu.

Es biju gatava viņu iemīlēt - toreiz, pašā sākumā, un ne tikai tādēļ, ka biju ar mieru mīlēt visu, kas bija mīļš Serjožam, bet vienkārši tāpēc, ka Miška jau bija izaudzis un sācis nokratīt manas rokas, kad mēģināju viņu apkampt, - ne jau aizskaroši, bet uzstājīgi, kā to dara zirgi, aizgainot mušu, viņš vairs nesēdēja man klēpi un nelūdza, lai pirms gulēšanas uz brītiņu atlaižos viņam blakus; vai tāpēc, ka dažus gadus pēc Miškas piedzimšanas kārtējais ārsta apmeklējums beidzās ar vārdiem -labi, ka jums jau ir bērns; bet varbūt vēl ari tāpēc, ka gludā, ērtā, nevainojamā pasaule, kuru es vienā mirklī - tā, ka arī pati to nepaspēju pamanīt, - uzcēlu ap Serjožu, ap viņa paradumiem un gaumi, itin kā atgrūda jebkādu ielaušanos no ārpuses, pat no viņam tuviem un nenaidīgiem cilvēkiem, un mazais puisēns ar savu vajadzību pēc rūpēm, uzmanības un izklaidēšanas, puisēns, kas uzradās retu reizi nedēļas nogalēs vai brīvdienās, šo pasauli nesatricinātu tik spēcīgi, kā to noteikti izdarītu cits bērns - tas, kura mums ar Serjožu nebija. Diez vai es to sev paskaidroju tieši tā, taču es biju gatava viņu iemīlēt, skaidri atceros, kā teicu - tev nav jābrauc prom, atvedīsim viņu pa brīvdienām šurp, aiziesim uz cirku, pastaigāsim pa parku, es protu vārīt putras un stāstīt pasakas, guļu caurā miegā un nakti viegli pamostos; kad mēs apmetāmies šajā jaunajā, skaistajā mājā, es pat izdomāju istabu - to sauca par “viesu guļamistabu”, taču es tajā noliku nelielu gultu, kura pieaugušam cilvēkam būtu par mazu, un noslēpu Miškas bērnu dienu dārgumus, kuri viņam vairs nebija svarīgi, - plastmasas dinozaurus, kuru sarežģītos nosaukumus joprojām zināju no galvas, vācu ražojuma indiāņus uz zirgiem - no zirgiem tos varēja noņemt,'lai gan kājas joprojām palika saliektas. Tas viss man nenoderēja - ne reizi, jo sieviete, no kuras Serjoža bija atnācis pie manis, vienlidz apņēmīgi noraidīja gan manu vainas apziņu, gan manu uzvarētājas augstsirdību; neredzamais kordons, kuru šī sieviete bija ieviesusi starp mūsu dzīvēm, bija pastāvējis jau ilgi pirms karantīnas: sākumā viņa teica - es neesmu gatava palaist viņu pie jums, kamēr viņš vēl neprot runāt un nespēs pats man pastāstīt, vai viss ir kārtībā; vēlāk, kad puisēns jau runāja, uzradās jauni iemesli - viņš ir saaukstējies, viņam ir sarežģīts periods, un viņš baidās no nepazīstamiem cilvēkiem, viņš sācis iet bērnudārzā, un papildu stress viņam nav vajadzīgs; reiz es dāvanu, kuru biju puisēnam nopirkusi, pēc vairākām nedēļām neizsaiņotu atradu Serjožas mašīnas bagāžniekā - it kā arī viņš būtu šīs sazvērestības dalībnieks - un tad es sāku manīt, ka mana vēlēšanās šo bērnu padarīt par mūsu kopīgās pasaules sastāvdaļu apdziest un tās vietā iestājas atvieglojums, un jau pavisam drīz es laikam biju viņa mātei pat pateicīga, ka viņa man neatgādina par to, ka ir pastāvējusi ilga, daudzveidīga un gan jau vietumis laimīga Serjožas dzīve bez manis.

Tas bija viņas lēmums, un, kaut arī iemesli, kuru dēļ viņa bija to pieņēmusi, man nebija zināmi, es biju viņai - pārāk viegli -piekritusi. Es vairs neko nejautāju, un vīrietis, kurš trīs gadus dzīvoja ar mani zem viena jumta un gulēja ar mani vienā gultā, ar mani vairs par to nerunāja - nemaz, un es varēju par to aizmirst tik ļoti, ka tad, kad sākās viss šis murgs, pat neatcerējos par sievieti un viņas bērnu, un tādēļ viņš šodien bija aizbraucis naktī, neatvadījies, nepateicis man ne pušplēsta vārda.

- Aņa? - pēkšņi kaut kur man aiz muguras ierunājās tētis Borja, un tajā pašā mirklī cigarete apsvilināja man pirkstus - pat nebiju pamanījusi, kā biju aizsmēķējusi; nospiedu to pelnu-traukā, piecēlos, ciešāk ietinos pledā un viņam teicu:

- Klausieties, darīsim tā - es tūlīt apģērbšos un viņu... viņus sagaidīšu, bet jūs liecieties gulēt, labi?

- Nākamais dežurē Mihails, - tētis atteica un paskatījās pāri manam plecam, un tad es pagriezos, ieraudzīdama Mišku - dēls kāpa lejā pa kāpnēm. Viņa seja bija miegaina un saņurcīta, taču apņēmīga; pēc visa spriežot, viņš, kuru uz skolu ik dienas bija jābuknī, bija pamodies ar modinātāju - pats. Miška palūkojās uz mani un sarauca pieri.

- Mamm, - viņš jautāja, - ko tu te dari? Ej liecies gulēt, mana kārta, pēc divām stundām mani nomainīs Ļoņa, mēs jau vakar sarunājām, meitenes guļ, vīrieši dežurē.

- Kas par blēņām - meitenes, puiši, kādas muļķības, es tik un tā jau esmu pamodusies, bet tev jāizguļas, rīt grūta diena, -es iesāku. Miškas sejā uzreiz parādījās īdzīgums, bet tētis pastiepa roku uz manu pusi, it kā grasīdamies pastumt mani uz kāpņu pusi, un gandrīz dusmīgi sacīja:

- Ej, Aņa, mums te viss ir sarunāts, tev nav nekādas vajadzības te sēdēt. - Bet es paskatījos viņam acīs un noprasīju:

- Pagaidiet, jūs domājat, ka tad, kad viņa atbrauks, es viņu nošaušu, vai? Jūs tik tiešām esat par mani tādās domās?

- Kādu viņu? - jautāja Miška, taču es raudzījos uz tēti Borju, kurš saņēma mani aiz pleciem, tagad jau patiešām saņēma, un veda augšā.

- Kādas blēņas tu te gvelz, Aņa, paklausies pati. Kad viņi atbrauks, Miška tevi uzreiz pamodinās, bet tagad ej, nu ko tu uzvedies kā mazs bērns. - Un es nezin kāpēc paklausīju, vairs nerunāju pretī un kāpu augšā, un tikai uz pēdējā pakāpiena, pašā galā, pagriezos un vēlreiz uz viņiem paskatījos: abi, liekas, par mani jau bija aizmirsuši, tētis kaut ko skaidroja Miškam -droši vien to, no kādas viesistabas vietas vislabāk var pārredzēt ceļu; varēja manīt, ka Miška gandrīz lēkā no nepacietības - tik ļoti viņam gribējās palikt vienam pie loga ar bisi.

Es iegāju guļamistabā, uzmetu plecos Serjožas džemperi, kas atradās uz grīdas pie visām pārējām pa dienu sagatavotajām siltajām drēbēm, un piestūmu pie loga pīto krēslu - tas izrādījās pārāk zems, un man nācās uzlikt uz palodzes elkoņus un uzstutēt uz tiem zodu, citādi ārā neko neredzēju. Pēc dažām minūtēm gaismas kvadrāts, kas sniegā bija vīdējis no apgaismotā viesistabas loga, apdzisa - tas nozīmēja, ka tētis lejā uz dīvāna ir nolicies gulēt, bet Miška uzsācis savu divas stundas ilgo sardzes maiņu; viss noklusa, suņi vairs nerēja, un varēja pat dzirdēt, kā uz skapīša pie gultas tikšķ Serjožas pulkstenis - mana dāvana gadadienā. Raudzīdamās ārā, tumsā, es sēdēju neērtā pozā -cietais krēsls, aukstums no loga stikla - un domāju: viņš pat pulksteni nepaņēma līdzi.

Kad lejā beidzot aizcirtās kabineta durvis - nomainīt Mišku bija pamodies Ļoņa -, es uzvilku džinsus un devos uz viesistabu. Līdz rītausmai vēl bija vairākas stundas, un pirmajā stāvā joprojām valdīja tumsa, balkona durvis bija pavērtas, un viņi visi - Miška, Ļoņa un tētis - stāvēja ārā, pusbalsī sarunādamies. Es apstājos balkona durvīs un teicu:

- Miška, tūlīt pat ej gulēt, tava dežūra ir beigusies, es tevi pēc stundām trim pamodināšu. - Saruna uzreiz apklusa, un viņi visi reizē ar apmulsušām sejām pagriezās pret mani. Notvēris manu skatienu, Miška neprotestēdams paspraucās man garām un iegāja iekšā. Uz balkona palikušie vīrieši klusēdami lūkojās manī.

- Nenāk miegs? - es jautāju tētim Borjam.

- Es skatos, tu arī neesi gājusi gulēt, - viņš atsaucās. Acis viņam bija sarkanas - man ienāca prātā, ka šajās divās diennaktis viņš ir gulējis labi ja dažas stundas, un mana sirds sažņaudzās.

- Es uzvārīšu kafiju, - sacīju, pievēru aiz muguras balkona durvis, cauri tumšajai viesistabai iegāju virtuvē un ieslēdzu lampu virs galda. Man pakaļ no balkona ienāca tētis, apstādamies durvis, it kā neuzdrošinoties iet tālāk.

- Labāk uzvāri tējiņu, Aņuta. Ar manu motoru daudz kafijas vairs nedrīkst.

Uz viņu neskatīdamās, ielēju tējkannā ūdeni un nospiedu pogu - iedegās lampiņa, tējkanna uzreiz sāka sīkt, un es ņēmu no plaukta krūzes, tējas kārbu, man galvenais bija nepagriezties pret viņu, galvenais bija kaut kā nodarbināt rokas, un tad viņš teica:

- Aņa, nu es taču nevarēju viņu nelaist, - taču es neatbildēju, man bija jāsameklē cukurs, bet es nekādi nevarēju atcerēties, kur ir tas sasodītais cukurtrauks, mēs visi dzērām nesaldu tēju un cukurtrauku sadabūjām tikai viesiem, - viņš atgriezīsies, Aņa, sešdesmit kilometri vienā virzienā, plus viņiem taču kaut kādas mantas jāsavāc, kaut kādi tur bērnu krāmi, kur lai tos tagad dabū, pagājušas nieka četras stundas, pagaidīsim, viss būs labi, tu redzēsi. - Un tad es beidzot atradu cukurtrauku, sagrābu to ar abām rokām un brīdi tā paliku stāvam, bet tad pagriezos pret tēti un sacīju:

- Protams, viss būs labi. Mēs visi kopā tagad padzersim tēju un pēc tam palaidīsim Ļoņu savākt mantas; lai viņš, kamēr meitenes guļ, paņem jūsu sarakstu un paskatās, kas viņam ir. Bet mēs padežurēsim, ja?

- Padežurēsim, - viņš uzreiz piekrita un atvieglots čāpoja atpakaļ, lai paziņotu Ļoņam jaunumus, bet es noskatījos un domāju: interesanti, vai viņš pat guļ ar velteņiem kājās?

Atteicies no tējas, Ļoņa, priecīgs par mūsu lēmumu, metās uz savu māju. Lai nevajadzētu viņu pavadīt, es viņam iedevu mūsu vārtiņu rezerves atslēgas un tikai noskatījos pa logu, kā viņš cīnās ar neierasto slēdzeni. Kolīdz viņš bija aizgājis, mēs ar tēti ieņēmām savas vietas pie viesistabas loga - pielādētā karabīne stāvēja turpat blakus pie sienas - un turpmāko stundu sēdējām klusējot, vērodami tumšo, tukšo ceļu. Debesīs pamazām sāka svīst gaisma, sarunāties negribējās. Laiku pa laikam kāds no mums mainīja pozu, iztaisnojot notirpušo skaustu, un otrs tūlīt pat salēcās, pētīgi lūkojoties uz to vietu, kur ceļš parādījās starp kokiem, kuri to iežmiedza no abām pusēm kā melni zedeņi, - ak dievs, es domāju, un kādreiz man šķita, ka no mūsu viesistabas paveras brīnišķīgs skats, vairs nekad nespēšu paraudzīties pa šo logu, neatceroties to visu, kas man šobrīd nāk prātā, man ir nosalušas kājas un notirpis skausts, man vajag uz tualeti, bet es baidos novērst acis no loga, it kā tad, ja neskatīšos, pazīstamā melnā mašīna pavisam noteikti nekad neparādīsies.

Kad mūsu dežūras pirmā stunda bija aizritējusi (pagājušas jau piecas stundas, kaut kas atgadījies), es piecēlos kājās - tētis satrūkās un paskatījās augšup uz mani - un teicu:

- Man laikam beidzot vajadzētu darīt kaut ko derīgu. Vakarā izbraucam, bet mantas joprojām nav līdz galam savāktas, Ļoņu mēs palaidām, bet paši te sēžam, velti šķiežam laiku; jūs pieskatiet ceļu, bet es paskatīšos, ko mēs esam aizmirsuši, - un, pirms viņš bija paspējis kaut ko atbildēt, pagriezos un izgāju no viesistabas.

Uzreiz pēc tam, kad vairs neredzēju to sasodīto ceļu aiz loga, man kļuva daudz vieglāk. Aizgāju uz vannasistabu, atvēru veļas skapi un sāku ņemt no tā ārā tīrus pelddvieļus - vispirms trīs lielus, šokolādes brūnus (kaut kas ir atgadījies, viņš neatgriezīsies), pēc tam vēl trīs tikpat lielus, tikai zilus; no atvilktnes zem izlietnes izņēmu jaunas “viesu” zobu sukas, vairākas zobu pastas tūbiņas, ziepes, tamponu kārbiņu - jāpajautā Serjožam (viņš neatgriezīsies), vai viņiem vakar ienāca prātā nopirkt man vēl, jo mājās man vairāk par vienu kārbiņu nemēdz būt, vai jāpalūdz Marinai, tiem, kas nedzīvo pilsētā, mājās reizēm mēdz būt apbrīnojami krājumi -, vai ziepes, saimniecības ziepes, liekas, sarakstā bija, tikai kur lai es viņiem ņemu saimniecības ziepes, lai gan tieši tās viņi droši vien ir nopirkuši. Atvēru zāļu atvilktni: jods, nurofēns, deguna pilieni - Miška nespēj aizmigt, kad viņam ir ciet deguns, - ir nu gan mums smieklīga aptieciņa, kā vasarniekiem, ar tādu brauc nedēļu padzīvot pie jūras, nevis pusgadu mežā, mums nav pat marles saišu, tikai plāksteri, kuru var uzlīmēt uz jauna kurpju pāra noberzta mazā pirkstiņa, droši vien vajag antibiotikas, ja nu pēkšņi plaušu karsonis vai kaut kas ļaunāks - jāpaskatās, ko viņi vakar sapirkušies aptiekā.

Es vākšu mantas, ne reizīti nepieiedama pie loga, - un tad viņš atgriezīsies. Vilnas zeķes, siltās cepures, slēpošanas cimdi, apakšveļa, jā, apakšveļa, otrā stāva garderobes istabā vispār nav logu, vai labāk nokāpt lejā uz noliktavu, mums vajag putraimus un konservus, viņi noteikti ir to visu sapirkušies, neatstāsim taču šeit. Cukurs: kas par muļķībām - divas paciņas pa kilogramam, vajag maisu cukura, maisu rīsu, visu pa maisam, mēs esam septiņi, cik kartupeļu vajag septiņu cilvēku pārziemošanai, cik gaļas konservu bundžu, tur apkārt ir tikai mežs, auksta, tukša lauku māja, nav nekādu sēņu un ogu - viss ir zem sniega, ko mēs ēdīsim, kā gulēsim - septiņi cilvēki divās istabiņās, jāpaņem guļammaisi, mums ir tikai divi, bet vajag septiņus, nē, deviņus, viņš taču tūlīt atvedīs vēl divus. Es viņai uzsmaidīšu, es, velns parāvis, kļūšu viņai par labāko draugu, kaut tikai viņš atbrauktu, kaut paliktu sveiks un vesels, liekas, augšā noblīkšķēja durvis -es neklausos, tur vienkārši pamodies Miška vai atgriezies Ļoņa, es nemēģinu saklausīt Serjožas balsi, ja neausīšos, ja izlikšos, ka viņu negaidu, tad viņš atgriezīsies, žēl gan, ka noliktavā nav radio, es ieslēgtu mūziku, lai te neiekļūst* neviena skaņa, es neklausos, neklausos.

Pēkšņi noliktavā kļuva gaišāks, es atskatījos - durvis bija vaļā, uz sliekšņa stāvēja Miška; viņš man kaut ko teica, seja viņam bija izbrīnīta, es noņēmu rokas no ausīm un izdzirdēju:

- Mamm, mēs tevi saucam, saucam, kas ir, tu nedzirdi? Kāpēc tu biji aizbāzusi ausis? Viņi atbrauca, mamm, viss ir kārtībā. - Un tad es beidzot izelpoju - it kā visu šo laiku būtu elpojusi tikai ar pusi plaušu, nu protams, viņš ir atbraucis, es pastūmu Mišku malā un metos uz priekšnamu; Serjoža vilka nost jaku, bet viņam blakus ar sānu pret mani stāvēja gara auguma sieviete tumšā popētā mētelī ar kapuci, kas viņai bija galvā. Viņai pie rokas bija puisēns tumši zilā, līdz pašam zodam aizpogātā kombinezonā - abi stāvēja pavisam nekustīgi, pat nemēģinādami ģērbties nost. Serjoža pacēla acis pret mani un pasmaidīja, varēja redzēt, ka viņš ir briesmīgi noguris.

- Mēs aizķērāmies, pa to pašu ceļu neizdevās atgriezties, nācās mest līkumu pa mazo riņķi, tu uztraucies, mazais?

Man gribējās pieskriet viņam klāt, pieskarties, taču tad vajadzētu pagrūst malā slaido sievieti mētelī un puisēnu, kurš stāvēja blakus, tādēļ es paliku dažu soļu attālumā no viņiem un teicu tikai:

- Tu nepaņēmi līdzi pulksteni. - Izdzirdējusi manu balsi, sieviete pagriezās, noņēma kapuci un vairākas reizes papurināja galvu, lai atbrīvotu garos, gaišos matus, kas bija saplacināti aiz apkakles.

- Mazais, šī ir Ira, - teica Serjoža. - Un tas ir Antoška.

- Ļoti patīkami, “mazais” - sieviete gausi sacīja un mierīgi ielūkojās man acis; mūsu skatieni sastapās, un, kaut ari neko vairāk viņa neteica, ar šo skatienu vien pietika, lai kļūtu skaidrs -diez vai es spēšu izpildīt solījumu kļūt par viņas labāko draugu.

- Ira, - man aiz muguras atskanēja tēta Borjas balss, - nu, paldies dievam, ar jums viss ir kārtībā. - Viņš smaidīdams pienāca tuvāk, taču neapkampa nedz sievieti, nedz puisēnu - es, palaizdama viņu uz priekšu, pavirzījos malā un nodomāju, ka šajā ģimenē pirms manas uzrašanās, liekas, vispār nav bijis pieņemts apkampties, bet viņa mazliet piepacēla lūpu kaktiņus, iezīmēdama atbildes smaidu, un teica:

- Mēs ar Antonu divas nedēļas neizgājām no dzīvokļa. Pilnīgi droši nezinu, bet, liekas, mūsu kāpņu telpā bez mums vairs neviens nav palicis.

Mēs joprojām stāvējām turpat, priekšnamā, klāt pienāca Miška, no kabineta, izdzirdējusi balsis, palūkojās Marina, un Ira beidzot novilka mēteli, atdodama to Serjožam, bet pēc tam, noliekusies pie bērna un pogādama vaļā tā kombinezonu, sāka stāstīt. Galvu nepaceldama, gludā, ikdienišķā balsī viņa stāstīja par to, kā pamazām mira pilsēta, kura atradās dažus desmitus kilometru no šejienes; kā uzreiz pēc karantīnas izsludināšanas sākās panika un ļaudis kāvās veikalos un aptiekās; kā tika ievesta armija un katrā ielā - gan sākumā, gan galā - stāvēja armijas mašīnas, no kurām maskoti karavīri ar automātiem uz kartītēm dalīja pārtikas produktus un zāles; kā viņas kaimiņienei, kura reizēm piekrita pieskatīt Antošku, nākot atpakaļ no pārtikas dalīšanas punkta, salauza abu roku pirkstus, raujot viņai no rokām somu, un pēc tam viņi staigājuši tikai bariņos pa astoņiem desmit cilvēkiem; kā beidza kursēt autobusi un tramvaji un uz ielām palika tikai ātrās palīdzības mašīnas, kuras pēc tam nomainīja tie paši armijas automobiļi, tikai ar šķībi uzlīmētiem, bet pēc tam jau vienkārši ar krāsu uztrieptiem krustiem uz brezenta pārsegiem, pēc saslimušajiem uz mājām vairs neviens nebrauca, tuvinieki pieturēdami paši stīvēja viņus ārā no mājas un veda uz sanitārajām mašīnām, kuras sākumā ieradās divreiz dienā - no rīta un vakarā -, bet pēc tam jau tikai reizi diennaktī; kā galu galā sanitārās mašīnas vairs neieradās vispār un pie māju durvīm parādījās paziņojumi "Tuvākais ārkārtas palīdzības punkts atrodas_”, un ļaudis paši

ar ragaviņām veda turp savus slimniekus un reizēm arī mirušos. Viņa stāstīja, kā tad, kad saslima Vaņa, viņas māsasdēls, -“atceries Lizu, Serjoža?” - Liza pati aizvedusi viņu uz sanitāro mašīnu un pēc tam meklējusi pa visām apkaimes slimnīcām, un visur viņai atbildējuši - sarakstos viņa nav, toreiz telefoni vēl darbojās; bet tad Liza kājām atnākusi, vēlu vakarā, un zvanījusi pie durvīm, un “actiņā” bijis redzams, ka viņa ir slima, viņas seja bija slapja, un viņa arī klepoja - briesmīgi, aizvilkdamās; “es neatvēru, mums uzreiz pieliptu, un tad Liza apsēdās pie durvīm un ilgi sēdēja nekustēdamās, un pēc tam, liekas, izvēmās turpat uz kāpnēm, bet, kad es nākamreiz piegāju pie durvīm, viņas jau vairs nebija”; kā pēc tam viņa sapratusi, ka no mājas ārā vairs nedrīkst iet, - televīzijā joprojām tika apgalvots, ka situācija tiek kontrolēta, ka epidēmijas kulminācija pakāpeniski paliek pagātnē, - mājās bijusi šāda tāda pārtika, un viņa cerējusi, ka izdosies sagaidīt, līdz viss būs beidzies, noturēties; kā pirmajā nedēļā ēdamā pieticis, bet otrajā kļuvis skaidrs, ka jātaupa, un viņa sākusi ēst pavisam maz, tomēr ēdamais tik un tā beidzies, un divas pēdējās dienas viņi ar Antonu ēduši ievārījumu no burciņas, kura bija paglābusies uz balkona, - pa četrām karotēm no rīta, pusdienā un vakarā - un dzēruši vārītu ūdeni. Viņa stāstīja, ka visu laiku skatījusies pa logu - un beigās ārā jau gandrīz vairs nav bijis cilvēku, ne dienā, ne naktī - un ļoti baidījusies, ka palaidīs garām kādu svarīgu paziņojumu par evakuāciju vai par vakcīnu, un gandrīz ne uz mirkli nav slēgusi ārā televizoru, pat gulējusi tam blakus, bet pēc tam sākusi baidīties, ka tiks atslēgta elektrība un ūdens, tomēr viss bijis un darbojies, tikai kaimiņu māju logi uzvedušies dīvaini - dažos gaisma vispār netika ieslēgta, citos dega visu laiku, pat dienā, un viņa izvēlējusies kādu logu un novērojusi to, cenzdamās noskārst, vai aiz tā vēl palikuši dzīvi cilvēki. Viņa teica, ka tad, kad Serjoža nakts vidū ieradies un piezvanījis pie durvīm, viņa ilgi skatījusies “actiņā” un pat pavēlējusi viņam novilkt jaku un pienākt pavisam tuvu, lai pārliecinātos, ka viņš nav slims, bet pēc tam, kad viņi skrējuši uz mašīnu, zaļajā joslā pa labi no ārdurvīm viņa ieraudzījusi apsnigušu sievietes ķermeni, sieviete gulējusi kņūpus, it kā vienkārši būtu pavilkta nost no celiņa, un viņai pat uz brīdi licies, ka tā ir Liza, lai gan tā, protams, nevarēja būt Liza, jo Liza bija atnākusi pirms nedēļas.

Viņas balss bija mierīga, acis - sausas, rokās vēl aizvien zilais bērna kombinezons un cepure, kuru viņa, pabeigusi runāt, iebāza piedurknē un, paceldama acis pret mums, vaicāja:

- Kur to var pakārt?

Serjoža paņēma no viņas drēbes, bet es teicu:

- Nāciet, Ira, es jūs pabarošu.

- Mums nav jēgas uzrunāt vienai otru ar “jūs", - viņa atbildēja. - Pabaro pagaidām Antošku. Tas droši vien ir dīvaini, bet es galīgi negribu ēst.

- Nāc man līdzi, - es teicu puisēnam, pastiepjot roku; viņš uz mani paskatījās, taču pat nepakustējās, un tad Ira vieglītēm pastūma viņu uz manu pusi, sacīdama:

- Nu ej, viņa tev iedos paēst, - un mazais sakustējās un paspēra soli man tuvāk, taču roku nesatvēra, tikai nāca man līdzi uz virtuvi; es atvēru ledusskapi un ieskatījos tajā.

- Gribi, es tev uzcepšu omleti? Vai labāk uzvārīt putru? Man ir piens un cepumi. - Puisēns neatbildēja. - Zini, es tev uztaisīšu lielu desmaizi un, kamēr tu to ēdīsi, uzvārīšu putru.

Nogriezusi biezu maizes riku, es uzliku uz tās vārītās desas šķēli un atskatījos - viņš joprojām stāvēja uz sliekšņa; es piegāju viņam klāt, pietupos un pasniedzu desmaizi*Puisēns nepasmaidīdams palūkojās uz mani ar savas mātes tālu izvietotajām acīm un jautāja:

- Šī ir mana tēta māja, ja? - Es palocīju galvu, un viņš arī pamāja - ne man, bet drīzāk pats sev, un pusbalsī bilda: - Tātad šī ir arī mana māja. Kas tu tāda esi?

- Mani sauc Aņa, - es atbildēju, viņam uzsmaidot. - Un tevi, kā es sapratu, sauc Antons?

- Man māmiņa neļauj runāt ar svešiem cilvēkiem, - puisēns atbildēja, paņēma no manas izstieptās rokas desmaizi, uzmanīgi apsoļoja man apkārt un izgāja no virtuves. Es vēl mazliet patu-pēju, juzdamās ļoti dumji, kā tas bieži gadās pieaugušajiem, kuri iedomājušies, ka ar bērniem viss būs vienkārši, bet tad piecēlos, nopurināju rokas un gāju viņam pakaļ.

Pieaugušie bariņā stāvēja viesistabā pie loga, puisēns piegāja pie mātes, saņēma viņu aiz rokas un tikai tad beidzot nokoda kumosu no desmaizes. Uz manu pusi viņš neskatījās; īstenībā pret mani nepagriezās neviens - visi kaut ko saspringti pētīja ārpusē. Es iejautājos:

- Kas tur ir? - taču neviens man neatbildēja, un tad, piegājusi tuvāk, ieraudzīju, uz ko viņi skatās, - pavisam netālu, aiz šaurās, tumšās meža josliņas uz debesu fona kūpēja biezs, melns dūmu stabs.

- Tur ir privātmāju ciemats, - es teicu, nevienu neuzrunādama, jo galu galā man neviens neko nebija jautājis. - Pavisam jauns, neliels, desmit divpadsmit māju, nesen uzcelts, es pat neesmu pārliecināta, ka tur kāds dzīvo.

- Tik lieli dūmi, - Serjoža, uz mani neatskatīdamies, bilda,

- laikam māja deg.

- Varbūt jāaizbrauc paskatīties? - ierosināja Miška. - Nieka pusotra kilometra, ne vairāk. - Un Serjoža, pirms es biju paspējusi iebilst, atsaucās:

- Tur nav, ko redzēt, Miška. Mēs šonakt vairākus tādus ugunsgrēkus redzējām pa ceļam un vēl ieraudzīsim pietiekami, vari nešaubīties. - Viņš palūkojās uz tēvu. - Viss notiek pārāk ātri, tēt, turpretī mēs, kā rādās, atpaliekam.

- Gandrīz visas mantas jau savāktas, - es sacīju. - Vairs neko nevajag gaidīt, kraujam visu iekšā mašīnās un braucam.

- Man, Aņa, ir tukša bāka, - Serjoža atbildēja, - vakar benzīnu ieliet nepaspējām, naktī arī pietika citu rūpju. Jūs kraujiet mantas, bet es tikmēr pavizināšos gar benzīntankiem - varbūt vēl kāds kaut kur strādā.

- Es braukšu līdzi, - teica tētis Borja, - šobrīd vienam labāk apkārt nebraukāt. Meitenes lai pieskata Ļoņa, tūlīt aiziešu viņu pasaukt.

Un visi pēkšņi izklīda - tētis priekšnamā noņēmās, ķeksēdams no visām sakārtajām drēbēm savu medību jaku, puisēns pēkšņi skaļi ierunājās: “Māmiņ, es gribu čurāt,” - un Miška aizveda viņus sev līdzi; mēs ar Serjožu viesistabā palikām divatā, un es beidzot varēju pieiet viņam klāt, apķerties ap kaklu un piespiest vaigu pie viņa vilnas džempera.

- Es negribu, ka tu brauc, - nepaceldama acis, džemperim teicu.

- Mazais, - Serjoža iesāka, taču es viņu pārtraucu:

- Zinu. Es vienkārši negribu, ka tu brauc.

Mēs mazliet tā pastāvējām, vairs nerunādami ne vārda, -kaut kur mājā tecēja ūdens, klaudzēja durvis, bija dzirdamas balsis, bet es biju abām rokām viņu apkampusi un domāju, ka tūlīt atgriezīsies tētis, kurš atvedīs Ļoņu mūs apsargāt, bet vēl pirms tam - droši vien pēc kādām pāris sekundēm - atkal ienāks Ira ar puisēnu un man nāksies palaist vaļā rokas un ļaut viņam iet. Noblīkšķēja ārdurvis - droši vien bija pārradies tētis ar Ļoņu; Serjoža mazliet sakustējās, it kā gribēdams atbrīvoties, un es uz brīdi saspiedu viņu vēl stingrāk, tomēr tajā pašā mirklī man sametās neērti, palaidu rokas vaļā, un mēs izgājām priekšnamā. Uz sliekšņa stāvēja tētis Borja - viens pats, bez Ļoņas -, viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.

- Aņka, nenokar degunu, mēs taču netaisāmies viņu tev atņemt. Jūsu Ļoņa ir saimniecisks vecis, viņam pagrabā ir ģenerators, mēs tikko pārbaudījām - soļarkas tur ir litri simt, ne mazāk. Aiziet, Serjoga, jātaisa vaļā vārti. Aņa, tak laid viņu vaļā, tālāk par vārtiem viņš neaizies - jāsāk kraut mantas mašīnās, derētu vēl līdz tumsai izbraukt.

Serjoža paķēra priekšnamā atstātās vārtu atslēgas, viņi ar tēvu izgāja ārā, bet es, ātri uzrāvusi mugurā jaku, aizgāju uz verandu un skatījos uz viņiem, it kā vēlēdamās pārliecināties, ka viņi nav mani piekrāpuši un Serjoža patiešām nekur prom neaizbrauks. Vārti tika atvērti, un pa tiem iebrauca Ļoņas masīvais lendkrūzers; lai tam pietiktu vietas, tēta večiņu ņivu ar notašķītajiem stikliem - uz šī melnā, zalgojošā monstra fona tā izskatījās īpaši skumīgi - nācās pārvietot tālāk, ārpus bruģētā stāvlaukuma. Es skatījos, kā zem ņivas priekšējiem riteņiem krakšķēdamas lūst mazās tūjas, kuras pērngad biju sastādījusi; izkāpis no mašīnas, tētis palūkojās uz mani - Ļoņa no vārtiem kaut ko viņam klaigāja, taču tētis atvēcinājies nāca uz manu pusi. Uzlicis roku uz verandas margām, viņš pavērsa seju pret mani un pusbalsī ierunājās:

- Aņa, savācies, - viņa balss skanēja bargi, - es saprotu, ļoti daudz visa kā noticis, bet šis nav īstais brīdis, tu mani saprati? Mēs tagad sakrausim mantas, sakāpsim mašīnās un aizbrauksim prom, un viss būs labi, taču kaimiņu ciematā - tu redzi dūmus? - darās velnszinkas, un mēs tagad nedrīkstam tērēt laiku, mierinot tevi tāda sīkuma dēļ kā šis nelaimīgais nolauztais koks, mums vēl jānolej no ņivas benzīns, un es negribu to darīt uz ceļa, lai tam uzmanību nepievērstu kaimiņi un dievs zina kas vēl. Tu dzirdi, Aņa? Paskaties uz mani, - es pacēlu uz viņu acis, - neiedomājies pinkšķēt, mūs gaida dažas visai grūtas dienas, ceļš ir tāls, un atgadīties var jebkas, šobrīd tu man esi vajadzīga mierīga un savākta, ej un labāk pieskati, lai mēs paņemtu līdzi visu vajadzīgo, un, kad būsim tikuši līdz galam, mēs ar tevi apsēdīsimies un kārtīgi paraudāsim par visu, sarunāts?

- Sarunāts, - es atsaucos un pati nobrīnījos par to, cik smalka un bērnišķīga šķita mana balss. Viņš iebāza roku kabatā, izķeksēja savas šaušalīgās “Javas” paciņu un pastiepa man.

- Paņem, izpīpē vienu cigareti, nomierinies un ej iekšā. Tur ir divi sievišķi ar bērniem, viņas vajag izkomandēt - lai pabaro bērnus, silti saģērbj, un vispār paskaties: veči mantas vāc draņķīgi, mēs noteikti būsim kaut ko aizmirsuši. - Tad viņš pagriezās, sāka iet uz vārtu pusi un uzsauca Ļoņam: - Aiziet, Leonīd, ver vaļā bagāžnieku, paskatīsimies, ko tu tur esi sakrāmējis, -bet es viebdamās smēķēju viņa aso, smirdīgo cigareti un skatījos, kā līgani atveras lendkrūzera bagāžnieks un trīs vīrieši, no kuriem ir atkarīgs visu šajā mājā šobrīd esošo cilvēku liktenis, sāk pētīt tā saturu. Izpīpējusi līdz galam, nometu izsmēķi sniegā, pagriezos un iegāju mājā.

Viesistabā neviena nebija. Es gāju tālāk uz virtuvi un ieraudzīju Iru, kura stāvēja pie plīts, Marinu, kura pie virtuves galda turēja klēpī klusējošo meitiņu, un viņām blakus uz krēsla nekustīgi sēdošo puisēnu; uz virtuves galda viņiem priekšā bija šķīvji un ievārījuma burka. Tuvodamās virtuvei, dzirdēju balsis, taču pietika man ieiet, un visi reizē apklusa. Marina paskatījās uz mani, bet Ira nepagriezdamās teica:

- Ja tev nav iebildumu, es vāru bērniemļjutru, viņiem pirms ceļa kārtīgi jāpaēd.

- Protams, - es atbildēju, - vēl ir siers un desa, varbūt uztaisīsi maizītes? Vēl var uzcept olu kulteni, mums visiem vajag paēst, panna ir uz plīts. - Viņa neatbildēja un neizkustējās no vietas, tikai turpināja maisīt putru, un tad es piegāju pie ledusskapja, atvēru to un sāku ņemt ārā olas, desu un sieru. - Es viņiem pateikšu, lai pēc pusstundas nāk ēst, man vēl šādas tādas mantas jāsavāc. - Viņa, neskatīdamās uz manu pusi, mazliet pavirzījās sānis, bet es pagriezos pret Marinu un sacīju:

- Ļoņa jau ir klāt - vai tu esi droša, ka viņš ir paņēmis līdzi visu vajadzīgo, varbūt ir vērts pārbaudīt?

Marina piecēlās, nosēdināja meitiņu uz sava krēsla, pajautāja Irai:

- Pieskatīsi? - un izgāja no virtuves.

Meitenīte palika sēžam uz krēsla - nekustīgi, virs galda bija redzama tikai daļa no mazās sejiņas; viņa nepaskatījās mātei nopakaļ un vispār nekā neizrādīja, ka ir pamanījusi viņas prombūtni, - izstiepusi roku, viņa ar strupo, resno pirkstiņu uzmanīgi pataustīja tukšo šķīvi, kas stāvēja viņai priekšā uz galda, un atkal sastinga. Es savukārt palūkojos uz Iru, kura pie plīts joprojām maisīja putru, un, vēlreiz noteikusi viņas mugurai:

- Pēc pusstundas, - izgāju no virtuves.

Es uzkāpu otrajā stāvā, iegāju guļamistabā, iznesu no garderobes mugursomu, ar kuru Serjoža braukāja medībās, un divas mīkstas sporta somas; somās saliku siltās drēbes, ko mēs ar tēti bijām sagatavojuši vakar. Droši vien vajadzētu pajautāt Irai, vai viņai nav nepieciešamas kādas drēbes, taču man negribējās atkal kāpt lejā un vēlreiz ar viņu runāt, tāpēc, parakņājusies skapi, iesviedu somā vēl dažus džemperus un, mirkli padomājusi, pievienoju tiem pāris krekliņu un šo to no apakšveļas; es nezinu viņas izmēru, man vispār par to nav jādomā, ja viņai ievajadzēsies, atdošu Serjožam, kāda velna pēc viņa stāv tur, manā virtuvē, uz kuru es tagad nevēlos iet, un pat nepagriežas pret mani, mēs esam savākuši līdzi daudz drēbju, gan kaut kā tiksim galā.

Tas atgādināja pošanos atvaļinājumam - es vienmēr kravāju koferus naktī, izlidošanas priekšvakarā; pirms izbraukšanas tāpat nav iespējams aizmigt, un es, uzlikusi kaut kādu filmu, nēsāju mantas - pa vienai, ieturot pauzes, lai izietu uz balkona izsmēķēt cigareti vai nokāptu lejā iedzert kafiju vai noskatīties līdz galam iemīļotu ainu, un tad pieceļos un turpinu, atceroties, ko esmu aizmirsusi ielikt. Taisnība, es visu vienmēr izliku uz gultas, koferī mantas sakārtoja Serjoža, bet tagad viņš bija aizņemts ar citiem darbiem, pa puspavērto guļamistabas logu varēju dzirdēt viņa balsi; tā bija tāda spēle - es neprotu sakravāt koferi, un man vajadzīga viņa palīdzība, tiesa, pirms mūsu iepazīšanās es visu mūžu to biju darījusi pati, tādēļ arī tagad viņu negaidīju, un, kad biju beigusi, somās vēl bija gana brīvas vietas. Sakārtojusi pārsegu, apsēdos uz gultas malas un pārlaidu skatienu guļamistabai - tā bija tukša un mierīga, pie sienas stāvēja sakravātās somas, es iztēlojos, ka pēc dažām stundām mēs no šejienes aizbrauksim uz visiem laikiem un mantas, ko neesmu paņēmusi līdzi, paliks šeit - pārklāsies ar putekļiem, saruks un pazudīs pavisam. Ko man vajag paņemt - bez kārtīgiem zābakiem, pārtikas, zālēm, siltajām drēbēm un rezerves apakšveļas sievietei, kura, visticamāk, atteiksies to vilkt? Bērnībā man patika par to prātot pirms aizmigšanas, domās pārskatot savus bērnu dienu dārgumus un no rīta ar šo jautājumu uzmācoties visiem pārējiem - izvēlies, ko tu nesīsi ārā no mājas, ja sāksies ugunsgrēks? Drīkstēja izvēlēties tikai vienu mantu, vienu vienīgu, tādi bija noteikumi - un visi atbildēja ar jokiem un runāja kaut kādas blēņas, bet mamma reiz teica: nu protams, es iznesīšu tevi, muļķīt, un es sadusmojos un pikti vicināju rokas - mamm, es tak saku: manta, jāizvēlas manta; kad piedzima Miška, es sapratu, kāpēc viņa tā teica, bet šodien sēdēju mājā, kuru mēs pirms diviem gadiem bijām uzcēluši un kurā biju jutusies ļoti laimīga, un šī māja bija pilna ar mantām, no kurām ikkatra mums kaut ko nozīmēja, un somās, kas stāvēja uz grīdas, vēl bija atlicis nedaudz vietas - nedaudz, tādēļ man vajadzēja izvēlēties. Lejā atskanēja balsis - vīrieši bija ienākuši iekšā; es piecēlos, iegāju garderobē un no augšējā plaukta noņēmu papes kārbu - man tā arī nebija sanācis izšķirot, juku jukām saliktas visvisādas bildes: melnbaltas, krāsainas, vecāku kāzas, vecmāmiņa ar vecotēvu, mazais Miška, es skolas formā, nevienas Serjožas fotogrāfijas te nebija - pēdējos gados mēs tās vairs nedrukājām un tāpat vien glabājām datorā, es izkratīju bildes no kārbas, ietinu maisiņā un ieliku vienā no somām, bet pēc tam, aizvērusi aiz muguras guļamistabas durvis, devos lejā.

Kāpņu lejasgalā uzdūros Ļoņam un Marinai, viņi par kaut ko paklusi strīdējās. Kad piegāju klāt, viņa palūkojās manī un apjukusi sacīja:

- Iedomājies, es tā arī nespēju tur ieiet. Ļoņka, protams, aizmirsis veselu kaudzi vajadzīgu lietu, ne Daškai paņēmis visas drēbītes, ne veļu atradis, ne vēl milzums sīkumu, es gribēju pati aiziet, bet nespēju, bail, vēl arī tie šausmīgie dūmi. - Viņa atkal pagriezās pret Ļoņu. - Es uz turieni neiešu, zini, netērēsim velti laiku, skaties, es tev te visu uzrakstīju, Daškas sarkanais kombinezons ar vilnas oderi karājas skapī pa labi, un jāpaņem mans slēpošanas tērps, baltais, tas ir ļoti silts, šitajā drausmīgajā jakā es nebraukšu, un termoveļa, Ļoņa, tu taču atceries, kur stāv, tu pats visu tur noliki. - Ļoņa, acis bolīdams, izņēma viņai no rokām sarakstu un devās ārā, bet Marina viņam nopakaļ uzsauca: - Un neaizmirsti guļamistabā manu lādīti, stāv uz galdiņa pie spoguļa.

- Marina, - Ļoņa jau uz sliekšņa atskatījās, - mēs nebraucam uz Kurševeli, nu kāda suņa pēc tev tur tavi krāmi vajadzīgi, - un, atbildi negaidīdams, izgāja ārā.

- Mana vecmāmiņa, - Marina paklusi bilda, jau atguvusi savaldību, viņa atkal bija mierīga un pat mazliet pasmaidīja,

- man vienmēr teica: briljanti ir labi jau tāpēc vien, ka tos vienmēr, ja rodas vajadzība, var apmainīt pret maizes riecienu. Daudz vietas tie neaizņem, un tu redzēsi, Aņa, tie mums vēl noderēs; es tavā vietā arī paņemtu līdzi visu, kas tev ir.

Vēl divas stundas mēs nēsājām mantas, uz neilgu brīdi mitējoties, lai paēstu, - pabarojusi bērnus (pat Miška nekurnēdams izēda putras šķīvi), Ira tomēr bija uzcepusi olas, kuras visi ēda, pat neapsēdušies pie galda, un man īstenībā nemaz nebija žēl, ka neizdevās pēdējo reizi pasēdēt pie mūsu lielā galda, kas man bija tik mīļš, - pārāk ērmota bija šī sabiedrība; no vēl atlikušās maizes un siera viņa uztaisīja siermaizes, iesaiņoja tās un ielika pa sainītim katrā mašīnā. Ik reizi, kad šķita, ka nupat jau viss ir savākts, kāds atcerējās vēl kaut ko svarīgu - darbarīki, ieteicās Serjoža, un viņi abi ar tēti metās uz pagrabu, pa ceļam man uzsaucot: “Aņuta, varbūt paķer kādu medicīnas rokasgrāmatu, mums gadījumā nav tādas?” - “Mums ir,” - atteica Marina, un Ļoņa atkal metās pāri ielai uz savu tukšo māju ar tumšajiem logiem, un katrai jaunai mantai bija jāatrod brīva vieta, atkal pārkravājot somas, maisus un kastes; trīs mašīnas stāvēja mājas priekšā ar augšup uzslietām bagāžnieku durvīm - krēslā tās atgādināja savādu skulpturālu grupu. Turpat blakus bija izpostītā ņiva, tētis Borja no tās jumta bija noņēmis milzum garu antenu, no salona izvācis īsviļņu rāciju - pirkdams jaunu, Serjoža bija viņam atdevis savu. “Tev ir tāda antena kā taksistam,” es mēdzu viņam teikt; patiesībā mani ērcināja Serjožas paradums klausīties tālbraucēju sarunas (“pērku degvielu, četrdesmit piektajā kilometrā ņemas strīpainie, zēni, uzmanieties”) - pēdējā laikā tā bija Serjožas mīļākā rotaļlieta, un mūsu retajos kopīgajos braucienos viņš to vienmēr slēdza iekšā, cauri traucējumu čerkstoņai atšifrējot svešas sarunas, bet es piktojos un smēķēju pie loga. Sāka piesnigt. Kad mašīnās vietas vairs nebija, pēdējās kastes tika ietītas polietilēna plēvē un uzmontētas uz Serjožas mašīnas jumta bagāžnieka. Pašas pēdējās Serjoža iznesa no mājas pielādētās bises un vienu iedeva Ļoņam - “tu vispār šaut māki?” - viņš noprasīja, taču Ļoņa tikai apvainojies kaut ko noņurdēja un aizstiepa bisi uz mašīnu. Pēdīgi pošanās ceļam bija pabeigta - tētis nostājās uz mājas sliekšņa un sauca pa durvīm:

- Visi ārā, taisīties var mūžīgi, jau puspieci, ilgāk gaidīt vairs nedrīkst, - un tad Marina ar Iru izveda bērnus; kad visi jau bija ārā, Serjoža uzrunāja mani:

- Ejam, Aņka, aizvērsim visu.

Izslēguši visur gaismu, mēs mazliet pastāvējām priekšnamā, pie pašām ārdurvīm. Pa lielajiem logiem mājā maigi kā mēnesnīca lūkojās nespodrā ielas spuldze, mezdama uz gaišās, slapju pēdu tīmekļa izraibinātās grīdas garas, bālas ēnas. Gaiteņa tālākajā galā blāvoja kaut kāda saburzīta, aizmirsta papīra lapele. Mums pie kājām nelielā izkusuša sniega peļķītē mirka nu jau nevajadzīgās čības, tās nezin kāpēc bija piecas, tieši piecas, un es pieliecos tās savākt, jāatrod sestā, noteikti vajag to atrast, gan jau tā tepat kaut kur ir, jāsaliek tās kārtīgi, pa pāriem.

- Aņa, - Serjoža man aiz muguras teica.

- Tūlīt, - es atbildēju, pietupusies skatīdamās zem galošu plaukta, - es tikai sameklēšu...

- Nevajag, - Serjoža sacīja. - Liecies mierā. Braucam.

- Nu pagaidi pussekundi, - nepagriezdamās iesāku, - es tikai... - Un tad viņš uzlika roku man uz pleca.

- Celies, Aņka, viss. - Kad es piecēlos un palūkojos viņam sejā, viņš pasmaidīja. - Tu esi kā kapteinis, kas pēdējais nokāpj no kuģa.

- Nav smieklīgi, - es attraucu, un tad viņš mani apkampa un iečukstēja ausī:

- Es zinu, mazais. Nestiepsim šo brīdi garumā, labāk jau sāksim braukt, - un izgāja ārā un tur stāvēja ar atslēgām rokā, līdz es izgāju viņam pakaļ.

Ļoņa ar Marinu jau rosījās gar savu mašīnu, nostiprinādami aizmugures sēdeklī bērnu krēsliņa siksnas, bet tētis, Miška un Ira ar puisīti stāvēja pa gabalu, skatīdamies, kā mēs aizslēdzam durvis.

- Ira, tu un Antoška brauksi kopā ar tēvu Aņkas vitarā, -teica Serjoža, - tēt, paņem no Aņas atslēgas, Miška, tu kāp iekšā mašīnā.

- Anton, ejam! - Ira paņēma puisīti aiz rokas, un tas klusēdams gāja viņai līdzi, taču pie pašas mašīnas negaidot izrāva roku un skaļi teica:

- Es gribu ar tēti.

- Mēs brauksim ar vectētiņu, Anton, bet tētis brauks blakus, un mēs ar viņu runāsim pa rāciju. - Ira pieliecās pie mazā un saņēma viņu aiz pleciem, taču puisēns viņu grūda prom.

- Nē! - viņš iesaucās. - Es braukšu ar tēti!

Miška, jau paspējis iesēsties mašīnā, izbāza galvu ārā paskatīties, kas te notiek, bet puisēns atmeta galvu, lai redzētu mūsu sejas; mēs visi - četri pieaugušie - stāvējām viņam apkārt, viņam traucēja zem zoda cieši sapogātā kapuce, un viņš izlieca muguru, lai varētu labāk mūs redzēt, - poza šķita gandrīz draudīga, viņš stāvēja, sažņaudzis dūres, taču neraudāja, viņa acis bija plati ieplestas, lūpas sakniebtas, viņš lēni, citu pēc cita, nopētīja mūs un iesaucās vēlreiz - ļoti skaļi:

- Es braukšu ar tēti! Un ar māmiņu!

- Viņam pēdējās pāris nedēļas bijušas grūtas, - Ira paklusām sacīja. Serjoža pietupās dēlam blakus un sāka viņam kaut ko stāstīt, bija redzams, ka viņš ir apjucis un dusmīgs, puisēns neklausījās un, cieši iesaiņots kapucē, nikni purināja galvu, un tad es teicu:

- Boris Andrejevič, atdodiet man atslēgas. Miška, tu kāp ārā, mēs brauksim ar vitaru, bet Ira un Antons lai kāpj pie Serjožas.

Puisēns uzreiz pagriezās un, saķēris Iru aiz rokas, sāka vilkt viņu uz mašīnu; Serjoža bezpalīdzīgi palūkojās uz mani un bilda:

- Tikai līdz Tverai, Aņka, pēc tam pārsēdīsimies.

Es, neskatīdamās uz viņu, palocīju galvu un pastiepu roku pēc mašīnas atslēgām. Tētis Borja pienāca man klāt.

- Aņuta, varbūt labāk es sēdēšu pie stūres, jau tumšs, - viņš jautāja, un es atbildēju - uzreiz, neļaudama viņam pabeigt teikumu:

- Tā ir mana mašīna, es ar to braucu piecus gadus un arī tagad pie stūres sēdēšu pati, un vismaz par to mēs nestrīdēsimies, labi?

- Viņa lieliski vada mašīnu, tēt, - Serjoža iesāka, taču es viņu pārtraucu:

- Pietiks bez jēgas tērēt laiku, atver, lūdzu, vārtus, un sāksim vienreiz braukt, - un apsēdos pie stūres. Lai kā es centos aizvērt durvis bez trokšņa, tās tik un tā apdullinoši noblīkšķēja.

- Skarbi, - aizmugures sēdeklī noteica Miška. Es notvēru viņa skatienu atpakaļskata spogulī un centos pasmaidīt.

- Izskatās, ka mums būs jautrs brauciens, Miška.

Kamēr Serjoža vēra vaļā vārtus, tētis Borja piegāja pie lend-krūzera un skaļi uzsauca Ļoņam pa atvērto logu:

- Tātad tā, Ļoņka, braucam karavānā, rācijas tev nav, tad nu uzmanies, nenoklīsti. Izbraucam pie Novorīgas, tad pa lielo riņķi uz Tveru, ja viss būs labi, pusotrā divās stundās būsim tur. Ciemiem cauri braucam neapstādamies. Lai nebūtu nekādu “bērnam vajag pačurāt” - ja vajag, lai čurā biksēs. Ja tomēr noklīdīsiet, tiekamies pie iebraukšanas Tverā. Un, jā, visi skatāmies benzīntankus - ja kaut kur strādā, mums noderēs visa degviela, kuru pa ceļam varēsim nopirkt, jo Aņkas mašīnā jūsu soļarku, nevarēs liet. - Ja arī Ļoņa kaut ko atbildēja, es to vairs nedzirdēju dzinēju rūkoņas dēļ; tētis vairākas reizes uzsita ar roku pa Ļoņas mašīnas jumtu, pagriezās un ierāpās sēdeklī man blakus.

- Nu braucam, - viņš teica.

Un mēs braucām.

* * *

Lai nebūtu jāatskatās uz aizmugurē palikušo tumšo māju, es, uzplājot blakus sēdošajam tētim pa ceļgaliem, atvēru barda-čoku, sataustīju cigarešu paciņu un aizsmēķēju, bet, kad arī viņš nočirkstināja šķiltavas un salons tūlīt pat piepildījās ar sīviem dūmiem, no visa spēka uzbliezu pa stikla pacelšanas pogu, un pasažiera logs nolaidās līdz pašai apakšai. Tas bija gandrīz nepieklājīgi, un es jutu, ka viņš uz mani skatās, - taču noņēmu pirkstu no pogas un atstāju visu, kā ir, bet viņš, ne vārda nesacīdams, sāka noņemties ar rāciju. Iepriekš nesarunājuši, līdz ciemata galam braucām lēni - pa priekšu Ļoņas lendkrūzers, aiz viņa Serjoža; nezinu, vai kāds skatījās apkārt, - es redzēju tikai Serjožas mašīnas sarkanos uguņus, līdz brīdim, kamēr aiz muguras palika pārsvītrotā metāla ceļa zīme; piecsimt metru līdz pagriezienam, autobusa pietura - ja es tagad pagrieztu galvu pa labi, vēl varētu redzēt visu mūsu ciematiņu, gaišu, no divām pusēm meža strēmelē iežmiegtu plankumu tumša lauka vidū, raibu raibos namiņus, kuru vidū acs ierasti izceļ pazīstamo jumtu, vēl simt metru, divsimt, vēl nedrīkst skatīties atpakaļ, un tad no abām pusēm pietuvojās mežs, un uzreiz kļuva tumšs, nekustīgie koki, viegli apsnidzis asfalts un divas lielas, melnas mašīnas priekšā, tagad varēja pagriezt galvu, taču vairs nebija, uz ko skatīties, - visi neapgaismotie meža ceļi ir vienādi, un nav nozīmes, vai tie atrodas kilometra attālumā no tavas mājas vai tūkstoš kilometru no tās, tavu pasauli acumirkli sāk ierobežot šis plānais apvalks, mašīna, kas glabā siltumu un ar lukturu gaismu izvelk ārā tikai mazu ceļa gabaliņu riteņu priekšā.

Rācija, kuru tētis Borja bija nostutējis uz ādas paroceņa pa vidu starp mūsu sēdekļiem, iemirgojās un iečirkstējās, un tajā uzreiz atskanēja Serjožas balss, it kā viņš jau kādu laiku būtu runājis:

- ... ar šito draņķi gandrīz neiet. Nezinu, kas tur Ļoņkam bija par soļarku, cerams, ne vasaras, būtu labi, ja pa ceļam gadītos benzīntanks, kurš strādā, kā tu domā, tēt, ir reāli?

Viņam runājot, es cauri šņākoņai un traucējumiem sadzirdēju mūziku - Serjoža, lietodams rāciju, skaņu vienmēr nogriež, taču, izrādās, tā vienalga ir dzirdama - un smalko puisēna balsi: ko viņš teica, nebija iespējams saprast; es ieraudzīju viņa seju pie automobiļa aizmugures stikla - laikam bija nostājies uz ceļiem uz pakaļējā sēdekļa un stiepa roku, lai notīrītu aprasojušo virsmu, taču nespēja aizsniegt un tagad tikai skatījās uz manu pusi; blakus - viņa mātes gaišmatainā galva. Es redzēju tikai viņas pakausi, viņa nepagriezās, taču acīmredzot kaut ko sacīja puisēnam, jo Serjoža bilda:

- Nebaksti viņu, Ira, lai sēž, kā grib, brauciens tāls, viņam būs garlaicīgi.

Es apspiedu vēlēšanos pamāt puisēnam ar roku - viņš mani tik un tā neieraudzītu - un ar labo roku uztaustīju mikrofonu, pirms to bija paspējis paņemt tētis Borja, lai parunātu par benzīntankiem.

- Mīļais, - es teicu, - mums laikam derētu paņemt Ļoņu vidū. Viņam nav rācijas, labāk lai brauc starp mums. Tu viņu apdzīsi vai es?

Serjoža klusēja tikai dažas sekundes, pēc tam īsi atsaucās: “Es apdzīšu,” - un uzsāka manevru, neiebilzdams un vairs nesacīdams ne vārda, jo es nekad viņu nesaucu par “mīļo” tāpat vien, šis vārds bija parole, kuru es izmantoju reti, glabājot ārkārtas brīžiem, tā bija izdomāta cilvēkiem, kuri vienmēr apklusa, kad mēs iegājām ļaužu pilnā istabā, un skatījās te uz viņu, te uz mani un tad atkal uz viņu, bet pēc tam uz balkona, kad es aizsmēķēju, nāca man klāt un jautāja - "nu, jums viss ir labi?”, tiem, kuri gaidīja no mums atklāsmes un sūdzēšanos, jo kā tad bez tā, bez atklāsmēm un sūdzēšanās; un vēl šis vārds bija vajadzīgs mums pašiem, jo sieviete, kura tagad sēdēja viņa mašīnas aizmugures sēdeklī, vienmēr, kad nebija apmierināta, runāja daudz vairāk - es zinu, viņš bija man stāstījis -, un biju gatava atdot labo roku, lai tikai nekļūtu viņai līdzīga, un tādēļ ik reizi, kad man vairs nebija, ko elpot starp cilvēkiem, kuriem nepatiku, es teicu: "Mīļais, varbūt brauksim mājās?” - tikai vienu reizi un smaidot, un mana balss skanēja mīlīgi, un tad viņš ieskatījās man sejā - uzmanīgi - un uzreiz cēlās, un mēs braucām prom; bravo, mīļais, tu mani tik labi pazīsti.

Ļoņas mašīna no aizmugures izskatījās galīgi neinteresanti -bērnu krēsliņā nofiksētā meitenīte bija nekustīga un nespēja atskatīties; patiesībā cauri tonētajiem stikliem nebija redzams vispār nekas, un es beidzot varēju paraudzīties apkārt - mēs bijām izbraukuši cauri pirmajai meža joslai, kura nošķīra mūsu ciemu no citiem, kas kā gaiši elektriski plankumi bija tik blīvi izkaisīti ziemas tumsā, ka melno, blīvo gaisu, kas vēl tik tikko bija mūs apņēmis, atšķaidīja izkliedēta dzeltena gaisma, kas strāvoja no spuldzēm un plūda no logiem. Man šķita - ja es ieskatītos ceļmalas namu logos, tad ieraudzītu tur ģimenes vakariņas oranžas lampas gaismā vai mirgojošu zilganu televizora ekrānu viesistabā, pagalmā noliktu mašīnu, cigaretes uguntiņu uz lieveņa; visi šie cilvēki, simtiem cilvēku, bija palikuši te - neko ļaunu negaidīdami, neizbraukādami visu apkaimi, meklējot benzīnu, nekravājot mantas, viņi nolēmuši nogaidīt, kamēr tas, kas visapkārt notika, beigsies, paļāvušies uz savu namu, savu durvju un žogu drošību; tik daudz apgaismotu logu, dūmojošu skursteņu uz jumtiem, tik daudz cilvēku - nevar taču būt tā, ka viņi visi kļūdās; kur mēs braucam, kāpēc mēs braucam? Vai pareizs ir šis lēmums, kas tika pieņemts bez manis, bez manas līdzdalības, vai es pareizi darīju pakļaudamās, ne ar pušplēstu vārdu neiebilzdama, bez ierunām pamezdama vienīgo vietu, kur šobrīd spētu justies droši, un, kamēr visi šie cilvēki te apkārt gatavo vakariņas, skatās ziņas, skalda malku un gaida, kad tas viss beigsies, nešaubīdamies, ka tas notiks ļoti drīz, mana realitāte - sasteigta pošanās ceļā, šāvieni, miris suns, stāsts par bojāgājušu pilsētu - no viņu realitātes jau ir nodalīta ar necaursi-tamu ekrānu, es viņus vēl redzu, bet vairs nevaru piebiedroties, vienkārši braucu garām, aizmugurē sēž mans dēls, un es nejūtu neko, izņemot neizturamu vientulību.

Mēs visi to ieraudzījām vienlaikus - vēl pirms tam, kad iegailējās Ļoņas stopsignāli, es jau spiedu uz bremzēm, Ļoņas mašīnas šofera durvis noblīkšķēja, viņš smagi nolēca uz ceļa, apgāja apkārt mašīnai un paspēra vairākus soļus uz ceļmalas pusi. Tētis Borja gandrīz līdz viduklim izliecās pa atvērto logu un uzkliedza:

- Ļoņa, stāvi, neej tur, - un Ļoņa uzreiz apstājās, taču atpakaļ uz mašīnu nesteidzās.

Uguns vairs nebija - pat liela māja nespēj degt visu dienu, un šī nebija nekāda prāvā, ja var spriest pēc tās neskartajām kaimiņienēm, kas bija līdzīgas cita citai kā divas ūdens lāses; mazs, spodrs privātmāju ciemats, to sāka būvēt tad, kad mēs jau bijām pārcēlušies uz dzīvi ārpus pilsētas, un, braucot garām, es katru reizi brīnījos par ātrumu, kādā nožogotajā laukumā parādījās vispirms kārtīgas kastītes ar tukšiem, neiestiklotiem logiem, pēc tam vienādi brūni jumti, gaiši, pazemi žodziņi, un pēc gada augstā sēta ap jaunceltnēm tika novākta un no šosejas kļuva redzams pasaku ciematiņš - tas joprojām izskatījās kā no pasakas, notīrīti celiņi, šokolādes brūnu koka brusu apjoztas gaišas sienas, ķieģeļu dūmeņi, tikai ceļam tuvākā nama vietā tagad bija eļļaini melns, robains plankums, no kura rēgojās pārogļojušies konstrukciju fragmenti. Biezajā balta tvaika mākonī -tāds ziemā mēdz būt virs brīvdabas baseiniem - ar grūtībām varēja saskatīt, ka mājas priekšējā siena ir sabrukusi, atkailinot tās nokvēpušās iekšas, bet no pārsedzēm kā trekni ķekari karājās aizkaru un paklāju atliekas vai varbūt kaut kādi vadi; tur, kur agrāk bija jumts, skraji rēgojās koka spāres. Tīkami smaržoja pēc ugunskura.

- Skaties, Miška, tu no rīta gribēji redzēt, - pagriezies pret mums, ierunājās tētis.

- Kas te notika? - Miška paklusi vaicāja.

- Es tev teikšu tā - diez vai viss ir sadedzis tāpēc, ka te kāds ir rotaļājies ar bengāliskajām ugunim, lai gan, protams, visādi var gadīties, - tētis atbildēja, atkal izliecās pa logu un uzsauca Ļoņam: - Paskatījāmies, un pietiks, Ļoņa, braucam, braucam!

Pēc neplānotās apstāšanās pie sadegušā pasaku namiņa mēs vairs nepievērsām uzmanību ceļa zīmēm - braukt lēnām, skatoties apkārt, nu jau negribējās; pirmais' gāzi piedeva Serjoža, viņam līdzi, rēkdams kā traktors, metās lendkrūzers -izpūtējs uzreiz sāka dūmot, un es steigšus aizvēru logu. Nīstā rācija traucēja man vadīt mašīnu - nemitīgi, zaudējusi modrību, aizķēru to ar labo elkoni, dzelzs taisnstūris ar asajām skaldnēm nodevīgi žvāgojās, skrāpēdams paroceņa ādas virsmu, taču ceļš bija pazīstams - divus gadus šeit dzīvojusi, es zināju no galvas katru pagriezienu, un mēs bez grūtībām panācām Ļoņu. Jau pēc desmit minūtēm bijām izbraukuši uz šosejas un zosu gājienā ripojām uz Lielā betona riņķa pusi. Sazin kāpēc tagad, kad aiz muguras bija palicis izdemolētais pasaku ciems, es biju gandrīz gatava ieraudzīt kolonnas - bēgļus, kuri ar mašīnām vai varbūt pat kājām mūk no mirušās pilsētas bīstamās apkaimes, taču uz šosejas, izņemot mūs, mašīnu nebija - ne pretējā joslā, ne aiz mums. Tukšais ceļš, šķiet, pārsteidza arī tēti, viņš pat pieliecās un pārbaudīja rācijas frekvenci, taču ēterā nebija ne skaņas, vien klusums un traucējumu sprakšķi. Pa kreisi kā blīvs mūris vīdēja koki, pa labi kuru katru brīdi bija jāparādās estakādēm, kas ved uz visgarām šosejai saceltiem ciematiņiem, līdz riņķim vēl bija kilometri četrdesmit; ari šo apvidu es pazinu - kad mēs ar Serjožu, vairs nespēdami izturēt neērto dzīvi īrētajā miteklī ar svešām mēbelēm un nepazīstamu skatu pa logu, pie kā es deviņu mēnešu laikā tā arī nevarēju pierast, meklējām māju, apbraukājām visu apgabalu - "tas ir skudru pūznis, mazais, tu taču negribēsi dzīvot skudru pūznī, pameklēsim vēl; lai būtu tālāk no pilsētas, tas nekas, toties tur būs klusi, mierīgi, tikai tu un es, un neviena cilvēka apkārt”. Draugi, kas palika pilsētā, uzzinājuši par mūsu plāniem, grozīja pirkstu pie deniņiem, taču mēs nevienu neklausījām un, protams, ne iedomāties nevarējām, ka attālums, kas mums toreiz likās pilnīgi pietiekams, lai norobežotos no visas pasaules, tagad šķitīs tik smieklīgi mazs.

Sazarojums, pie kura šoseja šķērsoja betona apvedceļu, priekšā uzradās negaidīti - sākumā tas vienkārši iztālēm iespīdējās, tad jau sāka parādīties lielas, baltas ceļa zīmes ar uzrakstiem un attālumiem. Rācijā iečirkstējās Serjožas balss:

- Aņuta, te pa labi.

- Zinu, - es saērcināta atbildēju un uzreiz atjēdzos, ka viņš mani nedzird, jo mikrofons joprojām dusēja glāžturī, kurā es parasti lieku cigaretes, taču neviens no mašīnā sēdošajiem man uz šo kļūdu nenorādīja. Tajā pašā mirkli rācija ierunājās no jauna - šoreiz svešā balsī.

- Brāļuk, - balss satraukti bilda, - tev uz riņķa gadījās kāds benzīntanks, kas strādā? Man vajadzētu aizvilkt līdz Odincovai, viss ciet, ka viņu māti...

Pirms Serjoža bija paspējis viņam atbildēt, es paņēmu mikrofonu, nospiedu pogu un sacīju:

- Uz Odincovu labāk nebrauc. Griezies pretējā virzienā.

Balss bailēs jautāja:

- Kas tur lēcies, Odincovā? Jūs kaut ko zināt? - Un tūlīt pat, bez pauzes, uzdeva vēl vienu jautājumu: - Kur jūs paši braucat?

- Aņa, nesaki, - tētis Borja ātri sacīja un, izstiepis roku, paņēma no manis mikrofonu, sažņaugdams to savā lielajā dūrē, it kā slāpējot skaņu gadījumam, ja es tomēr mēģināšu atbildēt nezināmajai balsij, kura vēl aizvien klaigāja ēterā.

- Aļo, aļo, uz kurieni braucat? Kas ir Odincovā? Aļo?

- Varbūt tur, Odincovā, vēl viss ir mierīgi, - es, nepagriezusi galvu, teicu tētim - tieši tajā brīdī mēs braucām nost no šosejas, - un viņš atbildēja:

- Odincovā ir desmit kilometrus no Maskavas, Aņa, kā tur var būt mierīgi, pati padomā. Un vēl viena lieta - mēs esam uz kopējā viļņa, tādēļ nekādu detaļu: kas mēs tādi esam, kur atrodamies, ar ko braucam, saprati? Ja tas vecis teica taisnību, tagad pat par tām nelielajām degvielas rezervēm, kuras mums ir, mums noraus galvu jebkurš krietns un kārtīgs pilsonis, nemaz nerunājot par visiem pārējiem, kuru uz šīs šosejas pat labākos laikos bija papilnam.

- Zinu, - es tikpat saērcināti atkārtoju, un pēc tam mēs vairs nerunājām. Ari Serjoža neko neteica; pilnīgā klusumā trīs mūsu mašīnas sazarojumā nogriezās pa labi un uzreiz pabrauca garām zīmei ar uzrakstu “Novopetrovska”, aiz kuras abās šosejas pusēs sākās dzīvojamie kvartāli. Ceļa pretējā pusē es pamanīju benzīntanku - pie iebrauktuves tieši uz šosejas stāvēja divas kravas mašīnas ar brezenta pārsegiem un izslēgtiem uguņiem, pats benzīntanks bija apgaismots, taču acīmredzami slēgts -ne pie sūkņiem, ne pie kases neviena nebija. Nesamazinādami ātrumu, pabraucām garām, man šķita, ka stikls ap kases lodziņu ir izdauzīts un uz sausā, tīrā asfalta spīd lauskas, taču nebiju paspējusi paskatīties uzmanīgāk, kad ceļā gadījās neliels līkums un benzīntanks vairs nebija redzams.

- Tēt, redzēji? - jautāja Serjoža; mani viņš vairs neuzrunāja, un es uzreiz nožēloju savu aso atbildi viņam, bet pēc mirkļa -apķērusies, ka viņš arī šo manu atbildi nav dzirdējis, - nožēloju, ka nevis parunāju ar viņu, bet aizķēros pie nepazīstamās balss, kura, it kā tīšām, tieši tajā brīdi beidza piesārņot ēteru ar saviem nemainīgajiem jautājumiem un beidzot apklusa.

Tētis Borja pielika pie lūpām mikrofonu un pusbalsī atsaucās:

- Klusu, Serjožka, pabrauksim garām un tad parunāsim.

Pēc pasaku ciema miers, kas valdīja kvartālos mums apkārt,

man vairs nešķita paužam drošību; pirmajā acu uzmetienā viss izskatījās gluži normāli - mirdzoši logi, pagalmos novietotas mašīnas taču tagad es kaut kā uzreiz pievērsu uzmanību tam, ka ārā nav cilvēku: vēl nebija vēls, bet nekur, lai skatījos, kur skatīdamās, nemanīja nevienu dzīvu dvēseli - nespēlējās bērni, neskraidīja suņi, ceļmalā nebija mūžīgo večiņu ar bezgaumīgiem frotē dvieļiem, kartupeļiem un šaubīgām sēnēm dažāda kalibra stikla burkās. Visapkārt valdīja kaut kāds modrs, aizdomīgs klusums, it kā aiz katra stūra, aiz katra pagrieziena mūs gaidītu kaut kas nelāgs, un es priecājos, ka mums gar šiem pamirušajiem namiem nav jāiet kājām, ka mēs aizjoņojam ar ātrumu simt kilometru stundā: pārāk ātri, lai mūs kaut kas spētu apturēt.

Kreisajā pusē no šosejas pazibēja mazītiņa ēciņa, ne lielāka par autobusa pieturu, ar zaļu jumtu un režģotiem logiem; tieši zem jumta slīpnes blāvi vizēja sarkani burti “Minimārkets”. Par spīti lepnajam nosaukumam, izmēra ziņā tas drīzāk atgādināja alus kiosku. Acīmredzot nelaimīgais “Minimārkets” ceļam atradās tuvāk nekā aiz muguras palikušais benzīntanks, tāpēc es paspēju pamanīt, ka dzelzs durvis ir izgāztas un logi izsisti; tomēr arī šeit vairs neviena nebija - droši vien nelaime mazajā lauku bodītē bija notikusi no rīta, bet varbūt jau vakar.

Kā rādās, apkārtnes nomācošais klusums, kas apdullinoši džinkstēja man ausīs, ietekmēja arī visus pārējos, jo Miška pēkšņi palūdza:

- Mamm, ieslēdz varbūt kādu mūziku, tāds klusums...

Es pastiepu roku, ierasti nospiedu radio pogu, un tukšā, nedzīvā šņākoņa vilnī, kuru biju pieradusi klausīties, man atgādināja par to, ka pilsētas, kas bija palikusi aizmugurē, vairs nav; es uzreiz iztēlojos izmirušo radiostudiju, izmētātos papīrus, blakus telefonam nosviesto klausuli - velns rāvis manu dzīvo iztēli - un žigli ieslēdzu atskaņotāju. Tūlīt pat zemā, aizsmakušā balsī iedziedājās Nina - “Ne me quitte pas, il faut oublier, tout peut s’oublier, qui s’enfuit déjà” -, un klusums, kas bija nospiedis manas ausis, uzreiz atkāpās un piepildījās ar viņas balsi, tas kļuva tik pilns, ka uz brīdi es pat aizmirsu, ko mēs te darām -trīs automašīnas uz gara, tukša ceļa, it kā mēs vienkārši būtu devušies paceļot palielākā kompānijā, nevis'bēgtu - tik ātri, cik vien iespējams, neuzdrīkstēdamies atskatīties.

- Tfu, Aņa, - īgni ierunājās tētis Borja, - nu kas tā tev par mūziku, sēru maršs kaut kāds, nekā jautrāka nav?

- Mūzika katru ietekmē citādi, tēt, - es atbildēju un izslēdzu dziesmu, - neesmu pārliecināta, vai man ir kas jautrāks, bet, lai vai kā, visi pārējie diski ir aprakti zem jūsu lieliskās rācijas, tādēļ vai nu klausīsimies Ņinu, vai nāksies dziedāt pašiem.

- Mēs braucam, braucam, braucam uz tālām zemēm, - no pakaļējā sēdekļa pēkšņi iedziedājās Miška, jāteic, briesmīgi šķībi; es saskatījos ar viņu atpakaļskata spogulī, viņš man uzreiz uzsmaidīja, un tūlīt pat kļuva vieglāk.

Pēc sarkano uguntiņu iegailēšanās priekšā varēja noprast, ka Ļoņa atkal samazina ātrumu. Mēs zibenīgi apklusām un pūlējāmies saskatīt apstāšanās iemeslu; tētis lādēdamies mēģināja sataustīt pogu, ar kuru varētu nolaist stiklu, un, kā man šķita, sāka liekties ārā pa logu, pirms vēl stikls bija nolaidies. No savas puses neredzēju neko, tomēr, lai neieskrietu Ļoņas mašīnā, arī es samazināju ātrumu; kaut arī ceļmalā nekas nebija redzams, braukt lēnām bija baigi un neomulīgi.

- Tā ir tikai pārbrauktuve, - tētis atvieglots noteica, un es uzreiz ieraudzīju aizslēgto dežuranta namiņu ar tumšajiem logiem, sarkanbalto barjeru, paceltu augšup kā akas vindu, un blakus - brīdinājuma zīmi un luksoforu. Luksofora melnās galviņas, kas atgādināja rotaļu robota acis, pēc kārtas mirkšķināja sarkanas ugunis, un pa atvērto logu bija dzirdama ne visai skaļa, melodiska šķindoņa. Lendkrūzers apstājās pavisam; ari es nolaidu stiklu un ieraudzīju Serjožas mašīnu, kas bija sastingusi tieši pirms izbraukšanas uz sliedēm.

- Barjera taču ir pacelta, - es teicu, un tētis uzreiz pakampa mikrofonu un viņam uzsauca:

- Serjoga, ko stāvi?

- Paga, tēt, - Serjoža tūlīt atbildēja, - sarkanais taču, redzēt ne velna nevar, vēl zem vilciena paskriesim... - Teikumu pabeigt viņš nepaspēja, jo pēkšņi atvērās šķietami neapdzīvotā dzelzceļnieku namiņa durvis un divi cilvēki, no tā iznākuši, ātrā solī devās uz mūsu pusi.

- Uz priekšu, Serjoga! Aņa, braucam ātri, - iekliedzās tētis, taču mēs visi - pat Ļoņa, kurš pārrunās nebija piedalījies, - jau bijām ieraudzījuši tos, kuri pie mums skrēja, mēs jau bijām uzdevuši pa gāzi un gandrīz vienlaikus rāvāmies uz priekšu: tik ātri, ka es gandrīz tiešām uztriecos virsū lendkrūzera spožajai pakaļai.

Nesamazinot ātrumu, izšāvāmies cauri vēl kaut kādiem ciemiem, un panika manī sāka noplakt tikai tad, kad nepatīkamā pārbrauktuve bija palikusi tālu aiz muguras un šosejai abās pusēs atkal bija izaudzis necaurredzams koku mūris, kas tagad šķita daudz draudzīgāks par ciematiem, kuri slapstījās aizmugurē, - modri zalgojoši lodziņi, tukšas ielas, izdemolēti pārtikas veikali. Sataustīju cigareti un aizsmēķēju, nopriecādamās, ka rokas netrīc.

- Laba vieta slēpnim, - tētis Borja mikrofonā sacīja, - jāpatur prātā nākotnei.

- Jā, teicami izdomājuši, - atsaucās Serjoža, - labi vēl, ka nebija mācējuši nolaist barjeru un pacelt blokus - barjeru es, zināms, varētu notriekt, bet tiem dzelžiem pāri neviens no mums nepārlēktu, pat Ļoņa savā monstru vāģī.

- Varbūt tas nemaz nebija slēpnis, - es nedroši minēju, atcerējusies, ka tiem abiem, kuri izmetās no namiņa, rokās nekā nebija - ne šaujamo, ne nūju, - mēs taču nezinām.

- Protams, - bez ierunām piekrita tētis, - varbūt viņi vienkārši gribēja cigaretes paprasīt. Tikai es, Aņuta, negribētu to noskaidrot, dieva goda vārds, negribētu.

Drošības izjūtas, kura bija pārņēmusi, virzoties pa naksnīgo, neapdzīvoto mežu, diemžēl nepietika ilgam laikam - vēl nebijām nobraukuši ne desmit kilometru, kad tālumā atkal ieblāvo-jās elektriskā gaisma. Cilvēki, cilvēki, es domāju, skumīgi raudzīdamās uz ceļu, cik jūsu visur ir daudz, cik blīvi, cik cieši kopā jūs dzīvojat, un nekur no jums nevar aizbēgt, brauc, cik tālu gribi. Interesanti, vai mūsu mērenajā joslā ir kaut viena vieta, kurā jūsu nebūtu - pavisam nebūtu, tā, ka var vienkārši atstāt mašīnu ceļmalā, aiziet mežā un tur palikt, nebaidoties, ka tavas pēdas vai tava ugunskura dūmus kāds ieraudzīs un tev sekos. Kurš izdomājis, ka jādzīvo tā: logs pie loga, durvis pie durvīm, kurš izdomājis, ka tā ir drošāk, it kā cilvēki, tādi paši kā tu, tie, kas dzīvo tev līdzās, nepārvērstos tavos ļaunākajos ienaidniekos, ja tev ir kaut kas tāds, ko viņiem patiešām ļoti vajag. Mēs ceļā esam tikai dažas stundas, bet man jau ir tik nelabi no domas, ka vajadzēs braukt cauri vēl kādam ciemam, šķērsot vēl kādu pārbrauktuvi, ka negribas pat skatīties apkārt, taču neskatīties nav iespējams.

Laikam biju nopūtusies vai ciešāk uzminusi uz gāzes, jo tētis, kurš arī lūkojās uz nenovēršami tuvāk nākošo gaismu pusi, ierunājās:

- Nu, nu, Aņa, nekā briesmīga tur nav, parasts ciems, neliels, liekas, tā ir Nudole - mums pat nav jābrauc cauri, viņi paliek malā, tagad līdz pašai Kļinai brauksim mierīgi.

- Mēs brauksim cauri Kļinai? - Man pārskrēja saltas tirpas -doma, ka būs jābrauc pa pilsētu, jebkādu pilsētu, man iedvesa šaušalas. - Mēs taču gribējām pilsētām apbraukt apkārt?...

- Nu kas tad tā par pilsētu, - tētis atbildēja, - ne lielāka par Maskavas mikrorajonu. Es domāju, tur viss vēl ir normāli, mums vajadzētu paspēt. Saproti, Aņa, tas ir kā vilnis - tas nāk mums aiz muguras, un, jo ātrāk mēs tiksim ārā, jo vairāk izredžu, ka tas nenovelsies mums pāri. Maldīties pa lauku ceļiem nav ne laika, ne degvielas, turklāt nekur nav zvanīts, ka tā būs drošāk. Šimbrīžam pats svarīgākais ir ātrums, un, jo ātrāk mēs nozudīsim no Maskavas apgabala, jo mums labāk. Un priekšā ir Tvēra, -viņš paklusējis piebilda, - tai vispār nekā nevar tikt apkārt, tur galu galā ir Volga.

Kamēr viņš runāja, es atcerējos kadru no filmas - starp namiem iespiesti, pārbiedētiem ļaudīm piebāzti taurējoši automobiļi, kuriem lielā ātrumā nāk virsū tēraudpelēks ūdens mūris ar sirmu putu cepuri, smags un augsts kā betona plāksne - augstāks par apkārtējiem debesskrāpjiem. Vilnis. Ja mēs nepasteigsimies, tas nogāzīsies mums pāri, un kas par to, ka mums ir ātras mašīnas, bises, krājumi, kas par to, ka mēs skaidri zinām, uz kurieni braucam, atšķirībā no tiem, kuri ir palikuši uz vietas, gaidot brīnumainu atpestīšanu, un to nesaņems, un aizies bojā zem šī viļņa, - un atšķirībā no daudziem citiem, kurus šis vilnis, parādīdamies pie apvāršņa, piespiedīs pamest mājas un bēgt pa galvu pa kaklu, bez sagatavošanās, tādēļ arī viņiem ir lemta neveiksme. Prātam neaptverami, agrāk man tādas filmas patika.

Rācija man pie labā elkoņa iešņācās un sacīja:

- Benzīntanks, Aņa, paskaties - kreisajā pusē ir vaļā benzīntanks!

- Klau, Serjoža, piebremzē, - uzreiz atsaucās tētis, bet Serjoža jau tāpat stājās, aiz viņa, nozibinot sarkanas ugunis, nobremzēja Ļoņa, bet es pabraucu mazliet uz priekšu, lai nonāktu blakus lendkrūzeram, un nolaidu pasažiera puses stiklu.

- Redzu, redzu, - Ļoņa mums uzsauca, - ko apstājāmies?

- Ziniet, vispirms uzmanīgi paskatīsimies, - teica tētis, - un tu, Ļoņka, pat nedomā atkal lēkt ārā no mašīnas kā tādā dzimšanas dienā, saprati? Vispirms jāpaskatās apkārt.

Rindas nebija - un kā gan tā būtu varējus:i šeit rasties, ņemot vērā tukšo šoseju, klusējošo radioēteru un baiso pārbrauktuvi, kuru bijām atstājuši aiz muguras: neviena svešinieka, izņemot mūs, uz šosejas nebija, bet vietējie iedzīvotāji droši vien neriskēja doties pēc benzīna tagad, tumsā. Parasts ceļmalas benzīntanks vēlu vakarā - rāmi mirdzoša zili balta izkārtne, pāris uz nakšņošanu iekārtojušās kravas mašīnas, pie sūkņiem trīs vieglie automobiļi ar izslēgtiem lukturiem, apgaismots kases lodziņš, nedaudzi cilvēku stāvi. Viss bija kā parasti - ja neskaita zem metāla pārkares piestiprināto košo reklāmas transparentu ar uzrakstu "MĒS STRĀDĀJAM PAT KRĪZES LAIKĀ”, nedaudz nomaļus novietoto tumšzilo mikroautobusu ar dzeltenu uzrakstu "APSARDZE” uz sāna un četrus automātistus vienādā, melnā uniformā - uz muguras un uz krūtīm viņiem bija kaut kādi pa gabalu nesalasāmi uzraksti, bet galvā - keponi ar īsu nagu, un nezin kāpēc tieši ar savām cepurēm šie bruņotie cilvēki uzsvērti atšķīrās no tiem, kuri vakarrīt ar zābaku bija dauzījuši pa mūsu vārtiem; viens no viņiem, stāvēdams pie paša ceļa, smēķēja, cigareti turēdams kā karavīrs - saujā.

- Man liekas, tēt, viss kārtībā, - teica Serjoža, - šitie veči ar automātiem izskatās pēc resora apsardzes. Mums ļoti derētu papildināt krājumus, man liekas, jābrauc iekšā. Pie viena izpētīsim situāciju.

- Pat krīzes laikā viņi strādājot, - nikni noteica tētis un pa vaļējo logu nospļāvās uz asfalta, - krīze viņiem; pidari, jūs tikai paklausieties - krīze. - Viņš puķaini, sulīgi nolamājās un tad uzreiz atskatīdamies atvainojās: - Piedodiet, draugi, uz bridi par jums piemirsu.

- Tas nekas, - Miška sajūsmināts atsaucās.

Rācija no jauna iešņācās, un atskanēja Iras balss - nezin kāpēc viņa uzrunāja tieši mani:

- Aņa, sviestmaižu maisiņā, kas ir pie jums uz aizmugures sēdekļa, ir maskas, vajag tās uzlikt, bez maskām no mašīnas kāpt ārā nedrīkst. Ļoņam arī pasakiet.

- Ai, rimsties, Ira, - tētis viņai atbildēja, - ļaužu tur gandrīz nav, izskatās normāli, ar savām maskām mēs viņus tikai pārbiedēsim. - Bija dzirdams, kā Serjoža īgni saka: “Ira, nu kam šobrīd tās maskas vajadzīgas,” - un viņa uzreiz, bez vismazākās pārejas, sāk kliegt:

- Tāpēc, ka maskas vajag uzvilkt, tu dzirdi, vajag, jūs nesaprotat, jūs neko neesat redzējuši! - Un tad es izķēru tētim no rokas mikrofonu un sacīju:

- Ira, es sapratu, mēs tūlīt uzvilksim, Ļoņam pateikšu, - un pagriezos pret Mišku.

- Iedod man sviestmaižu maisiņu.

Kad masku lieta bija nokārtota - tētis, paklusām lamādamies, pēdējais nostiepa pār seju blīvo, bāli zaļo taisnstūri -, mēs gausi izkustējāmies no vietas un ripojām uz benzīntanku -apsargs, kurš bija ceļmalā pīpējis un jau krietnu brīdi mūs vēroja, ar knipi aizsvieda prom cigareti un paspēra dažus soļus uz mūsu pusi, rokas turēdams uz automāta, kas viņam karājās pār krūtīm. Piebraucis viņam blakus, Serjoža nobremzējis nolaida lodziņu, klusajā, ledainajā gaisā skaidri varēja dzirdēt, kā viņš saka:

- Labs vakars, mums derētu uzpildīties.

- Lūdzu, brauciet iekšā, - apsargs atbildēja; Serjožas maska viņu, pēc visa spriežot, nepārsteidza, tomēr mašīnai viņš netuvojās, drīzāk pat pakāpās soli atpakaļ. - No mašīnas kāpj ārā tikai vadītājs, pie kases pieejam pa vienam, degviela pagaidām ir, viss kārtībā.

- Vai ir kaut kāds limits? - Serjoža, vēl neizkustēdamies no vietas, jautāja.

- Rindas nav - limita nav, - apsargs oficiāli atbildēja, bet tad pasmaidīja un jau normālā balsī piebilda: - Maskavieši? Zēni, tukšas kannas nevajag? Iesaku uzpildīties rezervei, cisternas jau divas dienas nav rādījušās - mēs te esam līdz rītdienai, izpārdodam atlikumus un tad acīmredzot pakojam pekeles.

- Kannas vajag, - ierunājās Ļoņa, kurš arī bija nolaidis lodziņu un, tāpat kā mēs visi, klausījās sarunā.

- Kad būsiet samaksājuši par degvielu, pienāciet pie bu-siņa, - apsargs atbildēja, - pusotrs tūkstotis par kannu.

- Par tukšu? - nodvesās tētis, kurš bija pieliecies pie mana loga un piespiedis mani ar plecu. - Tā tak ir laupīšana!

Apsargs pagriezās pret mums un piemiedza acis.

- Laupīšana, onkulīt, - to sakot, viņš vairs nesmaidīja, - būtu tad, ja mēs tevi tagad izvestu klajā laukā un drusku pašaudītos, un tavu spīdīgo mašīnīti pievāktu sev. Pameklē, zinies, apgabalā kādu strādājošu benzīntanku - kaut vienu atradīsi? Tad vajag jums tās kannas vai ne?

- Normāli, Andrejič, nekašķējies, - steigšus teica Ļoņa,

- vajag kannas, vajag, es tūlīt pieiešu.

Ak kungs, es nodomāju, galvenais, lai viņš tagad neizvilktu piķa paku un nesāktu visu acu priekšā noskaitīt banknotes, tad mēs tiešām dzīvi no šejienes prom netiksim - pēdējais, ko bija teicis cilvēks ar keponu, tas pats, kurš sākumā bija šķitis tik draudzīgs, man bija atgādinājis, ka apkārt neviena nav, ir nakts, pie benzīntanka ir vismaz četri cilvēki ar automātiem un vēl nevar zināt, cik tādu sēž mikroautobusā. Tomēr Ļoņa nesāka vicināties ar naudu visu priekšā, bet izbeidza sarunu, kas bija kļuvusi nepatīkama, vēl tālāk izliekdamies pa logu un mundrā, dzīvespriecīgā balsī - it kā mēs visi brauktu cept šašlikus un viņš nepacietīgi vēlētos ātrāk doties tālāk - uzsauca:

- Brauc pie sūkņa, Serjoga, nekavēsim cilvēku, - it kā aiz mums būtu izveidojusies rinda.

Papildus tukšajām kannām, kas mums bija līdzi, piepildījām vēl sešas: četras ar dīzeli un divas ar benzīnu, vairāk mikroautobusā nebija. Pēc pabeigtās biznesa operācijas apsargi bija noskaņoti labsirdīgi un atļāva mums vēl pakavēties apgaismotajā, tukšajā laukumiņā benzīntanka priekšā, lai mēs varētu atrast kannām vietu mūsu jau tāpat pārkrautajās mašīnās. Tādēļ mums visiem nācās izkāpt. Marina atbrīvoja meitiņu no bērnu sēdeklīša gūsta, aiznesa līdz laukumiņa malai un, pietupusies blakus, sāka pogāt vaļā kombinezonu. Viens no automātistiem piegāja pie Ļoņas, kurš kopā ar Serjožu krāva no lendkrūzera ārā kaut kādus saiņus un kastes, un sniedza viņam kaut ko uz atvērtas plaukstas, kas bija ietērpta melnā, adītā pirkstaini.

- Vecais, reku atslēga, ņem - mums tur pa labi ir tualetes būdiņa, vispār jau, protams, nav atļauts, bet lai nu būtu, lai tak meitenes ar jūsu bērneļiem aiziet, labāk nekā klajā laukā, auksti.

Marina tūlīt pat paķēra meitiņu uz rokām un aši nozuda zilā plastmasas kabīnē, kas patiešām izrādījās turpat blakus; Ira atteicās iet - viņa bija sastingusi pašā laukumiņa malā, ar vienu roku cieši piespiedusi sejai klāt masku, ar otru stingri iekrampējusies puisēnam plecā. Cilvēks, kurš bija atnesis atslēgu, gribēja pie viņas pieiet un iesāka viņai kaut ko teikt, taču viņa atsprāga nost un, ne vārda nesacīdama, ātri purināja galvu; viņš paraustīja plecus un aizgāja.

Man atkal neizturami sagribējās cigareti - šī vēlēšanās nez kāpēc vienmēr kļūst īpaši spēcīga tieši benzīntankos; ar neaizdedzinātu cigareti rokā aizgāju līdz ceļmalai, kur joprojām stāvēja pirmais automātists. Kad biju viņam blakus, viņš uzrāva sērkociņu un, sargādams plaukstās no vēja, padeva to man; masku nācās nobīdīt līdz zodam, un es ļoti cerēju, ka Ira nepamanīs; kādu laiku mēs klusējot smēķējām un skatījāmies uz tukšo šoseju, bet tad viņš iejautājās:

- Nu, kā tur, Maskavā? Karantīna tak* laikam vēl nav atcelta? - Un es uzreiz sapratu, ka tūlīt samelošu šim cilvēkam, kurš vēl neko nezina par pilsētas bojāeju, aizbēgušajiem kordoniem un pat iedomāties nespēj, par ko tuvākajās dienās neglābjami pārvērtīsies šis klusais ceļš, - samelošu, jo man aiz muguras ir mūsu trīs plaši atvērtās, neaizsargātās mašīnas, jo Marina savā baltajā šveiciešu slēpošanas tērpā ir aiznesusi meitiņu uz tualeti aiz stūra, bet šie bruņotie vīrieši tikko, iespējams, ir apmainījuši savu pēdējo iespēju izglābties pret kaudzi nekam nederīgu papīriņu, kuri viņiem, ļoti ticams, vairs nenoderēs. Vilnis, es nodomāju un paraustīju plecus, cik vienaldzīgi vien varēdama.

- It kā nē, laikam vēl nav atcelta. Mēs no Zveņigorodas braucam.

Galvu viņš nepagrieza un, joprojām skatīdamies uz ceļu, uzdeva vēl vienu jautājumu:

- Un uz kurieni tad braucat, ja nav noslēpums? Ar tādu karavānu...

- Aņa! - skaļi uzsauca Serjoža. - Nu kur tu paliec, braucam, pietiks jau! - Un es atviegloti nometu neizsmēķēto cigareti turpat zemē un, vairs nebilzdama ne vārda un neatskatīdamās uz ceļmalā palikušo cilvēku, ātriem soļiem devos uz mašīnu, jo atbildes uz šo viņa jautājumu man nebija.

Vitaras salonā bija kļuvis krietni šaurāk - daļa mantu no bagāžnieka bija pārceļojušas uz pakaļējo sēdekli, Mišku iespiežot stūrī, taču noskaņojums bija možs - ar atvieglojumu atbrīvojies no zaļās maskas, tētis Borja man priecīgi paziņoja:

- Tagad degvielas pietiks vismaz pusceļam, ja ne vairāk, uh, cik veiksmīgi iebraucām - lai gan Ļoņu aptīrījām ne pa jokam, ja tu zinātu, par cik viņi mums benzīnu pārdeva, krīzes cenas, ka viņu māti! Aiziet, Aņuta, zēni jau izkustējušies, iesēdies astē, aizbrauksim līdz Tverai, tur es tevi nomainīšu - kādam no mums ir jāpagul.

Patiešām, pārējās mašīnas jau griezās ārā uz šoseju, atpakaļ-skata spogulī ieraudzīju, ka viens no apsargiem, kas bija palicis pie mikroautobusa, paceļ roku un pamāj mums atvadas. Tas, kurš stāvēja ceļmalā, laizdams mūs garām, pagāja sānis, notvēra manu skatienu un viegli uzsmaidīja. Piebraukusi viņam blakus, es uz sekundi nobremzēju, nolaidu stiklu, ieskatījos tieši viņa smaidā un ātri teicu:

- Maskavas vairs nav. Negaidiet rītdienu - paņemiet visu, kas palicis, un dodieties labi tālu prom no šejienes, dzirdi? -Smaids viņa sejā vēl nepaspēja izzust, taču acīs parādījās kaut kāda jauna izteiksme, tādēļ es spiedu uz gāzes un, jau izstūrējusi uz šosejas, atskatījos un vēlreiz atkārtoju, cerēdama, ka manus vārdus neaizpūtīs vējš:

- Labi tālu prom! Dzirdi?

Trīsdesmit kilometrus līdz Kļinai mēs nobraucām klusēdami - mana atvadīšanās no benzīntanka apsarga laikam bija visiem samaitājusi garastāvokli. Klusumu iztraucēja tikai rācijas klusā sprakšķēšana - ēterā joprojām nebija ne skaņas, un, ja nebūtu šosejai abās pusēs izkaisīto apgaismoto ciemu, varētu šķist, ka mēs esam pēdējie, kas brauc pa šo ceļu, ka vairāk neviena nav palicis. Šī sajūta izgaisa, kad priekšā parādījās Kļina - pirmā pilsēta, kurai mums vajadzēja izbraukt cauri no viena gala līdz otram, pilsēta ar krustojumiem un luksoforiem, kuri var aizkavēt mūsu virzīšanos uz priekšu, izšķirt mūs vai piespiest apstāties. Es neviļus izslējos taisni un ciešāk satvēru rokās stūri.

Kā tas nelielās pilsētās bieži mēdz būt, nomalē mājas vēl izskatījās gluži kā laukos - vienstāva, ar divslīpju jumtiem un koka žogiem. Pilsētnieciski kvartāli sākās mazliet vēlāk, taču arī te nami bija omulīgi pazemi, no visām 'pusēm apstādīti ar kokiem, oranžas autobusu pieturas, aizkustinošas provinciālas izkārtnes, reklāmas plakāti ceļmalā - mēs nebijām paspējuši nobraukt pat kilometru, kad Miška uztrūkās un iesaucās:

- Mammu, re, kur cilvēki, skaties!

Patiešām, ielas nebija tukšas - cilvēku nebija daudz, tomēr viņi bija, un es neviļus sāku viņus skaitīt: divi, nē, trīs cilvēki vienā ielas pusē, vēl divi otrā, viņi rāmi gāja kaut kādās bezrūpīgās mierlaika gaitās, un viņu sejas neslēpa maskas; kamēr es skaitīju kājāmgājējus, no sānielas uz šosejas izbrauca kravas mašīna ar uzrakstu “MAIZE” uz netīri zilā metāla sāna; kādu laiku tā brauca aiz mums, tad atkal nogriezās kaut kur pagalmā. Mēs pabraucām garām mazai, sarkanai baznīcai, netālu aicinoši spīdēja makdonalda dzeltenā emblēma, kuru ieraugot Miška sapņaini bilda:

- Eh, maizīti tagad... Varbūt iegriežamies?

Kaut arī makdonalds, protams, bija ciet - stāvlaukums tā priekšā bija tukšs, bet iekšā, aiz stikla sienām, bija neierasta tumsa - un slēgti bija arī visur dāsni sadēstītie benzīntanki, šī pilsēta nepārprotami bija dzīva, vilnis, no kura mēs bēgām, līdz tai vēl nebija nokļuvis, vēl nebija piespiedis paslēpties gājējus, nebija nobloķējis ielas - un tas nozīmēja, ka mēs esam paspējuši, ka mēs, liekas, vēl neesam nokavējuši.

Piebraukuši pie krustojuma ar mirgojošiem dzelteniem luksoforiem, mēs nogriezāmies, un uz sausā asfalta uzreiz parādījās svētdienīgi košas sadalošās joslas, bet virs mūsu galvām aizslīdēja zils ceļa rādītājs ar uzrakstiem TVĒRA, NOVGORODA, SANKTPĒTERBURGA.

- Nu re, - gandarīts noteica tētis, - Ļeņingradas šoseja.

Pilsēta nebeidzās uzreiz - kādu laiku gar abām šosejas

malām vēl mēdza būt pa kādai mājai, estakādes bija nodēvētas ielu nosaukumos -, tomēr saradās arvien vairāk un vairāk koku, līdz beidzot visa pilsēta bija palikusi aizmugurē, un, kolīdz šoseja ierasti satumsa, man pāri nogāzās gan šī notikumu pilnā diena, gan bezmiega nakts, un es pēkšņi sapratu, ka Ļoņas sarkanie gabarītuguņi man acu priekšā izplūst, jo esmu pārgurusi līdz nāvei un vairs nespēšu nobraukt ne kilometru.

- Tēt, - es pusbalsī ierunājos, - nomainiet mani uz kādu laiciņu. Baidos, ka līdz Tverai es vairs neaizvilkšu, - un, nesagaidījusi viņa atbildi, spiedu uz bremzēm, sāku atsprādzēt drošības jostu, nepievēršot uzmanību rācijai, kura tūlīt pat ierunājās satrauktā Serjožas balsī, un aizmigu tajā pašā brīdī, kad mēs bijām apmainījušies vietām, kad vitara vēl nebija paspējusi izkustēties no vietas, - man liekas, es nedzirdēju pat to, kā tētis aizcērt vadītāja puses durvis.

Braucot uz mājām, bieži mēdz gadīties tā - lai cik ciešā miegā tu esi iegrimis uz taksometra pakaļējā sēdekļa, acis tev atveras precīzi minūti pirms tam, kad šoferis pasaka: "Esam klāt!” - un apstājas ielas malā. Es pamodos - bez pārejas, uzreiz, vienkārši pacēlu galvu un atvēru acis, un tūlīt pat ieraudzīju, ka mūsu vientulība ir beigusies - pa apgaismoto šoseju uz abām pusēm ripoja mašīnas, un arī rācija vairs neklusēja: cauri pazīstamajiem blurkšķiem un svelpoņai bija dzirdams, kā savā starpā sarunājas smago auto šoferi.

- Esam garām Emmausai, - nepagriezdams galvu uz manu pusi, paziņoja tētis Borja, - tuvojamies Tverai.

- Bet ļaužu ir bariem, bariem, - es teicu un skatījos apkārt.

- No kurienes viņi visi te uzradušies?

Palūkojusies uzmanīgāk, sapratu, ka lielākā daļa mašīnu stāv ceļmalās - ar ieslēgtiem lukturiem, nolaistiem logu stikliem un pat atvērtām durvīm; daļa no tām ir tukšas, un to vadītāji staigā turpat tuvumā.

- Kāpēc viņi stāv? - es jautāju, taču pati uzreiz ieraudzīju, ka šī bezgalīgā, raibu raibā automobiļu virtene nav nekas cits kā vairākus simtus metru garas rindas pie benzīntankiem abās šosejas malās.

- Man negribētos tagad nīkt šajā rindā, - teica tētis. - Tu paskaties, cik tur Maskavas numuru! Te nu arī nekādas maskas droši vien nespētu līdzēt.

Kolīdz pēdējais benzīntanks palika mums aiz muguras, ceļš kļuva daudz tukšāks - vien retais no tiem, kas virzījās tajā pašā virzienā, kur mēs, varēja atļauties greznību pabraukt garām; tomēr Serjoža, braukdams pa priekšu, pēkšņi asi nometa ātrumu, un aiz viņa nobremzējām arī mēs. Tieši mums priekšā platā maģistrāle sadalījās divās daļās, un retā automobiļu straume nogriezās pa kreisi, bet labo atzarojumu, kas veda uz pilsētas centru, aizsprostoja pazīstamās betona sijas, aiz kurām atradās drukna, ceļmalas spuldžu spilgti apgaismota bruņumašīna ar platiem riteņiem - tā atgādināja biezu, zaļu ziepju gabalu ar asām malām -, bet virs ceļa zīmes slējās milzīgs, dzeltens plakāts: UZMANĪBU AUTOVADĪTĀJIEM! IEBRAUKŠANA TVERAS PILSĒTĀ AIZLIEGTA. TURPINIET BRAUKŠANU PA APVEDCEĻU - 27 KM.

- Ak tad re, kā, - domīgi noteica tētis, kad tie, kuri brauca mums pa priekšu, beidzot bija gana ilgi skatījušies uz kordonu un mēs atkal uzņēmām ātrumu. - Labi izdomājuši, malači. Interesanti, vai mūs izlaidīs tālāk, - lai nu apvedceļš, kur apvedceļš, bet tilts pār Volgu tik un tā vēl ir pilsētas teritorijā.

- Viņi taču nebūs slēguši federācijas nozīmes maģistrāli, - es bildu, - jūs tikai iedomājieties, kas sāktos, ja šajā vietā nosprostotu šoseju.

- To mēs tūlīt arī redzēsim, - viņš padrūmi atsaucās.

Dzeltenus plakātus - tādus pašus kā tas pirmais - mēs redzējām vēl vairākas reizes: tie rēgojās ceļa labajā pusē pie visām estakādēm, kas veda uz pilsētu, un zem katra no tiem blāvi vidēja šķērsām sakrauti betona bluķi, aiz kuriem gaidīja klusējošas, nekustīgas armijas mašīnas. Mēs pabraucām garām divām vai trim tādām nobrauktuvēm, un tad beidzot priekšā parādījās pilsētas kvartāli - ceļš bija brīvs, nekāda kordona nebija, tikai tieši virs plāksnītes “Tvēra” bija vēl viens plakāts, šoreiz jau balts, ar uzrakstu: “UZMANĪBU! APSTĀTIES AIZLIEGTS! ĀTRUMS NE MAZĀKS PAR 60 KM STUNDĀ”. Palūkojusies uz priekšu, es ik pēc simt metriem ieraudzīju veselu virkni tādu plakātu gar abām ceļa malām. Jau bija skaidrs, ka mēs varēsim tikt uz priekšu, jo pilsēta, kuru nelaimīgā kārtā uz pusēm pāršķēla milzīga automaģistrāle, kas savienoja divas mirstošas galvaspilsētas, nebija spējusi šo artēriju aizsprostot un tad cīnīties ar bariem apjukušu, izbiedētu un, iespējams, jau inficētu cilvēku, kuri būtu spiesti pamest savas mašīnas, izklīst pa šo apkaimi un tik un tā nokļūtu pilsētā - kājām, pāri laukiem, apejot apkārt apgaismotajām, aizsprostotajām iebrauktuvēm ar kordoniem: meklējot kaut ko ēdamu, degvielu un jumtu virs galvas; pilsētu, kurā bija četrsimt tūkstoši iedzīvotāju, nevarēja pa perimetru nožogot ar mūri, to varēja glābt vienā vienīgā veidā -atverot benzīntankus un pārdodot degvielu visiem, kas brauc garām, aizšķērsojot ceļu, kas ved cauri centram, un gādājot par to, lai tie, kam jānokļūst Volgas otrā krastā, pēc iespējas ātrāk, bez vilcināšanās un apstāšanās, izbrauktu ārā.

Tagad mēs virzījāmies pa pilsētu - atradāmies tās visšaurākajā vietā; es uzmetu acis spidometram - sešdesmit kilometru barjeru mēs, protams, nesasniedzām, jo visi, kas brauca pa priekšu, nespēja atturēties no skatīšanās apkārt: luksofori krustojumos mirgoja dzelteni, un visās sānielās, kas veda tālāk pilsētā, un vietumis pat ceļmalā atradās tās pašas druknās astoņriteņu bruņumašīnas - tagad, spuldžu gaismā, bija redzams, ka vējstikla vietā tām ir nelieli, iluminatoriem līdzīgi lodziņi ar piepa-celtiem metāla slēģiem, bet uz jumtiem starp apaļiem prožektoriem rēgojas resni, melni ložmetēju stobri.

- Te tak ir vesela armija, - nodvesa Miška.

Viņam bija taisnība - uz ielas nebija neviena cilvēka civil-apģērbā, nebija milicijas un autoinspekcijas automobiļu, tikai armijas formastērpos ģērbušies cilvēki ar vienādiem, apaļiem plastmasas respiratoriem, kuri aizsedza seju, - tie sēdēja bruņumašīnās vai stāvēja ceļa malā, ar skatieniem pavadīdami gausi garām braucošo mašīnu straumi.

Pēc diviem kilometriem priekšā parādījās tilts, aiz kura pilsēta uzreiz beidzās; reizē ar to beidzās gan karavīri ar respiratoriem, gan bruņumašīnas, gan baltie plakāti ar melniem burtiem un izsaukuma zīmēm, un tikai tieši aiz tilta vīdēja pēdējais plakāts, vislakoniskākais, ar vienu vienīgu vārdu.

“VEIKSMI!” - bija rakstīts uz tā.

* * #

Jau aiz muguras bija palikusi gan Tvēra, gan divi mazi ciemi, kas aizzibēja garām, viens kreisajā un otrs labajā šosejas pusē, bija beigušies apsnigušie lauki un no jauna sācies mežs, bet mēs vēl aizvien klusējām. Piespiedusi pieri pie vēsā stikla, es skatījos, kā garām aizņirb tumšie koki, un centos uzminēt, vai tiem, kas ir palikuši, uz ilgu laiku ir izdevies atlikt katastrofu un kas izraisīs tās sākšanos; kas notiks vispirms - beigsies degviela, kas nepieciešama tiem, kuri brauc garām, vai pārtika tiem, kas ir patvērušies pilsētā; cik ilgi noturēsies blīvie, šobrīd nepieejamie kordoni, cik drīz karavīri, kuri šos kordonus aizstāv, sāks sev jautāt, vai ir vērts apsargāt to, kas vienalga ir lemts bojāejai, pametis savus posteņus un vērsīs ieročus pret tiem, kurus tikko bija aizstāvējuši? Lai gan varbūt nekas tamlīdzīgs nenotiks, pa šo ceļu bēgošo cilvēku un mašīnu straume aizrīsies un izsusēs, un vilnis, kuru mēs šobrīd tik skaidri sajūtam sev aiz muguras, apsīks tiktāl, ka tā arī nespēs sagāzt tam priekšā uzcelto mūri, un tad šī nelielā pilsēta paliks - paliks kā sala, kā centrs, un cilvēkiem, kuri ir tajā patvērušies, izdosies sagaidīt, līdz visbaigākais būs beidzies, un pēc tam pakāpeniski atgriezties normālā dzīvē.

- Tu neguli, Aņa? Jāpaguļ, - pēkšņi, iztraucēdams manas domas, ierunājās tētis, - mēs divas diennaktis neesam gulējuši - ne tu, ne es, ja abi blenzīsim tumsā, agri vai vēlu būsim spiesti apstāties uz nakšņošanu, bet braucot ar mašīnu, kurā ir divi šoferi, tā darīt ir ļoti muļķīgi.

Viņam bija taisnība, taču miegs nenāca nemaz - varbūt tāpēc, ka es jau tāpat biju pārāk daudz gulējusi šajās nejēdzīgajās nedēļās, kuras bijām pavadījuši, gaidīdami nezin ko, un man bija līdz nāvei apnicis gulēt, nepiedalīties, būt nevajadzīgai statistei, bet varbūt pateicoties īsajai atpūtai, kuru biju atļāvusies pirms Tveras. Es paskatījos uz viņu - viņš neizskatījās labi. Viņam ir sešdesmit pieci gadi, es nodomāju, viņš četrdesmit astoņas stundas nav gulējis un pirms tam pusi nakts pavadījis mašīnā, braucot pie mums no Rjazaņas pievārtes; cik ilgi viņš spēs izturēt šo tempu, līdz sāks streikot sirds vai viņš vienkārši aizmigs pie stūres?

- Ziniet, darīsim citādi, - teicu, cenzdamās, lai manā balsī neieskanētos raizes, - jūs tagad pagulēsiet, es pasēdēšu pie stūres. Cik palicis līdz Novgorodai - kādi četrsimt kilometri? Tagad ir nakts, ceļš gandrīz tukšs, viss ir mierīgi; tuvojoties Pēterburgai, droši vien kļūs grūtāk - tad stūri pārņemsiet jūs.

Man par atvieglojumu, viņš nesāka iebilst - laikam jau arī pats vairs nebija pārliecināts, ka neatpūzdamies izvilks lidz ritam; īsi paskatījies uz manu pusi, viņš ar'labo roku paņēma mikrofonu un paziņoja Serjožam:

- Pīppauze. Piestāj, Serjoža, tikai noskati kādu mierīgāku vietiņu.

Ilgi gaidīt nevajadzēja - mašīnu uz šosejas gandrīz nebija, it kā vairums tā arī būtu iesprūdis bezgalīgajā rindā pēc benzīna; nepagāja ne piecas minūtes, kad Serjoža bija izvēlējies pieturai piemērotu vietu - mežs ceļam abās pusēs sākās uzreiz dažus soļus no ceļa, un sniegs neizskatījās dziļš. Iespēja izkāpt un mazliet izlocīt no nekustēšanās notirpušās rokas un kājas visus ļoti iepriecināja - kolīdz mašīnas apstājās, sāka blīkšķēt durvis, mēs cits pēc cita izlēcām ceļmalā un tūlīt pat iestigām pakusušā sniega putrā.

- Meitenes pa kreisi, zēni - pa labi, - mundri nokomandēja Ļoņa un pirmais devās mežā; viņam pakaļ, augstu cilādams kājas, lai neiestigtu kupenās, aizlēkāja Miška.

Kad tumsā nozuda arī Marinas baltais kombinezons (“pieskati Dašku - viņa guļ, negribu tramdīt”), ceļmalā bijām palikuši tikai mēs trīs - es, tētis un Serjoža. Tētis smalkjūtīgi pagāja malā, pagriezās pret ceļu un aizsmēķēja, bet es, pavērusi Serjožas jaku, cieši apķēros viņam apkārt, ar vaigu sajutu viņa siltumu un sastingu - ne vārda nebilzdama, ar vienu vienīgu domu: stāvēt tā, tikai stāvēt, ieelpojot viņa smaržu, cik vien iespējams ilgi.

- Nu kā tev tur klājas, mazais? - viņš jautāja, piespiedis lūpas man pie deniņiem.

- Normāli, - es ātri atbildēju un, kaut arī man ļoti gribējās viņam pastāstīt, cik baismīgi izskatījās nodedzinātā pasaku mājiņa, cik grūti man bija melot cilvēkam, kurš benzīntankā mūs bija nosaucis par “meitenēm”, kā mani biedē katra pretī braucošā mašīna, katrs ciems, kuram mēs esam spiesti braukt cauri, cik ļoti man vajag būt viņam blakus, redzēt viņa profilu, ko apgaismo retas sastapto automobiļu ugunis, bet tā vietā es jau vairāk nekā četras stundas tikai retu reizi izdzirdu viņa balsi un redzu viņa mašīnas gabarītuguņus, kad tos neaizsedz lend-krūzers, pateicu kaut ko pavisam citu: - Pierunāju tēti mazliet atpūsties - man nepatīk, kā viņš izskatās. Tev arī jāpaguļ -pasaki, lai Ira tevi nomaina pie stūres, kaut vai uz pāris stundām.

Viņš pašūpoja galvu.

- Nav laba doma - pirmajā mašīnā pie stūres jābūt kādam no vīriešiem: vai nu es, vai tēvs. Līdz Novgorodai es izturēšu -tur pamodināsim tēvu, apsēdināsim pie stūres Iru, un mēs ar tevi varēsim pagulēt. - Viņš uzlika roku man uz pakauša, ielaida matos siltos pirkstus, un es nodomāju - viņam ir taisnība, un vēl nodomāju: tas nozīmē, ka mēs nepārsēdīsimies, ne tagad, ne pēc Novgorodas, jo mēs nevaram atļauties ilgu apstāšanos, jāvirzās uz priekšu, nezaudējot laiku, izmantojot katru stundu, katru minūti, lai palielinātu attālumu starp mums un vilni, no kura bēgam.

Serjožas mašīnas durvis pavērās, Ira uzmanīgi izkāpa ceļmalā un klusā balsī teica:

- Antoška gul. - Viņa nevienu no mums neuzrunāja, taču es zināju, ka sacītais domāts man, un, kaut varētu izdarīt visu ko - pārnest aizmigušo puisēnu uz vitaru vai pat ne tā, puisēnu varētu arī nebakstīt, Serjoža varētu vienkārši pats iekāpt vitarā, samainīties vietām ar tēvu, tētim ir jāatpūšas, bet es varu vēl pasēdēt pie stūres, nav nekādas vajadzības pēc šīs ņemšanās tikai tāpēc, ka es, nobraukusi mazāk par divsimt kilometriem, esmu sailgojusies.

Es viņai neatbildēju - un viņa arī nemaz negaidīja manu atbildi, tāpat vien mierīgi stāvēja pie mašīnas, uzlikusi roku uz jumta, pavērsusi seju pret šoseju. No meža puses atskanēja lūstošu zaru brākšķoņa - šurp lāčoja Ļoņa; vēl pēc brīža garām aizšmauca Miška un, aizcirzdams durvis, nozuda savā alā uz pakaļējā sēdekļa, tētis, nometis izsmēķi, arī devās uz mašīnas pusi, bet es joprojām nevarēju palaist vaļā rokas gluži kā lādēties pieslēgta elektroierīce, kurai svarīga katra sekunde, un nočukstēju - klusi, lai to dzirdētu tikai Serjoža:

- Pie velna visu, vēl mazliet pastāvēsim, labi?

- Pie velna, - viņš man deniņos atkārtoja, - pastāvēsim.

Uz ceļu es neskatījos un laikam tādēļ mašīnu, kas mums tuvojās pa pretējo joslu, pamanīju tikai tad, kad tā pielēja visu apkārtni ar baltu, žilbinošu gaismu; Ļoņa un tētis jau sēdēja savās vietās, Marina vēl nebija atgriezusies no meža, bet Serjoža stāvēja mierīgi un pat nesatrūkās - viņš vienkārši palaida mani vaļā un mazliet pagriezās pret mašīnu, kas nobremzēja pavisam blakus, ceļa otrā pusē. Vadītāja durvis pavērās, pa tām kāds izliecās un mums uzsauca:

- Draugi, varbūt zināt, kā tur, Tverā, - benzīntanki vēl strādā?

Mēs apžilbuši klusējām, pūlēdamies saskatīt runātāju - ka velns parautu šitos paštaisītos ksenona lukturus; durvis atvērās plašāk, un uz ceļa iznāca cilvēks - spožajā gaismā bija redzams tikai viņa siluets, viņš paspēra soli uz mūsu pusi un atkārtoja savu jautājumu:

- Benzīntanki, es prasu, vai benzīntanki Tverā strādā? Te nesen jūsējie brauca garām, teica - benzīns esot, tikai rindas baisas.

Kā attīstīšanas šķīdumā iemērktā fotogrāfijā, acīm pamazām pierodot pie gaismas, pa vienai sāka parādīties detaļas: piemiegtām acīm skatīdamās gar Serjožas plecu, es vispirms ieraudzīju ļoti netīru importa mašīnu ar samīcītu priekšējo spārnu - numurs nebija Maskavas - un tad ari pašu runātāju, pusmūža vīrieti ar brillēm un biezu, adītu džemperi, bez āra jakas - tā droši vien bija palikusi mašīnā. Viņš nedroši smaidīja un grasījās spert vēl vienu soli, taču pēkšņi strauji pacēla rokas, it kā piesegdams galvu, un tādā pozā sastinga, bet kaut kur aizmugurē atskanēja balss, kuru es pat uzreiz nepazinu, tik spalgi un aprauti tā skanēja:

- Nenāc tuvāk! Stāvēt, es teicu!

- Kas ar jums, - cilvēks steigšus ierunājās, - pagaidiet, es tikai pajautāt...

- Stāvēt! - vēlreiz uzkliedza Ira; es atskatījos - viņa stāvēja pie mašīnas, pie labā pleca piespiedusi Serjožas bisi. Turēja viņa to neveikli, un garais, smagais stobrs, kas bīstami šūpojās no vienas puses uz otru, viņas rokās visu laiku gribēja šļukt lejup. Varēja redzēt, ka gailis nav uzvilkts, - taču no tās vietas, kur ceļa vidū bija pamiris šis nepazīstamais cilvēks, to saskatīt nebija iespējams.

- Ak kungs, Ira, - iesāka Serjoža, taču viņa tikai neiecietīgi pakratīja galvu un atkal uzrunāja svešinieku:

- Lēnām ej uz savu mašīnu! - Un, kad viņš, izbiedēti miegdams acis, pienāca vēl soli tuvāk, Ira uzkliedza: - Uz savu mašīnu! Sēdies pie stūres un brauc prom!

Cilvēks vairs neko nemēģināja paskaidrot - viņš paspēra dažus piesardzīgus soļus atpakaļ, aizcirta durvis, un viņa mašīna tūlīt pat, īsi iespiegusies, metās uz priekšu un nozuda, paņemot līdzi žilbinošo lukturu gaismu. Tajā pašā sekundē Serjoža piegāja pie Iras un izņēma viņai no rokām bisi - viņa to atdeva nepretodamās un palika stāvam, nolaidusi rokas gar sāniem, taču izaicinoši izriezusi zodu.

- Kāda suņa pēc tu to pagrābi, - Serjoža dusmīgi teica, - tu tak nemāki šaut, kas tev vispār pēkšņi uznāca?

No lcndkrūzera galvu uzmanīgi pabāza Ļoņa.

- Ir nu gan jums ģimenīte, - viņš teica, greizi smaidīdams,

- tikko kaut kas, tā grābjat šaujamos.

Ira pārlaida mums skatienu - visiem pēc kārtas - un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Inkubācijas periods, - viņa ļoti lēni un skaidri iesāka,

- ilgst no dažām stundām līdz vairākām dienām. Dažādiem cilvēkiem tas ir atšķirīgs, taču jebkurā gadījumā notiek ļoti ātri. Viss sākas ar drebuļiem kā parasta saaukstēšanās, lauž locītavas, sāp deniņos, taču cilvēks vēl jūtas gluži ciešami - spēj staigāt, runāt, vadīt mašīnu, bet viņš jau aplipina cilvēkus, kuriem pienāk tuvu klāt, - ne visus, bet ļoti daudzus. Kad sāksies drudzis, pastaigāt viņš jau vairs nevarēs...

- Viss, pietiek, - es teicu. Serjoža atskatījās.

- ... viņš guļ vienos sviedros, dažs sāk murgot, citam sākas krampji, ir tādi, kuriem neveicas, un viņi visu laiku - vairākas dienas - paliek pie samaņas, - viņa, nepievērsdama man uzmanību, turpināja, - bet pašās beigās parādās tādas asiņainas putas, un tas nozīmē...

- Viss! - es vēlreiz uzkliedzu, pagriezos, aizskrēju uz vitaru un apraudājos jau tur iekšā, kur viņa nevarēja redzēt manu seju, māmiņ, māmiņ, vairākas dienas, kamēr mēs sēdējām savā paēdušajā, omulīgajā pasaulītē, vairākas dienas. Vairākas dienas.

- Aņa, - Serjoža pavēra mašīnas durvis un uzlika roku man uz pleca, - mazais...

Es pacēlu galvu, viņš ieraudzīja manu asarām noplūdušo seju, mokās saviebās un vairs neko neteica, tikai vienkārši turēja roku man uz pleca un stāvēja blakus, līdz beidzu raudāt.

- Kā ar tevi ir - normāli, pabraukt varēsi? - viņš beidzot jautāja, kad biju noslaucījusi asaras, un tad es pagriezos pret viņu un teicu:

- Turi no manis pa gabalu šo savu... šo savu Džonu Rembo. Lai ne tuvumā nelien, - un uzreiz sajutu, cik neglīti atiezu zobus, izrunājot šos vārdus, bet viņš klusējot pamāja ar galvu, vēlreiz saspieda manu plecu un gausi devās atpakaļ uz savu mašīnu.

Kad sākām braukt, pēkšņi sāka snigt - balts, biezs, svētdie-nīgs sniegs kā Jaungadā.

Ļoti ātri kļuva skaidrs, ka Ļoņa apstāšanos bija izmantojis, lai samainītos vietām ar Marinu, tādēļ turpmāk mēs virzījāmies uz priekšu lēnāk - kolīdz Serjožas padžēro attīstīja ātrumu, kas bija lielāks par simt kilometriem stundā, lendkrūzers uzreiz sāka atpalikt, un attālums starp abām priekšējām mašīnām palielinājās tik ļoti, ka es bez grūtībām varētu to apdzīt un ar vitaru iespraukties tām pa vidu. It kā par spīti, arī snigšana pastiprinājās - tagad tas jau bija īsts putenis; kādu laiku es īgņojos, mirkšķināju Marinai ar tālajām gaismām, pūlēdamās viņu paskubināt, un vairākas reizes pat paspēlējos ar domu patiešām apdzīt lendkrūzeru, taču bija pilnīgi skaidrs, ka smagā mašīna Marinas nedrošajās rokās tik un tā atpaliks un tūlīt pat pagaisīs necaurredzamajā baltajā plīvurā, kas ietina mūs no visām pusēm. Uz ceļa gan ļoti drīz uzradās visai baigas iebrauktas sliedes, pa kurām arī vitara sāka šļūkāt nedroši un bīstami - tik bīstami, ka braukt ātrāk kļuva bail arī man.

Pagāja kāda stunda - mēs tagad rāpojām pavisam lēni, un es jau sen vairs neskatījos apkārt, necentos ieraudzīt ciemus, kuriem braucām garām, - sniegputeņa dēļ par to atrašanos apkaimē varēja nojaust tikai pēc izkliedētas, cauri sniega aizkaram tik tikko noskāršamas spuldžu gaismas. Ciemu bija apbrīnojami maz, vismaz spriežot pēc šosejas apgaismoto posmu daudzuma; es slikti atcerējos karti, taču man šķita, ka šim apvidum bija jābūt daudz blīvāk apdzīvotam, - varēja gadīties arī tā, ka es noguruma dēļ ne vienmēr pamanīju pafireju no tumsas uz gaismu un otrādi, bet varbūt kaut kur bija pārrauta elektroapgādes līnija un spuldzes vienkārši nedega.

Miška aizmiga gandrīz uzreiz pēc tam, kad sākām braukt, -atpakaļskata spogulī bija redzama viņa izspūrusī galva, kuru viņš bija atspiedis pret sašķiebušos maisu un kārbu piramīdu, kas slējās uz pakaļējā sēdekļa. Tu esi pie manis, es domāju, lūkodamās uz viņa rāmo, aizmigušo seju, tevi man izdevās izglābt, aizvest prom no visām šīm šausmām - varbūt pēdējā brīdī, tomēr izdevās, un es aizvedīšu tevi uz tādu vietu, kur neviens nespēs tev kaitēt, kur apkārt neviena nebūs - tikai mēs, un viss būs labi. Man blakus pasažiera sēdeklī gulēja tētis - nebiju iedomājusies viņam ieteikt nolaist atzveltni zemāk, un viņš bija neērti iekāries drošības siksnā, kas bija iecirtusies vecajā medību jakā, nodūris galvu un ar pieri gandrīz skārās pie vitaras priekšējā paneļa. Nezin kāpēc tieši tagad, kad mašīnā visi gulēja, bet logus no ārpuses aizlipināja slapjš, lipīgs sniegs, kuru mazliet čīkstošās slotiņas ar pūlēm paguva notīrīt no vējstikla - tam cauri varēja saskatīt tikai pa priekšu braucošā lendkrūzera gabarītuguņus -, es sajutu mieru un pārliecību par to, ka mēs tik tiešām nokļūsim līdz ezeram, kurš mums solīja ilgi gaidīto glābiņu. Mūsu gaisīgā koka māja ar caurspīdīgajām stikla sienām no šejienes jau šķita kaut kas nereāls, netverams, un kaut kāda iemesla pēc tās nepavisam nebija žēl - svarīgi bija tas, ka esam dzīvi, veseli, ka aizmugurē guļ Miška un priekšā, tikai dažu metru attālumā, uzmanīgi raudzīdamies uz tukšo, aizputināto ceļu, brauc Serjoža.

Tik tikko paspēju to nodomāt, kā rācija iečirkstējās un kaut kur man zem labā elkoņa atskanēja Serjožas balss:

- Neguli?

- Neguļu, - es atbildēju, sākumā tāpat, tukšumā, bet pēc tam paņēmu labajā rokā mikrofonu un pieliku to pie pašām lūpām, lai nepamodinātu aizmigušos, un, atkārtojusi: - Neguļu, - īsi, līksmi iesmējos par to, ka dzirdu viņa balsi.

- Un ko tu tur dari? - viņš tieši tāpat čukstus jautāja, un es uzreiz sapratu, ka arī viņš savā mašīnā ir pilnīgi viens, jo visi pārējie guļ kaut kur tālu, uz pakaļējā sēdekļa, norobežoti ar galvas balstiem, tarbām un biezu miega segu, it kā viņu vispār nebūtu, it kā uz visa šī apsnigušā, tukšā ceļa būtu tikai divi cilvēki - es un Serjoža.

- Stūrēju, - es atbildēju, - domāju par tevi.

- Skaisti, vai ne? Drīz būs Jaunais gads, - viņš klusi teica.

Mēs mazliet paklusējām, bet tagad šis klusums bija pavisam citāds, un sniegs ārā bija citāds, mājīgs, mīksts, mīlīgs, un es tajā nebiju viena: viņš bija man blakus, lai arī es neredzēju viņa seju un nevarēju izstiept roku un viņu aizsniegt.

- Jaungads būs brīnišķīgs, tu redzēsi, - viņš sacīja.

- Zinu, - es atsaucos un pasmaidīju - un, kaut arī viņš manu smaidu neredzēja, man bija skaidrs, ka viņš par to zina.

- Uzdziedam kaut ko, - viņš ierosināja, bet es atbildēju:

- Pamodināsim vēl visus.

- Mēs klusiņām, - viņš atsaucās un tūlīt pat, manu atbildi negaidīdams, iesāka: - Gar u-pi stai-gā zi-irgi... - Tā bija viņa mīļākā dziesma, viņš to uzsāka vienmēr, kad viņam gribējās padziedāt, un, lai gan viņš dziedāja šķībi, lai gan man bija absolūtā dzirde - klavierstundas, mūzikas skola, solfedžo tikai viņa versija man patika, jo viņš itin kā izjuta katru vārdu, un viņa izpildījums bija stiprāks par tajā noglabātajām notīm, stiprāks par visiem muļķīgajiem noteikumiem, kā šo dziesmu pienākas dziedāt, un vienīgais, ko es varēju, bija uzķert melodiju un to uzmanīgi pieturēt:

- Zi-irgi meklē vie-tu dzer-ša-nai...

Mēs nodziedājām līdz galam, un atkal iestājās klusums -vienmērīgi darbojās stikla tīrītāji, cauri sniegam blāvi vīdēja lendkrūzera gabarīti, neviens nebija pamodies, un tad rācija no jauna iečirkstējās, un ēterā atskanēja kāda nepazīstama balss, kas šajā sniegotajā klusumā izklausījās tik iederīga, ka es pat neiztrūkos.

- Paskat, cik labi nodziedājāt, - nepazīstamais cilvēks teica.

- Bet šo zināt? “Manas do-mas tu-u-umšās, domas slē-ē-ēp-tā-ās” - un dziedāja pantu pēc panta aizsmakušā, pie dziedāšanas acīmredzami nepieradušā balsi, līdz ceļš izveda viņu ārpus mūsu radiosignāla uztveres zonas; kādu laiku cauri traucējumiem vēl bija iespējams saklausīt atsevišķus vārdus, bet tad atkal viss noklusa.

* * *

Cik labi būtu, ja visu ceļu, kas mums vēl priekšā, varētu nobraukt tieši tā - man šķita, ka es izturētu gan piecsimt, gan tūkstoš kilometru šajā tumsā, gliemeža ātrumā, ar abām rokām turot mašīnu slidenajās risēs, lai tikai vairs nevajadzētu apstāties, nevajadzētu meklēt degvielu, nevajadzētu baidīties no katra nepazīstama, ceļā sastapta cilvēka. Cik ļoti man gribētos tieši tā arī nobraukt līdz pašam galam - nesarunājoties ne ar vienu, izņemot Serjožu, bez tēta drūmajiem jociņiem, no kuriem man pār kauliem skrēja šermuļi, bez Iras paniskā pārbīļa no slimības, kuru neviens no mums vēl nebija redzējis un kura tādēļ vēl nebija paspējusi mūs patiešām izbiedēt.

Tagad uz šī tukšā un tumšā, apsnigušā ceļa bija viegli iztēloties, ka mums nekur nav jāsteidzas, ne no kā nav jābēg, ka mums vienkārši jānokļūst no viena punkta uz otru, no punkta A uz punktu B kā skolas matemātikas uzdevumā. Apbrīnojami, cik nelabprāt mēs atsakāmies no sajūtas, ka viss nav nemaz tik slikti, - pietiek uz kādu laiciņu novākt no ceļa pretī braucošus auto, kordonus, bruņotus cilvēkus, un nepaies ne trīs četras stundas, kad trauksme un bailes būs atkāpušās, kā nebijušas, it kā viss šis brauciens būtu tikai neliels piedzīvojums vai varbūt vienkārši tāds kā eksperiments, izturības pārbaudījums, un, lūk, mēs tūlīt būsim sasnieguši mums nezināmu, neredzamu robežu, pēc kuras pēkšņi parādīsies kameras, iedegsies spoža gaisma un gar dekorācijām iznāks cilvēki, kuri mums teiks: vairs nav jābaidās, tas viss nav pa īstam, neviens nav cietis, bet jūs esat malači, visu izdarījāt pareizi un tagad varat atgriezties mājās.

k

Tam visam droši vien patiešām varētu noticēt, ja tikai skatiens pats laiku pa laikam nenoslīdētu uz degvielas līmeņa rādītāju instrumentu panelī: smalkā sarkanā bultiņa ar katru reizi bija noslīdējusi arvien zemāk - vēl trīssimt, divsimt piecdesmit, divsimt kilometru, un vajadzēs apstāties, vērt vaļā bagāžnieku, ņemt ārā kannas un liet bākā benzīnu - atskatoties, ausoties un šķielējot uz ceļu. Man visu mūžu ir ļoti slikti padevusies rēķināšana galvā - gan skolā, gan vēlāk, pieaugušo dzīvē, man vienmēr bija nepieciešama papīra lapiņa vai kalkulators, tomēr tagad laika man bija pietiekami daudz, lai kļūtu pilnīgi skaidrs: benzīna, kas šobrīd smagi šūpojās kaut kur bagāžniekā, vitarai nekādā gadījumā nepietiks, un kaut kur priekšā - iespējams, starp nemīlīgiem, ledū kaltiem aukstiem ziemeļu ezeriem, bet varbūt arī agrāk, tāpat uz šosejas, dažus kilometrus no kaut kāda dieva aizmirsta ciema - motors pēkšņi norīstīsies un nomirs, un reizē ar to nomirs arī drošības ilūzija, kuru cilvēkam dāvā viņa mašīna - ar aizslēgtām durvīm, gumijas paklājiņiem zem kājām, apsildāmiem sēdekļiem un iemīļotās mūzikas diskiem bardačokā.

Tomēr šis brīdis pagaidām nebija pienācis - lidz tam vēl bija tālu; bultiņa slīdēja lejup lēni, ceļš bija tukšs, un es varēju sev teikt: “Aņa, nevajag skriet vilcienam pa'priekšu, tu neesi viena, tavs uzdevums ir vienīgi tagad neaizmigt, abām rokām turēt stūri, paturēt acīs priekšā braucošā lendkrūzera sarkanos gabarītus, bet uz rīta pusi, Novgorodas tuvumā, tu pārsēdīsies pasažiera vietā, aizvērsi acis, un atbildība par visu atlikušo ceļa posmu jau gulsies uz citu pleciem; kamēr tu gulēsi, pārējie noteikti izdomās kādu iespēju papildināt degvielas krājumus un nokļūt tur, kur tev jau vairs nekas nedraudēs.”

Vēl pēc stundas vai pusotras sniegputenis norima - pēkšņi, strauji -, un apkārtējā tumsa atkal kļuva caurspīdīga, bet iztālēm atkal varēja redzēt ceļmalas ciemu gaišos plankumus; to nosaukumi jau bija pilnīgi nepazīstami, un arī ārēji tie it nemaz neatgādināja gludos Piemaskavas ciematus - mazi, zemē ieauguši namiņi ar diviem lodziņiem, iegumuši žogi. Vai nu tādēļ, ka jau bija vēla nakts, vai varbūt kāda cita iemesla dēļ iepretī šosejai celto māju logi bija tumši kā aizvērtas acis, bet daudzviet vispār paslēpti aiz slēģiem; ceļš šajā posmā bija tik šaurs un nepievilcīgs, ka es gandrīz biju gatava noticēt - mēs esam nomaldījušies, taču Serjoža pārliecināti devās uz priekšu. Vai nu tāpēc, ka vadīt mašīnu tagad bija vieglāk, bet varbūt arī tāpēc, ka sniega aizkara sniegtais rāmums bija izgaisis reizē ar sniegputeni, mēs uz priekšu virzījāmies ātrāk - pat Marinai izdevās uzdzit lend-krūzeru līdz gandrīz simt kilometriem stundā.

Tas notika uzreiz aiz Višņijvoločokas - miegainas, tukšas, neaizsargātas, ar vienu vienīgu mirgojošu luksoforu, kuram mēs pašāvāmies garām nepiestājuši, un tālāk bija viens vai divi nelieli un tādi paši šķietami pamesti ciemati ar akliem logiem un gar šoseju skopi izvietotām apgaismojuma spuldzēm; kad priekšā parādījās nākamais vāji apgaismotais maģistrāles posms, tieši pirms plāksnītes, uz kuras rakstīto nepaspēju izlasīt, ieraudzīju taisnā leņķī pret ceļu novietotu autoinspekcijas mašīnu ar izslēgtiem uguņiem, bet tai blakus, mazliet tālāk uz priekšu, cilvēka stāvu indīgi dzeltenā vestē ar zaigojošām līmeniskām joslām. Līdz ceļmalā novietotajai mašīnai vēl bija metri trīssimt, kad vestē tērptais cilvēks, mūs ieraudzījis, pacēla roku ar zizli un spēra pirmo soli uz šosejas pusi, un lendkrūzers tajā pašā sekundē nometa ātrumu, ieslēdza labo pagriezienu un sāka lēni nobraukt ceļmalā. Ko viņa dara, idiote, es izmisīgi nodomāju, nu kādi te var būt autoinspektori - tagad, šajā laikā, šajā vietā es skaļi ierunājos: “Marina!” it kā viņa varētu mani izdzirdēt, un pasažiera sēdeklī aizmigušais tētis uzreiz pacēla galvu, un jau pēc kādas sekundes desmitdaļas viņš, uzgāzies man uz pleca, vairākas reizes asi spieda signāltauri; no vitaras nepatīkamā, spalgā bļāviena es tūlīt pat attapos un ieslēdzu tālos uguņus, kuru spilgtais, auksti zilganais kūlis izķēra no tumsas nekustīgo autoinspekcijas mašīnu, un bija redzams, ka tās sānu stikls ir izdauzīts un pret mums pavērstais baltais sāns ar zilo garenisko svītru ir iemīcīts uz iekšu tāpat kā priekšējais panelis. Arī cilvēks, kurš stāvēja tai blakus, gaismā izskatījās kaut kā nepareizi - izrādījās, ka tumsā mirdzošā formas veste uzvilkta pa virsu notašķītai sporta jakai, un šai jakai ar autoinspektoru formastērpu nebija itin nekā kopīga, bet pa kreisi no mašīnas, krūmos, vīd vēl citi cilvēku stāvi, jau bez visādām vestēm. Es viņu tūlīt apdzīšu un atstāšu te, es bezcerīgi domāju, un mēs vairs neko nespēsim izdarīt viņas labā, nevar būt, ka Serjoža arī ir nobremzējis, es nepaspēšu pat paņemt rāciju un viņu brīdināt, viņš taču redz, never neredzēt, ka tas nav nekāds autoinspektors. Es triecu kāju pret gāzes pedāli, un vitara, joprojām taurēdama, jau drāzās pretējā joslā - man ļoti vajadzēja redzēt, ko dara Serjoža, - bet tajā brīdī, tā arī nepaspējis apstāties, arī lendkrūzers strauji sametās pa kreisi, atpakaļ uz šosejas, un mēs visi, aizvien palielinādami ātrumu, aizšāvāmies garām sadauzītajai patruļmašīnai un cilvēkiem, kuri aiz tās slapstījās; atpakaļskata spogulī bija redzams, ka vestē tērptais ir nolaidis zizli un nu jau stāv ceļa vidū, raudzīdamies mums nopakaļ, un arī tie, kas bija slapstījušies viņam aiz muguras, ir iznākuši no tumsas - slēpties vairs nebija nekādas vajadzības.

- Paņemt bisi un uzbliezt viņiem virsū, - tētis Borja caur sakostiem zobiem noteica, beidzot noņemdams roku no signāltaures, - maitēdāji, - un, ar visu augumu pagriezies, ciktāl to atļāva drošības josta, vēl reizi paskatījās atpakaļ, bet es lūkojos uz priekšā braucošo lendkrūzeru, kuru tagad mazliet mētāja sāniski, un domāju: es biju gatava viņu pamest, apbraukt pa pretējo joslu un aizlaisties neatskatoties, man nebija laika padomāt, nebija nekāda plāna, es vienkārši ieraudzīju briesmas un piedevu gāzi, un tagad mēs abas - gan viņa, gan es - to zinām un nekad neaizmirsīsim: ja atgadīsies vēl kaut kas tikpat briesmīgs, es neriskēšu, neapstāšos un nemēģināšu palīdzēt; un vēl es domāju - par to nebija iespējams nedomāt: ja nekāda lend-krūzera nebūtu, ja uz šī tumšā, tukšā ceļa man priekšā būtu tikai Serjožas mašīna, - ko es darītu tad?

Tētis pēdīgi beidza skatīties atpakaļ un paņēma rokā mikrofonu.

- Serjoža, vajadzētu apstāties, - viņš teica, - tu paskaties, kā viņu mētā, Ļoņkam būtu laiks nomainīt viņu pie stūres.

- Sapratu, - atskanēja Serjožas balss, - vajag tikai pameklēt vietu patālāk no šejienes.

Mums visiem bija skaidrs, ka būtu labi nobraukt vismaz divdesmit trīsdesmit kilometrus un tikai tad stāties, taču pietika ar vienu skatienu uz lendkrūzera nervozo mētāšanos pa šoseju, lai būtu skaidrs - šī laika mums nav, Marina tūlīt vai nu aizķers kādu no mums, vai vienkārši ielidos grāvī. Gandrīz tūlīt pēc tam, kad vairs nebija saskatāma ielas spuldžu blāvā gaisma, Serjoža samazināja ātrumu un vēl pēc dažām minūtēm ierunājās:

- Viss, piestājam šeit, neatceros īsti, cik te ir līdz nākamajam ciemam, bet to ciemu te ir papilnam, tālāk līdz pašam Valdajam piemērotu vietu varam arī vairs neatrast. Kāpjam laukā, tikai uguņus nodzēsiet, - un viņš nobrauca ceļmalā.

Mēs apstājāmies; tētis sagrozījās, gar sēdekļa atzveltni ķeksējot ārā karabīni. Pamanījis manu skatienu, viņš teica:

- Labāk paņemšu līdzi, ja nu gadījumā te ir palikuši vēl kādi labi ļaudis, kuriem ienāks prātā ar mums saieties. Kāp ārā, Aņuta, samainīsimies, man liekas, esmu izgulējies.

Kāpt ārā no mašīnas negribējās - es ar lielāko prieku būtu palikusi sēžam pie stūres un pagaidījusi, līdz Marinu pārsēdina pasažiera vietā, lai tikai šai brīdī viņu neredzētu, nesastaptu viņas skatienu, tomēr izejas nebija - es atsprādzēju drošības jostu un izgāju uz ceļa. Tūlīt atvērās lendkrūzera vadītāja durvis, Marina izlēca no mašīnas - kaut arī lukturi bija izslēgti, viņas baltais kombinezons gluži vai spīdēja tumsā - un šņukstēdama metās pie manis; es ierāvu galvu plecos, man nebija laika padomāt, gribējās kliegt: es nobijos, man taču te, mašīnā, ir Miška, es nevarēju apstāties, - bet tad jau viņa bija pieskrējusi pavisam klāt un saķērusi mani aiz rokām.

- Piedodiet man, - viņa teica, un es ieraudzīju, ka viņa raud, - es esmu tāda idiote, vienkārši biju piekususi, tik drausmīgs ceļš, es nepadomāju, ieraudzīju to stulbo formastērpu un jau gandrīz apstājos, bet tad tu sāki taurēt un ieslēdzi tālos, un Ļoņa pamodās, ja ne tu, Aņa, ja nebūtu tevis... - Viņa apkampa mani un joprojām runāja un runāja kaut ko man ausī, bet es stāvēju un nespēju sevi piespiest viņai pieskarties, domādama vienīgi - es biju gatava tevi pamest, tu pat nepamanīji, bet es patiešām būtu tevi tur pametusi.

Pienāca Ļoņa, saņēma viņu aiz rokas un aizveda uz mašīnu; pēc tam atgriezās un sacīja:

- Man palikusi trešdaļa bākas. Drīz būs Valdajs, līdz Čudo-vai kilometru divsimt, es jau nu labāk pielietu klāt šeit - kamēr neizbrauksim uz Murmanskas šosejas, citas iespējas var ari nebūt.

Kamēr viri uzpildīja degvielu - tētis stāvēja ar karabīni rokā, Ļoņa un Serjoža rosījās ar kannām es pagāju malā un aizsmēķēju cigareti. Sasprindzinājums un milzīgā koncentrēšanās, kas bija sagrābusi mani savā varā ar to pašu bridi, kad izbraucām no mājām, kas neļāva man aizmigt un lika stingri turēties pie stūres, vienā mirklī pagaisa, it kā tās nemaz nebūtu bijis; atvieglota sajutu, ka man vairs pat nav vajadzības skatīties uz šoseju, vai tur neparādīsies kāds svešs, jo no šī mirkļa viss - gan maršruts, pa kuru dosimies tālāk, gan benzīna daudzums vitaras bākā, gan mūsu drošība - vairs nav mana atbildība; tūlīt iekāpšu mašīnā, nolaidīšu sēdekļa atzveltni, aizvēršu acis, un tas viss vairs nepastāvēs, bet, kad es tās atkal atvēršu, apkārt jau būs taiga, ezeri un reti ciemi ar svešādiem ziemeļnieku nosaukumiem, un viss šis murdošais, draudīgais skudru pūznis būs palicis tik tālu, it kā tā vispār nemaz nebūtu.

Benzīns bija saliets, pienāca laiks doties tālāk; es piegāju pie Serjožas un uzliku roku viņam uz piedurknes.

- Es liekos gulēt, - sacīju, - pie stūres sēžas tētis; lai vitara iet priekšā, Iru - pie stūres, tev jāatpūšas.

- Tikai ne tagad, - viņš uzreiz atbildēja, liekas, pat mazliet īgni, it kā jau būtu gaidījis šos manus vārdus un iepriekš zinātu, ka strīdēšos pretī.- Aņa, tev jāsaprot, tagad ir visgrūtākais ceļa posms, Valdajs, Novgoroda - apbrauksim apkārt Pīterai, tad arī samainīsimies, pēc Kirišiem būs mierīgāk, es nevaru tagad laist viņu pie stūres.

- Kā tad, - es atsaucos, - lai vēl atpūšas, nabaga meitene, viņa droši vien ir tik ļoti nogurusi, kopš vakardienas gulēdama pakaļējā sēdeklī, - un nožēloju pateikto uzreiz, vēl nepaspējusi pabeigt teikumu, jo viņam bija taisnība un mums abiem šai brīdī bija skaidrs, ka arī es to zinu un vienkārši gribu, lai viņam ir nepatīkami - tāpēc ka toreiz, naktī, viņš aizbrauca neatvadījies, tāpēc ka, ja nebūtu viņas, tad viņš un nevis tētis būtu četras stundas gulējis pasažiera sēdeklī man blakus un man nevajadzētu par viņu baidīties, tāpēc ka viņa, stāvēdama manā priekšnamā, lēni noņēma no galvas kapuci, izlaida matus un nosauca mani par “mazo”. Tāpēc ka viņa man nepatīk. Tāpēc ka es nu vairs nekad netikšu no viņas vaļā. Un, lai gan man jau šobrīd, par to visu domājot, ir kauns, es pilnīgi noteikti vairs nespēšu pret viņu izturēties citādi.

Man negribējās, lai Serjoža tagad redzētu manu seju, tomēr šādi sarunu pabeigt nedrīkstēja; es pagriezos pret ceļu - vajadzēja vismaz pamēģināt sataisīt smaidu, pateikt kaut ko pa jokam, tikai man nekas neizdevās - ne smaids, ne joks, un tad viņš uzlika roku man uz pleca, noliecās pie manis un sazvērnieciski čukstēja:

- Aņka, es visu saprotu, bet, ja tu zinātu, cik šausmīgi viņa vada mašīnu, tad manā vietā pati neļautu viņai tumsā sēsties pie stūres, - un uzsmaidīja man tik plati, kā jau veselu mūžību nebija smaidījis.

- Labi, es iešu gulēt, - atvieglota noteicu, - man jau nu rezervē ir labāks šoferis.

Nebijām vēl paspējuši izkustēties no vietas - tētis pielāgoja spoguļus, es aizsprādzēju drošības jostu un noņēmos ar sēdekļa atzveltni, cenšoties nesaspiest aizmigušo Mišku, - kad rācija Serjožas balsī ierunājās:

- Uzmanību kanālā, uz Pīteras šosejas pirms Vipolozovas uz ceļa ir bandīti - draugi, uzmanieties, atkārtoju...

Es sastingu ar jostas sprādzi rokā.

- Kāpēc viņš to saka? Kurš te mūs dzirdēs, ja nu vienīgi paši bandīti? Neviena taču nav! - Un tētis, saraucis pieri, bažīgi nogrozīja galvu un pat sāka man kaut ko teikt, taču pēkšņi rācija no jauna atdzīvojās un tajā atskanēja satraukta vīrieša balss, kuru traucējumu dēļ tik tikko varēja saklausīt:

- Serjoga? Serjoga, tu?! - Un, atbildi nesagaidījusi, balss steigšus turpināja, it kā baidoties, ka signāls piepeši pazudīs:

- Serjoga! Pagaidi, stāvi, uz kuru pusi tu brauc, uz Pīteru, uz Maskavu? Kur tu esi?

Serjoža klusēja - viņš laikam nepazina runātāju, kura balss sprakšķoņas dēļ tagad bija tik tikko sadzirdama un gandrīz neatpazīstama, vai mazums uz šosejas vīriešu, kurus tā sauc, es domāju, varbūt kāds pirmīt ir mūs noklausījies un tagad gaida, kad mēs viņam atbildēsim, jo mūsu atrašanās ēterā var nozīmēt tikai vienu - mums ir benzīns, ēdamais un mašīnas, un tas viss kādam var būt ļoti vajadzīgs.

- Kāds darbības rādiuss ir šai rācijai? - es tētim jautāju, un viņš bez vilcināšanās atbildēja:

- Droša uztveršana - kilometri piecpadsmit divdesmit, ne vairāk. Tas ir kaut kur tepat blakus.

- Dodiet man mikrofonu, - es sacīju un pastiepu roku,

- mierīgi, es viņiem neko nepateikšu, dodiet tūlīt pat, kamēr viņš nav atbildējis. - Kad tētis paklausīja, es nospiedu pogu un ļoti lēni un skaidri sacīju: - Klusē. Dzirdi? Mēs nezinām, kas tur runā, - un tad vēl joprojām nepazīstamā balss ieaurojās jau gandrīz triumfējoši - tagad viņu varēja dzirdēt daudz labāk:

- Aņa! Aņa, es pazinu tavu balsi! Velni jūs aizdomu pilnie, super, ka tie esat jūs, jūs taču braucat uz Pīteru, ja? Uz Pīteru? Mēs pretī, pagaidiet, es tūlīt ieslēgšu prožektorus, jūs mani pazīsiet, brauciet lēnāk. - Es vēl aizvien nespēju saprast, kas ir šis cilvēks, bet viņš runāja un runāja, tādēļ neviens no mums nespēja iebilst ne vārda, un tikai tad, kad viņš beidzot mitējās un uz brīdi apklusa, iesaistījās Serjoža:

- Es jau domāju, ka tu tā arī nenoņemsi pirkstu no tās pogas, Andrjuha, - un viņš iesmējās. Tajā pašā brīdī priekšā, uz redzamības robežas, parādījās dzeltens, blāvajā pirmsausmas dūmakā mazliet izplūdis traips, bet vēl pēc dažām minūtēm jau skaidri varēja redzēt vientuļu automobili, kas strauji tuvojās mums pa pretējo joslu ar trim oranžiem taisnstūrveida lukturiem uz jumta.

- Kas tas vēl par Andrjuhu? - tētis Borja vaicāja, saspringti lūkodamies uz priekšu.

- Ģimenes draugs, - es atbildēju, noskatīdamās, kā Serjoža, neaizvērdams durvis, izlec no savas mašīnas un skriešus metas pie blakus piebremzējušā sudrabotā pikapa, kuram aizmugurē bija ar brezentu droši apsegta, viegli apsnigusi piekabe; tūlīt uz šosejas parādījās arī Ira, kas pa ceļam steigšus vilka mugurā mēteli, bet no pikapa viņiem pretī iznāca divi cilvēki, vīrietis un sieviete, un visi četri, aizmirsuši jebkādu piesardzību, tagad stāvēja braucamās daļas vidū un dzīvi sarunājās.

- Kāds ģimenes draugs? - tētis pārjautāja. - Tu vari jēdzīgi paskaidrot?

- Nu kā lai jums pasaka, - es nopūzdamās atbildēju, atsprādzēju drošības jostu un atvēru durvis, - baidos, ka tā nav mana ģimene.

Nez kā tas ir tā sagadījies, es domāju, gausi dodamās pie ļaužu bariņa ceļa vidū, ka šajā dīvainajā ekspedīcijā, izņemot Mišku, nav neviena, kuru es patiešām būtu gribējusi ņemt līdzi, kuru es varētu izglābt tāpēc, ka tas vajadzigs man un nevienam citam? Mammas vairs nav, un Ļenka, mana Ļenka, ari droši vien pazudusi kaut kur tur, mirušajā pilsētā, uz matrača sazin kādā skolas lazaretē, arī visi pārējie cilvēki, kuri bija man dārgi un tuvi, ar kuriem es tagad varētu atklāti parunāt, ak, nu kaut vai saskatīties, ir pazuduši, izgaisuši, varbūt jau miruši; es sev aizliedzu par viņiem domāt - kaut vai pagaidām, kaut vai līdz tam laikam, kad mēs būsim beiguši bēgt, nokļuvuši pie ezera, kur varēs aiziet mežā, pietupties, ar rokām apķerties ap koku un aizmiegt acis, bet pasakiet man, lūdzu, kādas ir izredzes sastapt paziņas uz tukšas, naksnīgas septiņsimt ar asti kilometrus garas šosejas un kāpēc, velns parāvis, tie par visām varītēm izrādīsies tieši šie paziņas, nevis kādi citi - nevis tie, kuri man šobrīd būtu tik ļoti vajadzīgi?

Es piegāju klāt un piesardzīgi saņēmu Serjožu aiz rokas, bet viņš uzreiz mundri pagriezās pret mani.

- Nē, Aņka, tu spēj to iztēloties? Tu tikai padomā! Mēs taču varējām klusēdami vienkārši pabraukt garām...

- Ej nost, tu ar savām rācijām man toreiz visas ausis piedziedāji, pabrauksi te klusējot, - Andrejs viņu pārtrauca, aplika roku Serjožam ap plecu un plati, līksmi pasmaidīja - man liekas, es vēl nekad nebiju viņa sejā redzējusi ne tādu prieku, ne tādu satraukumu. Atcerējos viņu kā augstprātīgu, padrūmu tipu, ar kuru Serjoža draudzējās vai nu no skolas, vai no institūta laikiem, un, tāpat kā daudzos ilgi pastāvošos pāros, arī viņu lomu sadalījums bija izveidojies sen jo sen - tik pamatīgi, ka nebija nozīmes tam, kas katrs no viņiem ir šobrīd, jo viens otra priekšā viņi vēl aizvien nēsāja ierastās, kopš bērnības it kā klāt pieaugušās maskas, un es tā arī nebiju spējusi pierast pie lomas, kas šajā draudzībā iedalīta Serjožam.

- Aņa, - ļoti skaļi un ļoti līksmi ierunājās viņam blakus stāvošā sieviete, kas pagriezās pret vīru. - Es taču tev teicu, ka tā bija Aņas balss, nevis Iras!

- Es ari priecājos tevi sastapt, Nataša, - es atbildēju. Sarkasmu varēju arī neslēpt, viņa vienalga to nekad nemanīja - vai izlikās nemanām bet Nataša smaidīdama uzmanīgi nopētīja mūs visus pēc kārtas, un viņas smaids kļuva arvien platāks, kaut arī šķita, ka tas jau vairs nav iespējams.

- Tā nu arī ceļojat kā zviedru ģimene? - viņa dzīvespriecīgi noprasīja, un es tajā pašā mirklī atcerējos, kāpēc man viņa nepatīk.

Pauze neiestājās - tieši tajā brīdi klāt pienāca Ļoņa, pēc viņa no mašīnas izkāpa tētis, kurš tomēr neuzticīgi turēja gatavībā karabīni; vīrieši kādu laiku pārmija rokasspiedienus un izrunāja iepazīstoties pienācīgos vārdus, un, kad tas bija paveikts, Serjoža beidzot uzdeva jautājumu, kurš mums visiem bija prātā kopš tā paša mirkļa, kad priekšā, pretējā joslā, parādījās pikaps.

- Draugi, - viņš smaidīdams vaicāja, - kāda velna pēc jūs braucat pretējā virzienā?

Neviens no viņiem uzreiz neatbildēja - viņu sejas tūlīt pat apdzisa, it kā būtu nospiests slēdzis, un vairākas sekundes abi klusēja. Visbeidzot Nataša pacēla acis uz viru un viegli iedunkāja viņu ar elkoni, un tikai tad viņš sacīja - šoreiz pavisam nopietni:

- Pretējā virzienā mēs, Serjoga, braucam tāpēc, ka automaģistrāle Maskava-Pītera tagad beidzas pirms Novgorodas.

- Paga, kā tas ir - beidzas? - es pārjautāju, neticēdama savām ausim.

- Ļoti vienkārši, - viņš atsaucās, ieskatīdamies man acīs.

- Šķērsām šosejai, tur, kur ir tilts pār Mstu - man liekas, to vietu sauc Belaja Gora stāv kravas mašīnas. Kad mēs tur ieradāmies, uzbraukt uz tilta vēl varēja, bet nobraukt - vairs ne. Labi, ka mēs laikā pamanījām, - viņš saminstinājās, - nu, tur notika tādas lietas, ka nepamanīt nebija iespējams. Cilvēku divdesmit trīsdesmit ar šaujamajiem, mēs nepaguvām saprast, kas viņi ir -armijnieki vai civilisti.

- Mēs nebijām pirmie, kas tur pagadījās, - klusi piebilda Nataša - arī viņa vairs nesmaidīja. - Ja jūs būtu redzējuši, ko viņi tur bija sarīkojuši.

Mēs visi klusējām - šo jauno ziņu vajadzēja kaut kā sagremot -, un tad Andrejs turpināja:

- īsi sakot, lai kur arī jūs braucāt, nāksies griezties riņķī. Federālās automaģistrāles vairs nav.

- Kas par blēņām, - Iras balss skanēja prasīgi un, liekas, pat dusmīgi, un man ienāca prātā, ka es jau sāku pie šīm viņas intonācijām pierast, - var taču kaut kā apbraukt apkārt. Mēs taču tagad negriezīsimies atpakaļ, mums vienkārši vairs nav, kur atgriezties, paklau, braucam pa citu ceļu, galu galā nevar taču būt tā, ka no Maskavas uz Pīteru ved tikai viena šoseja?

- Zini, pie velna Pīteru, - drūmi iejaucās Ļoņa, - kam tā tagad ir vajadzīga, vai tiešām tu domā, ka tur vēl kāds ir palicis dzīvs?

- Nu vispār mēs tieši uz turieni braucam, - iejaucās Nataša, un, kad mēs visi neticīgi pagriezāmies uz viņas pusi, viņa turpināja - saērcināti, it kā aizstāvēdamās: - Un nevajag uz mani tā skatīties, labi jau labi, ne gluži uz Pīteru, manējiem tur ir māja -netālu no Vsevolžskas, vēl pirms nedēļas tur viss bija kārtībā, kamēr vēl bija sakari, es katru dienu ar tēti runāju, viņiem tur vispār bija mierīgāk nekā pie mums, un vēl tur ir ezers, mēs paņēmām laivu. - Viņa teica vēl kaut ko - ātri, gandrīz aizri-damās, par to, ka māja ir liela, ka Maskavā viņi jau būtu pagalam, ka sakaru nav, bet viņa skaidri zina, ka ar vecākiem viss ir kārtībā, un kaut kā uzreiz kļuva pilnīgi acīmredzami, ka to visu viņa nesaka pirmo reizi un ka droši vien ir bijis daudz strīdu, kuru rezultātā šie abi ir pieņēmuši lēmumu, par kuru viens no viņiem nebija pavisam pārliecināts, bet otrs bija spiests izlikties, ka nešaubās - tikai tāpēc, lai piespiestu pirmo doties ceļā. Man atmiņā uzreiz atausa, kā mēs ar Serjožu bijām braukuši uz kordonu, kad mani visvairāk biedēja nevis slimība, kas uzglūnēja kaut kur priekšā, bet tas, ka viņš tagad var pārdomāt, ka mēs griezīsimies atpakaļ un es vairs nekad neredzēšu mammu un pat nezināšu, kas ar viņu noticis; tas nebija izturams - klausīties, kā viņa spļauj ārā vārdu pēc vārda, steidzīgi, nesakarīgi, viņas acis bija spožas, un es sapratu, ka īstenībā šī sieviete, kura bija pamanījusies mani tik pamatīgi aizskart tieši divās minūtēs, kas bija pagājušas kopš mūsu sastapšanās, atrodas uz histērijas robežas; man vienlaikus gribējās gan viņu atbalstīt, gan piespiest apklust, taču es nespēju atrast vārdus, tādēļ vienkārši palēnām piegāju tuvāk un vieglītēm saspiedu viņas roku mazliet virs elkoņa. Nataša spēji izrāva savu roku no manējās un nikni nozibināja acis - viņas seja saverkšķījās.

- Nevajag mani aiztikt! Mums vienkārši jāatrod cits ceļš, mēs taisījāmies nogriezties pa labi un mēģināt braukt pa Ples-kavas šoseju, bet tad pagadījāties jūs, ko jūs tā blenžat, Andrej, pasaki viņiem, tur taču var izbraukt!

Viņš saviebās - gandriz īgni, droši vien viņam bija grūti to visu klausīties atkal no jauna: diez vai viņi visā šajā mašīnā divatā pavadītajā laikā bija runājuši par kaut ko citu; Andrejs nemēģināja viņai pieskarties, bet vienkārši it kā vieglītēm pastūma nost, atbīdīja malā un teica:

- Atvainojiet, mēs vienkārši esam mazliet uzskrūvējušies, tas draņķa tilts - mēs simt kilometrus joņojām neapstādamies un tad pa rāciju izdzirdējām jūs.

Un tad viņi beidzot mums pastāstīja - cits citu pārtraukdami, gandrīz pārkliegdami - par to, kā, viens otru nomainīdami pie stūres, pusi dienas un visu nakti bija braukuši, piestājot tikai pirms Tveras, lai nopirktu benzīnu; par to, kā tad, kad viņi tuvojās tam nelaimīgajam tiltam, pie stūres sēdēja Nataša - bijusi viņas kārta. Andrejs gulējis un neko nav redzējis, bet viņa uzreiz nebija sapratusi, kas notiek: vispirms viņi pa īsu tiltu pārbrauca pāri kaut kādai nelielai upītei, tur bija kluss un tukšs, un viņa tam vispār nepievērsa uzmanību - nu, tilts kā tilts, jo vairāk tāpēc, ka uzreiz pēc tam ceļš bija lielisks, vairāki kilometri pa brīnišķīgu mežu bez apdzīvotām vietām, arī viņi bija briesmīgi noguruši no neizbēgamās spriedzes, kas pārņēma, braucot tur, kur apkārt bija cilvēki, un, tāpat kā mēs, priecājās par jebkuru atelpu; bet, kolīdz mežs beidzās, sākās klaji lauki - ciemu tur nebija (“bija”, iejaucās Andrejs, “vienkārši ne pie pašas šosejas” -“nav svarīgi”, viņa uzreiz sāka kliegt, “tu vispār gulēji, ceļš bija tukšs, tumsa, vienkārši klajš lauks, un viss” - “labi, klajš lauks” viņš piekrita, “tur līdz tiltam bija labi ja kilometrs, tas posms ir apgaismots, tu varēji redzēt” - "nevarēju, līdz tiltam vēl bija tālu, ceļš bija tumšs, un vispār es nodomāju, ka viņa varbūt ir slima, viņa gāja pa ceļa vidu, es viņai gandrīz uzbraucu virsū!”), un šī klajā lauka vidū lukturu gaismā no tumsas pēkšņi iznira cilvēka stāvs; Nataša asi nobremzēja, smagās piekabes dēļ pikapu sanesa uz sāniem, tomēr viņa to novaldīja un nenolidoja no ceļa. Neko prātīgu saskatīt viņa nepaspēja, taču laikam tā bija sieviete; viņas seja bija asiņaina, un gāja viņa kaut kā savādi, zigzagiem, bet vēl dažus metrus tālāk grāvī bija mašīna - smieklīga, maza sieviešu mašīna, apgāzusies uz sāniem kā bruņurupucītis -, un tai apkārt sniegā izplūda tumšs plankums, droši vien eļļa, un ceļš bija piemētāts pilns ar mantām, kaut kādas tarbas un krāsainas lupatas, kurām bija grūti apbraukt apkārt, īpaši pēc tam, kad pikaps bija gandrīz kļuvis nevadāms, un tai brīdī beidzot esot pamodies Andrejs. Viņš bija ierosinājis apstāties - Natašu kratīja drebuļi -, taču viņa nepiekrita, nebija saprotams, kas te bija noticis, un apstāties bija bail, viņi tik tikko bija paspējuši par to parunāt, kad priekšā parādījās tilts - spoži apgaismots, garš, uz masīviem betona pāļiem; tādās vietās viņi vienmēr bija piedevuši gāzi, tādēļ arī tagad viņa palielināja ātrumu un droši vien būtu uzskrējusi tieši virsū slēpnim, taču pretī pēkšņi iznira atpakaļgaitā braucošs auto - viņa pirmajā mirklī nesaprata, ka tas brauc atpakaļgaitā, tikai pēc brīža sazīmēdama baltos, pat cauri netīrā sniega pikučiem spoži kvēlojošos pakaļējos lukturus, - no to gaismas viņa bija spiesta vairīties un tādēļ no jauna piebremzēja, un tad viņi abi reizē ieraudzīja tilta tālāko galu aizšķērsojušo kravas mašīnu ar vējā kusli plandošo netīri pelēko audekla pārsegu un zilu, nesalasāmu uzrakstu, piecus vai sešus vieglos auto ar plaši atvērtām durvīm un vairākus uz tilta asfalta seguma gulošus cilvēku līķus - viņi nezin kāpēc uzreiz noprata, ka tie ir tieši līķi, lai gan uz asfalta bija pilns visa kā, tilts bija plats, vismaz četras joslas, varbūt arī vairāk, un kravas mašīnas apkaimē viss bija piemētāts ar mantām. Andrejs jau kliedza: “Dod atpakaļ, Nataša, dod atpakaļ!”, kad viņi ieraudzīja cilvēkus - daudz cilvēku, tie skrēja viņiem pretī, droši vien dzīdamies pakaļ ne jau viņiem, bet tiem, kuri brauca atpakaļgaitā un jau bija nozuduši tālu aizmugurē; skrejošie cilvēki šāva -dzirdami šāvieni nez kāpēc nebija, taču varēja redzēt uzliesmojumus un tas bija baigi, ļoti baigi, un Nataša saprata, ka ar smago, pikapam astē pierīkoto piekabi viņa nemūžam nespēs pabraukt atpakaļgaitā, tādēļ asi sameta stūri pa labi, tēmēdama pēc iespējas tuvāk gaišajam, režģotajam nožogojumam, bet pēc tam trieca pikapu pa kreisi, no visas sirds cerēdama, ka tilta platuma pietiks, lai apgrieztos riņķī, - mirkli viņai šķita, ka vietas nepietiks un piekabe, izlauzdama nožogojumu, aizvilks pikapu sev līdzi - lejā, ledū kaltajā, aukstajā un melnajā ūdenī -, taču piekabe tikai viegli noskrāpēja pamatīgās vertikālās sijas, un pikaps, palielinādams ātrumu, spiegdams līču loču metās pretējā virzienā. Viņi brauca tik ātri, ka laikam vispār nepamanīja, kā bija pašāvušies garām tai vietai, kur grāvī*gulēja mazā mašī-nlte; ari sievieti ar asiņaino seju - to, kura bija nākusi viņiem pretī pa ceļam uz tiltu, - viņi vairs neredzēja.

Te viņu stāsts beidzās - abi apklusa, un šai brīdī, klusumā, kas bija iestājies, mēs visi stāvējām uz šī šaurā, bedrainā ceļa -vietā, kas diez vai bija piemērota tam, lai te apstātos pat uz īsu brīdi, uz dažām minūtēm; trīs līdz pašam jumtam piekrautas automašīnas ar tajās aizmigušiem bērniem ceļmalā un ceturtā, apstājusies pretējā joslā; mēs stāvējām un pūlējāmies aprast ar domu, ka esam nokavējuši. Bēgdami no briesmām, kas dzinās mums pakaļ no pilsētas, kura līdz šim bija mūsu mājas, pilsētas, kuras vairs nebija, mēs nebijām padomājuši par to, ka dodamies pretī tādam pašam haosam, - mums bija licies, ka būs gana, ja mēs vienkārši aizmuksim no viļņa, kas mina mums uz papēžiem, bet pēkšņi kļuva skaidrs, ka priekšā ir vēl daudz tieši tādu pašu viļņu, kuri izplatās ar ātrumu, kas krietni pārsniedz mūsu iespējas, līdzīgi apļiem ūdenī izplešoties ap katru lielu pilsētu, katru prāvāku cilvēku sablīvējumu, un, lai izglābtos, mums tagad bija jāizdomā, kā nokļūt līdz tai vietai, kuru bijām izvēlējušies par savu patvērumu, izvairoties un lavierējot starp tiem, iepriekš nezinot, kur tie aizšķērsos mums ceļu.

Neviens neteica ne vārda, taču es biju pārliecināta, ka mēs visi domājām tieši par to; es tumsā uztaustīju Serjožas roku, saspiedu to, un viņš uzreiz satrūkās, pacēla galvu un teica Andrejam:

- Zini, novāc mašīnu no ceļa un ilumināciju arī izslēdz, netālu ir viens nelāgs ciemelis, ka tikai viņiem neienāk prātā painteresēties, kas te deguna galā notiek. F,s tikmēr aiziešu pēc kartes - vajag padomāt par maršrutu. Ejam, tēt, tu tikai to karabīni nekur tālu nenoliec.

Iespējams, nemaz nebija nekādas pauzes starp Serjožas sacīto un bridi, kad Andrejs bez steigas pagriezās un sāka iet uz savas mašīnas pusi, - varbūt man tikai šķita, ka viņš kādu bridi gudroja, vai ir vērts uzreiz paklausīt, tev vienkārši viņš nepatīk, es sev aizrādīju, pareizāk sakot, tev nepatīk redzēt to, kāds viņa klātbūtnē kļūst Serjoža, un tagad - neizbēgami - vajadzēs ņemt viņu līdzi ar visu viņa pārāk smaidīgo sievu, kura iepazīšanās dienā satvēra tevi aiz elkoņa, paveda maliņā un sarunāja pārāk daudz vārdu, no kuriem neviens neizklausījās patiess - ne toreiz, ne vēlāk, kad šī savādā saruna atausa tev atmiņā.

Lai neviens neredzētu manu seju, devos uz vitaru pēc cigaretēm - Miška vēl aizvien gulēja ciešā miegā, un es viņu nemodināju -, bet, kad atgriezos, pikaps jau stāvēja ceļmalā, apgriezts braukšanai pretējā virzienā, ar izslēgtu dzinēju, uz tā motora pārsega bija izklāta karte, un visi stāvēja apkārt, noliekušies pār to. Pienākdama klāt, izdzirdēju kādu daļu no Serjožas sacītā:

- ... un te ir tas ezers, Andrjuha, tu redzi? Mēs gribējām apbraukt apkārt Piterai un caur Kirišiem iziet uz Murmanskas šosejas, pēc tam tālāk uz augšu, - vienā rokā viņam bija lukturītis, ar otru viņš rādīja uz kartes, - tas ir visvienkāršākais un taisnākais ceļš. Novgorodai cauri mēs netiekam - tagad nāksies mest līkumu, pie Valdaja nogriezīsimies pa labi un laidīsim pa apvedceļu cauri Borovičiem un Ustjužnai, bet pēc tam izmauksim uz AI 14 un atgriezīsimies uz Murmanskas šosejas.

- Līkums tur ir uz kādiem piecsimt kilometriem, - ar plecu pastūmis malā Ļoņu, kurš stāvēja starp viņu un Serjožu, iejaucās tētis, - kur mēs ņemsim tik daudz degvielas? Iesprūdīsim pusceļā.

- Kirišos kaut kas noteikti būs, - pārliecināti atteica Serjoža, - tur ir pārstrādes rūpnīca, atradīsim. Tēt, mums nav variantu - tu taču zini, degvielas mums nepietiktu, ari braucot taisnā ceļā.

Iestājās klusums. Pēc pauzes - kad kļuva skaidrs, ka vairs neviens neko neteiks, - ierunājās Andrejs:

- Murmanskas šoseja jums neder. Tur ir vieni vienīgi tilti, te un te, līdz pašai Petrozavodskai, un, ja arī tie nav tādi kā šitais pie Novgorodas, jums būs diezgan ar vienu: tas, cerams, ir saprotams.

Serjoža uzreiz palocīja galvu - pārāk ātri, es nodomāju - un piebīdīja Andrejam tuvāk karti.

- Labi. Ko tu ierosini?

Andrejs noliecās pār blāvi apgaismoto papīra lapu, no kuras tagad bija atkarīga mūsu izglābšanās, sarauca uzacis un apklusa - uz ilgu laiku, vairākām minūtēm, bet mēs stāvējām apkārt un tikai gaidījām viņa atbildi, it kā nevienam no mums nekas noderīgs vairs nevarētu ienākt prātā, man pat šķita, ka neviens neskatījās kartē - tikai viņam sejā, un nav zināms, cik ilgi mēs būtu tā stāvējuši, ja ne tētis, kurš jau atkal bija pagājis nostāk ar karabīni rokā, lai redzētu ceļu, nebūtu pārtraucis šo gandrīz godbijīgo gaidīšanu.

- Iedod man, - viņš teica, bez liekām ceremonijām pagrūzdams nost pār karti salīkušo Andreju, pagriezdams papīra lapu pret sevi un gandrīz tūlīt pat ar savu dzeltenīgo pirkstu, kuram vēl arī nags bija aplauzts, iebikstīdams kaut kur stipri tālāk pa labi. - Brauksim šeit. Pēc Ustjužnas nevis dosimies augšup uz Murmanskas šoseju, bet laidīsim tālāk pa Vologdas apgabalu gar Čerepovecu - pilsētā iekšā nevajadzēs braukt, šoseja tur cauri neiet -, pēc tam gar Balto ezeru un uz augšu, uz Karēliju.

- Tur arī ir tilti, - Andrejs nekavējoties iebilda.

- Nu, ja tu meklēji ceļu, pa kuru no šejienes var aizbraukt līdz Karēlijai, vispār nešķērsojot upes, tad, zini ko, padomāsim

vēl pāris stundu. Te nav Kazahstāna, upes būs - citādi nekā toties pēc Ustjužnas līdz pašai augšai vairs nav nevienas lielas pilsētas, un tātad ļaužu tur nav daudz. Nāksies riskēt. Labs ir, novāc pirkstus. - It kā strīds būtu pabeigts, tētis parāva karti uz savu pusi un sāka to lietišķi locīt kopā.

- Kā gribat, - Andrejs noteica un pagāja nost no motora pārsega; tētis mudīgi pagriezās pret viņu un no jauna sniedza karti, kuru bija paspējis salocīt uz pusēm.

- Tev bija kāda cita ideja? Parādi, - viņš pasmaidīja, - tikai domā ātrāk, mēs jau veselu stundu rēgojamies šitiem te tieši deguna galā, - un tētis nenoteikti pamāja ar galvu uz ciemu, kas bija palicis mums aiz muguras.

- Labi jau labi, normāls maršruts. - Karti Andrejs nepaņēma, un viņa seja bija īdzīga.

Serjoža uz viņiem noskatījās, nejaukdamies pa vidu, un arī Ļoņa klusēja, raudzīdamies te uz vienu, te uz otru; es ātri palūkojos uz Iru un negaidot notvēru viņas skatienu - ar izbrīnu pamanīju, ka viņa nobola acis un tik tikko jaušami pasmaida; tev arī viņš nepatīk, es sevī noteicu, kas to būtu domājis.

- Nu, - moži ieteicās tētis, - pa mašīnām?

- Labi, Nataška, braukuši, - uzreiz atsaucās Andrejs, - lai veicas, draugi, - un uzplikšķināja pa plecu Serjožam, kurš jau bija pagriezies un devās uz savu mašīnu; Serjoža arī automātiski pastiepa roku, lai viņu apkamptu, taču roka palika gaisā.

- Paga, jūs nopietni esat sataisījušies braukt uz Vsevolžsku? -viņš apjucis noprasīja.

Migdama ciet pasažiera sēdeklī - vitara tagad brauca pa priekšu, jo Serjoža beidzot bija palaidis Iru pie stūres, - es domāju: lai kas tagad notiks, lai kādas domas mani nomoka, es vienalga tūlīt aizmigšu, arī tad, ja mums ceļā gadīsies tāds pats drausmīgs tilts, ari tad, ja kāds mūs apfurēs un piespiedīs izkāpt no mašīnas - mani viņiem vajadzēs nest uz rokām, jo es gulēšu, un man nospļauties par visu. Pacilātības, kuru biju izjutusi pēc neilgās atpūtas pirms Tveras, jau sen vairs nebija, man vēl nekad nebija vajadzējis visu nakti nosēdēt pie stūres, biju izdarījusi visu, ko varēju. Tagad aizvēršu acis, un viss izgaisis - ceļš, briesmas, kas mums uzglūnēja aiz katra līkuma, un šie svešie, man gandrīz nepazīstamie ļaudis. Cik uztraukumu pēc kārtas cilvēks var izturēt, cik reižu viņam salēksies sirds, aiztrūks elpa līdz tam brīdim, kad jau kļūs vienalga un viss, kas notiek viņam apkārt, pārvērtīsies par bezjēdzīgām, tikai pa pusei reālām dekorācijām?

Labi vien ir, ka biju tā pārgurusi, - domas ritēja slinki, gausi, un viss, kas šajās dažās dienās ar mums bija noticis, mani pēkšņi vairs gandrīz nemaz neuztrauca, es vienaldzīgi domāju: vienpadsmit cilvēku divistabu medību namiņā bez ērtībām, cilvēki, kuri, ja viņiem būtu izvēles iespēja, nemūžam nebūtu nekur devušies kopā, kuri šādā kompānijā pat atvaļinājumā nebrauktu, - kamēr Serjoža viņus pierunāja, kamēr viņi, pagājuši malā, dusmīgi sačukstējās, kaut ko viens otram pierādīdami, jau bija skaidrs, ka viņi piekritīs, ka dosies mums līdzi, jo visus šos simt kilometrus, kurus viņiem bija nācies braukt atpakaļ no tā tilta, bet varbūt arī agrāk, iespējams, jau no paša sākuma, viņi ir zinājuši: vairs nav ne Vsevolžskas, ne drošā, omulīgā vecāku nama, un ari pašu vecāku vairs nav; viņi to zināja un tikai baidījās sev atzīt, jo nekāda rezerves plāna viņiem nebija. Interesanti, cik ilgi viņi bija domājuši izlikties, ka mēs visi tūlit dosimies katrs savu ceļu, es pusmiegā domāju, vai tiešām - ja Serjoža uzreiz nebūtu sācis uzstāt - Andrejs būtu pasaucis sievu, iesēdies savā pikapā un braucis meklēt to mitisko ceļu uz mirušo pilsētu? Tik savādi, es to nekad neesmu mācējusi - izturēt pauzi, neko nelūgt, mierīgi nogaidīt, līdz pārējie paši piedāvās palīdzību, un vienmēr taču atrodas šie pārējie, kuri pierunā, strīdas pretī un pierāda, un ir pateicīgi, ka viņu palīdzība ir pieņemta, un iemācīties taču to nevar, man tas nemūžam neizdotos, es nodomāju un tikai tad beidzot aizmigu.

* * *

Šai reizē pamodos ne uzreiz - mēdz būt tādas pamošanās, it īpaši, ja gaidāmā diena nesola neko labu, kad ausis vairs nav iespējams pasargāt no skaņām un acis - no gaismas, tomēr tu visiem spēkiem centies ienirt atpakaļ: manis te nav, es guļu, neko nedzirdu, mani plaksti ir slēgti. Es turētos pretī vēl ilgāk, taču skaņas pēkšņi spīvi ielauzās manā miegā, saplosot to gabalos, - šo skaņu bija daudz, pārāk daudz, it kā man kāds kaut ko būtu skaļi iekliedzis ausī, un tad es atvēru acis un izslējos sēdus.

Mēs atradāmies pilsētā - nezin kāpēc uzreiz bija saprotams, ka tā ir tieši pilsēta, nevis ciems, kaut arī nami bija koka un divstāvu, drukni, ar četriem pieciem logiem, kurus ierāmēja glīti kokgriezumi, ar skursteņiem; droši vien baznīcu kupolu dēļ - tie vīdēja vairākās pusēs uzreiz, ciemos tik daudz baznīcu nemēdz būt. Kolīdz biju paspējusi to nodomāt, parādījās pirmais mūra nams - arī divstāvu, taču acīmredzami pilsēt-niecisks, kaut arī pirmā stāva logi, visi kā viens, sazin kāpēc bija aiznagloti ar dēļiem; saule jau bija gandrīz norietējusi, un visa apkārtne vērtās zilgana un sārta; es raudzījos un neparko nespēju noskārst, kāpēc man ir šī trauksmes izjūta, kas to būtu varējis izraisīt starp šīm rāmajām mājiņām zem caurspīdīgajā gaisā peldošajiem kupoliem, taču kaut kas ar šo pilsētu pilnīgi noteikti nebija kārtībā. Pirmais, aiz kā man aizķērās skatiens, bija kupenas, tās šīm ielām ar zemajiem namiem bija pārāk augstas, vietumis sniedzoties gandrīz līdz'palodzēm; mašīna uz priekšu virzījās kaut kā dīvaini, un, pacēlusi galvu, es ieraudzīju, ka ari ceļš ir piesnidzis; tas bija nedaudz noblietēts, it kā nesen te būtu braukuši vairāki lieli auto, pēc kuriem palikušas nelīdzenas risēs, un pa šīm risēm tad mēs arī braucām, lēni, zvārodamies; un tad es ieraudzīju sievieti. Ap galvu viņai bija lakats - pelēks, zem zoda cieši sasiets vilnas lakats -, viņa gāja gar ceļu, pa kuru mēs braucām, gāja ne visai ātri, ar pūlēm brizdama pa sniega sanesām ceļmalā, un vilka ragaviņas - parastas bērnu ragaviņas ar saskrāpētām metāla sliecēm, bez atzveltnes, vilka aiz vairākkārt pārsietas rupjas auklas, un ragaviņās, abos galos neērti nokarājoties, atradās garš, melns plastmasas maiss.

Es skatījos uz viņu ieplestām acīm, viss viņas tēls - saspringtā, saliektā mugura, lēnā gaita, ragaviņas - man kaut ko atgādināja, kaut ko nemierīgu, nepatīkamu, es jutu, ka tūlīt, tūlīt atcerēšos; mēs jau bijām pabraukuši garām, un es, pagriezusies atpakaļ, pūlējos viņu labāk saskatīt, taču vitara, pēkšņi izrāvusies no risēm, atbrīvojusies no traucējošā sniega, sāka traukties ātrāk, un mēs izbraucām plašā, tukšā krustojumā.

- Te pa kreisi, - nočirkstināja rācija, un es salēcos, it kā nebūtu gaidījusi cilvēka balsi, it kā mašīnā būtu viena. Pagriezusi galvu, palūkojos uz tēti - abām rokām sažņaudzis stūri, viņš raudzījās taisni uz priekšu un, šķiet, pat nebija pamanījis, ka es vairs neguļu; viņa seja bija spriega un skarba.

Iela, kurā mēs nogriezāmies, laikam bija galvenā - tā bija platāka un daudz vairāk pieblietēta, taču gar abām malām slējās tādas pašas masīvas sniega kaudzes, it kā ietvju vispār nebūtu, un cilvēki, kuru šeit bija krietni vairāk, gāja tāpat vien pa braucamo daļu - lēni un klusi; viņi visi gāja uz vienu pusi, taču pa gabalu, it kā cenzdamies turēdamies tālāk cits no cita, un lielākajai daļai no viņiem aiz muguras bija ragaviņas, kurās atradās vienādi gari plastmasas maisi. Kāda sieviete apstājusies pūlējās iedabūt sniegā nokritušo maisu atpakaļ ragaviņās - bija redzams, ka viņai ir grūti, un viņa riņķoja tam apkārt, cenzdamās piepacelt te vienu galu, te otru; apmetis apkārt plašu loku, viņai garām gandrīz skriešus aizmetās cilvēks ar šallē cieši ievīstītu seju.

Tieši tajā pašā brīdī mums aizmugurē atskanēja saraustīts, spalgs autotaures signāls, man no pasažiera vietas bija grūti saskatīt, kas tur notiek, bet tētis, paķēris mikrofonu, gandrīz iekliedza tajā:

- Ira, nepsiho, viņi nav bīstami, kur tu trencies, vēl kaut kur ieskriesi, un tad gan mēs te iesprūdīsim. - Taču atbilde nesekoja, un vēl pēc brīža, braukdama līču loču un joprojām taurēdama, mūs apdzina Serjožas mašīna, gandrīz iestiegot sniega putrā, kas pletās ceļmalā. - Velna vista, - viņš nolamājās un piedeva gāzi, cenzdamies panākt padžēro, attālums lidz kuram strauji palielinājās; man izklausījās, ka mēs šajā klusajā ielā bijām sacēluši pamatīgu troksni, tomēr likās, ka cilvēki, kas gāja gar ceļa malu, mūs neievēroja - tikai sieviete, kas cīkstējās ar smago maisu, atliecās taisni un palūkojās uz mūsu pusi: sejas apakšējo daļu viscaur slēpa lakats, taču es vienalga pamanīju, ka viņa ir pavisam jauna, gandrīz vēl meitene; kad bijām piebraukuši viņai blakus, viņa jau bija zaudējusi interesi par mums un noliekusies turpināja cīnīties ar savu maisu.

Serjožas mašīna tagad bija tālu priekšā - ar pakaļējiem riteņiem mezdama gaisā sniega vērpetes un bīstami sasvērusies, tā rāvās un rāvās prom, taču tētis jau vairs gandrīz necentās viņu panākt, jo vitara pārāk draudīgi zvārojās seklajās, tikko noskāršamajās risēs, un mēs atkal sākām braukt lēnāk. Ārā bija dzirdama kaut kāda pagaidām nenosakāma skaņa, kuru slāpēja gar ielas malu saspiedušies nami un augstās kupenas, - tikko saklausāma, taču arī kaut kā neizturami pazīstama skaņa, kas man kaut ko atgādināja, tādēļ es nospiedu pogu un līdz vidum nolaidu automobiļa loga stiklu.

- Labi, ka viņa tevi neredz, - uzreiz ierunājās tētis, - zini, Ļoņa Borovičos mēģināja izkāpt no mašīnas, tur viņa tādu jandāliņu sarīkoja, tik tikko nomierinājām.

- Bet kas te notiek? - es pēdīgi vaicāju; kad viņš bija pirmais sācis runāt, man uzreiz bija vieglāk kaut ko teikt, it kā agrāk to nedrīkstētu.

- Šī ir jau otrā tāda pilsēta. Mēs pirmajā brīdī nesapratām -karantīnas nav, bet tu paskaties apkārt, - viņš atsaucās, un es uzreiz, it kā man būtu bijis vajadzīgs tikai šis nelielais mājiens, nolasīju visas zīmes, kuras pirms tam bija modinājušas tikai neskaidras bažas: netīrītās ielas, aiznaglotie logi, cilvēki ar ragaviņām, garie, smagie maisi, satīstītās sejas un klusums -nedabisks, džinkstošs klusums, kuru iztraucēja viena vienīga skaņa: monotona, vienādu intervālu pārtraukta zvanīšana, kas nāca kaut kur no priekšas, aizsākdamās aiz pazemajiem, druknajiem namiem.

Ļoti drīz mēs bijām nonākuši blakus šīs skaņas avotam - pa labi no ceļa starp namiem uz neilgu laiku pavērās sprauga, kurā bija redzams neliels laukums: plaša, tukša vieta, ko ieskāva ne pārāk augsti mūra nami; nozibēja obligātais Ļeņina piemineklis, pelēki balts, ar sniega uzplečiem, bet kaut kur turpat, laukumā, bija ari baznīca, viscaur to nevarēja redzēt, taču aiz namiem vīdēja pieci zilzaļi apaļi, arī apsniguši, kupoli un atsevišķi -zvanu tornis ar smailu jumtu. Tieši turp, uz šo laukumu, tad arī nogriezās ļaudis, kuri skrajā straumē gāja ar ragaviņām; paspēju tikai pamanīt pazemu, blīvu, tāpat sniegā pavirši sakrautu maisu grēdu un maliņā - blakus uz ātru roku sanaglotai koka platformai, pie kuras bija piekārts iegarens dzelzs gabals, - melnā tērptu cilvēku; plaši, lietišķi atvēzēdamies, melnais cilvēks metodiski zvetēja pa dzelzs plāksni ar kaut ko smagu. Laukums pavīdēja un izgaisa, taču zvanoņa vēl kādu laiku bija dzirdama; mēs pabraucām garām vairākiem pagriezieniem uz sānielām, un tagad es redzēju, ka dažas no tām sedz neskarta, līdzena sniega kārta - no ceļa, pa kuru mēs braucām, līdz pašam apvārsnim, ciktāl sniedza skatiens, nebija nevienas vienīgas cilvēka pēdas.

- Kā tad tā, - es ierunājos, - iznāk, ka viņi ir vienkārši pamesti savā vaļā? Ne karantīnas, ne sanitāro mašīnu - nekā?

- Neskaties, Aņa, - atsaucās tētis, - tūlīt viss beigsies, mēs jau esam gandrīz laukā. - Vitara vēlreiz nogriezās, un visa apsni-gusī pilsēta - drukna, zilgi sārta, ar visām savām baznīcām, caurspīdīgo gaisu un tukšajām ielām - palika labajā pusē, bet pēc tam izgaisa pavisam: vienkārši palika aiz muguras, un negribējās lūkoties atpakaļ, lai uz to vēlreiz paskatītos. Uzreiz pēc pārsvītrotās plāksnītes ar uzrakstu “Ustjužna”, mierīgi apstājies ceļmalā, gaidīja Serjožas padžēro - viegli apsarmojuši pakaļējie stikli, dūmu strūkliņa no izpūtēja. Kad piebraucām tam blakus, padžēro ietarkšķējās, izripoja atpakaļ uz ceļa un ieņēma vietu pašā aizmugurē, aiz lendkrūzera un sudrabotā pikapa.

Tiem, kuri te dzīvoja, apsnigušais ceļš laikam jau bija kļuvis vienaldzīgs - sniega nebija daudz, piecpadsmit divdesmit centimetru bieza kārta, taču tas bija nelīdzens un kukuržņains, it kā būtu sācis kust un tad uzreiz no jauna sasalis; vitara, kas atkal bija nonākusi kolonnas priekšgalā, rāpoja lēni, ar grūtībām zvalstīdamās pa sniega ciņiem. Bijām nobraukuši labi ja simt metru, ne vairāk, kad tētis nolamājies atkal pastiepa roku pēc rācijas.

- Ei, jūs, ar pikapu, ejiet priekšā, lauziet ceļu, jūs esat smagāki.

- Klausos, Andrejič, - Andrejs tūlīt un, šķiet, pat jautri atsaucās; dārdinādams piekabi, pikaps viegli apdzina mūs un sāka braukt pa priekšu, atstājot aiz sevis noblietēta, blīva sniega joslu, pa kuru uzreiz kļuva manāmi vieglāk kustēt uz priekšu. Es izbrīnīta paraudzījos uz tēti, taču saruna turpinājās:

- Ko tev tur navigācija rāda, Andrjuha, drīz pagrieziens?

- Pēc kilometriem piecpadsmit, - “Andrjuha” atbildēja,

- pēc tam vēl simt kilometri mierīga ceļa, gandrīz visi ciemi pa gabalu no šosejas, Čerepovecai braucam apkārt ar lielu līkumu, toties tālāk gan būs drusku grūtāk. Man pirms tam gribētos kaut kur piestāt, pieliet pilnas bākas, lai tad jau laistu bez pieturām, ko tu saki?

- Doma nav slikta, - tētis atzinīgi atteica, - zini, stājamies nost pirms Čerepovecas, ej nu sazini, kas tur apkārt darās, tomēr liela pilsēta.

Kaut kas starp viņiem nepārprotami bija noticis, kamēr es gulēju, kamēr gulēja Serjoža; uzturēdami savā starpā sakarus, šie abi vīrieši kaut kā bija spējuši vienoties, un sarunā vairs nebija jaušama ne mazākā spriedze. Pārķēris manu skatienu, tētis īsi pasmaidīja.

- Normāls vecis, labi, ka mēs viņu satikām. Un saimniecisks, viņam ir līdzi gumijas laiva, tīkls, virves - arī es pats diez vai būtu labāk saposies. - Tad, palūkojies uz mani, viņš piebilda:

- Kā tu jūties? Atpūties? Skaties - ja vajag izkāpt, tepat kaut kur piestāsim.

Es paskatījos pa logu - sniegotā, rietošās saules apspīdētā eglaine, kas slīdēja garām aiz loga, pamazām bija kļuvusi skra-jāka un šai brīdī jau bija palikusi aizmugurē, bet tās vietā gar abām ceļa malām stiepās plata, tukša un kupla - kā dūnu sega -balti zilga telpa ar retiem kailu krūmu puduriem. Piestāšanai vieta nebija piemērota. Priekšā, mazliet pa labi, jau zalgoja ciema māju zemie un mazliet augstākie jumti, un no šiem jumtiem debesis kāpa dūmi - nebaigi, miermīlīgi dūmi no māju skursteņiem. Ceļš šajā vietā sazarojās, un tā šaurākā, kokiem apstādītā daļa veda pa labi, uz to pusi, kur vīdēja ciems ar jumtiem un kūpošajiem skursteņiem; šķērsām, aizņemot visu ceļu starp kokiem un pilnībā aizsprostojot iebraukšanu, plaša, apkvēpuša un bez sniega palikuša plankuma vidū rēgojās divas sadegušas mašīnas, kuras visā šajā baltajā rāmumā galīgi neiederējās.

Mašīnas bija sadedzinātas sen - minimums, pirms vairākām dienām; viss jau bija atdzisis, dūmu nebija. Vairs nebija iespējams noprast, kādā krāsā tās agrāk bijušas, - divi vienādi, pelēki melni, vai nu ar pelniem, vai ar sarmu klāti izkropļoti karkasi bez stikliem; tie viens no otra atšķīrās tikai ar to, ka vienam bija vaļā motora pārsegs, atsedzot pārogļojušās iekšas, bet otram kaut kā bija palikuši neskarti abi priekšējie lukturi. Ja tāda mašīna būtu tikai viena, viss droši vien vairāk izskatītos pēc nelaimes gadījuma, pēc avārijas; taču tas, cik kārtīgi, mierīgi tās abas stāvēja ar purniem viena pret otru, neatstāja ne mazākās šaubas - cilvēki, kuri dzīvoja šajā ciemā, tās bija atveduši šurp ar nolūku, atveduši, aplējuši ar benzīnu un pielaiduši uguni; es iztēlojos, kā viņi stāv apkārt ar liesmu atblāzmām sejās, kāpdamies nost no aizvien spēcīgākās uguns un salēkdamies, kad no karstuma sāk sprāgt pušu stikli; iespējams, vēl tikai pirms dažām dienām abas šīs mašīnas atradās kāda mājas nojumē - ar cītīgi notīrītu sniegu, obligātajām svētbildītēm un pie atpakaļskata spoguļiem piekārtajām mīkstajām rotaļlietām, taču lēmums bija pieņemts - un tās sadega; rituāls upuris, to saimnieku pēdējās izredzes izglābties no briesmām, kuras nāca arvien tuvāk.

- īstas barikādes, - kad mēs braucām garām, bilda tētis,

- nepalīdzēs, protams, ja nu vienīgi uz neilgu laiku aizkavēs. Tas, kuram vajadzēs, arī pāri laukiem aizkulsies.

- Ziniet, - atsaucos, - es laikam vēl paciētīšos - man kaut kā negribas šeit kāpt ārā.

Andrejam izrādijās taisnība - turpmākie simt kilometri tiešām bija mierīgi: klusējoši, sniegoti lauki pamīšus ar rāma un mierpilna egļu meža joslām; ciemu gandrīz nebija - iespējams, vienu vai divus no ceļa izdevās pamanīt, taču tie visi atradās nostāk. Negadījās neviena sastapšanās - neredzējām nevienu pašu mašīnu, nevienu pašu kājāmgājēju, sniega kārta uz šosejas bija neskarta un līdzena, taču, par spīti tam visam, mums bija skaidrs, ka miers un bezrūpība šo apkaimi ir pametuši, it kā visa šī zeme būtu paslēpusies un saspringti kaut ko gaidītu. Apstāties negribējās nekur - mēs atlikām un atlikām šo brīdi tik ilgi, līdz to izdarīt jau bija vienkārši nepieciešams: tuvojāmies Čerepo-vecai, sāka satumst, vajadzēja pieliet bākās degvielu, kaut vai mazumiņu apēst un izlocīt kājas - sēdēšana nekustoties kļuva vienkārši neizturama.

- Ja var ticēt navigācijai, tālāk uz ceļa būs vairāk dzīvības, -ziņoja Andrejs, - apstājamies šeit, veiksmīgāku vietu atrast vairs neizdosies.

Ceļš veda pa mežu, gar tā malām abās pusēs bija koki, taču tieši šajā vietā meža dziļumā veda tikko manāma stiga - tādās garām braucošie vaditāji mēdz iedzīt savas mašīnas, lai nevajadzētu tās atstāt uz šosejas, aizejot mežā pasēņot vai kādās citās darīšanās; Piemaskavā šeit noteikti rēgotos aplupis plakāts ar kaut kādu uzrakstu - "Sargājiet mežu”, piemēram -, taču šeit nekā tāda nebija.

- Būtu labi nobraukt nost no ceļa, - teica tētis. Viņš jau bija izkāpis no mašīnas un, sāpīgi saviebies, pūlējās iztaisnot notirpušo muguru. - Tik ātri mēs visu neapdarīsim, bet pēc pusstundas jau būs tumšs; kaut metru dziļāk ielīst, tas vien jau būtu labāk. Man galīgi nepatīk šī izstāde ceļmalā.

- Liecies mierā, Andrejič, - aizcirtis lendkrūzera durvis, mundri atsaucās Ļoņa, - paskaties, cik biezs sniegs, iesēdīsimies - kurš mūs vilks ārā? Neskriesim taču uz kaimiņciemu pēc traktora. - Viņš īsi nosmējās un grasījās doties uz meža pusi, taču tētis uzreiz viņu apturēja.

- Uz kurieni sataisījies? Kādam jāpaliek pie mašīnām, tu esi jauns, kādu brītiņu pacietīsies, pastāvi nu, es tevi drīz nomainīšu. Un paņem plinti, dzirdi?

Nokāpusi no ceļa baltajā, augšpusē sērsnas klātajā un tādēļ šķietami cietajā sniegā, es iegrimu gandrīz līdz ceļiem un nopriecājos, ka mēs tomēr nebraucām te iekšā ar mašīnām. Man briesmīgi gribējās redzēt Serjožu, ar viņu parunāt, taču, daudzas stundas bez apstāšanās braukuši, mēs visi bez izņēmuma tūlīt pat izklīdām mežā, - tas nekas, mēs vēl liesim bākās benzīnu, bet pēc tam izsaiņosim kaut ko ēdamu, un man būs vismaz pusstunda, kad varēšu pabūt viņam blakus, kamēr viņš ēdīs, bet pēc tam mēs piesēdīsimies pie stūres - viņš un es, ir mūsu kārta - un, kad visi aizmigs, atkal varēsim parunāties.

- Zēni, kaut kur tālāk nevarētu aiziet? - Natašas sašutusi balss atskanēja kaut kur pavisam līdzās, tomēr pat šajā caurspīdīgajā mežā es viņu vairs nevarēju ieraudzīt. Kaut kur netālu brakšķēja zari, bija dzirdams, kā Ira pierunā Antošku - “pacieties, es tūlīt atpogāšu, pagriezies pret mani”; es atskatījos un ieraudzīju ceļu, četras lielas mašīnas ar izslēgtiem uguņiem, vientuļo Ļoņas stāvu - viņš bija atvēris lendkrūzera bagāžnieku un tajā kaut ko meklēja; man sagribējās paiet tālāk, es paspēru burtiski vēl desmit soļus dziļāk starp kokiem, un visas skaņas pēkšņi izgaisa, viss izzuda - Natašas burkšķē-šana, Iras mīlīgā pierunāšana, vīriešu balsis; palikām tikai es un mežs - nekustīgie koki, kuru zaru vainagi'sakļāvās kaut kur man virs galvas, sniegs un klusums. Pēkšņi sajutu, ka nevēlos uzreiz iet atpakaļ, ka man skaudri nepieciešams kaut brītiņu pabūt pilnīgi vienai; bija ļoti auksti, es piespiedu vaigu pie raupja, ledaina koka stumbra un dažas minūtes vienkārši stāvēju: pilnīgi neko nedomādama, skatīdamās, kā uz cietās mizas no manas elpas veidojas sarma.

Bija laiks atgriezties - uz mirkli mani pārņēma bailes, ka nezinu, uz kuru pusi man jāiet, taču, palūkojusies lejup, uzreiz ieraudzīju savas pēdas un pa tām devos atpakaļ uz mašīnu pusi. Pirmo pamanīju Natašas sarkano jaku - tās sarkanais plankums uzspulgoja man pretī starp kokiem: ari viņa bija iznākusi no meža un jau atradās blakus Ļoņam, metrus desmit no lendkrūzera -bagāžnieks vēl aizvien bija vaļā, un turpat blakus es ieraudzīju divas pilnas plastmasas kannas, kuras Ļoņa bija paspējis nolikt uz noblietētā sniega. Viņi nebija vieni - aizšķērsojot viņiem ceļu uz mašīnu, tieši pie atvērtā bagāžnieka stāvēja trīs nepazīstami cilvēki: visi - vīrieši, viens ģērbies netīri pelēkā vatenī, abi pārējie - bezveidīgos aitādas kažokos; kājās visiem trim bija velteņi. Paraudzījusies apkārt, neieraudzīju neko tādu, ar ko šie vīrieši varētu būt atbraukuši, - visticamāk, viņi bija kājām atnākuši pa ceļu vai varbūt izbriduši no meža pa to pašu stigu, kuras dēļ mēs šeit bijām apstājušies. Man zem kājām nobrīkšķēja zars, un viņi visi pagriezās pret mani - es vēl paspēju nodomāt, ka varu tagad vienkārši paspert soli atpakaļ un krēslā, kas ar katru bridi kļuva arvien biezāka, mani no ceļa neviens neredzēs, taču tai bridi kaut kur labajā pusē, pavisam tuvu, pēkšņi atskanēja balss, kas laipni sacīja:

- Labu jums vakaru. - Es pagriezos un ieraudzīju runātāju -ceturtajam vīrietim kā tādam kanādiešu meža cirtējam galvā bija milzīga, ruda lapsas cepure ar lielām, pūkainām, pie paura piesietām ausim, bet mugurā - gaišbrūns, neaizpogāts plikā-das kažoks ar padzeltējušu apkakli. Visticamāk, tad, kad iznācu no meža, viņš stāvēja pie pašas piekabes, tādēļ es uzreiz viņu nepamanīju. Svešinieks pienāca man vēl mazliet tuvāk un ar saviesīgi jautru žestu noņēma no galvas savu lapsādas cepuri -viņš smaidīja.

- Labu jums vakaru, - viņš vēlreiz atkārtoja, - mēs te tā gājām garām un pēkšņi ieraudzījām, reku, jūsu biedru, - viņš nāca taisni virsū, liegdams man iespēju nozust mežā, es aši paskatījos uz lendkrūzera pusi - Ļoņam noteikti ir bise, galvenais jāturas viņa tuvumā, lai nepaliktu šeit pie lapsādas cepures, kad viss sāksies, kur, sasodīts, ir visi pārējie, kāpēc viņi nenāk ārā; iedama garām vitarai, pēkšņi uz pakaļējā sēdekļa ieraudzīju Mišku: viņš acīmredzot bija atgriezies agrāk un tagad, sakņu-pis aiz mantu kaudzes, saspringti lūkojās uz visu notiekošo pa logu. Mūsu skatieni uz mirkli sastapās, un es tik tikko jaušami papurināju galvu - nelien ārā. Bija svarīgi, lai cilvēks ar lapsādas cepuri viņu nepamanītu, tādēļ es pagriezos viņam pretī un arī papūlējos uzsmaidīt.

- Te dzīvojat? - es jautāju; izrādījās, ka lielā aukstumā lūpas gandrīz nav iespējams pakustināt, un tas bija labi, citādi viņš katrā ziņā ieraudzītu, ka tās trīc.

- Ko ta? Jā, mēs, šito te... no turienes, - viņš atbildēja, nenoteikti pavēzēdams roku kaut kur atpakaļ, viņa runā jautās kaut kas dīvains, bet, kas tieši, es nepaspēju saprast. Mēs jau atradāmies blakus lendkrūzeram; dažus pēdējos soļus es noskrēju gandrīz skriešus, stigdama sniegā, viņš droši vien tikai gaida, līdz nostāšos blakus, tad gan viņš šos visus patrieks. Ieskatījos Ļoņam sejā, viņš man vāji pasmaidīja pretī, un es kaut kā uzreiz sapratu, ka viss ir slikti - bises viņam rokās nebija.

Tā atradās bagāžniekā virs maisiem un tarbām - nezinot, ka tā tur ir, varētu ari nepamanīt: es pazinu nobružāto ādas siksnu un tumšās koka laides tikko jaušamās aprises. Līdz bagāžniekam bija metri divi, ne vairāk, taču nemanāmi pieiet tam klāt nebija iespējams - vispirms vajadzētu pagrūst malā pārējos ciemiņus, kuri stampājās starp mums un mašīnu. Atšķirībā no lapsādas cepures, neviens no viņiem nesmaidīja - viņi klusēja un drūmi mīņājās no vienas kājas uz otru. Kaut kur tur, mežā, ir Serjoža, tētis un Andrejs, es domāju, viņi drīz iznāks ārā, un vīriešu skaits abās pusēs būs vienāds, vajag kaut ko runāt, vajag stiept laiku; Ļoņas seja bija apjukusi un sadrūvējusies, es uzsmaidīju viņam, cik tik plaši vien spēdama, - klau, idiot, sāc taču ar viņiem runāt, spied roku, kamēr viņi nav sadūšojušies un izdarījuši kaut ko tādu, ka pēc tam vairs neizdosies izlikties, ka šī sastapšanās ir nejauša, viņi nezina, cik mūsu te ir, un arī nogaida, nu dari taču kaut ko!... It kā izdzirdējis manas domas, Ļoņa pagriezās pret lapsaini - varbūt tāpēc, ka viņš bija vienīgais runātājs, kaut kā bija skaidrs, ka tieši viņš te ir galvenais, -un mundri apjautājās:

- Tas ir kā, veči, jūs kājām ejat? Vai tālu tas jūsu ciems?

- Ne-e, netālu, - smaidīgais atsaucās, uzceldams savu rudo cepuri atpakaļ uz galvas. Viņam bija skaista seja ar noteiktiem vaibstiem, iedegusi ķieģeļbrūna āda, kāda mēdz būt cilvēkiem, kuri daudz dzer un lērumu laika uzturas svaigā gaisā, un līksmas, zilas acis. - Kas te ko braukāt? Normāli, paši savām kājām atnācām. - Viņš tā arī pateica: “paši savām kājām”, un tikai tad es atskārtu, kas tieši man šķita savādi, kad viņš mani uzrunāja: šis cilvēks uzsvērti, gandrīz pārspīlēti izrunāja “ā” skaņas.

Aizmugurē atkal nobrākšķēja zari un atskanēja soļi - es atskatījos un ieraudzīju Serjožu, kurš steigšus nāca ārā no meža; viņa seja bija bažīga, taču, pienācis tuvāk, viņš jau smaidīja.

- O, - viņš līksmi ierunājās, it kā ieraugot vecus draugus,

- sveiciens, veči. Ko tad jūs te?

- Nu tā, - lapsainis atsaucās - runāja, tāpat kā līdz šim, tikai viņš. - Uz jūsu mašīnām skatāmies. Labas mašīnltes, derīgas. Šitā te, piemēram, - viņš piegāja pie neaizsargāti atvāztā lendkrūzera un apstājās blakus, tīksminādamies, iebāzis rokas kabatās; tris pārējie pašķirās, padodami viņam ceļu, - lā-āba mašīnīte, cik tur visāda labuma salien. Rij gan droši vien daudz?

Izmantodams šo iespēju, Ļoņa paspēra vairākus ātrus soļus uz savas mašīnas pusi.

- Rij padaudz, - viņš atbildēja, viņa balss skanēja saspringti,

- viņa gan brauc ar dīzeli. - Viņš jau stāvēja pavisam blakus atvērtajam bagāžniekam, atlika tikai izstiept roku, viņš pagrieza galvu, tik tikko, gandrīz nemanāmi pasniedzās uz priekšu, taču smaidīgais pamanīja, uz ko viņš skatās, un uzreiz ieraudzīja bisi - gan laidi, gan nokārušos siksniņu. Viņš ātri izņēma rokas no kabatām, ar vienu roku satvēra Ļoņu aiz pleca un pavisam viegli pagrieza pret sevi, bet ar otru ātri, stipri iegrūda viņam sānā dunku - Ļoņa noelsās, viņa ceļi pēkšņi saļodzījās, un, pieķēries pie bagāžnieka statņa, viņš smagi noslīga sniegā. Sāka kliegt Nataša. Smaidīgais jau bija pagājis divus soļus nostāk, viņa labajā rokā nozibēja kaut kas metālisks - atskatīdamās es ieraudzīju, ka divi viņa klusējošie ceļabiedri cieši satvēruši Serjožu, aizlaužot viņam rokas aiz muguras, trešais sastindzis blakus Natašai un aizspiedis viņai muti, bet tālāk aizmugurē, kādu divdesmit soļu attālumā, pa stigu, kuru biezajā krēslā tik tikko varēja saskatīt, skrien vēl kāds - tētis vai Andrejs, to vairs nebija iespējams noteikt.

- Pagaidiet, - es skaļi ierunājos, vienkārši tāpēc, ka šai bridi noteikti vajadzēja kaut ko teikt, viņus kaut kā aizkavēt, novērst uzmanību, lai viņi neskatītos uz meža pusi, tikai nekas vairāk man neparko nenāca prātā - neviens pats ^ārds un tad es tāpat vien atkārtoju: - Pagaidiet! - un pārlaidu viņiem skatienu, cenzdamās ieskatīties katram no šiem slikti ģērbtajiem vīriešiem sejā, pūlēdamās atrast kaut šaubu atēnu, vienalga kādu vājuma pazīmi, ar kuras palīdzību es varēšu sameklēt īstos vārdus un kaut kā apturēt to, kas tūlīt notiks. Smaidīgais gāja uz Serjožas pusi; viņi nepaspēs atskriet, es drudžaini domāju, un, pat ja paspēs, viņš tik un tā tūlīt iedurs Serjožam ar nazi, ak kungs, palīdzi mums. - Nu, pagaidiet taču, - es bezcerīgi atkārtoju, bet tajā brīdī aiz lendkrūzera neredzamās vitaras durvis bez trokšņa atvērās, gar uzbrucēju mugurām nozibēja ēna, un es uzreiz sapratu, ka tas ir Miška: gluži bāls viņš palika stāvam kādu desmit soļu attālumā - tā, lai viņu varētu redzēt, - un skaļi teica:

- Mamm!

- Miška, bēdz! - Es gribēju viņam uzkliegt, taču balss mani pievīla, viņš nesadzirdēja, viņš tūlīt pienāks klāt - es laikam sakustējos, jo smaidīgais izstiepa roku un ar atvāztu plaukstu noturēja mani uz vietas.

- Tu, ar to cepuri, laid viņu vaļā. - Miškas balss izklausījās izbiedēta un gandrīz bērnišķīga; viņš pienāca vēl soli tuvāk, mēs paskatījāmies uz viņu un visi reizē ieraudzījām viņam rokās garo medību karabīni, kuru tētis bija pieslējis aiz vitaras sēdekļa. Miška ar piepūli pārbīdīja aizslēgu un tad, cenzdamies cieši piespiest laidi pie kreisā pleca, notēmēja smago, sāniski šūpīgo stumbru uz smaidīgo, un atkārtoja: - Ej nost no viņas, ātri, nu!

Cilvēks, kas mums tuvojās no meža puses, vairs neskrēja; es ar acs kaktiņu redzēju, kā viņš piebremzē un sāk iet, cenzdamies soļus spert bez skaņas, - viņam vēl bija jānoiet kādi desmit soļi, taču es joprojām nespēju saprast, kurš tas ir. Pārējie stāvēja puspagriezienā pret mežu un neko neredzēja - visa viņu uzmanība bija pievērsta Miškam. Smaidīgais novāca roku, ar kuru bija sažņaudzis man plecu, un pagrieza galvu.

- Tu taču nešausi, zēniņ, - viņš klusi un gandrīz mīlīgi bilda, - jau ir tumšs, ja nu trāpīsi mammiņai, ko tad? - Es tūlīt pat apsēdos, pat padomāt nepaspējusi, vienkārši ņēmu un vienā rāvienā nosēdos sniegā, sāpīgi sasizdama astes kaulu, un uzsaucu:

- Miška, šauj! - Bet smaidīgais tikai gāja Miškam virsū, rokas izstiepis, un tad Miška aizmiedza acis, parāva stobru augstāk un blieza kaut kur uz augšu - smagā stobra galā nozibēja īss, spožs uzliesmojums, pār mūsu galvām nobira sniegs un kaut kādi koku prauli. Šāviens bija apdullinoši skaļš, un man uzreiz aizkrita ausis; visvairāk man tajā brīdī gribējās aizvērt acis un neskatīties, iespiest seju sniegā, bet nē, es tomēr pacēlu galvu -smaidīgais vairs negāja uz priekšu, bija pacēlis rokas un apstājies tā, ka es neredzēju, kas viņam priekšā notiek.

- Paej soli atpakaļ, Miška, - kaut kur no labās puses atskanēja tēta balss, - stobru uz leju nelaid, viss normāli, aizslēgu nerausti, karabīne pielādējas pati!

- Labi jau labi, veči, - smaidīgais ieteicās, - pajokojāties, un pietiks, - un sāka virzīties atpakaļ, neaizgriezdamies no Miš-kas; lai viņš neuzkāptu man virsū, biju spiesta parāpot sānis, bet viņš apstājās tikai tad, kad bija ar muguru atdūries aizmugurē stāvošā padžēro motora pārsegā, un tad es beidzot atkal ieraudzīju Mišku - viņš kodīja lūpu, acis viņam bija apaļas un rokas, kurās viņš turēja karabīni, manāmi drebēja, taču stāvēja viņš pat nesalīgodamies, pavērsis stobru tieši pret man blakus sastingušā cilvēka krūtīm.

- Pietiks? Laikam jau patiešām pietiks, - piekrita vēl aizvien neredzamais tētis, - tikai tu pasaki saviem jokupēteriem, lai viņi novāc rokas un aiziet tā patālāk, turklāt ātri. Puisis mums ir jauns, nervozs, nejauši paraus pirkstu un tadu caurumu tevi uztaisīs, ka maz neliksies. - To sacīdams, viņš iznāca no krēslas un nostājās blakus Miškam, tā vien šķita, ka viņš tūlīt uzliks roku manam dēlam uz pleca, es nobijos, ka viņš tiešām to izdarīs un Miška izšaus - tāpat vien, satrūcies -, un laikam arī smaidīgais nodomāja to pašu, es dzirdēju, cik skaļi viņš ierauj krūtis gaisu un aizžņaugtā balsi ierunājas:

- Viss, viss, mēs ejam. - Virzīdamies atmuguriski, viņš sāka uzmanīgi atkāpties, ar savu plikādas kažoku šļūkdams gar padžēro notašķīto buferi, un viņam sekoja arī trīs pārējie -palaiduši vaļā Serjožu un joprojām nebilzdami ne vārda, viņi paspēra dažus soļus atpakaļ, bet pēc tam pagriezās un metās skriešus, pēc brīža nogriezdamies uz meža pusi un brizdami pa dziļo sniegu.

Miška joprojām stāvēja tajā pašā vietā ar notēmētu karabīni, un seja viņam bija tāda, ka es pat nemēģināju celties kājās -pierāpoju viņam klāt tāpat uz visām četrām, galvu pieliekusi, un izslējos tikai tad, kad biju pārliecinājusies, ka briesmīgais stobrs, kuru viņš no visa spēka tur sažņaugtās rokās, ir pavērsts uz pavisam citu pusi.

- Tu esi malacis, - viņam ausi sacīja tētis, joprojām neriskēdams uzlikt roku zēnam uz pleca, - viss ir normāli, laid vaļā, ļauj, es paņemšu. - Taču Miškas pirksti bija gluži balti un neparko neatliecās, un tad es teicu:

- Kuš, mazais, viss ir labi, - bet viņš asi pagrieza galvu, paskatījās uz mani, uz karabīni un spēji, ar vienu vienīgu kustību, iesprauda to ar laides galu sniegā, atsliedams pret mašīnu. Man likās, viņam šai brīdī noteikti jāapraudas, taču viņš nesāka raudāt, tikai trīcēja - stipri, pie visām miesām, visu laiku, kamēr es viņu apkampu un klāt pienākušais Serjoža plikšķināja viņam pa muguru un bužināja matus.

Izrādījās, ka visi jau ir saradušies pie mašīnām - Andrejs palīdzēja piecelties raudošajai Natašai, gar kokiem iznāca Ira ar Antošku un Marina baltā kombinezonā ar meitiņu uz rokām.

- Kur ir tas idiots? - caur sakostiem zobiem izgrūda tētis -karabīne jau atkal atradās viņa rokās. - Teicu taču viņam, paņem plinti, Ļoņa, ka tavu māti; kur tu, vellos, esi? - Viņš apgāja apkārt lendkrūzeram un uzreiz apklusa, bet mēs ar Serjožu sastingām, saskatījāmies un, atstājuši Mišku vienu, metāmies viņam pakaļ. Ļoņa vēl aizvien sēdēja tajā pašā pozā, ar muguru atspiedies pret bagāžnieku, - kad pieskrējām klāt, viņš mēģināja celties kājās.

- Viss normāli, - viņš teica, - man bieza jaka, mana jaka... kā kino, nu kas ar jums? - Viņš centās piecelties, taču nespēja -kājas neklausīja -, viņa seja pauda izbrīnu; pienāca Andrejs un Marina ar meitiņu. Tikko uzmetusi viņam skatienu, Marina sāka kliegt, bet Ļoņa tikai ietiepīgi knosījās, atspiedies pret sniegu, kas zem viņa rokas bija sakusis un galīgi melns, un arī viņa roka bija viscaur nosmērēta.

- Ļoņa, tev tek asinis, - es teicu.

- Muļķības, man nemaz nesāp, - viņš atbildēja un tikai tad beidzot paskatījās lejup.

bilst kaut vārdiņu, īstenībā neviens no mums pat nesakustējās, it kā pastāvētu kāds mums visiem iepriekš zināms scenārijs, kuru nedrīkstētu sabojāt ar nelaikā izteiktu vārdu vai nevietā izdarītu žestu. Marina nemetās zemē blakus vīram, nesāka spiest pie krūtīm viņa galvu - viņa kārtīgi nolika zemē meitiņu, kuru bija turējusi rokās, viegli atstūma to - ne pie kāda konkrēta cilvēka, vienkārši prom no sevis tad lēni pagāja vairākus soļus uz priekšu un, uzmanīgi apsēdusies sniegā - ļoti taisni, balti ceļgali baltā sniegā tai vietā, kur tas vēl nebija paspējis piesūkties ar Ļoņas asinīm, - sastinga, tikpat nevainojama un atsvešināta, kādu biju pieradusi viņu redzēt, un tā sēdēja vairākus bezgalīgi ilgus mirkļus, neskardamās viņam klāt un neko neteikdama, sēdēja un skatījās uz viņu, bet mēs, mēs visi, stāvējām apkārt un nezinājām, ko īsti tagad vajag darīt, tādēļ tad, kad viņa pēdīgi pacēla smalko, labi kopto roku, satvēra garo, zīdaino matu šķipsnu un parāva - spēcīgi izraudama šo šķipsnu pavisam ārā, un atkal pacēla roku pie matiem, mēs sajutām milzīgu atvieglojumu un visi reizē sākām runāt, un metāmies rīkoties.

Viss notika ļoti ātri - it kā tikmēr, kamēr vilkās pauze, kamēr mēs noskatījāmies šo ainu, katrs būtu paguvis izdomāt, ko tieši tagad vajag darīt: nepagāja ne sekunde, kad Ira jau sēdēja sniegā blakus Marinai un stingri turēja viņu aiz rokām, Andrejs un Serjoža pogāja vaļā Ļoņas jaku un vilka augšup džemperi, bet Nataša skrēja šurp no pikapa, pa ceļam mēģinādama atvērt plastmasas kastīti ar sarkanu krustu uz vāka. Jau bija pārāk tumšs, un tētis atnesa no vitaras auto lukturi, kura saltajā, zilganajā gaismā Ļoņas vēderam bija kaut kāda pilnīgi nedabīga krāsa; no turienes, kur es stāvēju, brūci gandrīz nevarēja redzēt - tā neizskatījās baiga: ne visai gara, gan tāda kā uzpūtusies un nelīdzena, bet asiņu nebija daudz, precīzāk, ne tik daudz, kā biju gaidījusi, tās joprojām lēni tecēja, nostiepjot pār Ļoņas balto vēderu un sāniem tumšas, spīdīgas strēlītes. Nataša beidzot pievārēja aptieciņu un, pietupusies turpat blakus, jau rakņājās tajā; viņas seja pauda izmisumu.

- Velns parāvis, velns, nezinu, ko te vajag, kaut kādas salvetes, apsēji, marles saites - re, kur rakstīts: asiņu apturēšanai, bet nekā daudz te nav, nu uzspīdiniet tak man kāds gaismu! -Aptieciņa izlēca viņai no rokām, tās saturs pabira, un Nataša metās vākt kopā sniegā sakritušos sainīšus - papīrs un celofāns, viss mazs un nenopietns, viņa tos uzlasīja un centās nopurināt, un lika atpakaļ kastē, no kuras viss atkal krita ārā. Tētis pavērsa lukturi uz mūsu pusi un skaļi teica:

- Aņa, palīdzi taču viņai, vajag Ļoņu pārsiet. Un tad uzreiz mašīnā, mums beidzot jābrauc prom, tie tur var atgriezties!

Ar vienu salveti izrādījās par maz, nācās likt klāt divas uzreiz - Nataša ar zobiem plēsa vaļā iepakojumus un spieda salvetes pie brūces, bet es tikmēr tinu ap Ļoņas vēderu marles saites; man veicās slikti, viņš jau gandrīz vairs nespēja nosēdēt un visu laiku mēģināja nosligt uz sāna, Andrejs un Serjoža viņu turēja, bet viņš bija smags, un vietas pie lendkrūzera atvāztā bagāžnieka bija pavisam maz, mēs visi ļoti traucējām cits citam. Kad man beidzot izdevās kaut cik nostiprināt pēdējās saites galus, vīrieši Ļoņu pacēla - trijatā tik tikko pietika tam spēka -un iekārtoja lendkrūzera pakaļējā sēdeklī, bet tētis piegāja pie Marinas, kura joprojām sēdēja sniegā, un pieliecies lēni un skaidri sacīja:

- Es sēdīšos pie stūres, bet tu kāp aizmugurē pie viņa un turi pārsēju - stingri turi, tu mani saprati? - Viņa pacēla pretī skatienu un palocīja galvu, tad piecēlās un gāja uz mašīnu, joprojām klusējot, kā robots, pat neatskatoties uz meitiņu, kas nekustēdamās stāvēja dažu soļu attālumā: mazs, sarkans stabiņš pār acīm savilktā kapucē. Ira saņēma meitenīti aiz rokas un veda sev līdzi uz padžēro, kurā jau sēdēja puisītis, bet mazā paklausīgi gāja līdzi, kārtīgi sperdama soļus ar īsajām, resnajām kājelēm. Tētis pagriezās pret mani.

- Aņa, tiksi galā?

- Tikšu, - es atbildēju, - tikai ar ko? Ko mēs tagad iesāksim?

- Nezinu, - viņš atbildēja un nolamājās. - Galvenais ir aizbraukt labi tālu no šejienes.

- Tēt, tu taču saproti, ka tālu mēs viņu neaizvedīsim, - bilda Serjoža, no aizmugures uzlikdams roku man uz skausta; es pat uz mirkli pievēru acis, tik ļoti man šobrīd bija vajadzējis sajust viņa pieskārienu, - viņš tur pat kājas nevar izstiept. Jāmeklē, kur pārnakšņot.

- Nu tad arī meklējiet, - uzreiz atsaucās tētis, - lendkrūzerā nav rācijas, mēs brauksim aizmugurē, bet jūs skatieties apkārt un skatieties kārtīgi. Mēs šobrīd nevaram atļauties uzskriet virsū vēl kādam, pat ja tas nozīmē, ka viņam nāksies... vārdu sakot, jūs sapratāt.

Ceļā mums gadījās divas pārbrauktuves - par laimi, abas bija pamestas un tukšas, ar paceltām barjerām un mirušiem luksoforiem; Andrejs katru reizi paspēja pa rāciju mūs laikus brīdināt, ka tās tuvojas, - “tagad būs pārbrauktuve” viņš teica, vai “pa labi ir ciems, derētu tā fiksāk”, un es nodomāju, ka man taču bardačokā arī ir navigācija ar Maskavas un Maskavas apgabala karti - Serjožas dāvana, šeit bezjēdzīga rotaļlieta; nevienam no mums ne prātā nevarēja ienākt, ka pienāks diena, kad no mazās plastmasas kārbiņas būs atkarīgs kaut kas patiešām svarīgs, un tagad mums atlika vienīgi paklausīgi doties līdzi pikapam, paļaujoties uz Andreja brīdinājumiem. Viņš meklēja piemērotu vietu, kur apstāties, - drošu un tukšu, lai mēs tur varētu paslēpt mašīnas un tās nebūtu redzamas no ceļa, pieliet bākās degvielu, pabarot bērnus un paēst paši un, pats galvenais, beidzot saprast, kas noticis ar vienu no mums - lai ar ko tas galu galā beigtos. Miška tagad sēdēja man blakus, turēja rokā mikrofonu un saspringti skatījās ārā pa logu; kopš tā brīža, kad viņš palaida vaļā karabīni, nebijām paspējuši viens otram pateikt ne vārda, nekas, mazais, tas nav nekas briesmīgs, tas var pagaidīt, mums šobrīd svarīgākais ir atrast to sasodīto nakšņošanas vietu, es domāju, un tad es ar tevi parunāšu par visu, kas tikko notika uz ceļa, pilnīgi noteikti parunāšu.

Visa Čerepoveca palika pa labi - tumšajā ziemas gaisā bija grūti noteikt, cik liels attālums mūs šķīra no rūpnieciskajiem skursteņiem ar mirgojošām, sarkanām uguntiņām galos un dzīvojamiem kvartāliem, kas slēpās kaut kur aiz tiem; kopš Tveras šī bija pirmā lielā pilsēta, kurai mēs braucām garām, un es biju gatava jebkam - brīdinošiem plakātiem, kordoniem, mašīnu rindām, varbūt pat cilvēkiem, kuri, apkrāvušies ar mantām, ies kājām, - bet nekā tāda nebija, pilsēta bija vienaldzīgi izstiepusies gar ceļu, blāvi vīdot tumsā, un, lai kas tur - divus vai divdesmit divus kilometrus no mums - šobrīd notika, es biju pateicīga par to, ka mēs to nekad neuzzināsim; bet pēc tam ceļš pēkšņi apmeta plašu likumu un aizveda mūs pa kreisi un augšup, un es pat nepalūkojos atpakaļskata spogulī, dievs ar jums, cilvēki, tieciet paši galā ar savām slimībām, bailēm, sadedzinātajām mašīnām, ar savu vēlēšanos izdzīvot, es gribu tikai vienu - atrasties pēc iespējas tālāk no jums.

- Tūlīt būs sazarojums, - ne visai skaļi ziņoja Andrejs, - un, kamēr mēs līdz tam vēl neesam nokļuvuši, derētu izlemt vienu lietu. Mums ar Natašku radās ideja - ja var ticēt kartei, te apkārt vajadzētu būt lērumam vasarnīcu ciematu, nu, tādu ar mazdārziņiem, pēc idejas ziemā tur nevienam nevajadzētu būt, un vēl mierīgāku vietu, draugi, mēs šeit noteikti neatradīsim. Tikai tad vajadzēs novirzīties no maršruta un mazliet pabraukt uz Volog-das pusi. Ko jūs sakāt?

- Ko, ko, - tūlīt pat atsaucās Serjoža, - rādi ceju. Aņa, ko teiksi?

Es paskatījos uz Mišku, viņš - uz mani, un viņš pielika pie lūpām mikrofonu, lai atbildētu:

- Mēs piekrītam, - un tie bija pirmie vārdi, ko es no viņa dzirdēju kopš tā brīža, kad bijām iekāpuši mašīnā.

Laikam jau vasarnīcu ciemati visur ir vienādi, lai kur ari tie atrastos, - šaurs ceļš, reti koki, raibu raibi un bezgaumīgi gatavo konstrukciju nameļi ar pusapaļiem, kuprainiem jumtiem, ar celofānu pārsegtas dobes un dzelzs vārti ar piekaramo atslēgu. Pirmais ciemats, kas mums gadījās pa ceļam, atradās pārāk tuvu šosejai, to norobežoja tikai šaura meža strēmelīte, toties otro mēs gandrīz nepamanījām, kaut ari braucām, to meklēdami, -tik sekmīgi tas bija paslēpts; ceļu uz turieni, saprotams, neviens nebija tīrījis, tā nu man nācās palaist pa priekšu smago lendkrū-zeru un pēc tam arī padžēro, lai tie abi kaut nedaudz iebrauktu mums risēs. Tas vienalga gandrīz nelīdzēja; es centos braukt soli soli, taču visus divsimt metrus no šosejas jutu, kā zem vita-ras riteņiem iegumst sniegs, un ļoti baidījos, ka iestrēgšu. Kad vitara beidzot bija tikusi līdz vārtiem, tētis un Serjoža jau noņēmās ar slēdzeni, bet Andrejs stāvēja viņiem blakus ar lukturi; pamanīju vairākus betona spuldžu stabus, taču apkārt valdīja pilnīga tumsa - pēc visa spriežot, elektrības šeit jau vairs nebija.

Man galīgi negribējās tagad kāpt ārā, tomēr saņēmos un, to izdarījusi, piegāju pie lendkrūzera - dzinējs darbojās, cauri tonētajiem stikliem varēju saskatīt tikai mēraparātu paneļa blāvās, zilganās uguntiņas; atvērusi vadītāja durvis, ielūkojos salonā - tas bija kluss, pilns ar smagu, sīvu smārdu. Priekšējais pasažiera sēdeklis bija aizbīdīts līdz pašam panelim, un uz grīdas starp sēdekļiem, neērti sakņupusi, sēdēja Marina - abas rokas piespiestas pie Ļoņas vēdera, galva nodurta; neviens no viņiem nepakustējās un nekā nereaģēja uz durvju atvēršanu, it kā abi būtu aizmiguši vai pārvērtušies savādā, stingā skulptūrā.

- Kā ar viņu ir? - es čukstus jautāju, it kā viņi tik tiešām gulētu un es baidītos viņus pamodināt, taču Marina neatbildēja un nepacēla galvu, vien tikko manāmi, pozu nemainīdama, paraustīja plecus. - Asinis vēl tek? - Taču arī uz šo jautājumu viņa neatbildēja, tikai vēlreiz pacēla un nolaida plecus.

Man droši vien vajadzēja pateikt kaut ko tādu kā “jau gandrīz esam klāt” vai “viss būs labi", bet es nespēju sevi piespiest - ja viņa būtu kaut vai pacēlusi galvu, paskatījusies uz mani, sākusi raudāt, man būtu vieglāk, taču viņai, šķiet, mani vārdi galīgi nebija vajadzīgi, tādēļ pēc iespējas klusāk aizvēru durvis un atgriezos pie vārtiem.

Slēdzene jau bija pārzāģēta, un tētis ar Serjožu tagad stūma katrs uz savu pusi smagās, no resniem dzelzs stieņiem sameti-nātās vērtnes, platie režģi nočīkstēja un nelabprāt padevās, un lukturu gaismā mēs ieraudzījām tumsā aizvedam garu, ne visai platu ielu, kuru no abām pusēm iespīlēja dažnedažādi žogi.

- Lērums sniega, - ieteicās tētis, - ka tik nu mēs neiestigtu.

- Toties pilnīgi noteikti neviena nav. - Andrejs paspīdināja lukturi sev pie kājām; sniegs bija neskarts un gluds. - Atliek vien izvēlēties māju, - un viņš sāka brist uz priekšu, bet tētis, uzmetis plecā karabīni, devās viņam pakaļ.

- Andrjuha, meklē māju ar skursteni, ārā mīnus divdesmit, elektrības nav, aukstā mājā līdz rītam neizvilksim.

Māja atradās gandrīz uzreiz, vienā no sānielām netālu no iebrauktuves: otrais stāvs bija pavisam mazs - tikai viens logs, droši vien bēniņi vai mansards, toties skursteņi uz jumta bija veseli divi, un mēs tā nopriecājāmies, ka neko citu nemaz nemeklējām. Pats dārzs bija mazmazītiņš, ar kaut kādiem atsietiem krūmiem un zemiem augļu kokiem. Vietas tajā nepietika pat vienai mašinai, nemaz nerunājot par visām četrām, tādēļ nācās tās atstāt ārpusē aiz žoga, turpat ielas vidū; toties aiz mājas mēs atradām aku - tā atgādināja uz augšu izstieptu suņa būdu ar sniega cepuri uz trijstūrveida jumta -, bet vistālākajā dārza stūri - mazu, no baļķiem celtu pirtiņu, kurai blakus bija glīts, kārtīgs malkas strēķis, līdz pašai augšai bāztin piebāzts ar malku.

Aukstums ārā bija svilinošs - kamēr Serjoža ar cirvja pietu notrieca čābīgo slēdzeni no ieejas durvīm, kuras veda aizstik-lotā verandiņā, man tā nosala ausis, ka es tās vispār gandrīz vairs nejutu. Iekšā droši vien bija tikpat auksti - vienkārši nebija vēja; iegājusi es automātiski sataustīju pie sienas slēdzi un to nospiedu: gaisma, saprotams, neiedegās. Izsalusi, maza un tumša, ar finieri aiznaglotiem logiem, tā tomēr bija māja -īsta māja, patvērums nelāgos laika apstākļos: putekļainu, ar auklu pārsietu grāmatu ķipa verandas stūrī, trīs istabas, stiklota bufete ar mēmām krūžu un šķīvju piramīdām, pulkstenis pie sienas un, galu galā, pats galvenais - krāsns, liela, no ķieģeļiem mūrēta krāsns, kas pamatīgi slējās pašā nama vidū. Visi vēl nebija paspējuši sanākt iekšā, kad Serjoža, pietupies tai blakus ar lukturīti zobos, jau lika krāsns mutē malkas šķilas, kas bija nokrautas turpat netālu uz grīdas; es pietupos blakus un kādu laiku klusēdama skatījos, kā iekuras uguns, un domāju - cik viņš ir mierīgs, šis vīrietis, kuru sev biju izvēlējusies par vīru, cik pārliecināts par to, ka viss noteikti būs labi. Strostēju sevi, ka visā šajā viņam līdzās nodzīvotajā laikā tā arī nebiju iemācījusies šo mieru un pārliecību, jo šai bridi nespēju nedomāt par to, ka šī mazītiņā, piesmakusi mājiņa salīdzinājumā ar to, kas mūs gaida ezera vidū, ir īsta pils.

- Nekas, Aņka, pēc divām stundām te varēs staigāt krekliņos ar īsām piedurknēm, pati redzēsi, - viņš teica, pavērsis pret mani seju, un es uguns oranžajās atblāzmās redzēju, ka viņš smaida.

- Ļoņkam divu stundu nav, - kaut kur man aiz muguras pēkšņi ierunājās tētis, - mēs jau tāpat esam zaudējuši daudz laika. Es aizsūtīju Andrjuhu iekurt pirti - aiznesīsim viņu uz turieni. Aņa, mums ar tevi bija medicīnas rokasgrāmata - sameklē, vai zinies, ja?

- Nu kāds mums labums no tās rokasgrāmatas, mēs pat pārsiet, kā nākas, nepratām, - es atsaucos, taču paklausīgi cēlos kājās un gāju atpakaļ pie mašīnām.

Rokasgrāmata atradās ātri - posdamies ceļam, par to bijām atcerējušies pēdējā brīdī, jau tad, kad viss pārējais bija sakravāts, un Serjoža bija to vienkārši iebāzis starp divām lielām somām. Es ieslēdzu mazo griestu lampiņu un apsēdos turpat mašīnā to pašķirstīt - iet atpakaļ uz auksto, tumšo māju nebija nekādas vajadzības, toties šeit bija klusi un mierīgi. Biju gandrīz pārliecināta, ka neko neatradīšu: kas šajā plānajā grāmatiņā varētu būt vērtīgs - ārstniecības augi, bērnu infekciju simptomi? Liels bija mans pārsteigums, kad nepieciešamais šķirklis atradās gandrīz uzreiz - pavisam īss, bez sīkām detaļām, un gandrīz katra rindkopa tajā beidzās ar vārdiem "nekavējoties evakuēt uz ķirurģisku iestādi”, tomēr tas, šis šķirklis, te bija, un es to izlasīju divas reizes pēc kārtas, lēni, cenzdamās saprast katru teikumu, un pēc tam, aizlocījusi stūrīti, pasitu grāmatu padusē un devos atpakaļ uz māju. Kad atvēru durvis, visi pagriezās pret mani - visi, izņemot Andreju, kurš rosījās pirtī, un Ļoņu ar Marinu, kurus bija nolemts pagaidām, līdz māja kaut mazlietiņ iesils, atstāt lendkrūzerā; viņi visi bija šeit, vidusistabā ar krāsni. Joprojām bija tikpat auksti; uz galda, ko sedza smieklīgs galdauts ar saulespuķēm, nevienmērīgi dega maza, resna svece, un tās drebošās, mazītiņās liesmiņas gaismā sejas gandrīz nebija redzamas, tikai pa pusei caurspīdīga elpa.

- Ir divas jaunas ziņas - slikta un ļoti slikta, - es sacīju, jo viņi gaidīja no manis kādus vārdus, it kā tādēļ, ka man rokā ir grāmata, es vienīgā zinātu, kas tagad jādara. - Ja nazis nav iegājis dziļi, vajag vienkārši aizšūt brūci un kaut kā apturēt asinis; tad, ja nesāksies asins saindēšanās, viņš izķepurosies, bet viņam ir jāpaliek guļus trīs vai četras dienas, un visu šo laiku mums vajadzēs pavadīt šeit.

Viņi turpināja klusējot skatīties uz mani un gaidīja, ko teikšu tālāk, un tad es pabeidzu sakāmo, klusībā priecādamās, ka šeit, šajā istabā, nav Marinas un meitenīte vēl ir pārāk maza, lai saprastu, ko es saku.

- Ja nazis ir iegājis dziļi, pārdūris vēdera sienu un kaut ko viņam iekšā apskādējis, - es teicu, - mēs viņam nekādi nespēsim palīdzēt, arī tad, ja sašūsim brūci un apturēsim asinis, viņš tik un tā nomirs. Es tikai nezinu, kad, - vēl piebildu, tāpēc ka viņi joprojām klusēja, - tur nav rakstīts. Un, man liekas, tā būs ļoti mokoša nāve.

- Kas tev nepieciešams, lai aizšūtu brūci? - pēdīgi iejautājās Serjoža.

- Tas ir kā - kas man nepieciešams? - es izbijusies pārjautāju. - Tu patiešām domā, ka viņu šūšu es?

Neviens man neiebilda, taču mans jautājums tā arī palika bez atbildes; atgriezās Andrejs, kurš ziņoja, ka pirts sāk iesilt; apstājusies uz lieveņa, es noskatījos, kā vīrieši uzmanīgi izceļ

Ļoņu no mašīnas un tad lēni, brizdami pa dziļajām kupenām, nes viņu uz pirti. Lendkrūzera durvis palika atvērtas, un salona lampiņas vājajā gaismā varēja redzēt, ka Marina joprojām sēž turpat iekšā, nolikusi rokas uz ceļgaliem, - nav zināms, cik ilgi viņa tā nosēdētu, nekustēdamās un nepagriezdama galvu, ja Nataša nebūtu aizskrējusi viņai pakaļ un atvedusi uz māju; ienākusi Marina uzreiz apsēdās kaktā pie galda un atkal sastinga; viņas daiļais, sniegbaltais kombinezons priekšpusē bija viscaur nosmērēts - piedurknes, krūšu daļu un pat ceļgalus klāja neglīti, brūni traipi, taču viņa tiem nepievērsa pilnīgi nekādu uzmanību. Miška atnesa no akas spaini ar ūdeni - uz pirti, uz pirti nes, viņam teica Nataša, lai viņi tur uzliek uz krāsns uzsilt -, viņa atkal rakņājās pa aptieciņu. Es baidījos pakustēties, lieku reizi kaut ko pateikt, vai tiešām viņi visā nopietnībā tic, ka es spēšu paņemt rokā adatu un iedurt to tieši baigajā, bālajā, asinīm nosmērētajā Ļoņas vēderā; ja nu viņš sāks kliegt, noraustīsies, ja nu es nespēšu viņam palīdzēt, ja nu tas viss tikai sagādās viņam jaunas ciešanas un tad viņš nomirs - visviens nomirs, par spīti visiem mūsu pūliņiem? Ja nu viņš nomirst tur, kamēr es viņu šuju?

Ienāca tētis.

- Meitenes, viss gatavs, - viņš no sliekšņa sacīja, - jāiet. Ira, tu paliec pie bērņukiem, bet tu, Nataša, palidzi Aņutai, - un, redzēdams, ka mēs nekustamies ne no vietas, pacēla balsi: - Nu kas ir, uz priekšu, šūšana ir sieviešu darbs.

- Nē, nē, nē, - Nataša steigšus ierunājās, - es noteikti nevaru, nemaz nelūdziet, es uzreiz ģībstu, kad ieraugu asinis, lūdzu, ņemiet - adata, diegs, visresnākais, kādu varēju atrast, marles saites - vesela kaudze, ņemiet visu, ko gribat, tikai es uz turieni neiešu. - Viņa pienāca man klāt un gandrīz ar varu iegrūda man rokās atvērto plastmasas kasti, un es nodomāju: lieliski, man jāiet vienai, tur droši vien jau smird - tikpat drausmīgi kā pirmīt mašīnas salonā, pēc svaigam asinīm un bailēm; es paspēru pirmo soli uz durvju pusi, otro, un tad pēkšņi ierunājās Ira:

- Pagaidi, es iešu kopā ar tevi.

Karsti pirtī vēl nebija, taču siltās jakas jau varēja vilkt nost; un tur nesmirdēja, drīzāk smaržoja - pēc sasiluša koka un sveķiem. Virsdrēbes mēs atstājām priekštelpā un iegājām karsēšanās kambarī - mazā un šaurā; Ļoņa bija noguldīts uz augšējās lāvas, tāpat uz gaišajiem, nekrāsotajiem dēļiem; “veči", Ira īdzīgi noteica, “būtu vismaz kaut ko paklājuši”; viņi bija Ļoņam novilkuši zābakus, jaku un džemperi, taču bikses atstājuši -viņš gulēja un nekustējās, aizvērtām acīm, ļoti bāls un viscaur tāds kā dzeltenīgs: ja skaidri nevarētu dzirdēt saraustīto elpu, es droši vien nodomātu, ka viņš jau ir miris. Pie zemajiem dēļu griestiem viņi bija piestiprinājuši vairākus kopā sasietus lukturīšus - tas bija vienīgais šeit pieejamais apgaismojums; nevienmērīgais, mazliet drebošais gaismas aplis, ko tie veidoja, bija tik mazs, ka pat pilnībā neapņēma uz lāvas noguldīto cilvēku, tā basās kājas ar strupajiem, pieplacinātajiem pirkstiem jau bija ārpus šī apļa, tumsā.

Es noliku aptieciņas kārbu uz apakšējās lāvas, atliecos taisni un paskatījos uz Iru - viņa bija novilkusi adīto džemperi un stāvēja, ģērbusies gaišā krekliņā ar īsām piedurknēm; bez biezā džempera viņa šķita pavisam tieviņa - garš kakls, izspiedušies jaunas meitenes atslēgas kauli, smuidras, gaišu pūciņu klātas un iedeguma neskartas rokas. Man bija neērti tā uz viņu blenzt, taču neko nespēju padarīt; likās, viņa pat nemanīja - sasējusi garos matus mezglā, viņa pacēla galvu un teica:

- Nomazgāsim rokas, ūdens droši vien jau uzsilis.

Durvis pavērās, un uz sliekšņa atkal parādījās tētis.

- Ņem, - viņš teica, iedodams man divas pudeles - lielu un mazu, - jums noderēs, te ir novokaīns, kaut jel kādai atsāpinā-šanai, un spirts - dezinfekcijai. Vēl mēs atradām šitādu te, - viņš pavēra durvis mazliet plašāk un uzmanīgi ienesa ne visai augstu stikla kolbu, no kuras nāca silta, oranža gaisma, - nolieciet kaut kur, lai būtu gaišāks, tikai neapgāziet - tur iekšā ir petroleja.

Apbrīnojami, taču pārsējs atradās savā vietā - sagriezies šķībi, sapinies un pamatīgi samircis, tas joprojām tikpat cieši turēja pie brūces salvetes; es mēģināju atraisīt marles saites, taču man nekas neizdevās. Paej malā, teica Ira. Viņai rokās bija šķēres, asmeni viņa pabāza zem saņurcītās pārsēja lentes, un es šausmās ieraudzīju, ka Ļoņas vēders tai vietā, kur ādai pieskārās aukstais tērauds, nodreb, es negribu to darīt, es vienkārši nespēšu, vēl pat neesmu redzējusi, kas tur, zem salvetēm, ir, un man jau ir nelabi - acis nepaceldama, mēģināju ievērt adatā diegu, un pat tas bija grūti, jo drebēja rokas. Kad adata otro reizi izkrita man no rokām, Ira, kura bija mierīgi stāvējusi blakus, bilda:

- Zini, labāk jau es.

- Vai tad tu proti? - es jautāju, palūkodamās viņā.

- Varētu padomāt, ka tu proti, - viņa, ironiski saviebdamās, atbildēja, - dod šurp adatu. Mans firmas ēdiens ir pildīta pīle, tādēļ gaļu protu sašūt lieliski. - Es noskurinājos; viņa, to ieraudzījusi, turpināja, mazliet paaugstinot balsi: - Un es neredzu, ar ko Ļoņa atšķirtos no pīles, ja nu vienīgi smadzeņu viņam ir mazāk. - Viņa runāja skaļi un ļoti pašapzinīgi, taču seja un pat poza, kādā viņa stāvēja, - plati iepletusi kājas, ar rokām apņēmusi šauros plecus - viņu nodeva: viņai bija bail, tikpat briesmīgi bail kā man, interesanti, kam tev tas vajadzīgs, nodomāju, ko tu šādi gribi man pierādīt - ka mēs esam draudzenes vai ka tu esi par mani stiprāka?

Viņa paņēma spirta pudeli, ar klusu paukšķi to atkorķēja un, mazliet padomājusi, iedzēra malku - nelielu, tāpat no kakliņa, viņas pleci drudžaini noraustījās, seja pāršķiebās, viņa padeva pudeli man un sacīja:

- Ierauj.

Es paņēmu no viņas rokām pudeli un piesardzīgi paostīju -acis izsprāga asaras.

- Garšo vēl baisāk, - Ira bilda, viņas bālie vaigi jau sāka sārtoties, - bet es tavā vietā vienalga ierautu.

Pieliku pudeli pie lūpām - svilinošs, pretīgs šķidrums piepildīja muti, kakls sažņaudzās spazmās, es nespēšu to norīt, neparko nespēšu, nodomāju, bet noriju, un man uzreiz kļuva mazliet vieglāk.

Ļoņa neatžirba uzreiz - varbūt viņš bija izvārdzis no asiņu zuduma, varbūt arī kaut nedaudz iedarbojās novokalns -, visu laiku, kamēr mēs ar spirtu apmazgājām brūci, cenšoties 110 viņa dzeltenīgā, bālā vēdera nomazgāt asiņu plankumus, gan sakaltušus, gan svaigus, viņš gulēja mierīgi un pat nesalēcās, kad Ira pirmo reizi iedūra adatu, - es neizturēju un aizgriezos, bet viņa uzreiz teica:

- Nu nē, skaties gan, es netaisos to visu darīt viena. Galvenais, tikai nesadomā te ģībt. Tikai tai brīdi Ļoņa nāca pie apziņas - vēders nošūpojās, un viņš mēģināja apsēsties, bet es ātri satvēru viņu aiz pleca, noliecos un tieši viņam ausī sacīju:

- Mierīgi, mierīgi, viss ir labi, pacieties, tev vēderā ir caurums, vajag aizšūt ciet. - Viņš žēli palūkojās manī un neko neteica, tikai vairākas reizes samirkšķināja acis.

- Aņa, nosusini asinis un paņem šķēres, vajadzēs griezt diegu, - Ira caur sakostiem zobiem teica, un es tūlīt pat paķēru salveti - viņai bija tāda balss, ka nebija saprotams, kuru no viņiem man vajag mierināt pirmo, taču rokas ne drusciņas nedrebēja: dūriens, otrs dūriens, mezgliņš. Nogriezt diegu, nosusināt asinis. No jauna dūriens, otrs dūriens, mezgliņš. Es uzmetu ātru skatienu Ļoņas sejai - pa viņa vaigiem ritēja lielas asaras, kā bērnam, taču viņš klusēja, tikai kodija lūpu, miedza ciet acis un īsi, asi ierāva elpu katru reizi, kad Ira iedūra adatu.

Es no augšas skatījos uz viņas gaišo galvvidu, kur matu saknes jau sāka mesties tumšas - divas nedēļas mirstošā pilsētā aiz slēgtām durvīm, baidoties iziet no mājas kaut tāpēc, lai nopirktu ēdamo, par matu krāsošanu tu vienkārši nedomāji, es sevī sacīju, interesanti, vai tu esi paņēmusi līdzi krāsu, - ja ne, pēc pāris mēnešiem izskatīsies varen spocīgi, dūriens, otrs dūriens, mezgliņš, ak kungs, kādas preteklības nāk prātā, labi, ka neviens nedzird, ko es domāju, viņam bija bieza jaka, un vēders - viņam ir tāds vēders, bet nazis bijis pavisam mazs, ar isu, platu asmeni, tikai kāpēc asiņu tik maz, mēs tūlīt viņu aizšūsim, pārsaitēsim, bet pa nakti viņš viss uzpūtīsies, nomelnēs un sāks mokoši, lēni mirt, cik daudz laika vajag, lai nomirtu no iekšējas asiņošanas, - dienu, divas? - un visu šo laiku mēs te sēdēsim un gaidīsim, kad viņš vienreiz nomirs, nevaram taču viņu te atstāt, vienu pašu atdziestošā mājā, un mēs vienkārši gaidīsim un klusībā viņu steidzināsim, jo katra zaudēta diena samazina mūsu izredzes nokļūt pie mērķa, un mēs jutīsimies atviegloti, kad tas beigsies, - kā nu ne, un tad mēs apraksim viņu zemē tepat aiz mājas, seklā bedrē, jo zeme droši vien ir sasalusi metra, pusotra metra dziļumā, dūriens, atkal dūriens, mezgliņš, pārgriezt diegu, nosusināt asinis.

- Viss, - Ira beidzot izdvesa un izslējās taisni, ar plaukstas virspusi slaucīdama pieri, - tagad ar plāksteri pielīmēsim salvetes, lai pārsien veči, mēs tik un tā nespēsim viņu izcilāt.

Pabeigušas mēs uzmetām jakas uz pleciem, izgājām uz lieveņa un apsēdāmies turpat uz ļodzīgajiem koka pakāpieniem - aukstumu pagaidām nejutām. Viņai rokās atkal bija spirta pudele, kolīdz apsēdāmies, viņa to atkorķēja un iedzēra vēl vienu malku, daudz lielāku nekā pirmīt, un šoreiz gandrīz nesaviebās, bet pēc tam atkal padeva pudeli man. Es uztaustīju kabatā cigarešu paciņu un aizsmēķēju.

- Iedod man ari, - viņa palūdza. - Vispār es nepīpēju, baidos, man mamma pirms diviem gadiem nomira ar vēzi.

- Man ari mamma nomira, - es, pašai negaidot, atsaucos un uzreiz nodomāju, ka ne reizi, nevienu pašu reizi visā šajā laikā nebiju spējusi saņemties un šos vārdus izrunāt, pat ne ar Serjožu, pat ne sev vienai.

Cigareti viņa turēja neveikli - kā skolniece, kuru skolas pagalmā māca pīpēt, viņas pirksti bija viscaur nosmērēti - asinis, jods, tumsā nebija iespējams saskatīt. Kādu laiku mēs klusēdamas smēķējām un vēl pa reizei ierāvām no pudeles - nakts bija rāma un pilnīgi klusa, caur mājas aiznaglotajiem logiem neizspraucās neviens vienīgs gaismas stariņš, bija ļoti tumšs: gan lukturi, gan petrolejas lampa bija palikuši pirtī, kur uz lāvas klusi gulēja Ļoņa, kam vēders bija krusteniski pārlīmēts ar plāksteri, viņš gulēja, vienā rāvienā aizmidzis tajā pašā brīdī, kad mēs beidzām viņu mocīt, tādēļ sākumā mēs tikai izdzirdējām, ka no mājas kāds nāk uz mūsu pusi, pēc tam priekšā izgaismojās balts plankums, un vien tad, kad cilvēks baltā jau atradās divu soļu attālumā no mums, mēs ieraudzījām, ka tā ir Marina.

Viņa apstājās tieši mums priekšā, taču neko nejautāja, vienkārši stāvēja, klusēja un skatījās - pat ne uz mums, bet kaut kur starp mums; mēs mazliet pagaidījām, taču izskatījās, ka viņa tā var stāvēt mūžīgi, un tāpēc Ira viņai teica:

- Vēderu mēs viņam sašuvām, drēbes tu pati kaut kā savāc,

ja?

Atbildes nebija, un Marinas sejā nekas nemainījās - viņa pat nepacēla acis.

- Zini, viņam vajadzētu pielikt klāt kaut ko aukstu, lai apturētu asiņošanu, tu kaut sniegu maisiņā savāc, - ierunājos es; viņa joprojām stāvēja un nekustējās, un man sagribējās saņemt viņu aiz pleciem un kārtīgi sapurināt. Jau gandrīz cēlos augšā, bet tad viņa beidzot pacēla galvu un uz mums paskatījās.

- Jūs taču mani nepametīsiet? - viņa teica.

- Tas ir kā?

- Nepametiet mani, - viņas acis kļuva spožas, - man ir bērns, jūs nevarat mani te pamest, es visu darīšu, visu, ko liksiet, es labi taisu ēst, mazgāšu jums veļu, tikai nepametiet mani šeit. - Viņa piespieda rokas pie krūtīm, un es ieraudzīju, ka šīs rokas klāj sakaltusi asiņu garoza, kas sāka saplaisāt, kad viņa sažņaudza dūres, - izskatījās, ka tas viņu nemaz neuztrauc, tad re, par ko tu domāji, kad sagumusi sēdēji, spiezdama rokas pie sava vira vēdera, visu laiku, kamēr mēs braucām šurp, steidzāmies, uztraucāmies, ka nepaspēsim viņu aizvest, kamēr mēs šuvām viņam ciet vēderu, kamēr dzērām šo drausmīgo spirtu, tad re, no kā tu baidījies, padomā tikai, cik savādi.

- Tu stulba esi, vai? - sacīja Ira, un mēs abas, es un Marina, salēcāmies no tā, cik asi noskanēja viņas balss. - Ej uz māju, sameklē plastmasas maisiņu, savāc tajā sniegu un dodies atpakaļ pie vīra, viņš tur guļ pilnīgi viens, un tev beidzot derētu kaut ko viņa labā izdarīt, tu mani saprati?

Marina vēl brīdi palika stāvam - viņas acis bija pavisam mežonīgas bet tad, bez trokšņa pagriezusies, izgaisa tumsā.

- Stulbene, - Ira paklusi atkārtoja un nometa sniegā izsmēķi.

- Iedod man vēl vienu cigareti.

- Zini, - es sacīju, sniegdama viņai paciņu, - viņš man nepateica, ka aizbrauc jums pakaļ.

Viņa pagrieza pret mani galvu, taču neko neteica, it kā gaidīdama, ko es sacīšu tālāk.

- Es vienkārši gribu, lai tu zinātu, - turpināju, jau saprazdama, ka tagad runāju ne to, ko vajadzētu sacīt, jo vairāk tagad, jo īpaši tagad, - pat tad, ja viņš man būtu pateicis, es neiebilstu.

Viņa kādu laiku sēdēja klusēdama, nekustēdamās un skatījās uz mani - es tumsā neredzēju viņas seju; pēc tam viņa piecēlās.

- Kā tu domā, - viņa mierīgi, kaut kur sānis skatīdamās, jautāja, - kāpēc viņš pie tevis aizgāja?

Es neatbildēju, un tad viņa asi noliecās pie manis, ieskatīdamās man tieši acīs - auksti un nelaipni.

- Ļoti vienkārši, - viņa teica, - piedzima Antoška, man bija smagas dzemdības, es visu uzmanību pievērsu bērnam un uz kādu laiku zaudēju interesi, tu saproti, es tai laikā ar viņu vairs negulēju. Tas arī viss. Saprati? Es vienkārši ar viņu negulēju. Ja būtu bijis citādi, viņš joprojām būtu kopā ar mani un mēs ar viņu dzīvotu tajā burvīgajā koka mājā, bet tu nosprāgtu pilsētā kopā ar visiem saviem radiniekiem.

Viņa nometa neaizdedzināto cigareti zemē, pagriezās un gāja uz māju, mani atstādama stāvam uz lieveņa. Man gribējās teikt: vispār pārcelšanās uz dzīvi ārpus pilsētas bija mana ideja, man gribējās pateikt vēl daudz visa kā, taču es nepaspēju, tā arī neko nepateicu, jo paliku viena tumsā.

* * *

Palikusi viena, es nosalu - acumirklī, it kā aukstums būtu tikai gaidījis šo brīdi, lai man uzbruktu: ārā bija minus divdesmit, ne mazāk, mēs uz lieveņa bijām sēdējušas apmēram stundas ceturksni, taču to sajutu tikai tagad - pirksti vairs nelocījās, ausis un vaigi bija sastinguši, tomēr es tik un tā nespēju piespiest sevi iet uzreiz aiz viņas - tā nevar būt, kaut kādas blēņas, es domāju, atgriezdamās siltajā pirts priekštelpā, kaut kāds stulbs, nejēdzīgs bērnudārzs, tur ir mans vīrs un mans bērns, man tagad kopā ar viņiem jāsēž pie uguns, pie galda, pēdējās diennakts laikā bijis tik daudz notikumu, par kuriem mums jāparunā, bet es tā vietā nezin kāpēc nīkstu šeit, šajā pirtī, ar svešu vīrišķi, kurš man pat nekad nav īpaši paticis, bet tikmēr viņa sieva un tā otra sieviete, kurai apbrīnojamā kārtā katru reizi izdodas likt man sajusties tā, it kā es patiešām kaut kādā ziņā viņas priekšā būtu vainīga, - viņas abas šobrīd ir tur, siltajā, mazajā mājiņā, līdz kurai ir nieka desmit soļi pa tumsu, desmit soļi, kurus es neparko nespēju saņemties un noiet.

Pastūmu vaļā pirts durvis un ieskatījos - tur bija klusi un silti, gaisa straume, ko biju ielaidusi, sašūpoja pie griestiem piesietos lukturīšus, no tās nodrebēja arī oranžā uz apakšējās lāvas noliktās lampas gaismiņa. Ļoņa gulēja nekustīgi, tādā pašā pozā, kādā bijām viņu atstājušas, un elpoja smagi un sēcoši kā krastā izmests valis, ar pūlēm grūzdams gaisu ārā no plaušām, - viņam laikam bija neērti gulēt uz muguras ar atmestu galvu uz cietajiem koka dēļiem. Pametusi apkārt meklējošu skatienu, ieraudzīju Iras novilkto džemperi, kuru viņa bija aizmirsusi paņemt, salocīju to uz pusēm un vēlreiz uz pusēm un pabāzu viņam zem galvas; viņa pakausis bija mitrs, uz deniņiem spīdēja sviedru lāsītes. Kad es pār viņu noliecos, Ļoņa pēkšņi atvēra acis - ievēroju, ka tās viņam ir pavisam gaišas, gandrīz caurspīdīgas, ar pūkainām, uz augšu aizkustinoši uzliektām skropstām.

- Guli, Ļoņka, viss ļaunākais jau aiz muguras, - es teicu, uz viņu lūkodamās; man šķita, ka viņš tūlīt pilnīgi noteikti pajautās: "Es nomiršu?” vai sāks lūgties, lai mēs viņu nepametam - kā pirms pāris minūtēm bija darījusi viņa sieva -,'un jau sagatavojos atbildēt ar "nevajag jau jukt prātā” vai “ej dillēs”, vai kaut ko tamlīdzīgu, taču viņš tā vietā ievilka nāsīs gaisu un noprasīja:

- Kas tas, vai spirts? Atstājiet man kaut cik, - un pasmaidīja - lai arī šķībi, vārgi, tomēr pasmaidīja.

- Es izslēgšu gaismu, - sacīju un pastiepos, lai aizsniegtu virs viņa pakārtos lukturīšus, bet viņš uzreiz, vēl arvien smaidīdams, tikko saklausāmā balsī izstāstīja vienu no savām riebīgajām, nepiedienīgajām anekdotēm par liftu, kurā piepeši nodzisusi gaisma, un, kā vienmēr, sāka smieties pirmais, negaidīdams reakciju, - tikai šoreiz viņš tūlīt pat apklusa, aizrijies ar paša smiekliem un saviebies. Es stāvēju viņam blakus, gaidīdama, kad pāries sāpju lēkme, - viņš tagad gulēja klusi, uzmanīgi elpoja caur degunu un vairs neko nerunāja - bet tad pēkšņi, pašai negaidot, noglaudīju viņam galvu, mitro vaigu un atkārtoju:

- Guli, Ļoņka. Tūlīt atsūtīšu pie tevis Marinu.

Marinu sastapu uz mājas sliekšņa: atvēru durvis, taču ieiet iekšā nepaspēju - viņa gandrīz pagrūda mani un aizskrēja garām, ne vārda neteikdama, pat nepaskatījusies uz manu pusi. Veranda joprojām bija tikpat tumša un auksta, un man tik tikko izdevās uztaustīt rokturi durvīm, kas veda iekšup siltumā un gaismā; kad tās atvērās, biju spiesta piemiegt acis, kaut arī istabā valdīja puskrēsla. Visi sēdēja ap galdu, uz kura atradās šķīvji; garšīgi smaržoja pēc ēdiena un tabakas dūmiem. Ienākdama izdzirdēju fragmentu no Iras sacītā:

- ... un ko tad es tādu pateicu? Liecieties tak mierā, dīvaini, ka viņai vispār par to vajadzēja atgādināt.

Kaut kas ap šo galdu nebija lāgā - un pat ne tas, ka te kāda trūka, - visi, izņemot Marinu, te bija, taču viņu pozas bija saspringtas; pirmajā brīdī nodomāju, ka vienkārši esmu nokavējusi kaut kādu izskaidrošanos - nebūtu arī brīnums, gan jau viņa atkal ir pateikusi kaut ko asu, kaut ko lieku, šai sievietei piemīt retais talants nevienam nepatikt; ieraudzīju tukšu krēslu - laikam tur bija Marinas vieta - un apsēdos, pastūmu prom šķīvi ar ēdiena atliekām un tikai pēc tam pacēlu acis. Māja jau bija iesilusi, bērni bija novilkuši siltās jakas, paēduši un abi - gan Antons, gan meitenīte - miegaini klanija galvu, tomēr joprojām sēdēja tepat, nemanīdami, kas apkārt notiek; galda vidū stāvēja liels, mazliet aplupis emaljēts katls - droši vien saimnieku -, un tajā vēl bija atlicis mazliet makaronu ar gaļas konserviem, tiem pāri jau bija pārvilkusies dziestošu tauku plēvīte. Tikai paskatījusies šajā katlā, uzreiz sapratu, ka itin nemaz negribu ēst, iespējams, tā visa dēļ, ko mēs tikko bijām darījušas ar Ļoņu, bet varbūt arī tādēļ, ka man kuņģi plosījās spirts.

- A-ņeč-ka, - pēkšņi pa zilbēm izrunāja tētis, viņa balss skanēja savādi, un es pagriezos uz viņa pusi: tētis sēdēja galda tālākajā galā, pa labai rokai atradās pilns šķīvis, un vai nu viņa poza, vai neaizskartais ēdiens uz galda viņam blakus lika man ieskatīties uzmanīgāk. Viņš vairs neko neteica un pat nepakustējās, tāpat vien sēdēja, nokāris galvu, tomēr es uzreiz, vienā acumirklī sapratu, ka viņš ir piedzēries - pamatīgi, līdz pusnemaņai, tik ļoti piedzēries, ka tik tikko spēj nosēdēt uz krēsla.

- Kas ar viņu?... Viņš ir?... - Man nebija vajadzības skatīties ne uz Andreju un Natašu, uz kuriem tas ne mazākajā mērā neattiecās, ne uz Iru, kura nesatricināmi ēda un apkārt neskatījās; Miškas seja bija nelaimīga un tāda kā riebuma pilna, un, palūkojusies uz Serjožu, ieraudzīju, ka viņš ir nikns - ļoti nikns, tik ļoti, ka nespēj pat skatīties uz mani, it kā viņš uz mani dusmotos par to, ka es redzu, it kā es būtu vainīga.

- Nezinu, pa kuru laiku paspējis, - viņš aprauti noteica,

- atradu vēl vienu krāsni, blakusistabā, - viņš nenoteikti pameta ar roku kaut kur tumsā, mājas dziļumā, - un, kamēr es noņēmos ar malku... viņš taisījās aiznest jums spirtu, vismaz kaut cik aiznesa?

- Aiznesa, - es atbildēju, - tur bija vesela pudele...

- Acīmredzot bija vairāk par vienu, - Serjoža ar niknumu noteica, - velns parāvis!

Mēs vairs neko neteicām; klusumu iztraucēja tikai Iras dakšiņas džinkstoņa gar šķīvi, bet tad pēkšņi tētis, sazvārodamies uz sava krēsla, sarosījās, mēģināja iebāzt roku kabatā, bet tā tikai bezpalīdzīgi noslīdēja gar viņa apdilušās medību jakas blīvo audumu - pēc vairākiem neauglīgiem mēģinājumiem viņš atkal pamira, roku gļēvi nolaidis gar sāniem; galvu viņš tā arī nebija pacēlis.

- Laikam derētu nolikt viņu gulēt? - es nedroši ieminējos. Ira pēkšņi skaļi un skaidri ieķiķinājās.

- Jā, jā, - viņa attrauca un atbalstīja elkoņus pret galdu, - un ļoti vēlams viņu tā kārtīgi ieslēgt. Ja pareizi atceros, līdz nākamajam cēlienam vairs nepavisam nav tālu.

- Tas ir kā - līdz nākamajam cēlienam?... - es pārjautāju, juzdamās ļoti muļķīgi.

- Ā, tu nemaz nezini, - viņa omulīgi atsaucās, - Serjoža, tu viņai neesi stāstījis? Viņam patīk pajokoties, kad viņš ir iedzēris, šis mūsu tētis.

- Ira, viss, - celdamies kājās, paziņoja Serjoža, - noliksim viņu tālākajā istabā. Andrjuha, palīdzēsi? Miška, pieturi durvis.

Pēc visa spriežot, tētis pat nepamanīja, ka ir piecelts no krēsla un tiek kaut kur nests, - ja nebūtu vaļējo, vienā punktā bezjēdzīgi notēmēto acu, viņš atgādinātu cilvēku, kurš ir ļoti cieši aizmidzis. Viņi nozuda aiz durvīm - Miška tās pieturēja -un pēc brīža atkal parādījās uz sliekšņa, ar pūlēm cenzdamies izstumt pa šauro aiļu smagu gultu ar metāla atzveltni; iestīvējuši to istabā, viņi cieši piespieda atzveltni pie durvju aplodas -tagad tās atvērt nebija iespējams.

- Piedod, Miška, - ieteicās Serjoža, viņa balss izklausījās vainīga, - nāksies tev šonakt gulēt te, kur visi staigā.

Miška paraustīja plecus un apsēdās uz gultas maliņas, taču uzreiz pielēca kājās, jo gan vārgās koka durvis, gan gulta, ar kuru tās bija piespiestas pie aplodas, piepeši nodrebēja no spēcīga grūdiena, un tūlīt pat aiz sienas atskanēja balss, kuru tik tikko bija iespējams pazīt.

- Veriet vaļā, velni tādi, - viņš kliedza, - Serjoga, kurš vēl tur ir... Ātri taisiet vaļā!

- Nu re, sākas, - pusbalsī noteica Ira, - vecais labais cirks ar visiem uguņiem. - Serjoža sāpīgi saviebās.

Es piegāju pie Miškas, apliku rokas viņam apkārt, un kādu brīdi mēs vienkārši stāvējām pie durvīm un klausījāmies, bet otrā pusē tētis triecās pret tām ar plecu, raustīja rokturi un lamājās - izmisīgi un nikni, un es domāju: te nu tas ir, iemesls, kāpēc viņa nebija mūsu kāzās, lūk, kāpēc es viņu tikai pāris reižu esmu satikusi, lūk, kāpēc Serjoža nekad neaicināja viņu palikt pie mums nedēļas nogalē un tikās ar viņu viens pats pilsētā. Meitenīte, sēdēdama pie galda, pēkšņi sāka skaļi raudāt, Nataša, ātri paņēmusi viņu uz rokām, čukstēja mazajai ausī kaut ko mierinošu, un tad Serjoža, spēcīgi iespēris pa plānajām durvīm - tās žēli nočīkstēja -, iekliedzās:

- Tak aizveries vienreiz, velns parāvis!...

- Rāmi, rāmi, - Ira teica, pieiedama viņam klāt, - tu taču zini, tas ir bezjēdzīgi. Nepievēršot viņam uzmanību, viņš nomierināsies ātrāk.

Viņa izstiepa roku un vieglītēm saspieda Serjožas plecu, bet viņš uzreiz palocīja galvu un apsēdās uz gultas malas, drūmi raudzīdamies grīdā; viņš man par to nekad nebija stāstījis, ne vārda, es tikai zināju, ka starp viņiem kaut kas nav labi, gribētos zināt, kas vēl ir palicis aiz kadra, cik vēl ir svarīgu lietu un nenozīmīgu sīkumu, kuri ar viņu notikuši bez manis, pirms manis, un kuri, kā rādās, man ar viņu nekad nebūs kopīgi - atšķirībā no viņas. Lai nebūtu par to jādomā, mēģināju pajokot:

- Tagad laikam būtu muļķīgi ierosināt visiem ieraut mazliet spirta pēc vakariņām, ja? - Un uzreiz to nožēloju; pasmīnēja tikai Andrejs - Nataša noņēmās ar meitenīti, Serjoža pat neatskatījās, bet Ira sarauca pieri un nobolīja acis.

Pēc minūtēm desmit tētis beidzot apklusa; noskaņojuma uz sarunām nevienam vairs nebija, visi saprata, ka labākais, ko mēs tagad, pēc šīs bezgalīgi ilgās dienas, varam darīt, ir likties gulēt. Viena no trim istabām tagad bija aizņemta - pat ņemot vērā to, ka Marina ar Ļoņu šonakt paliks pirtī, uz kurieni vīrieši bija viņiem aiznesuši matraci un vairākas segas, divām atlikušajām istabām mūsu joprojām bija pārāk daudz - pieci pieaugušie un trīs bērni.

- Andrjuha, jūs ar Natašku iekārtojieties mazajā istabā -paņemiet līdzi malku, tur ir vēl viena istaba, - Serjoža ierosināja. Pagaidi, man gribējās teikt, tā nedrīkst, mēs ar viņu nevaram gulēt vienā istabā, es nespēšu, tā nav pareizi; viņš pamanīja manu skatienu un, negaidot piemiedzis man ar aci, turpināja:

- Tev, Ira, atvēlēsim vietu pie krāsns - gulta ir liela, tu ar diviem bērniem taču spēsi tur sagulēt? - Viņa piekrītoši pamāja. - Es tev tūlīt atnesīšu guļammaisu. Aiziet, Miška, aizskriesim līdz mašīnai.

Pietupusies blakus meitenītei, kura bija nomierinājusies un atkal pārvērtusies par nekustīgu, atsvešinātu ķīniešu elkdie-viņu - mazas ačteles, resni vaidziņi -, Ira āva viņai nost zābaciņus un man nepievērsa ne mazāko uzmanību, tomēr es tik un tā galīgi negribēju palikt ar viņu divatā - uz ātru roku uzrāvusi mugurā jaku, izgāju aukstajā verandā un izņēmu cigareti. Caur aizsalušo stiklu varēju redzēt, kā viņi pa piesnigušo dārzu iet uz vārtiem, iegrimdami kupenās un gaismodami sev ceļu ar lukturīti, - vienīgais, kas man bija palicis, nenovērtējami dārgs un neaizstājams, divi cilvēki, kuru dzīvība man ir svarīgāka par visu pārējo pasauli.

Tik tikko biju paspējusi izsmēķēt cigareti līdz galam un nodzēst to turpat uz koka palodzes (piedodiet, nezināmie saimnieki), kad viņi jau nāca atpakaļ; apkrāvies ar diviem guļammaisiem, Miška dzīrās iet iekšā, taču es viņu apturēju un atkal apkampu, kā vienmēr tādās reizēs, klusībā brīnīdamās par to, ka mans kārnais, smieklīgais puisēns, izrādās, ir gandrīz galvas tiesu garāks par mani, es pie tā laikam nekad īsti nespēšu pierast, viņa vaigs bija auksts un durstīgs - pavisam mazlietiņ, to klāja pa pusei caurspīdīgas jaunekļa pūciņas; viņš ierasti sastinga, pacietīgi ļaudams man viņu apkampt, abas rokas viņam bija aizņemtas; tu šodien izglābi mums dzīvību, es domāju, un neviens pat nepaspēja pateikt tev paldies, neviens neplikšķināja tev pa plecu, neteica tev, ka tu esi malacis, pavisam pieaudzis cilvēks, bet tu taču zini, cik ļoti es tevi mīlu, lai ari es to nesaku skaļi, tu taču zini, ja, tev noteikti jāzina. Beigu beigās viņš, kā jau parasti, uzmanīgi atraisījās no manām rokām un, apmulsumā kaut ko noburkšķējis, ar plecu atgrūda vaļā durvis, un mēs tumšajā verandā palikām divatā - uz nosarmojušā loga fona redzēju tikai tumšo Serjožas siluetu, un viņš, kolidz aiz Miškas aizvērās durvis, pienāca man klāt un klusi teica:

- Man tev ir pārsteigums, mazais. Nāc līdzi.

Kāpnes, kas veda uz otro stāvu, bija visai ļodzīgas, šauras un skaļi čīkstēja mums zem kājām; tie nebija ne bēniņi, ne mansards, bet kaut kas vidējs starp abiem - ar griestiem, kuri savā visaugstākajā punktā mazliet pārsniedza cilv'ēka augumu un tad strauji laidās lejup, tik strauji, ka pie sienām bija iespējams nokļūt, tikai nometoties četrrāpus, ar lukturīša gaismā tik tikko saskatāmiem parastajiem bēniņu krāmiem, ar mazu lodziņu tieši zem jumta. Tas bija vienīgais visā mājā, kas nebija aiznaglots; piegājusi tuvāk, es ieraudzīju debesis - melnas un caurspīdīgas, piekaisītas ar zvaigznēm, kuras atgādināja kniepadatas dūrienus tumši zilā samtpapīrā, - bet apakšā, tieši zem loga, bija zema, pašaura guļamlāva. Serjoža nometa uz tās pēdējo guļammaisu, novilka āra jaku un nodzēsa lukturīti.

- Nāc šurp, maziņā, - viņš klusi pasauca, - es pēc tevis esmu briesmīgi noilgojies.

Matracis bija ciets, ar vecām, čīkstošām atsperēm, no kurām daļa, tā vien liekas, bija gatava pārraut pušu no vecuma izdilušo apšuvumu un izrauties brīvībā - to varēja just pat caur biezo guļammaisu; matracis oda pēc putekļiem un nedaudz pēc mitruma, bet tas viss nebija svarīgi - es ar lūpām un degunu piespiedos pie Serjožas siltā kakla tai vietā, kur beidzās viņa adītā džempera apkakle, no visa spēka ieelpoju un aizturēju elpu, aizvērusi acis. Lūk, te tā ir, mana vieta, tieši te man jābūt, tikai te mani tik tiešām pārņem miers, un es esmu gatava tā gulēt nedēļu, mēnesi, gadu, un viss pārējais lai iet pie velna, viņš pievilka mani sev klāt un noskūpstīja - ilgi, maigi, es sajutu viņa pirkstus, kuri pēkšņi vienlaikus bija visur - man uz gurniem, uz kakla, uz atslēgas kaula, nodžinkstēja viņa siksnas sprādze, nočirkstēja manu džinsu rāvējslēdzējs, pagaidi, es čukstēju, pagaidi, sienas ir plānas plānītiņas, varēja dzirdēt, kā Ira klusā balsī ieaijā bērnus, viņi dzirdēs, es teicu, viņi noteikti mūs izdzirdēs, nospļauties, mazais, viņa karstā elpa apsvilināja man ausi, lai viss iet pie velna, es gribu tevi, atsperes žēlabaini nočīkstēja, viņš ar delnu aizspieda man muti, un viss izgaisa - kā bija izgaisis vienmēr, kopš pirmās dienas, un, tāpat kā vienmēr, apkārtējā pasaule vienā mirkli savāzās, pārvērtās mazītiņā punktā uz apziņas robežas un izzuda pavisam, un palikām tikai es un viņš, un bez mums vairs neviena.

Pēc tam mēs skatījāmies zvaigznēs un smēķējām vienu cigareti uz abiem, pelnus nopurinādami turpat uz grīdas, kādam droši vien derētu pasargāt, es miegaini teicu - neuztraucies, mazais, guli, Andrjuha pēc trim stundām mani pamodinās -gribi, es pasēdēšu kopā ar tevi, pamodini mani - muļķības, guli, maziņā, viss būs labi - un tad es aizmigu ciešā miegā bez sapņiem, piespiedusi vaigu pie viņa siltā pleca, vienkārši iekritu siltā, klusā, drošā tumsā, vairs ne par ko nedomādama un ne no kā nebaidīdamās.

* * *

...ja uz mirklīti atver acis, var redzēt, ka ārā joprojām ir nakts, melns kvadrātveida lodziņš mums virs galvas, mazs, ar zvaigznēm izšūts debesu ielāps, ir kluss un auksti, ļoti auksti, vajag savilkt segu līdz zodam, taču rokas neklausa, debesis pēkšņi sakustas, zvaigznes pārvietojas, ievelkot astainas sliedes, melnais loga kvadrāts nāk virsū, kļūst arvien lielāks, putekļainie, izsalušie bēniņi beidzot izgaist, un visapkārt vairs nav neviena. Tā nemaz nav bail - gulēt uz muguras un skatīties augšup, ziemas melnumā, bez domām, uztraukumiem un bailēm, mēs tik labi to protam bērnībā - paspert soli sānis un likt visai pasaulei izgaist, vienkārši uzgriežot tai muguru, izslēgt skaņas, ieplestām rokām iekrist kupenā, atmest galvu un sastingt, jūtot tikai mieru, klusumu un aukstumu. Tas nav bīstams, tas iemidzina, just, cik nesteidzīgi, kā milzīgs valis, tev apakšā kustas planēta, kura tev nepievērš uzmanību, neko par tevi nezina; tu esi tikai mazītiņš punkts, punktēta līnija, no tevis nekas nav atkarīgs, tu vienkārši guli uz muguras, un kāds tevi ved, velk uz priekšu kā ragaviņās. Mamma atskatās un saka - Aņa, tu neesi nosalusi? Vēl mazliet pacieties, jau gandrīz esam mājās - tu neredzi viņas seju, tikai debesis, kuras kustas - kopā ar tevi, tomēr lēnāk nekā tu; arī tad, ja tu aizvērsi acis, arī tad, ja aizmigsi, kustība turpinās, un tumsa, un aukstums; aukstums, kurš no tevis neatstājas.

Es uz mirkli iznirstu - Serjožas nav, putekļainā, pievilgusī lāva, klusējošie svešu cilvēku krāmi, kas to ielenc no visām pusēm, cietās atsperes, kas spīvi duras mugurā, un nav spēka pagriezties; auksti, slāpst. Guļammaisa rāvējslēdzējs skrāpē vaigu, un grūti noturēt acis vaļā - ik reizi, ar pūlēm pavērdama plakstus, redzu, ka sienas pienākušas solīti tuvāk, bet griesti mazliet atkāpušies, un, lai gan debesis ar visām savām zvaigznēm atkal ir iespīlētas mazā loga rāmī, ieskatoties uzmanīgāk, var redzēt, ka tās dreb, uzpūšot stiklu, gatavas ielauzties un atkal nogāzties pār mani. Tā droši vien mājas pretojas iebrukumam - uzsūtot tajās aizmigušajam svešainim bezcerīgus, nebeidzamus nakts murgus, uzbāzīgus sapņus, kuros ieaužas katra sašutusi vēja nopūšanās skurstenī, katra nepazīstamā smarža vai skaņa, ko izdveš iztraucētais mājoklis, kurš pieder citam cilvēkam, - vecas lietas, sienas un čīkstošas kāpnes cenšas palikt uzticīgas saviem saimniekiem arī tad, ja tie jau sen ir miruši un vairs nekad neatgriezīsies; tu vari izlikties, ka nemani šo naidīgumu, šo sašutumu un nejūti, kā tevi mēģina izgrūst ārā, taču aizmidzis tu uzreiz kļūsti neaizsargāts un vājš un nespēj pretoties.

Kad nākamreiz atvēru acis, viss bija izgaisis - loga rāmī iespīlētās melnās debesis, čīkstoņa un nopūtas; lietas vairs nekustējās, sienas bija atkāpušās - pa mazo lodziņu zem griestiem iekšā tagad lūkojās blāvā, saules neskartā ziemas rītausma, kas apgaismoja putekļainos, krāmiem pieblīvētos bēniņus, kuri bija mani tik ļoti biedējuši nakti un tagad izskatījās tik ikdienišķi. Viss atkal bija kārtībā, palicis tikai aukstums un slāpes; piecēlusies sēdus, es kādu brīdi nekustējos, sakopodama spēkus, lai pieceltos, - man tikai jāaiziet prom no šejienes, jānokāpj lejā, siltumā apēst kaut ko karstu, un es uzreiz jutīšos labāk. Ar pūlēm sasēju zābaku saites - pirksti neparko negribēja klausīt, un saites visu laiku izslīdēja no rokām -, uzrāvu mugurā jaku un gāju uz kāpnēm.

Lejā, verandā, ietinies savā siltajā jakā un paslēpis sejas lejasdaļu zem saslietās apkakles, snauda Andrejs; Serjožas bise stāvēja turpat blakus, pieslieta pie sienas. Stikli bija tā aizsaluši, ka vairs nebija caurspīdīgi - ārā vispār nekas nebija redzams, it kā pa nakti, kamēr mēs gulējām, kāda gigantiska roka būtu namu kopā ar verandu izrāvusi no zemes un noslīcinājusi pienā. Izdzirdējis manus soļus, Andrejs satrūkās, pacēla galvu un man pamāja.

- Naktī bija elles aukstums, - viņš teica un nožāvājās, uz palodzes viņam blakus stāvēja vēl kūpoša tējas krūze, un garaiņi, kas no tās cēlās, mazpamazām kausēja stiklu noklājušo ledus garozu, - ej iekšā, pasildies. Mums ir paveicies - šodien laiks ir apmācies, skursteņa dūmi no ceļa nebūs redzami, var mierīgi kurināt krāsni.

Pienainais baltums, kas bija ielencis verandu, mani apžilbināja, taču iekšpusē māja slīga puskrēslā - un, lai gan daži dēļi, kas naktī sedza logus, tagad bija norauti, pa šīm šaurajām spraugām tik un tā iekļuva pārāk maz gaismas, tādēļ biju spiesta apstāties uz sliekšņa, lai ļautu acīm pierast pie tumsas. Gaiss omulīgi smaržoja pēc svaigi uzvārītas kafijas.

- Durvis ver ātri ciet, - kaut kur no galda puses atskanēja Iras balss, - bērni saaukstēsies.

- Pamodies? - man pretī piecēlās Serjoža. - Es tevi necēlu augšā, tu naktī ļoti nemierīgi gulēji. Sēdies pie galda, Aņka, brokastis jau gatavas.

Iedomājoties par ēšanu, mani pārņēma nelabums.

- Es negribu ēst, - sacīju, - tā gulta bija briesmīga, man sāp visas maliņas, un tur, augšā, es baisi nosalu. Mazliet pasēdēšu pie krāsns un tad paēdīšu, labi?

Negribējās pat vilkt nost āra jaku - it kā aukstums, kas mani bija mocījis visu nakti, būtu paslēpies kaut kur iekšā, zem ādas, skriemeļos, mugurkaulā, un, paverot vaļā jaku, es varētu to tikai izlaist laukā un tas uzreiz šeit aizpildītu katru kaktiņu, pa spraugām izkaltušajos logos izspiestu no šīs mazās istabas visu tajā saglabāto siltumu, un tad es vairs nekad nespēšu sasildīties. Ar plecu piespiedos pie krāsns mūra sāna, nebaidīdamās nedz nosmērēties, nedz apdedzināties; ja varētu, es apgultos turpat uz grīdas pie vaļējās krāsns mutes kā suns, lai nepalaistu garām ne kripatu no tās nākošā siltuma, sasodītā krāsns, nezin kāpēc tā nemaz nesilda.

- Kas vēl nebūs - negribu ēst? - noprasīja Serjoža. - Tu jau vakar visu dienu neko neēdi. Marš, pie galda; Miška, ielej viņai tēju. Aņa, tu dzirdi? Kaut jaku novelc, te ir karsti.

Nekustēšos ne no vietas, es domāju, pietupdamās pie krāsns, raupjie ķieģeļi viegli noskrambāja man vaigu, vajag kaut mazliet sasildīties, lieciet mani mierā, man nevajag to jūsu tēju, vienkārši ļaujiet man te pasēdēt.

- Aņka! - Serjoža atkārtoja, un viņa balss bija dusmīga.

- Nu kas tev lēcies?

- Nekas, - es atbildēju, aizverot acis, - man tikai ir auksti, briesmīgi auksti. Es neēdīšu, man neko nevajag, vienkārši gribu sasildīties.

- Tu teici, ka tev sāp visas maliņas? - asi noprasīja Ira, un kaut kāds nepatīkams sasprindzinājums viņas balsī uz mirkli izrāva mani no vienaldzīgās, miegainās aizmirstības, kas jau sāka mani pārklāt kā ciešs, blīvs vāks, it kā es par kaut ko būtu aizmirsusi, bet tagad - tūlīt, tūlīt - atcerēšos; ar grūtībām atvēru acis - istaba man priekšā izplūda un drebēja. Ieraudzīju Serjožu, kurš bija piecēlies kājās, Mišku, kurš nāca pie manis ar karstas tējas krūzi rokā, un aiz viņiem - baiļu izķēmoto Iras seju, bālu jautājuma zīmi, kas vienā rāvienā uztrieca mani kājās: acumirklī, tā, ka apreiba galva, it kā man kāds būtu kaut ko apdullinoši iebļāvis ausī; rībēdams apgāzās pie krāsns noliktais krēsls, kuru biju aizķērusi ar elkoni.

- Nenāc man klāt! - es uzkliedzu Miškam, un viņš uzreiz apstājās kā zemē iemiets - tik spēji, ka mazliet tējas izšļakstījās no pilnās krūzes un prāva lāse noplakšķēja uz grīdas; viņš vēl neko nebija sapratis, tāpat kā Serjoža, kurš līdz šim nebija paspējis paspert ne soli, kurš stāvēja ar sastingušu, neizpratnes pilnu seju. - Nenāciet man klāt, - es atkārtoju, piegrūdu abas rokas pie mutes un sāku kāpties atpakaļ - tik ilgi, līdz ar muguru atdūros pret sienu, un visā šajā laikā es redzēju tikai Iru, kura ar vienu roku spieda pie sejas dvieli, bet ar otru aizsedza viņai blakus sēdošā puisēna seju.

mutes, aizturējusi elpu, it kā pat manis izelpbtais gaiss būtu indīgs un visiem pārējiem bīstams. Vienīgā šīs mazās, krāmu pilnās istabeles priekšrocība bija pamatīga metāla aizšaujamā bulta pie durvīm; tā bija pieskrūvēta pie aplodas ar četrām resnām skrūvēm - koka durvis bija izkaltušas, sariezušās, un tās pat nebija iespējams kārtīgi aizvērt, nemaz nerunājot par šīs sasodītās bultas aizšaušanu, es nolauzu nagu un nobrāzu ādu uz pirkstiem, tomēr beigu beigās izdarīju gan vienu, gan otru, tikai pēc tam sajūtot, kā mani pamet pēdējie spēki - kā gaiss no pārdurtas riepas; es vairs nespēju paspert nevienu vienīgu soli un noslīgu uz grīdas turpat uz sliekšņa. Tajā pašā brīdī sakustējās durvju rokturis.

- Aņka, atver, - otrā pusē klusi teica Serjoža, - nevajag jukt prātā.

Es neatbildēju - ne jau tādēļ, ka negribēju, vienkārši tagad, lai izrunātu kaut vārdiņu, vajadzētu pacelt galvu, izspiest no plaušām gaisu, paldies dievam, te ir silti, buržujkrāsniņa jau ir izkurējusies, bet vēl nav atdzisusi, vajag saņemties un tikt līdz gultai, līdz turienei ir kādi pieci soļi, ne vairāk, tas taču nevar būt tik grūti, es tikai mazlietiņ te pasēdēšu un tad mēģināšu to izdarīt - nav taču par visām varēm jāceļas kājās, varu aizrāpot ari uz visām četrām, tad ar rokām pievilkties un beidzot nolikties guļus; galvenais neapgulties te, uz gridas pie durvīm, jo, tagad apgūlusies, es pilnīgi noteikti vairs nespēšu piecelties. Aiz durvīm kaut kas notika, taču balsis pie manis nokļuva it kā cauri biezai vatētai segai, un kādu laiku tās bija vienkārši bezjēdzīgu skaņu birums, un tikai pēc tam, pakāpeniski, ar aizkavēšanos apjautu atsevišķu vārdu nozīmi.

- Veriet vaļā durvis. Jāizvēdina viss - ātri! Anton, nāc šurp, velc silto jaku. - Tā bija Ira.

- Tas nav iespējams, mēs visu laiku bijām kopā. - Šis ir Serjoža.

- Kas jums te par bļaustīšanos? Kas lēcies? - Andrejs.

- Vāciet kopā mantas, te nedrīkst palikt. - Atkal Ira.

- Mūsu mantas ir tur, istabā! - Tā ir Nataša.

Viņi runāja un runāja, visi reizē, un viņu izrunātie vārdi pamazām sajaucās kopā, savijās, saaudās, pārvērtās vienmērīgā, nepārtrauktā dunoņā. Kad biju maza, man ļoti patika, aizmiedzot acis un aizturot elpu, iebāzt galvu ūdenī: kāju pirkstgali atduras pret vannas malu, mamma nāk pa gaiteni no virtuves -desmit soļu, viens, divi, trīs, četri, zem ūdens soļus kaut kā var labāk dzirdēt, deviņi, desmit - un viņa ir klāt, Aņuta, tu atkal nirsti, celies, laiks mazgāt galvu, caur ūdeni mammas balss izklausās dobji, neskaidri, zem ūdens ir mierīgi un silti, taču beidzas gaiss un jāiznirst. Jāiznirst.

Laikam biju piemiguši - ne uz ilgu laiku, uz dažām minūtēm, lai gan varbūt uz pusstundu, jo, kad nākamreiz atvēru acis, aiz durvīm jau valdīja pilnīgs klusums. Kaut kas tagad bija citādi - es uzreiz pat nesapratu, kas īsti, - tagad istaba bija pilna ar gaismu: spožu, baltu un žilbinošu; kāds bija novācis dēļus, ar kuriem bija aiznaglots logs, un es nobrīnījos par to, cik tas, izrādās, ir liels - tagad bija skaidri redzama katra plaisa grīdas dēļos, gružu kaudzītes pa kaktiem, nobružātie logu rāmji un palodzes ar mušām, kas palikušas no vasaras un aizmigušas, skaidas un pelni uz grīdas pie krāsniņas, izbalējušais svītrainais matracis uz gultas. Joprojām sēdēdama turpat, uz grīdas pie durvīm, es nesteidzīgi un rūpīgi aplūkoju istabu, kurā biju nonākusi; tagad, kad durvis bija droši noslēgtas, man vairs nebija bail - gandrīz vienaldzīgi domāju par to, ka droši vien tieši šajā mazajā, svešajā istabelē ar muļķīgo noplēšamo kalendāru pie sienas - laiks tajā bija apstājies deviņpadsmitajā septembrī - es nomiršu.

Ne reizi šajās beidzamajās baigajās nedēļās, kas bija aizritējušas kopš brīža, kad pilsētā izsludināja karantīnu, kad es uzzināju, ka mammas vairs nav, kad mēs skatījāmies televīzijas reportāžas par tukšajām, mirstošajām pilsētām, un, kad no tiesas braucām tām garām un redzējām cilvēkus, kuri ragaviņās ved savus mirušos pa piesnigušām ielām, fonā skanot vienmērīgai, metāliskai zvanīšanai, kas tālu aizdunēja ledainajā gaisā; un pat pēc tam, sastopoties ar drūmajiem ļaudīm rūsainos plik-ādas kažokos uz tukša meža ceļa, - ne reizi visā šajā laikā man nebija ienācis prātā, ka es - tieši es, es personīgi - varu nomirt, it kā tas viss - epidēmija, mūsu steidzīgā bēgšana, vārdzinošais, negaidītu un nepatīkamu pārsteigumu pilnais ceļš un pat tas, kas bija noticis ar Ļoņu, - būtu tikai datorspēle, reālistiska un baisa, taču, vienalga, tikai spēle, kurā vienmēr paliek iespēja atgriezties soli iepriekš un atcelt vienu vai vairākus no pēdējiem aplamajiem lēmumiem. Ko es biju izdarījusi nepareizi? Kad biju kļūdījusies - tai reizē, kad noņēmu masku, lai parunātu ar laipno apsargu benzīntankā, vai vakar mežā, kad neuzmanīgi ieskrēju taisni rokās smaidīgajam svešiniekam ar lapsādas cepuri?

Ar pūlēm piecēlos kājās - galva vēl aizvien reiba, ausīs džinkstēja -, piegāju pie loga un, piespiedusi pieri pie aukstā stikla, paelpoju tam virsū, lai varētu paskatīties ārā. Logs bija uz sētas pusi - bija redzama pirts ar pusvirus atstātām durvīm un pēdu taciņa, kas pa dziļo sniegu savienoja pirts lieveni ar māju. Ārā nebija nevienas dzīvas dvēseles, un arī mājā valdīja pilnīgs klusums - uz mirkli gandrīz biju gatava noticēt, ka tikmēr, kamēr es snauduļoju, pārējie ir uz ātru roku sametuši mantas mašīnās un aizbraukuši, atstājot mani te vienu. Protams, tā nevarēja būt, taču man par katru cenu vajadzēja nodarbināt prātu - vienalga ar ko, lai tikai no jauna neieslīgtu aptrulinošajā, vienaldzīgajā miegainībā, kas atkal sāka mākties virsti, man neizturami gribējās ierāpties gultā, apsegties ar guļammaisu, aizvērt acis un iegrimt dziļā, žēlsirdīgā miegā - taču durvis bija aizslēgtas, aiz tām vairs nebija dzirdamas balsis, un es kaut kā pilnīgi skaidri zināju, ka tad, ja es tagad aizmigšu, noteikti palaidīšu garām to brīdi, kad Serjoža šīs durvis uzlauzīs, un es nepaspēšu viņu apturēt.

Neguli, es sev teicu, baidies, ei, tu taču mirsti, nodzīvosi vēl trīs, varbūt četras dienas, bet tad nomirsi, kā jau viņa teica -murgi, krampji, putas -, nu kas ar tevi, baidies, tikai šie vārdi nezin kāpēc neko nenozīmēja, neizraisīja nekādas emocijas, es pieķēru sevi sēžam uz palodzes ar aizvērtām acīm un tad sāku domāt par to, ka viņi tomēr ir aizbraukuši un, ja tagad atvēršu logu un izliekšos ārā, tad vēl paspēšu ieraudzīt, kā gausi, stiegot sniegā, prom rāpo viņu mašīnas - tās varēs redzēt tikai lidz ielas galam, pēc tam viņi nozudīs aiz līkuma, un es līdz pašām beigām neieraudzīšu vairs nevienu pašu cilvēka seju; kādu laiku droši vien vēl spēšu piemest krāsnī malku, bet pēc tam noteikti pienāks bridis, kad es vienkārši vairs nejaudāšu piecelties un gulēšu šeit, šajā gultā, atdziestošajā mājā, un varbūt nosalšu, vēl pirms mani būs pievārējis vīruss, - tas viss šķita tik nereāli, tik neīsti, interesanti, kā būtu labāk, es vienaldzīgi domāju, vienkārši nosalt pa miegam vai nomirt, raustoties krampjos, no kakla kāpjot asiņainām putām? Vēlreiz uzpūtu stiklam un uzreiz ieraudzīju Mišku, kurš nekustīgi stāvēja ārā pie loga, -kolīdz atvēru acis, viņš uzreiz palēcās, ar pirkstiem ieķērās platajās koka mežģīnēs, kas ietvēra logu, un, vieglītēm atsizdamies ar kājām pret mājas sienu, no otras puses piespieda pieri pie stikla - tā, lai es mazajā atkusušajā laukumiņā redzētu viņa seju: tikai tad es beidzot patiešām nobijos.

Droši vien mēs ar viņu tagad varētu parunāties - cauri plānajam stiklam nebūtu grūti vienam otru sadzirdēt -, taču kaut kā nedz viņš, nedz es neizrunājām ne vārda; viņš skatījās uz mani saspringti un laikam pat dusmīgi - ilgu brīdi es lūkojos viņa kalsnajā, nopietnajā sejā un tad, pacēlusi roku, mazliet paglaudīju stiklu - vienu reizi, otru -, viņš uzreiz sarauca pieri un sāka ātri mirkšķināt acis, un es steigšus tēloju, ka tikai tīru nost sarmu, lai viņu labāk redzētu, un teicu - Miška, nu kas ar tevi, atkal ārā bez cepures, cik reižu tev jāsaka, marš, kārtīgi apģērbties, ausis nosals un nolūzīs -, un viņš uzreiz nolēca zemē un aizgāja uz labo pusi pa taciņu, kas iemīdīta gar māju, un atskatījās tikai vienu reizi, bet es vicināju abas rokas - ej pēc cepures, ātri lai gan nebiju pārliecināta, ka viņš mani vēl redz, un apraudājos tikai tad, kad viņš jau bija nozudis aiz stūra.

Atkal noraustījās durvju rokturis.

- Ei, - paklusām pasauca Serjoža, - ko tu tur dari - pinkšķi?

- Pinkšķu, - es atzinos un piegāju tuvāk.

- Un durvis man nevērsi vaļā?

- Nevēršu, - es teicu.

- Nu never arī, - viņš tad sacīja, - ja tev tā ir mierīgāk ap sirdi. Tikai es nekur prom neiešu, tu taču to saproti, ja?

- Neej, - es atsaucos un atkal apraudājos, un vēlreiz atkārtoju: - Neej, - un no jauna apsēdos uz grīdas pie durvīm, lai nepalaistu garām ne vārda no tā, ko viņš man tūlīt pateiks.

Viņš teica, ka mēs abas - gan es, gan Ira - esam aptaurētas panikotājas. Viņš teica, ka man nevar būt vīruss, jo mēs visu laiku esam bijuši kopā un neviens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kurus mēs paspējām sastapt, nav bijis slims. Viņš teica: tu pa šīm dienām ļoti noguri un naktī nosali, tā ir visparastākā saaukstēšanās. Mums ir medus un zāles, viņš teica, un es te atradu burku aveņu ievārījuma, un vēl es tev izkurināšu pirti, viņš teica, un pēc pāris dienām tu būsi pilnīgi vesela. Es vienalga tevi nelaidīšu iekšā, teicu es. Zoss tāda, viņš bez mazākās minstināšanās atsaucās. Divas mājas aiz mūsējās viņi esot atraduši vēl vienu namu ar krāsni un tieši šobrīd pārvedot uz turieni mantas, viņš teica, un, kad tur būšot uzsilis, viņi uz turieni pārnesīšot Ļoņu. Viņi visi būs tur, Miška arī būs pie viņiem, viņš teica, te vairāk neviena nav - tikai tu un es, un, pat ja jums abām ir taisnība - lai gan tā nevar būt, es par to nešaubos -, bet, ja nu pēkšņi jums ir taisnība un tu patiešām esi dabūjusi vīrusu, tad arī es jau esmu slims, padomā pati, nav nekādas jēgas slēgt ciet šīs stulbās durvis. Mēs skaidri nezinām, es teicu, mēs nevaram skaidri zināt. Tu drīz sāksi salt, viņš teica, tā mazā krāsniņa tev tur noteikti jau ir izdzisusi, un tu nemāki iekurināt uguni. Tev būs vajadzīgs ūdens, un pēc tam tev vajadzēs uz tualeti, viņš teica, tik un tā nāksies tās durvis atvērt. Apsoli man, teicu es, apsoli, ka nelauzīsi tās vaļā un uzliksi masku, un paliksi tur, aiz durvīm, un, ja man vajadzēs iziet no šejienes, tu paiesi nost un nenāksi man klāt. Kādas blēņas, viņš teica, ja tu neapsolīsi, teicu es, es vairs neteikšu tev ne vārda. Apsolu, viņš teica, apsolu, tu, glupā zoss, es neuzlauzīšu durvis un neiešu iekšā, un uzlikšu masku, tikai ļauj man tev iekurt uguni un atnest ūdeni. Vēlāk, teicu es, man vairs nav auksti un nemaz negribas dzert. īstenībā, teicu es, vairāk par visu pasaulē es gribu gulēt - briesmīgi gribu, līdz nāvei gribu gulēt, tu taču pabūsi te ar mani, kamēr es gulēšu, ja? Guli, viņš teica, es šeit esmu.

Un es gulēju - visu dienu līdz pašam vakaram, līdz aiz loga kļuva pavisam tumšs, gulēju trauslā, nemierīgā miegā; sākumā man bija karsti, tad auksti, bet pēc tam atkal karsti, pa vidu es modos un metu nost guļammaisu vai atkal savilku to līdz pat ausīm, bet visu šo laiku zināju, ka viņš ir tepat blakus, aiz durvīm, un reizēm pamozdamās ierunājos - “fū esi te?” - vienkārši tāpēc, lai izdzirdētu, kā viņš uzreiz atbildēs - “esmu” - un pajautās - "nu, vai beidzot būsi nosalusi?” -, lai viņam atbildētu - "vēl ne, te ir silti, es vēl pagulēšu, labi?” Reizi vai divas kāds no ārpuses klauvēja pie durvīm, varbūt tētis vai Miška, un viņš izgāja verandā - es dzirdēju, kā noklaudz ārdurvis, un ar gribasspēka piepūli piespiedos palikt nomodā līdz tam brīdim, kad viņš atkal ienāca mājā. Vēlu vakarā viņš pienāca pie durvīm un teica, ka vairs netaisās ar mani strīdēties, ka viņš ir uzvārījis man tēju ar avenēm un medu un ka man jāatver durvis, lai viņš varētu man iekurināt krāsni. “Es uzliku masku,” viņš teica, “atver durvis, ja gribi - izej no istabas, pastāvi verandā, es tevi pasaukšu.” - “Paej labi tālu nost no durvīm,” teicu es un mēģināju piecelties no gultas - uzreiz neizdevās, galva griezās un ceļi ļodzījās, tumsā nekādi nespēju uztaustīt to nolāpīto durvju aizšaujamo un pat sabijos, ka vispār nevarēšu atrast durvis, līdz atkal būs pienācis rīts, tomēr beigās atradu un atvēru; viņš stāvēja lielās istabas tālākajā stūrī, un, kā jau viņš bija solījis, sejai priekšā bija zaļš marles taisnstūris, taču pēc viņa acīm redzēju, ka mans izskats ir viņu nobiedējis, un es aizgriezos, lai pēc iespējas ātrāk izietu pa durvīm verandā. Jau pēc dažām minūtēm viņš mani pasauca atpakaļ - kad atgriezos savā kambarītī, mazajā čuguna krāsniņā spoži dega uguns, gultā bija nolikts vēl viens guļammaiss, bet blakus uz grīdas kūpēja liela krūze ar tēju. “Tas taču ir tavs guļammaiss, vai ne?” es jautāju, aizslēgdama durvis. - “Neņem galvā” viņš uzreiz atbildēja, “es te atradu segas, ar mani viss būs kārtībā, iedzer tēju un liecies gulēt, tur uz grīdas pie krāsniņas ir vēl malka - katru reizi, kad pamodīsies, mazliet piemet klāt, es esmu šeit, ja būšu vajadzīgs, - pasauc mani”. “Kā iet Ļoņam?” es jautāju, jau migdama ciet. "Tu neticēsi,” viņš teica, “Ļoņka mēģina celties augšā, prasa ēst, tik tikko pierunājuši viņu gulēt mierīgi, kā rādās, viss būs labi, viņš lika tevi sveicināt, dzirdi, viņš teica - mēs ar Aņku te pāris dienu paslimosim un tad brauksim tālāk." jums nāksies vairākas dienas pagaidīt, līdz es nomiršu, es nodomāju, taču skaļi to nepateicu, labi, ka arī Ļoņu vēl nedrīkst nekur vest un jūs sēžat šeit, šajā izmirušajā vasarnīcu ciematā, un dārgo laiku netērējat manis dēļ.

Nākamreiz pamodos, gaismai austot - patiesībā tā pat vēl nebija rītausma, vienkārši debesis vairs nebija melnas kā tinte, bet gan kļuvušas tumši zilas, un jau varēja redzēt priekšmetu aprises: gulta, krāsniņa, krūze uz gridas, durvis. Neizturami sāpēja kakls, un es iedzēru dažus atdzisušās tējas malkus; pēc tam iemetu krāsniņā pagali - malka bija gandrīz sadegusi - un uzliku augšā krūzi, lai tā kaut nedaudz sasiltu. Tualete bija ārā -es uzmanīgi, cenzdamās rīkoties tā, lai nebūtu trokšņa, atslēdzu durvis un palūkojos laukā. Arī lielā krāsns bija gandrīz apdzi-susi - sarkanīgi gailēja ogles, kuru blāvajā gaismā es ieraudzīju Serjožu: viņš gulēja tajā gultā, kuru vakar bijām atdevuši Irai ar bērniem - viņa poza bija neērta, sega noslīdējusi. Piespiedusi sejai priekšā piedurkni, uz pirkstu galiņiem lavījos ārā.

Sals mani sagrāba uzreiz, kad es vēl biju verandā, nepaspējusi pat iziet no mājas; cik neērti ir mirt vasarnīcu ciematos, pašai negaidot, nodomāju un nespēju nepasmaidīt par tādu iedomu, nekādu siltu labierīcību nav, esi vai neesi slims, vienalga - esi tik laipns, velcies ārā, agri vai vēlu man droši vien vajadzēs lūgt, lai viņš man atnes spaini, drīz es vienkārši vairs nespēšu iziet ārā, bet pēc tam acīmredzot arī piecelties vairs nejaudāšu, ko es tad iesākšu; bet, ja tā padomā, tad varbūt man vairs nemaz negribēsies uz tualeti, būtu labi, ja negribētos, raustīties krampjos droši vien ir mokoši, viņa teica - dažiem nepaveicas un viņi visu laiku ir pie samaņas, ja nu tieši man paveiksies, ja nu man būs drudzis vai murgi un sāksies tie sasodītie krampji, t*ad jau nu gan es noteikti nespēšu viņu noturēt, viņš uzlauzīs durvis, un nekāda maska viņam nepalīdzēs, velns parāvis, pat ja man nepaveiksies, kur ir garantija, ka es nepārbīšos, kad kļūs patiešām slikti, ka pati viņu nepasaukšu? Varbūt aiz bailēm, bet var arī būt, ka no bezspēka es kādu brīdi nespēju paspert ne soli un nekustīgi stāvēju verandā, pieķērusies pie durvju aplodas, - sirds pukstēja kaut kur kaklā, neļaujot ieelpot, pēkšņi viscaur nosvīdu, un sviedri -deniņos, gar mugurkaulu - acumirklī sasala; vajadzētu vismaz iziet no mājas, būtu smieklīgi līdz nāvei nosalt tepat uz sliekšņa, es ar roku sataustīju uz palodzes atstāto lukturīti, atvēru durvis un izgāju ārā. Tur bija daudz tumšāks, nekā bija izskatījies no mājas iekšpuses, - es jau ar pirmo soli netrāpīju uz taciņas un iegrimu sniegā līdz ceļiem, kāds šausmīgs aukstums, ak dievs, jāatver acis, neguli, vēl stulbāk būtu nosalt tualetē, ver vaļā acis, jāatgriežas mājā, neguli, tikai neiedomājies tagad aizmigt. Kakls sāpēja tā, it kā tur būtu sabērtas stikla lauskas, reiba galva; cik te ir tumšs, un nolādētais lukturītis apgaismo tikai mazu sniega pleķīti zem kājām, galvenais ir atkal nenoiet no taciņas, ja es vēlreiz iegrimšu līdz ceļiem, man vairs nebūs spēka izkārpīties, galvenais ir nenokrist un iet uz priekšu, viens solis, nākamais -jāturas uz taciņas, un tā mani aizvedīs līdz pat ārdurvīm, neguli, gulēt nedrīkst, ver vaļā acis.

Taciņa tomēr neaizveda mani pie ieejas verandā, biju nonākusi pie vārtiņiem un to sapratu tikai pēc tam, kad uztriecos tiem virsū tā, ka lukturītis izkrita man no rokas - tas turpināja blāvi spīdēt cauri sniegam, un izskatījās, ka tur kāds lasa zem segas; es noliecos un iebāzu roku sniegā - pirksti uzreiz sastinga gandrīz līdz nejutībai, un biju spiesta paņemt lukturīti otrā rokā, citādi tas atkal izkristu. Šis ir mazdārziņš, es sev teicu, apmaldīties te nav iespējams, desmit soļu uz pretējo pusi, un tu pavisam noteikti nonāksi pie mājas, nomierinies, vienkārši pagriezies un ej atpakaļ. Vārtiņiem pat nebija aizšaujamā, tikai pilnīgi sasalusi, pie staba klāt pietīta stieples cilpa; pēkšņi attapos, ka lukturīti esmu pasitusi padusē un ar abām rokām centīgi tinu vaļā stiepli - un pat nebiju pārsteigta; pirkstus jau nejutu nemaz, taču pēkšņi cilpa padevās, un vārtiņi tomēr atvērās. Ņemt lukturīti rokās nebija jēgas, tas tūlīt pat atkal izslīdētu, es mazliet pieliecos, lai gaismas aplis sasniegtu zemi, ieraudzīju mūsu mašīnu iebrauktās sliedes un sāku lēni iet pa tām; ja es turēšos sliedēs, viņš pēc pēdām nevarēs mani atrast, viņš pamodīsies tikai pēc vairākām stundām, un viņam uzreiz neienāks prātā pārbaudīt, kur es esmu, viņš domās, ka guļu, man pietiek laika, cik vienkārši, kāpēc es agrāk par to neiedomājos, nekādu krampju, nekādu putu, kā stāsta, nosalšana nepavisam nav sāpīga - tu vienkārši aizmiedz un vairs neko nejūti, vienkārši jāpaiet tālāk prom, vislabāk būtu nogriezties gar stūri, te ir tik lielas kupenas, apsēsties, aizvērt acis un mazliet pagaidīt, tikai kāpēc joprojām ir tik auksti - neizturami, drausmīgi, kā lai aizmieg, ja ir tik auksti?

Es atvēru acis - padusē joprojām iežmiegtais lukturītis rādīja vārgu gaismas strēlīti kaut kur slīpi uz augšu, neapgaismojot vispār neko, tikai pārdesmit centimetrus tukšuma. Droši vien vajag izslēgt, es nodomāju, vai vismaz ierakt labi dziļi sniegā, un pēc tam es sabāzīšu rokas piedurknēs un mēģināšu beidzot aizmigt. Pēkšņi man radās sajūta, ka blakus kāds ir - tā pat nebija skaņa, drīzāk skaņas noskārta, skaņas sākums es pacēlu galvu, taču neko nespēju ieraudzīt, un nācās izvilkt no paduses lukturīti, saņemt to abās rokās, lai noturētu, un pavērst gaismas staru taisni uz priekšu. Viņš stāvēja dažus soļus tālāk, uz celiņa - liels, dzeltens suns, izkāmējis, ar garām ķepām un kumšķainu spalvu, stāvēja un cieši lūkojās manī. Lukturīša vārā gaisma atspīdēja viņam acīs un, zaļgani nogailot, atgriezās; kad suni skāra gaismas stars, tas mazliet salēcās, taču no vietas neizkustējās.

- Tu taču tagad uzreiz mani neēdīsi? - fes viņam jautāju; mana balss bija aizsmakusi un nepazīstama. Suns nepakustējās.

- Tev jāpagaida, līdz es nosalšu, - es pēc tam sacīju, - dzirdi? Bet pagaidām pat nenāc man klāt. - Viņš stāvēja, kā stāvējis, un vienkārši raudzījās manī, bez ziņkārības, bez niknuma, it kā es būtu kaut kāds nedzīvs priekšmets, koka gabals vai sniega pika.

- Nenāc man klāt, - es vēlreiz teicu. Tas bija visai stulbi tagad vispār ar kādu sarunāties un jo īpaši ar viņu, taču vairāk neviena te nebija - tikai viņš un es, un man bija auksti un ļoti, ļoti bail.

- Zini, - es ierunājos, - es padomāju - labāk vispār mani neēd. Arī tad, ja nosalšu. Labi? - Viņš nepacietīgi pamīņājās -viņam bija prāvas, masīvas ķepas ar gariem, tumšiem nagiem kā vilkam, taču spalva uz tām bija gaiša un vijās gredzenos.

- Viņi mani meklēs, - es teicu, cenzdamās skatīties viņam acīs, - un ja tu... mēs taču nezinām, kurš no viņiem mani atradīs, saproti? - Suns paspēra vienu soli uz manu pusi un pamira.

- Ej prom, - es palūdzu, - netraucē man.

Ja viņš te stāvēs, es nespēšu aizmigt, man ienāca prātā, un visu laiku būs tikpat auksti, es jau gandrīz vairs nevaru to izturēt, jādzen viņš prom, jāuzkliedz vai jāmet ar kaut ko smagu.

- Ej prom. - Es mēģināju kliegt, taču izdevās drīzāk čuksts, vārgs un nepārliecinošs, pacēlu roku ar lukturīti un savicināju uz viņa pusi - viņš piemiedza acis, taču nekur negāja. - Ej prom, nu, lūdzu, man jau tāpat ir grūti, ja tu zinātu, cik man ir auksti, es tūlīt neizturēšu un metīšos atpakaļ, bet man noteikti vajag te palikt, ej prom. - Sajutu, kā asaras - niknas, bezpalīdzīgas, apbrīnojami karstas - rit man pār vaigiem, un tad viņš pienāca pavisam tuvu klāt un noliecās pār mani - nenolaizīja, neiekoda, bet vienkārši pielika savu lielo, pinkaino galvu man klāt un karsti ieelpoja man sejā.

- Velns, - es sacīju, - velns, velns, velns, - un bezspēcīgi iesitu ar dūri pa sniegu. - Es zinu, ka nespēšu to izdarīt. Es pat to nespēju izdarīt, - un aizmiedzu acis, lai vairs netecētu asaras, un piecēlos, un sāku pa iebrauktajām sliedēm iet atpakaļ uz māju, gaismojot ceļu ar lukturīti.

Suns nāca man līdzi.

* * *

To, ka es nemiršu, mēs sapratām ne uzreiz - vairākas turpmākās dienas un naktis man atmiņā ir saplūdušas un sajukušas, pārvēršoties nebeidzamā, nelāgā sapni, kurā mani mocīja karstums un kratīja drebuļi, un slāpes mijās ar nelabumu; bija brīži, kad griesti un sienas atkal nāca man virsū tāpat kā tai naktī bēniņos, un man bija sajūta - kolīdz es aizvēršu acis, tā istaba, kurā guļu, uzreiz sažmiegsies, saruks līdz mikroskopiskam izmēram un nospiedīs mani; taču bija ari brīži, kad lietas pēkšņi atkal atradās savās vietās, baiļu vietā iestājās miegaina vienaldzība un es tāpat vien gulēju ar atvērtām acīm, lūkodamās uz guļammaisa sprādzi līdzās manam vaigam vai uz malkas gružiem pie krāsniņas.

Vienu es zināju skaidri - Serjoža vienā istabā ar mani atradās ilgi pirms tam, kad mēs sapratām, ka nemiršu; reiz atvēru acis un ieraudzīju, ka viņš sēž man blakus uz gultas malas, ar vienu roku pieturēdams manu galvu un ar otru spiezdams man pie lūpām ūdens krūzi. Maskas viņam nebija - tomēr nedz es, nedz viņš vairs nepieminējām piesardzību, daļēji ari tāpēc, ka no tās vairs nebija nekādas jēgas; visu šo laiku, kamēr es biju pārliecināta, ka mirstu, - un pēc tam, kad kļuva skaidrs, ka tas nenotiks, - biju domājusi par vienu un to pašu: mēs abi - gan es, gan

Serjoža - kādā brīdi bijām pieņēmuši lēmurnil, tikai šie lēmumi bija pavisam dažādi: viņš noņēma masku un iegāja manā istabā, bet es atgriezos mājā un ļāvu viņam to izdarīt.

Tieši tāpēc pēc trim dienām, kad drudzis, kas mani mocīja visvairāk, pēkšņi sāka pierimt un pirmo reizi spēju gultā pieslieties sēdus un pati paņemt rokā krūzi, es viņam neuzdevu nevienu vienīgu jautājumu, vienkārši nespēju to izdarīt, jo tad, ja es viņam kaut ko pajautātu, ja tāpat vien sāktu ar viņu runāt -vienalga par ko -, šajās pirmajās stundās, kad bijām sapratuši, ka nemiršu, es noteikti būtu to izteikusi skaļi; tieši tāpēc visu šo laiku, kamēr viņš sēdēja man blakus, atkal un atkal sakārtodams spilvenu, un skatījās uz mani, kamēr viņš runāja - temperatūras nav, Aņka, tu atlabsti, Aņka, tu nemirsi, Aņka, es tev teicu, ka tu nemirsi, - kamēr viņš smaidīja un trūkās kājās, un staigāja pa istabu, un atkal sēdās blakus un taustīja man pieri - visu šo laiku es tikai sēdēju, atspiedusies pret gultasgalu, strēbu karstu tēju un neteicu ne vārda, un izvairījos no viņa skatiena, bet tad kāds sāka skrāpēties pie durvīm, un Serjoža teica - Aņka, tev ciemiņi, tu droši vien neatceries, tu pati viņu tai naktī ielaidi, un tagad viņš visu laiku nāk un guļ tavā istabā, reizēm uz dažām stundām kaut kur nozūd, taču noteikti atgriežas, es pat vārtus tagad neveru ciet, - un tad es pagriezu galvu un viņu ieraudzīju - spalva viņam patiešām bija pilnīgi dzeltena kā lauvam, un arī acis bija dzeltenas - gaišas kā dzintars; man bija licies, ka suņiem tādas acis nemēdz būt. Viņš vienkārši ienāca istabā un apsēdās uz sliekšņa, ļoti taisni, kārtīgi pievilcis ķepas, un sāka uz mani skatīties ar šīm dzeltenajām acīm, un es ari uz viņu skatījos, ilgi, ilgi, līdz sapratu, ka tagad spēju runāt.

Mēs tā arī neuzzinājām, kas tas bija - vīruss, kas nesa nāvi tik daudziem cilvēkiem, bet mani nezin kāpēc pasaudzēja, vai vienkārši rezultāts stresam, vairākām bezmiega naktīm un pār-salšanai tādēļ divās nākamajās dienās pie manis joprojām neviens nenāca, pat Miška, es pati viņam neļautu, tagad jau atkal spēju pieņemt šādus lēmumus - zinādama, ka nemiršu.

Šajās dienās mēs ar Serjožu stundām ilgi sēdējām pie uguns - viņš bija pārnesis manu gultu uz vidusistabu, tur, kur bija lielā krāsns, - un klusējām kā divi simtgadīgi vecīši, kas viens otram līdzās nodzīvojuši tik ilgi, ka viņiem vairs nav atlicis nekas otram sakāms. Tas tik ļoti neatgādināja agrākos mūs - tik daudz klusuma starp mums laikam nebija radies ne reizi visā tajā laikā, ko bijām kopā, ka brīžiem es vai viņš uzsākām sarunu par kaut ko maznozīmīgu, par kaut kādām blēņām, vienkārši tāpēc, lai vairs neklusētu; tās bija savādas sarunas, pilnas neērtu paužu un neveiklu mēģinājumu strauji mainīt tēmu, jo vienalga, par ko arī mēs sākām runāt tagad, kad mums pēkšņi bija daudz laika otram un nekur nebija jāsteidzas, agri vai vēlu uzdūrāmies vienai un tai pašai sienai - biezai un necaurejamai, sienai, kuras dēļ mums nācās saminstināties pusvārdā un novērst acis. Izrādījās, ka mēs vēl itin nemaz neesam gatavi tam, lai atcerētos gan dzīvi, kuru bijām atstājuši aiz muguras un kurā vairs nevarējām atgriezties, gan cilvēkus, kurus šajā agrākajā dzīvē bijām pazinuši; droši vien tāpēc mums abiem gribējās, lai šī piespiedu savrupība, kurā negaidot bijām nonākuši, šī ceļa vidū iestājusies pauze, ko neviens no mums nebija paredzējis, pēc iespējas ātrāk beigtos.

Reizēm pie ārdurvīm atskanēja klauvējiens, un Serjoža, ātri uzvilcis jaku, izgāja pretī. Mēdza atnākt tētis, palaikam - Miška, taču verandā neviens no abiem nenāca iekšā, viņi sarunājās ar Serjožu cauri stiklam. Viņi stāstīja jaunumus, un mēs abi par to viņiem bijām ļoti pateicīgi - un pat ne tāpēc, ka šie jaunumi mums būtu milzīgi svarīgi, bet tāpēc vien, ka šīs viņu negaidītās vizītes sniedza mums vismaz kaut kādu vielu*sarunām; atgriezies mājā, Serjoža smaidīdams stāstīja: “Nu gan mums ar tevi ir radinieciņi, Aņka, - kas to būtu domājis, skolnieks un matemātikas profesors, tu nemūžam neticēsi, viņi ir sametušies kopā, izveidojuši bandu un uzlauzuši visus apkārtējos namus, ielīduši kādā pagrabā un sagrābušies ievārījuma burkas veselam gadam, kaut kādus tur konservus, petroleju, pat motorzāģi kaut kur uzgājuši,” - es biju pārliecināta, ka viņam pašam neciešami gribas piedalīties šajos sirojumos, darīt vismaz kaut ko derīgu, nevis dienām ilgi sēdēt pie manas gultas tumšā un smacīgā svešu cilvēku mājā, taču nepaspēju viņam to ierosināt, kad viņš jau bija ķēries pie šaujamo tīrīšanas, krāsns kurināšanas vai ēdiena gatavošanas. Lai ko viņš darīja, es pūlējos neizlaist viņu no acīm; “Tu guli, Aņka, tev daudz jāguļ,” viņš teica, palūkodamies manī, taču šajās dienās es gulēju nemierīgi, visu laiku uztrūkdamās, it kā baidītos pamosties un ieraudzīt, ka esmu palikusi viena, ka viņa man līdzās vairs nav.

Dienā, kad beidzot spēju pieslieties kājās un noiet vairākus soļus, neturoties pie sienas, Serjoža izkurināja pirti; svētlaimīgi aizvērusi acis, es gulēju tumšajā, pēc sveķaina koka smaržojošajā pirtiņā uz apakšējās lāvas, klausīdamās, kā, izgarojot uz karstajiem akmeņiem, šņāc ūdens, un ar katru piesardzīgo elpas vilcienu, kas piepildīja manas plaušas ar svilinošiem tvaikiem, ar katru valgo lāsi, kas izspiedās man uz ādas, jutu, kā izgaist, izzūd bailes, kas visu šo laiku bija cieši turējušas mani aiz rīkles, un pēc tam es piecēlos un Serjoža uzlēja man spaini uzsildīta, svaiga akas ūdens, kas noskaloja nost gan divas trauksmainās, negulētās diennaktis, kuras bija aizritējušas ceļā, gan lipīgu šaušalu piepildītās četras vai piecas diennaktis pēc tam, - noskaloja un aiznesa kaut kur lejup, spraugās starp negludi salāgotajiem grīdas dēļiem. Kad mēs izgājām no pirts - sakarsuši, ar slapjiem matiem suns sēdēja ārā pie paša lieveņa, nekustīgs un joprojām tikpat vienaldzīgs, kā sfinksa; man šķita, ka šoreiz viņš pat nepaskatījās uz mūsu pusi.

- Kā tu domā, varbūt šī ir viņa māja, tādēļ arī viņš atnāca? Varbūt viņš te agrāk ir dzīvojis? - es jautāju Serjožam, kad skrējām no pirts uz māju.

- Kurš?... - viņš izklaidīgi pārjautāja, iestumdams mani verandā. - Ātrāk, Aņka, galva taču slapja.

- Nu, suns taču, - es skaidroju, pūlēdamās pagriezties atpakaļ un paskatīties, vai viņš gadījumā nenāk līdzi, taču Serjoža ar skubu aizcirta durvis, kas nošķīra mūs no aukstuma.

- Diez vai, - viņš atbildēja, kad mēs jau atradāmies iekšā, siltumā, - pie mājas nav suņa būdas. Kāda starpība? Ej žāvē matus, laiks izbeigt tavu karantīnu, vedīšu tevi ciemos.

- Vienkārši savādi, - es murmināju, paklausīgi apsegdama seju ar dvieli, - no kurienes viņš te uzradies? Neviena taču nav, tu saproti? Kur viņš guļ, ko ēd?

- Nezinu, kā bija agrāk, - Serjoža smiedamies attrauca,

- taču par dažām pēdējām dienām es skaidri zinu, ko viņš ēd un kur guļ. Tā, tagad mazliet atpūties, es tikmēr sameklēšu tev tīru džemperi.

Māja, uz kuru bija nācies pārvākties visiem pārējiem, kas bija nobijušies no manas slimības, izrādījās vēl mazāka par mūsējo: tajā bija tikai divas mazmazītiņas istabiņas un maza, šaura virtuve, kurā vietas bija pieticis tikai kleinam, ļodzīgam galdam un dažiem ķeblīšiem. Mājas vidū, tāpat kā pie mums, bija prāva mūra krāsns, kas uz visām pusēm izstaroja siltumu, tikai šī krāsns bija nobalsināta, un tās netīri balto, kunkuļaino virsmu viscaur klāja plaisas un kvēpi. Gandrīz visu brīvo vietu aizņēma gultas: šā tā salasītas, ar dzelzs galiem un izgulētiem matračiem, to bija pārāk daudz - daļa nepārprotami bija šurp pārvākta no kaimiņu vasarnīcām; pēc saltā spirgtuma ārā šķita, ka te vispār nav, ko elpot: sasmacis, putekļaini, pārkaitēts gaiss uzreiz sāka kniest kaklā, ak dievs, es nodomāju, te taču ir īsta naktspatversme, deviņi cilvēki divās istabās, tā droši vien varētu izskatīties kāds Dikensa laikmeta darba nams vai koncentrācijas nometne, tā taču nevar dzīvot, to - visu šito te, šaurību, smacīgo gaisu, putekļus, svešās mantas - ilgi nevar izturēt. Ļoņas un Marinas istabā nebija; Andrejs, palicis zem galvas saritinātu guļammaisu, bija izstiepies ar muguru pret mums un pat nepagriezās, kad ienācām. Viņam blakus paspēju pamanīt saspringto, neapmierināto Natašas muguru, bet, pavēršoties mazliet vairāk pa kreisi uz sienas pusi, mans skatiens uzdūrās Irai, kura puspa-griezienā sēdēja gultas galvgalī un nolūkojās uz bērniem, kuri rosījās uz grīdas pie krāsns. Es sastingu uz sliekšņa, cīnīdamās ar klepu - visi bija aizņemti sarunā un pat nebija pamanījuši mūsu ienākšanu -, taču nespēju saņemties un spert kaut soli tālāk, varbūt tāpēc, ka solim faktiski nemaz nebija vietas, bet varbūt arī tāpēc, ka biju pa pusei pārliecināta - tūlīt mani 110 šejienes padzīs: galu galā visi šie cilvēki, no kuriem lielāko daļu tik tikko pazinu, varēja arī neticēt tam, ko mēs ar Serjožu jau zinājām pavisam droši, - ka es nemiršu.

Tā bija neizskaidrojama, iracionāla panikas lēkme - pēkšņi man gribējās pagriezties un izmukt atpakaļ ārā, pie greizā snie-gavīra, kurš stāvēja pagalma vidū kā vientuļš liecinieks tam, cik bēdīgi, cik neizturami, nāvīgi garlaicīgi šajās četrās sienās droši vien jutās visi tie, kuri nebija cīnījušies ar nāvi kā es vai Ļoņa vai kurus nenodarbināja kaimiņu māju un pagrabu satura inspicēšana - kā tēti un Mišku. Stāvēdama uz sliekšņa, pirmo reizi mēģināju iztēloties, kā mēs dzīvosim tur, ezera vidū, - kā gaidīsim ziemas beigas tikpat mazā mājelē kā šī te, bez ūdensvada, elektrības un tualetes, bez grāmatām un iemīļotajiem televīzijas raidijumiem, bet galvenais - bez kaut mazākās iespējas pabūt divatā.

- ... bet es saku, ka jāpameklē vēl. - Pēc visa spriežot, bijām ieradušies kaut kāda strīda kulminācijas brīdī, jo Natašas intonācijas bija uzstājīgas un reizē aizkaitinātas. - Te ir kādas piecdesmit mājas, ja ne vairāk, gan jau var atrast kādu piemērotāku!

- Nataška, visas mājas te ir vienādas, - atteica Andrejs,

- tikai dažām ir krāsnis, bet pārējām nav, šis nav privātmāju ciemats, velns parāvis, bet parasts dārziņu kooperatīvs Čerepo-vecas pievārtē, nu bitīt matos, tu visā nopietnībā domā te atrast kārtīgu māju ar klozetu un satelītšķīvi?

- Tu nevari to zināt, - viņa nesavaldīgi atcirta un pa pusei pagriezās uz mūsu pusi; viņas vaigi kvēloja. - Četru dienu laikā tu esi ārā izgājis divas reizes, es skaidri zinu, ka var atrast ko labāku, tu dzirdi?

- Kāpēc jūs visi esat iekšā? - kaut kur man aiz muguras noprasīja Serjoža; es salēcos, jo biju pilnīgi aizmirsusi, ka viņš tur ir. - Mēs tak it kā norunājām - viens visu laiku ir ārā, skatās uz ceļu.

- Serjoga, liecies mierā, - Andrejs atmeta ar roku, - te nav nekādas dzīvības. Četras dienas pagājušas - kaut suns būtu garām paskrējis.

Es ar acs kaktiņu pamanīju kustību istabas tālākajā stūrī -nometis guļammaisu, ar kuru viņš bija apsedzies līdz pat matu galiņiem, no stūra gultas pielēca samiegojies, neķemmējies Miška; viņš metās saitēt zābakus.

- Es pastāvēšu sardzē, - viņš teica, priecīgi uzsmaidīdams mums ar Serjožu, - mammu, sēdies manā gultā!

Kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, es paskatījos apkārt -nekur citur apsēsties tiešām nebija iespējams; sāniski izspraukusies starp citām gultām, devos uz kakta pusi.

- Cik slikti tu izskaties, Aņa, - jau citādā balsī ierunājās Nataša. - Boriss Andrejičs saka, tev esot labāk. Tu tiešām esi izveseļojusies? Traki jau nu bāla...

- Ar viņu viss ir kārtībā, - Serjoža neļāva viņai runāt tālāk,

- tā bija parasta saaukstēšanās, un es neesmu saslimis, varat vairs neuztraukties.

Varētu jau nu domāt, ka te kāds būtu uztraucies, es sevī sacīju, apsēzdamās uz dēla savandītās, neomulīgās gultas malas, un pārsteigta pamanīju, ka gandrīz pateicu to skaļi; kas man lēcies, nekad neesmu pratusi ko tādu izsacīt, parasti es to tikai nodomāju klusībā. Ne velna jūs neuztraucāties. Ar kādu steigu jūs aizbēgāt no mājas, raizēdamies ja nu vienīgi par to, ka aizmirsāt savu traki vērtīgo somu ar lupatām; ja es tagad pacelšu acis, varu derēt, uz ko vien gribēsiet, - jūs visi joprojām skatāties uz mani kā uz mēra slimnieci, it kā atrašanās vienā telpā ar mani jums būtu bīstama, četras dienas, un neviens no jums neatnāca noskaidrot, kā mums klājas, tikai tētis un Miška, tikai savējie; šobrīd ļoti iederētos viena no tām negaidītajām klepus lēkmēm, kuras mani tā nomoka šajās dienās, saliecot ragā, neļaujot ievilkt elpu, būtu varen jautri redzēt jūsu sejas, ja es tieši tagad sāktu klepot - piespiedusi rokas pie sejas, ilgi, briesmīgi ej nu sazini, varbūt kāds no jums pat muktu ārā no istabas. Matracis zem manis žēlabaini iečīkstējās un ieliecās gandriz līdz pašai grīdai, jūs tikai paskatieties uz šo gultu - visšaurākā, visļodzīgākā, es gribētu zināt, vai kādam no jums šodien ir ienācis prātā painteresēties, vai viņš ir ēdis, vai viņš nav salis, guļot te, kaktā pie loga, šodien pat aizvedīšu viņu atpakaļ uz lielo māju, bet jūs palieciet šeit, savā naktspatversmē, labi gan, ka es nenomiru, pati par viņu parūpēšos. Apbrīnojami, cik ātri neērtības izjūtu, ar kādu biju šajā istabā ienākusi, nomainīja tik tikko apvaldāms niknums, no kura metās melns gar acīm; kas to būtu domājis, ka pirmās spēcīgās emocijas kopš mirkļa, kad biju sapratusi, ka nemiršu, būs tieši tādas; pēkšņi aptvēru, ka vēl ne reizi neesmu apskāvusi Serjožu, ka neesmu pat paspējusi pieskarties dēlam, un, lūk, es sēžu šajā vecajā, bedrainajā gultā, baidīdamās pacelt galvu, lai viņi neieraudzītu manu sejas izteiksmi.

Biju tik ļoti aizņemta ar savām domām, ka laikam palaidu garām krietnu tiesu no sarunas, kas bija aizsākusies pēc mūsu ierašanās, - kad beidzot biju tikusi galā ar savu seju un spēju pacelt galvu, izdzirdēju tikai, ka Serjoža kaut ko saka. Viņa balss bija reizē pārsteigta un apjukusi, tomēr vārdus saprast man neizdevās; viņam atbildēja Nataša:

- Tā būs labāk, Serjožka, - Nataša viņu vienmēr sauca par “Serjožku” tik nevērīgi, tik familiāri, it kā tas būtu visparastākais vārds; kad mēs ar viņu iepazināmies, es gadu mācījos to izrunāt - un joprojām reizēm nespēju to izdarīt, esmu izdomājusi viņam tūkstoš mīļu iesauku, taču saukt viņu vārdā man vēl aizvien bija neērti, turpretī viņa teica "Serjožka” it kā abi būtu kopā skolā gājuši. Es palūkojos uz viņu uzmanīgāk - viņa sēdēja, pavilkusi apakšā vienu kāju, mazliet izriezusi zodu, un skatījās uz Serjožu, un viņas tonis bija tāds kā aizskaroši pacietīgs, it kā viņa runātu ar bērnu. - Mēs te esam jau piekto dienu un līdz šim nevienu neesam redzējuši. Te neviena nav, tu saproti? Te ir droši.

- Droši? - Serjoža pārjautāja. - Desmit kilometru attālumā no pilsētas? Smiekli nāk. Andrjuha, pasaki taču viņai...

- Nezinu, Serjoga, - neatskatīdamies atsaucās Andrejs, kurš paraustīja plecus, - manuprāt, šī ir pilnīgi piemērota vieta, lai nogaidītu.

- Nogaidītu? - Serjoža atkal pārjautāja; no viņa balss varēja noprast, ka viņš sāk dusmoties. - Ko nogaidīt? Cik ilgi nogaidīt? Mēs tak pat nezinām, kas tur šobrīd notiek, tai Čerepovecā! Varbūt rīt vai pēc nedēļas te uzradīsies desmitiem, kas zina, pat simtiem ļaužu!

- Mēs esam redzējuši, kas šobrīd notiek pilsētās, - teica Nataša, - šie ļaudis jau pirms nedēļas neizskatījās pēc tādiem, kas spētu līdz šejienei atkļūt, vēl pēc nedēļas tur droši vien vispār vairs neviens nebūs palicis.

- Nu, kā tu to vari zināt! - viņš jau gandrīz kliedza, taču uzreiz savaldījās un tālāk runāja citādā balsī. - Labi, pieņemsim, deviņas desmitdaļas no tiem, kas te blakus, pilsētā, dzīvo, nomirs, bet, Nataša, padomā vēlreiz, tur ir trīssimt tūkstoši cilvēku. Arī ar simtu pietiktu, lai pamatīgi sarežģītu mums dzīvi, bet viņu būs tūkstošiem, saproti? Tas ir brīnums, ka līdz šim te neviens nav ieradies. Ja ir tāda vēlēšanās, no Čerepovecas šurp var kaut kājām atnākt. Jābrauc uz ezeru.

Durvis, kas veda uz blakusistabu, pavērās, un uz sliekšņa parādījās Marina - viņas krāšņais Kurševeles kombinezons atkal bija kļuvis nevainojami balts, taču mati bija savēlušies; tu izmazgāji asinis no drēbēm, bet četras dienas neesi mazgājusi galvu, es nodomāju, gribētos zināt, kā tu šīs četras dienas pavadīji: vai sēdēji pie sava vīra gultas, kamēr viņš gulēja, skatījies viņa sejā, ieklausījies viņa elpā, vai tu klusībā lūdzies - nemirsti, nepamet mani, vai varbūt šo laiku veltīji tam, lai pārliecinātos, ka tevi, par spīti tavām nejēdzīgajām bažām, neviens nepametīs nosalšanai, ja viņš tomēr nomirs?

Marina cieši aizvēra aiz muguras durvis, atspieda pret tām muguru un ierunājās:

- Ļoņa pagaidām nevar braukt. - Nataša mudīgi pagriezās uz viņas pusi ar jautājošu izteiksmi sejā, un Marina tikko manāmi pamāja viņai ar galvu. - Guļ, jā, beidzot aizmiga.

- Aņka arī nevar, - Serjoža stingri noteica, - es arī neteicu, ka jābrauc šodien. Pagaidīsim vēl divas, varbūt trīs dienas, bet tad mēs dosimies ceļā, dzirdat, arī tad, ja man divas diennaktis no vietas nāksies stūrēt pašam, mēs tik un tā dosimies ceļā, jo es esmu absolūti pārliecināts, ka šeit palikt nedrīkst.

- Bet mēs tak pat nezinām, vai līdz turienei nokļūsim, -Marina pēkšņi skaļi sacīja, it kā tam, ka viņas vīrs blakusistabā beidzot ir aizmidzis, vairs nebūtu nekādas nozīmes, - mēs jau kuro reizi mainām maršrutu, mums var pietrūkt benzīna, īstenībā, Ļoņa saka, mums jau tagad ir par maz, lai līdz turienei aizkļūtu, un dievs zina kas mums vēl var atgadīties pa ceļam! -Viņa runāja tā, it kā ar Ļoņu notikušais būtu mūsu vaina - it kā mēs būtu viņus pierunājuši braukt līdzi, it kā tad, ja viņi būtu palikuši savā biezajā akmens mājā, kuru nosargāt viņi nespēja jau pašā pirmajā dienā, kad visapkārt pilsētai sabruka kordoni, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

- Tas var atgadīties jebkur, - Serjoža samiernieciski atbildēja, un es pārsteigta sapratu, ka viņu ir ietekmējis Marinas apsūdzošais tonis un nu viņš tik tiešām jūtas vainīgs, - un šeit tāda varbūtība ir daudz lielāka nekā ezera vidū. Tur neviena nav...

- Tieši to es saku, - viņa neļāva Serjožam pabeigt, - tur nekā nav, tā tava ezera vidū! Cik tur ir istabu, tu teici, - divas?

Viņš palocīja galvu, un tad Marina piegāja viņam klāt - spēji, negaidīti, gandrīz lēkdama pielēca, un ar plašu žestu norādīja uz šauro, gultām pieblīvēto istabu.

- Šito te tu redzi? Tu redzi šito murgu? Nē, tu paskaties uz mani - tu redzi, pēc kā tas izskatās? Un mēs šeit esam tikai deviņi. Toties tur, tā tava ezera vidū, mēs būsim vienpadsmit, tu saproti, vienpadsmit cilvēku divās istabās, kā tu, interesanti, taisies mūs tur izmitināt? Te mēs vismaz gultas sameklējām -bet tur kā būs? Mēs uz grīdas gulēsim? Sildīsimies, spiezdamies cits citam klāt?

- Toties būsim dzīvi, - pusbalsī atteica Serjoža, un pēc šiem viņa vārdiem iestājās klusums. Neviens vairs neko neteica, un varēja dzirdēt, kā krāsnī rūc uguns un aiz logk gaudo vējš. Laiks izbeigt šo balagānu, es pēkšņi nodomāju, mans dēls ir tur, ārā, pavisam viens, šai mājelei nav pat verandas, viņš tādā vējā droši vien ir galīgi nosalis, pēdējais laiks aizvest viņu prom no šejienes, un viņi te lai dara, ko grib.

Es piecēlos no nelīdzenās gultas, kura, iztaisnojot savas sarūsējušās atsperes, atkal žēlabaini iečīkstējās, un teicu:

- Velns parāvis. Ziniet, pietiks vienreiz. - Un viņi visi paskatījās uz mani - pat bērni, kuri uz grīdas spēlējās, - un es runāju tālāk: - Nekādi nespēju saprast, par ko mēs šeit strīdamies. Rīt, vēlākais - parīt mēs no šejienes braucam prom. Ja kāds grib palikt tepat - palieciet taču! - Sāku iet uz ārdurvju pusi, pie Serjožas, un apstājos viņam blakus, jo viņš, kā rādās, vēl negrasījās iet ārā un joprojām tāpat stāvēja pie durvīm, turēdams rokā silto jaku un lūkodamies te uz vienu, te uz otru, te trešo; bija skaidrs, ka no viņa viedokļa šī saruna vēl nav beigusies.

- Tu taču brauksi mums līdzi, Ira? - viņš beidzot iejautājās, un es steigšus pacēlu acis, man bija svarīgi ieraudzīt, kurp viņš skatās - uz Iru vai uz puisēnu, kurš sēdēja uz grīdas pie krāsns, es pat pagriezos atpakaļ, uz istabas pusi, cenšoties uzminēt viņa skatiena virzienu, un nebiju uzminējusi; puisēns sēdēja ar muguru, joprojām spēlēdamies, bet viņa ieskatījās Serjožam tieši acīs un gausi, ne vārda nesacīdama, palocīja galvu - vienkārši palocīja galvu, un zvēru, mani tikai uz sekundi pārņēma nožēla, pēc tam es nopriecājos, jo ļoti labi zināju, ka bez viņas Serjoža nedotos prom, viņš nemūžam neaizbrauktu, lai tur vai kas.

- Tēt? - Serjoža tad jautāja.

- Es jau trešo dienu ar šiem idiotiem strīdos, - uzreiz atsaucās tētis, kuru līdz šim brīdim kaut kā vispār nebiju pamanījusi - varbūt tāpēc, ka viņš sēdēja tik klusi un nekustīgi, bet varbūt arī vienkārši tāpēc, ka paturēju acīs pārējos. - Kolīdz jūs būsiet gatavi, mēs izbraucam. Pat tad, ja Aņka pagaidām stūrēt nevarēs, trīs šoferi uz divām mašīnām - gan kaut kā tiksim galā. Pirmīt nepaspēju tev, Serjoža, pateikt, mēs ar Mišku šodien blakus ielā atradām lepnu zvejas tīklu. Vajadzēs pārkravāt mantas, atrast bagāžniekos vietu. Mēs šeit, šajā ciematā, milzums visa kā derīga atradām un rīt vēl turpināsim.

- Starp citu, par mantām runājot, - ieteicās Nataša un apklusa - pēkšņi, jo Andrejs bija paslējies uz elkoņa un paskatījās uz viņu; viņa izturēja vīra skatienu un pēc kādām desmit sekundēm runāja tālāk, nepārprotami izaicinošā balsī: - Kas ir, vakar taču par to runājām, tad nu uzreiz arī visu izlemsim, ja reiz tāda saruna sanākusi.

- Ko mēs izlemsim? - es noprasīju, kaut arī jau zināju, kas viņai padomā; dīvaini, šie cilvēki ne ar ko nespēj mani pārsteigt, viss ir skaidrs, viss iepriekš paredzams, gluži vai smiekli nāk.

Viņa nodūra galvu un sāka skatīties grīdā, pagultes tumsā, un steidzīgi turpināja runāt, it kā baidīdamās, ka apstājoties viņai vairs nepietiks dūšas pabeigt sakāmo:

- Jāizlemj par krājumiem. Ar ēdamo, kas mums ar Andreju ir līdzi, pieciem cilvēkiem nepietiks. - Es savilku uzacis, sajuzdama, ka smaidu, taču pat nedomāju viņu pārtraukt, tas sagādāja kaut kādu savdabīgu prieku - lai jau viņa pasaka visu līdz galam bet Nataša ne uz vienu no mums neskatījās, it kā tur, pagultēs, atrastos viņas neredzamais sarunbiedrs, kuru viņai tagad vajadzēja pārliecināt. - Un es tā sapratu, ka Ļoņam ar Marinu ari nebija izdevības sagādāt visu, kas var izrādīties vajadzīgs. - Tad viņa beidzot apklusa, un es pieķēru sevi klusībā viņu pierunājam: nu, ko tu tā klusē, tak pastāsti man, ka mums jāatstāj tev ēdamais un varbūt vēl arī zāles, un ko nu vēl

Serjoža ar Mišku sapirkās pēdējā karantīnas dienā, kamēr Ļoņa vēra vaļā vārtus armijas formastērpos ģērbtiem cilvēkiem, kuri nogalināja viņa suni un līdz nemaņai pārbiedēja viņa sievu, taču Nataša vairs neteica ne vārda, un tad Andrejs beidzot pieslējās gultā sēdus - itin kā negribīgi - un, paskatījies uz Serjožu, cītīgi izvairīdamies - vai man tikai tā likās? - no visiem pārējiem, sacīja:

- Serjoga, kā minimums, mums būs vajadzīgs šaujamais un cik necik patronu. Marina teica, jums esot trīs.

Jau vēru vaļā muti - man vienkārši bija vajadzīgs laiks, lai ieelpotu, un uznāca klepus - tik nelaikā, galīgi nelāgā brīdī -, un, kamēr cīnījos ar klepu, Serjoža, uz mani neskatīdamies, kā vienmēr, kad pieņēma lēmumu, kuram es nemūžam nepiekristu, paspēja noteikt:

- Nu, nezinu, vienu varbūt es jums varētu atstāt... - Tad pēkšņi - es vēl aizvien klepoju, pār vaigiem man ritēja asaras, izbeidz, tūlīt pat izbeidz, es sevi strostēju, klepot vajadzēja agrāk, tagad nedrīkst - ierunājās Ira, kura kopš tā brīža, kad mēs ar Serjožu ienācām pa durvīm, nebija bildusi ne vārdiņa; viņa runāja ļoti klusi, bet laikam tieši tāpēc neviens viņu nepārtrauca.

- Neredzu jēgu atstāt viņiem šaujamos, - Ira teica, sakrustoja rokas uz krūtīm un mierīgi, salti palūkojās Serjožam sejā,

- ja reiz, pēc viņu domām, šeit ir tik droša vieta, tad iztiks arī bez ieročiem. Bet mums tur, uz kurieni mēs braucam, noderēs visi trīs. - Neviens joprojām neiebilda, tādēļ viņa runāja tālāk, vēl aizvien tikpat klusi un nesatricināmi: - Arī tad, ja nevienu tur nesastapsim, lai pārziemotu, mums vajadzēs medīt. Ar mūsu pārtikas krājumiem, - vārdu “mūsu” viņa īpaši uzsvēra, - sešatā ziemu nebūs iespējams pārlaist. Miška taču prot šaut, Aņa? - Te viņa paraudzījās uz mani, liekas, ari pirmo reizi šajā dienā.

- Protams, - es atsaucos, beidzot apvaldījusi klepu un cerēdama, ka mana balss nenodrebēs, jo tas bija svarīgi - ļoti svarīgi bija tagad pateikt visu, ko gribēju sacīt, - un, starp citu, es arī šauju tīri labi, tādēļ vispār mums ieroču ir pat mazāk, nekā vajadzīgs.

- Un ēdamā tāpat, - Ira paziņoja un pasmaidīja.

Istabā atkal iestājās klusums. Tagad varēja dzirdēt, kā aiz durvīm paklusi, vienmērīgi elpo aizmigušais Ļoņa. Es zināju, ka nekas vēl nav beidzies, un gatavojos turpinājumam - kaut kāda iemesla pēc nebiju pārliecināta, ka Serjoža man šajā sarunā palīdzēs, taču tagad jau skaidri zināju, ar ko tā beigsies, un vairs neuztraucos; ar skatienu meklēju, kur piesēst, jo kājās nostāvēt man vairs nebija viegli, taču iekšēji biju absolūti mierīga; īstenībā šaujamie - ieskaitot tēta karabīni - mums ir četri, es nodomāju, taču skaļi neteicu, jo gan Serjoža, gan tētis arī bez manas palīdzības lieliski zināja, cik ieroču mums ir. Tētis, pustumsā joprojām tik tikko pamanāms, negaidot īsi nosmēja:

- Nu, Serjožka, vecenes tu sev proti izvēlēties, - un ar vaļēju plaukstu uzplāja sev pa ceļgalu.

Kāds no viņiem noteikti būtu pateicis vēl kaut ko, un es jau sāku minēt, kurš īsti tas būs - Marina, kas bija sastingusi istabas vidū, Nataša, kas jau vēra vaļā muti, vai gultā uzslējies Andrejs -, taču pēkšņi atskanēja skaļš klauvējiens pie durvīm -it kā tur kāds klauvētu atvēzienā, ar dūri - un satrauktā Miškas balss:

- Ātri nāciet ārā! Mums ir ciemiņi!

Pati nezinu, kāpēc izmetos ārā kopā ar vīriešiem. Citas palika iekšā - gan Ira ar bērniem, gan Marina, gan Nataša. Es automātiski likos ar plecu pret durvīm un izskrēju, pa ceļam vilkdama mugurā jaku, pat vēl pirms Serjožas, kurš pie pašām durvīm nezin kāpēc saminstinājās un kuru man vajadzēja pagrūst malā, lai tiktu ārā, un pavisam noteikti pirms tēta un Andreja, kuri sēdēja tālu istabas otrā galā. Varbūt pirmā izmetos laukā tāpēc, ka stāvēju turpat pie izejas un vienkārši nepaspēju ne par ko padomāt. Varbūt steidzos, jo tur, ārā, bija mans dēls, viens pats un bez ieroča. Lai nu būtu kā būdams, krietnu pusminūti mēs ar Mišku pie mājas palikām divatā - aiz durvīm, kuras nebiju aizvērusi, varēja dzirdēt skaļas, satrauktas balsis, kaut kas ar troksni nokrita uz grīdas; es zināju, ka viņi kuru katru mirkli būs klāt, tikai Miška pa šo laiku jau bija paspējis par vairākiem soļiem attālināties no lieveņa un turpināja iet uz priekšu, uz vārtu pusi, saspringti lūkodamies uz tumšo ielu, kas atradās dažus metrus tālāk, turp, kur biezajā novembra krēslā melnēja viegli apsnigušais lendkrūzers un sudrabotais pikaps, un es neparko nevarēju ļaut, lai viņš tur iet viens; nezin kāpēc biju pārliecināta, ka saukt viņu šobrīd nav vērts, tādēļ man atlika tikai viens - panākt viņu un uzlikt roku viņam uz pleca. Tai brīdī viņš satrūkās un apstājās, taču neko neteica, bet tāpat vien pamāja ar galvu uz ielas pusi. Es paskatījos uz to pašu pusi un ieraudzīju, uz ko viņš man norādīja: turpat blakus pikapam pie pārsegtās piekabes stāvēja cilvēks.

Neraugoties uz troksni mājas iekšienē - to varēja dzirdēt pat šeit, pie vārtiem man šķita, ka viņš mūs nav pamanījis, vai vismaz viņš izturējās tā, it kā uz šaurā, divu lielu mašīnu nosprostotā celiņa starp namu siluetiem, kas tumši iezīmējās uz zilgo debesu fona, būtu pilnīgi viens. Viņš piesardzīgi apgāja apkārt piekabei, to cītīgi pētīdams, bet pēc tam pastiepa roku un pieliecies mēģināja atliekt nost pārsegu, lai paskatītos, kas zem tā atrodas. Tajā pašā brīdī, kad viņš to izdarīja, mums aiz muguras sniegā iegurkstējās steidzīgi soļi, un man virs kreisā pleca pēkšņi iedegās spožs, žilbinošs staru kūlis, kas lika uz ceļa stāvošajam cilvēkam iztaisnoties, pagriezties pret mums un samiegt acis, sargājot tās ar plaukstu.

- Ei! - Asais, aprautais Serjožas uzsauciens uzšķērda vasarnīcu mēmo klusumu, itin kā pārplēsa to uz pusēm. - Ej nost no mašinas! - Un uzreiz sākās ļembasts: tētis un Andrejs, pieskrējuši klāt, abi reizē sāka kaut ko klaigāt, taču svešais cilvēks, uzradies nezin no kurienes, it kā būtu materializējies šepat, tumšās ielas vidū, aizsargkrāsas anorakā ar milzīgu ādas kapuci uz muguras, ar glītu adītu cepurīti galvā un siltiem slēpotāja cimdiem rokās nevis izbijās un pamira, bet negaidīti pasmaidīja - mazliet nedroši, taču gluži draudzīgi -, pamāja mums ar roku un sāka nākt uz mūsu pusi, sacīdams:

- Viss kārtībā, puiši, viss kārtībā...

- Stāvi turpat! - tikpat asi uzkliedza Serjoža; es atskatījos un sapratu, kāpēc viņš bija aizkavējies - ar labo roku viņš gurna līmenī turēja karabīni, bet kreisajā viņam bija automobiļa lukturis, garš un melns.

Svešais cilvēks anorakā paraustīja plecus un viegli pašūpoja galvu, it kā savā nodabā brīnīdamies, tomēr apstājās un, pacēlis abas rokas - pa pusei jokojot, kā man šķita, katrā ziņā pavisam bez bailēm -, ierunājās mierīgā, rāmā balsī, un visi uzreiz apklusa, lai varētu saklausīt, ko viņš saka.

- Stāvu jau stāvu, viss ir normāli, puiši, mēs vienkārši meklējam māju, siltu māju pārnakšņošanai. Sākām ar šo ielu, negribējās līst pārāk dziļi iekšā - tur viss piesnidzis, bet mums riteņi galīgi nav lieli, ar jūsējiem nevar ne salīdzināt, mēs ieraudzījām iebrauktu sliedi un iegriezāmies. Rekur mūsu mašīna. - Viņš ar roku pameta kaut kur atpakaļ, uz ielas galu, kur līkumā patiešām rēgojās tumšzila, plata automobiļa priekšdaļa; paskatījusies uzmanīgāk, es sapratu, ka tas ir mikroautobuss. Serjoža, acumirkli noreaģējis uz viņa kustību, parāva karabīni mazliet augstāk.

- Rokas, vai zinies, labāk tomēr nevajag vicināt, - viņš teica, taču vairs ne tik asi kā sākumā.

- Nevicināšu, - samiernieciski atsaucās svešais cilvēks un atkal pacēla rokas, - kāds tu bargs. Labi jau labi, nekliedz. Igors, tā mani sauc. - Te viņš sakustējās, kā vēlēdamies sniegt Serjožam roku, taču pēc tam pārdomāja un abas rokas atstāja paceltas. - Tur, mašīnā, ir mana sieva, divas meitas un sievas vecāki. Mēs braucam no Čerepovecas, mums tikai vajag, kur pārnakšņot, - no ceļa pamanījām sliedi un māju ar skursteni, logi jums tumši, es no ārpuses nesaskatīju, ka māja aizņemta, bet tad pienācu tuvāk un ieraudzīju jūsu mašīnas. Pameklēsim citu siltu māju, paskat, cik te tādu daudz, - un viņš atkal pasmaidīja.

Dažas sekundes valdīja klusums, bet pēc tam tētis, kurš stāvēja aizmugurē, paspēra soli uz priekšu - tā, lai nonāktu Serjo-žas luktura gaismas starā, - un ierunājās:

- Tad nu tā, Igor. Šajā ielā ir tikai divas siltas mājas, un abas jau aizņemtas. Zini ko, pabrauc mazliet tālāk, sniegs tur nav pārāk dziļš, gan jau izbrauksiet. Mēs tepat nākamajā līnijā redzējām vairākas mājas ar skursteņiem, ņem, kuru gribi. - Viņš parādīja virzienu, un svešais cilvēks, sapratis, kurp rāda viņa roka, pateicīgi palocīja galvu. Redzēdams, ka svešais nekustas ne no vietas, tētis turpināja: - Rokas vari laist lejā, būs jau labi. Un ej, tavējie droši vien gaida un nevar sagaidīt. Iepazīšanos atliksim līdz rītam.

Anorakā ģērbtais cilvēks, kurš bija nodēvējies par Igoru, atkal palocīja galvu un sakustējās, lai dotos prom - mēs klusēdami lūkojāmies viņam pakaļ -, taču pēc tam apstājās un vēlreiz atskatījās.

- Daudz te jūsu, ko?

- Mūsu ir daudz, - tētis uzreiz modri atsaucās, - viss, ej, nečammājies.

- Labi jau labi, - tas miermīlīgi noteica, - ciemats liels, vietas visiem pietiks.

Viņš bija nogājis kādus desmit soļus, kad tētis vēlreiz uzsauca viņam nopakaļ:

- Ei, kā tevi tur - Igor! Kā tur tai Čerepovecā ir?

Šoreiz anorakā ģērbtais cilvēks negriezās atpakaļ, viņš tikai apstājās un skatījās sev tieši zem kājām, it kā gaismas stars būtu pārcirtis viņu uz pusēm - bija redzama tikai viņa mugura un platā, pinkainā kapuce; vairākas sekundes viņš tāpat vien stāvēja un nekustējās, un tad, paklusi noteicis pār plecu:

- Slikti tai Čerepovecā, - nozuda tumsā.

Kad atgriezāmies sakurinātajā mājā, tur valdīja klusa panika - bērni bija saģērbti, Ira un Nataša skraidīja apkārt, steigā bāzdamas mantas uz gultas nomestajās somās; durvīs, kas veda uz otru istabu, smagi atspiedies pret aplodu, stāvēja Ļoņa - bāls, sviedriem noplūdis, taču arī apģērbies, un viņam blakus tupēja Marina, kura saitēja ciet viņa zābakus. Kad ienācām, viņi visi sastinga un pagriezās uz mūsu pusi.

- Viss kārtībā, - no sliekšņa paziņoja tētis, - viltus trauksme. Bēgli no Čerepovecas, jauns puisis ar sievu, bērni arī viņiem līdzi.

Marina beidza cīnīties ar Ļoņas zābaku saitēm un pēkšņi, ar abām rokām apķērusies vīram ap kāju, tāpat tupus apraudājās -mēmi, bez skaņas. Viņš bezpalīdzīgi palūkojās uz mums visiem un uzlika roku viņai uz galvas; varēja redzēt, ka viņš kājās turas pēdējiem spēkiem, un Serjoža, nenovilkdams jaku, ātri piegāja viņam klāt un apjucis mēģināja piecelt Marinu, taču viņa tikai vēl ciešāk saāķēja rokas un nupat jau šņukstēja skaļi.

- Kuš, Marinka, nu, kuš, Dašku nobiedēsi, - vārgi ierunājās Ļoņa, taču sieva viņu it kā nemaz nedzirdēja.

- Marina, - asi ierunājās Ira, - laid viņu vafā, viņam jāatgul-stas, tu dzirdi? - Un tikai tad sieviete beidzot piecēlās kājās. Ne uz vienu neskatīdamās, viņa pagriezās pret meitiņu, kura klusējot stāvēja turpat blakus pie krāsns, iebāzusi pirkstu mutē, -maza, nesatricināma sejiņa, uzmanīgas acis - un sāka pogāt vaļā tās kombinezonu.

- Nezinu, - es ieminējos, - man viņš nez kāpēc neiepatikās, tas Igors.

- Kurš tad tev vispār patīk, man gribētos zināt, - novīpsnāja Nataša, un es pārsteigta palūkojos uz viņu - pa šo laiku biju pavisam piemirsusi, uz cik nepatīkamas nots svešais cilvēks ano-rakā ar savu pēkšņo parādīšanos bija pārtraucis mūsu sarunu. Par vienu tu vari būt pilnīgi pārliecināta, es nodomāju, tu man nepatīc nekādā veidā - ne tāda kā agrāk, ar platu smaidu, kas nomaskē rūpīgi pārdomātas dzēlības, ne tagadējā, kas smaidīšanu uzskata par lieku un nevajadzīgu; tev taisnība, man nepatīk neviens no jums: ne tu, ne tavs kundziskais, uzpūtīgais vīrs, kurš četru dienu laikā no mājas izgājis divas reizes - tētis ar Mišku tikmēr apskraidījuši visu apkārtni -, toties nešaubās, ka mums jādalās ar viņu savos pārtikas krājumos. Ejiet jūs abi pie velna, cik gadu braukāts ciemos, apsvilinoties gar taviem čūskas Smaidiem, sēžot pie vakariņu galda un dedzīgi, neizturami sapņojot par to, cik labi būtu, ja varētu pagrābt no galda kaut ko dārgu, no stikla taisītu, un triekt pret sienu tā, ka lauskas pašķīst uz visām pusēm, lai tu vienreiz vairs nesmaidītu. Ak kungs, kā man ir apnicis izlikties - jā, tā tiešām ir, jūs man nepatīkat. Jūs man nepatīkat.

Man ausīs džinkstēja - es pat iedomāties nebūtu varējusi, ka tagad, tik tikko turoties uz kājām, esmu spējīga tik baigi saniknoties. Tas bija bezgala patīkami - niknoties, uztraukties, just kaut ko citu, nevis trulo, vienaldzīgo nolemtību; es sajutu, ka mutes kaktiņi neviļus kāpj augšup, ja tagad sākšu smieties, viņi nodomās, ka esmu sajukusi prātā.

- Kas īsti tev nepatika, Aņuta? - apvaicājās tētis. - Man likās - normāls puisis. Nu, cilvēki meklē māju, kāpēc ne, mums no ārpuses tik tiešām visi logi ir tumši.

- Var jau būt, ka jums ir taisnība, - es viņam atbildēju,

- tikai man šķita, ka viņu interesē nevis māja, bet gan mūsu mašīnas. Starp citu, par mašīnām runājot, tēt, vai nebūtu īstais laiks aiziet atpakaļ un paskatīties, vai ar mūsējām viss ir kārtībā?

Mēs gluži kā pēc komandas sākām posties. Visiem kaut kā uzreiz bija skaidrs, ka uz lielo māju mēs neaizejam visi - to pat nevajadzēja pateikt skaļi. Serjoža pateica Irai “labi, ka esat saģērbušies, ņem Antošku, un ejam” tētis uzmeta plecos savu mugursomu, Miška paņēma Iras somu, un mēs devāmies uz ārdurvīm. Ļoņa jau bija atgriezies savā istabā, un Marina rosījās ap viņu, palīdzēdama noģērbties, Nataša atkal, kājas apakšā pavilkusi, sēdēja savā gultā, bet Andrejs stāvēja turpat pie durvīm - viņš bija ienācis pēdējais un pat nebija paspējis novilkt silto jaku. Viņš pavirzījās malā, laizdams mūs garām, un ierunājās tikai vispēdējā sekundē:

- Serjoga, - viņš ar jaušamu piepūli ieteicās, - kā būtu, ja es tomēr aizjoztu pēc šaujamā? - taču Serjoža jau bija izgājis ārā un to nedzirdēja.

Es apstājos pie durvīm, pa pusei pagriezos pret viņu un ar labpatiku atsaucos - ar vissaldāko Natašas smaidu, kādu vien šajā brīdī biju spējīga savilkt:

- Kam jums šaujamais? Te taču ir pilnīgi droši, četru dienu laikā ne suns nav garām noskrējis.

Viņš neatbildēja, vien, acis piemiedzis, paraudzījās man tieši sejā - un viņa skatienā bija kaut kas tāds, ka man uzreiz vairs negribējās smaidīt, sarunāties, kaut ko pierādīt; sajutu, ka esmu briesmīgi nogurusi un vēlos tikai vienu'- tikt līdz gultai un apgulties; tad es noliecu galvu un teicu:

- Ļoņkam kaut kur bija traumatiskā pistole, palūdz, kamēr viņš vēl nav aizmidzis, - un ātri izgāju ārā.

No šejienes līdz mūsu mājai bija labi ja piecdesmit soļu -Serjožas luktura gaismā jau varēju redzēt žogmalē novietotos padžēro un vitaru, taču uzreiz pēc tam, kad izgāju pa vārtiem, man sāka reibt galva; tajā pašā brīdī aizkāpu garām risei un iegrimu līdz ceļiem sniegā. Grasīdamās kārpīties ārā no kupenas, dziļi ievilku plaušās svilinoši auksto gaisu un tūlīt pat sāku klepot, un Serjoža apstājās, atskatījās un nāca atpakaļ pie manis; stingri aplicis man apkārt brīvo roku, viņš veda mani uz māju -gandrīz vilkšus vilka, ātri, apdzīdams pārējos, murminādams man ausī:

- Kādi muļķi, Aņka, mēs abi ar tevi esam, tik ilgu laiku pa āru, naktī atkal noliksies ar temperatūru, ejam ātrāk siltumā, aiziet, aiziet!

Kad gājām apkārt Irai un puisēnam, kuri bija saminstināju-šies dziļās risēs vidū, viņa ierunājās:

- Serjoža, paņem Antošku, lūdzu, viņam te grūti izbrist.

Serjoža apstājās un vairākas sekundes skatījās uz Antonu, kurš neveikli čāpoja, stigdams sniegā, - sajutis skatienu, puisēns pagriezās un klusēdams pacēla rokas ar zilajiem adītajiem dūraiņiem. Pārmetis karabīni pār plecu, Serjoža pietupās un paņēma dēlu rokās. “Nāc nu, Anton, ķeries man ap kaklu,” viņš teica, ar otru roku atkal cieši piespiezdams mani sev klāt. Mēs pagājām vēl dažus soļus - jēgu zaudējušais lukturītis, kas bija neveikli iežmiegts rokā, ar kuru viņš bija mani apkampis, meta lēkājošu gaismas aplīti kaut kur sānis, ceļmalas grāvī, kur no sniega rēgojās salā apsvilušās, nomelnējušās nezāļu vicas.

Nabaga tu, nabaga, nabaga tu, es domāju, cenzdamās iet vienā solī ar viņu, tev vairs nebūs miera - tiklīdz tu saņemsi mani aiz rokas, tiklīdz paskatīsies uz manu pusi, viņa uzreiz aicinās tevi paturēt mazuli, bet es karāšos tev otrā rokā. Mēs vēl arvien gājām gandrīz skriešus - steigdamies, aizelsdamies; es nepiedalīšos šajās spēlēs, es nodomāju, negribu un nepiedalīšos, tikai ne ar tevi, un, uzmanīgi atraisījusies no viņa rokas, pateicu: “Normāli, es pati aiziešu,” - un sāku iet lēnāk.

Pie mājas mūs gaidīja suns. Viņš sēdēja sniegā pie koka pakāpieniem, it kā tam nemaz nebūtu auksti, - kad atvērām vārtiņus, tas pagrieza galvu un bezkaislīgi palūkojās uz mums.

- Suns, - klusi teica puisēns; viņš jau stāvēja zemē, Serjoža, vērdams vaļā vārtiņus, bija viņu nolicis; mazais pastiepa roku.

- Neej klāt, Anton, - ātri ierunājās Ira, - tas ir svešs, netīrs suns, ja nu tas kož?

- Tas nav "tas" bet viņš. Un viņš nekož, - es drošā balsī paziņoju un nodomāju - kā es varu zināt, kož vai nekož, vai viņš mīl bērnus, vai viņš vispār kādu ir mīlējis; īstenībā es par viņu pilnīgi neko nezinu, vien to, ka viņš pirms četrām dienām atrada mani kupenā un kopš tā laika reizēm iegriežas uz mani paskatīties.

Es piegāju viņam klāt - suns joprojām sēdēja tajā pašā pozā, sekodams man ar skatienu, - un pietupos blakus. Suns pat nesakustējās.

- Anton! - Ira atkārtoja, kad man aiz muguras sniegā no-gurkstēja piesardzīgi soļi.

- Kā viņu sauc? - puisēns jautāja, un tad es pastiepu roku un noliku to uz lielās galvas, tieši starp garajām, pinkainajām ausīm. Dzeltenās acis uz mirkli iegailējās un nodzisa; suns piemiedza acis.

- Viņu sauc Suns, - es atbildēju, - un, kad mēs naktī gulēsim, viņš sargās mūsu miegu.

Mēs iegājām mājā, un, kamēr pārējie trokšņaini rosījās, likdami vietās mantas, bīdīdami gultas, gatavodami vakariņas, es dibenistabā nogāzos uz gultas un aizmigu, it nemaz nedzirdēdama viņu balsis, aizmigu cieši, neredzēju nevienu sapni un pamodos tikai no rīta - vēlu un izsalkusi kā vilks.

# * *

Kad iegāju vidusistabā, pieķērusi sevi to domās jau dēvējam par “viesistabu” brokastis acīmredzot bija tik tikko paēstas un Ira stāvēja pie lielas emaljētas bļodas, mazgādama traukus; gaiss bija pilns ar neiedomājamu, biezu kafijas smaržu. Miš-kas istabā nebija - viņš laikam jau bija nostājies savā postenī verandā. Tētis ar Serjožu posās kārtējai ekskursijai pa ciematu, bija nolemts, ka Miška paliks pie mums, un tas viņu nepavisam nebija iepriecinājis - "mūsu jaunais marodieris tagad ārā sēro,” jautri teica tētis.

- Tur uz galda ir sviestmaizes, - sacīja Serjoža, - ēd, Aņka, šī ir mūsu pēdējā maize. Taisnība, nupat jau diezgan pacieta.

Es paķēru sviestmaizi ar plānās, pa pusei caurspīdīgās šķēlītēs sagrieztu žāvētu desu un ar labpatiku nokodu kumosu.

- Desa, cerams, nav pēdējā, - ieminējos, uzsmaidīdama Serjožam, un viņš pasmaidīja pretī.

- Nu, kā lai tev pasaka. Desas arī gandrīz vairs nav, un kafija - pēdējās atliekas no tā, kas mums mājās bija. Drīz pāriesim uz kartupeļiem un makaroniem flotes gaumē.

Rīts bija pārāk labs, lai sabēdātos par tādiem sīkumiem kā desa; es sev lielā krūzē ielēju kafiju un vilku mugurā jaku.

- Uz kurieni tu tā ar krūzi esi sataisījusies? - Serjoža apjautājās.

- Ja šī ir pēdējā kafijas krūze manā dzīvē, - es atbildēju un, pamanījusi, ka viņš sāk raukt pieri, pārveidoju sakāmo: - Nu labi jau labi, pat ja šī ir pēdējā kafijas krūze šai ziemā, es netaisos to dzert tāpat vien, tik prasti, ar desmaizi. - Uzvilkusi jaku, iebāzu roku kabatā un izķeksēju no tās pustukšu cigarešu paciņu.

- Aņa! - viņš uzreiz norāja. - Nu, kāda velna pēc! Vēl vakar tu tik tikko spēji paelpot!

- Pēdējā kafijas krūze! - es diedelēdama atsaucos. - Nu, lūdzu! Izsmēķēšu vienu, un viss, goda vārds!

Verandā, kad stāvēju pie apsarmojošā loga ar karsto krūzi vienā un cigareti otrā rokā, viņš no aizmugures pienāca man klāt, noskūpstīja uz auss un teica:

- Es tev sadabūšu kafiju, noteikti sadabūšu. Desu neapsolu, bet kafija noteikti atradīsies.

Mēs neilgi tā pastāvējām apkampušies - īstenībā kafija bija paplāna un cigarete, ievelkot pirmo dūmu, uzreiz nepatīkami apskrāpēja rīkli, tomēr arī tas šodien it nemaz nebija svarīgi.

- Gribi, brauksim šodien pat! - es ierosināju. - Es jau esmu pilnīgi atžirgusi un varu stūrēt.

- Vēl par agru, - viņš atbildēja, - pāris dienu pagaidīsim. Un pagaidām mēs ar tēvu pastaigāsim pa apkaimi - viņi ir samedījuši tik daudz derīgu lietu, ka vienkārši grēks nepamēģināt vēl. Tāda izdevība mums tik drīz var negadīties.

Uz lieveņa atskanēja smagi soļi - atvērās durvis, un uz verandas sliekšņa parādījās Miška; iekšā nenākdams, viņš Serjožam sacīja:

- Tur šitais, vakarējais atnācis. Un viņš nav viens.

Kad mēs - es, Serjoža un tētis ar Mišku - piegājām pie vārtiem, uz ceļa patiešām stāvēja divi cilvēki: mūsu vakarējais ciemiņš anorakā ar kažokādas kapuci un vēl viens vīrietis, daudz vecāks, faktiski jau gandrīz vecītis. Viņi, šie abi, galīgi neizskatījās pēc radiniekiem - drīzāk šķita, ka viņi satikušies nejauši, tikko, tepat aiz stūra: vecākajam bija bāla, kalsna seja, brilles smalkā zelta ietvarā, glīta sirma bārdiņa, un viņš bija ģērbies šeit pilnīgi neiederīgā melnā vilnas mētelī ar karakul-ādas apkakli, savukārt kājās viņam bija spoži un laikam taču pat eleganti puszābaki, tādi, kādus pieņemts aut, valkājot uzvalkus. Kad visi sasveicināšanās vārdi bija pateikti, iestājās neveikls klusums - mūsu viesi mīņājās, taču neko neteica; likās, viņi paši īsti nezina, kāpēc ir ieradušies. Visbeidzot klusumu iztraucēja tētis:

- Kā iekārtojāties?

- Kā jau jūs sacījāt, tepat nākamajā līnijā, - mudīgi atsaucās Igors, - tai mājā ar zaļo jumtu, redzat? Māja nav liela, bet tur ir divas krāsnis un turpat arī aka. Elektrības gan nav, mēs gribējām apvaicāties, kā jūs to risināt, vakarā taču laikam iekšā ir pavisam tumšs?

Es nodomāju, ka šobrīd viņš galīgi vairs neizskatās tik dzīvespriecīgs, kā šķita vakar: viņš nesmaidīja, starp uzacīm bija ievilkusies raizīga grumba; man tiešām gribētos zināt, kas tev īstenībā vajadzīgs, - ne jau tādēļ esi šurp atnācis, lai uzzinātu, kā mēs pa naktīm apgaismojam māju.

- Pamēģiniet pameklēt petrolejas lampu, - teica Serjoža,

- mēs tādu jau pašā pirmajā dienā atradām. Galu galā kādā no mājām jūs noteikti uziesiet sveces.

- Un, kad ķemmēsiet kaimiņmājas, - uzrunādams vecāko no abiem vīriešiem, iestarpināja tētis, - pameklējiet kaut kādas ērtākas drēbes. Šis jūsu mētelis... vēl nepiemērotāku izvēli nemaz iedomāties nevar.

Mētelī ģērbtais cilvēks nopētīja sevi un vainīgi noplātīja rokas.

- Atzīšos, mēs posāmies lielā steigā - līdz pašam pēdējam brīdim es vispār nebiju pārliecināts, ka mums izdosies aizbraukt. Lai gan baidos, ka arī tad, ja mums būtu bijis vairāk laika, piemērotākas drēbes man tik un tā neizdotos atrast - es esmu viscaur pilsētnieks.

- Nu, labus ziemas zābakus jūs šeit diez vai atradīsiet, -noteica tētis, - taču velteņi un kaut kāds plikādas kažoks gan jau gadīsies.

Mētelī ģērbtais paklusēja un tad, ne uz vienu neskatīdamies, pašūpoja galvu.

- Ko lai saka, - viņš bilda, runādams drīzāk ar sevi pašu, nevis ar kādu no mums, - rādās, ka pirmo reizi mūžā vajadzēs ielauzties svešā mājā.

- Nekautrējieties, - tētis atmeta ar roku, - ticiet man: ja saimnieki līdz šim brīdim nav ieradušies, tad viņu, visticamāk, vairs nav starp dzīvajiem. Tādos laikos kā šie ierastās morāles normas vairs nav spēkā.

- Pateicos jums, jaunekli, - mētelī ģērbtais atbildēja un skumīgi pasmaidīja, - lai gan, ticiet man, tieši šādos laikos morāles normas ir sevišķi vajadzīgas.

- Hm... - tētis pārsteigts novilka, un tad mētelī ģērbtais pirmo reizi palūkojās viņam sejā un klusi iesmējās:

- Piedodiet! Man ne prātā nevarēja ienākt, ka starp jums varētu būt kāds mana vecuma cilvēks. Tomēr redzu, ka visam tam, kas notiek apkārt, jūs esat pielāgojies nesalīdzināmi labāk par mani.

Kad viņi aizgāja, mēs kādu laiku palikām stāvam pie vārtiem un noraudzījāmies viņiem pakaļ - pirmais soļoja slaidi un ātri, kā steigdamies ātrāk nozust skatienam vai varbūt vienkārši vēlēdamies pēc iespējas ātrāk ķerties pie viņa ģimenei nepieciešamo derīgo lietu meklēšanas, otrais gāja lēni un piesardzīgi, skatīdamies zem kājām, un uzreiz pamatīgi atpalika. Nokļuvis līdz stūrim, pirmais apstājās un pagaidīja, līdz vecākais ceļabiedrs viņu panāks, un pirms nozušanas aiz likuma vēl palūkojās uz mūsu pusi un sveicinot pacēla roku.

- Savāds pāris, - domīgi noteica Serjoža, - interesanti gan, kāpēc īsti viņi bija atnākuši.

- Viņi bija atnākuši paskatīties, kas mēs esam par cilvēkiem, - atbildēja tētis, - lai saprastu, vai nav bīstami apmesties uz dzīvi mums kaimiņos.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

- Un vēl, man liekas, viņi bija atnākuši pārliecināties, ka mēs neiebildīsim, ja arī viņi parakņāsies apkārtējās mājās. Īstenībā, ja tā padomā, tas ir viens un tas pats.

Kad Serjoža un tētis bija aizgājuši, bet Miška, ietinies plik-ādas kažokā tā, ka tikai acis palika ārā, ierīkojās verandā, mēs mājā palikām vieni - es, Ira un puisēns -, un laiks uzreiz sāka vilkties neizturami lēni. Šī māja bija pārāk maza, lai mēs varētu ilgi tēlot, ka viena otru neredzam, - vai vismaz tā šķita man, savukārt viņa, pēc visa spriežot, bija stingri apņēmusies nebilst ne vārda, katrā ziņā ne man. Viņai to izdarīt bija vieglāk - ar viņu bija puisēns, viņas mazais sabiedrotais un sarunbiedrs, turpretī man nebija neviena: pat suns uzreiz pēc brokastīm bija aizgājis kaut kādās savās gaitās; tieši tā tas izskatīsies, es domāju, bezmērķīgi klīzdama pa mazītiņajām, ar mēbelēm piebāztajām istabām, klausīdamās, kā tie abi darbojas un pļāpā, kā viņi ir aizņemti viens ar otru, - tev nāksies klusēt: visu dienu, katru dienu, gaidot, līdz atgriezīsies tavs vīrs, visu laiku, kamēr jūs ar viņu būsiet vienas tajā mednieku namiņā, tu jutīsies kā lempīgs, kautrīgs jauniņais, skolnieks, kurš nav pieņemts kompānijā, un tu nekad neiemācīsies nelikties par to ne zinis, tu tomēr sevi pazīsti, vari tēlot, cik gribi, ka tev tas ir vienalga, bet tu neproti pārvarēt sajūtu, ka tu nepatīc, nekad neesi to pratusi.

Beigu beigās es uzgāju grāmatu - bez vākiem un pirmajām divdesmit divām lappusēm, Alekseja Tolstoja “Moku ceļš” pirmais sējums; apbrīnojami, bet katrā vasarnīcā, lai kas arī būtu tās saimnieki, noteikti atradīsies “Moku ceļa” pirmais sējums vai “Jaunā gvarde” vai kāda cita veca grāmata apdilušā audekla iesējumā ar iespiestu uzrakstu “Valsts Bērnu grāmatu izdevniecība, 1957. g.” arī tad, ja māja ir pavisam jauna, uzcelta tikai pirms dažiem gadiem, it kā šīs grāmatas ieviestos pašas no sevis, kolīdz pirmo reizi uz ziemu aiznagloti logi un saimnieki pārcēlušies atpakaļ uz pilsētu, tās vienkārši ņem un uzrodas visputekļainākajā, nemanāmākajā kaktā, lai iekristu mums rokās tieši tajā brīdī, kad nīkstam ārā no vasarnīcas garlaicības un meklējam, ko palasīt. Es nopriecājos par pirmo sējumu - varbūt kaut kur atradīsies arī otrais, lai gan varbūt arī neatradīsies; mēs nebijām paņēmuši lidzi nevienu grāmatu, nebija vietas; būs jocīgi, ja civilizācija aizies bojā - visa, pilnībā - un paliksim tikai mēs seši noplukušā divistabu namiņā taigas vidū, un vienīgā grāmata, kas mums tur būs, grāmata, ar kuras palīdzību mēs mācīsim saviem bērniem lasīt, būs Alekseja Tolstoja “Moku ceļa” pirmais sējums bez vākiem un pirmajām divdesmit divām lappusēm.

Arī pa to laiku, kamēr es lasīju, iekārtojusies dibenistabā ar noplēšamo kalendāru, kurā bija apstājies laiks, - tajā pašā dibenistabā, kurā divas dienas biju domājusi, ka mirstu, - arī caur sienu, caur aizvērtajām durvīm jutu viņas klātbūtni, izaicinošu un naidīgu, it kā tā mana ķermeņa puse, kas atradās tuvāk no vidusistabas skanošajām balsīm un paklusajiem smiekliem, būtu sākusi tirpt un salt. Diena nebeidzās un nebeidzās. Jāpaciešas, es sev teicu, drīz satumsīs, un viņi pārnāks, novembrī tumst agri, vēl trīs stundas, divas, vēl stunda, mē^ sēdēsim pie galda, viņi stāstīs par to, ko viņiem izdevies sameklēt, Serjoža nemanāmi uzliks roku man uz ceļgala, visi šie vīrieši, visi trīs, ir mana ģimene, pirmām kārtām mana, lai kādas arī būtu viņas domas. Kad sāka krēslot, es noliku grāmatu malā, uzvārīju mums abiem ar Mišku tēju ar medu, uzvilku silto jaku un izgāju verandā -ilgāk vairs nespēju gaidīt.

Mēs malkojām karsto tēju un pa apsarmojušajiem logiem skatījāmies uz vārtiem; ārā pamazām kļuva arvien tumšāks, un mums šķita, ka arī mūsu gaidīšana sabiezē, ar katru brīdi kļūst arvien taustāmāka - un šī gaidīšana bija mūs tā pārņēmusi, ka mēs pat nespējām sarunāties. Pēkšņi Miška salēcās un, ar troksni nolicis tējas krūzi uz palodzes, pietrūkās kājās - viņam ir lieliska redze, vienmēr tāda bijusi; es, lai labāk redzētu, piespiedu abas rokas pie ledainā stikla un lūkojos starp tām kā binoklī - un patiešām, pie vārtiem bija uzradies cilvēks, taču šis cilvēks nesteidzās vērt tos vaļā, viņš tikai stāvēja ārpusē; tādā attālumā es nespēju noteikt, kurš tas ir - tētis vai Serjoža, un pilnīgi skaidrs bija tikai tas, ka viņš atnācis viens pats.

Mēs brīdi pagaidījām. Cilvēks aiz vārtiem nekustējās ne no vietas; viņš stāvēja tieši tāpat, mierīgi un pacietīgi, un tas jau sāka mani uztraukt.

- Nu, ko viņš nenāk iekšā, - es teicu, - Miška, paskaties, kurš tas ir - Serjoža vai tētis?

Miška piemiedza acis un dažas sekundes raudzījās ārā pa logu. Pēdīgi viņš bažīgi pagriezās pret mani un sacīja:

- Zini, mammu, man liekas, tas ir kāds cits. Un es viņu šeit ne reizi neesmu redzējis.

Protams, mēs ar Mišku varējām vienkārši paslēpties. Gaisma verandā nedega, un no ārpuses cilvēks, kurš stāvēja pie vārtiem, nemūžam nenojaustu, ka mēs esam viņu ieraudzījuši; kuru katru brīdi bija jāatgriežas tētim un Serjožam, un viņiem abiem - to es zināju pilnīgi droši - bija līdzi šaujamie, un bija skaidrāks par skaidru, ka viņi ar kārtējo nelūgto viesi tiks galā daudz vieglāk - viņi, nevis es un, pats par sevi saprotams, ne Miška. Labākais, ko tu vari izdarīt, es domāju, tumsā stāvēdama aukstajā verandā, ir vienkārši pagaidīt, sastingt, viņi tūlīt atgriezīsies, tūlīt, tūlīt, jau ir pavisam tumšs, viņi pienāks pie vārtiem, un viss noskaidrosies, neko nevajag uzsākt, vajag vienkārši mazliet gaidīt. Vientuļais stāvs pie vārtiem nekustējās. Velns parāvis, es pēkšņi nodomāju, tu nekad neesi mācējusi pienācīgi gaidīt. Iečukstēju Miškam ausī "sagatavo bisi”, pavēru durvis - tās apdullinoši iečīkstējās -, pabāzu galvu ārā un uzsaucu:

- Kas jūs tāds esat? Ko jums vajag?

- Labvakar! - atskanēja balss, kas man šķita pazīstama. - Te ir ļoti tumšs, un es diemžēl neredzu jūsu seju, tomēr, manuprāt, mēs ar jums no rīta tikāmies!

- Iedod man lukturīti, - es teicu dēlam, - un sēdi šeit, turi šaujamo gatavībā.

- Es iešu tev līdzi, - stingri atteica Miška.

Tādā paskatā tad nu mēs izgājām pie vārtiem - es ar lukturīti pa priekšu un divus soļus aiz manis mans dēls, kurš visu dienu nekustēdamies bija nosēdējis aukstumā ar bisi rokās. Kolīdz mēs apstājāmies, kreisajā pusē nozibēja dzeltena ēna - viegli sperdams soļus dziļajā sniegā, gar mājas stūri nez no kurienes uzradās Suns; vēl pirms acumirkļa viņa nebija - un te piepeši viņš jau sēž man blakus, tik tuvu, ka es varētu pastiept roku un uzlikt viņam uz galvas. Protams, es pār viņu ne vismazākajā mērā nevaldīju - man nebija ne jausmas, kā viņš uzvedīsies, ja cilvēks, kurš stāvēja aiz vārtiem, mēģinās mums kaut kā nodarīt pāri, - tomēr kaut kā tieši tas, ka Suns bija seit, kopā ar mums, mani nomierināja daudz vairāk nekā Miškas bise.

- Jums ir brīnišķīgs suns, - cilvēks sacīja, un tikai tagad es viņu beidzot pazinu: pat ne pēc balss, nekad mūžā neesmu spējusi ielāgot ne balsis, ne sejas, taču šo īpatnējo sarunāšanās manieri, it kā mēs būtu sastapušies ļaužu pilnā pilsētas ielā, varēja pazīt nekļūdīgi; vienkārši vilnas mēteļa un nejēdzīgo, spožo puszābaku vietā viņš tagad bija ietērpies milzīgā, bezveidīgā plikādas kažokā un līdz pašām acīm uzmauktā saburzītā ausainē, kuras ausis delverīgi slējās uz visām pusēm. Seja zem ausaines vēl aizvien bija sērīga un tāda kā ļoti nogurusi.

- Es skatos, jūs esat pārģērbies, - ierunājos, juzdama, kā pulss, kas bija dunējis man ausīs, mazpamazām norimstas.

- Kā, lūdzu? - Viņš pārsteigts savilka uzacis. - Ā... jā... jā, neapšaubāmi. Tas bija ļoti labs padoms. Tiesa, ar šo maskarādi es jūs laikam nobiedēju, spriežot pēc pozas, kādā vēl aizvien stāv jūsu gados jaunais miesassargs. Ticiet man, jaunekli, es itin nemaz neesmu bīstams. Kā redzat, nesadūšojos pat pieklauvēt pie jūsu durvīm - man šķita, ka agri vai vēlu kāds no jums noteikti iznāks ārā un tad es varēšu pasaukt...

- Kāpēc jūs pie mums atnācāt? - pārtraukdams viņu pusvārdā, asi noprasīja Miška; man pat radās vēlēšanās paraustīt viņu aiz piedurknes, jo šis cilvēks, stāvēdams mūsu priekšā, izskatījās tik nevarīgs, tik izvārdzis, ka kliegt uz viņu pilnīgi noteikti nebija vajadzības.

- Redziet, - viņš iesāka un apklusa, it kā meklēdams vārdus, - atzīšos, nākdams pie jums, es biju sacerējis veselu runu un, stāvot šeit, pie vārtiem, pat mazliet to iestudēju, taču baidos, ka uztraukumā nespēšu atcerēties nevienu pašu vārdu. Mans znots... saprotiet, viņš kaut kādā ziņā ir nelabojams optimists, tas mans znots. Vēl pavisam nesen šī viņa īpašība manā ieskatā bija drīzāk pozitīva iezīme, taču patlaban, šālaika apstākļos, es baidos, viņš pārāk... nepietiekami novērtē situācijas nopietnību. Es redzu, jūs piederat pie tā paša cilvēku paveida - un, iespējams, jūsu gadījumā tas nesīs krietnus augļus: jūs esat enerģiski un, kas ļoti svarīgi, veseli, turklāt jūsu ir daudz. Mēs šodien izstaigājām gandrīz visu līniju, kuru jūs mums laipni atvēlējāt, un neatradām tikpat kā neko tādu, kam varētu būt praktiska nozīme. Izņemot malku, bez šaubām, tās šeit ir vairāk nekā pietiekami. - Viņš skumīgi pavīpsnāja. - Tas dod pamatu cerēt vismaz uz to, ka nomirsim mēs ne no aukstuma. Toties bads -bads gan mums visnotaļ draud. Saprotiet, tur, no kurienes mēs atbraucām, pārtikas piegāde beidzās jau pirms vairākām nedēļām, un ar visu, kas mums ir... man diemžēl jāsaka, baidos, ka mēs ari līdz nedēļas beigām neizvilksim. Mans znots vēl aizvien ir pārliecināts, ka mēs uziesim kādus krājumus, tādēļ viņš atteicās doties pie jums lūgt palīdzību, taču es jau jums sacīju - viņš ir optimists, turpretī es... es esmu reālists un lieliski saprotu...

Viņš runāja un runāja, ātri, juceklīgi, un neskatījās uz mani, bet es šausmās domāju par to, ka tūlīt viņam aptrūksies vārdu un viņš apklusīs un pacels acis, un man vajadzēs, raugoties tieši šajās acīs, kas asaroja aiz plānajiem briļļu stikliem, kuri galīgi nepiestāvēja šai bramanīgajai ausainei, pateikt viņam “nē” tādēļ es nolēmu negaidīt, līdz viņš beigs runāt un paskatīsies uz mani, un spēru ārā - pat sev pašai negaidīti, tik skaļi, ka viņš pat salēcās:

- Man ļoti žēl. - Viņš apklusa, tomēr acis nepacēla, joprojām lūkodamies zemē. - Man patiešām ļoti žēl, taču mēs nekā nespējam jums palīdzēt. Mums priekšā ir gara ziema, mums ir bērni, mēs vienkārši nevaram atļauties...

Es milzīgi baidījos, ka viņš sāks mani pierunāt, ka pateiks -bet kā tad ar mums, mums taču arī ir bērni, palīdziet kaut vai viņiem, taču viņš padevās uzreiz pēc pirmajiem maniem vārdiem un kaut kā saguma, kļuva pavisam mazs pat savā milzīgajā plikādas kažokā.

- Tā jau ir, - viņš gausi sacīja, - es jūs itin nemaz nevainoju. Piedodiet, ka atņēmu jums laiku. Arlabunakti! - Viņš pagriezās un devās prom, gurkstinot sniegā velteņus, bet es spīdināju viņam nopakaļ lukturīti - vai nu tāpēc, lai viņš varētu redzēt ceļu, vai varbūt tāpēc, ka man pašai bija nepieciešams viņu vēl kaut neilgu brīdi redzēt; kažoka vīle uz muguras bija atirusi, un no garā, nelīdzenā cauruma rēgojās resni diegi.

Kad viņš jau bija gandrīz nozudis skatienam, es iesaucos viņam nopakaļ:

- Nepadodieties! Mēs drīz braucam prom no šejienes, šodien vai rīt, šis ciemats ir ļoti liels, un apkaimē ir vēl citi tādi paši, daudzās mājās noteikti ir pieliekamie, var uziet cukuru, konservus, ievārījumu...

- Jā, jā, ievārījumu, - viņš neatskatīdamies dobji atteica un vairākas reizes palocīja galvu; nejēdzīgās cepures bravūrīgās ausis sāka lēkāt augšā un lejā. Pēc tam viņš nozuda skatienam.

Mēs ar Mišku stāvējām dziļajā sniegā pie vārtiem un skatījāmies uz lukturīša uzzīmēto gaismas aplīti, kas tagad spīdēja tukšajā ielā ar mūsu mašīnu atstātajām platajām risēm.

- Te patiešām var atrast visu ko, mēs taču atradām, - Miška nedroši ierunājās, un es atbildēju:

- Ak, Miška. Paldies dievam, ka viņš nepacēla acis.

beidzot vairs nekniestu kakls; ar Serjožas vienmērīgo elpošanu fonā es risināju nebeidzamus, ilgus strīdus ar mūsu vakarējo viesi, un man prātā ienāca vismaz kāds simts lielisku, neapgāžamu argumentu. Visbriesmīgākais bija tas, ka mēs abi - gan es, gan cilvēks, kurš bija man lūdzis palīdzību, - zinājām, ka man ir taisnība, ka man ir tiesības viņam atteikt, tādēļ man nevajadzēja izrunāt vairāk par vienu frāzi, lai viņu apklusinātu, tādēļ viņš nemēģināja mani pārliecināt un uzreiz devās prom; taču fakts, ka mēs abi to zinājām, nekā nemainīja to, cik riebīgi, cik neizturami nelāgi es jutos, un nekāda loģika te mani nespēja glābt.

No rīta - jau pēc brokastīm, taču pirms tam, kad Serjoža un tētis izgāja kārtējā ekspedīcijā, - pie mums atkal ieradās ciemiņi. Vispirms mēs izdzirdējām Andreju, kurš lietišķi rībināja kājas verandā, nopurinot no zābakiem sniegu, īdzīgo Natašas balšteli, bet pēc tam durvis plaši atvērās un viņi visi ienāca iekšā - bija atveduši līdzi pat Ļoņu, kurš vairs neizskatījās tik bāls, kaut arī uzreiz palūdza atļauju apsēsties Iras gultā un tūlīt pēc tam, atviegloti nopūzdamies, smagi noslīga uz tās malas.

- Mēs atnācām pasautēties pirtī, - teica Nataša, - tas ir drausmīgi, mēs visi nedēļu neesam mazgājušies. Jums taču nebūs iebildumu? - un viņa pārlaida mums visiem skatienu.

- Nu, liecies tak mierā, - atsaucās Serjoža, - sautējieties, protams. Viens spainis tur ir, tepat pie krāsns paņemiet otru, uzsildiet ūdeni. Es biju domājis šodien pie tevis iegriezties, -viņš turpināja, uzrunādams Andreju, - kopā pablandīties te apkārt. Gribi - nāc ar mums, bet pasutināsies vakarā?

- Paldies, - Andrejs atvairījās, - vēl paspēšu pablandīties. Kad jūs braucat prom? Rīt?

Serjoža apstiprinot palocīja galvu, viņa seja bija mazliet nelaimīga.

- Nu, pēc tam ari pablandīšos, - sausi no'teica Andrejs.

- Klau, es jums vismaz malku saskaldīšu, - Serjoža ieminējās un, paķēris spaini, ātri izgāja ārā. Pēc viņa aiziešanas istabā iestājās klusums - sarežģīts un neomulīgs; apbrīnojami, ka tik liels bars cilvēku, atrodoties tik mazā istabelē, var tik saspringti klusēt.

Beigu beigās Nataša sāka švīkstināt maisiņu, kas viņai bija rokās, un ieteicās:

- Es nu gan esmu idiote, Andrjuška, šampūnu es aizmirsu. Un ziepes arī aizmirsu, un ķemmi, dvieļus vien esmu ielikusi. Varbūt aiziesi pakaļ? Man uz gultas stāv, tāda pelēka somiņa ar rāvējslēdzēju.

- Man ir līdzi gan šampūns, gan ziepes, - nedroši bilda Marina, - nav jēgas nekur iet, paņem manējo.

- Paldies, - Nataša atbildēja un pasmaidīja - pārāk plati, kā jau vienmēr, - man vajadzīgs mans šampūns. - Un es nodomāju: brīnišķīga kompānija jums sagadījusies, fantastiskas attiecības, bet pēc tam sev teicu - gluži kā mums. Nu, pilnīgi kā mums. Es taču pat neesmu viņai pajautājusi, vai viņa ir paņēmusi līdzi ziepes, varbūt viņai nav, ar ko izmazgāt matus. Viņa klusē un tēlo, ka manis pasaulē nav, bet man ir pēdējais laiks ar viņu aprunāties, vienkārši tāpēc, ka man ir gan šampūns, gan ziepes, gan lērums rezerves drēbju, bet viņa ir paspējusi paņemt līdzi tikai vienu somu - rekur tā ir, stāv pagultē, un es esmu pārliecināta, ka šajā somā galvenokārt ir bērna drēbītes, bet pašai viņai gandrīz nav, ko vilkt, man viņa pati nepalūgs, neparko nepalūgs.

Es sagaidīju, līdz Andrejs bija izgājis pa durvīm - kaut kā zināju, ka šai sarunai vajag pēc iespējas mazāk liecinieku, lai gan pārējie joprojām tepat vien bija un nekur nesteidzās doties;

piedāvāšu viņai tikai ziepes un šampūnu, es domāju, par drēbēm šobrīd neuzsākšu sarunu, to var atlikt līdz tādam brīdim, kad būsim palikušas divas vien, galu galā varu palūgt Serjožu, lai iedod viņai kaut ko no manām drēbēm, es pacēlu acis - viņa sēdēja ar muguru pret mani, kā vienmēr, vērodama dēlu, - un teicu:

- Ira, - un viņa pagriezās tajā pašā brīdi, un tad es vēlreiz teicu: - Ira, - kaut ari viņa jau skatījās uz mani, - gribi, es atnesīšu jums ar Antošku ziepes un šampūnu? Jūs jau arī droši vien gribēsiet iet pirtī?

- Paldies, - viņa gausi atbildēja, - bet man ir gan ziepes, gan šampūns, - un vēl aizvien skatījās uz mani, un es sajutu, ka nosarkstu, sveloši, līdz matu saknēm, nu, ko klusē, saki vien “mums no tevis neko nevajag” kamēr viņi visi te sēž un skatās, es saņēmos un nenovērsu acis, kaut arī tas nebija viegli, un tad viņa sacīja:

- Bet, ja tev būtu kāds tīrs krekliņš un džemperis - tas gan būtu labi.

- Protams, - es atsaucos un pielēcu kājās, - protams, tūlīt atnesīšu, - un metos uz blakusistabu, un sāku rakņāties pa somu, kas stāvēja uz grīdas pie gultas, un reizē gan dusmojos uz sevi par šo stulbo, iztapīgo steigu, gan priecājos - nav skaidrs, par ko īsti.

Izsvaidījusi visu, kas atradās somā, pa grīdu, beidzot izvēlējos pelēkzilu norvēģu džemperi un vairākus krekliņus; ko tu ņemies, es sev stingri teicu, nomierinies, tā ir tikai tava stulbā vēlēšanās visiem patikt, būt labai, pareizai, dāsnai, tu vienmēr pārcenties un pēc tam jūties kā pēdējā muļķe, viņa nekad nebūs tev draugs, arī tu pati to nemaz negribi, nu, tiešām, vienkārši atdod viņai šīs stulbās lupatas un neizpūt no tā neko dižu, viņa nekritīs tev ap kaklu, bet tikai pateiks paldies, un uzreiz pēc tam tu viņai atkal pārstāsi eksistēt, it kā tu Būtu tukša vieta, it kā tevis vispār nebūtu. Tad es izgāju no dibenistabas un, neko nesacīdama, iedevu viņai drēbju kaudzīti; viņa izņēma to man no rokām un, klusējot palocījusi galvu, nolika drēbes klēpī. Viņa tavā klātbūtnē pat neskatīsies, ko tu esi viņai atnesusi, es sev sacīju, nu re, tagad tu esi noskaitusies, taču viņai tik un tā neko neteiksi - tu nekad neko nesaki, tu iekšā vāries, klusē un pēc tam naktī guli, nespēdama aizmigt, un izgudro asas, tiešas frāzes, kuras vairs nevienam nav vajadzīgas.

Durvis atvērās, un ienāca Serjoža - viņš plati smaidīja un ziņoja:

- Pēc stundas pusotras pirts būs izkurējusies, ūdens gan tur nav daudz - mums ir tikai divi spaiņi, varbūt tad lai Andrjuha atnes kaut vēl pārīti no jūsu mājas, noliksim tur, lai uzsilst, citādi, baidos, visiem var...

Tai bridī durvis vēlreiz atvērās, trāpot pa muguru Serjožam, kurš stāvēja pie tām, un istabā ievēlās Andrejs. Āra jaka viņam bija vaļā, bet rokā, nostiepjot to lejup, bija sažņaugta liela, sudrabota pistole - tik koša un spīdīga, ka tā man uzreiz atgādināja rotaļlietu, kas Miškam piederēja agrā bērnībā. Acis viņam mežonīgi zalgoja.

- Andrjuha, kas tev? - Tētis pielēca kājās.

- Kas notika? - asi noprasīja Nataša.

Viņš rakņājās pa mūsu piekabi, - Andrejs teica, nezin kāpēc uzrunādams tikai Serjožu, - tu saproti, Serjoga, viņš rakņājās pa piekabi - es piegāju pie mājas un pēkšņi ieraudzīju viņu, viņš bija atvilcis nost pārsegu, droši vien pārgriezis vai atsējis vaļā, mašīnas jau mums visas ir aizslēgtas, bet piekabi tak aizslēgt nevar...

- Kas rakņājās? - jautāja Serjoža, bet man acu priekšā uzreiz parādījās milzīgs plikādas kažoks uz kalsniem pleciem, muļķīga ausaine, un es klusībā nodomāju, ak kungs, tu taču nebūsi viņu nošāvis, jā, tu taču nevarēji viņu nošaut, viņš ir pavisam vecs, tu varēji viņu vienkārši pagrūst nost, nē jel, pietiktu viņam tikai uzkliegt - un viņš uzreiz dotos prom, tu nevarēji viņu nošaut, viņu nedrīkstēja nošaut.

- Kas rakņājās? - Serjoža vēlreiz noprasīja un sapurināja Andreju aiz pleca.

- Tak tas jūsu Igors no Čerepovecas! - nikni atcirta Andrejs.

- Kārtīgi cilvēki, sieva, divas meitas, ielīdis zem piekabes pārsega, maita tāds, un izvilcis kasti ar gaļas konserviem!

Un ko tu izdarīji? - sašļucis jautāja Serjoža; es nešaubījos, ka viņš ir nodomājis to pašu, ko pirmīt es, tikai upuris tagad bija cits - viņš iztēlojās, kā plecīgais, draudzīgais puisis ar kažokādas kapuci, puisis, kurš vakar no rīta māja mums ar roku no ielas otra gala, tagad guļ sniegā ar lodes caurumu acī; es nodomāju -šāviena taču nebija, šāvienu mēs būtu dzirdējuši.

Andrejs parāva nost plecu, atbrīvojās no Serjožas satvēriena un, piegājis pie galda, ar atvēzienu nolika uz tā pistoli - gandrīz nometa to, it kā pistole būtu karsta, it kā turēt to rokā būtu mokoši. Tad viņš apsēdās uz krēsla un salika rokas sev priekšā.

- Neko neizdarīju, - viņš teica, - es atdevu viņam to draņķa kasti.

- Kā tas ir, atdevi? - Nataša noprasīja, pieceldamās kājās.

- Atdevu, - Andrejs drūmi atkārtoja, uz viņu neskatīdamies. Kādu brīdi mēs visi klusējām, bet tad Nataša piesardzīgi piebīdīja krēslu, atkal apsēdās vīram pretī un ierunājās, klusi un lēni:

- Tajā kastē ir trīsdesmit konservu bundžas. Tās ir trīsdesmit dzīves dienas, kuras tu atdāvināji pilnīgi nepazīstamam vecim. Tev taču bija pistole, kāpēc tu nešāvi?

- Tak tāpēc, ka viņš tā arī teica - nu, šauj! Tu saproti? -Andrejs iekliedzās un beidzot pacēla galvu. - Es stāvēju piecu soļu attālumā no viņa, viņš stāv, tur rokās tb kasti, kad viņš bija to vilcis ārā, tā bija saplīsusi, vairākas bundžas nokritušas sniegā, bet viņš pagriežas pret mani un saka - nu, šauj, ja gribi. Mums tur ir bērni, kas nav ēduši, šajā nolādētajā ciematā mēs atradām tikai pusmaisu sadīgušu kartupeļu. Šauj nost, viņš teica, mēs tik un tā te nosprāgsim. Es nespēju. Es viņam atdevu to sūda kasti. Laikam neesmu gatavs nogalināt cilvēku trīsdesmit gaļas konservu bundžu dēļ. Laikam vispār neesmu gatavs nogalināt cilvēku.

- Nevajag nevienu galināt, - Serjoža ierunājās, atkal uzlikdams roku viņam uz pleca. - Mēs vienkārši tagad kopā aiziesim pie viņiem, un viņi būs spiesti visu atdot. Viņi taču vakar parādīja, kur ir apmetušies, - mājā ar zaļu jumtu.

- Nekur es neiešu, - atcirta Andrejs, - dievs ar viņiem. Lai ēd tos konservus.

- Zini, cik mēs ceļā vēl sastapsim cilvēku, kuriem nebūs ko ēst? - jautāja tētis. - Viņš to kasti nozaga. Tā nedrīkst darīt. Tas jāpasaka skaidri un gaiši. Miška, tu paliec par vecāko!

Kad viņi, vairs nebilzdami ne vārda, aizgāja - tētis un Serjoža ar ieročiem, Andrejs tukšām rokām, atsprādzis no Serjožas dotās bises, it kā tā būtu indīga čūska, un Miška bija kā lode izšāvies verandā, lai kaut ar acs kaktiņu redzētu, kas notiks bla-kusielā, - mēs istabā palikām vieni: četras sievietes, ievainots vīrietis un divi bērni, bezpalīdzīgi un nobijušies. Mēs baidījāmies pat skatīties cits uz citu, baidījāmies sarunāties, jo mums bija skaidrs, ka tepat pavisam netālu tagad notiks kaut kas ļoti slikts un briesmīgs; un tagad, šajā jaunajā, neierastajā pasaulē ar tās nežēlīgajiem likumiem, kurus mēs esam spiesti mācīties pa ceļam, skriešus, atmetot lietas, kurām esam pieraduši ticēt, lietas, kas mums visu mūžu ir mācītas, - viss, kas var notikt mazajā vasaras mājiņā, kura ar savu zaļo jumtu atrodas blakus-ielā, ne mazākajā mērā nav mūsu darīšana, un neviena no mums to nekā nevar ietekmēt.

Nezinu, cik ilgi mēs tā sēdējām, klausoties paši savā elpā, -pienāca bridis, kad bērniem apnika sēdēt mierīgi un viņi uz grīdas sāka dīdīties, un tas nezin kāpēc bija vēl ļaunāk, nekā būtu, ja valdītu pilnīgs klusums. Beidzot Miška uzsita pa durvīm. “Nāk!” viņš dobji noteica, un vēl pēc dažām minūtēm durvis atvērās, un viņi visi ienāca, pie ieejas mazliet padrūzmēdamies, nenopurinādami sniegu no zābakiem, ienāca un sastinga turpat pie durvīm, un mēs skatījāmies uz viņiem un baidījāmies ko jautāt, es pūlējos notvert Serjožas skatienu, taču viņš uz mani neskatījās, bet tad pēkšņi Andrejs teica:

Viņiem tur ir bērni, bērni ir slimi, es izgāzu durvis, mēs nolēmām - tā būs pareizi, izlauzt durvis, neklauvēt, jo mēs esam ieradušies parunāt, kā pienākas, bet tur ir tikai viena vienīga istaba, un viņas guļ, divas meitenītes, pavisam maziņas, un asinis uz spilveniem, un smirdoņa - tik drausmīga smirdoņa, viņas pat nenobijās, mēs tur stāvējām uz sliekšņa kā tādi idioti, bet viņas guļ un skatās uz mums, it kā viņām jau viss būtu vienalga, un tā draņķa kaste stāv uz grīdas, viņi pat nebija to atvēruši, tu saproti, viņi droši vien tik un tā vairs nespēj neko ieēst. Mēs pat negājām iekšā. Tev taisnība, Serjoga. Te palikt nedrīkst. Braucam no šejienes prom, velns ar ārā.

Divas turpmākās stundas mēs kravājām mantas - drudžaini steigdamies, it kā cilvēki, kuri šobrīd atradās blakusielā, mūs kaut kādā ziņā apdraudētu; tētis un Serjoža atkal piedzina lend-krūzeru un pikapu pie mūsu vārtiem un pēc tam vismaz stundu nesa mantas uz mašīnu, atbrīvojot vietu ciematā uzietajiem dārgumiem, līdz beidzot Serjoža, kurš tai bridi gāja ārā ar kārtējo bagāžas porciju, apstājās uz sliekšņa un teica:

- Klausieties. Mēs uzvedamies kā stulbeņi. Mēs tagad uzreiz nekur nevaram doties. Vajag vismaz izgulēties. Pēc kārtas stāvēsim sardzē, kā vienmēr, un nekas nenotiks. Un paēdīsim, vai ziniet. Pirts arī droši vien jau ir izkurējusies.

Ne ēdiens, ne pirts tai vakarā nevienam nesagādāja nekādu prieku. Mēs paēdām nepatīkamā klusumā un uzreiz pēc vakariņām sākām posties uz gulēšanu. Pirms likšanās gulēt izgāju ārā, un, kad nācu atpakaļ, suns, kurš visu šo laiku bija vērojis mūsu kravāšanos, man nopakaļ ieslīdēja mājā un taisnā ceļā devās uz istabu, kurā tagad nakšņojām mēs ar Serjožu; kad es apgūlos, tas nedaudz pamīņājās pie durvīm, bet tad dziļi nopūtās un arī apgūlās.

Nakts vidū pamodos no tā, ka suns ar ķepu skrāpēja aizvērtās durvis - skrāpēja ar īsiem, prasīgiem sitieniem; kādu brīdi centos nepievērst šim troksnim uzmanību, bet tad sapratu, ka viņš nerimsies, un piecēlos, lai izlaistu suni ārā. Vidusistabā bija tumšs; gultā, apsegusies līdz pašam zodam, gulēja Ira, kas abām rokām bija cieši apskāvusi puisēnu. Klaudzinot nagus pa grīdas dēļiem, Suns nešaubīdamies devās uz ārdurvju pusi - biju spiesta uzvilkt jaku un kopā ar viņu iziet verandā, un uzreiz pēc tam, kad bijām izgājuši, es sapratu - kaut kas nav labi, jo Andrejs nevis sēdēja, ietinies plikādas kažokā, bet dīvainā, saspringtā pozā stāvēja pie loga un māja ar galvu, klausīdamies kādā, kas stāvēja ārā; viņš pat neatskatījās, kad atveroties nočīkstēja durvis. Es piegāju tuvāk un, nostājusies viņam blakus, uzpūtu elpu stiklam - un lejā aiz loga ieraudzīju pazīstamo trauslo stāvu nejēdzīgajā ausainē un bezveidīgajā kažokā. Viņš stāvēja, neērti atliecis galvu, un klusā, uzstājīgā balsī runāja:

- ... es tikai gribēju jums pateikt, ka jūs rīkojāties cildeni. Šis ir riebīgs, drausmīgs laiks, un jau bijis daudz briesmīgu, netaisnīgu notikumu, un varat man ticēt, tādu vēl būs ne mazums. Nevajag sev pārmest cildenu rīcību. Mūsu mazās ir slimas - jūs droši vien to ievērojāt; mans znots, Igors, līdz pēdējam brīdim neticēja, ka viņas tiešām ir saslimušas, viņš centās mums iegalvot, ka tā ir saaukstēšanās, viņš bija tik ļoti pārliecināts... es jau teicu, viņš ir optimists - lai gan tomēr nē, es to neteicu jums, bet vakar, kā man šķiet, šī derdzīgā slimība piemetās manai sievai, un, ja es no tās kaut ko saprotu, tad būs brīnums, ja mēs visi nodzīvosim kaut vai līdz Jaungadam. Jūsu kaste ar gaļas konserviem, jaunekli, mums palīdzēs kaut vai nomirt vairāk vai mazāk cienīgi, cik te vispār iespējams runāt par cieņu, protams. Lūdzams, nedomājiet par mums slikti - nolaidībā mūs nevar vainot; ierazdamies pie jums, mēs visu laiku centāmies turēties pa gabalu, pat Igors, un tas laikam liecina par to, ka viņš tomēr nav gluži tāds optimists, kā man bija licies. Jocīgi, cik daudz jauna var uzzināt par saviem tuviniekiem, kopā ar viņiem nonākot šādā situācijā...

Andrejs māja un māja ar galvu, pats ne vārda neteikdams, bet es ar muguru piespiedos pie durvīm un tikai klausījos šo kluso balsi, kas runāja kā atvainojoties, un sapratu, ka man pat nav tiesību viņam rādīties, jo šis vecais, nāvei nolemtais cilvēks svešā plikādas kažokā nav nācis šurp tādēļ, lai runātu ar mani. Stāvēju tik ilgi, līdz manai rokai pēkšņi piedūrās auksts suņa deguns, un tad es, cik klusi vien spēdama, atvēru durvis un atgriezos siltajā, aizmigušajā mājā, atstādama Andreju vienatnē ar viņa sarunbiedru.

No rīta mēs devāmies prom.

Ceļš bija nelādzīgs. Mums par laimi, stipri snidzis vēl nebija -vismaz kopš tās dienas, kad transporta straumīte, kas Čerepo-vecu savienoja ar Belozerskas pilsētiņu, kura kā mazs punktiņš bija iezīmēta pie milzīga, auksta ziemeļu ezera, pirmā tāda ezera mūsu ceļā, bija apsīkusi un pavisam izsusējusi, jo vairs nebija, ko un kam vest pa šo ceļu, kurš savienoja vienu mirušu pilsētu ar otru. Pēc visa spriežot, tas bija noticis nesen, vēlākais - pirms dažām nedēļām, jo sniegs uz ceļa vēl nebija sasnidzis biezā kārtā un vēl aizvien varēja redzēt pēdējo šeit braukušo mašīnu risēs -tādas pašas kā tās, pa kurām mēs bijām virzījušies no tālu aizmugurē palikušās Ustjužinas uz Čerepovecu.

Kamēr padžēro, viegli zvārojoties, tomēr visnotaļ droši devās uz priekšu, ar troksni samaldams trauslās, no sala gluži stiklainās citu cilvēku mašīnu riteņu pēdas sniegā, es, skatīdamās uz Serjožas spriego profilu, domāju par cilvēku, kurš te bija braucis pēdējais, - man gribētos zināt, kas viņš bija un kurp devās, vai viņam, līdzīgi mums, bija glābšanās plāns, vai viņš vienkārši bēga, iekrāvis mašīnā savu ģimeni vai tās atliekas, braucot bez noteikta mērķa tikai tāpēc, lai pēc iespējas ātrāk nonāktu labi tālu no nāves, kas sekoja viņam pa pēdām; vai viņš bija slims vai vēl vesels, vai zināja, ka viss, no kā viņš bēg, viņam uzglūn priekšā, aiz katra līkuma, katrā mazā ciemā, kuram cauri viņam vajadzēs izbraukt? Vai viņam izdosies tas, ko viņš bija nodomājis? Bet vienīgais šobrīd iespējamais mērķis, lai kā arī tas būtu formulēts, varēja būt tikai šis: nenomirt. Vai tas izdosies mums?

Padžēro ietilpīgajā pakaļējā sēdeklī - tas bija daudz platāks nekā vitarai - sēdēja suns, kurš bija saspringti pavilcis sev apakšā lielās ķepas un cītigi skatījās ārā pa logu, it kā nevēlēdamies aplūkot to, kas atradās viņam apkārt šeit, mašīnas salonā. Šis laikam bija viņa mūža pirmais autobrauciens - kad visas mantas jau bija iekrautas, es pēdējo reizi atskatījos uz ielu, kuru bija sagraizījuši mūsu riteņi, izraibinājušas mūsu pēdas, no abām pusēm sažņaugušas augstās, apledojušās kupenas, vienā no kurām es pirms dažām dienām biju nolēmusi nomirt, un sastapu nekustīgu un uzmanīgu dzeltenu acu skatienu. Viņš sēdēja dažu soļu attālumā no manis, un viņa purns nepauda pilnīgi neko - ne bailes, ne bažas, ne lišķīgu lūgumu, viņš vienkārši skatījās uz mani mierīgi un gluži kā vērtējoši, un, kad atvēru aizmugures durvis un teicu viņam: “Ko tad tu gaidi, lec taču iekšā,” - viņš vēl kādu brīdi gudroja, it kā nebūtu pārliecināts, vai mēs esam viņa sabiedrības cienīgi, un pēc tam nelabprāt piecēlās, gausi piegāja pie mašīnas un ar vienu vieglu, līganu lēcienu nokļuva iekšā blakus Miškam, kurš uzreiz izstiepa viņam pretī roku, taču suns no Miškas rokas pavirzījās nost - neaiztieciet mani, jūs man neesat vajadzīgi, es palieku pie jums vien tik ilgi, cik pats to vēlos, ne ilgāk. Ja kāds man būtu pajautājis, kāpēc paņēmu viņu līdzi, es droši vien nespētu atbildēt, mums mašīnā bija tik maz vietas, līdzi tik maz ēdamā, un es biju puslīdz gatava no kāda izdzirdēt šo jautājumu - kam tev viņu vajag -, bet atbildējusi būtu vienkārši: viņš brauks mums līdzi, viņš brauks, es esmu viņam parādā kaut ko svarīgu, esmu viņa parādniece, man, kad viņš ir blakus, ir mierīgi ap sirdi.

Tikpat viegli, bez liekām pārrunām, tika izlemts, kurš kurā mašīnā brauks: tētis vienkārši iznesa no mājas Iras somu un iemeta to vitaras pakaļējā sēdeklī, bet pēc tam, saņēmis aiz padusēm, turpat iesēdināja puisēnu, “Aņa, Serjoža, jūs brauksiet pa priekšu, nākamie - mēs, Andrjuha, tu paliec par pēdējo”; es gaidīju iebildumus un strīdēšanos, biju puslīdz pārliecināta, ka puisēns atkal, tāpat kā todien, kad sākās'mūsu bēgšana, pieprasīs sev un mātei vietas Serjožas mašīnā, un tas nozīmēs, ka mani atkal gaida vairākas mokošas dienas bez iespējas redzēt viņa seju, bez iespējas pastiept roku un viņam pieskarties, pārliecināties, ka viņš ir tepat blakus, ka viss būs labi. Atšķirībā no tās dienas, kad pirmo reizi viņus ieraudzīju - šo svešo, slaido sievieti un puisēnu, kurš man ne reizi nebija uzsmaidījis, -tagad biju gatava cīnīties: man vairs nešķita, ka es būtu kaut kā vainīga viņu priekšā, it kā visi mani parādi būtu atmaksāti šajā vasarnīcu ciematā, kamēr viņi, blakusmājā sēdēdami, gai-dīja, kad nomiršu. Tomēr nedz Ira, nedz puisēns šoreiz neko neteica - apsēdies pakaļējā sēdeklī, viņš uzreiz sāka pūst elpu uz aizsalušā sānstikla un berzēja to ar plaukstiņu, lai iztīrītu sev mazu skatāmlaukumiņu, bet viņa, pārliecinājusies, ka dēlēns ir ērti iekārtots, apsēdās priekšā un nolika rokas uz ceļgaliem, vienaldzīga pret mūsu pošanos ceļam.

- Viss, atvadieties no federācijas nozīmes maģistrālēm, -iztraucējot manas domas, rācijā ierunājās Andrejs, - tūlīt būs zīme uz Kirilovu, tur mēs griežamies pa labi.

Izvēles nebija - ja mēs riskētu doties gar gigantiskā Oņe-gas ezera kreiso krastu, tad nenāktos uz ilgu laiku atsacīties no platajām un asfaltētajām, kaut arī jau apsnigušajām federācijas nozīmes ceļu virsmām, bet tad mums vajadzētu braukt cauri pēdējai šai mazapdzīvotajā zemē atrodamajai lielajai pilsētai ar trīssimt tūkstošiem iedzīvotāju - Petrozavodskai, kas ezera augšdaļā stiepās abpus šosejai un atradās tieši mūsu maršrutā. Pēc nedēļas, ko bijām pavadījuši vasarnīcu ciematā pie Čerepo-vecas, par šiem plāniem varējām aizmirst - ceļu uzsākot, mums varbūt vēl bija palikusi cerība, ka paspēsim izrauties augšup uz ziemeļiem līdz neapdzīvotajā, necaurejamajā taigā slēptajiem ezeriem, pirms mums ceļu aizšķērsos nežēlīgais visēdājs mēris, bet šodien tādas cerības vairs nebija. Tagad, ja vēlējāmies nokļūt līdz galamērķim, mums atlika vien paļauties uz to, ka izdosies Oņegas ezeru apbraukt pa labo pusi - līkumojot starp mazītiņām apdzīvotām vietām ar svešādiem, neierastiem ziemeļnieciskiem nosaukumiem; šie ciemi bija celti pirms trim gadu simteņiem ziemeļu tirdzniecības ceļu apkalpošanai un tā arī pamiruši kopš tiem laikiem, ar saviem nedaudzajiem iedzīvotājiem un senajiem koka klosteriem nošķirti no lielās pasaules viņpus ledainiem ezeriem, līčloču upēm, bieziem mežiem un sliktiem ceļiem, nevienam nevajadzīgi un aizmirsti.

Bija skaidrs, ka varam iestrēgt un aiziet bojā jebkurā šī sarežģītā maršruta posmā - to izbraukt kurš katrs nesadūšotos pat vasarā, bet tagad mēs varējām iestigt sniegā, kuru neviens vairs netīrīja, varējām nosalt - jebkāds nenozīmīgs tehnisks misēklis trīsdesmit grādu salā, bez sakariem un izredzēm, ka mums kāds var palīdzēt, mūs paralizētu un, visticamāk, pazudinātu; galu galā mēs riskējām sadurties ar cilvēkiem, kuri apdzīvoja šo apkaimi, - pat tādā gadījumā, ja slimība viņus vēl nav skārusi, diezin vai viņi par mūsu uzrašanos būs priecīgi; tomēr bailes no vīrusa, ar kuru mēs visi tagad bijām sastapušies aci pret aci, tik un tā izrādījās stiprākas, un tādēļ mēs pie mazās, zilās ceļa zīmes nogriezāmies pa labi. Pārsteigti ieraudzījām, ka risēs, kuras mūs pavadīja jau tik ilgi, nogriezās kopā ar mums, atstājot aiz muguras neskarto, sniega segas klāto tukšo maģistrāli, kas veda tālāk uz ziemeļiem, uz Belozersku, ar katru kilometru attālinoties no lielajām pilsētām, it kā arī šīs risēs censtos turēties no ļaužu centriem pēc iespējas tālāk.

- Kas mums tur kartē redzams? Vai līdz nākamajam ciemam tālu? - skaļrunī iečerkstējās tēta balss.

- Nebūs ne kilometrs, - atsaucās Andrejs, - te līdz Kirilovai ceļmalā ir vairāki nelieli ciemati, bet mums, visviens, nav no kā baidīties.

- Kāpēc tad lai nebūtu?

- Viņš naktī bija atnācis, nu, tas vecais. Mēs ar viņu mazliet parunājām - viņš apgalvo, ka tuvējos ciemos mums pilnīgi nekas nedraud - tur neviena neesot.

- Daudz jau nu viņš zina, tas tavs vecais, - īdzīgi attrauca tētis. - Ko nozīmē “nekas nedraud”? Pats tad arī būtu uz turieni braucis, ja reiz nedraud...

- Tur esot bijušas tīrīšanas, tajos ciemos, - Andrejs atbildēja, un iestājās klusums. Kādu brīdi ēterā vairs nebija dzirdama ne skaņa, vien traucējumu sprakšķi, it kā tur kāds būtu aizmirsis nospiest mikrofona izslēgšanas pogu, un tad tētis pārjautāja:

- Tīrīšanas?...

- Pirms nedēļām divām, - teica Andrejs, - kad viņi vēl domāja, ka no tā var būt kāds labums. Nezin kādēļ viņi esot sākuši ar apkaimes ciemiem - laikam sprieduši, ka infekcija nāks tieši no turienes, jo Vologda bija aizgājusi bojā, bet Čerepoveca vēl turējās. Viņš teica, ka lēmumu esot pieņēmuši armijnieki. Viņiem neesot bijis spēku karantīnas ieviešanai un kordonu ierīkošanai, un viņi vienkārši iztīrījuši visu trīsdesmit kilometru rādiusā uz ziemeļiem.

- Ko tas nozīmē - iztīrījuši? - es jautāju Serjožam, kurš joprojām visu uzmanību veltīja mašīnas vadīšanai un sarunā neiesaistījās, it kā vispār to neklausītos, un viņš atbildēja, nenovērsdams acis no ceļa:

- Liekas, mazais, mēs paši tūlīt ieraudzīsim. Paskaties uz priekšu.

Dūmi, kas kūpēja virs ugunskura, nebija paspējuši nozust no šīs baigās vietas - sala sagrābti, tie bija palikuši pusceļā uz debesīm kā saplēstas mežģīnes, dīvaini balti ornamenti uz melna fona, velti pūloties zem sava žēlsirdīgā, baltā aizsega paslēpt briesmīgos, apdegušos namu ģindeņus. Neviens no tiem nebija palicis vesels - vienādi, melni, iebrukušām spārēm un akliem logiem, kuru stikli bija izsprāguši svelmē, tie stāvēja abpus ceļam kā mēmi liecinieki šai katastrofai, par kuru neviens cits vairs nevarēja pastāstīt. Šī vieta bija tik bezcerīgi tukša, tik pilnīgi mirusi, ka mēs neviļus samazinājām ātrumu un sākām braukt lēnāk; mums tiešām nebija pamata baidīties: neviens cilvēks, ne slims, ne vesels, te nebūtu spējis izdzīvot, mēs varētu kaut vai apstāties un izkāpt no mašīnas, pieiet tuvāk un iegriezties kādā mājā, ja tikai tiešām to gribētu.

- Ar ugunsmetējiem svilinājuši, - tētis noteica un nolamājās - nikni, krāšņi un gari, - redzat, zemē pēdas palikušas. - Es ieskatījos uzmanīgāk un ieraudzīju sniegā nokvēpušas joslas, kas sākās tepat no ceļa un līda uz namu pusi, kausējot sniegu un līdz melnai postažai sadedzinot bezkrāsaino ziemas zāli zem tā.

Es skatījos un skatījos, meklēdama - un baidīdamās atrast -kādu bedri vai grāvi; nezin kāpēc varēju viegli iztēloties, kā viņi - cilvēki, kuri bija dzīvojuši šajās mājās, - guļ šīs bedres dibenā, kā pagadās, cits uz cita; salā viņi droši vien bija sastinguši un sasaluši, un maz ticams, ka tie, kuri bija nodedzinājuši viņu mājas, bija pakavējušies kaut tik ilgi, lai aizbērtu bedri ar sniegu, taču cilvēku ķermeņi nebija redzami - nekur ārā to nebija, un tādējādi vienīgā vieta, kur tie varēja būt, bija viņu pašu mājas, pareizāk - tas, kas no tām bija palicis pāri.

- Bet kas ar viņiem ir izdarīts? - es Serjožam jautāju. - Vai tiešām viņus sadedzināja dzīvus?

Uz mani neskatīdamies, viņš pastiepa roku un uzlika to man uz ceļgala.

Varbūt jau vairs nebija, ko dedzināt, - viņš bez pārliecības bilda, - varbūt viņi bija miruši vēl pirms tam, kad...

Ja viņi vēl būtu dzīvi, viņi noteikti būtu pretojušies, - es neļāvu viņam pabeigt nevis tāpēc, ka būtu par to pārliecināta, bet tāpēc, ka man ļoti gribējās tam noticēt, - kāds noteikti būtu izskrējis ārā, vismaz kādu mēs kaut kur redzētu...

- Aņa, pa labi neskaties, - viņš pēkšņi ātri teica, un no pakaļējā sēdekļa atskanēja kaut kas savāds: tur Miška bija strauji ierāvis plaušās gaisu, un es tūlīt pat paskatījos, vienkārši nespēju nepaskatīties, un pirms tam, kad aizmiedzu acis un aizšāvu sejai priekšā rokas, paspēju saprast - viņi bija dzīvi, iespējams, ne visi, būtu labi, ja ne visi, taču vairāki no viņiem, kad tas notika, pilnīgi noteikti bija dzīvi.

- Braucam ātrāk prom, - es teicu, nevērdama vaļā acis.

- Serjoža, braucam, lūdzu.

Tikko ciems bija palicis aiz muguras, pikaps, kurš mūsu kolonnā brauca pēdējais, pēkšņi apstājās, pasažiera durvis atvērās, ārā izmetās Nataša - kā sēdējusi, bez siltās jakas - un izvēmās turpat pie mašīnas riteņiem. Nepārmīdami ne vārda, arī mēs apstājāmies un gaidījām, kamēr viņa, atkal izslējusies taisni un aizgriezusies, elpoja ledaino gaisu, un tālāk devāmies tikai pēc tam, kad viņa bija iekāpusi mašīnā.

- Pirms nākamā ciema pabrīdini mani, - es Serjožam lūdzu,

- negribu vairs uz to skatīties.

Viņš palocīja galvu.

“Iztīrīti” ciemi - tādi paši kā tas pirmais - šī ceļa malās izrādījās vēl divi, un, kamēr mēs braucām uz nākamo, es centos skatīties tikai uz spidometru, cenšoties aprēķināt, kad vienreiz būs beigušies šie baigie trīsdesmit kilometri no pilsētas, kura, neveiksmīgi pūloties izglābties, vispirms bija iznīcinājusi visu dzīvo savā apkārtnē, bet pēc tam arī pati aizgājusi bojā; kad šie trīsdesmit kilometri bija cauri, līdz ar tiem izbeidzās arī risēs, ar kuru palīdzību mēs uz priekšu bijām virzījušies diezgan ātri.

- Lēni braucam, - teica tētis, un tie bija pirmie vārdi kopš izbraukšanas no pirmā nodedzinātā ciema, - nosvilināsim degvielu, vajadzētu palaist pa priekšu lendkrūzeru, Serjoža, zini ko, piestāj.

Mēs nobremzējām, un tētis, izkāpis no mašīnas, piegāja pie lendkrūzera. Izmantojot atelpas brīdi, mēs visi, izņemot Ļoņu, arī izgājām salā - apkārtne bija tukša, piesnigusi un droša.

- Man taču nav rācijas, - bažīgā, smalkā balsī iebilda Marina,

- labāk palaidīsim pa priekšu pikapu, tas taču arī ir smags.

- Saproti tak, - tētis viņai pacietīgi klāstīja, - tavs lendkrū-zers sver bezmaz trīs tonnas, mazda ir vieglāka, turklāt viņiem ir piekabe, pa tādu ceju viņi ar piekabi pirmie nespēs pabraukt.

- Nu tad pārliksim to viņu piekabi jums, - viņa nedroši ierosināja, - vai noņemiet kādam rāciju un atdodiet mums.

- Piekabi nekur pārlikt neļaušu, - stingri paziņoja Andrejs,

- ej nu jūs pēc tam meklē ar visu mūsu piekabi.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Marina uzreiz saslēja spuras, un tētis, nostājies viņiem abiem pa vidu, samierinādams pacēla rokas.

- Tā, viss, miers, darām tā - es noņemu vitaras rāciju un uzstādu lendkrūzeram. Kamēr vēl gaišs, brauksi tu, kad satumsīs, piesēdināšu pie stūres Iru un pārsēdīšos pie tevis, tu pa tumsu viena netiksi galā. Mūsu galvenais uzdevums šobrīd ir braukt pēc iespējas ātrāk, šitā velkoties, mēs bez degvielas paliksim pat vēl agrāk, nekā bijām domājuši.

- Mūsu galvenais uzdevums, - negaidīti klusā balsī, lūkodamies zemē sev pie kājām, ierunājās Andrejs, - ir sadabūt degvielu. Mēs ar Natašku taču braucām uz Vsevolžsku, man vēl tikai trešdaļa bākas palikusi, un piekabe ir Baisi smaga, ar tādu noslodzi es ne lidz Kirilovai neaizkulšos. Varbūt atliesiet man kaut cik no saviem krājumiem?

- Nekādu krājumu vairs nav, - drūmi atbildēja tētis. - Vai tad Serjoga tev neteica? Degvielas vairs nav. Mēs izrakņājām visu to ciematu un neko neatradām, tikai pustukšu kannu ar benzīnu vitarai. Diez vai tas benzīns ir labs, kāds nu būs, tāds būs, turpretī dīzelis viss, cik ir, jau ir bākās. Mēs varam katrs noliet tev pa kādiem desmit litriem, bet tas nozīmē, ka tagad mēs visi kopā spēsim nobraukt labi ja kilometrus divsimt un, ja tikmēr nekur degvielu neatradīsim, tad turpat arī paliksim.

Nav noliedzams, es zināju, ka tā notiks, domāju, kamēr mēs slīdējām pa smagā lendkrūzera izlauztajām risēm - valodu zaudējusī vitara tagad brauca mums pa priekšu uzreiz aiz lendkrūzera, bet pikaps, atvieglinājis mūsu bākas par divdesmit degvielas litriem, joprojām ripoja pēdējais -, mēs visi zinājām, ka līdz ezeram degvielas nepietiks, bet kāpēc neviens nebija man pateicis, ka tās atlicis tik maz? Vai tad mums visiem - arī sievietēm un bērniem -, dodoties prom no tā vasarnīcu ciemata, nebija tiesību zināt, ka tad, ja nākamās dienas laikā neuziesim degvielu, mašīnu dzinēji cits pēc cita aizrīsies un apklusīs un mēs apstājušies nosalsim līdz nāvei šīs svešās, apledojušās, tukšās zemes viducī? Vai tad mēs būtu piekritušas, ja viņi mums par to pastāstītu? Vajadzēja palikt - ja mēs būtu zinājušas, mēs noteikti paliktu, visviens, pilsēta jau ir aizgājusi bojā un apkārtnē vairs nav neviena dzīva ciema, nu, cik bēgļu mēs tur vēl varētu sastapt - piecus? Desmit cilvēkus? Ko tik briesmīgu viņi mums varētu nodarīt - ja nu vienīgi nomirt badā mūsu acu priekšā? Vai tiešām tas ir sliktāk par to, kas mūs gaida tagad? Es nemūžam nebūtu bijusi ar mieru, nebūtu ļāvusi viņiem doties prom, aizvest prom Mišku, es viņiem to neparko neatļautu.

- Mazais, - Serjoža paklusi ierunājās, un viņa roka atkal nogūla man uz ceļgala.

- Neaiztiec mani, - es caur zobiem atcirtu. Nespēju pat uz viņu paskatīties, kā tu drīkstēji, kā tu drīkstēji izlemt manā vietā, sava dēla un mana dēla vietā, kā tu uzdrošinājies viens pats pieņemt tādu lēmumu, viņa taču vēl nemaz nezina, viņa nedzirdēja, un tagad viņa brauc mēmajā vitarā un es pat nevaru viņai pateikt, ko viņi mums ir nodarījuši. - Iedod man mikrofonu. - Aiz uztraukuma nospiedu nepareizo pogu un vispirms visu pateicu tukšumam, bet pēc tam apjēdzu kļūdu un atkārtoju, un rācijā atskanēja klikšķis - viņi visi bija mani dzirdējuši, visi, izņemot tēti. - Marina, stājies malā. Jāgriežas atpakaļ, kamēr vēl nav par vēlu, citādi mēs visi nomirsim tepat uz šī ceļa.

Lendkrūzers uzreiz apstājās kā zemē iemiets, tam sekojot, apstājās ari vitara, un Serjoža, īsi nolamājies, ari spieda uz bremzēm - un, pirms vēl bijām līdz galam apstājušies, es jau biju atrāvusi vaļā durvis un izlēkusi no mašīnas, un skrēju uz priekšu, stulbene, stulbene, par ko es vispār domāju: ka aizmigšu pasažiera sēdekli, aizvēršu acis un atvēršu tās jau pie ezera, kad visas problēmas būs beigušās; tā nemēdz būt, tā vēl ne reizi nav izdevies un arī tagad neizdevās, es vienā rāvienā atvēru vitaras pasažiera durvis - tētis pie stūres drūmi pavērās man pretī, it kā uzminējis, ko grasos teikt, - ieskatījos tieši Iras gaišajās acīs un spēru vaļā:

- Viņi mums nav pateikuši. Mums vairs nav degvielas. Jāgriežas atpakaļ uz to ciematu, kamēr vēl atceļam pietiek.

Un pēc tam mēs ar Serjožu svilinoši aukstajā vējā stāvējām ceļa vidū un kliedzām viens uz otru - ak dievs, viņš taču laikam nekad nebija mani tādu redzējis, tā pat nebija doma, bet domas atlūza, domas ēna; kad mēs iepazināmies, man, šķiet, kāds nogrieza skaļumu līdz pašai apakšai, ar neredzamu dzēšgumiju nodzēsa, noapaļoja visus asos stūrus, o, man bija milzums asu stūru, par kuriem viņš pat nenojauš, es cerēju, ka man būs izdevies tos noslēpt tik tālu, ka viņš tā arī nekad nenoskārtīs par to pastāvēšanu, un viņš tiešām nebija noskārtis, to varēja redzēt pēc viņa acīm.

- Kas tā par histēriju, Aņa, velns parāvis, tur nedrīkstēja palikt!

- Nemuldi! Cik mums vēl ir atlicis - simt kilometriem? Divsimt? Un tālāk tu ierosini iet kājām?

- Un tu ko ierosini?! Nosprāgt tur, tajā ciematā, no tās sērgas?

- Pirmām kārtām es ierosinu nemelot! Mums līdzi ir bērni, kā jūs drīkstējāt to visu izlemt bez mums?! Varējām sēdēt ciematā un gaidīt, varējām visu degvielu saliet vienā mašīnā un apbraukāt visus apkārtējos ciematus, atrast kādu traktoru, nu, vai nav vienalga, galu galā varējām sagaidīt pavasari un atgriezties Čerepovecā - tur noteikti vairs neviens nebūtu palicis -, sadabūtu degvielu, tur ir benzīntanki, tur ir naftas krātuves, tur beigu beigās ir kaudzēm pamestas tehnikas - bet ko tu taisies meklēt šeit, šajā tuksnesī?

Aukstais gaiss apsvilināja man rīkli, uznāca klepus, un pēkšņi saļodzījās ceļi, kājas kļuva gluži vatainas, un es pieķēros pie vitaras motora siltā pārsega, lai nenokristu, balsis skanēja it kā iztālēm, “Aņka, tev slikti?" - “turiet viņu, viņa tūlīt nokritīs”, man gribējās kliegt pretī “neskarieties man klāt, pagaidiet, ļaujiet pateikt līdz galam”, taču biju spējīga tikai čukstēt, pat lūpas man neklausīja, aizvēru acis un ieelpoju pazīstamo Serjožas smaržu, viņš mani turēja - cieši, ar abām rokām - un runāja ar mani “nomierinies, mazais, viss būs labi, tu redzēsi”; nekas nebūs labi, es jau vienaldzībā domāju, mēs visi te nomirsim, “nes viņu uz mašīnu, ātri” komandēja tētis, un Serjoža paņēma mani uz rokām un nesa, vai tiešām neviens, izņemot mani, tā arī nebija iebildis, kāpēc viņa klusē, viņa taču tagad arī visu zina! Durvis bija vaļā; es sajutu, ka sēdeklis, no kura biju nolēkusi, vēl nav atdzisis, un kaut kur aizmugurē aiz tā atzveltnes skanēja vienmērīga, dobja rūkoņa, tūlīt viņi mani iepakos un vedīs tālāk, un es vairs nespēju viņiem iebilst, cik stulbi; sāka blīkšķēt durvis - viņi bija vienkārši sasēdušies mašīnās, it kā nekas nebūtu noticis, līdzīgi ciemiņiem, kuri pret savu gribu redzējuši negaidītu, pretīgu saimnieku strīdu un tagad steidzas pēc iespējas ātrāk atvadīties un tikt ārā pa durvīm, reizē jūtot neizbēgamu līdzjūtīgu ļaunu prieciņu un neveiklību tās scēnas dēļ, kurā bijuši spiesti noskatīties. Aizvēru acis un nodomāju - bezspēcīgi un nikni: es vairs nespēju pakliegt, vispār vairs nespēju parunāt, šobrīd nespēju, man vajadzīgas dažas minūtes, pusstunda, jebkāda pauze, kuras laikā vēlreiz mēģināšu viņiem iestāstīt, viņi vienkārši nav sapratuši, es nepaspēju viņiem paskaidrot, mēģināšu vēlreiz, tikai vajag nomierināties, savest kārtībā domas - centos elpot dziļi un lēnām un neskatīties uz Serjožu, mašīnā valdīja klusums, aizmugurē sabēdā-jies šņākuļoja Miška, un pēkšņi lendkrūzers, kurš brauca pa priekšu, atkal piebremzēja un apstājās, iečerkstējās rācija - vairāki klikšķi pa tukšo, švīkstoņa, un tad beidzot skaļrunī bija dzirdama Marinas balss:

- Paskatieties! Tur priekšā, ceļmalā! Vai tā nav smagā mašīna?

Šajā sniegotajā līdzenumā, kurā ceļš baltumā saplūda ar laukiem tam abās pusēs un atšķīrās tikai ar to, ka apsnigusī ceļa virsma bija pusmetru augstāka, noteikt attālumu nebija iespējams - līdz smagajam (vai tam, ko mēs uzskatījām par smago) varēja būt gan daži simti metru, gan kilometrs, gan tikpat labi arī divi. Kamēr braucām uz priekšu, lēni, neizturami ilgi tuvodamies priekšā sastingušajam neskaidrajam siluetam, tikko manāmam ceļmalā pamirušam punktam, kas, mums tuvojoties, tik tiešām ieguva kravas mašīnas aprises, turpināt strīdēties nebija jēgas, un visi klusēja. Arī tad, kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka tā tiešām ir smagā mašīna, mēs klusējām, it kā baidīdamies noskaust, aizbiedēt negaidīto veiksmi, jo šis kravenieks varēja būt sadedzināts, izlaupīts, izpumpēts sauss, ne jau tāpat vien tas bija pamests tieši šeit, trīsdesmit kilometru no tuvākajiem cilvēku mitekļiem. Visbeidzot bijām piebraukuši pavisam klāt un apstājāmies. Apbrīnojami, taču sākumā mēs kādu brīdi vienkārši stāvējām tam blakus, neizslēgdami dzinējus, gandrīz māņticīgu baiļu pārņemti - četras līdz pašai augšai piekrautas mašīnas ar pustukšām degvielas bākām, un neviens nespēja saņemties izkāpt un pieiet smagajam klāt.

Tā bija liela fūre ar garu metāla piekabi, kuras sānu rotāja milzīgs laika gaitā izbalējis uzraksts latīņu burtiem; fūre šķita kā pārlauzta uz pusēm, līdzīga izjauktai bērnu rotaļlietai: kabīne atšauta lejup, ar purnu pret asfaltu, bet smagā, masīvā piekabe uzrauta šaurā leņķī, it kā mēģinot izbērt visu, kas tajā bija iekšā, uz ceļa. Pamesta tik neaizsargātā pozā, tā atgādināja paklanījušos cirka zirgu - es lūkojos uz to un pūlējos saprast, kas te varēja būt noticis, kur palicis cilvēks, kurš šo mašīnu vadīja, kāpēc viņš bija to pametis. Varbūt viņš bija mēģinājis atāķēt piekabi, lai izrautu nāvei no rīkles vēl dažus kilometrus un, nevelkot sev līdzi lieku smagumu, nokļūtu pie cilvēkiem? Varbūt mašīnai kaut kas bija salūzis un viņš pūlējies to salabot - viens pats, salā stingstošām rokām -, taču fūres tuvumā vairs nebija redzamas nedz ugunskura pēdas, nedz arī kādas citas cilvēka klātbūtnes liecības; ja mašīna bija salūzusi, vai tiešām viņš, šis cilvēks, bija devies prom kājām? Un kas ar viņu notika pēc tam - vai viņš bija ticis līdz ciemam, kuram bijām izbraukuši cauri, un vai tas, šis ciems, kad viņš tajā ieradās, vēl bija dzīvs?

Beidzot Serjoža, pirmais atguvies no šī savādā sastinguma, atrāva vaļā durvis, viegli izlēca sniegā un, izņēmis no bagāžnieka degvielas šļūteni, skriešus devās uz fūres pusi. No vitaras jau kāpa ārā tētis ar neiztrūkstošo karabīni rokās; paraudzījies uz visām pusēm, viņš devās līdzi Serjožam. Man nebija spēka izkāpt no mašīnas, un es tikai nolaidu lejā logu un skatījos, kā viņi pieiet tuvāk, kā tētis uzmanīgi ielūkojas kabīnē (it kā tajā, apgāztā uz mutes, kāds vēl varētu būt palicis), kā Serjoža iesper pa milzīgo, sudrabotai metāla mucai līdzīgo degvielas bāku, kas atradās pie mūsu virzienā pagrieztā sāna, starp pirmo un otro gigantisko riteņu rindu, un atskan būkšķis - nenoteikts, dobjš, cerību nesošs; kā Serjoža pūlas atskrūvēt bākas vāku un tas nepadodas, kā viņš norauj cimdus un ķeras pie tā kailām rokām, viebdamies no ledainā metāla saskaršanās ar ādu, un atskrūvē, un stumj iekšā šļūteni, vairākas reizes netrāpīdams atverē, un tad sāk sūknēt un uzmanīgi, saspringti raugās uz garo, caurspīdīgo cauruli, un, kad tajā parādās sārtens, pa pusei caurredzams degvielas stabiņš, ar platu smaidu sejā pagriežas pret mums un sauc - lai gan mēs visi, acu nenovērsdami, skatāmies uz viņu un redzam to pašu, ko viņš:

-Ir!

Kannas - visas, cik mums bija līdzi, Nudolā nopirktās, no mājām paņemtās, pikapa piekabē zem pārsega noglabātās - pēc Serjožas triumfējošā sauciena tūlīt pat nostājās sniegā nelielā plastmasas rindā; to nepavisam nebija tik daudz, šo kannu, tomēr tapt piepildītām - un tas noskaidrojās burtiski pēc stundas ceturkšņa - nebūt nebija lemts visām; vēl nebija pielieta sestā pēc kārtas, kad straumīte, kura līdz šim bija līksmi lijuši ārā no šļūtenes, piepeši izsusēja, un Serjdža, izslējies stāvus, palūkojās uz mums un sacīja:

Viss. Vairāk nav, - un viņa seja no vilšanās izstiepās gara.

- Nekas, - uzsizdams Serjožam pa plecu, atsaucās tētis, vismaz man šķita, ka pārspīlēti mundrā balsī, - tagad mums pietiks kādiem četrsimt kilometriem, tas ir pusceļš, Serjožka, atradīsim vēl. Klau, iesim labāk paskatīties, kādus labumus vēl te var atrast.

Fūres piekabē nostiprināto konteineru mums atvērt neizdevās, tādēļ mēs tā arī nezinājām, kāda krava tiem, kuri šo mašīnu bija palaiduši ceļā - uz Vologdu vai Čerepovecu -, bija likusies tik svarīga, lai šajā baisajā laikā riskētu ar tā cilvēka dzīvību, kas nosēdināts pie stūres. Lai kas arī tajā atradās, šajā konteinerā, kas draudīgi karājās virs zemes, - pat ja mums izdotos nolauzt slēdzenes un tērauda aizšaujamos, kas nostiprināja tā vērtnes, šie dārgumi pavisam noteikti gāztos laukā un apraktu katru, kas tajā brīdī uzdrošinātos stāvēt turpat lejā, tādēļ mēs apmierinājāmies ar to, ko izdevās atrast kabīnē, - aptieciņu, darbarīku komplektu un tīri labu termosu, kurā vēl bija sen atdzisušas kafijas atliekas. Mūsu galvenais loms, neskaitot degvielu, izrādījās lieliska rācija - riskējot nolauzt kaklu, tētis uzrāpās augšā un noskrūvēja uz fūres kabīnes jumta nostiprināto antenu; pēc tam, spiezdams vērtīgo atradumu pie krūtīm, viņš skriešus metās to uzstādīt vitarai. Nekas vairāk te nebija darāms.

Vēlāk, jau sēžot mašīnā, vērojot, kā Serjoža rūpīgi brauc, cenzdamies nepaskatīties uz mani pat ar acs kaktiņu, kā viņš izmisīgi pūlas izlikties, ka nekas nav noticis, ka nav bijis šī strīda, ka mēs neesam visu acu priekšā līdz aizsmakumam klieguši viens uz otru, es prātoju - padomā tikai, es veselus trīs gadus tik briesmīgi no tā baidījos: ka tu ieraudzīsi, kāda es patiesībā esmu, parasta, mirstīga sieviete, kura spēj niķoties, kliegt, dusmoties, es biju gatava pilnīgi visā tev piekāpties, lai tikai tu nepamanītu, ka būtībā es ne ar ko neatšķiros no sievietes, ar kuru tu pirms manis tik ilgi biji precējies, man bija tik svarīgi, lai tu nepamanītu, lai šī doma ne reizi neiešautos tev prātā, man šķita, ka esmu gatava upurēt ļoti daudz, lai tikai tu nekad to nenoskārstu, bet, kolīdz runa bija par dzīvību un nāvi, kolīdz es patiešām nobijos, tas viss pēkšņi aizlidoja pie velna vecāsmātes, vienā mirklī, es pat nepaspēju padomāt par to, kā man vajadzētu izturēties, - vienkārši izdarīju to, ko darīju vienmēr, kad dzīve iežmiedza mani stūrī: parādīju zobus, un, kaut arī tas nedeva to rezultātu, uz kuru biju cerējusi, kaut arī šī fūre ar nožēlojamiem simt litriem degvielas mums ir dāvājusi sprieduma atlikšanu un tagad visiem šķiet, ka risks, kuru esam uzņēmušies, ir attaisnojams, tu to vairs nekad neaizmirsīsi, tev paliks atmiņā tas, ka es - kas nekad nebiju tev runājusi pretī, kas vienmēr biju tev piekritusi - vairs neesmu tava beznosacījumu sabiedrotā.

Tieši šajā brīdī viņš pagriezās un paskatījās uz mani, un ierunājās:

- Nu redzi, mazais, nebija nekādas vajadzības krist tādā panikā - degvielu mēs atradām un atradīsim vēl, nedrīkst padoties.

Es būtu varējusi viņam atbildēt, ka tā bija reta, neticama veiksme - uzdurties smagajai mašīnai šajā apvidū, kuram cauri neved parastie tālbraucēju maršruti. Es droši vien varētu pat turpināt iebilst, ka mums jāgriežas atpakaļ, jo nav nekādas starpības, kad mēs nosalsim, pēc simt vai pēc četrsimt kilometriem, ja no galamērķa mūs šķir gandrīz astoņsimt. Tomēr es pateicu vienīgi:

- Nekad vairs tā nedari, dzirdi? Neizlem manā vietā.

Viņš klusēja, viņš man neko neatbildēja, tikai turpināja vadīt mašīnu, skatīdamies taisni uz priekšu, lai gan būtu varējis atbildēt, ka lemt manā vietā bija sācis jau pašā pirmajā dienā un kopš tā laika darījis to katru dienu visus trīs gadus, kurus bijām kopā, un tieši tādēļ, visticamāk, viņam līdzās biju tik laimīga, jo agrāk man bija nācies pārāk daudz lemt pašai un es no tā biju ļoti, ļoti nogurusi; katrā ziņā tieši to es uzreiz nodomāju, kolīdz biju pateikusi šo "nekad vairs tā nedari”, jo it nemaz nebiju pārliecināta par to, ka tik tiešām vēlos, lai viņš tā vairs nedarītu; taču viņš, joprojām klusēdams, stūrēja, neatraudams acis no ceļa, un tādēļ pateicu vēl kaut ko.

- Un vēl, zini? - es teicu, cītīgi pētīdama gumijas paklājiņu ar kūstoša sniega peļķīti sev zem kājām. - Pietiks vienreiz saukt mani par mazo. Man ir trīsdesmit seši gadi, man ir sešpadsmit gadus vecs dēls, es, velns parāvis, neesmu nekāds mazais.

* * *

Iebraucot Kirilovā, kurā nonācām jau gandrīz krēslā, mēs nezinājām, ko tā būs mums sagatavojusi - barikādes un kordonus, kurus iedzīvotāji būs ierīkojuši, bezcerīgi pūloties aizsargāties no saviem saslimušajiem kaimiņiem, marodierus vai tos, kuri bija izgudrojuši šaušalīgo tīrīšanu, kas bija notikusi nieka sešdesmit kilometru no šejienes, vai bezpalīdzīgu un pret mums, garāmbraucējiem, vienaldzīgu miršanu, ar kādu mūs bija sagaidījusi Ustjužina. Mēs gatavojāmies ieraudzīt jebko, taču nebijām spējuši paredzēt tikai vienu: ka pilsēta - neliela, tomēr pilsēta - ar saviem koka namiem un mūra baznīcām, skolām un autobusu pieturām izrādīsies tukša, pamesta, it kā visi tās iedzīvotāji, visi līdz pēdējam, kaimiņciemus piemeklējušā likteņa nobiedēti, būtu saposušies un devušies kaut kur tālāk prom, uz ziemeļiem.

Tas, ka pilsētā neviena nav, kļuva skaidrs no pirmā acu uzmetiena - vai nu tāpēc, ka ceļš, pa kuru braucām, bija neskarts un to klāja blīva sniega kārta ar sala sagrauzdētu cietu, kraukšķīgu garoziņu, vai varbūt tāpēc, ka ainava, kas pavērās mūsu acīm, bija pilnīgi tumša: aizvien biezākajā krēslā stāvus slējās vienkārši divslīpju jumti, kā blāvas sniega joslas vīdēja šauras, no abām pusēm kokiem apstādītas ielas, taču neviens vienīgs logs nebija gaišs. To, ka nedeg spuldzes uz ielas, vēl varētu izskaidrot ar elektrības atslēgšanu, taču, ja aiz šiem logiem būtu palicis kaut viens cilvēks, tad vismaz kādā no tiem, kas bija vērsti uz ceļa pusi, mēs noteikti pamanītu sveces vai petrolejas lampas nevienmērīgo gaismu, kustību, kaut vai kustības noskārtu -taču nekā tamlīdzīga nebija, nebija vispār nekā, tikai zemi, mēmi, iemītnieku pamesti nami un tumšas ielas, pa kurām jau sen neviens nebija gājis.

Bērni, paskatieties pa kreisi, - skaļrunī atskanēja tēta balss, tik negaidīti, ka mēs salēcāmies, tik neiederīga tā mums šķita šajā džinkstošajā klusumā, - re, tur, redzat? Aiz tā garā akmens mūra ir milzīgs senlaiku klosteris, tajā nakšņojis jau Ivans Bargais. No šejienes neko daudz nevarēsiet ieraudzīt, bet, ticiet man, neko tādu jūs savā mūžā neesat redzējuši; tur aiz šiem mūriem ir vesela pilsēta, torņi, baznīcas, akmens nami, tas ir īsts cietoksnis.

Kā tad tu, Andrejič, to zini? - atsaucās Andrejs.

- Studiju gados iznāca te pabūt.

Tad varbūt apstāsimies un aiziesim apskatīt? Kad vēl gadīsies tāda izdevība...

- Nedrīkst, - stingri atbildēja tētis, - un tagad tur droši vien nemaz nevar tikt iekšā. Cietoksnis tomēr - gan jau viņi, dodamies prom, būs noslēguši vārtus.

No ceļa, pa kuru mēs braucām, varēja redzēt tikai masīvu, garu akmens mūri, kas bija pārkāries pāri ledū kaltā ezera virsmai un atkārtoja tā krasta aprišu līgano^ lūzumus, un smailos, druknos torņus, kas ar saviem šaurajiem šaujamlūku lodziņiem slējās šī mūra stūros kā gigantiski laidņi. Tālumā aiz mūra uz tumšo debesu fona drīzāk nojaušami, nevis īstenībā redzami slējās baznīcu kupoli. Tas patiešām bija īsts viduslaiku cietoksnis, majestātisks un milzīgs, un man pēkšņi kļuva briesmīgi žēl, ka šajā brīdī nedrīkstam apstāties un kājām, līdz puslielam brienot pa sniegu, noiet šos četrsimt metrus, lai pieskartos vecajiem akmens mūriem, pieietu pie kādā no torņiem paslēptajiem vārtiem un kaut vai ielūkotos iekšā - no ārpuses, neiztraucējot ši aizmigušā milzeņa mieru, tikai tāpēc vien, ka varbūt mēs, saujiņa izbiedētu cilvēku, kuri cenšas izglābt savu dzīvību, esam pēdējie, kuri to redz. Agri vai vēlu mēs izzudīsim - īstenībā jau gandrīz esam izzuduši -, bet šis nekustīgais koloss joprojām paliks stāvam ezera krastā, mierīgs un nesatricināms, un tā nostāvēs vēl ne vienu vien gadsimtu arī tad, ja apkārt vairs nebūs palicis neviena, kas par to priecātos.

Mēs braucām lēni - ļoti lēni - un klusējām; un tikai tad, kad mūri jau vairs gandrīz nevarēja redzēt un tā vietā bija parādījušies koka nameļi, kas uz šī akmens diženuma fona šķita tik niecīgi un īslaicīgi, es vēl pēdējo reizi atskatījos un bildu:

Bet varbūt viņi nemaz nav devušies prom? Varbūt viņi visi tagad ir tur, iekšā, tas tomēr ir cietoksnis, tajā ir daudz drošāk nekā šajās vecajās koka mājelēs, paskaties, cik tas ir milzīgs, tur vietas pietiktu visai šai pilsētiņai, un tur noteikti ir viss, kas viņiem varētu būt nepieciešams, - ūdens, jumts virs galvas; un šis mūris, tas viņus pasargātu, pareizi?

- Nezinu, Aņka, - Serjoža klusi atbildēja un ari paraudzījās atpakaļ, - tik tiešām nezinu. Bet būtu labi.

Divus kvartālus tālāk mēs vienā no sānielām ieraudzījām vieglo mašīnu, kas līdz pašām riteņu arkām bija iegrimusi sniegā. Serjoža mikrofonā sacīja:

Paga, vajag paskatīties, varbūt tur vēl ir palicis benzīns vitarai, - un apstājās.

Šai reizē ārā vairs neviens neizkāpa, pat tētis ar savu karabīni palika iekšā, siltajā mašīnā - tik pamesta un neapdzīvota šķita šī vieta. Vienā rokā turēdams lukturīti, Serjoža pieliecies ar otru roku notrauca piesalušo sniegu, kas bija aizlipinājis benzīna bākas lodziņu, un kādu brīdi noņēmās, vērdams vaļā un stumdams iekšā šļūteni, tomēr drīz viņš iztaisnojās un, galvu šūpodams, nāca atpakaļ.

- Tukšs, - viņš īsi noteica, iekāpis mašīnā, un mēs braucām tālāk.

Mums gadījās ceļā vēl vairāki automobiļi, tikpat aizmirsti un apsniguši, tomēr no tiem visiem nebija nekāda labuma -droši vien tādēļ arī tie bija atstāti šeit, uz ielas, tā vietā, lai piekrautu tos ar mantām un aizbrauktu prom. Man ienāca prātā, ka tad, ja visu transportu, ko var sameklēt pilsētā, veido šīs nedaudzās mašīnas, no kurām viena turklāt izrādījās nesaudzīgi sadauzīta, ar izsistiem stikliem, nomontētiem riteņiem un tikpat tukšu bāku kā visām iepriekšējām, mūsu izredzes kaut kur vēl tālāk uz ziemeļiem atrast degvielas krājumus, kas šai apkaimē dzīvojošajiem cilvēkiem būtu palikuši nepamanīti, ir pavisam mazas. Pēc visa spriežot, tie, kas šeit bija dzīvojuši, dodamies prom, visu degvielu bija paņēmuši līdzi, mums neatstājot ne lāses.

- Te kaut kur jābūt autoostai, - Serjoža pārliecināti apgalvoja, - un laivu stacija arī noteikti ir, soļarka vēl derētu, kaut litri divsimt...

- Tikai kur lai to atrod, to autoostu, - tūlīt pat atsaucās tētis,

- tumšs ir ne pa jokam, kaut vai acī dur, un pilsētas kartes mums nav. Kas tev tur navigācijā redzams, Andrjuha?

- Man navigācijā nav nekā, - drūmi sacīja Andrejs, - karte nav pilnīga, man te vienkārši ir punkts uz šosejas, nav nekādu ielu, vispār nekā. Neatradīsim.

- Labi, - uzstājīgi teica Serjoža, - tad paliekam pa nakti, bet no rīta, kad būs gaišs, atradīsim gan to autoostu, gan staciju -nu kaut kam taču noteikti vajadzēja palikt!

- Cik daudz laika zaudēsim... - šaubīdamies novilka tētis,

- vēl nav ne četri, mēs šodien labākajā gadījumā esam nobraukuši kādus deviņdesmit kilometrus, ar nakšņošanu un rītdienas meklējumiem zaudēsim vēl veselu diennakti. Jau tāpat tik tikko velkamies uz priekšu, pietiktu ar vienu kārtīgu snigšanu, lai mēs bezcerīgi iestrēgtu. - To pateicis, viņš apklusa, gaidīdams iebildumus, tomēr Serjoža kaut kāda iemesla dēļ nesteidzās strīdēties pretī; droši vien tāpēc, ka doma par nakts pārlaišanu šajā tukšajā spoku pilsētā arī viņam šķita nepatīkama - pēc ilgās piespiedu aizkavēšanās pie Čerepovecas vēl kaut kur palikt pa nakti bija bail, it kā apstādamies mēs uzreiz piesauktu pār savām galvām kādas jaunas, vēl nezināmas briesmas un vienīgais veids, kā no tām izvairīties, būtu nemitīga, nepārtraukta virzīšanās uz priekšu.

- Pagaidiet! - pēkšņi ierunājās Andrejs. - Man te pie izbraukšanas no pilsētas ir iezīmēts benzīntanks. Ja vispār kaut kur vēl degviela ir palikusi, tad tikai tur.

Tagad mēs braucām cauri Kirilovai tās visšaurākajā daļā, kur pilsētu no divām pusēm iespīlēja ezeri, un burtiski pēc pāris minūtēm tā beidzās - jau bija pavisam tumšs, un, ja mēs nebūtu meklējuši, tad pilnīgi noteikti pašautos garām sarkanbaltajam taisnstūrveida jumtam, kuru slēpa tumsa un visuresošais sniegs, kas biezā kārtā bija noklājis gandrīz visas vertikālās virsmas. Apturējuši mašīnas, izkāpām salā; kad Miška atvēra pakaļējās durvis, pirmais izspruka suns, kas kā dzeltens zibens aiztraucās kaut kur uz koku pusi, turp, kur vairs nesniedzās mūsu mašīnu lukturu raidītais spožais gaismas laukums.

- Nu, kāpēc, kāpēc tu viņu izlaidi ārā, - es bezpalīdzīgi sacīju, - tagad viņš vairs neatgriezīsies!

- Kur tad šis liksies, - Serjoža pasmaidīja, - labāk ejam paskatīties, kas te viņiem ir palicis.

- Elektrības taču nav, - nedroši ieminējās Miška, izlēcis sniegā uzreiz pēc suņa, - benzina pistoles droši vien nedarbojas?

Kaut kur te ir jābūt rezervuāram, - pienākdams klāt, sacija tētis, - meklējiet zemē lūkas, parasti tās ir ārā, ceļa tuvumā. Pa virsu var būt sniega kārta, tā ka skatieties uzmanīgi!

Sākumā man šķita, ka zem šī sniega lēruma, turklāt tumsā mēs nekādus rezervuārus neatradīsim, taču vārda tiešā nozīmē pēc mirkļa Miška triumfējoši iesaucās:

- Atradu! - un tad pēc neilgas pauzes jau klusāk piebilda:

- Tikai tās lūkas ir kaut kādas dīvainas.

Tur, kur viņš stāvēja, sniegā tumši vīdēja trīs vienādi pelēki vāki; divi bija atvērti, atsedzot platas taisnstūrveida ailas, un, ielūkojusies vienā no tiem, es ieraudzīju divas apaļas metāla akas: vienu mazu un pilnu ar īdzīgi izrieztām caurulēm un otru platāku - to bija gandrīz aizklapējis ciet apaļš tērauda vāks.

- Paej malā, - ātri pienākdams klāt, Miškam sacīja tētis, kurš, ar pūlēm notupies uz ceļiem, pacēla vāku un sāka spīdināt akā lukturīti. - Neko nevar redzēt, tumšs kā ziloņa pakaļā. Nāksies kāpt lejā.

- Tas ir kā - lejā? - es pārjautāju. - Līst tur iekšā?

- Tur ir kāpnes. - Tēta vārdi dobji atbalsojās no metāla sienām. - Aņa, tā ir parasta cisterna, tikai ierakta zemē, un tajā var nokāpt.

- Drīkst, es kāpšu? - Miška lūdzošā balsī ieminējās. - Man ies ātri, es varēšu izspraukties, tikai iedodiet man lukturīti.

- Nē, - es pārbīlī iebildu, - pat nedomā, es tev aizliedzu, tu mani dzirdi?

Nepievērsdams man ne mazāko uzmanību, tētis atliecās taisni - viņam mugurā tajā pašā brīdī kaut kas skaļi nobrīkšķēja - un, no sāpēm saviebies, iedeva Miškam lukturīti.

- Uz priekšu, Mihail, - un, kamēr Miška, norāvis jaku un iežmiedzis zobos lukturīti, spraucās iekšā lūkā, bet es, stāvēdama blakus, domāju - neviens mani neklausa, pat viņš, mans mazais dēls, mani vairs neklausa -, tētis viņu mācīja:

- Kāp lēnām, uzmanīgi skaties uz leju, ja tur apakšā ir palikusi degviela, tu to noteikti ieraudzīsi, saprati? - un, kad Miškas galva pavisam pazuda kaut kur apakšā šaušalīgās cisternas dziļumos, iekliedza tieši iekšā lūkā:

Un neiedomājies pat pavisam viegli ar lukturīti pieskarties sienai - viena dzirkstele, un viss uzies gaisā! - Bet pēc tam, pagriezies uz to pusi, kur, no bailēm pārakmeņojusies, stāvēju es, viņš mierinot sacīja:

- Tak neuztraucies tik ļoti, Aņka, puika ir tievs, lokans, viss būs labi; viņš taču tev nepīpē, ko? - un iesmējās, taču manā skatienā laikam bija kaut kas tāds, ka viņa smiekli iestrēga rīklē jau pašā sākumā, un tad viņš sāka klepot - skaļi un ķērkstīgi. Apklusti, es nevarīgi domāju, apklusti, es gribu dzirdēt, kas tur notiek, kas tajā cisternā notiek, gribu dzirdēt katru viņa soli uz šīm stāvajām, neuzticamajām kāpnēm.

- Nu, kā tur ir? - No aizmugures pienāca klāt Serjoža, katrā rokā turēdams tukšu kannu.

Diez vai tur kaut kas ir palicis, - tētis, vairs neklepodams, atteica; tagad viņa seja bija pilnīgi nopietna, - te viss bija vajā. Laikam jau kāds ir pabijis pirms mums.

- Tad kāpēc jūs viņu tur ied/.ināt? - es teicu un jau gāju klāt lūkai, lai uzsauktu Miškam “kāp ārā, tūlīt pat griezies atpakaļ” bet tajā pašā brīdī no lūkas atskanēja viņa atbalss izķēmotais sauciens:

- Nekā nav! Tikai dibens slapjš! - un pēc acumirkļa virs zemes parādījās viņa izspūrusī galva.

Arī zem otrā vāka bija tukšs - tas atklājās pāris turpmāko minūšu laikā; palika vēl trešā, tā, kurai priekšā bija atslēga, ko nolauzt ar parasto paņēmienu būtu pārāk bīstami. Nedaudz paķimerējušies, vīrieši tomēr izdomāja, kā dabūt vaļā arī to: cieši aptina lupatu ap garu ugunsdzēsības ķeksi, ko Andrejs atrada kaut kur tepat benzīntankā, un pēc ilgas noņemšanās slēdzeni izdevās nolauzt, taču visas šis pūles izrādījās veltas: acīmredzot pēdējo cisternu neviens nebija atvēris tāpēc, ka tā bija tukša jau pirms tam, kad tika atslēgta elektrība, līdz ar kuru nomira arī sūkņi, kas dzina degvielu augšup.

Mēs vīlušies stāvējām ap izgrūstītajām lūkām, Miška, tagad spīvi un riebigi smirdēdams pēc benzīna, saskumis novilka:

- Tad iznāk, ka viss bija veltīgi?

Neviens viņam neatbildēja, pat Serjoža, kurš līdz šim bija tik ļoti pārliecināts, ka degvielas visapkārt vēl ir pietiekami, neatrada vārdus; vēl mazliet pastāvējuši, mēs kā pēc komandas pagriezāmies un vilkāmies uz mašīnu pusi. Man ārprātīgi gribējās cigareti.

Gaišajā laukumiņā starp ceļmalā noliktajām mašīnām mīņājās pārējie: nebija izkāpis tikai Ļoņa, kurš pat uz platajiem lendkrūzera sēdekļiem, visu dienu pavadījis ceļā, nejutās labi. Palūkodamās mums pretī, Ira ievaicājās:

- Nu kā? - un Serjoža klusēdams pašūpoja galvu.

Ar vienu roku apķēries viņai ap ceļgalu, Irai blakus sniegā stāvēja puisēns, kurš, no sajūsmas gluži pamiris, no košas paciņas, ko viņš neveikli žņaudzīja dūrainī ievīstītā rociņā, baroja blakus piesēdušo suni ar kartupeļu čipsiem un nedroši, gatavs kurā katrā brīdī to atraut nost, stiepa uz priekšu otru roku, jau bez dūraiņa, un suns to ik reizi domīgi un nesteidzīgi apostīja, tad pavēra savu milzīgo muti un uzmanīgi ar priekšzobiem izķeksēja no tās ķīmiski dzelteno trijstūrīti.

- Nemiet» tas jums, - Ira teica, pasniegdama Serjožam vairākas čaukstošas paciņas, - mēs tur iekšā atradām, veikalā. Tur bija arī dažas šokolādītes, bet tās es atdevu bērniem. Man liekas, būs prātīgāk neapstāties, lai ko pagatavotu, uz nakti mums pietiks arī ar šo, - bet pēc tam, pagriezusies pret puisēnu, uzsauca:

- Anton, viss, es vairs neatkārtošu, tas jāapēd tev pašam, nevis jābaro suns!

Puisēns pacēla galvu un paskatījās uz mani.

- Viņš ēd, - mazais čukstus bilda un pasmaidīja.

Andrejs, grasīdamies iet un atkal sēsties pie stūres, sacīja:

- Serjoga, te nakšņot nav jēgas. Ja benzīntanks ir šitā izpumpēts tukšs, arī autoostā un tajā laivu stacijā mēs neko neatradīsim.

Serjoža klusējot palocīja galvu un iekāpa mašīnā.

Vēl viens benzīntanks mums ceļā gadījās kādus piecpadsmit kilometrus tālāk, pēc ceļa sazarojuma, vietā, kur šoseja sadalījās divās daļās, vedot pretējos virzienos: viens tās atzars veda atpakaļ uz mirušo Vologdu, otrs - pa kreisi un uz augšu, uz ziemeļiem; uz ceļa zīmēm bija rakstīts: Vitegra - 232, Medvež-jegorska - 540, es tādus nosaukumus nekad mūžā pat dzirdējusi nebiju un Serjožam jautāju: uz kurieni mēs braucam? Tālāk? Un viņš pamāja ar galvu un pasmaidīja tā, ka man pirmo reizi kopš tā brīža, kad bijām devušies prom no mājām, sagribējās tomēr pašai palūkoties kartē, lai pārliecinātos, vai tā vieta, uz kuru mēs braucam, tiešām pastāv. Arī šeit, ceļu sazarojumā, degvielas rezervuāru lūkas bija uzlauztas - šoreiz visas bez izņēmuma; mēs pat nemēģinājām nokāpt lejā, jo arī tāpat bija skaidrs - tie ir bezcerīgi tukši.

Tieši šajā vietā tētis pārsēdās lendkrūzerā, atstādams Iru stūrēt vitaru; Miška, man par pārsteigumu, pēkšņi pieteicās tālāk braukt kopā ar viņu un puisēnu - uz mani neskatīdamies, viņš nopurpināja kaut ko aptuveni šādā garā “nav labi, ka viņi tur paliek divi vien, mamm, es paņemšu vienu no bisēm un braukšu kopā ar viņiem” un izspruka no mašīnas. Es pat nemēģināju iebilst - man vairs nebija spēka. Toties ierosināju, ka Serjoža varētu mazliet atpūsties - "klau, es vismaz kādas pāris stundas pastūrēšu”, es teicu, "bet tu paguli, mēs taču nebraucam priekšgalā, es tikšu galā, viss ir normāli”, taču viņš nepiekrita -"nemuldies, Aņka, es neesmu noguris, labāk jau tu mazliet pasnaud, nomainīsi mani, kad tas tiešām būs vajadzīgs” Kaut ari šī garā diena, kas - vismaz tā man tagad šķita - bija sākusies pirms nedēļas, mani patiešām bija neizturami nogurdinājusi, uzreiz aizmigt es tomēr nespēju: pulkstenis bija tikai ap sešiem vakarā, lai gan, skatoties ārā pa logu, to nekādi nebūtu iespējams uzminēt, jo viss ārpus sīciņā gaismas apļa, kas trīsēja ap mūsu mašīnām, kuras vilkās uz priekšu pa tukšo ceļu, bija melnum melns: gan blīvās ziemeļu debesis, gan milzīgie koki gar abām ceļa malām un pat sniegs tajās vietās, līdz kurām nespēja aizsniegties mūsu lukturu gaisma. Tagad, kad pie mums mašīnā vairs nebija Miškas ar viņa benzīna auru, es beidzot aizsmēķēju cigareti (suns, kas bija saritinājies uz pakaļējā sēdekļa, pacēla galvu un pikti nosprauslojās, bet tūlīt pat samierinājās, dziļi nopūtās un atkal apgūlās) un, birdinādama pelnus pa pus-pavērto logu, skatījos uz oranžo dzirksteļu spietu, ko vējš ātri panesa zem aizmugurē braucošā pikapa riteņiem. Vismaz līdz tai mistiskajai Vitegrai mēs aizbrauksim, tik daudz degvielas mums ir, es miegaini domāju, bet līdz Medvežjegorskai gan vairs netiksim, šobrid uzsākt strīdu nav jēgas, galvenais ir nepalaist garām, nenogulēt šo Vitegru, lai paspētu viņus apturēt, ja viņi sadomās doties tālāk ar pustukšām bākām, es nenogulēšu, veseli divsimt kilometri, šādi velkoties, mēs tur būsim ne ātrāk par rītu, pat ja es aizmigšu, tik un tā paspēšu viņus apturēt, nodomāju un aizmigu.

* * *

No dziļa miega mani izrāva nepatīkama sajūta, ka mēs stāvam, - es to sapratu, vēl līdz galam nepamodusies un neatvērusi acis: sajūta bija tieši tāda pati kā guļot vilcienā, kurš nakts vidū pēkšņi iestrēdzis mazā šķirošanas stacijā, kad tavs uz lāvas guļošais ķermenis, pieradis pie kustības, šūpošanās un dzelzs žņerkstoņas, pēkšņi reaģē uz negaidītu klusumu un nekustību. Sākumā man šķita, ka tikmēr, kamēr gulēju, visi vienkārši atraduši kādu klusu vietu un nolēmuši apstāties ceļmalā atpūsties, un es jau gandrīz aizmigu no jauna, bet tad piepeši strauji izslē-jos taisni un plati atvēru acis - kaut kas nebija lāgā. Izņemot mani, mašīnā neviena nebija - šofera vieta bija tukša, un pat suns uz pakaļējā sēdekļa bija izgaisis.

Dzinējs bija izslēgts, taču gabarītugunis dega; to nespodrajā gaismā redzēju vitaras pazīstamās aizmugures durvis ar smieklīgu uzlīmi uz rezerves riteņa sudrabotā apvāka - to vēl Čer-tanovā bija pielipinājis kāds nepazīstams bērns, kad es turēju mašīnu uz ielas pie mājas durvīm; pat nemiera pārņemta, nesaprotot, kas šobrīd notiek, tik un tā paguvu sajust negaidītu dzēlienu sirdī - vai gan es, šo mašīnu pērkot, būtu varējusi iedomāties, ka pie tās stūres sēdēs sveša sieviete, pat ne vienkārši sveša, bet tieši šī un ka mans dēls nezin kāpēc vēlēsies braukt nevis kopā ar mani, bet ar viņu, pakaļējā sēdeklī, ar bisi, viņu apsargājot? Taču domāt par to šobrīd galīgi nebija laika, jo priekšā uz ceļa kaut kas notika; es izstiepu roku un nospiedu sviru, apdzēšot lukturus, bet pēc tam uzmanīgi pavēru durvis un izslīdēju ārā izdibināt, kas atgadījies.

Apgājusi vitarai apkārt no ceļa puses, piesardzīgi paskatījos gar tās sānu un uzreiz biju spiesta piemiegt acis - man pretī cirtās spoži oranžā uz pikapa jumta uzstādīto meklēšanas lukturu gaisma; tā mani apžilbināja, un es automātiski paspēru soli atpakaļ savas mašīnas aizsegā, domādama - kas, velns, te lēcies, kāpēc pikaps ir pagriezies pretējā virzienā, kas tur vispār notiek? Pēkšņi pikapa dzinējs apdullinoši ierēcās, un tajā pašā brīdī tam blakus atskanēja kliegšana - man neizdevās saprast neviena paša vārda, taču, likās, saklausīju tēta balsi; vairs nespēdama izturēt minējumus, es dziļi ievilku elpu, izgāju uz ceļa un pagājos tieši pretī žilbinošajai taisnstūrveida meklēšanas lukturu gaismai.

-... es taču jums teicu, ka vajag atpūsties, - apdullinošajā dzinēja rēkoņā augsti un spalgi, gandrīz dziedoši dīca sievietes balss, - visu dienu pie stūres, es taču teicu, vajadzēja pagulēt, es arī pati būtu varējusi pastūrēt, kā mēs tagad to izvilksim ārā? -Gaismā, kas spīdēja man tieši acīs, es nekādi nespēju saskatīt runātāju un uzzināt, kam pieder šīs nepazīstamās, apraudātāju vaimanām līdzīgās intonācijas, toties vīrieti, kurš atbildēdams sāka bļaut - izmisīgi un nikni, it kā viņam jau ne vienu reizi vien būtu nācies atkārtot vienus un tos pašus vārdus, - pazinu uzreiz.

- Negulēju es, tu dzirdi, ko tev saka! - kliedza tētis. - Te vienkārši ir bedre, tur ir bedre, nu, paskaties pati, visi riteņi uz ceļa, nekur mēs neesam noskrējuši, dieva dēļ, paej vienreiz malā, netraucē, Andrjuha, aiziet, vēl reizīti!... - Un dzinējs ierēcās ar divkāršu spēku, pikaps noraustījās - to es sapratu pēc tā, kā nodrebēja un palēcās trīs spožie taisnstūri tam uz jumta.

- Uzmanīgāk, tak norausiet nost, ak kungs, nu kas te darās, -iegaudojās Marina, tagad jau pavisam kā lauku sieva. Beidzot man izdevās viņu saskatīt: rokas lauzīdama, viņa skraidīja tieši gar pikapa priekšu, gandrīz jau zem riteņiem, savā baltajā kombinezonā atgādinādama pārbiedētu zaķi, kas ietrāpījis mednieka zemstobra luktura gaismas starā, un tētis - tagad varēju redzēt arī viņu - vaļā atrautā jakā, ar apsarmojušu bārdu un mežonīgām acīm iznira no tumsas, metās pie viņas un ieaurojās -nešpetni, kā traks:

- Nu kur tu lien zem riteņiem, velna sievišķi! Paej malā, Marinka, lai dievs žēlīgs, tūlīt tev vienreiz iekraušu, Ļoņa, tak savaldi viņu beidzot!...

Pienākusi tuvāk, beidzot ieraudzīju, kas par nelaimi, lai gan to jau varēja noprast: neganti smagais lendkrūzers bija iesēdies dziļi sniegā kā purvā iestrēdzis nīlzirgs: tik dziļi, ka šķita - tam vispār nav riteņu; spriežot pēc tā, ka bagāžnieks bija pasliets augšup, priekšējie riteņi bija iestiguši dziļāk nekā pakaļējie -kā rādās, tas tiešām bija iegāzies kaut kādā bedrē, no kuras pats saviem spēkiem vairs nespēja izkļūt. Ar pakaļgalu pret nelaimīgo, nikni raustīdamies, rēca no piekabes atsvabinātais pikaps, pie kura stūres, pagriezies atpakaļ un gandrīz līdz viduklim izliecies pa atvērto logu, rēgojās Andrejs; starp automobiļiem drebēja cieši nostiepta oranži dzeltena trose, ar kuru abi bija savienoti. Ieraudzīju ceļmalā Mišku ar strupo automobiļa lāpstiņu rokā, viņam galvā nebija cepures un ausis jau sarkani kvēloja salā; otra tāda pati lāpstiņa bija tētim - acīmredzot šobrīd, kamēr pikaps, no visa spēka rēkdams, pūlējās izraut lendkrūzeru no sniega gūsta, rakt nebija jēgas. Serjoža nekur nebija redzams - pēc visa spriežot, viņš sēdēja pie lendkrūzerā stūres.

Man garām uz pieklusušo, aizmugurē palikušo mašīnu pusi pagāja Marina un Ļoņa - viņš bija smagi atzvēlies uz sievas pleca, un es redzēju, ka viņa iet pārāk ātri. Kad abi bija tieši man blakus, dzirdēju, ka viņš tai saka:

... bez tevis tiks galā. Ko tu piesienies - aizmidzis, aizmidzis, vai nav vienalga, galvenais ir izvilkt, tu man tagad labāk pasaki: kur tu liki Dašku? - Un viņa, vispār neklausīdamās, tikmēr kliedza, nikni, asarainā balsī:

... un tu ko klusē, kā mēs tagad tālāk brauksim, nevajadzēja iet priekšgalā, es taču teicu, ka nevajadzēja, mums tur čupām mantu, drēbes, pārtika, nu, kur mēs tagad liksimies, tu par to padomāji? Padomāji?... Mašīna pagalam... - Un viņi aizgāja tālāk - atpakaļ pie padžēro, un es pagriezos, lai noskatītos viņiem pakaļ, bet tajā brīdī pikaps ierēcās kaut kā īpaši izmisīgi: ar riteņiem saceldams biezus sniega putekļus, lendkrū-zers pēkšņi nodrebēja un sāka rāpot uz augšu, ar pakaļgalu pa priekšu, un pikaps, izkustējies no vietas, gausi līda uz priekšu, tieši man virsū, es atsprāgu sānis, bet tētis, pārkliegdams abu dzinēju gaudošanu, sauca:

- Aiziet-aiziet-aiziet, spied, Andrjuha, nu, piespied vēl!... -Tajā brīdī pēkšņi atskanēja kaut kāds ass, negaidīts troksnis, un tūlīt pēc tam kaut kas apdullinoši norībēja; es paskatījos uzmanīgāk un sapratu, ka ir pārtrūkusi trose, kas savienoja abas mašīnas; lendkrūzers tūlīt pat nošļūca atpakaļ un, iedzinis savu plato purnu sniegā, sastinga pirmītējā vietā, bet pikapa dzinējs apklusa, acis žilbinošie lukturi apdzisa, vadītāja durvis atvērās, un Andrejs, steigšus izlēcis uz ceļa un apskrējis apkārt mašīnai, piepešajā klusumā īgni noteica:

- Bamperis pušu. Labi vēl, ka pa stiklu netrāpīja.

- Nu tak tāpēc, ka trose sūdīga! - Tētis laikam bija izkliedzis balsi, jo nupat jau viņš vairs tikai sēca un izskatījās tik nelaimīgs, ka man gribējās pieiet klāt, uzlikt roku viņam uz pleca un teikt “neklausieties taču, ko tā kaza saka, skaidri redzams, ka te ir bedre, jūsu vainas te nav”, taču viņš atvēzējies iedūra - gandrīz ielidināja - sniegā savu lāpstiņu; tā iegrima gandrīz līdz rokturīša vidum, un man kļuva skaidrs, ka jaukties pa vidu un mierināt labāk nevajag. - Tās jūsu smalkās japāņu troses, kaut vienu metāla sakabi būtu paņēmuši līdzi, atradušies ceļotāji, ka jūsu māti, ar jums tikai pēc smalkmaizītēm braukt!

- Nelīdzētu tava sakabe, - viņam teica Serjoža, kurš bija izkāpis no lendkrūzera un mēģināja izrāpties uz ceļa; viņa seja bija saniknota un nogurusi, - pārāk pamatīgi iesēdies, tikai cilpas būtu izrāvuši. Vajag vēl parakt, viņš atkal ir piedzinis pilnu apakšu, Miška, dod šurp lāpstu. - Un viņi ar tēti sāka rakt - pēc visa spriežot, ne pirmo un pat ne otro reizi; es teicu Miškam:

- Uzliec cepuri, - bet viņš pat nepagrieza galvu uz manu pusi, saspringti noskatīdamies, kā tētis ar Serjožu cīnās starp lendkrūzera riteņiem.

Tētis palūkojās augšup un uzrunāja Andreju:

- Nu, ko stāvi, ej un velc laukā savu japāņu bantlti, vienu pārrāvām, tagad rausim tavējo.

- Ja nebūs atrakts, kā pienākas, pārtrūks ari tā, - Andrejs, kurš joprojām ar nožēlu lūkojās uz pāršķelto buferi, nosmīnēja, - es varbūt labāk aiziešu pēc lāpstas, palīdzēšu jums.

Kādu laiku viņi raka trijatā - koncentrējušies, pārskaitušies, no pamatīgi iestigušā lendkrūzera dibenapakšas sviezdami sniegu uz ceļmalas pusi bet mēs ar Mišku dancojām viņiem apkārt, neuzdrošinādamies jaukties pa vidu ar jautājumiem; es jutu, kā, par spīti siltajiem zābakiem, no zemes pie maniem ceļgaliem lien nepielūdzams aukstums, un baidījos paskatīties uz Mišku, kurš te, ārā, bija pavadījis daudz ilgāku laiku. Pēkšņi Serjoža atliecās taisns, noslaucīja seju un drūmi noteica:

- Tukšs numurs. Tur lejā jau ir ledus, šitā mēs viņu pilnīgi noteikti neizvilksim.

Varbūt ir jēga pamēģināt no otras puses? - izlīdis gar otru mašīnas sānu, jautāja Andrejs; viņam no mutes vēlās biezi elpas mutuļi, uzacis un skropstas bija apsarmojušas, acis asaroja. - Ja ar ieskrējienu, tad varbūt es pārlēkšu tai bedrei pāri un nepaspēšu iegāzties?...

- Nekādā gadījumā, - sēcoši atbildēja tētis, - kā tu vari zināt, cik tā bedre ir dziļa; ja iesēdināsim vēl vienu mašīnu, tad ir vāks, vari uzskatīt, ka pagalam esam.

Ja šai bedrei nevar apbraukt apkārt, - gausi sacīja Andrejs, un man pēkšņi viss kļuva skaidrs; lai arī viņš vēl nebija paspējis pateikt neko vairāk, es jau zināju, par ko viņš domā, - ar mums ir cauri jebkurā gadījumā, jo tālāk mēs vairs netiekam un atgriezties arī nevaram, nepietiek degvielas.

Tas nav iespējams, es nodomāju. Tas vienkārši nav iespējams. Nebiju paskatījusies pulkstenī, cik šobrīd ir - desmit vakarā? Pusnakts? Es noteikti neesmu nogulējusi ilgāk par stundu, varbūt divas, tikai iesnaudos, mēs nekādi nevarējām nokļūt tik tālu.

- Līdz Vitegrai vēl tālu? - es bezcerīgi apjautājos, jau nojauzdama, ko tūlīt izdzirdēšu, un iepriekš saraudamās, gaidot šo atbildi, bet viņi, gluži kā pēc komandas, pagriezās un paskatījās uz mani, it kā tikai tagad būtu pamanījuši, - paskatījās uz mani kā uz trako, un Andrejs izbrīnīts pārjautāja:

- Kādai vēl Vitegrai? Tai mēs jau sen esam garām. - Un tikai tad es pacēlu roku un sāku drudžaini atrotīt piedurkni, lai nokļūtu līdz pulkstenim, piedurkne aiz tā Aizķērās un iestrēga, un es no visa spēka to parāvu uz savu pusi, riskējot saplēst siksniņu, un paskatījos uz ciparnīcu.

Pulkstenis rādija pusčetri no rīta.

Man aiz muguras iegurkstējās soļi.

- Nu, kā ir? - pienākdama klāt, jautāja Nataša. - Kā jums te klājas? Ira un bērni guļ, bet vitarā ir mežonīgi auksti, Serjoža, atslēgas nav pie tevis? Es negribēju viņu modināt, vajadzētu iedarbināt mašīnu, mazliet pasildīties, citādi bērni nosals.

Es paskatījos uz Serjožu - viņš neatbildēja. Nu, ko tu klusē, es nodomāju, pasaki taču viņai, derētu visiem kopā parēķināt, cik ilgam laikam mums pietiks benzīna, ja mēs tikai stāvēsim šeit, pie šis bedres, kura kā nepārvarama barjera aizšķērsojusi mums ceļu, nostājusies starp mums un mūsu galamērķi šajā ledainajā, vienaldzīgajā tukšājā, kurā līdz pat apvārsnim nav nevienas vienīgas uguntiņas. Varbūt pietiek, lai izvilktu visu atlikušo nakti un pat visu nākamo dienu, un tad mēs sāksim dedzināt mantas, citu pēc citas krausim tās nožēlojamā ugunskurā, no kura nebūs gandrīz nekāda siltuma, un pēc tam noņemsim riepas, vispirms no vienas mašīnas, pēc tam arī no visām pārējām, un tās degs, apņemot mūs ar melniem, kodīgiem un smirdīgiem dūmiem; bet vēl pēc tam, pašās beigās, rausim nost sēdekļu apšuvumu, jo arī tas deg un dod siltumu, tikai lendkrūzera apšuvumam neķersimies klāt, jo tas ir no ādas, un tādējādi Ļoņam ar Marinu nāksies nosalt ātrāk par citiem, atradušies smalkmaņi, ādas salons - ar šausmām izdzirdēju, ka smejos, biju absolūti, biedējoši mierīga, nejutu nekādas bailes, tikai kaut kādu iracionālu, stulbu triumfu, tūlīt pacelšu acis un sacīšu: es taču jums teicu, nu, ko jūs tagad varat atbildēt?

- Mamm, - klusi ierunājās Miška, - kas ar tevi?

Es pagriezos pret viņu - Miška skatījās uz mani, bieži un izbrīnīti mirkšķinādams acis, un viņa skropstas bija gluži baltas, lūpas no aukstuma tik tikko kustējās, un stulbais, nepiedienīgais smaids vienā mirklī nozuda no manas sejas, vienā lēcienā atrados viņam blakus, novilku cimdus un ar abām rokām saspiedu viņa vaigus, viņa ausis - trauslas, no sala gluži kā stiklainas, manas rokas bija aukstas un nespēja viņu sasildīt, es saspiedu stiprāk, un viņš iekunkstējās sāpēs un papurināja galvu, raudamies prom.

- Tu esi nosalis? Tu ausis jūti? Kur ir tava cepure? - Sāku vilkt nost savu cepuri, es viņu nesasildīšu, man nemūžam neizdosies viņu sasildīt, ak kungs, ko lai iesāk, lai nu kurš, bet ne Miška, labāk būtu palikuši tur, mājās, bet viņš grūda prom manas rokas un pūlējās izrauties brīvībā.

- Tā, - pēkšņi ierunājās Serjoža, ar vienu lēcienu pārlēkdams pāri iespaidīgajai sniega kaudzei, kas nošķīra ceļmalu no lendkrūzeru aprijušās bedres, un ar ātru kustību izrāva no Miš-kas jakas kabatas cepuri, un es tūlīt pat sapratu, ka visu laiku biju redzējusi gar kabatas malu rēgojamies tās maliņu; ar tikpat ātru kustību viņš uzmauca šo cepuri Miškam galvā līdz pašām uzacīm, - tā, - viņš atkārtoja, - jūs ejiet uz mašīnu un sildieties, bet mēs te vēl paraksim. - Un viņš uzreiz, it kā saruna būtu pabeigta, uzgrieza mums muguru un turpināja; - Jārok uz priekšu, tēt, trīs spēcīgi veči, mēs pieveiksim to sūda bedri, galu galā nocirtīsim koku, cirvji mums ir, paliksim zem riteņiem dēļus; mums šā vai tā jātiek uz priekšu, atpakaļ taču negriezīsimies.

- Labi, uzpīpēsim un apspriedīsim šito lietu, - atsaucās tētis, aizsmacis, taču itin mundrs.

- Pēc tam uzpīpēsiet, pa ceļam, - tādā pašā tonī iebilda Andrejs, - es esmu nosalis kā suns, ejam, paskatīsimies uz to bedri, - un, atbildi negaidīdams, devās uz priekšu - gausi, gandrīz līdz ceļiem brizdams pa sniegu, vifiš apgāja apkārt nekustīgajam lendkrūzeram un virzījās tālāk, ik pēc pāris soļiem iedurdams sniegā lāpstu, un pār plecu uzsauca Serjožam:

- Dzinēju pagaidām nelaid, tikai gaismu ieslēdz, ne velna nevar redzēt. - Tētis sekoja Andrejam, iedams mašīnai apkārt gar otru pusi, bet Serjoža atkal ierāpās kabīnē.

Mēs - es, Miška un Nataša - palikām stāvam ceļmalā un skatījāmies uz viņiem, uz brīdi piemirsuši par aukstumu, cerēdami kuru katru bridi izdzirdēt, ka bedre pievārēta, ka tā, izrādās, nemaz nav liela un galīgi nevajadzēs daudz laika, lai izpestītu tajā pamirušo mašīnu un izveidotu ceļu pārējām, kuras bezpalīdzīgi drūzmējās bedres malā; es ar abām rokām apkampu Mišku, piespiežot vaigu viņa jakas ledainajai piedurknei, un sajutu, ka viņš tikko jaušami trīc no aukstuma.

- Nu, Serjoga, ko tu tur čammājies? - nepacietīgi atkārtoja Andrejs; viņš jau atradās kādus septiņus vai astoņus soļus tālāk un tumsā gandrīz vairs nebija redzams. - Slēdz iekšā gaismu! -Taču Serjoža nezin kāpēc nereaģēja; mēs no ceļmalas redzējām, ka viņš tikai sēž kabīnē un nekustas, bet pēc tam pēkšņi atrauj vaļā durvis un nostājas uz pakāpiena, uzmanīgi raudzīdamies uz priekšu, un tad arī mēs palūkojāmies uz to pusi - turp, kur gan melnās debesis, gan koki, gan sniegs, viss bija vienāds, neatšķirams, blīvs un tumšs, it kā tur, priekšā, vispār nekā nebūtu -Visuma gals, absolūts tukšums -, un šim tukšumam pašā vidū pamanījām to, uz ko skatījās Serjoža: drebošu punktu, kas - un pēc neilga brīža par to vairs nebija ne mazāko šaubu - mazpa-mazām kļuva spilgtāks un lielāks, un tas varēja nozīmēt tikai vienu: tas dodas uz mūsu pusi.

- Kas tas tāds? - Miška jautāja, izraudamies no mana apkampiena. Es pagājos dažus soļus uz priekšu, it kā šie pāris soļi ļautu man labāk saskatīt nezināmo punktu, kas mūsu acu priekšā pakāpeniski pieauga un tagad vairāk atgādināja plankumu, spilgtu plankumu ar izplūdušām malām.

Kāds brauc šurp, pie mums, no tās puses, ja? - vaicāja Nataša.

Pagrūzdams mūs malā, garām paskrēja tētis, pa ceļam vilkdams nost adītos pirkstaiņus; pirmajā brīdī viņš metās pie vita-ras, bet tad nolamādamies griezās atpakaļ uz lendkrūzeru un, atrāvis vaļā pakaļējās durvis, ņēmās kaut ko meklēt aiz šofera sēdekļa; kad viņš atkal iznāca ārā, viņam rokās bija karabīne.

- Andrjuha! - viņš aizsmakušā balsī kliedza tumsā. - Nāc šurp, ātri! - Taču Andrejs jau pats steigšus nāca atpakaļ; viņš nostājās mums blakus un iedūra lāpstu sniegā sev pie kājām -tās kāts bija pārāk īss, lai pret to varētu atbalstīties.

Plankums tuvodamies sadalījās vairākos atsevišķos punktos - pēc visa spriežot, tas, kas virzījās mums pretī, patiesībā jau atradās daudz tuvāk, nekā sākumā varēja likties; nepagāja ne piecas minūtes, kad jau varēja redzēt mirgojošu oranžu gaismiņu pašā augšā un četrus plati izvietotus koši dzeltenus uguņus zem tās; klusumā, kas pie mums bija iestājies, atskanēja skaidri sadzirdama rēkoņa, kas ne mazākajā mērā neatgādināja automobiļa dzinēja rūkšanu, - zema, dobja un it kā ritmiska; šķita, ka var saklausīt pauzes starp katru apgriezienu, it kā šī skaņa nāktu no kaut kā nesalīdzināmi lielāka par parastu vieglo automašīnu.

- Kas tas tāds - tanks? - Nataša izbīlī vaicāja.

- Izskatās, ka tas ir greideris, - pēc klusuma brīža atbildēja Andrejs.

- Kas?

- Greideris. Tāda mašīna, kas tīra ceļus.

- Ak kungs, - viņa atsaucās, - kam gan ir savajadzējies nakts vidū tīrīt ceļu? Un galvenais - kāpēc?

- Rādās, ka tieši to mēs tulit ari uzzināsirfi, - noteica Andrejs.

Es sajutu, ka man uz kājas sāpīgi nosēžas kaut kas ciets, un palūkojos lejup - ar muguru cieši piespiedies man pie ceļgaliem, Suns ar savu kārno, kaulaino dibenu, liekas, bija uztupies tieši uz mana zābaka un tā ari sastindzis sēdēja.

- Meitenes, ejiet atpakaļ uz mašīnām, - pusbalsī teica tētis,

- mēs paši te tiksim galā, - tomēr nedz es, nedz Nataša neizkustējāmies no vietas, kā noburtas skatīdamās uz izplūdušo gaismas plankumu, kuram mazpamazām uzradās aprises. Greideris izrādījās līdzīgs traktoram - būtībā jau tas arī bija traktors: liels, dzeltens, ar trim pāriem milzīgu melnu riteņu. Tas dārdēdams piebrauca pavisam tuvu un sastinga kādus desmit metrus no sniegā iedzītā lendkrūzerā purna, apžilbinot mūs ar plati izvietotajiem lukturiem, ar savu milzīgo, draudīgi paslieto kausu atgādinot drīzāk gigantisku aizvēsturisku dzīvnieku, nevis mašīnu, pār kuru valda cilvēks, bet mēs tikai stāvējām un uz to skatījāmies, nemēģinādami nedz paslēpties, nedz aizbēgt, it kā viss, kas ar mums šobrīd varētu notikt, diez vai varētu būt ļaunāks par lēnu un mokošu nāvi nosalstot, kas draudēja, ja mēs paliktu šaipus bedres. Tam, kurš sēdēja greidera kabīnē, salīdzinājumā ar mūsu bariņu uz ceļa bija viena nenoliedzama priekšrocība - viņš mūs varēja redzēt līdz pēdējam sīkumam, turpretī mēs vienīgi dzirdējām viņa balsi, kas atskanēja uzreiz pēc tam, kad smagais dampis apstājās un tā apdullinoši rēcošais dzinējs apklusa.

- Ei, jūs tur! - balss teica. - Kaut kas atgadījies? - Un, pirms mēs, pārējie, bijām paspējuši izdomāt, ko lai atbild uz šo dīvaino jautājumu, jo bezpalīdzīgi sagumušais lendkrūzers, kurš tagad bija spoži apgaismots, bija gana izteiksmīgs, Nataša negaidot pagāja uz priekšu un ierunājās, steidzīgi un skaļi:

- Sveicināti! Mēs esam iestrēguši, jūs saprotat, te uz ceļa ir kaut kāda bedre, dziļa, mēs netiekam uz priekšu, ja jūs varētu mūs mazlietiņ paraut, mēs esam šausmīgi nosaluši, mums tur, mašīnā, ir bērni, varbūt jūs mums palīdzēsiet, mums tikai vajag te tikt uz priekšu, ļoti grūts ceļš!... - Pēc šiem vārdiem viņa apklusa tikpat negaidīti kā pirmīt ierunājusies, un diezgan ilgu brīdi viņas neredzamais sarunbiedrs neko neatbildēja, it kā viņam būtu nepieciešams laiks, lai mūs uzmanīgi apskatītu un pārliecinātos, ka neesam bīstami. Galu galā viņš uzdeva vēl vienu jautājumu:

- Jūsu ir daudz?

Tieši tajā mirklī es pamanīju, ka tētis ir nozudis - viņš nebija redzams greidera spožo lukturu raidītajā gaismas aplī, kurā mēs tagad bijām palikuši piecatā; galvenais, lai Nataša neizspertu neko lieku, es domāju, viņš taču redz, ka te ir četras lielas mašīnas, un nemūžam nenoticēs, ka mēs esam tikai pieci, taču viņa sacīja:

- Mums līdzi ir bērni, un vēl mums tur, mašīnā, ir ievainotais, jūs nedomājiet, mēs esam veseli, mūs tikai vajadzētu paraut, redzat, esam iesprūduši. - Viņa runāja vienlaikus gan uzstājīgi, gan lūdzoši, un vēl viņa smaidīja - tā, it kā no svešā cilvēka greideri negaidītu neko sliktu.

- Palīdzēt jau varētu, - balss noteica jaušamā ziemeļnieka izrunā, un es tūlīt pat atcerējos, ka tieši tā, lēnīgi un gandrīz draudzīgi, runāja cilvēks ar lapsādas cepuri - tas, kuru mēs pirms nedēļas bijām sastapuši uz meža ceļa Čerepovecas pievārtē, - kāpēc gan lai nepalīdzētu labiem cilvēkiem, - viņš turpināja, - ja viņi ir labi, šitie cilvēciņi. Laiki tagad nemierīgi, jāpalīdz labiem cilvēkiem, tamdēļ lai tas jūsu vecis ar bisi liek viņu nost, to savu plinti, un nāk atkal atpakaļ uz ceļa, ka es varu viņu redzēt, un tad es, kazi, ari nemēģināšu šaut, - viņš izrunāja vārdus gausi un it kā ar grūtībām, kā cilvēks, kuram tik garus teikumus sacīt negadās bieži, - dzirdi, vecais? - Tagad viņa balsī no draudzīguma vairs nebija ne miņas. - Paklau, nāc mudīgi atpakaļ, citādi es nemaz negaidīšu, arī bliezīšu virsū, nāc ar labu, un tad parunāsim, ja reiz mēs visi te esam labi ļaudis.

- Tēt, - ne pārāk skaļi pasauca Serjoža, taču kaut kur no labās puses jau skanēja soļu gurkstoņa, un tētis nesteigdamies, acīmredzami nelabprāt iznāca no tumsas un nostājās blakus, karabīni ar laidi pa priekšu iebāza sniegā un tālu pavirzīja nost stobru sažņaugušo roku. Viņa seja bija sapīkusi, lūpas sakniebtas.

Tas, kuram piederēja balss no greidera, laikam nosprieda, ka tagad, kad mēs visi esam viņa acu priekšā, savukārt pats joprojām paliek mums neredzams, viņam nekas nedraud, jo nu jau viņš runāja daudz mierīgāk:

- Re, tā. Tikai noliec gan viņu sniegā, nav nekādas vajadzības turēt rokās to tavu plinti, - un apklusa, gaidīdams atbildi; bet tētis aizsmacis iekliedza kaut kur starp dzeltenajiem lukturiem, tur, kur, tikko nojaušama, vīdēja kabīne:

- Tu, labo cilvēk, arī pats sēdi ar plinti, es tā saprotu! Tu mani redzi, bet es tevi ne, tādēļ nesteigšos vis likt viņu sniegā, sākumā tāpat parunāsimies!

Šie tēta vārdi, šķiet, lika svešajam krietni padomāt, jo atkal iestājās klusums, un mēs gaidījām viņa atbildi, gaismas aplī juzdamies tikpat bezpalīdzīgi kā taureņi, kas trāpījušies netveramajā, bet tādēļ vien ne mazāk ciešajā dārza lampas gūstā.

- Lai būtu, - viņš beidzot noteica. - Stāviet, kur esat, es tūlīt pie jums pieiešu. - Un kaut kur pašā augšā, zem četriem spožajiem lukturiem, atvērās durvis, kāds smagi nolēca sniegā un bez steigas sāka nākt uz mūsu pusi.

Pat šobrīd, gaismā, mums lāgā neizdevās svešo apskatīt: viņa plikādas kažoka apkakle bija saslieta, bet cepure nobīdīta līdz pašām acīm; pēc balss spriežot, viņš nepavisam nebija jauns, tādēļ mani pārsteidza tas, cik stalts un spēcīgs viņš izrādījās - ne pa jokam smagais aitādas kažoks viņam mugurā bija kā apspīlēts. Iepletis kājas, viņš nostājās pie iespaidīgā metāla kausa un uzlika roku uz tā; otrā rokā viņam tiešām bija no pleca noņemts šaujamais.

- Raustīt nav jēgas, - viņš sacīja, - tā nav bedre, bet sniega kāpa. Ceļš te ir nelīdzens, ar slīpumu, bet vieta klaja - tā nu ij saputināts. Priekšā vēl kādi četri pieci kilometri tāda paša ceļa, bez manis neizbrauksiet.

- Ko jūs vēlaties par palīdzēšanu? - uzreiz pajautāja Nataša, un viņš skumīgi pavīpsnāja:

- Kas tad jums tāds ir, ko man vajag?

- Mums ir patronas, zāles un nedaudz ēdamā, - ātri atbildēju es, jo vīrieši vēl aizvien modri klusēja, bet šobrīd pilnīgi noteikti bija nepieciešams kaut ko sacīt, es kaut kā jutu, ka šis cilvēks mūs itin nemaz neapdraud un vienīgais, ko šobrīd katrā ziņā vajag izdarīt, ir viņam pierādīt, ka mēs arī, mēs viņam nekādā ziņā neesam bīstami, ka mēs patiešām esam “labi ļaudis”; gribēju pateikt vēl kaut ko, varbūt pamodināt un atvest šurp bērnus, lai viņš tos redzētu, taču Serjoža uzlika roku man uz pleca un svešajam vaicāja:

- Bet ko jūs vispār šeit darāt? - Un staltais cilvēks ar bisi pagriezās pret viņu un, nesteigdamies atbildēt, vispirms kādu laiku klusējot viņu pētīja.

- Ko es daru? - viņš pēc pauzes pārjautāja. - Es te dzīvoju. Mums te asfalta nav, greideris vajadzīgs gan ziemā, gan vasarā arļ kad sniegs noiet, citādi nekas nav izbraucams. Es tīru.

Ko, un tagad arī? - piemiedzis acis, gribēja noskaidrot Serjoža. - Tagad arī tīrāt?

- Tagad tīrīt nav vajadzības, - svešais nopietni pavēstīja, - te arī agrāk nebija daudz braucēju, bet tagad jau pavisam, un šitādos laikos varbūt labi vien ir. Mūsu ciems ir kalnā, ceļš labi pārredzams. Es pa naktīm neguļu, veca cilvēka miegs īsiņš, ieraudzīju jūs uz ceļa, domāju, aizbraukšu paskatīties, kas par ļaudīm. Tad jums to palīdzēšanu vajag vai vēl pastāvēsim, patērgāsim?

- Protams, vajag, - steigšus iejaucās Nataša, sparīgi mādama ar galvu, - ļoti vajag. Liels paldies.

- Nu tad tā, - svešais noteica, - es nošķūrēšu, cik varēšu, sniegu mašīnai priekšā, zem riteņiem paši paraksiet, pēc tam brauksiet man pakaļ un izkulsieties. - Viņš jau pagriezās, lai dotos atpakaļ uz greideri un rāptos iekšā kabīnē, tomēr pēdējā brīdī apstājās un, pār plecu skatīdamies uz tēti, izmeta: - Bet tu, tēvoc, zinies, liec nu to savu plinti nost un ķeries pie lāpstas, no tās šimbrīžam būs vairāk labuma.

Lai novāktu irdeno sniegu, kurā lendkrūzers bija iesēdies līdz pat priekšējam buferim, greiderim bija vajadzīgas tikai divas kustības: tas sagriezās ar tik masīvai mašīnai apbrīnojamu veiklību, nostājās sāniski, un aiz priekšējiem riteņiem atklājās vēl viens kauss, daudz šaurāks un garāks par pirmo; tas izlīda uz priekšu kā spalvu nazīša asmens un nogrieza kuplo sniega spilvenu, kas bija aizsprostojis mums ceļu, viegli un bez piepūles, kā bārdas nazis ziepju putas no zoda; pēc tam tas ar plato priekšējo kausu uzņēma šādi iegūto sniega grēdu un vienkārši nostūma to nost no ceļa. No šī traktora rēkoņas - šai brīdī tas ar saviem izrieztajiem nažiem atgādināja milzīgu katamarānu -pamodās visi, kas bija palikuši mašīnās; pirmā atskrēja Marina ar izbiedētām, apaļām acīm - paskatījusies uz greideri un sapratusi, ka šajā troksnī neviens no mums nespēs viņai paskaidrot, ko tas šeit dara, viņa aizmetās atpakaļ un atgriezās jau kopā ar Ļoņu; Ira ieradās mazliet vēlāk, kad greideris, pabeidzis darbu, bija nobraucis mazliet tālāk; viņai pie rokas bija puisēns, un varbūt tieši tāpēc, kad svešais no jauna parādījās uz ceļa, bises viņam rokā vairs nebija - jādomā, bija nospriedis, ka šoreiz to var atstāt kabīnē.

- Viss! - viņš uzsauca. - Tagad rociet! - Un, kamēr Serjoža, tētis un Andrejs ar lāpstām ņēma ārā atlikušo sniegu, kas bija salīdis zem lendkrūzera dibena un starp riteņiem, svešais beidzot pienāca mums klāt un apstājās zēna priekšā.

- Un kā tevi sauc? - viņš jautāja, un tonis, pie kura es jau biju paspējusi nedaudz pierast, ne mazdrusciņ nemainījās, runājot ar bērnu, - viņš nesāka runāt skaļāk, kā bieži dara tie, kam dzīvē iznāk maz saskarties ar bērniem, viņš pat nepasmaidīja: vienkārši uzdeva puisēnam jautājumu tieši tādā pašā balsī, kādā pirmīt bija runājis ar mums.

Puisēns žigli pakāpās atpakaļ, iespieda seju Iras vatētā mēteļa krokās un tikko dzirdami turpat nočukstēja:

- Antons.

- Un uz kurieni tu, Anton, brauc? - svešais jautāja tālāk, un puisēns viņam atbildēja, vēl klusāk:

-... uz ezeru.

Cilvēks izslējās taisni, vēlreiz pārlaida skatienu mums - trim vīriešiem, kuri rosījās pie lendkrūzera, Ļoņam, kurš bija smagi atspiedies uz Marinas pleca, ragā sasalušajam Miškam - un teica:

- Tad klausies, Anton. Tas tavs ezers, kā rādās, ir tālu no šejienes, un jau ir vēls, tev derētu pārlaist nakti siltumā, - un turpināja, tagad jau uzrunādams Iru: - Kad pabeigsiet, brauciet man līdzi - nav tālu, kādi četri kilometri -, pa šitādu ceļu naktī labāk nevajag braukāt; atpūtīsieties, bērni sasildīsies, bet no rīta dosieties tālāk, - un, negaidīdams atbildi, it kā viss jau būtu izlemts, pagriezās un sāka soļot uz savu milzīgo mašīnu.

Pēc pusstundas darbs bija pabeigts - atbrīvotais lendkrūzers, ar dzelkšņotajiem riteņiem ieķerdamies no sniega iznirušajā ledū, beidzot izrāpās no sava sasalušā slazda un pieripoja pie priekšā gaidošā greidera; sekojot viņam, piesardzīgi un lēnām šo ceļa posmu, kas tagad vairs nebija bīstams, pievārēja arī visi pārējie. Tūlīt pēc tam greideris nesteidzīgi devās uz priekšu, izšķūrēdams mūsu priekšā sniegu - tas vairs nebija tik dziļš kā vietā, kurā bijām iestrēguši, tomēr joprojām spētu sarežģīt un, iespējams, arī aizšķērsot mums ceļu; laiku pa laikam svešais atvēra kabīnes durvis un brīdinot izstiepa sānis biezā adītā cimdā slēptu roku - tad mēs apstājāmies un gaidījām, līdz greideris būs nogludinājis irdeni balto ceļa virsmu.

Kad beidzot nokļuvām līdz ciemam, jau bija pusseši no rīta - mēs visi bijām tik ļoti pārguruši un nosaluši, ka uzaicinājums atpūsties un mazliet pagulēt mājā, kurā dzīvoja šis staltais, nepazīstamais cilvēks, kurš sākumā mūsos bija izraisījis tik lielu piesardzību, nevienam nelika iebilst. Viss pārējais ciems atradās iesānis, vairāku simtu metru attālumā; ciems bija pavisam mazs, astoņi vai desmit ciešā pudurī uzbūvēti baļķu nami, kas bija neuzticīgi pavērsuši pret mums savas tumšās fasādes ar trim logiem; katram uz jumta bija bieza, balta sniega cepure -kā Ziemsvētku apsveikuma kartītē, un tikai mūsu saimnieka masīvā, laika gaitā nomelnējusī guļbūve slējās atstatus, gandrīz pie paša ceļa. Novietodami mašīnas (šim nolūkam mums vajadzēja nobraukt nost no ceļa un aizstūrēt aiz šī augstā nama ar savādo, asimetrisko jumtu, kuram viena slīpne bija gandrīz divreiz garāka par otru un sniedzās gandrīz līdz zemei, atgādinot sniega gūzmā neredzamu slēpošanas trasi), mēs sapratām šīs savruplbas iemeslu - aiz mājas skatienam pēkšņi pavērās nošķūrēts laukumiņš, un līdzās nojumei, kas acīmredzot kalpoja par patvērumu greiderim, uz pamatīgiem metāla balstiem atradās prāva, ar sniegu biezā kārtā apķepusi cisterna.

- Soļarka? - ar mākslotu vienaldzību apjautājās Serjoža, pamādams ar galvu uz cisternas pusi, un saimnieks apstiprināja:

- Akurāt. - Pēc tam viņš sāka dauzīt kājas pret lieveni, lai nopurinātu sniegu.

Bija grūti noticēt, ka šis cilvēks te dzīvo viens, - no ārpuses nams šķita pārāk liels, taču, kad mēs, sekojot saimniekam, bijām iegājuši iekšā, izrādījās, ka aiz ārdurvīm ir nevis dzīvojamās telpas, bet plaša, neapgaismota divstāvu galerija, kas labajā pusē stiepās krietni tālu un manāmi nebeidzās aiz stūra; kaut kur šīs galerijas dziļumos, acīmredzot, izdzirdot mūsu soļus, skaļi sarosījās un sāka rībināties kāda neredzama būtne - liels dzīvnieks, iespējams, govs vai cūka. Vietas šajā ērmīgajā priekšnamā bija tik daudz, ka mēs visi - ieskaitot saimnieku, divpadsmit cilvēku - tajā satilpām bez grūtībām, cits citam netraucējot; tikai pēc tam, kad ārdurvis beidzot bija ciet, viņš atvēra otras durvis, kas laikam taču veda uz nama iekštelpām.

Tur mūsu saimnieks novilka kažoku, noņēma cepuri un ar žestu aicināja mūs darīt tāpat - un tad beidzot es varēju viņu apskatīt, kā nākas. Atklājās, ka viņam uz paura nav neviena paša matiņa, toties ir biezas, baltas un kumšķainas uzacis un tikpat balta bārda, tomēr noteikt viņa vecumu nebija iespējams - es biju vienādā mērā gatava gan noticēt tam, ka viņam nav vairāk par sešdesmit, gan dot viņam visus septiņdesmit piecus. Mulsinoši bija tas, ka viņš bija neiedomājami prāva auguma -prāvāks par jebkuru no mūsu vīriešiem - un ļoti staltu stāju; es nebūtu pārsteigta, ja šai brīdī kaut kur no milzīgās, ērmīgās mājas dziļumiem iznirtu piemīlīga jauna sieviete, kas teiktos esam viņa sieva, - tomēr vienīgais, kas mūs sagaidīja, izrādījās vecs, pinkains suns, kas gulēja uz grīdas pie krāsns; mums ienākot, tas pagrieza uz mūsu pusi galvu ar asarojošām, nespodrām acīm, taču kājās necēlās, tikai vārgi paluncināja asti. Viņš pieliecās, papliķēja sunim pa muguru un pēc tam teica, it kā taisnodamies;

- Vecs jau, kauli salst, citus jau es turu ārā, bet šo ielaidu mājā, žēl. Jūs, zinies, to savu suni labāk vediet iekšā, te viņam būs drošāk; manējie ir aiz durvīm, bet rīt es viņus laidīšu ārā -saplosīs gabalos.

Man ienāca prātā, ka visā šajā laikā - kamēr mēs piebraucām, kamēr nolikām mašīnas, kamēr izkrāvām nakšņošanai nepieciešamās mantas - es ārā neredzēju nevienu suni; īstenībā, izņemot cisternu un greidera nojumi, pie šīs savādās mājas nebija vispār nekā - ne malkas strēķa, ne akas, pat ne šķūneļa. Viss kļuva skaidrs gandrīz tūlīt pat, kad Marina kaunīgi palūdza, lai viņš mums parāda tualeti; piesardzīgi ejot līdzi saimniekam pa neapgaismoto galeriju, mēs pārsteigti sapratām, ka gan tā pati tualete, gan malka, gan kūts un pat aka - īsi sakot, viss, kas parasti atrodas ārā, sētā, - šajā neparastajā mājā ir noglabāts zem jumta; būtībā liela šīs milzu mājas daļa tad arī bija sēta, tikai izvietota šaipus biezajām, pelēkajām baļķu sienām. Stingri pieteicis mums “sērkociņus nededzināt, man tur augšā ir siens, durvis atstāšu vaļā, ceļu atpakaļ atradīsiet”, viņš devās prom, atstādams mūs vienas, un, kamēr Marina pustumsā izmisīgi cīkstējās ar savu sniegbalto kombinezonu, bet mēs, pārējās, gaidījām savu kārtu, es pagriezos pret Iru un tikko dzirdamā čukstā izrunāju to, par ko šobrīd - un par to man nebija ne vismazāko šaubu - domāja katrs no mums:

- Tu redzēji to cisternu? Ja tā ir kaut līdz pusei pilna... - Un viņa klusējot palocīja galvu un piespieda pirkstu pie lūpām.

Neraugoties uz iespaidīgo lielumu, dzīvojamo telpu mājā izrādījās pavisam maz - tikai divas ap krāsni ierīkotas istabiņas, un mēs te nemūžam nebūtu varējuši iekārtoties, ja nebūtu mūsu pamatīgo guļammaisu. Nekādus jautājumus neuzdodams, vecais vienā rāvienā atrisināja visas iespējamās problēmas un strīdus, nokomandējot “vīrišķi augšā, uz bēniņiem, sievišķi ar bērniem - uz krāsns”; un, kamēr vīrieši, čīkstinādami gandrīz vertikālās kāpnes, kas vairāk atgādināja visparastākās stalažu trepes, pa vienam pārcēlās uz augšu, mēs tik tiešām atklājām dibenistabā uz krāsns plašu guļvietu, kas droši vien piederēja pašam nama saimniekam. Kamēr mēs ar grūtībām - jo četrām sievietēm un diviem bērniem tur vietas tomēr bija par maz -apgūlāmies uz šīs krāsns, bēniņu kāpnes atkal iečīkstējās: kāds kāpa lejup, un suns, kas bija apgūlies turpat blakus uz grīdas, ātri pielēca kājās un sāka rūkt, un man vajadzēja nolaist roku un uzlikt tam uz kumbra.

- Kur viņš palika? - no blakusistabas atskanēja tēta balss; viņš runāja tik tikko dzirdami, gandrīz čukstus.

Droši vien pēc malkas aizgāja, - atbildēja Serjoža, - nupat vēl tepat bija.

- Galvenais, neieminies par agru, - iesāka tētis, taču tajā brīdī norībēja ārdurvis, un jau pazīstamā dārdošā, čukstēšanu, šķiet, pavisam aizmirsusī balss noprasīja:

- Ko tad jūs neliekaties gulēt?

- Nu, kaut kā neveikli mums te sanācis, - tētis atsaucās, un kaut kas stiklaini nodžinkstēja, atsitoties pret galda virsu, - no sniega mūs izvilki, uz savām mājām atvedi, tad varbūt iepazīsimies, saimniek.

- Var arī iepazīties, - tas piekrita, - tikai šņabis priekš kam? Jau ir rīts, es no rītiem nedzeru.

- Tas nav šņabis, bet spirts, - aizskarts atteica tētis, - nu, tad vismaz pa maziņajam, uz iepazīšanos, un mēs dosimies augšā -ilgi mēs te pie tevis nepaliksim, mums tiešām vajag pagulēt.

- Nu labi, ja pa maziņajam, - sacīja saimnieks.

Lai cik ārprātīgi nogurusi es biju, uzreiz aizmigt neizdevās, tādēļ vienkārši gulēju vaļā acīm un klausījos sarunu, kas norisinājās blakusistabā, kuras durvis nebija līdz galam aizvērtas; varbūt tāpēc, ka man bija gadījusies visneērtākā vieta - pašā krāsns malā, tur, kur jau beidzās uz tās izklātais matracis, - bet drīzāk gan tāpēc, ka es mēģināju uzminēt, ko īsti sadomājuši tētis ar Serjožu, kāpēc viņi ar spirta pudeli nokāpuši no bēniņiem, nevis atpūšas pēc ļoti grūtas nobrauktas diennakts: vienkārši apdzirdīt šo stalto, stipro cilvēku un nozagt degvielu, kura mums šobrīd bija tik vajadzīga, vai lūkot viņu kaut kā pielabināt, lai viņš pats to mums atdotu? Kopš brīža, kad bijām ieraudzījuši cisternu, mums vēl ne reizi nebija izdevies par to parunāt, jo visu laiku blakus bija saimnieks; acīmredzot tikai bēniņos, beidzot palikuši vieni, viņi bija kaut ko izdomājuši, un man likās ļoti svarīgi saprast - ko īsti viņi ir izlēmuši.

Ja arī mūsu saimniekam bija kāds noteikts iemesls, kāpēc viņš nakts vidū, ieraudzījis uz izmiruša, tumša ceļa mūsu uguņus, izbrauca pretī ar greideri un pēc tam, neuzdodams nevienu jautājumu, ielaida vienpadsmit cilvēkus savā mājā pārnakšņot, šāds iemesls varēja būt tikai viens - ziņkārība. Kā viņš pats teica, informatīvā saikne ar pārējo pasauli, kas šajā apvidū arī agrāk bijusi ļoti vārīga, tagad bija pavisam pārtrūkusi - vispirms bija izbeigušies mobilie sakari, pēc tam, novembra vidū, televīzija un tad ļoti drīz arī radio, un ziņas par to, kas notiek apkārt, tagad pienāca vienā vienīgā veidā, senā kā pasaule - ar tiem, kuri brauca garām; tikai pēdējās pusotras nedēļas laikā garām vairs neviens nebija braucis un ziņu nebija vispār. Miha-ličs (tā viņš pats sevi nodēvēja, apgalvodams, ka viņa pilnais vārds un tēvavārds esot pārāk gari) ļoti uzmanīgi noklausījās stāstu par mūsu ceļojumu - tam, ka Maskava ir aizgājusi bojā, viņš tā ari nenoticēja, noteica “ai, gan jau viņi tur ir paslēpušies kur kurais un gaida zāles - kolīdz uzradīsies zāles, tā viņi izlīdis”; vispār izrādījās, ka gan viņš, gan visi, ar kuriem viņš šajās dienās bija runājis, ir stingri pārliecināti - šāda vai tāda kārtība pilnīgi noteikti ir saglabājusies un kaut kur tur, centrā, neapšaubāmi pastāv droša normālas dzīves saliņa. Pie šīs pārliecības viņš turējās tik apņēmīgi, it kā doma par to, ka viņi, visi pārējie, ir vienkārši pamesti nomiršanai no nezināmas slimības, bez ārstiem, bez pārtikas piegādēm, bez palīdzības, šos ļaudis biedētu mazāk nekā atskārta, ka vienkārši vairs nav neviena, kam viņus pamest, un tādēļ viņš neņēma galvā nedz mūsu mašīnu Maskavas numurus, nedz visu pārējo, ko viņam stāstīja tētis un Serjoža, acīmredzot klusībā nospriedis, ka esam kaut kādi nepareizi maskavieši, kuri nezināma iemesla dēļ atzīti par necienīgiem izmantot iespēju pārlaist šo mēri drošā vietā.

Liktenim, kāds bija piemeklējis pēdējās pilsētas, kurām bijām izbraukuši cauri, viņš noticēja vieglāk; Vologdas un Čerepove-cas bojāeja viņu nepārsteidza, it kā viņš tādam gala iznākumam būtu bijis gatavs un to gaidījis, savukārt tas, ka Kirilovu un Vite-gru bija pametuši visi iedzīvotāji, viņu, liekas, pat iepriecināja. “Ak tad devušies prom,” viņš gandarīti noteica, "apjēguši gan, ka pilsētās nav ko darīt,” - izklausījās, ka viņš turpina kādu sen jo sen uzsāktu strīdu. Serjožas stāsts par iztīrītajiem ciemiem viņu apklusināja, turklāt uz ilgu laiku, tomēr, kā šķita, nepārsteidza; pēc garas pauzes, kuru pārtrauca tikai glāzēs salejamā šķidruma guldzēšana, viņš noteica vienīgi "nu ko, lai pamēģina ierasties te, pie mums, mēs jau nu viņus sagaidīsim” un pēc tam pats pastāstīja par to, kā pirms divām nedēļām uz ciemu pa ledu kājām atnākuši divi cilvēki - ne nu gluži priesteri, ne nu mūki, “mums te uz zemesraga starp ezeriem ir klosteris, tur, var teikt, ceļa vispār nav, taiga un purvi, vasarā ja nu ar laivu, bet tālu, pa upi un pāri ezeram būs visi piecpadsmit kilometri, bet ziemā tikai tā - kad ledus kārtīgi pārvelkas” - un piedāvājuši cieminiekiem patvērumu savā nepieejamajā klosterī, kuru no inficētajām, mirstošajām pilsētām šķīra daudzi purvaina meža un ūdeņu kilometri un kurš tāpēc atradās drošībā. Tiem, kuri vēlēsies pieņemt šo uzaicinājumu, tika dota nedēļa, lai sapostos, un pēc šīs nedēļas aizritēšanas - šai ziņā atnācēji izteicās pilnīgi nepārprotami - klostera vārti tiks noslēgti pavisam un vairs neviens netiks pieņemts, lai neapdraudētu tā iemītnieku dzīvību. “Tikai kam mums viņš vajadzīgs, tas viņu klosteris,” mūsu saimnieks pēc tam sacīja, “kakts te nomaļš, sveši arī agrāk nemēdza gadīties, bet tagad vispār negadās, cik gadu te dzīvojam, mums ir sava saimniecība, lopiņi, neko mums nevajag, ja nu vienīgi bez elektrības pagrūti - bet arī tai ziņā esam pielāgojušies, agrāk tak ļaudis kaut kā dzīvoja. Medījam, pa druskai ķeram zivis, sagaidīsim, kad beigsies, normāli. No mūsējiem tik divas ģimenes uz turieni aizbrauca - tāpēc, ka bērņuki viņiem, nu, un no Oktobra vēl trīs četras ģimenes, visi pārējie palika, nekas. Kad jūs par to ezeru pateicāt, es sākumā domāju - jūs uz turieni, uz klosteri, tikai viņi, kā rādās, vārtus jau ir aizvēruši, kā taisījās, vairāk neviens no turienes šeit nav rādījies.”

Pārsteigta izdzirdēju, ka Serjoža ne no šā, ne no tā stāsta viņam, uz kurieni mēs īstenībā braucam, - varbūt tāpēc, ka šis cilvēks mūsu ceļojumā bija izrādījies pirmais, kuram no mums pilnīgi nekas nebija vajadzīgs, kurš, gluži otrādi, pats bija izrādījies mums noderīgs; bet varbūt viņš cerēja, ka saimnieks savukārt pastāstīs kaut ko par tiem četrsimt kilometriem, kuri mūs vēl gaidīja, - tie bija visneapdzlvotākie, bet arī visgrūtāk izbraucamie. Viņam izrādījās taisnība, jo, izdzirdējis par mūsu maršrutu, vecais bilda: “Pirms kādas nedēļas pie mums bija atbraukuši no NJigižmas - Ņigižma ir dzīva, tāpēc jūs tur tā uzmanīgi, viņi jau vairs nevienu svešu negaida; ja jūs aptur, sakiet, ka braucat no Mihaliča, tā arī pasakiet - stāstiet kaut vai, ka esat ar mani rados, lai jau nu noteikti palaiž vaļā.” Par to, kas mūs var gaidīt tālāk, aiz vēl dzīvās Ņigižmas, viņš bija visai skumīgās domās. “Pie mums ir klusums, jo grūti atkulties,” viņš drūmi teica, “ja es ceļu netīru, tad ceļa arī nav, bet tur, tālāk, jo vairāk ļaužu, jo ļaunāk. Nupat jau arī Pudožā slimo - bet jūs tak vēl arī cauri Medvežjegorskai brauksiet, tur slimo pavisam noteikti, un vēl es tā dzirdēju, esot sākuši šaudīties, no šķirbām izlīduši visādi dulni ļautiņi, ij slimo, ij šauj, vārdu sakot, nelāgs tur ceļš, gaužām nelāgs - bet atpakaļ griezties jums jau par vēlu, tad nu brauciet labi ātri, nekur nestājieties.”

Ja tētis ar Serjožu bija domājuši veco apdzirdīt, tad šis pasākums bija izgāzies - spirts tikai padarīja viņu runīgu, turpretī viņi abi, neko neēduši un veselu diennakti negulējuši, vairs tik tikko spēja kaut ko izdvest. Par soļarkas cisternu, kas atradās ārā pie mājas, vēl nebija izteikts ne vārds, kad saimnieks jau, omulīgi smiedamies, aizdzina viņus augšā gulēt, uz atvadām piebilzdams:

Es izlaidīšu suņus, tādēļ uz ateju ejiet tā uzmanīgi, bet vislabāk bez manis nemaz neejiet laukā. Es jau vairs gulēt nelikšos, gana; ja ko vajag - pasauksiet. - Un, kamēr tētis un Serjoža, paklusām lamādamies, pa ļodzīgajām kāpnēm ķepurojās augšup uz bēniņiem, es beidzot spēju uzelpot - pirmo reizi kopš šīs klusās sarunas sākuma, jo visu laiku, kamēr šie trīs vīrieši aiz neaizvērtajām durvīm dzēra spirtu un runāja - miermīlīgi un draudzīgi -, es gaidīju; gatavojos tam, ka atgadīsies kaut kas tāds, kādēļ mēs būsim spiesti steigā dotičs prom no ši nama, kas bija devis mums pajumti. Logs vēl arvien bija pilnīgi tumšs, un tikai pa durvju apakšu spraucās nespodra gaisma no blakusistabā degošās petrolejas lampas, un, kad grīļīgie soļi bēniņos beidzot mitējās, bet saimnieks, nočīkstinājis durvis, kaut kur izgāja un iestājās pilnīgs klusums, es vēl kādu laiku tāpat vien gulēju uz muguras, uz matrača asās malas, nespēdama aizmigt - izbijusies no tā, cik stipri, cik spīvi esmu vīlusies, ka nekas no tā, kam biju gatava, tomēr nav noticis. Viņš tev neko nav nodarījis, es sev teicu, neko, ja nu vienīgi izglābis tevi no nāves, kas tev lēcies, velns parāvis, ka tagad nevari aizmigt, jo pilna galva ar šīm nelūgtajām, riebīgajām domām. Puisēns, kas bija cieši iespiests starp mani un Iru, pēkšņi sakustējās un miegā dziļi nopūtās; es mazliet pagriezos, lai iekārtotos kaut nedaudz ērtāk, un ieraudzīju, ka arī viņa neguļ - arī viņa, tāpat kā es, saspringti guļ tumsā ar vaļā acīm.

* * *

Mēs pamodāmies tumsiņā, kad šo mazo, nemanāmo ciemu no jauna bija ieskāvusi agrā ziemeļu krēsla, - pirmie, kā tas mēdz būt vienmēr, sāka knosīties bērni, un līdz ar viņu pamošanos celties nācās arī mums; atvērusi acis tumsā, sākumā nodomāju, ka tā ari neesmu paspējusi aizmigt, un tikai pēc paskatīšanās pulkstenī sapratu, ka esam nogulējuši visu dienu, ka atkal ir pienācis vakars un tādējādi esam zaudējuši vēl vienu diennakti, veselu diennakti, un tikmēr ceļš, kas mūs priekšā gaida, ar katru stundu kļūst arvien bīstamāks un grūtāks. Miegainas un izmocītas pēc vairākām šaurībā uz cietā, neērtā matrača pavadītām stundām, mēs iegājām blakusistabā - izņemot veco suni, kas joprojām gulēja pie krāsns, tur neviena nebija. Vīrieši acīmredzot vēl aizvien gulēja, un par naksnīgo sarunu, kas bija norisinājusies šeit, šajā istabā, liecināja tikai krietni patukšotā pudele, kas bija palikusi uz galda, - glāzes jau bija aizvāktas prom. Iet ārā no istabas pa vienai mums negribējās, un, līdz galam atvērušas durvis, lai kaut nedaudz apgaismotu tumšo galeriju ārpusē, mēs nedrošā bariņā nokļuvām līdz atejai un atpakaļ, bet pēc tam iekārtojāmies uz garā sola, kas stāvēja pie vienkāršā koka galda, uz kura nebija pat galdauta, un nezinājām, ko lai tagad iesāk. Uz krāsns stāvēja pilna tējkanna ar aplupušu emalju - taču meklēt tēju šeit, šajā istabā, mums šķita nepieklājīgi, bet iet ārā pie mašīnām mēs baidījāmies, laikus atcerējušās par suņiem, kurus saimnieks dzīrās izlaist.

- Es šobrīd varētu pārdot dvēseli par karstu dušu, - bilda Nataša, - pēc tā smirdīgā matrača esmu viscaur putekļaina, it kā mēs būtu gulējušas uz grīdas, viņš laikam tur vispār nemēdz uzkopt.

Mēs taču vēl aizvien esam tādas pašas pilsētas meitenes, es rūgti nodomāju, interesanti, cik daudz laika mums vajadzēs, lai beigtu sapņot par karstu dušu vai tīru tualeti. Vai vispār par tualeti.

- Vajag viņus modināt, - bez pārliecības ierosināja Marina.

- Cik tagad pulkstenis? Ir taču laiks doties. Tikai vispirms vajag paēst, kur viņš vispār ir, tas vecis?

Mēs ar Iru vienlaikus piecēlāmies kājās - es tāpēc, lai uzkāptu bēniņos un pamodinātu vīriešus, bet viņa laikam tāpēc, lai izietu priekšnamā un mēģinātu uzmeklēt saimnieku, kurš bija nozudis kaut kur neaptveramā nama dzīlēs; taču nebiju pat lāgā paspējusi pieiet pie bēniņu kāpnēm, bet viņa - satvert durvju rokturi, kad ārā pēkšņi atskanēja apdullinošas, daudzbalsīgas suņu rejas, kuras izdzirdējis suns uzreiz sabozās, saslēja spalvu uz kumbra, nolieca galvu un dobji ieņurdējās. Mēs izdzirdējām atveramies ārdurvis, kāds smagiem soļierrf ienāca priekšnamā, un tad - Ira steigšus atrāva roku no tverekļa un pakāpās vairākus soļus atpakaļ - atvērās arī otras durvis, un istabā ievēlās divi nepazīstami cilvēki, abi bārdaini un salā sasarkušām sejām, atnesot līdzi svaigu sala smaržu, kurai klāt bija piejauktas stipras spirta dvesmas. Kādu brīdi viņi klusēdami stāvēja uz sliekšņa, nelaipni mūs pētīdami; suns ņurdēja jau skaļāk, nelāgi atiezis lielos, dzeltenīgos zobus, un varbūt tāpēc neviens no ienākušajiem nenāca tālāk uz priekšu, lai gan uz suni viņi vispār pat nepaskatījās.

- Te tak ir tikai sievišķi, - ierunājās viens no abiem, augumā mazākais, ar šaurām, dzēlīgām ačtelēm; otrs, garāks un vecāks, pašūpoja galvu.

- Nevar būt. Četras mašīnas, tu tak redzēji. Tūliņ paprasīsim Mihaličam. Kur Mihaličs? - viņš jautāja, paceldams pret mums acis - duļķainas un pilnīgi neizteiksmīgas; es mēģināju atcerēties, vai agrāk kāds uz mani ir tā skatījies, vienaldzīgi un tukši, taču nespēju un tikai klusējot paraustīju plecus - nevis tāpēc, ka nevēlējos atbildēt, bet vienkārši nespēdama saņemties un atvērt muti; bēniņos jau bija dzirdama kaut kāda rosība, viņi ir pamodušies, es nodomāju, tūlīt nokāps lejā, būtu labi, ja viņiem būtu ienācis prātā paņemt līdzi bises, nebūs taču atstājuši mašīnās, tikai ne pēc tā, kas atgadījās ar Ļoņu, bet te pēkšņi durvju ailā parādījās saimnieka varenais stāvs, uz kura fona abi nelūgtie viesi, kas bija mūs tik ļoti izbiedējuši, uzreiz saruka un sāka izskatīties nenozīmīgi un nožēlojami. Ar vienu ātru, nemanāmu pleca kustību saimnieks, kurš stāvēja abiem šiem nepazīstamajiem vīriešiem aiz muguras, acumirklī iestūma viņus atpakaļ priekšnamā un cieši aizvēra durvis, aiz kurām uzreiz atskanēja viņa skaļā balss:

- Ko jūs te lienat?!

Tai brīdī atvērās bēniņu lūka, un lejā steidzīgi nokāpa tētis -viņa seja bija saņurcīta, toties plecā, kā jau biju cerējusi, karājās karabīne; nākamais parādījās Serjoža - arī bruņots. Viņi ātri paskatījās uz mums un, pārliecinājušies, ka mums nekas nekaiš, piesardzīgi piegāja pie durvīm un klausījās, bet pa kāpnēm tikmēr jau bija nolidojuši Andrejs un Miška. Pēdējais nokāpa Ļoņa, kuram pārvietošanās pa vertikāliem pakāpieniem padevās visgrūtāk. Aiz durvīm skanēja balsis - man izdevās saklausīt tikai atsevišķus vārdus, tomēr šķita, ka sarunbiedru mūsu saimniekam ir kļuvis vairāk; pēkšņi kāds skaidri un saprotami noprasīja:

- Tad tu, izrādās, atkal esi ceļu tīrījis? Mēs tak norunājām... - Un pēc tam balsis sāka ducināt visas reizē, jau pavisam nesaprotami, varēja dzirdēt tikai saimnieka dobjo basu, jo katrs viņa vārds izsprāga no vispārējā ļembasta kā akmens no ūdens -"sievišķi ar bērniem”, viņš sākumā teica, un pēc tam vēl - “visi veseli, es tak jums saku - veseli!”, tomēr šīs balsis, kuru tagad jau gluži nepārprotami bija vairāk par divām, skanēja arvien pieaugošā skaļumā, līdz beidzot vecais ierēcās necenzēti un gandrīz neartikulēti; tad troksnis aiz durvīm uzreiz noklusa, tā vietā kļuva dzirdama klusa, īgna murdoņa, pēc tam norībēja ārdurvis - suņi atkal sāka spalgi riet un apklusa, it kā pazīdami pagalmā iznākušos cilvēkus, - un iestājās klusums.

- Nu ko, lieta tāda, - saimnieks, atgriezies pie mums, teica; viņa seja bija sadrūmusi, - gribēju aicināt jūs pārlaist vēl vienu nakti, ceļš traki jau nu nelāgs, bet rādās vien, ka jums derētu šodien pat doties prom.

Mēs klusēdami raudzījāmies viņā, un tad viņš, pārlaidis mums skatienu, turpināja, pikti saviebies:

- Tūlīt pat viņi nemāksies virsū, bet ilgi es viņus nenoturēšu. Jūs nedomājiet neko ļaunu - viņi nav slikti cilvēki; nu, kā nav slikti - normāli cilvēki, parasti, juiVis tikai pārāk daudz visa kā līdzi. Badā viņi pagaidām nemirst un nemirs arī, mūs baro ezers, un krājumu mums pārpārēm, toties jūsu mantība, mašīnas, reku, plintes... - Viņš tagad runāja kā dusmodamies uz mums par to, ka ar savu ierašanos šajā mierīgajā un miermīlīgajā vietā esam izjaukuši kādu trauslu, ar pūlēm panāktu līdzsvaru, kuru tagad vairs nekādi nevarēs atjaunot pat tad, ja mēs tūlīt pat, šajā pašā brīdī, dosimies prom. - īsi sakot, posieties un brauciet ar dievpalīgu.

Kaut arī mēs jau vairāk nekā diennakti nebijām ēduši un apzinājāmies, ka pat pusstundu ilga uzkavēšanās dotu iespēju ja ne paēst pašiem, tad vismaz pabarot bērnus, kaut kas viņa balsī lika mums bez pretīrunāšanas steigšus vākt kopā mantas; uz brīdi izgājis - iedzīt un ieslēgt suņus, kuri vēl aizvien laiku pa laikam ņēmās drudžaini riet kaut kur tumsā, - viņš atgriezās, lai palīdzētu mums iznest mantas ārā uz īsajā ziemas dienā izsalušajām mašīnām. Visi četri dzinēji jau darbojās, taču, savā starpā nesarunājuši, nevienai no mašīnām neieslēdzām uguņus - dega tikai daži blāvi pikapa gabarītlukturi, kuru nespodrajā gaismā mēs steigā, cenzdamies nesacelt troksni un neblīkšķināt durvis, sametām iekšā guļammaisus un somas. Ciems, kas atradās dažus simtus metru no mums, vairs nešķita miegains un neapdzīvots - ārā joprojām nebija neviena cilvēka, taču logi tagad raudzījās sasprindzināti un vērīgi, un, uzdurdamies šiem neredzamajiem skatieniem, kuru īstenībā, iespējams, nemaz nebija, mēs jutāmies sevišķi neomulīgi. Bērni jau sēdēja mašīnās, Ļoņa bija iekārtojies lendkrūzera pakaļējā sēdeklī, un pat suns, kurš beidzot bija aizskrējis kaut kur turpat netālu atviegloties un zibenīgi atgriezies, jau bija ieņēmis savu vietu, taču mēs nebraucām un nebraucām prom, jo bija vēl viena lieta - svarīga, vitāli svarīga lieta -, kurai mēs kaut kā nekādi nespējām ķerties klāt;

lai iegūtu vēl kaut mazliet laika, vīrieši, stāvēdami laukumiņā starp pusbalsī tarkšķošajām mašīnām, aizsmēķēja, bet saimnieks visu laiku uzstājīgi stāstīja kaut ko par Ņigižmu, “trešā māja labajā pusē, tur dzīvo tāds Ivans Aleksejičs, jūs uzreiz pie viņa, tu saprati? Saprati?” - viņš uzrunāja Serjožu, taču Serjoža uz viņu neskatījās, nespēja skatīties, atkal un atkal lūkodamies uz tēti, cenzdamies notvert viņa skatienu, un, kad abi beidzot saskatījās - es aizturēju elpu, jo sapratu, ka tagad, tūlīt, šajā brīdī, tas notiks, - pēkšņi priekšā iznāca Ira, aizstādamās priekšā saimnieka masīvajam augumam, un, pārtraukusi viņu pusvārdā, uzlika savu mazo roku - tajā nebija cimda - uz viņa plikādas kažoka milzīgās, sacietējušās piedurknes, un jautāja: uzsvērti, skaidri izrunājot katru vārdu:

- Sakiet, jums taču tur iekšā ir govs, ja? Govs? - Un, kolīdz viņš bija neizpratnē palocījis galvu, Ira turpināja: - Ja mēs varētu paņemt līdzi mazliet piena, bērniem, viņi jau veselu diennakti nav ēduši... Iedosiet mums pienu, lūdzu?

Ja arī vecais bija pārsteigts par šo dīvaino lūgumu, kas bija atskanējis nepiemērotā vietā un brīdī, viņa seja to nepauda -mirkli palūkojies uz Iru no augšas, viņš palocīja galvu, pagriezās un iegāja atpakaļ mājā. Kad viņš nozuda aiz durvīm, viņa vēl mazliet tāpat pastāvēja, it kā ausīdamās, - mēs, pārējie, joprojām nebijām pakustējušies, tas viss notika pārāk negaidīti - bet tad divos lēcienos jau atradās blakus vitarai un, pat neaizvērdama šofera durvis, asi, motoram rēcot, padeva atpakaļ, ar vitaras buferi nosprostodama platās, pusapaļās ārdurvis - aukstumā sasalusī plastmasa dobji atsitās pa koka dēļiem.

- Nu?! - viņa uzsauca, pagriezdamās pret Serjožu un gar stūri uzmezdama viņam īsu un niknu skatienu. — Ko stāvat? Kur kannas? Vai jūs varbūt taisījāties greideri zagt? - Un no šī viņas uzkliedziena Serjoža salēcās, nometa sniegā līdz galam neizsmēķēto cigareti un, steigšus pieskrējis pie mašīnas, atvēra bagāžnieku; tad uz priekšu metās arī Andrejs, bet tētis, pa ceļam noraudams no pleca karabini, piegāja pie cisternas un sāka centīgi atrakt kaut kādu masīvu konstrukciju, kas bija pielipināta pie tā gala, kas atradās tuvāk uz mūsu pusi.

- Pienu... bērniem? - es pārjautāju, vēl joprojām neticēdama savām ausīm, un viņa atbildēja, klusi un gurdi, it kā visu spēku būtu iztērējusi šim lēcienam mašīnā un asajam pusotra metra manevram, kurš, kā liekas, bija vitarai maksājis buferi:

- Tomēr labāk nekā tas, uz ko viņi bija sataisījušies.

Viņš taču tūlīt atgriezīsies, pēc pāris minūtēm, - es bezcerīgi atsaucos, - uzreiz, kad sapratis, kāpēc tu viņu aizsūtīji prom, viņš taču noteikti dzirdēja to blīkšķi, gan jau viss ciems to dzirdēja...

- Aņka, - viņa lēni un rūgti ieteicās, galvu nodūrusi, un es nodomāju - viņa pirmo reizi mani tā nosauca, nevis par “mazo" vai par "Aņu”, bet šādi - kā mani sauc Serjoža, it kā mēs ar viņu vienkārši būtu labas paziņas, it kā nekas nemaz nebūtu bijis.

- Viņš tūlīt pēc tam, kad mēs ieraudzījām to cisternu, vienkārši gaidīja, ko mēs iesāksim, bet tie abi tikai dzēra ar viņu savu stulbo spirtu un muldēja, un neko nedarīja, bet tagad viņiem vairs nav laika to izdarīt pareizi.

Kā to var izdarīt pareizi, es sev jautāju, jau saprazdama, ka Irai ir taisnība, mēs taču vēl nesen bijām... labi cilvēki, viņš tā arī teica, labi cilvēki - un es atstāju Iru turpat pie vitaras stūres un ari atvēru bagāžnieku: tas taču droši vien ies ļoti ilgi, noliet no cisternas tik daudz soļarkas, piepildot ar to kannu pēc kannas, steigā, tumsā, mēs nekādi nepaspēsim, ja nu vienīgi viņš patiešām ir visu sapratis un neatgriezīsies, jo ir nolēmis ļaut mums mierīgi aizbraukt, nesaceļot troksni un nebiedējot bērnus. Cieši piestūķētajā vitaras bagāžniekā bija tikai divas kannas - mazas, pa desmit litriem, tētis tās bija atvedis no Rjazaņas; es paķēru abas un skrēju uz cisternu, gar kuru jau rosījās vīrieši, bet, kad biju pieskrējusi gandrīz pavisam klāt, tētis pēkšņi atliecās taisns, paslēja uz priekšu karabīni un ne visai skaļi teica:

- Stāvi.

Viņš skatījās kaut kur pāri manai galvai un nedaudz pa labi; bija skaidrs, ka viņš nerunā ar mani, tomēr arī es apstājos un lēni pagriezu galvu, un pie pašas nama sienas ieraudzīju veco; cepures viņam galvā jau vairs nebija, bet kažoks bija vaļā, it kā steigā uzvilkts, tomēr stāvēja viņš mierīgi, un rokās viņam nekā nebija, ne bises, ne cirvja - nekā. Nezin kāpēc pirmā doma, kas man iešāvās prātā, bija - viņam taču tūlīt nosals galva, cepure droši vien nokritusi, kamēr viņš skrēja apkārt mājai, nu protams, nevar būt, ka tik lielai mājai būtu tikai viena izeja, cik dumji, bet pēc tam es nodomāju - viņš atgriezās. Tomēr atgriezās gan, lai arī viņa teica - nemūžam neiznāks.

- Mums vajag tikai kādus trīssimt litrus, - tētis joprojām tāpat, pusbalsī, sacīja, - lieku mēs neņemsim, mums vienkārši jānokļūst līdz galam, tu taču pats teici - ceļš ir slikts, mēs līdz šim nekur neatradām gandrīz nekādu degvielu, bet tālāk, ja tev ir taisnība, apstāties vispār vairs nedrīkstēs. Tu galvenais stāvi mierīgi, mēs tūlīt noliesim - nedaudz, vari pats paskatīties - un dosimies prom, un tu mūs vairs nekad neredzēsi, tu esi krietns vīrs, Mihalič, un citos apstākļos - pats saproti...

Vecais klusēja.

Nu, kam tev vajag tik daudz solarkas vienam pašam, - tētis jau skaļāk turpināja, - te taču veselai ziemai pietiktu ceļa tīrīšanai, tikai kam viņi tagad vajadzīgi, tie tavi ceļi, bet mēs bez tavas soļarkas līdz galam neaizbrauksim, tiksim labi ja līdz Pudožai, un viss, mums viņa ir vajadzīga, tu saproti, Vajadzīga kā gaiss! -Te viņš apklusa, vēl arvien caur pieri izaicinoši lūkodamies uz veco, un klusumā, kas bija iestājies, varēja dzirdēt tikai to, kā viņam aiz muguras klakšķ uzpildes pistole un kā smagi, nevienmērīgi šļakstot, plastmasas kannā līst degviela.

Vecais nedaudz nogaidīja - it kā domādams, ka tētis vēl kaut ko sacīs, - bet tad lēni nogrozīja galvu un bilda:

Dīvaini ļaudis jūs esat, - viņš to noteica bez īgnuma un pat, liekas, ar tādu kā izbrīnu, - viss jums ne kā pie cilvēkiem, dieva vārds. Man tur kādi divarpus tūkstoši litru vēl palikuši. Kāpēc nepalūdzāt? - Un pēc tam jau viņš tikai stāvēja, vienaldzīgi klusēdams, it kā zaudējis jebkādu interesi par mums, visu laiku, kamēr Serjoža un Andrejs ņēmās ar kannām, un pēc tam, kad pēdējā bija pielieta pilna un tētis, jau nolaidis karabīni, vēlreiz atkārtoja “nu, redzi, tieši trīssimt, es taču teicu, ka mēs lieku neņemsim”, un kamēr viņi steigā bāza smagās kannas mašīnās, un pēc tam, kad Serjoža - atgriezies, taču, acis nepaceldams, -jautāja “varbūt tev vajag patronas? bisei? vai zāles? mums ir -tev ar sirdi nav problēmu? ņem, noderēs - varbūt ne tev, bet vēl kādam? nē?” - un pat tad, kad jau bijām visu izdarījuši un pēdējo reizi palūkojāmies uz viņu - viņš stāvēja tajā pašā pozā, bez cepures, pie savas milzīgās, tukšās mājas sienas -, arī tad viņš vairs nepateica nevienu vārdu. Nevienu.

Kad izbraucām uz ceļa, kas veda tālāk uz Ņigižmu, sīkām, retām pārslām sāka snigt sniegs.

* * *

Mēs braucām tik ātri, cik vien pa sniegotu ceļu bija iespējams, un es pieķēru sevi visu laiku atskatāmies, lai pārliecinātos, ka ceļš mums aizmugurē ir tukšs; kaut kā biju pilnīgi pārliecināta, ka cilvēks, kurš bija devis mums naktsmājas un ļāvis pievākt degvielu, uzreiz pēc mūsu sasteigtās došanās prom nesāks dzīties mums pakaļ, taču tie citi - tie, kuri šodien bija ieradušies viņa mājās, - tie gan to mierīgi varētu izdarīt, jo īpaši tagad, kad bijām sagādājuši viņiem ieganstu, pirmie pārkāpdami noteikumus. Šī doma laikam bija ienākusi prātā pilnīgi visiem, tādēļ līdz pašai Ņigižmai mēs braucām neapstādamies un pat nesarunādamies pa rāciju, kaut arī steidzami vajadzēja pabarot bērnus, paēst pašiem un beidzot saliet degvielu gandrīz tukšajās bākās. Mūs steidzināja arī sniegs, kas bija sācis snigt, - pagaidām nekaitīgs, taču spējīgs kuru katru brīdi pieņemties spēkā un aizšķērsot mums ceļu, šai reizē - pavisam.

Ja vecais nebūtu brīdinājis, ka Ņigižma vēl ir dzīva, mēs paši to nemūžam nebūtu nojautuši - braucot cauri šim tumšajam, modri pieklusušajam ciemam, varēja nodomāt, ka tas jau ir miris vai ka iedzīvotāji ir to pametuši; man gan šķita, ka aiz viena no ceļam pievērstajiem logiem pazibēja un nozuda kaut kāda blāva uguntiņa, taču tikpat labi tā varēja būt tikai mūsu lukturu atblāzma.

- Kā tu domā, vai te kāds ir palicis? - es jautāju Serjožam, un viņš atbildēja:

- Nezinu, Aņa. Nedēļa tagad ir ilgs laiks, te varēja notikt pilnīgi jebkas, un vecais par to vispār nebūtu dabūjis dzirdēt. - Un es nodomāju: patiešām, kas tad ir nedēļa?

Pirms divām nedēļām mēs vēl bijām mājās - pilsētā tolaik jau bija karantīna, bet mamma vēl bija dzīva, un tētis vēl nebija naktī pieklauvējis pie mūsu viesistabas balkona durvīm, lai pavēstītu, cik bezrūpīgi muļķi mēs esam; pirms divām nedēļām mums rezervē bija veselas divas nedēļas līdz brīdim, kad mūsu ierastā pasaule negaidīti sabruka - sabruka pilnībā, viscaur, neatstājot nekādu cerību uz to, ka visas *šis šausmas kaut kā apsīks, pašas no sevis izbeigsies, ka mēs varam vienkārši kaut kur paslēpties un nogaidīt, līdz tās būs pāri. Nebija iespējams noticēt, ka pirms divām nedēļām šajā laikā mēs - es, Serjoža un Miška - trijatā sēdējām pie vakariņu galda mūsu mājīgajā, gaišajā virtuvē zem krāsaina stikla abažūra un manas lielākās rūpes bija par to, ko nākamajā dienā pagatavot pusdienās. Lai gan nē, protams, ne, pirms divām nedēļām mēs jau bijām mēģinājuši iekļūt pilsētā - gan es, gan Serjoža - un jau bijām sākuši uztraukties par tiem, kas palikuši iekšpusē aiz kordoniem, taču cerība - cerība mums vēl bija; toreiz mēs vēl nevienu nebijām zaudējuši, sveši cilvēki vēl nebija nošāvuši Ļoņas suni, vēl nebija līdz pamatiem nodedzis ceļam vistuvākais piparkūku namiņš netālajā privātmāju ciematā, un mēs vēl ne reizi nebijām pat iedomājušies, ka vajadzētu bēgt, savas skaistās, jaunās mājas sienās mēs jutāmies pilnīgi droši. Nebija iespējams noticēt, ka tas viss mums bija tikai pirms nieka divām nedēļām.

Tieši tādēļ arī bija ļoti viegli noticēt, ka ar šo vienu nedēļu, kopš ar Ņigižmu nav bijis sakaru, atliku likām pietiktu, lai sērga atkļūtu līdz šejienei un nobendētu visus nedaudzos ciema iedzīvotājus vai lai tie paši apkaimē uzradušies “dulnie ļaudis”, kā vecais bija viņus nosaucis, beidzot būtu atraduši ceļu uz šejieni; un ciems tik tukšs un nedzīvs izskatās tāpēc, ka tas tiešām ir tukšs un nedzīvs, un trešajā namā no labās nav vairs nekāda Ivana Aleksejeviča, kuram mēs varētu lūgt palīdzību, ja vien mums tagad to atļautu sirdsapziņa. Protams, viss varēja būt citādi - iespējams, četri lieli, smagi piekrauti automobiļi, kurus uz tukšā ceļa varēja pamanīt iztālēm, bija pamudinājuši ciemi-niekus ieslēgties namos, paslēpties, un tagad viņi no savu logu tumsas mūs vēro, pavada skatieniem: dažs ar neuzticību un bailēm, bet cits, ļoti iespējams, caur medību bises tēmēkli.

- Man te nepatīk, - es nodrebinādamās ierunājos, - braucam ātrāk.

- Tēt, klau, maucam ātrāk cauri, - Serjoža uzreiz sacīja mikrofonā, it kā tikai šos manus vārdus būtu gaidījis, un tētis pūcīgi atbildēja:

- Es nevaru ātrāk, pats redzi, kāds ir ceļš, tā tikai vēl trūka, lai mēs tepat ciema vidū arī iestrēgtu. Nav jākrīt panikā - ja viņi uzreiz nav klupuši mums virsū, tad ļaus izbraukt.

Uzelpot man izdevās tikai kādus trīs četrus kilometrus pēc tam, kad nelaipnā Ņigižma bija nozudusi aiz līkuma un izgaisusi, it kā tās vispār nebūtu bijis, savukārt sniegotos, šķietami bezgalīgos laukus ceļa abās malās atkal bija nomainījis biezs mežs. Tajā pašā brīdī ierunājās Andrejs:

- Viss, draugi, nezinu, kā ar jums, bet es visu degvielu esmu nosvilinājis, bāka tukša, tālāk mēs vairs nepavelkam - klau, stājamies malā.

- Labāk nobraucam vēl vismaz kilometrus piecus, - ierosināja tētis, - nav lāgā šitā, viņiem pašā deguna galā...

- Es pēdējos piecpadsmit kilometrus velku uz godavārda. -Andrejs runāja klusi, gandrīz čukstus, taču varēja dzirdēt, ar kādām pūlēm viņš piespiež sevi savaldīties, lai nesāktu kliegt.

- Visu degvielu, starp citu, nosvilināju, vilkdams laukā to jūsu lendkrūzeru, tādēļ, ja es saku, ka tālāk mēs nepavelkam, tad nepavelkam! - Pat lāgā nepabeidzis teikumu, viņš nobrauca ceļmalā, un mums neatlika nekas cits kā sekot viņa priekšzīmei.

Kolīdz atvēru pasažiera durvis, suns uzreiz pielēca kājās un pat mēģināja izspraukties starp mana sēdekļa atzveltni un sānu paneli; kad izlaidu viņu ārā, viņš tūlīt pat metās iekšā mežā, mezdams līkumus ap kokiem, un nozuda, bet es bažīgi skatījos viņam nopakaļ un domāju, ka, pašai negaidot, no visas mūsu ērmotās kompānijas esmu izvēlējusies nevfs cilvēku, bet šo lielo, nepazīstamo un īstenībā pat ne īpaši draudzīgo zvēru, tieši viņu iekļaujot negarajā sarakstā, kurā bija tie, par kuriem biju gatava uztraukties. Šis saraksts - vai drīzāk loks - visu manu dzīvi ir bijis paīss, bet pēdējo dažu gadu laikā gluži katastrofāli sarucis, un tajā ietilpa vairs tikai vistuvākie - mamma, Serjoža, Miška; pat Ļenka beidzamajā laikā bija drīzāk ārpusē, nevis iekšā, un galvenais pat nebija tas, cik lielā mērā viņai bija izdevies atrast kopēju valodu ar Serjožu; vienkārši kopš viņa uzrašanās visa pārējā pasaule bija kaut kā zaudējusi krāsu un atkāpusies, kļuvusi nesvarīga, it kā mani kāds būtu nošķīris no visiem, ko biju pazinusi agrāk, - draugiem, paziņām, darbabiedriem - ar caurspīdīgu, skaņas un krāsas slāpējošu vāku un viņi visi, ārpusē palikušie, būtu pārvērtušies ēnās uz sienas: pazīt viņus varēja, taču nozīmes vairs nebija. Un tagad, lūk, šis dzeltenais, īdzīgais suns, kurš nāca un gāja, kad viņam labpatika, liek man ar skatienu viņu meklēt, bažīties, ka viņš nepaspēs atgriezties un ka nemācēšu pārējos pierunāt viņu pagaidīt.

Es izgāju ceļmalā un, izzvejojusi no kabatas saņurcīto paciņu, uztaustīju tajā pēdējo cigareti. Man aiz muguras vīrieši, ļoti koncentrējušies, cēla ārā, sniegā, smagās divdesmit litru kannas, sasaukdamies savā starpā: “Andrejič, uzspīdini, es neredzu lūciņu,” - "Miška, labs ir, šī ir pēdējā, vairs neielīdīs,” - bet es gāju un gāju pa sasalušo ceļa malu ar neaizdedzinātu cigareti rokā un nespēju saņemties, lai apstātos, man pēkšņi spīvi, nepārvarami sagribējās aiziet pēc iespējas tālāk, lai gan lukturu gaisma, gan cilvēku balsis uz kādu laiku izgaistu - neilgi, kaut uz minūti, uz piecām minūtēm palikt vienai šajā ledainajā, spirgtajā tumsā; man vienkārši bija nepieciešama pauze pēc šaurā un smacīgā istabā kopā ar svešām sievietēm pavadītas nakts, es pagāju piecus soļus, desmit, bet tad Serjoža sauca man pakaļ:

- Aņka! Uz kurieni tu?

Es neapstājos; pat nespēju viņam atbildēt, vienkārši pamāju ar roku un paspēru vēl vienu soli, tad vēl vienu, es neiešu tālu, vien tik, lai nevienu no jums neredzētu, šobrīd nevienu negribu redzēt, esmu tik ļoti nogurusi no tā, ka blakus visu laiku kāds ir, lieciet mani mierā, dodiet man kaut nedaudz laika. Ļoti labi sapratu, ka tālu neiešu - man nebija vajadzīga vientulība, tikai tās ilūzija, drošs surogāts; nonākusi tur, kur automobiļu lukturu gaisma vairs bija tik tikko redzama un skaņas saplūda vienlaidu murdoņā, apstājos un sastingu. Uzreiz viņi nepamanīs, ka manis nav, es nodomāju, manā rīcībā ir kādas piecas, kas zina, varbūt pat desmit minūtes, pagaidīšu, vienkārši pastāvēšu šeit, klusumā, un, kad viņi būs gatavi, viņi mani pasauks, es izdzirdēšu un atgriezīšos.

Sniegs ceļa malā bija neskarts un tīrs, un es, nedomādama par to, cik nejēdzīgi tas, visticamāk, izskatās no malas, nometos uz ceļiem, bet pēc tam apgūlos uz muguras un atmetu galvu; tikai tagad pamanīju, ka vairs nesnieg - vārais putenis bija beidzies tikpat negaidīti, kā pirmīt sākās. Gulēt bija auksti un mīksti kā uz pēļa nekurinātā guļamistabā - man virs galvas melnās bezmēness debesīs pēkšņi bija skaidri redzamas prāvas, spožas zvaigznes, bet es gulēju uz muguras un smēķēju cigareti; ar baudu, nesteidzīgi, te ir tumšs un viņi nemūžam mani neieraudzīs un nesāks prašņāt - kāda velna pēc tu guli sniegā; to nav iespējams paskaidrot, es viņiem to nemūžam nespētu paskaidrot, nevienam, pat Serjožam nevarētu pateikt, kāpēc man to vajag. Ar auss maliņu vēl aizvien dzirdēju balsu murdoņu, durvju blīkšķēšanu, taču šīs skaņas likās ļoti tālas, gandrīz neīstas; šķita, pietiktu ar pavisam nelielu piepūli, lai tās vairs nebūtu dzirdamas nemaz, un tas man jau gandrīz izdevās, bet tad pēkšņi sapratu, ka šo nomierinošo balsu monotonajā audumā ievijas vēl viena, sveša un šai brīdi pilnīgi neiederīga. Kādu laiku turpināju gulēt tikpat mierīgi, vienkārši pūlēdamās saprast, kas tā ir par skaņu, un pat reizi vai divas ievilku dūmu, tikai tad saprazdama, un, paslējusies uz elkoņa, ar acīm ieurbos necaurredzamajā tumsā, kas no mums slēpa līkumaino Ņigiž-mas ceļu, - un tad es pietrūkos kājās, nometu neizsmēķēto cigareti un skriešus metos atpakaļ pie mašīnām, cenzdamās, cik ātri vien iespējams, saīsināt attālumu, kas mani šķīra no pārējiem.

Kad pieskrēju, degvielas uzpildīšana bija gandrīz pabeigta, kaut arī jau iztukšotās kannas vīrieši vēl nebija paspējuši novākt un tās krustu šķērsu mētājās sniegā. Izdzirdējis manus soļus, Serjoža pagriezās pretī, un es aizelsusies uzsaucu viņam:

- Mašīna! Tur ir mašīna!... - Un pēc tā, cik izmisīgi viņš pagriezās kaut kur uz necaurejamā koku mūra pusi, es sapratu, ka esmu nokavējusi, ka mēs vairs nekādi nevaram paspēt. Sāku skatīties apkārt, meklējot Mišku, un ieraudzīju viņu; uz lendkrūzera pakaļējā sēdekļa samanīju Ļoņas masīvo stāvu un tam blakus gaišu plankumu - Marinas balto kombinezonu; tētis, Andrejs, Nataša - visi bija tepat blakus, tikai vitara stāvēja tukša, ar atvērtām durvīm: ne Iras, ne puisēna tajā nebija.

- Ira! - es iekliedzos, cik skaļi vien spēdama. - Un, kolīdz noklusa mana sauciena atbalss, jau pavisam skaidri varēja dzirdēt aizvien tuvāko automobiļa motora rūkoņu, un tā lukturu gaisma piepeši izdūrās cauri šķietami blīvajam kailo, apledojušo stumbru žogam dažsimt metru attālumā no mums, uzzaigojot uz apsnigušajiem zariem.

- Aņa, uz mežu, - izdvesa Serjoža, ar roku jau taustīdamies aiz padžēro sēdekļiem, lai izvilktu bisi, - meitenes, visas uz mežu!... - Un, tāpēc ka mēs apstulbušas un nobijušās nekustējāmies ne no vietas, viņš pagriezās, ar brīvo roku sāpīgi saķēra mani aiz pleca un uzbrēca tieši sejā:

- Aņa, tu mani dzirdi?! Uz mežu! - Un viņš pagrūda mani, spēcīgi - tā, ka es gandrīz zaudēju līdzsvaru, - un, joprojām skatīdamies uz mani - uzstājīgi, vērīgi vēl piebilda:

- Sameklē tur Irku un Antonu, un nenāciet ārā, līdz es jūs pasaukšu. Tu mani saprati? - Un tad es lēnām sāku kāpties atpakaļ, vēl aizvien nenovērsdama no viņa acis, bet viņš atkārtoja: - Tu saprati? - un, kad palocīju galvu, viņš uzreiz pagriezās atpakaļ uz ceļa pusi, tikai es vairs nepaspēju paspert ne soli, jo mašīna, kuru biju tik novēloti sadzirdējusi, jau bija pavisam blakus. Kādus trīsdesmit metrus no mums tā spēji samazināja ātrumu un, aizvien vairāk piebremzējot, it kā negribīgi pieripoja vēl mazliet tuvāk - tā, ka es spēju to saskatīt: duclgu, netīri zaļu vaziku - bulku - ar maziem, apaļiem, tālu izvietotiem lukturiem.

Gandrīz jau piebraukusi mums blakus, bulka asi pasviedās pa kreisi pretējā joslā un sastinga, klusi ņurdot un pūšot garaiņus no izpūtēja; tās durvis palika aizvērtas, un uz ceļa neviens neizkāpa.

- Ejiet aiz mašīnas, - Serjoža pusbalsī neatskatīdamies izmeta, taču mēs arī bez viņa komandas jau bijām instinktīvi atkāpušies mūsu augsto, ar bagāžu piekrauto automobiļu aizsegā; viņš pieliecies piesardzīgi apgāja apkārt pikapam, stingri atbalstīja elkoņus uz platā motora pārsega un paslēja bisi.

Aizmugurē kaut kas nokrakšķēja - es atskatījos un ieraudzīju Iru, kura kopā ar puisēnu lēni nāca ārā no meža; nevar būt, ka viņa nav dzirdējusi, viņa vienmēr ir tik uzmanīga, es sev teicu, taču viņa pat neskatījās uz mūsu pusi - tikai zem kājām, kāpjot pāri sakritušajiem, smuidrajiem stumbriem, kas rēgojās ārā no kupenām, un runāja ar puisēnu:

-... ko nu tu runā - negribi ēst, vajag p'aēst, noteikti vajag, tūlīt palūgsim, lai tētis tev attaisa bundžu ar garšīgu gaļu...

- ... sunim gaļu dosim? - smalkā balstiņā jautāja puisēns, bet viņa tam jau vairs neatbildēja, jo beidzot bija pamanījusi mūsu saspringti sastingušos stāvus, Serjožu ar bisi rokās un svešo mašīnu ceļa pretējā pusē, un tad viņa ar vienu roku ātri aizspieda puisēnam muti - tas sašutis iepīkstējās un noraustījās -, bet otra roka ar vienu vienīgu kustību pierāva mazo klāt, un viņa kopā ar to nokrita sniegā tai pašā vietā, kur bija stāvējusi, un tad vairs nekustējās.

Tajā brīdī uz ceļa bija dzirdamas kaut kādas skaņas - es pagriezos uz to pusi un ieraudzīju, ka bulkas pasažiera durvis atveras un kāds cilvēks - neliela auguma, plecīgs, ģērbies vienīgi kaut kādā dumji rūsganbrūnā džemperī - sāk neveikli rāpties 110 tās ārā. Pēc tam viņš izdarījās pavisam dīvaini: nevis mēģināja mūs saskatīt vai kaut kā uzrunāt, bet, jau atrazdamies ārpus mašīnas, nezin kāpēc uzgrieza mums muguru, iebāza galvu pa joprojām atvērtajām durvīm un kaut kur salonā sauca - pat ne ērcīgi, drīzāk līksmi:

- Nu, neveras tev tas logs vaļā, ka tev saka! Tavā mašīnā vispār nekas nedarbojas!

Kāds neredzamais no bulkas iekšienes - visticamāk, tas, kurš sēdēja pie stūres, - viņam atbildēja, uzstājīgi un bažīgi, lai gan man neizdevās saklausīt, ko īsti viņš teica, taču cilvēks, kurš stāvēja uz ceļa, tikai atmeta ar roku - tas bija komisks, pārspīlēts žests, kas pauda kaut ko aptuveni šādu: “ai, kāda jēga ar tevi runāt” -, pagriezās un sāka braši soļot uz mūsu pusi, saukdams:

- Nebaidieties! Es esmu ārsts! Ārsts es esmu! - un pastiepa uz priekšu roku ar taisnstūrveida čemodāniņu no plastmasas -tādu, kādi mēdz būt ātrās palīdzības ārstiem; čemodāniņā kaut kas skaļi nobūkšķēja.

- Stāt! Tūlīt pat stāvi! - uzkliedza tētis, mazliet sasvērdamies uz gaismas pusi, lai cilvēks, kurš mums tuvojās, ieraudzītu viņam rokās karabīni. Cilvēks apstājās, taču savu čemodāniņu nenolaida - tieši otrādi, viņš to pacēla vēl augstāk un tikpat skaļi atkārtoja:

- Ārsts, jums saka! Jums viss ir kārtībā? Palīdzība nav vajadzīga? - Un tad es vēlreiz paskatījos uz bulku un patiešām ieraudzīju uz tās priekšējām durvīm baltu taisnstūri ar sarkaniem burtiem “MED. DIENESTS”, bet zem tā - skaidri redzamu sarkanu krustu baltā aplī.

- Nevajag mums ārstu! - tētis cilvēkam ar čemodānu atkliedza. - Brauciet tik tālāk!

- Jūs skaidri zināt? - cilvēks pārjautāja, saspringti lūkodamies uz priekšu, it kā cenšoties ieraudzīt sava bruņotā sarun-biedra seju. - Bet ko tad jūs te kvernat? Nekas nav atgadījies?

- Tak kārtībā viss, ka tavu... - nikni atbrēca tētis, - neviens mums nav vajadzīgs!

Cilvēks ar čemodāniņu rokā vēl brīdi pastāvēja, it kā gaidīdams turpinājumu, bet tad roku nolaida un bilda - vīlies, vai vismaz man tā izklausījās:

- Nu, ja reiz nevajag, tad nevajag. - Viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ uz bulku, taču pēkšņi kaut kur labajā pusē atskanēja smalka balss, kas viņam pakaļ kliedza:

- Pagaidiet! - Un viņš tūlīt pat apstājās un ātri pacēla galvu.

- Nebrauciet prom! Mums vajag ārstu!

- Marinka, - pagriezdamies uz viņas pusi, iešņācās tētis,

- marš, atpakaļ, tūlīt pat! - Bet viņa jau bija izlēkusi uz ceļa un skrēja pie cilvēka ar čemodāniņu - gara auguma sieviete ar ietiepīgu, smuidru muguru skrēja un ne reizi neatskatījās uz mums, bet, klāt pieskrējusi, pēkšņi paslīdēja un gandrīz nokrita - tā, ka atbraucējam nācās ar brīvo roku viņu saķert, un, kamēr tas cēla viņu kājās, viņa jau runāja, steidzīgi un žēlabaini:

- Nebrauciet prom, viņi jums neko ļaunu nedarīs, tur ir mans vīrs, viņam iedūra ar nazi, ļoti slikti dzīst, nāciet, es parādīšu, - un vilka viņu uz mašīnu, kurā uz pakaļējā sēdekļa, bezpalīdzīgi salīcis, sēdēja Ļoņa, bet mēs skatījāmies, kā viņi abi pieiet pie lendkrūzera, kā Marina, izstiepusi roku uz augšu, cenšas sataustīt slēdzi un iededz salonā gaismu, bet tad steigā izvelk no mašīnas meitiņu, pēc tam - bērnu sēdeklīti, kuru pa roku galam nomet ceļmalā, pēc tam pūlas pastumt uz priekšu platos priekšējos sēdekļus, kuri neparko nav izkustināmi, un cīnās ar tiem tik ilgi, līdz cilvēks ar čemodāniņu saka:

- Paga, ļaujiet, es pamēģināšu.

Meitenīte, kas tagad stāvēja ārā, sniegā, līdz vidum atpogātā kombinezoniņā un bez cepures, iečinkstējās, taču Marina, šķiet, to vispār nedzirdēja. Cilvēkam ar čemodāniņu izdevās pieveikt priekšējos sēdekļus, un tagad viņš bija līdz viduklim nozudis lielajā, melnajā mašīnā. No ārpuses varēja redzēt tikai viņa kājas uz augstā pakāpiena, un Marina, apskrējusi lend-krūzeram apkārt un atrāvusi vaļā šofera durvis, arī iebāza galvu salonā, visu laiku kaut ko satraukti runādama. Meitenīte iečinkstējās skaļāk, un tad Nataša, kura tupēja blakus pikapam, pēkšņi iesaucās:

- Nu kas tas vispār ir, velns parāvis, pat cepuri viņai neuzlika, - un piecēlās kājās. - Marina! - viņa uzsauca. - Kur Daš-kas cepure? - Taču atbildi nesaņēma un, piegājusi pie raudošās meitenītes, mēģināja uzvilkt tai galvā kapuci, vēl aizvien pikti runādama: - It kā viņš to dūrienu būtu tikko dabūjis, dieviņ tētīt, drāmas karaliene, neraudi, neraudi, saulīt, viss ir kārtībā, pie tēta atnāca dakteris, tūlīt mēs tev sapogāsim...

Mēs, pārējie, vēl arvien sakņupuši aiz mašīnām, šai brīdī jutāmies ļoti stulbi - neviens vairs nemēģināja apsaukt Marinu un Natašu, un tad jau arī Andrejs, izslējies visā savā prāvajā augumā, izgāja no aizsega un devās pie sievas, bet viņam aiz muguras, nedroši atskatīdamies uz mani, parādījās Miška - viņš bija slēpies aiz vitaras, un es pārsteigta ieraudzīju viņam rokā vienu no Serjožas bisēm. Pēdējais, pūcīgi nospļāvies, padevās tētis; viņš devās uz lendkrūzera pusi, taču, pirms vēl viņš bija pie tā nokļuvis, cilvēks ar čemodāniņu atliecās atpakaļ un, vēl arvien tāpat stāvēdams uz pakāpiena, kliedza bulkas virzienā: Koļa! Atnes man melno somu, kaut kur aizmugurē jābūt! Koļa, tu dzirdi? Ai, nu labi, pats aiziešu. - Un viņš, viegli nolēcis no pakāpiena, naskā solī devās pāri ceļam, bet viņa aizdomu pilnais pārinieks jau nāca pretī, tomēr dzinēju nenoslāpējis un durvis neaizvēris; apgājis apkārt mašīnai, viņš tai pašā īdzīgajā, satrauktajā balsī uzrunāja cilvēku ar čemodāniņu:

- Nezinu, kur tā tava soma ir, tu mūžīgi nobāz, kur pagadās, tad pats arī meklē! - Un, kamēr otrs izrakņāja bulkas salonu, atkal ielīdis tajā gandrīz līdz viduklim un atklājis mūsu skatieniem savus zābakus nomīdītām pazolēm - tie bija neproporcionāli lieli tik sīka auguma cilvēkam -, drūvīgais Koļa ar garo, kalsno, sirmiem rugājiem noaugušo seju stāvēja blakus un bez vismazākās laipnības pētīja mūs; rokā viņš izaicinoši turēja pasmagu lauznīti.

Pēc neizturami gara brīža melnā soma beidzot bija uzieta un aizstiepta uz lendkrūzeru. Neilgi paminstinājies pie savas bulkas, drūmais Koļa tomēr izslēdza dzinēju un, vēl mazliet parakņājies pa salonu, izvilka no tā kaut ko bezveidīgu un mīkstu, lai pēc tam, pasitis lauznīti padusē - no tā šķirties viņš šimbrīžam acīmredzami nebija ar mieru -, neatkarīgi nosoļotu garām mums, ap lendkrūzeru sanākušajieVn, tikai vienu reizi uzmetot mums splvu, nicīgu skatienu, un īdzīgi uzrunātu plato rūsganbrūno muguru:

- Tu vismaz apģērbies, Pal Sergejič, nosalsi - durvis tak vaļā, un ārā auksti. - Tad viņš mēģināja iebāzt salonā savu bezveidīgo vīstokli, kas izrādījās bieza ziemas jaka, taču “Pals Sergejičs” tikai pikti atvēcinājās pat neatskatīdamies, un tad Koļa piespieda jaku pie krūtīm un tāpat palika stāvam tuvumā, šūpodams galvu kā tēvs, kas noguris no sava nemierīgā bērneļa stiķiem, un zem deguna purpinādams:

- Nebaidieties, galvenais. Viņam tēmē virsū šaujamos, bet ko viņš? Kliedz: nebaidieties! Bet mums no ieročiem tik vien ir kā šis lauznītis. Cik reižu es viņam esmu teicis - nelien, Sergejič, ka tevi velis parāvis, - nē, viņam par varas mākti jālien. - Tai brīdī viņš pacēla galvu un nikni nozibināja acis uz mūsu pusi.

- Jūs arī malači, jums piedāvā palīdzību, bet ko šie? Nāk virsū ar šaujamajiem! - Sašutumā nošņācies, viņš mazliet paklusēja un tad jau itin citādā balsī iejautājās: - Uzpīpēt jums nava? Mēs jau piecas dienas neesam pīpējuši.

Pēc desmit minūtēm, pēc kārtas izsmēķējis divas cigaretes no paciņas, kuru tētis viņam nelabprāt padeva ar tikpat nelaipnu seju kā mūsu jaunajam paziņam, un vēl vienu no šīm cigaretēm lietišķi aizspraudis aiz auss, pūcīgais Koļa mums pavēstīja, ka “ja kāds ir nosalis, lai pasēž mašīnā - kad Pals Sergejičs ir beidzot izlauzies līdz pacientam, tad viņš vairs nav apturams, ārstēs un ārstēs līdz krišanai...”, lietpratīgi pagājās gar mūsu ceļmalā nobrauktajām mašīnām, paspārdīja riteņus un pie lendkrūzera noteica “ūja, cik tad šitāds jums rij, ar tādu tik ap benzīntanku var vizināties” un uzmeta mīļu, glāstošu skatienu ceļa pretējā pusē stāvošajai bulkai. Man šķita, ka viņš nespēj vien sagaidīt, kad mēs sāksim viņu izprašņāt, taču, kad uzdevu pirmo jautājumu, viņš uzreiz atkal saīga, savilka uzacis un noburkšķēja kaut ko aptuveni tādā garā, ka “Pals Sergejičs pabeigs, viņam tad arī jautājiet, es te ko - stūri grozīt”

Vispēdīgi gan ārsts, gan Marina parādījās ārpusē, Ļoņu atstājuši guļam uz pakaļējā sēdekļa.

- Tā, - viņš sacīja, - ņemiet, - un iedeva viņai kaut kādu baltu tūbiņu, - lietojiet taupīgi, tas arī diemžēl ir viss, kas man ir palicis. Brūce jāapstrādā vismaz divas reizes diennaktī - kādām piecām sešām dienām jums vajadzētu pietikt. Un - jūs iegaumējāt? - nevajag steigties ar diegu izņemšanu, pati ieraudzīsiet, kad to var darīt. - Bet viņa stāvēja, sažņaugusi rokās šo vērtīgo tūbiņu, gara - gandrīz galvastiesu garāka par šo plecīgo, pastrupo cilvēku, līdzīga tīršķirnes arābu rikšotājam blakus visparastākajam nastu stiepējam ēzelim, un tikai māja ar galvu, māja ar galvu pēc katra viņa vārda, kaut kādā neaptveramā veidā pamanīdamās skatīties uz viņu no apakšas, un viņas sejā vienlaikus varēja lasīt svētas šausmas un dievināšanu.

Beidzot ārsts panācās pāris soļu uz mūsu pusi, ar acīmredzamu atvieglojumu izmukdams no Marinas pateicības, kas ar katru sekundi arvien vairāk draudīgi sabiezēja - likās, vēl mirklis, un viņa kritīs daktera priekšā ceļos vai, dievs nedod, sāks bučot viņam rokas.

- Neuztraucieties, ar viņu viss būs kārtībā. Neliels iekaisums ir, bet ar lokālo antibiotiku palīdzību viss drīz sadzīs, normālos apstākļos es parakstītu arī iekšķīgai lietošanai, taču mani krājumi ir ļoti ierobežoti un var izrādīties vajadzīgi daudz nopietnākiem gadījumiem. Apsveicu to, kurš viņu šuva, - šuve ir laba, kārtīga, jūtama stingra vīra roka. - Un tad viņš, laipni smaidīdams, nezin kāpēc palūkojās uz tēti, kurš vēl aizvien tikpat drūmu sejas izteiksmi pameta ar galvu uz Iras pusi - viņa stāvēja turpat blakus ar puisēnu, kurš bailīgi šķielēja viņai gar kāju.

- Vispār jau šuva viņa.

- O! - ārsts atsaucās un paraudzījās uz viņu. - O! - tas atkārtoja, kad viņa pacēla acis, un veselas divas vai trīs minūtes vairs neko neteica.

- Klausieties, - pēkšņi pa vidu iemetās Serjoža, - Pāvel Ser-gejevič, pareizi? - Tad ārsts atrāva skatienu no Iras un daudzas reizes laipni pamāja ar galvu. - Ko jūs vispār te darāt - divatā, tādā vietā un tādā laikā? Uz kurieni jūs braucat? No kurienes?

Nu, tikai tāpēc, ka dažs labs ir dabūjis dzelkšņus zem astes, - uzradusies virs ārsta ducīgā pleca, pavēstīja no tumsas piepeši iznirusī, garenā Koļas fizionomija, un ārsts sāka smieties.

- Nikolajam nenoliedzami piemīt zināma nosliece uz krāšņiem eifēmismiem, tomēr šajā ziņā, baidos, viņam ir pilnīga taisnība. Tie tik tiešām ir dzelkšņi.

Un viņi, viens otru pārtraukdami, sāka stāstīt - pareizāk sakot, galvenokārt runāja ārsts, bet īdzīgais Kola brīžos, kad viņam šķita, ka stāsts ir nepilnīgs, iestarpināja dažus vārdus no savas puses: par to, kā pirms nepilnām trim nedēļām, jau pēc tam, kad bija pienākusi ziņa, ka Maskavā un Pīterā izsludināta karantīna, galvenais ārsts tai slimnīcā, kurā viņi abi strādājuši, ilgi runājis par kaut ko pa telefonu ar Petrozavodsku, un cauri kabineta aizvērtajām durvīm laiku pa laikam atskanējusi viņa aizkaitinātā balss: “Nē, tieši jūs man pasakiet, ko iesākt!” - un “Man jau ir pieci gadījumi tikai pilsētā vien, un vēl no rajona kuru katru brīdi ievedīs ar līdzīgiem simptomiem!”, bet pēc tam ar apdullinošu blīkšķi nometis klausuli, izgājis pie ārpusē sanākušā personāla un drūmi paziņojis: “Vārdu sakot, tā. Jābrauc uz Petrozavodsku.”

Nezin kāpēc viņi visi tolaik bija nešaubīgi ticējuši, ka vakcīna pastāv - iespējams, ierobežotā daudzumā, eksperimentāla, pienācīgi nepārbaudīta, tomēr pastāv, tikai kaut kāda iemesla pēc uz viņu mazītiņo rajona centru to nesūta, jo galvaspilsētās tā nepieciešama vairāk nekā nomalē, gar kuru, kā jau tas vienmēr ir bijis, šīm galvaspilsētām nav nekādas daļas. Tika nolemts sūtīt ekspedīciju uz veselības aizsardzības pārvaldi, “nu, un te mēs ar Nikolaju, jāsaka, izrādījāmies ideāli kandidāti, jo mums abiem nav ne sievas, ne bērnu,” ārsts teica un, nezin kāpēc palūkojies uz Iru, viegli piesārta. Galvenais ārsts uz atvadām pateicis: “Paša, tev vienkārši jāiesēžas tai viņu pieņemšanas telpā, nekusties ne no vietas un neklausies nekādos solījumos, saprati? Bez vakcīnas šeit nerādies,” - un pēc tam viņi visu nakti braukuši - gandrīz četrsimt kilometru pa nelāgu, apledojušu ceļu - un nākamās dienas rītā jau bijuši Petroza-vodskā. Pārvaldē gar viņiem tiešām nevienam nav bijis nekādas daļas - tā nu, nosēdējis pieņemšanas telpā līdz pusdienlaikam, mūsu ārsts bijis spiests pārkāpt visus iedomājamos un neiedomājamos noteikumus un vienkārši ielauzties pārvaldes priekšnieka vietnieka kabinetā, izjaucot plānošanas sapulci, kas bija ilgusi visu dienas pirmo pusi, un jau no sliekšņa viņš spēris vaļā kvēlu runu, kuras tekstu bija visvisādi grozījis prātā, kamēr, nespēdams aizmigt, bija kvernējis drebelīgās bulkas priekšējā sēdeklī, taču savos argumentos ārsts nebija ticis ne līdz pusei, kad galda galā sēdošais pavecais, izmocītais cilvēks ar skumju seju - kā spanielam - sācis kliegt uz viņu negaidītā niknumā: “Ak tad pieci gadījumi, ko? Man te ir pieci tūkstoši gadījumu divu nedēļu laikā! Un katru dienu vēl pieci simti! Un ar Pīteru kopš vakardienas nav nekādu sakaru! Nav man vakcīnas, nav, un nevienam nav, viņi tur gaida, kamēr mēs visi izmirsim, pie tāduntādas vecāsmātes!” Tai brīdī viņš ieturēja pauzi, lai atvilktu elpu, un pēc tam jau mierīgāk turpināja: “Jūsu galvenā veiksme, mans mīļais, ir tā, ka jūs esat tālu ufi jūsu ir maz; ticiet man, jūs tur esat daudz izdevīgākā situācijā nekā mēs šeit, tādēļ ņemiet nu to, ar ko esat atbraukuši, un pi...iet labi ātri prom no šejienes uz savu rajonu, un lūdziet dievu, velni tādi, lūdziet dievu par saviem pieciem gadījumiem.” Mūsu ārsts, pats par sevi saprotams, tik lēti nav padevies un visu dienu trinies pārvaldes šaurajos gaiteņos, ķerstot aiz piedurknēm garām skrienošus cilvēkus, pārtverot sarunas, mēģinot vēl kaut kur zvanīt, kaut ko pierādīt, un tikai pašā vakarā beidzot sapratis, ka šim līdz nāvei nogurušajam cilvēkam, kurš bija uz viņu kliedzis savā kabinetā, bija pilnīga taisnība - epidēmija vairs nepakļāvās nekādai kontrolei, ja tāda kontrole vispār pastāvēja, un tas, kas tobrīd notika, jau bija stihiska, nevadāma katastrofa.

Vienīgais, ko viņam izdevās izcīnīt, bija apzīmogots papīra taisnstūrītis ar norādījumu Petrozavodskas aptieku noliktavā izsniegt viņam, Krasiļņikovam Pāvelam Sergejevičam, divtūkstoš dozu pretvīrusa medikamentu; “tikai tās zāles jau nelīdzēs,” viņam bezcerīgi skaidroja, “tās ir pret gripu, bet ne šo gripu,” un, kad viņš, žņaudzīdams saujā vērtīgo papīrīti, izskrēja ārā, izrādījās, ka Koļu ar viņa medicīniskā dienesta bulku ir aizšķūrējuši prom inficēto piespiedu evakuācijā, un tad mūsu ārsts kājām, prašņādams ceļu, skrēja uz aptieku noliktavu, šausmās skatīdamies uz tukšajām ielām ar retām ātrās palīdzības mašīnām, uz garāmgājējiem bez sejas vienādās baltās un zaļās maskās, uz pārtikas un medikamentu sadales punktiem ar klusējošām, bažīgām rindām, - īsi sakot, uz visu, kas mums arī bez viņa stāsta jau bija pārāk labi zināms.

Līdz tam brīdim, kad beidzot atradās Kola - nomocīts un līdz nāvei pārbiedēts, ar greizi sagriezušos respiratoru pār seju ilgotās divtūkstoš dozas, iesaiņotas trijās nelielās taisnstūrveida somās, jau bija iegūtas, un, par spīti nogurumam un šokam, izrādījās, ka viņi abi ir gatavi nekavējoties doties atceļā, lai pēc iespējas ātrāk aizbēgtu no šis pilsētas ar trīssimt tūkstošiem iedzīvotāju, pilsētas, kas viņu acu priekšā jau raustījās bezcerīgā agonijā; par laimi, pirms piespiedu reida bulkas tukšā bāka bija līdz pašai augšai pielieta ar benzīnu, tādēļ viņi ielēca mašīnā un drāzās ārā no pilsētas. Tikai izbraukt neizdevās -dažus kilometrus pirms izgriešanās uz šoseju viņi atdūrās pret nepārvaramu, nekustīgu korķi, kuru veidoja mašīnas, pilnas ar viņiem līdzīgiem, no bailēm prātu zaudējušiem cilvēkiem, čemodāniem un saiņiem, kas bija uz ātru roku nostiprināti uz jumtiem un rēgojās ārā no bagāžniekiem, un, kamēr Pāvels Sergejevičs sēdēja bulkā, nemitīgi atskatīdamies uz aizmugurē uzmanīgi saliktajām somām ar zālēm, Koļa aizmetās uz priekšu, lai drīz atgrieztos ar ziņu, ka no pilsētas izbraukt nav iespējams: pagriezienu uz šoseju nosprostojuši kravas automobiļi, pie kuriem stāv bruņoti cilvēki, kas nevienu nelaiž ārā. Ar dievu uz pusēm tikuši prom pa sānielām, viņi, visvisādi līkumojot, vēl vairākas reizes mēģināja izbraukt no pilsētas, taču visur stāvoklis bija tieši tāds pats: ar nedēļas nokavēšanos Petrozavodskā bija izsludināta karantīna, un šis izmisuma solis tika sperts ne jau tāpēc, lai glābtu nāvei nolemto pilsētu - tai palīdzēt vairs nebija iespējams -, bet tādēļ, lai no nežēlīgās slimības pasargātu tos, kas bija palikuši ārpusē.

Par to, ko viņi trīs karantīnas nedēļās bija darījuši aplenktajā pilsētā, mēs necik daudz neuzzinājām, “es tak saku, viņam par varas mākti visur jālien” - ar tādu kā pūcīgu lepnumu paziņoja Koļa, kurš bija iedzīvojies vēl vienā cigaretē no tēta krājumiem; mums izdevās saprast tikai to, ka vienu no pustukšajā aptieku noliktavā izcīnītajām somām tomēr bija rtācies atvērt - un, iespējams, tieši tas, lai gan tikpat labi arī kāda cita, neizskaidrojama veiksme bija viņiem abiem palīdzējusi nesaslimt, lai gan viņi veselas divdesmit dienas pavadīja ciešā saskarē ar apkārt mirstošiem cilvēkiem. “Saprotiet, tā ir nenovērtējama klīniskā pieredze,” satraukti stāstīja mūsu ārsts, pēc kārtas ielūkodamies mums visiem acīs, it kā viņam būtu neizturami svarīgi to iegalvot tieši mums, “šis vīruss nenoliedzami ir ļoti bīstams, tomēr tas nav nāvējošs - es esmu pārliecināts, pārliecināts, ka saslimušo var glābt, ja kaut kā izdotos novērst hemorāģisko pneimoniju, kas attīstās tikai ceturtajā līdz sestajā dienā. Inkubācijas periods ir īss, neparasti īss - reizēm tikai dažas stundas, maksimums diennakts un tas, protams, slimniekam ir ļoti nelāgi, taču vispār, kopumā, tas ir labi, jūs saprotat? Ja pašā sākumā būtu prasmīgi noorganizēta diagnostika, saslimušos varēja gluži efektīvi izolēt - tikai viņi, protams, kā jau vienmēr, līdz pēdējam brīdim tēloja, ka nekas briesmīgs nenotiek, lai tikai nesāktos panika, un pēc tam jau bija par vēlu!...” viņš izmisīgā balsī pabeidza teikumu un apklusa.

Pēc pauzes viņi mums pastāstīja, ka trīs nedēļas vēlāk, kad jau nevajadzīgie kordoni bija krituši, jo daļa zaldātu, kuri tos apsargāja, bija saslimuši, bet pārējie - aizbēguši kur kurais, viņi abi bija iesēdušies savā bulkā un vēlreiz mēģinājuši atgriezties mājās; no pilsētas izbraukuši bez apgrūtinājumiem, bet pa ceļam uz Medvežjegorsku vēl pirms Šujas viņiem ceļā gadījusies sadauzīta, salauzta mašīna, kurai pie stūres sēdējusi izspūrusi, no šausmām gluži bāla sieviete. Pamanījusi bulkai uz sāna sarkano krustu, šī sieviete apturējusi auto un bezmaz metusies viņiem zem riteņiem, un, kad viņi apstājušies (“Viņam par varas mākti visur jālien!” ar drūmu labpatiku atkal paziņoja Kola), izrādījās, ka uz sadauzītās mašīnas pakaļējā sēdekļa guļ šis sievietes virs ar lodi vēderā, un, kamēr ārsts veltigi, izmisīgi pūlējās viņu glābt, sieviete beidza raudāt un bezspēkā noslīga zemē, ar muguru piespiedusies pie netīra riteņa; no viņas stāsta, kuru nemitīgi pārtrauca asas, krampjainas elsas, Koļa saprata, ka Šuja, kas atradās turpat pa kreisi no šosejas, tikusi izlaupīta un nosvilināta un gandrīz uzreiz aiz tās viņa ar viru bija uzdūrusies slēpnim, no kura abiem bija nācies lauzties ārā, taranējot ceļu aizšķērsojušās mašīnas, un kaut kādi ļaudis vairākas reizes izšāvuši viņiem nopakaļ, un viens no šiem šāvieniem bija izsitis mašīnai aizmugures stiklu, bet otrs - un to apstiprināja bālais, asinim viscaur notraipītais Pāvels Sergejevičs - maksājis viņas vīram dzīvību.

Sievieti viņi paņēma lidzi - pārliecinājusies, ka vīrs ir miris, viņa padevīgi ļāva, lai abi iesēdina viņu bulkā, no savas sakropļotās mašīnas nepaņēmusi līdzi nevienu pašu mantu, un visu to laiku, kamēr viņi brauca atpakaļ uz Petrozavodsku, viņa neizrunāja ne pušplēsta vārda: visas šīs četrdesmit minūtes no pakaļējā sēdekļa bija dzirdami tikai vienmērīgi būkšķi, kas vienlīdz biedēja gan Koļu, gan Pāvelu Sergejeviču, - viņas galvas atsišanās pret mašīnas sānstiklu ik reizi, kad tā salēcās grambā. Pilsētas centrā sieviete pēkšņi lūgusi, lai viņi apstājas, un tad, apātiski atmetot ar roku abu pierunāšanai tomēr doties tālāk kopā, tomēr mēģināt izlauzties, gausi devusies prom; pavadījuši viņu ar skatieniem tik ilgi, līdz sieviete nozuda kādā no šaurajām sānieliņām, abi nolēma griezties atpakaļ pa citu ceļu, apbraucot Oņegas ezeru pa kreiso krastu caur Vitegru un Ņigižmu -neviens cilvēks, būdams pie pilna prāta, tādos laikos šādu maršrutu neizvēlētos, taču platā Murmanskas šoseja viņiem tagad bija liegta un, ja viņi tomēr gribēja nokļūt mājās - ar triju nedēļu nokavēšanos un zālēm, kuras nespēja (un to viņi jau zināja pilnīgi skaidri) nevienam palīdzēt, - citas iespējas nebija.

Pa ceļam viņi vairākas reizes gandrīz da*būja galu - vienreiz, kad iestrēga sniega kāpā, līdzīgā tai, kas gandrīz bija maksājusi dzīvību arī mums, tomēr tā acīmredzot bija mazāka, tādēļ viņi divatā, vairākas stundas bez apstāšanās strādādami, spēja to izšķūrēt un iztīrīt bulkai ceļu; otrreiz - kad viņi kaut kādā prātam neaptveramā veidā, ar pūlēm rāpodami uz priekšu pa irdeno sniegu, pārsita riteni, un tūlīt pat atklājās, ka rezerves riteņa bulkā nav - tas bija izkūpējis vēl Petrozavodskā, vienā no evakuācijas reidiem, un tad Koļa, šaušalīgi lamādamies un līdz kaulam pārsalis, divas bezgalīgas stundas pūlējās saglābt stāvokli ar to, kas nu bija pie rokas, un rezultātā tomēr nomontēja riteni un kaut kā izmanījās aizlāpīt salā sasalušo riepu - to ik pēc katriem trīsdesmit četrdesmit kilometriem vajadzēja piepumpēt, taču braukt tālāk varēja. Ceļā viņi bija pavadījuši astoņpadsmit stundu bez pārtraukuma, un visu šo laiku pie stūres bija sēdējis Koļa, “man nemaz nav tiesību, tā arī neesmu saņēmies, saprotiet,” kaunīgi ziņoja ārsts. Baidīdamies no slēpņiem, nevienā no ciemiem, kas viņiem gadījās pa ceļam, viņi naktsmājas neriskējuši lūgt, bet, ieraudzījuši ceļmalā mūsu mašīnas, tomēr apstājušies, “saprotiet, es ieraudzīju puisīti, rekur, šito," ārsts rādīja uz Antonu, kurš spiedās Irinai pie gūžas, “Nikolajs ļoti iebilda pret apstāšanos - īpaši tagad, kad mēs jau gandrīz esam klāt, bet es nodomāju: jums ir bērni, ej nu sazini, varbūt jums kaut kas atgadījies,” un viņš apklusa un atkal pasmaidīja, it kā atvainodamies par to, ka runājis tik gari.

Kādu laiku neviens neteica ne vārda; mēs klusējām, sagremodami šo juceklīgo stāstu.

- Kur tad atrodas tā jūsu slimnīca? - pēdīgi iejautājās Ser-joža.

- Pudožā taču. Vai tad es nepateicu? - ārsts brīnījās. - Nu jau vairs nav tālu, kādi piecpadsmit kilometri.

- Klausieties, - pēkšņi uzstājīgi ierunājās Marina, uzlikdama savu šauro delnu uz ārsta saņurcītās piedurknes; kaut kad sarunas vidū Koļa tomēr bija valdonīgi uzstīvējis ārstam uz pleciem silto jaku un vairākkārt pikti stūmis atpakaļ, kad tā, ārstam sevišķi sparīgi vicinot rokas, nošļūca nost. - Mēs dzirdējām, ka Pudožā jau vairs neesot mierīgi. Nevajag jums vieniem pašiem uz turieni braukt - pagaidiet mūs, mēs tikai saliesim degvielu, un brauksim visi kopā, labi?

- Tur ir nemierīgi? - skumji smaididams, pārjautāja ārsts.

- Vai tad tagad kaut kur ir mierīgi?

- Vienalga, - Marina atteica stingrā balsī - vēl nekad no viņas tādu nebiju dzirdējusi, - tā būs drošāk, vai tiešām jūs nesaprotat? Ej nu sazini, kas tajā jūsu Pudožā var būt noticis triju nedēļu laikā. Pagaidiet mazlietiņ, mēs jau esam gandrīz gatavi braukšanai - esam taču gatavi, pareizi?

- Nē, - pēkšņi sacīja Ira, - neesam gatavi. - un mēs visi pārsteigti pagriezāmies pret viņu.

- Nūjā, neesam paēduši, - izmisusi atsaucās Marina, - bet to mēs taču varam izdarīt pa ceļam, Ira, vai tagad, bet pavisam ātri, desmit minūtēs, viņi nevar tālāk vieni paši...

- Tas nav galvenais, - Ira lēni atbildēja. - Mēs nevaram braukt tālāk, jo vitarai ir beidzies benzīns.

Saprotams, es biju to gaidījusi. Par to nebija iespējams aizmirst - visu laiku, kamēr virzījāmies uz priekšu, saīsinot attālumu, kas mūs šķīra līdz mājelei, kura ezera vidū solīja mums ilgi gaidīto mieru un drošību, bija neiespējami domāt par kaut ko citu, izņemot šo vienu jautājumu: vai mums pietiks degvielas, lai tiktu līdz galam? Es par to neaizmirsu, kamēr pati sēdēju pie stūres un vēroju smalkās, sarkanās bultiņas kustības: šīs kustības nebija līgani vienmērīgas, bultiņa mēdza stundu pusotru stāvēt uz vietas un tad pēkšņi asi pārlēca sānis - un katru reizi tāpat palēcās mana sirds, jo mašīna - ne tikai vitara, jebkura no mūsu četrām mašīnām - šajā tālajā, bīstamajā ceļā nozīmēja dzīvību, tā bija dzīvības sinonīms. Es par to neaizmirsu, kad atradām pamesto kravas mašīnu un pēc tam - tukšos benzīntankus ap Kirilovu, un tad, kad aplaupījām cisternu: šajās vairāk nekā desmit dienās mums dažkārt bija paveicies, un trijām dīzeļmašī-nām tagad pietika degvielas nokļūšanai līdz galamērķim, taču benzīnu, ja neskaita tos dažus nožēlojamos litrus, kurus tētis bija uzgājis vasarnīcu ciematā, benzīnu mēs nebijām atraduši nekur. Es vienkārši, kā izrādās, nebiju gatava tam, ka šis brīdis pienāks tik ātri, tādēļ tomēr pārjautāju, kaut arī jutos pilnīgi stulbi: “Kā - beidzies? Jau?”

- Pietiks vēl kādiem desmit piecpadsmit kilometriem, - Ira atbildēja, - bet lampiņa deg, un mēs domājām: labāk izlemt šo lietu tagad, nevis tad, kad būsim iebraukuši pilsētā, kurā ej nu sazini, kas darās...

- Es vienkārši nepaspēju tev pateikt, - viņu steigšus pārtrauca Serjoža, - Aņa, vitaru nāksies atstāt te. Mēs tūlīt pārkrausim mantas, un vajadzēs sasēsties ciešāk. Tas nekas, nebūs tik briesmīgi, palikuši kādi trīssimt piecdesmit kilometri, kaut kā aizvilksim līdz galam, - un turpināja, jau uzrunādams ārstu:

- Klausieties, varbūt tiešām labāk pagaidiet un brauksim kopā? Mums tikai jāpārsviež mantas, diez vai tas prasīs vairāk par pusstundu.

- Piedodiet, - tūlīt pat vainīgi atbildēja ārsts, piespiedis pie krūtīm savu plato delnu ar īsajiem pirkstiem, - mēs nu nekādi nevaram vēl ilgāk pakavēties pie jums. Mūs gaida - jau trīs nedēļas gaida, un mums vienkārši nav tiesību, saprotat? Nekādu vakcīnu mēs, saprotams, viņiem nevedam, tomēr viņiem ir jāzina... ar vārdu sakot, paldies, bet mēs brauksim tagad.

- Nu ko, - Serjoža paraustīja plecus, - tad laimīgi. Un vēlam veiksmi. - Viņš sniedza ārstam roku, kuru tas uzreiz un ar lielu aizrautību paspieda, bet tad pagriezās un sāka iet uz pikapa pusi, saukdams: - Andrjuha, ņem nost pārsegu no piekabes -lielāko daļu laikam vajadzēs salikt pie tevis...

- Daudz nesalīdīs, - bažīgi atsaucās Andrejs, - tur jau viss tāpat ir pilns bezmaz līdz ūkai. Ja nu vienīgi izmest tukšās kannas?

- Tikai ne visas, - tūlīt pieslēdzās tētis, un viņi visi, Mišku ieskaitot, sastājās ap piekabi un iegrima diskusijā, it kā aizšķī-ruši lappusi, kurā bija norisinājusies šī sastapšanās uz naksnīgā ceļa, it kā ne kautrīgā ārsta, ne drūmā, aizdomu pilnā Kolas, kurš bija izlaupījis tēta cigarešu paciņu, pasaulē vairs nebūtu.

- Jums nav prātīgi braukt vienam, - Marina ārstam atkārtoja, - pusstunda taču neko neizšķirs. - Bet viņš tikai purināja galvu un sāka ātri, pat it kā piesardzīgi kāpties atpakaļ, kā bīdamies, ka šī sieviete tūlīt iekrampēsies viņa piedurknē un nekur nelaidīs. - Nu, pagaidiet taču! Jau ir vēls, vakars, viņš droši vien sen guļ, tas jūsu galvenais ārsts...

- Nu nē! - dedzīgi iebilda Koļa, kurš stāvēja turpat blakus.

- Tas jau nu noteikti neguļ! - Un viņi ar ārstu zinīgi saskatījās.

- Viņš vēl mūs kārtīgi nosvētīs par to, ka tā aizķērāmies. Braucam, Pal Sergejič, nu, tu atvadies, bet es tikmēr drusku iesildīšu mašīnu.

Kāpēc viņi izturas tā, it kā vispār nedomātu, ka tur, uz kurieni viņi brauc, varbūt nekas vairs nav palicis, es sev jautāju, noskatīdamās, kā garais lamzaks Koļa lietišķi pietupstas pie bulkas apskādētā riteņa, lai pārbaudītu, vai tas izturēs pēdējos piecpadsmit kilometrus, kas šai mazajai ekspedīcijai atlikuši līdz ilgi gaidītajai Pudožai. Mēs divu diennakšu laikā nebijām redzējuši nevienu dzīvu pilsētu, nevienu pašu - tikai divus mazītiņus ciemus, kas bija paslēpušfes sniegos naivā pārliecībā, ka divdesmit netīrīta ceļa kilometri spēs viņus nosargāt gan no slimības, gan no tiem, kuri pagaidām nav tai padevušies un mēģina izdzīvot, lai tas maksātu ko maksādams. Jūs taču redzējāt to pašu, ko mēs, es domāju, kāpēc tad vienīgais, par ko mēs šobrīd esam spējīgi domāt, ir mūsu pašu izglābšanās, bet jūs, divi jancīgi, neapbruņoti cilvēki mašīnītē, kas tik tikko kust uz priekšu, izliekaties, ka jums šī doma ne prātā nav ienākusi?

- Sakiet, - es ierunājos, acīmredzot pārtraucot kārtējo žēlabaino Marinas monologu, un viņa sabijusies apklusa un pavērās manī, - vai jums tiešām nav bail? Vai jūs patiešām nesaprotat, ka tur, uz kurieni jūs braucat, visticamāk, vairs nav nekādas pilsētas, nekāda galvenā ārsta? Trīs nedēļas pagājušas... jūs taču paši redzējāt, cik ātri... Tur, visticamāk, jau vairs neviena nav -ja nu bariņš mirstošu cilvēku, kuriem jūs tik un tā nespēsiet palīdzēt.

Ārsts gausi pagriezās pret mani un uzmanīgi, bez smaida ielūkojās man sejā.

- Es esmu pārliecināts, ka jums nav taisnība, - viņš pēc ne visai garas pauzes atbildēja, - bet, ja tiešām... nezinu, kā lai jums to paskaidro. Saprotiet, tādā gadījumā mums jo vairāk jābūt tur.

- Sergejič! - lūdzoši iesaucās Koļa, kurš jau sēdēja pie bul-kas stūres. - Tā mēs līdz rītam nostāvēsim, braucam tak beidzot! - Un ārsts, vēlreiz pamājis mums ar galvu, pagriezās un žigli aizmetās uz mašīnu. Mazliet pacīnījies ar pasažieru puses durvīm, viņš galu galā tās atvēra - pēc visa spriežot, ne bez palīdzības no iekšpuses -, taču nevis iekāpa un apsēdās, bet vispirms ņēmās bāzt kaut kur iekšā savu rībošo taisnstūrveida čemodāniņu, pēc tam silto jaku un tad, negaidot uzplājis sev pa pieri, ātrā solī devās atpakaļ pie mums, Koļas sašutuma kliedzienu pavadīts.

- Pavisam piemirsu, - viņš bilda, kad aizelsies atkal apstājās mūsu priekšā, - mūsu slimnīca jums ir pa ceļam: Pionieru iela 69, dzeltena divstāvu ēka, garām pabraukt nav iespējams; ziniet, kad būsiet te pabeiguši, iegriezieties. īpašus apstākļus es jums neapsolu, bet izguldināt varēšu. - Notvēris manu skatienu, viņš gluži citādā balsī piebilda: - Nu, tas ir, ja tur, priekšā, viss ir kārtībā.

- Nakšņošanai vispiemērotākā vieta, - ierunājās Nataša, kamēr mēs ar skatieniem pavadījām bulku, kura palēkdamās ripoja prom pa nelīdzeno ceļu, - protams, ir infekciju pilna slimnīca. Viņš nav normāls, tas ārsts.

- Tādēļ nevajadzēja laist viņu prom! - viņu dedzīgi pārtrauca Marina. - Nu, ko jūs klusējāt, tāds cilvēks, bet jūs - "vēlam veiksmi”, - viņa sašutusi atskatījās uz vīriešiem, kuri bija aizņemti ar mantu pārkraušanu no vitaras, - viņš taču būs pagalam, viņi abi tur būs pagalam.

- Ko nozīmē "tāds cilvēks”, - sāka klaigāt Nataša. - Nu, kāds? Viņš vienkārši ir ārsts, ja, tas ir galvenais? Tādēļ tu par viņu tik ļoti uztraucies? Nebūs tev, Marina, personiskā ārsta. Un masieri arī mēs tev neesam paņēmuši līdzi, tu spēj to iedomāties?...

- Nataša, - apsauca Ira.

- Labi jau. Atvainojiet, - tā negribīgi atteica. - Vienkārši mums tiešām nav, kur viņu likt. Nu, nav kur. Ejam labāk, palīdzēsim puišiem.

Pēc pusstundas vitara bija izkrauta. Mantība, ar kuru tā, kā visu laiku šķita, bija piekrauta līdz pašam jumtam, tagad bija sadalīta pa citām mašīnām: lielākā daļa pārceļojusi uz pārsegto piekabi, pārējais - zem celofāna plēves uz padžēro jumta. Lai visam pietiktu vietas, nācās upurēt lielāko daļu tukšo kannu - par milzīgu neapmierinātību tētim, kurš visu laiku mēģināja tās kaut kur sabāzt, iestūķēt kādam pie kājām, tomēr beigās padevās: vietas tik tiešām vairs nebija. Doma, ka jāpamet derīgas lietas šai brīdī, kad mūsu krājumus atjaunot faktiski vairs nebija iespējams, viņam šķita nepanesama; viņš dusmīgs skraidīja starp mašīnām, ielūrēdams visos stūros un tiepdamies: “Nu, varbūt vismaz riepas, ko? Riepas?" - “Nav kur,” stingri atbildēja Serjoža, “tēt, laiks braukt.” - “Ei, pagaidi taču, es vismaz akumulatoru noņemšu,” tētis saērcināts attrauca. “Aņa, kur tev kapots veras vaļā?”

Biju cerējusi, ka no tā izdosies izvairīties - ka es vienkārši pagaidīšu, kamēr no manas nabaga mašīnas būs novākts viss, ko iespējams novākt, un pēc tam mēs sasēdīsimies trijos atlikušajos automobiļos un dosimies ceļā, ka man vairs nebūs jāiekāpj vitarā - pat ne tāpēc, lai vienkārši atvērtu motora pārsegu. Tas, protams, bija ļoti muļķīgi - pēc visa tā, ko bijām spiesti pamest, pēc visa, ko jau bijām zaudējuši, es tagad bēdājos mašīnas dēļ, taču šī bija mana mašīna. Patiešām un viscaur mana. Es vēlu piesēdos pie stūres - ap to laiku visi man apkārt jau bija nomainījuši vairākus automobiļus; jaunībā viņi bija braši vizinājušies lietotos piektajos un astotajos žiguļos, kurus bija dabūjuši no vecākiem vai pamanījušies nopirkt, pēc tam pārsēdušies cienīgās, solīdās ārzemju mašīnās, bet es vēl joprojām braukāju ar metro, no svešiem skatieniem glābdamās aiz grāmatu vākiem, vai uz apdauzītu kapeiku pakaļējiem sēdekļiem ar austiņām norobežojos no runīgiem šoferīšiem. Kad beidzot saņēmos, tas notika acumirklī: tajā pašā brīdī, kad durvis mīksti aizcirtās, visas liekās skaņas un smaržas atstājot ārpusē, es uzliku rokas uz vēsā stūres rata, ieelpoju jaunas plastmasas aromātu un tūlīt pat sāpīgi nožēloju, ka biju tik ilgi stiepusi garumā un nebiju to izdarījusi agrāk, jo šī bija mana teritorija, tikai mana, un nevienam nebija tiesību man traucēt, kamēr atrados tajā iekšā. Serjoža bieži mudināja - klau, nopirksim jaunu, viņai jau iet piektais gads, drīz sāks sabirzt, nopirksim tev kaut ko svaigu -, taču man nezin kāpēc šķita ļoti svarīgi to saglabāt - mašīnu, kuru reiz biju pati sev nopirkusi, tieši šo mašīnu.

Tētis jau lietišķi rakņājās zem motora pārsega, bet es vēl arvien sēdēju šofera krēslā, cenzdamās nedzirdēt mundrās balsis ārpusē. Satvērusi durvju rokturi, es nevis izkāpu ārā, bet nezin kāpēc tās aizvēru; balsis tagad skanēja klusāk, toties labi varēja dzirdēt mehāniskos trokšņus kaut kur mašīnas dziļumos. Pēdigi motora pārsegs tika aizcirsts, tētis triumfējoši aizskrēja noglabāt izrauto akumulatoru, un tajā pašā brīdī - pat nebiju pamanījusi viņu pienākam - man pie lodziņa pieklauvēja Serjoža:

- Braucam, Aņka. Kāp ārā.

Es salēcos. Tagad, kad viņš stāvēja tepat blakus ārā un skatījās uz mani, man bija neērti glaudīt stūri, runāt kaut kādus sentimentālus niekus, tāpēc es tikai pacēlu elkoņbalstu starp priekšējiem sēdekļiem un sāku ņemt ārā plakanus plastmasas futrāļus - lēnām, citu pēc cita, nepievēršot uzmanību viņa nepacietīgajai, uzstājīgajai klauvēšanai, - un izkāpu tikai tad, kad biju savākusi visus, pat to tukšo, Ņinas, kuru bijām klausījušies pirms veselas mūžības, dienā, kad devāmies prom no mājām.

- Mani diski, - es Serjožam teicu, pastiepdama uz viņa pusi pilnās rokas, - jūs pat nepaņēmāt diskus.

- Aņa, tā ir tikai mašīna. Nekas vairāk. Nu jau vienreiz pietiks, - viņš pēkšņi aizkaitināts pusbalsī noteica un, pirms biju paspējusi atbildēt - “vairāk, ir gan vairāk, tā nav tikai mašīna” -, viņš jau bija pagriezies pret pārējiem, pacēlis rokas - vienā no tām bija konservu bundža, otrā nazis - un vairākas reizes uzsita ar nazi pa bundžu.

- Cienījamie pasažieri, - viņš jautri uh skaļi ierunājās, un visi pagriezās pret viņu, - lūdzu, ieņemiet vietas un piesprādzējiet jostas. Pēc neilga brīža jums tiks piedāvātas vieglas vakariņas! - Un tad viņi sāka smieties, visi, pat Marina, pat puisēns, kurš joku, visticamāk, nebija sapratis, taču nopriecājās par to, ka pieaugušie beidzot smejas.

Pēc tam mēs sasēdāmies mašīnās - Ira ar puisēnu tagad iekārtojās pikapā, Miška atgriezās pie mums pakaļējā sēdeklī un Serjoža citu pēc citas tās apstaigāja, ielūkodamies pa lodziņiem:

- Gaļu vai zivi? Un jums? Gaļu vai zivi? Lūdzu, cienājieties...

- Bundža tak nav atvērta! - bilda kāda sievietes balss, liekas, Natašas.

- Konservu nazi lūdzam izdīkt no jūsu stjuarta! - Serjoža atbildēja.

Tas bija jautri, patiešām jautri un mums šobrīd ļoti vajadzīgi - mēs jau veselu mūžību nebijām jokojuši -, taču es kaut kā nespēju piedalīties. Ne tagad, sev teicu, kādu citu reizi. Serjoža jau atradās blakus ar atlikušajām bundžām rokās.

- Miška, - viņš sacīja, - gaļu vai... gaļu? Zivs beigusies, nākamo kasti tagad jau vairs nelīdīšu taisīt vaļā.

- Tad laikam... gaļu, - Miška smaidīdams atbildēja un pastiepa roku pēc bundžas.

Nem, - Serjoža viņam sacīja un apgāja padžēro apkārt,

- tūlīt iekāpšu mašīnā un tev attaisīšu. - Viņš pasniedza man divas pēdējās bundžas.

- Madame, - viņš sacīja, un viņa balss skanēja - vai vismaz man tā izklausījās - mazliet, tikko jaušami saltāk, - gaļu vai gaļu?

Es varēju iesaistīties spēlē - protams, varēju, tas būtu ļoti vienkārši: pacelt galvu, pasmaidīt, pateikt "pat nezinu... varbūt gaļu? lai gan nē - dodiet labāk gaļu" tikai es nespēju pacelt galvu un pasmaidīt arī nespēju.

- Man vienalga, - bezkrāsaini atteicu, uz viņu neskatoties. Rokas man joprojām bija aizņemtas ar diskiem, kurus vēl nebiju paspējusi nekur iestūķēt, un tad viņš klusēdams nolika bundžu uz platā instrumentu paneļa tieši man priekšā un aizcirta pasažiera durvis.

Ēst auksto, šķiedraino gaļu ar plastmasas dakšiņām bija neērti, taču mēs bijām izsalkuši - briesmīgi izsalkuši - un ar ēdienu tikām galā gandrīz acumirklī.

- Eh, ja varētu uzsildit, - ar pilnu muti nožēlā noteica Miška, bez panākumiem ar lokano dakšiņu bakstīdams bundžas dibenā sastingušos taukus, - tik daudz visa kā paliek pāri!

- Izbaudi mirkli, Miška, - viņam atbildēja Serjoža, - katram pa bundžai - tā ir nepieļaujama grezniba, bet, kā rādās, šī ir mūsu pēdējā ēdienreize līdz ezeram, un kurt ceļmalā ugunskuru, lai vārītu makaronus, mums pilnīgi noteikti nav laika. Nākamreiz katrs dabūs labi ja dažus kumosus no šitādas te bundžas.

Varbūt mazliet iedot viņam? Mamm? - Miška jautāja, pamādams uz suņa pusi; tas centīgi tēloja, ka mēs ar savu sautēto gaļu viņu it nemaz neinteresējam.

- Laba doma, - es atsaucos.

Izlaidām suni ārā un izbarojām viņam bālganā galerta atliekas no mūsu bundžām, izkasot tās taisni sniegā ar Serjožas nazi; kamēr suns ēda - alkatīgi, nekošļādams, veseliem gabaliem -, pikapa durvis mums aiz muguras pavērās un ceļmalā parādījās Ira ar puisēnu. Uzmanigi brizdams pa sniegu, puisēns maziem solīšiem nāca uz mūsu pusi - viņam rokās bija plakana bundža ar laša konserviem.

Nes uzmanīgāk! - norādīja Ira. - Ja iilīs, nosmērēsi kombinezonu. - Puisēns apstājās, paskatījās uz bundžu, un dažas piles tik tiešām izlija, bet tad viņš, aši atskatījies, gāja tālāk; divus soļus no suņa viņš uzmanīgi nolika bundžu sniegā un tā arī palika tupam blakus.

Neparko nebija ar mieru ēst, iekams nebūs pabarojis suni, - Ira smiedamās sacīja Serjožam, pienākdama mums klāt,

- re, es vēl atnesu.

Sastājušies apkārt, mēs klusējot skatījāmies, kā suns ļoti ātri, divas reizes pakustinādams mēli, izstrebj no bundžām zivju buljonu. Serjoža noliecās un noglaudīja puisēnam galvu.

* * *

Līdz Pudožai atlikušos piecpadsmit kilometrus mēs pieveicām ātri - pa priekšu tikko izbraukusī bulka bija izarusi risēs, kuras gan bija paseklas, tomēr atviegloja mums ceļu. Pirmais joprojām ripoja smagais lendkrūzers, taču pikapu ar pārāk smagi piekrauto piekabi, kas bīstami zvārojās, bija nolemts "piesegt” no divām pusēm, tādēļ kolonnu tagad noslēdzām mēs - neskaties, es sev teicu, kad mēs, palaiduši pa priekšu abas pārējās mašīnas, izbraucām uz ceļa un iekārtojāmies tām astē, neskaties, negriezies atpakaļ, tu arī tāpat lieliski zini, kā tā izskatās, izķidāta, pamesta, tomēr vienalga pagriezos un skatījos tik ilgi, kamēr pietika mūsu gabarītuguņu gaismas: sākumā vitara pārvērtās par tikko ieraugāmu tumšu plankumu un ļoti ātri nozuda pavisam. Pēc divdesmit minūtēm jau braucām iekšā Pudožā.

Visas šīs mazās ziemeļu pilsētiņas, kuru iedzīvotāju kopumu nebūtu grūti izvietot dažās Maskavas daudzstāvu ēkās, bija ļoti līdzīgas cita citai - kāds desmits ielu, skraji mūra nami, augsti koki, starp kuriem slēpjas privātmāju jumti, zemi, raibum raibi žogi, jancīgas izkārtnes. Nekas, pilnīgi nekas ļauns nevar notikt ar cilvēku, kurš nokļuvis šādā vietā, es domāju, pa logu raudzīdamās uz garām slīdošajām dusošajām, nevajadzīgajām laternām, kas mijās ar baltiem, kā ar cukuru apbārstītiem kokiem, - šajās ielās droši vien neviens nepārsniedz atļauto ātrumu un var bez bažām laist bērnus spēlēties ārā pie vārtiem. Visi, kas šeit dzīvo, cits citu pazīst - ja ne pēc vārda, tad vismaz pēc sejas, bet nomalēs, kuras pa vasaru aizaug ar garām nezālēm cilvēka augumā, var sastapt vientuļu govi vai ceļam pāri čāpojošas resnas zosis. Tādās vietās kā šī armijas mašīnas ar sanitārā dienesta krustiem, karantīnas kordoni, aizsargmas-kas pāri sejai šķistu pārāk neiederīgas, gandrīz nereālas. Vairākām tādām pilsētām jau bijām izbraukuši cauri, un tās visas bija tukšas, taču neskartas: nenodedzinātas, neizlaupītas, it kā pagaidām aizmigušas, tik ilgi, līdz atgriezīsies cilvēki, kuri tajās dzīvoja; šī, pēdējā, tieši tāda pati kā iepriekšējās, tik tiešām vēl bija apdzīvota - to mēs sapratām drīz pēc iebraukšanas pilsētā, aiz pirmā ielas līkuma.

- Skatieties, tur priekšā ir gaisma! - Miška iesaucās, satraukti paslējies uz sēdekļa, un Serjoža mikrofonā jautāja:

- Tēt, kas tur ir? Tu redzi?

- Nezinu, - tētis atsaucās, - pagaidām nespēju saprast. Galvenais, neiedomājieties apstāties. Lai kas arī tur notiek, mēs braucam garām, visi saprata?

- Bet tā tak laikam ir slimnīca, tā pati, par kuru viņi runāja, -nedroši ieminējās Andrejs, - tur ārā ir kaut kāds pūlis...

Garā, uz ielas pusi pavērstā divstāvu ēkas fasāde ar tumšajiem logiem un zem trijstūrveida metāla naģenes paslēpto ieeju tik tiešām atgādināja slimnīcu; nebija ne mūra, ne žoga, kas to nošķirtu no ceļa, - tikai neliels laukumiņš, kurā bija notīrīts sniegs un stāvēja vairāki automobiļi ar ieslēgtiem lukturiem; tieši tie, kā liekas, deva blāvo, izkliedēto gaismu, kuru varēja redzēt jau iztālēm. Cilvēku nebija daudz - kādi piecpadsmit, varbūt divdesmit, viņi stāvēja nelielā, ciešā bariņā, ļoti tuvu cits pie cita; vienu no ceļam tuvāk novietotajiem automobiļiem es pazinu - tā bija bulka. Tad jau laikam viņam tomēr bija taisnība, es nodomāju, viņu šeit tik tiešām gaidīja, ne velti viņš steidzās, trīs nedēļas, veselas trīs nedēļas viņi sēdēja šeit, slimnīcā, skaitīdami saslimušos, izguldīdami tos vispirms palātās, pēc tam gaiteņos, bet pēc tam - ļoti drīz - saslimušie sāka mirt, atdodami savu vietu jauniem, bet viņi tik un tā gaidīja, un, kaut arī zāles, pēc kurām ārsts bija sūtīts, izrādījās bezspēcīgas, viņš tik un tā atgriezās, jo bija apsolījis. Viņiem jau vairs nav elektrības, tāpat kā visā apgabalā, un sakaru arī nav. Lai tagad, naktī, pie slimnīcas sapulcinātu tādu ļaužu baru, kādam droši vien vajadzēja dežurēt pie loga: dienu no dienas, nakti pēc nakts, lai nepalaistu garām brīdi, kad bulka parādīsies uz ceļa, un, kad tā beidzot parādījās, tam, kurš to pamanīja pirmais, vajadzēja kaut kā pabrīdināt citus, noraidīt tiem signālu, un viņi visi metās šurp, lai iegūtu savu cerības porciju.

Mēs jau bijām gandrīz blakus lukturu apgaismotajam laukumiņam, un es visu laiku ar skatienu meklēju pastrupo, plecīgo ārsta stāvu, taču neatradu - ap slimnīcu sanākušie ļaudis stāvēja pārāk blīvi; es pat paslējos stāvus - nelielais pūlītis pēkšņi nodrebēja un saspiedās vēl ciešāk, it kā viņi visi kaut kāda iemesla pēc būtu nolēmuši apkampties, bet tad, it kā sakaunējušies par tādu dziņu, atvirzījušies pēc iespējas tālāk cits no cita; vairāki cilvēki, pakāpušies tikai dažus soļus nostāk, apstājās un nekustējās, lūkodamies uz kādu iegarenu priekšmetu, kas gulēja sniegā viņiem pie kājām, bet pārējie, cits citu atgrūzdami, skrēja pie bulkas, pie tās plaši vaļā atrautajām durvīm. Serjoža nospieda stikla pacelšanas pogu - nespodrais, viegli apsarmojušais stikls nolaidās, un mēs skaidri un nepārprotami ieraudzījām, ka sniegā uz vēdera, pavērsis uz ceļa pusi savu kalsno, iesirmiem rugājiem noaugušo vaigu, guļ Koļa, bulkas īdzīgais šoferis - viņa acis bija atvērtas, sejā sastingusi tā pati neapmierinātā izteiksme, ar kuru viņš pirms pusstundas bija strostējis mūs uz meža ceļa, bet aiz auss vēl aizvien balta vīdēja viena no tēta cigaretēm. Skaņu nebija - kaut arī loga stikls bija nolaists, no ārpuses mūs nesasniedza nekādi trokšņi: neviens vienīgs izsauciens, pilnīgs, absolūts, sakopots klusums, kurā elsa un stumdījās tie, kas bija pieskrējuši pie bulkas.

Mēs tikpat lēni braucām uz priekšu, nespēdami atraut skatienu no tā, kas norisinājās mazajā, apgaismotajā laukumiņā pie slimnīcas, bet tad pēkšņi no bulkas puses atskanēja izmisīga balss: "Tā nav vakcīna, es taču jums saku, tā nav vakcīna, tā jums nepalīdzēs, jūs nezināt, kā to izmantot, nu, pagaidiet, lai es beidzot...” - un uzreiz pēc šī kliedziena ledainais gaiss it kā uzsprāga, visi reizē sāka kliegt: gan tie nedaudzie, kas vēl stāvēja pie līķa, gan pārējie, kuru bija daudz vairāk. Bulka pēkšņi sāka zvāroties, draudot sasvērties un nogāzties uz sāniem, un no tās, izgrūstīdami pārējos, izlēca divi - varētu nodomāt, ka viņi darbojas saskaņoti, taču, pavisam netālu aizskrējuši, viņi sāka nikni raut viens otram no rokām nelielu taisnstūrveida somu, līdz tā pārplīsa, izspļaudama augšup un visapkārt vairākus simtus vieglītiņu papes kārbiņu, kuras pajuka sniegā kā plats vēdeklis; it kā to nemanīdami, vīrieši, kuri cīnījās par somu, turpināja to - jau gandrīz tukšu - nešpetni raustīt aiz rokturiem, un pie viņiem jau skrēja citi, skrējienā krizdami uz ceļiem un steigšus ar abām rokām vākdami kopā mazās papes kārbiņas, kuras viņi līdz ar sniegu drudžaini bāza kabatās. Tai brīdī no bulkas parādījās vēl viena soma - cilvēks, kurš bija to sadabūjis, turēja somu izstieptās rokās virs galvas; viņš izmisīgi metās uz priekšu, lai izlauztos cauri pūlim, kas spiedās viņam viVsū, taču acīmredzot kāds viņu spēcīgi pagrūda vai iesita, jo pēkšņi soma nodrebēja -uz tās pusi uzreiz pastiepās vēl kādas desmit rokas - un gāzās lejup, nozūdot roku un kāju jūklī. “Pagaidiet! Pagaidiet taču!” kā neprātīga sauca tā pati izmisīgā balss, kuru tagad vairs tik tikko varēja dzirdēt, un tad mēs viņu ieraudzījām - ieraudzījām četrrāpus izlienam no visblīvākā ļaužu biezuma: viņa sejai tagad priekšā bija marles taisnstūris, taču es vienalga uzreiz pazinu viņa apaļo, īsi apcirpto galvu un bezveidīgo jaku. Viņš rāpoja uz ceļa pusi - neriskēdams piecelties kājās, lai ļaudis, kuri kāvās pie bulkas, viņu nepamanītu, - rāpoja ar pūlēm, lēni, jo viņam traucēja masīvais plastmasas čemodāniņš; pie pašas šosejas viņš beidzot uzdrošinājās piecelties - un tajā pašā acumirklī kāds no kaušļiem viņu pamanīja un iesaucās: “Ei, stāvi! Stāvi!”

Lendkrūzers mūsu kolonnas priekšgalā apdullinoši ierēcās un rāvās uz priekšu.

- Gāzi, ātri! - rācija tēta balsī iekliedzās. - Tūlīt viņi mūs pamanīs! - Un piekabe, steigšus palielinādama ātrumu, palēk-damās aizripoja līdzi lendkrūzeram pa nelīdzeno ceļu tumsā; arī Serjoža piedeva gāzi un atkal pagriezās atpakaļ, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz to, kas notika kādus divdesmit metrus aiz mums, - taču pēkšņi asi uzsita pa bremzēm, pārslēdza ātrumus un sāka atpakaļgaitā braukt turp, kur bija apgaismotais ceļa posms; pavisam nedaudz noripojis, padžēro apstājās, Serjoža pagriezās atpakaļ un teica:

- Miška, iedod bisi. Stāv tev pie kājām. Ātri! - Ne lendkrū-zeru, ne pikapu vairs nevarēja redzēt, bija dzirdama tikai tēta mežonīgā kliegšana. "Serjoža! Tu nevari viņam palīdzēt, Serjoža! Ko tu dari, ka tavu māti!” - un, kamēr Miša drudžaini grābājās zem sēdekļiem, Serjoža jau stāvēja uz ceļa; atrāvis vaļā pasažiera durvis, viņš izstiepa roku.

- Nu? Dod šurp!

Pagrābis no Miškas bisi, viņš ar vienu roku atvēra to, ar otru izvilka no kabatas divus koši sarkanus plastmasas stobriņus ar metāla uzgaļiem, iedzina tos stobrā, ar troksni aizcirta to ciet un tad plati ieplestām kājām nostājās tieši ceļa vidū un uzsauca -apdullinoši skaļi:

- Ei! Dakter! Šurp!

Šo saucienu izdzirdējis, ārsts pagrieza pret mums savu maskas slēpto seju, taču nevis metās uz mūsu pusi, bet sazin kāpēc apstājās un sāka saspringti lūkoties tumsā, pūlēdamies mūs kārtīgi saskatīt, it kā pat nemanīdams to, ka cilvēks, kurš bija viņam kliedzis "Stāt!” jau ir atrāvies no kautiņa pārņemtā pūļa un skrien pie viņa, kamēr viņš, nespēdams izlemt, stāv ceļmalā. Pagaidām šis cilvēks, skrējējs, vēl bija viens, pārējie pagaidām bija pārāk aizņemti ar bulkā sagrābtajām somām, un, pēc visa spriežot, viņš nebūt nedomāja sev pievērst lieku uzmanību - tikai vienreiz uzsaucis, viņš pēc tam skrēja jau klusējot, turēdams rokā garu un smagu priekšmetu no metāla, kas brīžam nozaigoja pie slimnīcas sabraukušo automobiļu lukturu gaismā.

- Dakter, skrien! - Serjoža uzsauca, paceldams pie pleca bisi, un tad ārsts salēcās, atskatījās, ieraudzīja cilvēku, kas viņam tuvojās, un beidzot sāka skriet uz mūsu pusi, klupdams un blīkšķinādams savu plastmasas čemodāniņu, bet cilvēks ar lauzni - iespējams, tas pats, kurš pirms neilga brīža bija iesitis Kolam, kas tagad nekustīgi gulēja sniegā, - pēkšņi no visa spēka trieca šo lauzni tieši viņa platajā, neaizsargātajā mugurā. Ārsts pakrita.

- Celies! - Serjoža sauca, uz pakaļējā sēdekļa spalgi rēja suns, es skatījos, kā ārsts neveikli mēģina piecelties, ar vienu roku joprojām spiezdams sev klāt nejēdzīgo plastmasas čemodāniņu, bet cilvēks, kurš bija sviedis lauzni, divos lēcienos pie-drāžas tam, aizripojušam sānis, klāt un no jauna paceļ; viņš domā, ka čemodāniņā ir vakcina, es atskārtu, un arī sāku kliegt:

- Čemodānu! Met zemē čemodānu! - Un tad ārsts, kurš jau bija pieslējies uz ceļiem, it kā izdzirdējis mani, ar pūlēm pagrūda čemodāniņu prom, pēc iespējas tālāk no sevis, un tas rībēdams, ar atvāzušos vāku aizslīdēja pa noblietēto sniegu, taču cilvēks ar lauzni pat nedomāja noliekties un to paņemt, it kā būtu dzinies pakaļ kaut kam pavisam citam, - viņš, ar kāju paspēris čemodāniņu malā, pacēla lauzni virs galvas, plaši un draudīgi atvēzēdamies, “tūlīt viņš iesitīs,” es nodomāju, un tai brīdī Serjoža izšāva.

Tas bija tik negaidīti, ka es aizmiedzu acis - burtiski uz sekundes desmitdaļu un, kad atkal tās atvēru, izrādījās, ka man ir aizkritušas ausis, jo skaņas pēkšņi bija pazudušas - gan suņa riešana, gan kliedzieni; viss, kas notika pēc tam, atgādināja mēmo filmu: es ieraudzīju, ka cilvēks ar lauzni guļ, nogāzies uz muguras, bet ārsts, tagad jau ar tukšām rokām, četrrāpus lien pie mums, tad pieceļas kājās un skrien, bet no ceļa pretējās, tumšās puses, pakaļu grozīdams, parādās atpakaļgaitā braucošs lendkrūzers; kā pūlis, kas līdz šim nebija pievērsis mums uzmanību, uz brīdi sastingst, bet tad nodrebot sairst atsevišķos cilvēku stāvos un sāk virzīties uz mūsu pusi, it kā vientuļais, apdullinošais šāviens to būtu nevis izbiedējis, bet, tieši otrādi, pievilinājis; kā Serjoža pagriežas pret Mišku un atkal kaut ko nedzirdami kliedz, bet Miška atrauj vaļā aizmugures durvis un vienā rāvienā pašļūc sānis, piespiezdams aptrakušo, rejošo suni pie pretējā paneļa, un kā ārsts ar greizi noslīdējušu masku pār seju ienirst mašīnā burtiski ar galvu pa priekšu, bet Serjoža iemet viņam līdzi bisi un ielec savā vietā pie stūres.

Dzirde pie manis atgriezās jau pēc tam, kad mēs rēkdami metāmies uz priekšu, iesviežot riteņu sacelto sniega putekļu mākoņus tieši sejā tiem, kas skrēja pa tumšo ceļu mums pakaļ, un gandrīz saduroties ar lendkrūzeru, kurš pēdējā mirklī paspēja paraut sānis - sekundi paminstinājies, tas iesēdās mums aiz muguras, un mēs traucāmies uz priekšu ar maksimālo iespējamo ātrumu, un tikai tad es izdzirdēju visu uzreiz: gan riešanu, gan mūsu vajātāju neskaidros aurus, gan Andreja balsi, kas no skaļruņiem bezpalīdzīgi atkārtoja: "Puiši! Kas jums tur notiek, puiši? Kas notiek?” Pikapu mēs panācām, jau izbraukuši no pilsētas, - tas ar izslēgtu dzinēju stāvēja turpat ceļa vidū; kolīdz mēs iznirām līkumā, tas nekavējoties devās uz priekšu, taču mums vienalga vajadzēja pamatīgi piebremzēt - smagā, līdz ūkai piekrautā piekabe, kuras dēļ pikaps nevarēja ne pagriezties atpakaļ, ne padot atpakaļgaitā, neļāva tam braukt ātri. Pārliecinājies, ka mēs viņam sekojam, Andrejs beidzot apklusa un atbrīvoja ēteru, bet tajā pašā brīdī sāka runāt tētis.

- Kāda velna pēc, - viņš iesāka. - Kāda, ka tavu māti, velna pēc! Tu vispār spēj iedomāties, tu, nelaimīgais skaut, ar ko tas mums varēja beigties?...

Serjoža neatbildēja.

-... ja viņiem līdzi būtu šaujamais, vienalga kāds! Jebkāds šaujamrīks! Viens šāviens! Viens! - tētis nelabā balsī kliedza.

- Kam bija vajadzīga šī sūda varonība! Tev mašīnā ir sieva! Bērns! Simt litru soļarkas bagāžniekā!

Serjoža klusēja. īstenībā viņš pat nepagrieza galvu, it kā vispār ne vārda nedzirdētu, it kā viņš salonā būtu viens; ar abām rokām ieķēries stūrē, viņš skatījās taisni uz priekšu, un viņa seja, kuru mazdrusciņ apgaismoja pikapa blāvās gabarītugunis, bija atsvešināta un spriega kā cilvēkam, kurš aizmirsis kaut ko ļoti svarīgu un tagad visiem spēkiem pūlas atcerēties. Pēc tam viņš pastiepa roku un neskatīdamies nogrieza rācijai skaņu gandrīz līdz pašam minimumam, pārvēršot tēta'saniknoto runu par tikko dzirdamu kvākšķēšanu, kas gan burtiski pēc dažām minūtēm aprāvās un mitējās, un tad mašīnā iestājās klusums, kurā bija dzirdams, kā čīkst pārāk smagi piekrautās piekabes amortizatori, kā pa jumtu blākšķinās sniegā sasalušas celofāna plēves gabals un kā uz pakaļējā sēdekļa saraustīti elso suns.

Nē, neko nejūtu, - viņš pēdīgi ierunājās un pašūpoja galvu. - Visu laiku domāju, kad beidzot tas notiks. No paša sākuma visu laiku domāju: agri vai vēlu man to nāksies izdarīt. Tu saproti, Aņka? Agri vai vēlu man nāksies kādu nogalināt. Es taču viņu nošāvu, ja? - Intonācija bija jautājoša, taču viņš tā arī nepagrieza galvu, it kā runādams pats ar sevi, tādēļ es neko neatbildēju - neviens neatbildēja.

Es baidījos, ka nespēšu, - viņš teica. - Lai gan nē, es zināju, ka spēšu, ja vajadzēs, bet visu laiku domāju, ka pēc tam, kad tas būs... zini, kā viņi filmās vienmēr apgalvo, tu vienmēr atcerēsies to cilvēku, kuru pirmo nogalināji, tu vairs nekad nebūsi tāds pats kā agrāk... zini, ja? - Un, kaut arī viņš vēl joprojām uz mani neskatījās, šoreiz es tomēr pamāju, vienkārši piesardzīgi nolaidu zodu lejā un pēc tam atkal pacēlu augšup.

-Tikai es nezin kāpēc neko nejūtu, - viņš ar kaut kādu mokošu izbrīnu sacīja, - vispār neko. It kā būtu izšāvis šautuvē. Es izšāvu - viņš nokrita. Tik vien. Pēc tam viņi sāka skriet, mēs sākām braukt, un es visu laiku domāju - tūlīt, tūlīt tā sajūta mani panāks un, nezinu, vajadzēs apstāties, man varbūt sametīsies nelabi, ko vēl cilvēki dara tādās situācijās? Man pat sirds nepukst ātrāk, velns ar ārā. Kas ar mani, Aņka? Kas es esmu par cilvēku? - Un te viņš beidzot paskatījās uz mani un es - uz viņu. Un vēlreiz paskatījos. Un tad teicu - stingri, tik stingri, cik vien spēju:

- Tu esi labs cilvēks. Dzirdi? Tu esi labs. Vienkārši mēs tagad laikam tiešām esam kā šautuvē. Viss šis ceļš, visa šī planēta šobrīd ir kā viena liela draņķa šautuve.

* * *

Runāt ārsts nesāka uzreiz - jau tālu aizmugurē bija palikusi neaizsargātā slimnīca un baismīgais pūlis pie tās, jau bija nozudusi visa šī mazā pilsētiņa, slima, iebiedēta un bīstama, jau atkal ceļš bija tukšs un mierīgs, bet viņš vēl arvien sēdēja klusēdams, neērti sakumpis uz pakaļējā sēdekļa. Vietas aizmugurē bija pavisam nedaudz - ar pūlēm nomierinājis suni, Miška centīgi atvirzījās iespējami tālāk no ārsta, lai dotu viņam iespēju iekārtoties ērtāk, bet tas, liekas, nepamanīja nedz Miškas pūliņus, nedz tukšumu, kas bija uzradies starp viņiem, un turpināja sēdēt tajā pašā saspringtajā pozā, ne reizi nepakustējies kopš tā brīža, kad aizelsies ievēlās mašīnā. Visbeidzot viņš nopūtās un pacēla galvu.

Man jums jāpateicas, - viņš diezgan klusi ierunājās, - pēc visa spriežot, jūs man izglābāt dzīvību.

Ne vārda nesacīdams, Serjoža pamāja.

- Nē, paklausieties, - tad bilda ārsts, - es tik tiešām esmu jums ļoti pateicīgs. Ja nebūtu jūs... - Viņa teikums palika gaisā karājamies tāpat kā iepriekšējais, un kādu laiku viņš turpināja skatīties Serjožam pakausī, uzstājīgi un bažīgi; bija redzams, ka viņam izmisīgi nepieciešams izdzirdēt kaut kādu atbildi -vienalga kādu, bet es lūkojos uz viņu un mocījos, pūlēdamās izdomāt kaut ko uzmundrinošu, man gribējās pateikt “neuztraucieties, viss jau ir beidzies”, piemēram, vai “galvenais, ka jūs esat dzīvs”, taču pēc tam man atmiņā atausa Koļa, kurš nekustīgi gulēja sniegā, viņa ieplestās acis un nejēdzīgā cigarete aiz auss, un es neteicu neko.

- Nesaprotu, - viņš atkal ierunājās uh saviebies berzēja pieri, - neparko nespēju saprast, kā tā varēja gadīties... mēs bijām viņu pēdējā cerība, jūs saprotat?... viņi bija spiesti gaidīt trīs nedēļas, un viņi... vārdu sakot, viņi domāja, ka mēs vairs neatgriezīsimies. Ka neviens neatbrauks. Un, kad mēs tomēr atbraucām, viņi... Iedomājieties, - viņš pārtrauca pats sevi un, Serjožam vēl aizvien nereaģējot, pagriezās pret Mišku un saķēra viņu aiz pleca, - iedomājieties, ka jūs gaidāt palīdzību. Ilgi, vairākas nedēļas. Un jums apkārt visi mirst. Bet jūs gaidāt. Un jūs, iespējams, arī jau esat slims vai slims ir kāds no jūsu tuviniekiem, jūsu bērns, piemēram. Vai māte. Jūs saprotat?

Miška sabijies palocīja galvu, un ārsts uzreiz beidza viņu purināt, nolaida rokas un atkal it kā saguma, drūmi lūkodamies gridā.

Es pie visa esmu vainīgs, - viņš pēc klusuma brīža sacīja,

- es mēģināju viņiem paskaidrot, bet man negribējās uzreiz atņemt viņiem cerību, un es pateicu - zāles. Biju cerējis, ka viņi mani uzklausīs, es viņiem pastāstītu, ka tā nav vakcīna, ka, visticamāk, tā vispār nepalīdzēs, lai vai kā, saslimušajiem tā vairs nepalīdzēs pilnīgi noteikti... man vajadzēja pateikt citādi, - viņš izmisīgā balsī teica un ar sažņaugtu dūri uzsita sev pa ceļgalu, bet pēc tam atkal pacēla acis - tagad viņš raudzījās uz mani.

- Man vajadzēja palikt, - viņš teica, - tagad viņi visi nomirs. Ari tāpat nomirtu, protams, bet es zinu, kā atvieglot... un tagad nav neviena, kurš to spētu. Es esmu vainīgs.

- Viņi jūs nosistu, - pēkšņi teica Serjoža, un viņa balss skanēja dobji un naidīgi, - nosita Koļu un būtu nosituši jūs, pēc tam vēl mazliet pasistu nost cits citu, tikai tad izlasītu instrukciju un saprastu, ka šīs jūsu zāles viņiem nepalīdzēs.

- Jā, Koļa, - klusi noteica ārsts, atkal paceldams roku. - Aizmiedzis acis, viņš vēlreiz no visa spēka paberzēja pieri un kādu laiku sēdēja, neko nesacīdams, neatraudams roku no sejas, bet tad pēkšņi iztaisnojās, pieliecās uz priekšu un sāka runāt - ātri, neatlaidīgi: - Tikai, lūdzu, nedomājiet par viņiem neko sliktu. Daudzus no viņiem es pazīstu... pazinu personiski, viņi bija parasti cilvēki un nemūžam nebūtu tā darījuši, ja ne... vienkārši gandrīz visi no viņiem jau bija slimi, jūs saprotat?...

Vajag viņu kaut kā apturēt, es domāju, vajag ātri viņu apturēt, lai viņš vairs neko neteiktu, jo nevienam no mums - un it īpaši Serjožam - šī taisnošanās nav vajadzīga, mums neko no tā visa nevajag zināt: kas viņi bija, šie cilvēki, kā viņus sauca - ja viņš tagad mums to visu pastāstīs, mēs vairs nevarēsim domāt, ka Serjoža šāva uz nesaprātīgu, bīstamu dzīvnieku, nevis uz cilvēku. Nevis uz cilvēku. Laikam arī pats ārsts bija par to iedomājies - ar novēlošanos, tomēr iedomājies, jo pēkšņi viņš samin-stinājās vārda vidū un apklusa, stingi skatīdamies ārā pa logu uz baltajiem, sasalušajiem kokiem, kuri slīdēja garām lēni kā verstu stabi.

- Bet ko teica galvenais ārsts? - es jautāju, lai vismaz kaut ko sacītu. - Nu, tas, kurš aizsūtīja jūs pēc vakcīnas. Viņš tur bija?

- Viņš ir miris, - galvu nepagriezdams, vienkārši atbildēja ārsts, - nomira pašā sākumā, jau pirmās nedēļas beigās. Inficējās un nomira.

Pagāja neilgs brīdis, un, gan jau pēc mums nedzirdamām pārrunām pa rāciju, pikaps piebremzēja, lai palaistu pa priekšu lendkrūzeru, kurš tikām bija braucis kolonnas beigās; piebraucis mums blakus, lielais, melnais automobilis uz mirkli piestāja, pasažiera puses loga stikls nolaidās, un mēs ieraudzījām Marinas bālo profilu, bet uzreiz aiz tā - tēta drūmo fizionomiju. Pārliecies pāri pilnīgi nekustīgajai Marinai, tētis izbāza galvu ārā un ar rokas mājienu lika Serjožam atvērt logu.

- Rāciju ieslēdz, - viņš īsi noteica, - Andrjuha saka - pēc desmit kilometriem ir vēl viens ciems.

- Tēt... - Serjoža gribēja ko sacīt, bet tēvs viņu pārtrauca: Ieslēdz rāciju, un viss. Nav īstais brīdis, vēlāk parunāsim.

Serjoža piekrizdams palocīja galvu un pastiepa roku uz rācijas pusi, bet tajā brīdī no lendkrūzera pēkšņi atskanēja savāds troksnis - neiederīgs un negaidīts, it kā salonā negaidot būtu iegaudojies suns; pacēluši acis, mēs ieraudzījām, ka Marina, ar plecu pagrūdusi tēti sānis, drudžaini darbojas gar durvīm.

- Marina... kas ar tevi, Marina, - pārsteigts taujāja tētis, taču viņa jau bija atrāvusi durvis vaļā, viegli izlēkusi sniegā un, jancīgi mētādama tievās kājas uz sāniem, skrēja pāri ceļam uz koku pusi, apstājoties pašā meža malā, it kā neuzdrīkstēdamās to šķērsot; pēc tam viņa pagāja dažus soļus atpakaļ uz mašīnas pusi, bet beigās apstājās un nozvārodamās noslīga tupus, ar pirkstiem ieķērusies matos.

Padžēro acīmredzot atradās vistuvāk tai vietai, kur viņa bija palikusi, tādēļ es pie viņas paspēju pieiet, pirms to bija izdarījuši pārējie; man aizmugurē tikai sāka vērties automobiļu durvis, kad es jau biju pavisam blakus, un tai brīdī savādā skaņa - garš, dobjš kauciens - pēkšņi atskanēja vēlreiz, un es izbīlī sapratu, ka tā nāk no viņas; viņas mute bija ciet, un viss viņas ķermenis spēcīgi drebēja. Es stāvēju viņai līdzās, nezinādama, ko man tagad darīt, neuzdrīkstēdamās viņu uzrunāt vai uzlikt roku uz pleca, it kā, sajutusi manu pieskārienu, viņa varētu izdarīt jebko -atgrūst mani, iesist vai pat iekost. Negaidot viņa nolaida rokas un ieskatījās man tieši acīs.

- Es vairs nevaru, - viņa caur sakostiem zobiem izdvesa - tā varētu runāt līdz nāvei nosalis cilvēks, tik ļoti nosalis, ka žokļi viņam vairs neklausa, - vairs nevaru.

- Kas atgadījies? - Blakus iegurkstējās soļi, un pa vienam pienāca pārējie.

- Tā, celies augšā, - īgni pavēlēja tētis, - mums nav laika visādām šitādām sievišķu stulbībām, jābrauc.

- Nē! - viņa nikni purināja galvu. - Es nebraukšu. Nebraukšu!

- Ko nozīmē - nebrauksi? - Tētis pietupās viņai blakus un satvēra viņu aiz pleca. - Te paliksi, vai? Nu viss, pietiek, celies augšā, ejam uz mašīnu, mums vēl trīssimt kilometri jānomauc, un, jo vairāk paspēsim nobraukt pa tumsu... - Tai brīdī viņa nokratīja tēta roku.

- Mēs nenokļūsim galā, - viņa lēni un skaidri teica un tad, piecēlusies kājās, apņēma sevi abām rokām ap pleciem un soli atkāpās, it kā gatavodamās mesties prom un aizskriet tālu jo tālu sastingušā, melnā meža biezoknī, ja tikai kāds vēlreiz mēģinās viņai pieskarties. - Mēs nemūžam netiksim līdz galam, jūs tiešām vēl neesat sapratuši? Šis drausmīgais ceļš nekad nebeigsies, mēs braucam un braucam, un nekā, un šie cilvēki, slimi, nikni, viņu kļūst arvien vairāk, es nebraukšu!... - Un viņa spēra kāju pie zemes, muļķīgi, stūrgalvīgi, bezjēdzīgi, un es nodomāju - tas atgādina nesmuku bērna skandalēšanos rotaļlietu veikalā, un kaut kādā mērā jau biju gatava tam, ka viņa savā švītīgajā baltajā kombinezonā tūlīt noliksies uz muguras un sāks dauzīt kājas pa irdeno sniegu, bet mēs, pieaugušie, stāvēsim apkārt un skatīsimies, neērtības sajūtas un bezpalīdzīgu dusmu pārņemti, taču kāda cita manis daļiņa viņu traki, neprātīgi apskauda, jo pēc vārdiem “pēc desmit kilometriem ir vēl viens ciems” arī mana sirds bija nošļūkusi kaut kur pakrūtē un arī man, tieši tāpat kā viņai, šai brīdī vairāk par visu uz pasaules gribējās izskriet no mašīnas un kliegt “negribu, nebraukšu” jau apzinoties, ka būs vien jābrauc, ka citas izejas nav, vajag vienkārši atdot šis bailes, izspļaut tās tieši melnajās bezzvaigžņu debesīs, ceļu apstājušajos vienaldzīgajos, ledū kaltajos koku stumbrds, izpūst to, izkliedzot sadalīt starp visiem pārējiem, lai tās mani vairs nekrimstu, jo, kamēr mēs par tām nerunājam, kamēr tēlojam, ka mums nav bail, tās kremt katru no mums pa vienam, un to patiešām gandrīz vairs nav iespējams izturēt.

- Histēriķe, - ne visai skaļi nicīgi noteica Ira, un es nodomāju: lūk, iemesls, kāpēc es nevaru atļauties izdarit to pašu, bet Marina, apsviedusies viņai pretī, pēkšņi nejauki atieza zobus un kliedza - nikni un sparīgi:

- Un tu laikam esi tā drosmīgā, ja? Tev nav bail! Nav bail? Mēs netiksim līdz galam, netiksim, nu kā jūs to nesaprotat!...

- Vajag ožamo spirtu, - ierunājās ārsts, - varbūt kādam aptieciņā ir...

- Nevajag ožamo spirtu, - viņu pārtrauca Ļoņa, kuram beidzot bija izdevies izrāpties no mašīnas un elšot atnākt līdz ceļa vidum, - paejiet nost.

Biju puslīdz pārliecināta, ka viņš tūlīt Marinai iesitis - atvēzēsies un ar īsu, skopu kustību iekraus pa vaigu tā, ka viņas galva atgāzīsies, zobi nožvarkstēs, un tad viņa nomierināsies un beidzot vienreiz vairs nekliegs -, taču nē, viņš noliecās, pagrāba pilnu riekšavu pūkainā, baltā sniega, kā grasīdamies nezin kāpēc uztaisīt sniega piku, pēc tam ar brīvo roku pievilka - gandrīz pierāva - sievu sev klāt un atvēzēdamies spēcīgi piespieda sniega pilno delnu pie viņas sejas. Iestājās klusums. Krietnu brīdi viņi tāpat arī stāvēja - nekustoties; pēc tam viņš noņēma roku. Marina izspļāva sniegu. Gan skropstas, gan uzacis viņai bija baltas.

- Atvainojiet, - viņa teica.

Mēs devāmies atpakaļ pie mašinām, atstājot viņus uz ceļa divatā; sēzdamās savā vietā priekšējā sēdeklī, es atskatījos un redzēju, ka viņa stāv nolaistām rokām un pret viņu paceltu galvu, bet viņš uzmanīgi ar pirkstu galiņiem tīra sniegu no viņas sejas.

Un pēc tam mēs atkal braucām - ne pārāk ātri, piesardzīgi, ar pūlēm pārvarēdami sapūsto sniegu; jau pēc tam, kad garām bija aizzibējis izbiedēts, pieklusis - bet varbūt vienkārši jau miris - ciems, ārsts beidzot saņēmās iztraucēt mašīnā valdošo klusumu un nedroši apjautājās:

- Sakiet, bet uz kurieni īsti jūs braucat?

- Uz augšu, uz Medvežjegorsku, - nelabprāt, neatskatīdamies atbildēja Serjoža, - bet pēc tam pa kreisi, tuvāk robežai. Uz ezeru.

Uz ezeru? - ārsts pārjautāja. - Piedodiet, ka es tāds ziņkārīgs, bet vai jums vajadzīgs kāds noteikts ezers? Nešaubos, ka esat paspējuši ievērot - ezeri te ir kuplā skaitā. - Viņš pasmaidīja.

Ticiet man, mēs pilnīgi skaidri zinām, uz kādu ezeru braucam, - saērcināts attrauca Serjoža, - un es šaubos, vai jūs varat mums piedāvāt labāku plānu. - Un es nodomāju: tu neesi dusmīgs uz ārstu, vienkārši mēs jau esam pārāk tuvu, jau gandrīz esam galā, un tev arī bail - tāpat kā Marinai, tāpat kā man, kā mums visiem -, ka tad, kad būsim tur nokļuvuši - ja mēs tur nokļūsim pēkšņi izrādīsies, ka šis plāns nepavisam nav tik lielisks, jo varbūt nekādas mājas tur jau vairs nav vai tā vienkārši izrādīsies aizņemta, un tāpēc tev ir bail, vai visu nevajadzēs sākt no sākuma, un tam mums vairs nav ne spēku, ne resursu.

- Nu, ko jūs, - ārsts steidzās atbildēt Serjožas pakausim un piespieda roku pie krūtīm, - es nepavisam negribēju... es nešaubos, ka jūs zināt, ko darāt, - un sāka māt ar galvu, it kā Serjoža viņu varētu redzēt, bet tad, uzdūries manam skatienam, uzreiz beidza māt un sacīja, šķiet, pat mazliet izbijies: - Pagaidiet, vai tiešām jūs nodomājāt... nu protams, ka nodomājāt... es uzgāzos jums virsū kā sniegs uz galvas, un jūs tagad droši vien domājat, kur mani likt. Lūdzu, neuztraucieties, es nepavisam negrasos jūs apgrūtināt! Tepat pie šī ceļa... tieši uz rajona robežas mums ir vēl viena slimnīca... tas ir, ne jau gluži slimnīca, protams -feldšeru punkts. Tas ir Pjalmā, taisni pa ceļam uz Medvežje-gorsku, jums nevajadzēs mest līkumu, es tur vienkārši izkāpšu, un viss!

- Nu, kāpēc jūs, velns ar ārā, domājat, ka tur kāds vēl ir palicis, tajā jūsu Pjalmā? - noprasīja Serjoža. - Vai ka viņi priecāsies, jūs redzot?

Ārsts pavēra muti, lai viņam atbildētu, bet tad sāka mirkšķināt acis un vairs neko neteica.

Laikam tieši no šī klusuma, kas pēc tam nospieda gaisu, - tā bija smaga, gandrīz naidīga klusēšana - es uz kādu laiku iesnaudos: seklā, virspusējā miegā, tādā, ka sajūti katru mašīnas palēk-šanos grambā un ar labajiem deniņiem mani aukstumu, kas nāk no loga stikla; ja kāds būtu ierunājies, es uzreiz pamostos, taču Serjoža visu uzmanību veltīja mašīnas vadīšanai, ārsts mēmi sēdēja aizmugurē, un pat rācija klusēja - tagad, nakts vidū, uz šī tukšā ceļa vienkārši nebija, par ko runāt. Tomēr, kolīdz mēs apstājāmies, es tūlīt pat atvēru acis un palūkojos apkārt.

- Kas noticis? Kāpēc stāvam?

- Tūlīt uzzināsim, - Serjoža atbildēja un paņēma rokā rāciju.

- Tēt, kas lēcies?

- Te ir pārbrauktuve, - tai pašā brīdī atbildēja tētis.

- Pārbrauktuve? Un kas tad ir? - Serjoža brīnījās. - Tu taču nedomā, ka var nākt vilciens?

- Par vilcienu nezinu, - tētis īgni atbildēja, - taču pārbrauktuve ir ciet.

- Ai, nu, liecies mierā, - Serjoža atkal piedeva gāzi, padžēro apgāja apkārt pikapam, paripoja vēl mazliet uz priekšu un apstājās blakus lendkrūzeram, pretējā joslā; mūsu lukturu gaisma atdūrās pret nolaisto, vējā mazliet drebošo sarkanbalto barjeru.

Pēc visa spriežot, tas bija kāds mazāk nozīmīgs dzelzceļa atzars - uz šīm šaurajām, aizputinātajām sliedēm skatoties, bija grūti iztēloties, ka tās kaut vai pēc tūkstoš kilometriem spēj aizvest līdz lielai, spoži apgaismotai, trokšņainai stacijai; es drīzāk biju gatava noticēt, ka šis šmaugās metāla strēmeles, kas līču loču nozuda nekurienē, beigās vienkārši aprausies kaut kur meža vidū, ņems un beigsies, un no sniega apakšas rēgosies sarūsējuši stumbeņi. Nodzisušais semafors, mazā, aiznaglotā būdiņa - viss liecināja par to, ka šī pārbrauktuve ir pamesta; tomēr uzreiz aiz svītrainās barjeras vīdēja divas masīvas, neviesmīlīgi saslietas plātnes, kas mums ceļu aizšķērsoja tikpat droši un pamatīgi kā betona žogs.

- Nedomā kāpt ārā no mašīnas, - saspringti teica tētis,

- man tas viss nepatīk.

No malas tas noteikti izskatījās bezgala smieklīgi, es domāju, kamēr mēs stāvējām ar ieslēgtiem dzinējiem, piepūlēdami acis, raugoties tumsā, kas mūs ielenca no visām pusēm, un neuzdrīkstēdamies iziet uz ceļa, - trīs mašīnas pie nolaistas barjeras tukša, izsaluša meža vidū, kaut kur pašā pasaules malā, vietā, par kuras pastāvēšanu es pirms dažām nedēļām pat nenojautu, kura izskatās tā, it kā cilvēki te pēdējo reizi būtu manīti pirms vairākiem desmitiem gadu.

- Ne velna neredzu, - Serjoža mikrofonā teica, - vajadzēs vien kāpt ārā. Miška, padod bisi.

- Pagaidi, - atsaucās tētis, - es eju līdzi.

Miegainais Miška sāka taustīties sev zeiVi kājām pēc bises, un, kolīdz viņš to izvilka no sēdekļa apakšas un pacēla augstāk, gatavs nodot Serjožam tajā pašā brīdī, kad atvērsies pasažiera durvis, man nāsīs pēkšņi iecirtās asais, rūgtenais šaujampulvera smārds - un, ieelpojusi šo smārdu, es uzreiz sajutu, ka tas viss ne mazākajā mērā nav smieklīgi.

Grasīdamies izkāpt no mašīnas, Serjoža vispirms pagriezās pret mani un nopietni sacīja:

- Aņa, es gribu, lai tu apsēdies pie stūres.

- Kāpēc? - es izbijusies jautāju.

- Gadījumam, ja pēkšņi kaut kas noies greizi, - viņš teica.

- Tu saproti? - Un pēc tam palūkojās uz mani uzmanīgāk un piebilda: - Iztēlojies, ka mēs aplaupām banku. Kādam jāpaliek pie stūres, tas arī viss. - Un viņš pasmaidīja un, atvēris durvis, izkāpa ceļmalā; viņam sekojot, bez mazākās iespējas iebilst, izkāpt nācās arī man.

Apsēdusies pie stūres, gatava kuru katru brīdi spiest gāzes pedāli, vēroju, kā tētis un Serjoža lēni, visu laiku skatīdamies apkārt, pieiet pie barjeras un panirst tai apakšā, kā Serjoža pūlas nolaist vienu no smagajām platformām, kas izaicinoši rēgojās no sniega apakšas, bet platforma nepadodas, pat nepakustas no viņa kājas spērieniem; kā tētis pēc tam mēģina ar plecu izlauzt dežuranta būdas aiznaglotās durvis - bez panākumiem; tad viņi lūko to izdarīt kopā - un durvis beidzot neiztur, ar skaļu brākšķi ielūstot, un, kamēr tētis stāv uz sliekšņa, raudzīdamies apkārt un turēdams gatavībā karabīni, Serjoža nozūd būdā, taču jau burtiski pēc dažām minūtēm atkal parādās ārā; un kā viņi steigšus nāk atpakaļ uz mašīnu pusi. Kad abi jau bija tikai pāris soļu attālumā, es nolaidu stiklu.

- Nu, kā?

- Bezcerīgi, - Serjoža satriekts atbildēja, - pat ja es spētu tikt skaidrībā ar visiem tiem automātiskajiem murgiem, elektrības vienalga nav. Mums neizdosies tās dabūt lejā.

No aizmugures negaidot atskanēja pieklājīga iekāsēšanās.

- Es, protams, varu aloties, bet, manuprāt, tā ir Pjalma, -teica ārsts. - Vai kāds no jums gadījuma pēc nav pievērsis uzmanību ceļa rādītājiem? Jāatzīstas, es biju nedaudz iesnaudies...

- Un ko tagad darīt? - es Serjožam jautāju.

- Pagaidām nezinu, - Serjoža atbildēja, - tūlīt, ļauj man padomāt.

- Varbūt, ja kārtīgi ieskrietos?... - es iesāku, taču viņš purināja galvu.

- Traka neesi. Tikai mašīnu sadauzīsim, un tad gan mums pavisam noteikti būs vāks. Šis platformas ir projektētas tā, ka pat fūre neizbrauktu, kur nu vēl mēs.

- Es esmu pārliecināts, ka tā ir Pjalma! - triumfējoši paziņoja ārsts no pakaļējā sēdekļa.

- Nu pagaidi tak ar to savu Pjalmu! - uzbrēca tētis. - Pjalma, šmjalma, kāda starpība!... Te aiz katra krūma var būt nolīdis jebkurš, kam vien labpatīk! Apšaus mūs kā zaķus!

- Puiši, es izkāpšu, labi? - skaļrunī atskanēja Andreja balss, un, atbildi negaidot, viņa raženais stāvs parādījās uz ceļa un platiem soļiem nāca uz mūsu pusi. - Ir viena ideja, - viņš teica, pienācis tuvāk, - vajadzēs rezerves riteņus un pāris dēļu.

Barjeras, kuras pacelt izrādījās tikpat neiespējami kā nolaist smagās betona platformas, Serjoža vienkārši pārcirta pušu ar cirvi un nometa ceļmalā: sākumā pirmo, kas bija mums aizšķērsojusi ceļu, bet pēc tam otru, kas drebēja vējā sliežu otrā pusē. Rezerves riteņi, kā izrādījās, mums bija tikai divi - uz brītiņu piegājis pie lendkrūzera, tētis skriešus atgriezās pie mums un sašutis pavēstīja:

- Tam ākstam nav rezerves riteņa! Tukša kuļķene pakaļā! Andrjuha, kā tev šķiet, ar diviem mums pietiks?

- Paliksim tieši zem riteņiem, - Andrejs ierosināja, - pa virsu dēļus, vajadzētu pietikt.

- Es taču teicu, ka vajadzēja ņemt līdzi vitaras riepas, -nelaimīgs sacīja tētis.

- Miška, kāp ārā, - Serjoža viņu pārtrauca, - ņem manu bisi. Ja kāds uzrodas - vienalga kas -, šauj bez brīdinājuma, saprati?

Miška sajūsmināts māja ar galvu un kāpa ārā, viņam līdzi izlēca suns, un mēs ar ārstu, palikuši mašīnā vieni, skatījāmies, kā vīrieši skrūvē nost rezerves riteņus un novieto tos zem izslietajiem plākšņu galiem, kā tētis steidzīgi, šķaidīdams skaidas uz visām pusēm, sacērt būdiņas koka durvis, kuras sadalās garās, nelīdzenās daļās ar robainām malām, bet Miška visu šo laiku ar paslietu bisi stāv ceļmalā sasprindzis un svarīgs; neviens no mums nebija riskējis izslēgt dzinēju, un, jūtot, kā zem manas rokas dreb ātrumu pārslēga svira, es domāju: ak kungs, šī ir kaut kāda stulba, lēta šausmu filma, "zē” kategorijas, kā mēs tā esam iepērušies, un vēl domāju: ja tas tiešām ir slēpnis un cilvēki, kuri ir paslējuši šīs plāksnes, līdz šim nav mums uzbrukuši vienkārši tāpēc, ka gaida, līdz mēs zaudēsim modrību un vairs neskatīsimies apkārt, vai Miškas sīkais stāvs ar bisi būs pietiekami biedīgs, lai viņi nelīstu klāt? Ja nu kāds - neredzams, tumsā paslēpies - jau tur pirkstu uz gaiļa, tikai nolūkodams īsto brīdi? Un, pat ja viņiem nav ar ko šaut, kas notiks, ja viņi visi piepeši uzradīsies uz ceļa, iznirs no koku aizsega, vai viņš spēs izšaut? Un, ja spēs, - cik šāvienu ir viņa rīcībā: viens? divi?

- ... mūsu feldšeru punkts, mēs vienkārši esam mazliet pašāvušies garām sazarojumam, - ārsts laikam runāja jau labu bridi, viņa balss bija mierīga, bažu neiekrāsota - tieši otrādi, tajā jautās kaut kāda neiederīga, priecīga nepacietība -, bet es raudzījos ārā pa logu, neuzdrīkstēdamās ne acu pamirkšķināt, baidīdamās novērst skatienu no Miškas, no tēta un Serjožas. No kurienes viņi uzradīsies? Varbūt tepat Miškam aiz muguras, tā, ka viņš nepaspēs laikus tos pamanīt? Vai no aizmugures, gar pikapu - ir tik tumšs, ka spogulī ceļu gandrīz nevar redzēt, patiešām, varbūt šajā pašā brīdī kāds uzmanīgi lavās mums klāt. Sasodītā svira zem manas delnas drebēja vienā drebēšanā, bet ārsts runāja un neparko nerimās:

-... te nav tālu, tikai pāris kilometru, man vajadzēja agrāk pateikt, es vienkārši biju iesnaudies, jūs saprotat, mēs divas diennaktis gandrīz nemaz nebijām gulējuši...

- Tak paklusējiet vienreiz, dieva dēļ! - es uzbrēcu. - Vienkārši paklusējiet, labi? - Un viņš tūlīt pat mitējās, norīdams nepabeigtā teikuma atlūzu.

Visa operācija ilga minūtes desmit, ne vairāk - vispēdīgi, nodevis karabini Serjožam, tētis piesēdās pie stūres, un lend-krūzers piesardzīgi uzrāpoja uz paštaisītā tilta, kas bija uzbūvēts no diviem rezerves riteņiem un pušu pārskaldītām durvīm: koks žēlabaini iečīkstējās, tomēr acīmredzami nedrošā konstrukcija izturēja; otra plāksne, kas rēgojās pārbrauktuves pretējā pusē, samanījusi smago automobili, dārdēdama nolaidās pati no sevis, uzsviežot gaisā sniega putekļu mākoni. Nākamo pāri sliedēm sūtījām pikapu ar piekabi, kas draudīgi šķiebās te uz vienu, te uz otru pusi, un, pirms vēl tas bija apstājies, es jau spiedu uz gāzi un trencos uz priekšu - nelikdamās dzirdam Serjožas nesaprotamos saucienus, riskējot netrāpīt uz ļodzīgajām laipām un iestrēgt -, lai tikai nepaliktu šajā sliežu pusē viena pati; otrā pusē nobremzējusi, sajutu, ka manas delnas ir slapjas un gar mugurkaulu uz leju rit auksta sviedru straumīte.

- Aiziešu savākt tos riteņus, un varam doties tālāk, - Serjoža sacīja, piemiegdams man ar aci.

Tajā pašā brīdi ārsts, kurš visu šo laiku bija aizskarti klusējis uz pakaļējā sēdekļa, piepeši sarosījās un kāpa ārā.

- Pagaidiet, - viņš pasauca Serjožu, bet tas jau noņēmās ar rezerves riteņiem un laikam nebija dzirdējis, tādēļ ārsts devās atpakaļ uz sliežu pusi. Viņš kustējās ne visai veikli un manāmi piekliboja - acīmredzot lauznis, ar kuru bija metis tas cilvēks pie slimnīcas, bija trāpījis viņam ne pa jokam. Nonācis pie Serjo-žas, viņš tam kaut ko sacīja - vārdus saklausīt nebija iespējams, taču es redzēju, ka Serjoža izslējās taisni un kādu laiku klusēdams klausās, bet ārsts, lūkodamies uz viņu no apakšas, sparīgi vicina rokas. Vispēdīgi Serjoža pakratīja galvu un, paņēmis katrā rokā pa smagajam ritenim, nāca atpakaļ, bet ārsts kliboja viņam pakaļ.

-... es varu kājām aiziet, te nepavisam nav tālu, - viņš runāja, nedroši smaidīdams, - nekādas bagāžas, kā jau redzat, man nav, tā nu...

- Nemuldiet, - Serjoža neļāva viņam izteikties līdz galam, jau stāvēdams blakus mašīnai, rezerves riteņus nokrāvis sniegā.

- Nu kāds feldšeru punkts, dīvainais cilvēk? Kāds tur var būt punkts? Kāpiet mašīnā un netraucējiet! - Un viņš aizgriezās, ķerdamies pie riteņa pieskrūvēšanas, bet ārsts nošļukušiem pleciem kādu laiciņu pastāvēja blakus, tad nopūtās un kāpa atpakaļ mašīnā.

* * *

Līdz Medvežjegorskai atlikušie simt kilometri mums prasīja daudz vairāk laika, nekā bijām gaidījuši, - ceļš pārbrauktuves viņā pusē izskatījās tā, it kā pa to jau vairākas nedēļas neviens nebūtu braucis, un, ja nebūtu koku, blīvi saaugušu gar abām malām, nebūtu iespējams uzminēt, kur tas vispār atrodas. Zem biezās sniega kārtas, kas dažviet sniedzās līdz pusritenim, bet citur bija sasalusi sērsnā, kura, nepārtraukti, neizturami krakšķot, lūza no mūsu mašīnu smaguma, varēja slēpties jebkādi pārsteigumi, kas spētu apturēt mūs šepat, kad līdz galamērķim atlicis vairs tīrais nieks. Taču arī tad, ja mēs nebaidītos no bedrēm un nekādi nesaskatāmajām sniega kāpām, virzīties uz priekšu ātrāk nebija iespējams: piedodot gāzi, dzinēji uzreiz sāka bezspēcīgi gaudot un riteņi draudīgi buksēja. Jau pēc pirmās stundas, laužoties uz priekšu pa šo neizbraucamo ceļu, kas acīmredzami pretojās mūsu iebrukumam, šķita, ka mašīnas uz priekšu dzen nevis degviela, kas, sadegot bākās un darbinot noslēpumainu dzelzs pildījumu, liek riteņiem griezties, bet gan nemitīga un izmisiga gribas piepūle katrā no mums, kas sēdēja šo automobiļu iekšienē.

Neviens negulēja - fonā skanēja aizvainota, aizelšoties izgrūsta motoru rēkoņa, nevienmērīgi izrāvieni mijās ar piesardzīgu slīdēšanu, pa skaļruņiem bija dzirdama tēta lamāšanās, un aizmigt šā vai tā nebija iespējams; un es, sēdēdama blakus Serjožam, kurš, sakodis zobus, ar abām rokām turēja stūri, kas visu laiku rāvās prom', baidījos novērst skatienu no ceļa, baidījos aizvērt acis kaut uz sekundi, it kā tieši no mana skatiena būtu atkarīgs katrs nākamais metru desmits, un nemitīgi pieķēru sevi no visa spēka sažņaudzam dūres - tā, ka delnās paliek sāpīgas nagu rievas. Reizēm bijām spiesti apstāties - vai nu tāpēc, ka pārkrautā piekabe izšļūca no iebrauktajām risēm, vai ari tāpēc, ka irdenā sniega grēda lendkrūzera platā purna priekšā kļuva pārāk masīva un tas vairs nespēja izkustēties no vietas; un tad visi, pat Miška, pat klibojošais ārsts, izlēca uz ceļa un, smagi brienot pa kupenām, šķūrēja tās nost: ar lāpstām, kājām un tāpat ar rokām. Mēs visi tagad steidzāmies/steidzāmies neprātīgi, neatvēlēdami sev ne mirkli vilcināšanās - nekādu atpūtas pieturu, nekādu pīppaužu; gaisā bija sabiezējusi tāda kā nemierīga, neatliekama steidzamība, kuru, esmu pārliecināta, neviens no mums nespētu sev izskaidrot, taču sajuta katrs.

Mēs bijām tik pārņemti, ka pat nepamanījām rītausmu, kas taču droši vien bija ilgusi labu brīdi, - garā ziemas nakts, kas šķita bezgalīga, mūsu uztverē beidzās pārlieku pēkšņi; vienā no šīm mūsu piespiedu pieturām es vienkārši pacēlu acis pret debesīm un ieraudzīju, ka tām ir zudusi bezdibenīgā, melnā caurspī-dība, - tagad tās slīga pār mūsu galvām kā zemi, netīri pelēki griesti.

- Jau ir rīts, - es teicu Serjožam, kad mēs gājām atpakaļ uz mašīnu.

- Velns ar ārā, - viņš atbildēja, bažīgi palūkodamies augšup,

- esam nokavējuši. Biju cerējis Medvežjegorskai tikt garām pa tumsu.

Pudožā mums šī tumsa necik daudz nepalīdzēja, es domāju, apsēzdamās pasažiera vietā, un diez vai, ak, diez vai tieši tā palīdzēs pilsētā, kurai mums tagad vajadzēs izbraukt cauri no viena gala līdz otram, pilsētā, kurai mēs nekādi nevaram apmest līkumu. Nav jēgas cerēt uz tumsu - tumsa vairs nav mūsu sabiedrotā. Lai izspruktu sveikā, mums būs nepieciešams kaut kas pamatīgāks par tumsu; trīs nedēļas, es atcerējos, nepilnas trīs nedēļas ir pagājušas, kopš bojā aizgāja Petrozavodska, šī apvidus vislielākā pilsēta, kas, visticamāk, pirms nāves bija izvēmusi vairākus simtus, labi ja ne tūkstošus pārbiedētu, ļaunu infekcijas avotu - tālu viņi nebūtu paspējuši nokļūt, protams, nebūtu, tomēr līdz šejienei gan jau ir atkūlušies un pirms nāves, paši to nezinādami, izdarījuši mums briesmīgu pakalpojumu, aizvācot no ceļa lielāko daļu šķēršļu, no kuriem ikviens - pat visnenozīmīgākais - viegli varētu mūs pazudināt. Trīs nedēļas, es sev teicu, trīs nedēļas pilsētā, kas atrodas divu galveno ziemeļu ceļu krustpunktā. lūr vairs neviens nav palicis dzīvs, tur ir tukšums, pamesti automobiļi, izdemolēti veikali, ielas, kurās nav neviena cilvēka, tikai vējš dzenā durstīgas sniega pārslas. Mums ne no kā nav jābaidās. Mēs noteikti izbrauksim cauri.

Tas, ka man nav taisnība, atklājās ļoti drīz - pārāk drīz; nepagāja ne stundas ceturksnis, es pat nepaguvu neko pateikt, jo neparko nespēju izdomāt, kādiem vārdiem lai to izpauž, -tagad, kad tepat blakus ir pakaļējā sēdekli sabozies Miška un jo sevišķi ārsts, kā lai atzīstas, ka vēli nāvi divdesmit tūkstošiem cilvēku, nepazīstamu cilvēku, kuri tavā priekšā nekā nav noziegušies? Kā lai atzīstas, ka pēc šīm vienpadsmit ceļā aizvadītajām baigajām dienām tev laikam jau ir vienalga, vai viņi ir miruši mokās, - galvenais, lai viņu vairs nebūtu tavā ceļā? Labi, ka es tik ilgi meklēju īstos vārdus, jo tie man nenoderēja - vispirms Andrejs pateica “tūlīt braucam iekšā, tagad prātīgi”, un uzreiz pēc tam ceļš, kas simt pēdējos kilometrus bija šķitis tik neviesmīlīgs, it kā nemitīgi censtos aizgrūst mūs atpakaļ, pārvērtās pilnīgā pretstatā, izklājot mūsu priekšā noblietētu, līdzenu virsmu, kas liecināja, ka šeit nesen ir braukušas mašīnas, un nevis viena vai divas, bet daudz mašīnu. Tas atgādināja robežu, kas uz asfalta paliek pēc lietus, kad blīva, šķietami bezgalīga no debesīm līstoša ūdens siena piespiež tevi pie zemes, bet tad pēkšņi izgaist - spēji, bez pārejām - un izrādās, ka izmisīgi strādājušās stikla slotiņas jau čīkst sausumā.

Šis jaunais ceļš nepauda ne mazāko draudzīgumu, un tas neiedvesa mums atvieglojumu - tikai nemieru, un, pirms bijām paspējuši no jauna pie šī nemiera pierast, atgadījās vēl kaut kas: uzreiz pēc tam, kad beidzās mežs, kura vietā gar ceļa malām tagad bija nepievilcīgas, drūmas ēkas, skaļruņos atskanēja ilga, neskaidra krakšķoņa. Tā turpinājās kādu minūti vai varbūt divas, tad apklusa, bet pēc brīža atsākās, un, kamēr tā - miro-nīga, ļaunu vēstoša - ilga, mani pārņēma nepārvarama vēlēšanās izslēgt rāciju, it kā šī starp abiem sēdekļiem uz paroceņa piestiprinātā mazā, melnā kārbiņa, kas pa ceļam tik daudz reižu bija mūs izglābusi, tagad varētu nodarīt mums ļaunu.

-... pie sētaspuses vārtiem, - rācija piepeši skaidri paziņoja svešā, nepazīstamā balsī un tūlīt pēc tam atkal neartikulēti iegārdzās.

Es salēcos.

- Signāls ir vārgs, - Serjoža, neatraudams acis no ceļa, sacīja,

- līdz viņiem ir kādi divdesmit pieci trīsdesmit kilometri. Aņa, tas var būt jebkur.

Tu taču zini, tu lieliski zini, ka viņi var būt tikai vienā vietā -mums ceļā, es gribēju sacīt, taču paklusēju - strīdēties šobrīd nebija jēgas, jo krakšķoņa pieņēmās spēkā, kļuva arvien stiprāka, nāca arvien tuvāk, arvien vairāk atgādināja cilvēka runu, un to vajadzēja saklausīt, atšifrēt, lai sagatavotos tam, kas mūs sagaida.

- ... neņemsim, neņemsim! - skaļrunī pēkšņi atskanēja briesmīgs kliedziens, un šis baigais kliedziens aizrīdamies pārvērtās par nepanesami mokošu un ilgu gārdzoša klepus lēkmi, bet pēc tam atkal atskanēja tā neizturamā krakšķoņa, it kā no visiem mums neredzamajiem runātājiem cilvēku valodu prastu tikai viens - tas, kurš runāja par sētaspuses vārtiem, - bet pārējie, lai cik arī viņu tur bija, būtu spējīgi izskaidroties tikai ar nedzīvas, mehāniskas čerkstoņas palīdzību.

Pēkšņi lendkrūzers sāka taurēt kā neprātīgs, tas ņēmās mirkšķināt avārijas uguņus, metās pa labi un pamira gandrīz šķērsām ceļam, kurš bija plats un pagaidām pilnīgi tukšs; mēs bijām spiesti piebremzēt, citādi būtu ietriekušies ātrumu asi nometušajā pikapā. Lendkrūzera vadītāja lodziņš līgani nolaidās, un tētis, gandrīz līdz viduklim izliecies ārā, augstu pacēla virs galvas krusteniski saliktas rokas, sāka tās uzstājīgi kratīt un nerimās tik ilgi, līdz Andrejs, arī atvēris logu, pacēla augšup atvērtu plaukstu; pēc tam to pašu nācās izdarīt arī Serjožam -īdzīgi nobolījis acis, arī viņš izbāza roku ārā un nepacietīgi pavicināja.

- Paši jau mēs nemūžam nebūtu sapratuši, ka šis nav īstais brīdis tarkšķēt, - viņš neapmierināts noteica, kad atkal izkustējāmies no vietas.

Bija skaidrs, ka vairs nav tālu, - skaņu ēterā kļuva arvien vairāk; pēdīgi tai, kuru bijām izdzirdējuši pirmo, pievienojās vēl viena jauna balss un pēc dažiem kilometriem vēl vairākas - biezi lamādamies un cits citu pārkliegdami, šie mums nezināmie ļaudis nepārprotami nodarbojās ar kaut ko svarīgu, un, spriežot pēc tā, cik uzbudināti - gandrīz uz robežas ar histēriskumu -viņi izklausījās, šī nodarbošanās noteikti nebija bez riska. Tagad varējām virzīties uz priekšu ātri, un, kamēr gar logu aizzibēja Mcdvežjegorskai apkārt sacelto ciematu - neapdzīvotu, par laimi, vēl joprojām neapdzīvotu - skumīgās ainavas, mums nebija nekā cita, kam pievērsties, mūsu uzmanību piesaistīja vienīgi šīs ļaunuma un nemiera pilnās, primitīvās klaigas, klepus un lamuvārdi; un mēs neatraudamies to visu klausījāmies kā baismīgu un bezgaumīgu radiopārraidi, kas ielauzusies šaurajā, mājīgajā pasaulītē, kuru līdz šim brīdim bija veidojušas mūsu mašīnas.

- Es varu aloties, - visbeidzot bažīgi iesāka ārsts, - taču vismaz viens no viņiem ir slims...

- ... no otras puses, no otras puses paņem!... - ļauni un izmisīgi iebļāvās rācija, un tieši tajā pašā brīdī piepeši norībēja šāviens - viens vienīgs, ar apdullinoši skaļu atbalsi, bet tam tūlīt sekoja vēl viens, un tālāk jau šaušana notika paisām, blīvām kārtām - ta-ta-tam, ta-tam, ta-ta-ta-tam, it kā būtu sākusi darboties milzīga šujmašīna; Serjoža ar ātru kustību nospieda stikla pacēlāja pogu - mēs tieši tobrīd braucām garām stēlai ar jancīgu lāci un bezgaumīgu uzrakstu “Laipni lūdzam Medvežje-gorskā” un šis riebīgās, dzelžainās gāgināšanas dubultnieks, līdz ar aukstā gaisa strāvu ielauzies pa vaļējo logu, acumirklī samis-trojās ar to, kas skanēja no pārslogotajiem skaļruņiem. Mums vairs nav vajadzīga rācija, lai to visu klausītos, es nodomāju, tas notiek tepat blakus, tas var būt jebkur - lūk, aiz tās divstāvu mājas ar aplupušo, satelītšķīvjiem apkrauto jumtu vai priekšā aiz likuma; mēs braucam pārāk ātri, šī ir maza pilsēta, vēl brīdis - un mēs pilnā ātrumā iedrāzīsimies pašā šo noskāršamo notikumu biežņā. Pagriezos un saķēru Serjožu aiz pleca, un mēģināju kliegt: “Stāvi!” - taču kakls bija aizžņaudzies, un tam neizdevās izdvest ne skaņas, bet Serjoža, nepacietīgi noraustījis plecu, nopurināja manu roku un uzsita pa bremzēm - tik asi, ka es sagāzos uz priekšu, - un tajā pašā mirklī ar delnu vairākas reizes uzblieza pa stūresrata plato plastmasas tiltiņu: padžēro trīsreiz aizsmacis nokliedzās un apklusa, es, atspiedusi elkoni pret priekšējo paneli, pacēlu galvu un ieraudzīju, ka bremzējošā pikapa smago piekabi sanes pa labi, uz ceļmalas pusi, ka tā gandrīz apgāžas un ka vēl pēc dažām sekundēm, aizšāvies liekus divdesmit metrus uz priekšu, apstājas lendkrūzers.

Mēs stāvējām nepazīstamās ielas vidū un saspringti klausījāmies, taču jauni šāvieni neatskanēja; reizē ar tiem bija apklusušas arī balsis skaļruņos, un rācija tagad tikai rāmi šņākāja un sprakšķēja, it kā gan apdullinošā rīboņa, gan niknie kliedzieni būtu bijuši tikai mūsu iedomas. Palūkojusies vērīgāk, pēkšņi sapratu, ka nespēju saskatīt šis platās, domājams, centrālās ielas otru galu, - jau pēc kādiem metriem simts vairs nevarēja redzēt ne namus, ne kokus, it kā tai vietā kāds būtu ierīkojis netīri bālganu stikla sienu.

- Kas tur ir - migla? - es iejautājos.

- Dūmi, - atteica Serjoža. - Vai tad tu nesaod? - Un es uzreiz sapratu, ka tā tiešām ir - lai cik arī ārā bija auksti, gaisā vairs gandrīz nemaz nebija svaiguma, tas bija kļuvis rūgts, un pēc katra elpas vilciena rīklē tagad palika nepatīkama sadeguša papīra piegarša, gandrīz kā kļūdas pēc aizkūpinot cigareti no filtra gala.

- Nu, kādas idejas? - lēni pieripinājis klāt un nobremzējis mums blakus, apvaicājās tētis.

- Nezinu, - Serjoža nogrozīja galvu, domīgi raudzīdamies uz dūmos slīgstošo ielu, - vēl arī ne velna nevar redzēt...

- Klau, nogaidīsim, - neskanīgi ierunājās Marina, pagriezdamās pret mums ar baltu, bailēs pāršķiebtu seju, kurā lēkāja neprātīgas lūpas, - kaut vai līdz tumsai, kaut kur paslēpsimies un tad brauksim tālāk, nu, lūdzu, lūdzu...

- Ja tu atkal esi sadomājusi lēkt ārā no mašīnas, - nikni atcirta tētis, - es tevi tepat arī atstāšu, saprati? - Un viņa sāka ātri un izbiedēti māt ar galvu, atslīgdama atpakaļ sēdeklī un piespiezdama pie mutes sažņaugtās dūres.

- Es ierosinu braukt, - sacīja Serjoža, - lēnām, bet braukt. Ja kaut ko pamanīsi - sānielās iekšā negriezies, mēs pilsētu nepazīstam, vēl iesprūdīsim. Ja kas atgadās - metamies riņķī un maucam atpakaļ pa to pašu maršrutu, norunāts?

Lai kā mēs tagad spiedāmies pie ceļa malas, cenzdamies kreisajā pusē atstāt labi daudz vietas apgriezienam, lai cik lēni vilkāmies uz priekšu, baidīdamies iztraucēt pār mums noslīgušo ļaunu vēstošo, nogaidošo klusumu ar motoru troksni, es nejutos necik drošāk kā būtu tad, ja mēs mēģinātu izlauzties uz dullo, dragājot ar maksimālo ātrumu, izdrāzties cauri šai ne pārāk garajai pilsētai. Kaut kāda iemesla dēļ ši “izstieptā gaidīšana izrādījās daudz grūtāka nekā neapdomīgs lēciens uz priekšu; es ar vislielāko prieku aizmiegtu acis, paslēptu galvu starp ceļgaliem un nepaceltu to tik ilgi, līdz viss būtu beidzies, taču bija jāskatās apkārt, neko nepalaižot garām, nopētot katru izsisto logu, katru izķidāto skatlogu, pa sniegu juku jukām izmētātās drazas, šķērsielas, kuras nozuda nekurienē. Šķita, ka niecīgā redzamā ielas daļa reizē ar mums dodas iekšā necaurspīdīgā, pienbaltā dūmakā, it kā mūs kāds turētu milzīga prožektora gaismas starā; no bālganā tukšuma pēkšņi uzradās un mums virsū nāca nesamērīgi liela, nomelnējusi ēka ar augstu kvadrātveida torni un piebraucamo celiņu, kuru aizšķērsoja divas betona sijas. Atspiedies pret vienu no šīm sijām ar muguru, mierīgā, vienaldzīgā pozā, zemu nokāris galvu pār krūtīm, sēdēja miris cilvēks - viņa pavērtās, pret debesīm pagrieztās delnas bija pilnas ar nekūstošu sniegu; un, kolīdz melnā ēka nozuda, migla, pašķirdamās mūsu priekšā, parādīja vēl vienu līķi, kurš gulēja uz ceļa, ar seju pret zemi, un es klusībā konstatēju, ka, gadījumā ja mums vajadzēs griezt riņķī un pilnā gaitā mesties atpakaļ, tad būs jāpārbrauc viņam tieši pāri. Vēl pēc simt metriem, kad līķi jau vairs nevarēja redzēt, pie pagrieziena uz sānielu, kuru aizsprostoja ātrās palīdzības mašīna ar pušu pāršķeltu vējstiklu, mēs apstājāmies, jo uz mūsu pusi pavērstais sniegbaltais mašīnas sāns bija vaļā, un šajā spraugā, bezrūpīgi nokāris kājas atsaitētos zābakos, sēdēja vēl viens cilvēks, un šis cilvēks nepārprotami bija dzīvs.

Kaut kā uzreiz bija skaidrs, ka cilvēks, kurš sēdēja ātrās palīdzības mašīnā, noteikti nav ārsts, un galvenais pat nebija tas, ka viņam nebija baltā virssvārča; kaut kas visā viņa vienaldzīgajā pozā, tajā, kā viņš bez mazākās intereses ātri pārlaida acis mūsu sejām, lika noprast, ka vietu, kurā bijām viņu ieraudzījuši, viņš izvēlējies pilnīgi nejauši - tikpat labi viņš, izklājis avīzi, varētu sēdēt parkā uz koka soliņa. Kaut arī ārā bija auksti, viņam nebija cepures, toties mugurā bieza, rūpīgi aizpogāta un pat cieši sajozta siltā jaka, kuru priekšpusē - sākot ar krūtīm un uz leju, uz vēdera pusi - klāja kaut kādi tumši plankumi. Viņam blakus, tāpat uz rievainās gumijas grīdas, atradās atvērta konservu bundža, no kuras viņš ar ļoti netīriem pirkstiem kaut ko ķeksēja ārā un ar manāmu labpatiku bāza mutē; vēl viena, pagaidām neskarta bundža miermīlīgi stāvēja turpat uz grīdas blakus divām vēderainām šampanieša pudelēm. Viena no tām bija gandrīz tukša, otra - pagaidām neatkorķēta, taču folija tai jau bija norauta; tās zeltītā kaudzīte tagad zaigoja sniegā starp riteņiem.

Ei, tur, ātrajā palīdzībā, - skaļi ierunājās tētis, un šis precizējums man šķita lieks, jo bez mums un cilvēka neaizsaitētajos zābakos uz šīs platās, it kā ar pienu pielietās ielas vairs nebija nevienas dzīvas dvēseles. - Auksti tev nav?

Cilvēks saimnieciski, lai ne pile neaizietu postā, aplaizīja savus netīros pirkstus un tikai pēc tam nesteidzīgi palūkojās mums pretī. Viņa seja nebija veca, taču jau tāda kā pieblīdusi un ķieģeļsarkana, vai nu vēja, vai alkohola apsvilināta; elpoja viņš nelāgi - nevienmērīgi un skaļi.

Ne-e, auksti nava, - viņš pēdīgi atbildēja un pašūpoja galvu.

- Tu tur viens? - jautāja tētis; svešais palaida īsus, aizsmakušus smieklus un atbildēja mīklaini:

I'agad katrs ir viens. - Smieklus piepeši nomainīja klepus lēkme, no kuras cilvēks ar sarkano seju mokoši salīka, un, kamēr viņš izklepojies spļaudījās un elsoja - man neizturami sagribējās aizvērt logu, paslēpt seju aiz piedurknes -, ārsts pastūma Mišku nost no loga un paliecās uz priekšu.

- Nebaidieties, - viņš man pusbalsī bilda, - tādā attālumā inficēties nav iespējams. - Pēc tam viņš runāja jau skaļāk, un sacītais bija domāts svešajam cilvēkam: - Jūs esat slims! - viņš uzstājīgi teica. - Jums nepieciešama palīdzība.

Neiztaisnodamies cilvēks paslēja gaisā ar eļļu nosmērētu plaukstu izplestiem pirkstiem un vairākas reizes to pavicināja.

- Šņabis man nepieciešams, - viņš izklepojies teica. - Šņabja jums nava?

- Šņabja? - apjucis pārjautāja ārsts. - Šņabja nav...

Nu labi, - līksmi un skurbi attrauca cilvēks, piemiedzot ārstam ar aci, - šodien kaut kā iztikšu. Ko rīt mums te nava, -viņš pēc tam pavēstīja, - sen nava, nedēļas divas. Es divas dienas nebiju ēdis, bet šodien iegāju pie kaimiņienes, kaimiņiene man nomira, paklau, es ieeju - man, zinies, vairs ne no kā nav bailes -, bet nekas ēdams viņai nav atlicis, tad nu es skatos pieliekamajā, un, pavei, šampis un šprotes. - Viņš atkal iebāza pirkstus bundžā un patiesi - tagad arī es redzēju - izķeksēja slidenu, eļļainu zivteli, papildinot traipu kolekciju uz jakas krūtežas ar vēl dažiem taukainiem pleķiem. - Laikam tak Jaunajam gadam gatavojusies. Kārtīga sieviete bija, - viņš ar pilnu muti sacīja.

Tajā brīdī kaut kur - pavisam netālu - atkal noblīkšķēja savrups šāviens, taču svešais, aizrāvies ar savām šprotēm, pat galvu nepagrieza.

- Kur te pie jums šaudās? - man pie auss iejautājās Serjoža.

Kur? Ostā šaudās, - viņš saņēma vienaldzīgu atbildi, - tur

ir produktu noliktava. Šodien atkal kaut ko šturmē - tie nav mūsējie, nav vietēji, uzrodas te ik pa pāris dienām un tad tik bliež vaļā. Mūsējo jau vairs neviena nav palicis, cits nomira, citu uzreiz pirmajās dienās no kājas nolaida. - Pēc šiem vārdiem viņš pacēla bundžu, rūpīgi apskatīja un, pārliecinājies, ka tā ir tukša, apetītlīgi šmakstinādams, dažos nelielos malkos izdzēra atlikušo eļļu.

Klausies, - Serjoža bilda, - ja mēs rekur, tur, nogriezīsimies pa labi, uz šoseju, - neuzskriesim virsū?

- Ne-e, - svešais atsaucās un atkal pasmaidīja - eļļaina straumīte no mutes kaktiņa notecēja pār neskūto zodu, - te it kā ir mierīgi. Galvenais, nelieniet uz ostas pusi. - Viņš pastiepa roku un sakampa tuvāko no vēderainajām pudelēm, to ar norauto foliju.

- Man patīk ar blīkšķi, - viņš pavēstīja, mīļi aijādams pudeli,

- vispār jau negaršīgs, protams, bet blīkšķis man patīk. Gribat, tagad pat atraušu vaļā?

- Klausieties, - teica ārsts, - nu, paklausieties. Jums drīz kļūs sliktāk. Atrodiet siltu vietu, sagatavojiet ūdens krājumus, jūs drīz vairs nespēsiet paiet, saprotat?

Sapņainā izteiksme neskūtajā un netīrajā svešā cilvēka sejā uzreiz izzuda - viņš vairs nesmaidīja un, savilcis uzacis, naidīgi palūkojās uz ārstu.

- “Sagatavojiet ūdens krājumus” - viņš mēdījās un saviebās.

- Iešu es te gaidīt. Kad sametīsies spiedīgi, paiešos, reku, kaut vai līdz ostai - blaukš! - un cauri. - Viņu salieca ragā jauna, vēl spēcīgāka klepus lēkme; atliekdamies atkal taisni, viņš nospļāvās, un no spļāviena noblietētajā sniegā palika sarkana peļķīte.

- Jums ir drudzis, - teica ārsts, - šī ir ļoti ātra slimība. Jums tūlīt pat jādodas uz kādu siltu vietu.

- Zini ko, brauc labāk prom, gudreli, - svešais ar negaidītu niknumu atcirta, - citādi es tūliņās pieiešu tuvāk un uzpūtīšu elpu tev virsū, saprati?

Kad mēs sākām braukt, atkal izkārtodamies zosu gājienā uz pamestās, izpostītās galvenās ielas, es pagriezos atpakaļ, lai vēlreiz ieraudzītu sniegbaltos “ātros” ar atvāzto sānu, no kura rēgojas kājas neaizsaitētos zābakos, - cilvēks, kurš tajā sēdēja, liekas, par mums jau bija pilnīgi aizmirsis: Saspringti noliecies, viņš centīgi tina vaļā stiepli, kas saturēja plastmasas korķi, -tieši pirms tam, kad viņa salīkušais augums nozuda skatienam, atskanēja paukšķis un īsi, aizsmakuši smiekli.

- Vajadzēja viņam atstāt kaut ko ēdamu, - dobji ieminējās ārsts. - Kaut vai mazliet. Nedrīkstēja viņu tā pamest... Jums taču noteikti ir?...

- Nav viņam mūsu ēdamais vajadzīgs, - Serjoža atsaucās, kad bijām tikuši garām dzelzceļa tiltam - viegli, bez problēmām; kaut kur tālu mums aiz muguras vēl aizvien rībēja savrupi šāvieni, taču mūra namu mums apkārt vairs nebija, to vietā bija nākušas parastas koka mājeles, gandrīz kā laukos, un mēs atviegloti lidojām tām garām, palielinādami ātrumu. Šī baigā -baigākā no visām, kuras mums bija nācies redzēt, - pilsēta kuru katru brīdi beigsies. - Viņam jau vairs nekas nav vajadzīgs.

- Jūs nesaprotat! - ārsts pēkšņi sāka kliegt. - Nesaprotat! Tā nedrīkst! Tas ir... necilvēcīgi! Es esmu ārsts, saprotiet taču vienreiz, man ir pienākums palīdzēt, atvieglot ciešanas, bet tagad katra diena, katra stunda liek man rīkoties pretēji visam, kam es visu savu mūžu esmu ticējis... Es nevaru... šādi.

Viņš apklusa, ar skatienu svilinot Serjožas pakausi; gar logu aizzibēja pārsvītrota plāksnīte "Medvežjegorska”, pēc tam - zila ceļa zīme “Ļeņingrada-Justezers-Murmanska”.

- Ai, jūs tik un tā nesapratīsiet, - viņš rūgti noteica, kad mēs izbraucām uz šosejas.

- Nu, kāpēc tad tā, sapratīšu gan, - mierīgā balsī atteica Serjoža. - Es vakar nonāvēju cilvēku.

kuru no abām pusēm cieši iežmiedza augstas kupenas, baigā pilsēta ir mūs palaidusi vaļā, vēl pēdējo reizi nospļaujoties mums pakaļ ar tālu automāta kārtu, kas mums vairs nebija bīstama, arī radio ēters uzreiz kļuva tīrs un tukšs - tieši tajā brīdī, kad garām aizslīdēja platā, daudzu riteņu nolīdzinātā federācijas nozīmes šoseja, kas savienoja mirušo Petrozavodsku un tālo Murmansku. Cauri ir. Nekā tāda vairs nebūs - ne mūra namu, ne tiltu, ne pamestiem automobiļiem pilnu ielu, ne izķidātu skatlogu, ne aklu māju. Nebūs mokošu nāves gaidu. Nebūs baiļu.

- Divsimt kilometru, - kā sadzirdējis manas domas, ierunājās Serjoža. - Pacieties, mazais. Ja paveiksies, vakarā būsim klāt.

Mēs ceļā esam vienpadsmit dienas, es prātoju, un katra no tām, katra - bez izņēmumiem - sākusies ar domu: ja paveiksies; ak dievs, cik ļoti es esmu nogurusi no paļaušanās uz veiksmi. Mums patiešām visu šo laiku ir veicies - neiedomājami, neticami veicies: sākot ar to dienu, kad Serjoža aizbrauca pakaļ Irai un puisēnam un pārradās dzīvs, un pēc tam, kad daudzgalvainais, briesmīgais vilnis jau slējās mums pāri, gatavs aprīt, bet mēs izrāvāmies, pēdējā brīdī izsprukām, atstājot tam saplosīša-nai visu, kas mums bija mīļš un dārgs, - nākotnes plānus, sapņus, mājas, kurās mums tik ļoti patika dzīvot, un pat tuviniekus, kurus nepaspējām izglābt. Mums paveicās pat todien, kad Ļoņu sadūra ar nazi, jo viņš varēja nomirt, bet nenomira. Neviena no šīm ilgajām, nemierīgajām vienpadsmit dienām mums nebija nākusi lēti - katrai bija sava cena, un tagad, kad priekšā ir pēdējie divsimt kilometri, mazmazītiņš ceļa posmiņš, mums vairs nav, ar ko maksāt par savu veiksmi, jo mums vairs nekas nav atlicis - tikai mēs paši.

- Velns, kas tad nu, - pēkšņi izgrūda Serjoža.

Ahā, es nodomāju, protams, vai tad bija cerība, vai tad nebija naivi iedomāties, ka viss ir cauri; pacēlu acis, gatava ieraudzīt jebko - nogāztu koku, šķērsām ceļam nostājušos smagi piekrautu baļķu vedēju, betona žogu, kuram gar augšmalu sapīti dzeloņstiepļu gredzeni, vai pat vienkārši krauju, nez no kurienes uzradušos dziļu, nepārvaramu gravu -, taču nekā tāda nebija, pavisam nekā: līdzens, tukšs un balts ceļš, nerunīgs mežs, klusums, un es jau vēru vaļā muti, lai jautātu - kas tad ir, kas noticis, un tikai tai brīdi pamanīju, ka lendkrūzers brauc kaut kā savādi, raustīdamies, neveikli līkumojot, it kā tam būtu pušu riepa, bet Serjoža stiepj roku pēc mikrofona, tomēr pat nepaspēj to likt lietā, jo melnais, masīvais automobilis, vēl pēdējo reizi nogrozījis pakaļu, gausi nošļūc no ceļa un beidzot pamirst, iegrūdis smago purnu ceļmalas krūmu kailajās vicās.

Tas viss vēl arvien varētu nozīmēt tikai pārsistu riepu -protams, ka varētu, - tādēļ Serjoža mierīgi apstādināja mašīnu, nesteidzīgi izkāpa uz ceļa un rūpīgi aizvēra durvis, lai neielaistu iekšā auksto gaisu, un tikai pēc tam metās skriešus; iespējams, izdzirdējis apledojušo zaru žēlabaino brīkšķēšanu, viņš bija pacēlis acis un ieraudzījis, ka lendkrūzera prāvie riteņi joprojām griežas un tas turpina tikko manāmi līst uz priekšu, veltīgi mēģinot izlauzties cauri blīvajiem, sasaldētajiem jaunu, kuslu bērziņu zedeņiem: drukns, ar tumšiem, necaurredzamiem stikliem, tas atgādināja ne tik daudz mašīnu, kurā sēž cilvēki, bet kaut kādu prātu zaudējušu, lielu dzīvnieku, un tai brīdī es arī izlēcu ārā, vairs nelikdamās zinis par durvju aizvēršanu, - nevis tādēļ, ka riteņi griezās un zari brīkšķēja, bet tāpēc, ka viņš bija meties skriešus.

Lai nokļūtu pie buksējošā lendkrūzera, man vajadzēja tikai dažas sekundes, un, tam tuvodamās, redzēju, kā Serjoža vienā rāvienā atver šofera durvis, līdz viduklim nozūd iekšā, salonā, un pēc mirkļa atkal parādās ārpusē, ar abām rokām cieši satvēris saļimušo tēva augumu pavērtā, bezveidīgā jakā, un velk viņu, gluži ļenganu, ārā, kā tēta kājas iesprūst pedāļu pinumā zem stūres un kā Marina, smalkā balsī spiegdama, izveļas no salona otrā pusē un gandrīz četrrāpus dodas pie vadītāja durvīm, lai palīdzētu izvilkt kājas. Kā tēta nejutīgā galva šausmīgi kūļājas uz sāniem.

Viņš gulēja uz muguras turpat sniegā ar pagalvī paliktu Ser-jožas jaku, kuru tas bija norāvis tik ātri, ka, šķiet, līdzi izplēsa vismaz pāris pogu, acīm vaļā, raudzīdamies gar mūsu sejām kaut kur uz augšu zemu noslīgušajās, saltajās debesīs; es pamanīju, ka lūpas viņam ir pilnīgi zilas, bet izbalējušajos, iesirmi rudajos rugājos perlamutra balta spīd siekalu stīdziņa. Viņam blakus savā sniegbaltajā kombinezonā uz ceļiem tupēja Marina, ar drebošu, salā acumirklī apsarkušu roku visu laiku nezin kāpēc pūlēdamās pieglaust viņam matus, bet Serjoža vienkārši bezpalīdzīgi stāvēja blakus, nepiemezdamies uz ceļiem, nemēģinādams pat sapurināt tēvu aiz pleca, un tikai apjucis atkārtoja: “Tēt?... Tēt...” Viņš tūlīt nomirs, es domāju, ar kaut kādu trulu ziņkāri lūkodamās tēta tukšajās, neko neredzošajās acīs, bet varbūt jau ir nomiris, lai viņa novāc roku, es nespēju saskatīt, vēl nekad nebiju redzējusi, kā cilvēks nomirst, tikai kino, kaut kā nejutu ne bailes, ne žēlumu, tikai ziņkāri, kuras dēļ man vēlāk noteikti būs kauns, un fonā - Serjožas balss, kas atkārtoja un atkārtoja: “Tēt... tēt!...” - un tad pēkšņi kāds spēcīgi saķēra mani aiz pleca, asi pagriežot - tā, ka sazvārojos un gandrīz pakritu, - un acu priekšā man uzradās sarkanā, dusmīgā ārsta seja. Tas uzkliedza:

- Aptieciņu! Ātri! - Un, droši vien tāpēc, ka es tāpat vien turpināju uz viņu skatīties - truli, tukši -, viņš saķēra mani arī ar otru roku tā, ka tas bija sāpīgi, un gluži vai pasvieda uz padžēro pusi, un tikai pēc tam, pagrūdis malā Marinu, nogāzās, kā lempīgs, resns putns nopikēja uz nekustīgo, apgāzto ķermeni, un noliecās - zemu, pie pašas baltās tēta sejas, iebāzdams strupos pirkstus aiz viņa džempera izstaipītās piedurknes, un -tāpēc, ka es vēl aizvien nebiju izkustējusies no vietas, - neatskatīdamies uzbrēca: - Jūs vēl te? Aptieciņu, es teicu! - Un, augstu pacēlis roku, plati atvēzējies, ar dūri iezvēla tēta neaizsargātajām krūtīm pa vidu.

Bezjēdzīgi, es domāju, kusli vilkdamās uz mašīnas pusi -desmit soļu, piecpadsmit ņemdama no Miškas stipri trīcošajiem pirkstiem kantaino auto aptieciņu, iedama atpakaļ pie ārsta, kurš bija notupies tētim blakus uz ceļiem, pagriezis pret ceļu savu zābaku platās pazoles ar nevienādi nomītajiem papēžiem, - tas viss ir bezjēdzīgi. Nekas neko nedos - ne šī steiga, ne šī kliegšana, viņš var darīt, ko grib: atgāzt nekustīgo galvu, ar varu dzīt paralizētajās plaušās gaisu - viens, divi -, atspiest pret krūškurvi krustiem saliktas plaukstas, spiest - ātri un bieži atkal elpināt: tas nelīdzēs, viņš vienalga nomirs, jau ir nomiris, jo acīmredzot kādam no mums bija jāmirst, lai samaksātu par šiem pēdējiem divsimt kilometriem, citādi mums nemūžam nebūs ļauts tos nobraukt, - kāpēc neviens, izņemot mani, to nesaprot?

Es piegāju pie Serjožas un iegrūdu viņam rokās aptieciņu, kuru viņš paņēma un mežonīgām acīm, kā apdullis, palūkojās manī - nevērdams to vaļā, tāpat vien turēdams izstieptās rokās, bet ārsts uzsauca: “Paejiet visi nost, netraucējiet man!” Mēs atsprāgām, bet Marina vienkārši parāpoja malā un palika sēžam uz ceļa, un tad viņš atkal noliecās - elpināt, taustīt pulsu aiz tēta dzeltenīgās auss, atspiesties ar delnām, bezgalīgi, bezjēdzīgi, cik ilgam laikam jāpaiet, lai arī viņam beidzot kļūtu skaidrs, ka viņa pūliņi ir velti, ka arī viņš, tāpat kā mēs, ir bezpalīdzīgs pret šo baismo, nesaudzīgo simetriju, pret noteikumiem, saskaņā ar kuriem mūsu tagadējā pasaulē vienkārši nevar būt nekādu kredītu, nekādu avansu, un arī tad, ja mūsu rīcībā šobrīd pēkšņi būtu kaut kas nopietnāks par šo nožēlojamo aptieciņu, uz kuras vēl arvien ir palikušas Ļoņas asiņu pēdas, tas vienalga neko nemainītu?

Kad pēc vairākām minūtēm tēta vaigi iesārtajās, bet no plaušām izlauzās pirmā, tik tikko saklausāmā guldzošā skaņa, kad ārsts atliecies pārbrauca ar piedurkni pār nosvīdušo, slapjo seju un noteica: “Nu, dodiet to aptieciņu,” - un pēc šiem viņa vārdiem Serjoža beidzot sāka taisīt to vaļā, izbārstīdams uzplēstās paciņas ar marles saitēm un higiēniskajām salvetēm, prašņādams “ko, ko vajag? validolu?” - bet ārsts nepacietīgi atmeta ar roku un sniedzās pretī, “kāds, ellē, validols, vismaz nitroglicerīns ir? dodiet šurp”, kad visi, pat Ļoņa, iztrausušies no mašīnām, sastājās apkārt un sāka reizē runāt un rosīties, lasot kopā izkaisītās paciņas, pietupstoties blakus, cenšoties būt noderīgi, es sapratu, ka atkāpjos arvien tālāk, uz ceļmalu, glābjoties krūmos iesprūdušā lendkrūzera žēlsirdīgajā ēnā, kur neviens nevarēs redzēt manu sejas izteiksmi. Jau tur, aiz mašīnas, piespiedusi vaigu pie slapjā stikla, es ar šausmām atklāju starp pirkstiem aizdedzinātu cigareti, it nemaz neatcerēdamās, kā biju to izņēmusi, kā aizsmēķējusi; droši vien to izdarīju turpat, visu acu priekšā, Serjožam redzot, izņēmu no kabatas paciņu, uzšķīlu uguni, tā nevar būt, un tad es steigā nometu nodevīgo kūpošo stabiņu, kas neaizlidoja līdz zemei, iesprūstot kailajos zaros, un metos to saķert; kaut kas ass noskrāpēja man vaigu, tomēr es aizsniedzu, pagrābu cigareti un nogremdēju to - pēc iespējas dziļāk, lai nepaliktu nekādas pēdas, un pēc tam pasmēlu veselu riekšavu aukstā, svilinošā sniega un piespiedu to pie sejas: no visa spēka, ar abām rokām.

- Mamm, - man aiz muguras ierunājās Miška, - viss ir kārtībā, mamm. Dakteris saka, viss būs kārtībā. - Un es pamāju ar galvu, neatraujot rokas no sejas un reizē domājot: šoreiz ne, šoreiz ne, tātad būs vēl kaut kas.

Nepagāja ne dažas stundas, kad kļuva skaidrs, ka šie garumā ievilkušies, bezgalīgie divsimt pēdējie kilometri man būs grūtāki par visu līdzšinējo ceļu. Varbūt tāpēc, ka man blakus mašīnā nebija Serjožas - viņš bija palicis pie lendkrūzera stūres un paņēmis līdzi ārstu, katram gadījumam - ja nu tētim atkal kļūst sliktāk; pirms došanās uz to, atstājot mūs vienus - jau atkal, jau kuro reizi -, viņš lika man nosolīties bez galējas nepieciešamības neizmantot rāciju, “neko nesaki, bet ārā neslēdz - tu saprati? Saprati? Paskaties uz mani! Ceļš ir vienkāršs - simt divdesmit kilometrus vispār nekur nav jānogriežas, pēc tam -pa labi, un tur gan palīkumosim, bet brauksim lēnām, tu neatpaliksi, nebaidies, dzirdi, ne no kā nebaidies.” Varbūt tāpēc, ka Marina, kura bija samainījusies vietām ar ārstu un tagad ar meitiņu klēpī sēdēja tieši man aiz muguras, cenšoties turēties iespējami tālāk no suņa, runāja bez apstājas, smalkā balstiņā, vienmuļi, "es tā nobijos, tā nobijos, viņš vienā brīdī ņēma un nogāzās uz priekšu, uz stūres, labi, ka mēs braucām lēnām, viņš būtu nomiris, Aņa, noteikti būtu nomiris, cik labi, ka mums ir ārsts, Aņa, es taču teicu, es teicu”; es sakodu zobus un centos viņā neklausīties, taču viņa nekādi nespēja apklust, centās spogulī notvert manu skatienu un pat, liekas, smaidīja - nedroši, iztapīgi, “tagad viss būs labi, tu redzēsi, Aņa, tu redzēsi"; aizveries, es domāju, dieva dēļ, pa tiem diviem gadiem, kurus mēs bezjēgā nodzīvojām kaimiņos, neesmu no tevis dzirdējusi tik daudz vārdu, nekas nebūs labi, nevar būt labi, tu man traucē domāt, traucē gaidīt, mēs vēl neesam samaksājuši, neesam samaksājuši, tā nemēdz būt.

Vēl neko šajā dzīvē nebiju saņēmusi par brīvu - nevienu pašu veiksmi, nevienu uzvaru, Miška trīs mēnešu vecumā ātrās palīdzības mašīnā, drūms ārsts ar vakardienas šņabja smaciņu -“lūdziet dievu, mammīt, lai izdotos aizvest līdz galam” - un es lūdzos: ņem no manis visu, ko gribi, visu, ko tev labpatīk, tikai lai viņš paliek ar mani, - un, kad pēc pusgada man atņem Miš-kas tēvu - pavisam atņem, tā, ka nepaliek pēdu, it kā viņa vispār nekad nebūtu bijis, - es gandrīz nebrīnos, jo pati esmu noteikusi cenu, nekaulējoties; pēc tam mammas nežēlīgā diagnoze, un es atkal diedelēju - nu, lūdzu, nevajag, ņem, paņem kaut ko citu - un attopos, jo tagad jau zinu šīs asinskārās maiņas kursu, tikai ne Mišku, ņem, ko gribi, tikai ne Mišku, un iegūstu divpadsmit garus gadus, tukšus, vientuļus, toties mamma ir dzīva; es par visu maksāju dārgu cenu - noteikti maksāju, citādi nemēdz būt -, un, kad beidzot uzrodas Serjoža - pēkšņi, no zila gaisa -, es jau esmu gatava samaksāt un maksāju, un šī cena atkal ir augsta. Un tādēļ tagad, Marinai nejēdzīgi bubinot, spēju domāt tikai par to, ka mēs bijām sev iegādājušies caurlaidi tam, lai paspētu aizbēgt, - mamma, no kuras es neatvadījos, Iras mirusi māsa, Natašas vecāki - taču ar to izrādījās par maz, lai mūs izpirktu, ar to nepietiks, lai mūs pasargātu, jau nepietika - un, ja Ļoņa ne, ja es ne, ja tētis ne: kurš tad? Kurš no mums?

Piecas garas stundas līdz pagriezienam es ar abām rokām turēju stūri un skatījos - uz priekšu, uz piekabi, kas ripoja palēk-damās un zvārodamās, - uz ceļmalām, uz bezjūtīgo koku mūri un atpakaļ, uz gražīgi līkumojošo tukšo ceļu, kuru bija uzaruši mūsu automobiļu riteņi; sarunāties es nevarēju un vairs neko nedzirdēju, jo katra no šīm četrsimt astoņdesmit minūtēm bija līdz malām aizpildīta ar gaidīšanu - kaut kas notiks, nenovēršami notiks, bet kas un kad, un vai es paspēšu uzminēt -, un ļoti drīz Marina, beidzot pārtvērusi manu skatienu tajā nolādētajā spogulī, lai kā es centos viņu ar šo skatienu'neaizskart, aizrijās un aizmirsa visu, ko bija grasījusies sacīt, apklusa pusvārdā, ar troksni ievilka nāsīs gaisu un turpmāk jau sēdēja klusēdama, paslēpusi seju meitiņas pūkainajā kapucē.

Mēs vairākas reizes uz neilgu bridi apstājāmies - tas bija nepieciešams visiem, gan vienmuļā ceļa nomocītajiem bērniem, gan sunim, kurš šaurajā mašīnā mocījās, gan mums, pieaugušajiem, lai nesajuktu prātā, - Serjoža pienāca man klāt un teica kaut ko aptuveni šādā garā: “Nu kā tev tur iet?” - un es atbildes vietā viņam katru reizi uzdevu vienu un to pašu jautājumu: “Vēl ilgi?” - lai arī pat aizvērtām acīm, aizmiegto plakstiņu iekšpusē visu laiku redzēju spidometra bālgano aplīti ar blāvajiem elektroniskajiem cipariņiem, kuri manā apziņā transformējās atpa-kaļskaitīšanā - vēl par trīsdesmit kilometriem tuvāk, vēl par piecdesmit; pēdējo reizi mēs apstājāmies jau pēc nogriešanās, tumsā, un, izkāpusi no mašīnas, prātā rēķinot un rēķinot - lai nesaputrotos, ja pēc šīm klusēšanas un nemierīgo baiļu stundām vispār vēl bija iespējams kaut ko saputrot un aizmirst par to, ka esam gandrīz galā, ka līdz ezeram palikuši nieka divdesmit kilometri, - risinot mūžīgo dilemmu: paiet tālāk, neaiziet pārāk tālu, es pagājos dažus soļus par daudz uz priekšu, tur, kur vairs nesniedzās mūsu lukturu gaisma, un, pacēlusi acis, šausmās pamiru, bet tad pagriezos un skriešus metos atpakaļ.

- Serjoža, - es aizelsusies čukstēju, un viņš pārsteigts atskatījās uz mani. - Serjoža, tur ir mājas, daudz māju... te nedrīkst palikt, ātri braucam tālāk!

- Nevar būt, - viņš atbildēja, neuzticīgi savilkdams uzacis,

- te nekā nav, desmitiem kilometru uz visām pusēm vispār nekā nav. - Un sāka iet, pa ceļam ņemdams no pleca nost bisi, un es kā noburta gāju viņam pakaļ, līdz mēs abi atkal to ieraudzījām, un tad viņš atvieglojumā iesmējās:

- Nu kas tad tā par māju, dumiķīt, paskaties uzmanīgi. Šitā te jau vismaz četrdesmit gadu nav nekāda māja. - Un tad es ieskatījos un ieraudzīju to, ko pašā sākumā nebiju pamanījusi: milzīgus, melnus, laika gaitā sažuvušus un no iecirtumiem izlēkušus baļķus, tukšas logu ailas bez stikliem, iebrukušas spāres - daudz to nebija, šo māju, krietni mazāk, nekā man pirmīt bija licies, ja nu četras vai piecas, un visas bija neatgriezeniski, nenovēršami sabrukušas, izjukušas kā monstrozs, savam radītājam apnicis koka konstruktors; es izstiepu roku un pieskāros laikazoba sagrauztajam koka krāvumam - un pat pataustot tas izrādījās auksts un nedzīvs, sen aizmirsis siltumu.

- Šo vietu sauc par zonu, - Serjoža man aizmugurē ierunājās, un es salēcos, - pierobežas atsavināmā zona. Nebaidies, Aņka. Šajā apkaimē tādu ciemu ir vesels lērums - kad bīdīja robežu, visus no šejienes pārvietoja, arī tajos laikos daudz ļaužu te nebija, tagad - jau sen - vispār neviena nav. Bet mājas - ko mājas, tās vēl simt gadu stāvēs, tikai apdzīvojamas, protams, vairs nav, paskaties pati, ne jumtu, ne logu, viss sabrucis.

Tagad tā ir īsta kapsēta - pamestu māju kapsēta, es nodomāju, kamēr mēs apskāvušies stāvējām starp izsalušajiem koka skeletiem, bet paies simt gadi, un te būs biezs mežs, neizbrie-nama taiga, kas sen vairs neatcerēsies mūsu nožēlojamos mēģinājumus izcirst tai cauri ceļu, nostiprināties, atstāt pēdas; pēc simt gadiem, bet varbūt pat agrāk pār iebrukušajiem jumtiem līdz galam sakļausies augsto koku zarotnes un šis mazais rēgu ciems izgaisīs pavisam, it kā tā nekad nebūtu bijis. Un vēl es nodomāju, ka tieši tas pats pēc dažiem desmitiem gadu notiks arī ar mūsu vieglo un skaisto māju - spīdīgie, dzintardzeltenie baļķi kļūs pelēki un saplaisās, kamīnu skursteņu ķieģeļi sašķiebsies un sadrups, bet lielie logi vispirms aizaugs ar putekļiem, bet pēc tam sasprāgs, atsedzot neaizsargāto, vārīgo iekšieni. Ja mēs neatgriezīsimies.

- Kā tētim klājas? - es klusi iejautājos, un viņš turpat man pie auss atbildēja:

- Ne pārāk spoži, Aņka. Tik tikko spēj nosēdēt, gluži zaļgans, bet mums, izņemot nitroglicerīnu, nekā nav. Nedrīkstēja viņam ļaut veselu diennakti sēdēt pie stūres, nekādi nespēju sev piedot. Viņu vajadzētu likt slimnīcā, dakteris saka - gultas režīms, slodzes nav pieļaujamas; kāds režīms, kāda gulta, aizbrauksim līdz ezeram, noliksim viņu tur uz lāvas - tik vien arī būs tās slimnīcas.

- Bet nav jau vairs tālu, pareizi? - es jautājoši sacīju, pagriezdamās pret viņu, un pieskāros pie viņa aukstā vaiga, pie sāpīgās rievas starp uzacīm. - Tu redzēsi, viss būs labi. Mums ir ārsts, viņš neļaus tētim nomirt. Galvenais, kaut šis nolādētais ceļš ātrāk beigtos.

- Jā, - Serjoža, saudzīgi atraisīdamies no mana apskāviena, atsaucās, - protams. Ejam, mazais, mums tiešām ir laiks braukt -palikuši divdesmit kilometri, jau gandrīz esam galā, tu spēj to iedomāties? - Un viņš sāka iet atpakaļ, bet es paliku vilcināmies un pagriezos, lai vēlreiz paskatītos uz šo vietu - pamesta, tukša, tā kaut kā neparko nelaida mani vaļā; tagad, kad līdz viņam bija vairāku soļu attālums, mani atkal pārņēma pirmītējais baiļpil-nais nemiers: te taču neviena nav, neviena nevar būt, sešdesmit kilometri no pēdējās apdzīvotās vietas, no pēdējā pieklājīgā ceļa, no kura mēs sen esam nogriezušies, - no kurienes tad nāca šī skaidrā un nesatricināmā pārliecība, ka esam kaut ko palaiduši garām nepamanītu, un tad es noliecu galvu, palūkojos zemē turpat pie kājām un pat pietupos, lai būtu pavisam droša, bet pēc tam ātri piecēlos kājās, metos pakaļ Serjožam un atkal saķēru viņu aiz piedurknes.

- Tu saki - te daudzus gadus pilnīgi neviens nav dzīvojis?

- Nūjā, es taču tev stāstīju... te rokas stiepiena attālumā ir robeža. Viss, ejam...

- Tad no kurienes radies šis te? - es jautāju, un viņš, paskatījies, uz ko rāda mana roka, samulsa un apklusa, bet pēc tam pieliecās un nolika roku tieši pa vidu platai, skaidri saredzamai sliedei, kas bija dziļi iespiedusies sniegā tur, kur mēs stāvējām, un veda tumsā, tai pašā virzienā, kurā mums tagad bija jādodas.

- Paskaties, cik liela. Tā taču nav vieglā mašīna, pēc vieglajām tādas nepaliek. Tās ir kāpurķēdes, ja? - es taujāju. - Kāpurķēdes?

Serjoža pacēla galvu.

- Nav gan, - viņš pēdīgi sacīja, - nav vis kāpurķēdes. Tā ir kravas mašīna - liela, smaga. Un sliede ir pavisam svaiga.

* * *

- Nu, ko darīsim?

Mēs stāvējām pie skaidri saskatāmā smagu riteņu nospieduma, kas bija palicis sniegā pēc tam, kad pa šo ceļu nesen bija aizbraukusi sveša kravas mašīna, - vairāki miljoni trauslu, sala izkaltētu šūniņu ar asām skaldnēm; tās atgādināja lielas, nezin kāpēc balti nokrāsotas bišu kāres. Kā mēs vispār varējām šīs sliedes nepamanīt, es nodomāju, mēs taču droši vien jau sen pa tām arī braucam.

- Varbūt dodamies pa citu ceļu? - ierosināja Andrejs, taču Serjoža par to ne dzirdēt negribēja.

- Cita ceļa nav. Šeit arī viens ceļš ir vesels brīnums.

- Un uz kurieni tad viņš ved, tas tavs ceļš?

- Viņš ved uz mūsu ezeru, - drūmi atteica Serjoža, - te vienkārši vairs nav, kur aizbraukt. - Un, pirms kāds no mums bija paspējis bilst kaut vārdiņu, viņš ierunājās no jauna, pēc kārtas ieskatīdamies mums katram acīs: - Paklausieties. Mēs tagad nevaram griezties atpakaļ. Nav, uz kurieni griezties. Rezerves plāna mums nav, un mēs to arī nemaz nepavilktu, nekādu rezerves plānu. Jau diennakti neesam ēduši un gulējuši, degviela gandrīz beigusies.

Mēs klusējām, nezinādami, ko lai iebilst, nebūdami pārliecināti, ka iebilst vispār ir vērts, taču viņš droši vien šo klusēšanu iztulkoja citādi, jo tālāk runāja jau gandrīz izaicinoši:

Nu labi. Ja ir kādas citas idejas, tagad ir īstais brīdis. Uz kurieni lai mēs braucam? Atpakaļ uz Medvežjegorsku? Jā, tiešām, tur iet jautri. Vai, paklau, paliekam tepat, salabosim kādu mājeli, rekur, šito te, piemēram, vai ne, ko? Vai to tur. Proti celt mājas, Andrjuha?

- Liecies mierā, Serjoga, - Andrejs viņu drūmi pārtrauca,

- nu ko tu uzkurbulējies.

- Brauksim lēnām, - Serjoža sacīja, - kārtība tāda pati kā līdz šim: es pa priekšu, aiz manis Andrejs, tad Aņka. Šaujamos turiet gatavībā, skatieties apkārt. Rāciju nelietot. Tu, Andrjuha, izslēdz savu ilumināciju.

Un mēs sākām braukt - jeb, pareizāk sakot, vilkties, lēnī-tiņām, zosu gājienā: sniegs uz šī meža ceļa jau gulēja tik biezā kārtā, ka tad, ja nebūtu kravas mašīnas atstāto plato rišu, mums droši vien nemaz neizdotos te izbraukt; es iztēlojos, kā mēs pametam mašīnas šeit un atlikušos divdesmit kilometrus līdz ezeram ejam kājām, uztaisījuši kaut kādas primitīvas velkamās ragavas, stiepjam līdzi somas, kastes, bērnus; mēs nemūžam netiktu līdz galam - tādā salā, pa dziļu sniegu, arī tad, ja lielāko daļu mantu atstātu tepat, arī tad, ja atstātu visas mantas, jo ne Ļoņa, ne tētis to nespētu izturēt - viņus vajadzētu nest -, kāda runa, arī neviena no mums, sievietēm, droši vien to nespētu. Ja nebūtu šo svešo rišu, mēs, visticamāk, nosaltu kaut kur pusceļā, tepat meža vidū, es domāju, lūkodamās uz priekšā mirgojošajām piekabes uguntiņām, un tas nozīmē, ka mums atkal ir paveicies - protams, ja neņem vērā to, ka vieta, kurā bijām cerējuši paslēpties no visas pasaules, neapdzīvota, nevienam nezināma, droša, ir izrādījusies ne gluži tik neapdzīvota. Pirmo reizi vienpadsmit dienu laikā pamanīju, ka domās vairs nedzenu laiku uz priekšu, vairs neskaitu kilometrus, jo vairs neesmu droša par to, kas īsti mūs gaida ceļa galā; un, kā tādos gadījumos mēdz būt, laiks nekavējoties metās uz priekšu un brāzās - neprātīgi un ņirdzīgi. Pēc četrdesmit minūtēm mēs bijām klāt - es to sapratu uzreiz, pat nepaskatoties spidometrā, vēl pirms tam, kad apstājās priekšējās mašīnas; mana sirds noripoja pakrūtē, es spiedu uz bremzēm, bet Miška izvilka no sēdekļa aizmugures bisi. Svārstīdamās pastiepu roku, lai atvērtu durvis. Kāpt ārā negribējās; būtu labāk tāpat vien palikt šeit, siltajā salonā, kur pie vējstikla pielīmēta aromātiskā kārbiņa, no kuras vēl aizvien nāca tikko jūtama apelsīnu smarža, un pagaidīt, un likt pagaidīt Miškam; tikai Marina, sēdēdama aizmugurē, žēlabaini ieteicās;

- Pagaidi, Aņa, nekāp ārā, nekāp ārā, lūdzu, lai viņi paši... -Un tad es atvēru durvis un izkāpu, un sāku iet uz priekšā stāvošā lendkrūzera pusi, un Miška nāca man līdzi.

Kravas mašīna stāvēja tieši ceļa vidū, šķērsām aizsprostojot to, - plats, gandrīz kvadrātveidīgs auto, kas pašapzinīgi balstījās sniegā ar saviem masīvajiem, melnajiem riteņiem; gar augstās, netīri zaļganās metāla kabīnes sānu nelaipni pretī raudzījās trīs nelieli zem paša jumta novietoti taisnstūrveida lodziņi. Piegājusi tuvāk - Miška gandrīz uzreiz bija mani apsteidzis un tagad stāvēja blakus Serjožam -, es ieraudzīju to, ko pārējie jau bija paspējuši uzzināt: šajā mašīnā neviena nebija.

- Klāt esam? Pie ezera? - es čukstus jautāju.

- Tā vajadzētu būt, - tikpat klusi atbildēja Serjoža, - pēc idejas, tur tam jābūt, aiz tiem kokiem, bet isti drošs neesmu, tumšs, ne velna nevar redzēt, un pēdējo reizi es te biju pirms četriem gadiem.

- Tā ir armijas mašīna, ja? - apvaicājās Miška. Serjoža pamāja ar galvu.

- Tātad tur, priekšā, ir karavīri?

- Var būt, bet var arī nebūt, - Serjoža atbildēja, un es uzreiz atcerējos to pēdējo dienu pirms mūsu došanās ceļā, kad cita, šai ļoti līdzīga armijas mašīna apstājās pie Ļoņas vārtiem, un nodomāju: pat ja tie ir karavīri, tas taču pilnīgi neko nenozīmē, absolūti neko.

- Kāpēc viņi ir to te atstājuši neapsargātu? - Miška taujāja, ar līksmu ziņkāri aplūkodams automobili.

- Kam viņiem te vajadzīga apsardze? - Serjoža paraustīja plecus. - Pa mežu te apkārt nevar apbraukt. No kājāmgājējiem viņi, pēc visa spriežot, nebaidās.

- īsi sakot, tā: jūs te pagaidiet, es paiešos uz priekšu, paskatīšos, kas tur ir, - viņš pēc brīža atkal ierunājās. - Uguņus nodzēsiet un sēdiet mierīgi. Diez vai tas būs ilgi.

- Es eju līdzi, - ātri pieteicās Miška.

Serjoža papurināja galvu, un mēs abi - gan es, gan Miška -uzreiz sapratām, ka strīdēties pretī šobrīd nav jēgas, un es domāju: tikai nemēģini tagad teikt “ja es gadījumā neatgriežos”, pat nemēģini man to teikt, un viņš nepateica - īstenībā bija redzams, ka viņš vispār negrasās vairs neko sacīt, viņš tikai noņēma no pleca bisi un pagriezās, lai apietu apkārt svešajai mašīnai, un tad ierunājos es:

- Pagaidi! - Un viņš apstājās un pavērsa seju pret mani; es būtu varējusi jautāt "kāpēc tu?” būtu varējusi ierosināt “es iešu tev līdzi” būtu varējusi mesties viņam ap kaklu, strīdēties, stiept laiku un viņu aizkavēt, būtu varējusi vienkārši pateikt “es tevi mīlu”, tikai tas viss šobrīd bija bezjēdzīgi un nevajadzīgi, ja es ticētu dievam, tagad tevi pārkrustītu, domāju, lūkodamās viņam acīs - viņa seja bija nogurusi, un ap lūpām jau sāka uzrasties sarma -, bet no malas tas izskatīsies stulbi, turklāt es neatceros, kā tas pareizi jādara - no labās uz kreiso, no kreisās uz labo; viņš nepacietīgi pamīņājās.

- Kas ir, Aņa?

- Nekas, - es gribēju atbildēt, - ej, - es gribēju atbildēt un nespēju, un tajā pašā brīdī aizmugurē atskanēja aizelsusies Iras balss:

- Serjoža! - Viņa pieskrēja klāt, un viņš atrāva skatienu no manas sejas, lai palūkotos uz Iru; viņai rokās bija zils marles apsējs. - Nem! - Viņš pielieca galvu, lai viņai būtu ērtāk aizsniegt, un viņa piespieda gaišo taisnstūri viņam pie sejas, nostiprināja un ar īsu, netveramu kustību noglaudīja viņam vaigu.

Uzreiz pēc tam viņš aizgāja, bet mēs palikām pie svešās mašīnas.

Stāvēt vējā bija auksti, ļoti auksti, taču es zināju, ka šobrīd nevaru iet atpakaļ uz mašīnu, apsēsties siltajā salonā, klausīties Marinas vaimanas; es tagad neskatīšos pulkstenī, neparko neskatīšos, un tā nezināšu, cik ilgs laiks pagājis kopš tā brīža, kad viņš aizgāja, - pusstunda, stunda - es vienkārši te stāvēšu un gaidīšu, līdz viņš atgriezīsies. Izņēmu no paciņas cigareti un mēģināju aizsmēķēt, bet vējš visu laiku nopūta to sasodīto liesmiņu; varēju aiziet aiz svešā auto platās kabīnes, tur vējš nebūtu tik stiprs, bet tad es vairs neredzētu kokus, aiz kuriem nozuda viņa pēdu virtene, - tagad, kad mūsu mašīnu lukturi bija izslēgti, man bija bail novērst no šīm pēdām acis, jo nebiju pārliecināta, vai tumsā spēšu tās sameklēt.

- Viņš atgriezīsies, - ne visai skaļi teica Ira kaut kur turpat man blakus.

Es satrūkos un tomēr atskatījos - viņa stāvēja, ar muguru atspiedusies pret kabīni, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un skatījās uz mani. Es negribu gaidīt viņu kopā ar tevi, sevi noteicu, nemaz neiedomājies, ka mēs tagad sadosimies rokās un kopā gaidīsim viņu.

- Labāk ej siltumā, - viņa sacīja. Es neatbildēju.

- Atkal saslimsi, - viņa sacīja, - viņa nebūs kādu stundu, varbūt arī ilgāk. Tu tiešām visu šo laiku taisies stāvēt šeit, vējā, kā tāda Asola? I'as ir stulbi, tu šobrīd viņam nekā nevari palīdzēt. - Un tajā brīdī es nodomāju “varu gan” un metos atpakaļ uz mašīnu, un atrāvu vaļā pakaļējās durvis - Marina ar šausmām palūkojās man pretī -, un suns uzreiz izlēca ārā, gandrīz krišus novēlās man pie kājām, nu, ej, es teicu, viņš kādu brīdi nekustējās ne no vietas, es atkārtoju - aiziet, ej, - un tad viņš klusiem soļiem apskrēja apkārt svešajam auto un nozuda tumsā.

Kamēr mēs gaidījām - ilgi, pārsalstot, uztraucoties -, Miška apložņāja visu svešo mašīnu: uzrāpies uz riteņa, aizstiepās līdz durvju rokturiem un paraustīja - durvis nevērās vaļā -, iespī-dināja lukturīti kabīnē, lai pārliecinātos, ka tajā nav nekā interesanta, nekā tāda, kas mums varētu noderēt. Es gribēju viņam neļaut, bet neko neteicu, jo šai brīdī, kad mēs visi, pieaugušie, bijām gaidīšanas apstulbināti - tik ļoti, ka pat sarunāties nespējām, - viņš vienīgais, šķiet, nejuta mūsu bailes un nemieru, it kā Serjožas atgriešanās būtu tikai laika, nevis veiksmes jautājums, un viņa līksmā rosīšanās ap šo pamesto automobili kaut kā iedvesa cerību arī mums pārējiem. Vispēdīgi no lendkrūzera izkāpa pat tētis - viņš kustējās nedroši, manāmi zvārodamies, taču arī piegāja pie svešā auto un, nostājies aizvējā, ar interesi vēroja Miškas pētījumus. Pēc tēta uzradās arī ārsts - varēja redzēt, ka bez cepures viņam ir ļoti auksti, taču, bridi paminsti-nājies pie mašīnas, viņš ar nožēlu aizvēra durvis, kas viņu šķīra no glābiņa siltumā, un, degunu nokāris, vilkās uz mūsu pusi.

- Varbūt nolejam degvielu? - līksmi ierosināja Miška, pa šo laiku jau vismaz desmit reizes apskrējis apkārt aizmigušajam automobilim. Tētis pašūpoja galvu.

- Nav jēgas. Šī ir “šišiga”, GAZ-66, viņš iet ar benzīnu, un kam mums benzīns. Un piedevām labāk jau nu nesākt te pāragri saimniekot. - Viņš smagi atzvēlās pret noslēpumainās “šišigas” zaļo dzelzs sānu.

Ir nu gan nosaukums, es sev sacīju, padomā tikai, kravas mašīna, kas brauc ar benzīnu, pat nebiju zinājusi, ka tādas mēdz būt, bet tētis pa to laiku bija iebāzis roku kabatā un izķeksējis saņurcītu “Javas” paciņu. To redzēdams, ārsts uzreiz piejoza viņam klāt.

- Jūs taču esat traks! - viņš nešpetni čukstēja. - Pēc sirds apstāšanās! Jūs saprotat, ka par mata tiesu palikāt dzīvs? Par mata tiesu! Man ne adrenalīna nebija, nekā - es jūs tik tikko izvilku, jums būtu jāguļ, jāguļ, un ko jūs darāt? Tūlīt pat aizvāciet, un lai es vairs to neredzētu!

Pārsteigta redzēju, ka tētis paklausīgi iebāž cigaretes kabatā; viņš noburkšķēja - gluži vai samiernieciski:

- Labi jau labi. Es automātiski paķēru. Tik un tā pavisam maz atlicis, drīz ari tāpat nāktos... - Viņš nepabeidza teikumu, jo kaut kur - pavisam tuvu - pēkšņi nokrakšķēja zari: skaņa, kuru mēs reizē gan gaidījām, gan no tās baidījāmies; ar piepūli atgrūdies no automobiļa sāna, tētis pastiepa roku pēc Miškas noliktās bises, tomēr Miška izrādījās veiklāks un jau bija to paķēris un pat pārbīdījis aizslēgu, kas drūmi nožvarkstīja piepešajā klusumā, un tad es iesaucos: “Serjoža!” - lai pēc iespējas ātrāk būtu droša, ka viņš ir atgriezies.

- Es! - Serjoža atsaucās. - Viss normāli! - Viņa balss šķita dobja, droši vien maskas dēļ, un, kamēr Andrejs vēl tikai slēdza iekšā lukturīti, es jau metos uz balss pusi un ieraudzīju Serjožu iznākam no meža, bet viņam aiz muguras nāca vēl kāds cilvēks -biezā kamuflāžas jakā ar kažokādas apkakli un paceltu kapuci. Viņam kaut kas bija rokās - automāts vai bise, to man saskatīt neizdevās, taču bija pilnīgi skaidrs, ka Serjožam aiz muguras šis cilvēks iet ne jau nu nejaušības pēc. Cilvēka seju slēpa biezs, plats uzpurnis, no kura uz sāniem rēgojās resni filtru platgali; salīdzinājumā ar to Serjožas marles plāksterītis izskatījās nevainīgi bērnišķīgs.

- Liec nost bisi, Miška, viss kārtībā, - Serjoža bilda, un Miška nelabprāt nolaida rokas, tomēr bisi zemē nenolika.

Tur, kur beidzās koki, kamuflāžas jakā ģērbtais cilvēks apstājās un klusi, neskaidri kaut ko pateica, tad žigli atkāpās un nozuda tumsā, bet Serjoža panāca vēl kādus soļus tuvāk, un, kad viņš atradās mums blakus, es ieraudzīju, ka bises viņam vairs nav, jakas rāvējslēdzējs ir izplēsts un maska notraipīta ar asinīm, kas pamazām sūcas cauri zilganajai marlei, - un sāku raudāt - uzreiz, skaļi -, un apķēros viņam apkārt. Viņš atbildēja manam apskāvienam - sajutu, ka viņa rokas dreb, - un sacīja:

- Nu, viss, viss... nu jau viss ir labi.

- Viņi... to viņi, ja? Kāpēc viņi?... - Es raudāju un vilku masku nost no viņa sejas, bet viņš ar pārsistām lūpām man smaidīja un bilda:

- Velns ar ārā, Aņka, es jau domāju, ka tu sapsihosies, nu, nav taču nekas briesmīgs, tā gadās, viņi uzreiz nesaprata, es izlienu no meža ar šaujamo, nu, rimsties, neērti...

- Kur tava bise? - asi noprasīja tētis, un es beidzu raudāt.

- Tur palika, - Serjoža vienkārši atbildēja un nenoteikti pameta ar roku kaut kur aiz svešā automobiļa, - es sarunāju, mūs izlaidis cauri, bet pagaidām vajadzēs paieties kājām, mašīnas atstāsim tepat, mantas arī. Un plintes līdzi neņemt. Nav tālu, tepat blakus.

- Kas nav tālu? - jautāja Ira.

- Jūs neticēsiet. Es pats ari neticēju, kad ieraudzīju. - Un viņš atkal pasmaidīja.

Un tu esi pārliecināts, ka tas ir droši? - jautāja Andrejs.

- Nedomāju, ka mums šobrīd ir izvēle, - Serjoža atbildēja,

- bet, jā, esmu pārliecināts. Miška, iemet bisi mašīnā, savāciet bērnus, Ļoņu, un ejam.

Tagad, kad mēs visi bijām izkāpuši no mašīnām un stāvējām ārā, pēkšņi sapratu, ka mūsu ir ļoti daudz - pieci vīrieši, četras sievietes -, taču drošāka tāpēc nejutos, jo, ejot šādi, rindiņā, tukšām rokām, mēs bijām daudz neaizsargātāki nekā svešais, kurš bija noslēpies mežā. Nebijām paspējuši noiet pat pusi no tukšā laukumiņa kravas automobiļa priekšā, kad kamuflāžas jakā ģērbtais cilvēks atkal uzradās pie kāda koka un neskaidri uzkliedza:

- Maskas!

- Velns ar ārā, - Serjoža pikti noteica, - pavisam aizmirsu: viņi grib, lai mēs uzliekam maskas. Ira, kur tev viņas ir? - Un viņš pamāja svešajam ar roku, bet pēc tam mēs gaidījām, kamēr Ira skrien uz mašīnu pēc maskām, taču, kad bijām tās uzlikuši un grasījāmies iet tālāk, svešais atkal uzsauca:

- Bērniem ari!

- Viņi ir slimi, vai? - izbailēs jautāja Marina, notupdamās pie meitiņas un pūlēdamās nostiprināt pāri mazajai sejiņai taisnstūrveida marles gabalu. - Serjoža, viņi ir slimi, ja?

- Diez vai, - Serjoža atbildēja, - man liekas, viņiem ir bail inficēties no mums.

Kad bijām iegājuši mežā, uzreiz atklājās, kā pavadonis Serjo-žam nav bijis tikai viens - bez kamuflāžas jakā ģērbtā svešā vīrieša, kurš mums bija parādījies sākumā, pamanīju vēl vienu, tērptu baltā; šis otrais nepārprotami negrasījās durties mums acīs - pielūkodams, lai ietu neuzkrītoši, viņš visu laiku turējās metrus desmit mums aiz muguras, un es droši vien nemaz nebūtu viņu, tādu sniegbaltu, ieraudzījusi, ja laiku pa laikam viņam zem kājām nenokrakšķētu zari. Man gribējās panākt Serjožu un parunāt ar viņu par šo cilvēku baltā un par cilvēku kamuflāžas jakā, man gribējās pajautāt - kāpēc tev šķiet, ka šie ļaudis mums neko ļaunu nenodarīs, jo sevišķi pēc tam, kad viņi ir tev atņēmuši bisi un situši pa seju, mēs ejam tev līdzi, visu, kas mums bija līdzi, - mašīnas, ieročus, ēdamo - atstājuši bez apsardzes taigas vidū, kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka uz viņiem var paļauties? Taču Serjoža gāja pa priekšu, nākamais aiz kamuflāžas jakā ģērbtā cilvēka - gāja ātri, lieliem soļiem, it kā kaut kur steigtos, un ne reizi neatskatījās, pat ne tādēļ, lai palūkotos, vai mēs, visi pārējie, tiekam viņam līdzi.

Acīmredzot šis bija kaut kāds taisnāks ceļš cauri mežam, jo ar katru soli mēs arvien vairāk attālinājāmies no kravas automobiļa aizšķērsotā ceļa. Brist pa dziļo sniegu bija grūti - mēs gājām klusēdami, nesarunādamies pat savā starpā; mēs ejam kā cietumnieki, es nodomāju, brīvprātīgi padevušies cietumnieki, vēl brīdis, un šī savādā, neloģiskā dziņa, kuras varā mēs visi pēkšņi nonācām, sāks izgaist, un tad kāds - tētis vai varbūt Ira - apstāsies un pieprasīs, lai viņam paskaidro, uz kurieni mēs dodamies un kāpēc, un bruņotajiem cilvēkiem ar respi-ratoriem tas, visticamāk, nepatiks; ko viņi tad darīs - pametīs mūs tepat? Sāks šaut? Par laimi, to es tā arī neuzzināju -mežs pēkšņi beidzās, un mēs iznācām klajā laukā; no vienas puses to plašā puslokā ieskāva koki, no otras - milzīgs, viscaur apsnidzis ezers. Kādus divdesmit soļus no krasta vidēja divas jaunas, skaistas mājas - lielas, vienstāva, ar platiem, plakaniem jumtiem.

- Kas tas vēl par... - iesāka tētis. Viņš elpoja smagi, svelpjoši, un apstājies ar rokām pieķērās pie smuidra koka stumbra.

- Nečammāties, - drūmi pavēlēja kamuflāžas jakā ģērbtais, kurš sāka iet uz tuvākās mājas pusi.

Otrais - ģērbies baltā audekla jakā un tādās pašās biksēs -parādījās jau tad, kad mēs visi bijām izgājuši no meža; vairs neslēpdamies, viņš mierīgi sāka iet aiz mums, abas rokas uzlicis uz kaklā pakārtā automāta.

- Kaut kādas pionieru kara spēles, ka viņu māti, - tētis elsa, cenzdamies tikt līdzi Serjožam; aiz viņa ar bažīgu seju tipināja ārsts, - maskēšanās halāti, tie militāristu respiratori. Un vēl šitās mājas - no kurienes te uzradušās mājas? Tādu te nebija!

- Pirms gada uzslējuši! - Serjoža triumfējoši paziņoja un beidzot atskatījās. - Tu spēj iedomāties? Paskaties, kas par vareniem namiem - katrā pietiek vietas kādiem divdesmit cilvēkiem! Civilizācija!

- Un, lūk, arī viņi, šie divdesmit cilvēki, - paklusi sacīja Ira.

Pie ieejas mājā, uz kuru devāmies, patiešām bija sastājies paliels ļaužu bars - visi klusēja un uzmanīgi aplūkoja mūs; respi-ratoru viņiem atšķirībā no mūsu pavadoņiem nebija, un, kolīdz piegājām tuvāk, viņi steigšus kāpās atpakaļ, atsprāga, gluži kā nobijušies no mūsu maskām; viņi raudzījās mums pretī modri, nelaipni, taču es viņu vidū pamanīju vairākas sievietes - daudz to nebija, tomēr no to klātbūtnes man kaut kā uzreiz kļuva mierīgāk. Pēc karavīriem viņi neizskatās, es nodomāju, parasti cilvēki, kaut kādi vietējie, kas aizbēguši no šosejmalas ciemiem, -šodien vien mēs bijām redzējuši trīs vai četrus tādus ciemus, un visi bija tukši. Serjožam taisnība, mēs spēsim'ar viņiem vienoties, mums tas jāspēj.

Kamuflāžas jakā ģērbtais cilvēks jau rībināja kājas uz sliekšņa, nopurinādams no zābakiem sniegu; pēc tam viņš iegāja mājā un cieši aizvēra durvis, atstādams mūs stāvam ārpusē. Viņa baltais kompanjons nepiespiesti nostājās turpat netālu un aizsmēķēja cigareti - nedz viņš, nedz ļaudis, kas klusēdami stāvēja gabaliņu tālāk, joprojām nebija bilduši ne vārda, taču es jutu, ka viņi skatās - pētīgi, nenovērzdami acis. Beidzot durvis atkal atvērās, un cilvēks kamuflāžas jakā izliecās, ar rokas mājienu mudinādams mūs ienākt; paklausīgi sarosījušies, cits pēc cita sagājām iekšā aukstajā un tumšajā stiklotajā verandā, bet pēc tam, neveikli pamidījušies turpat pie durvīm kā skolnieki pie direktora kabineta, nonācām nelielā, siltā istabā, kuru apgaismoja blāvi oranža petrolejas lampas blāzma; istaba vienā mirkli izrādījās pilna, vairāk vietas tajā nebija. Tālākajā galā pie prāvas stūra krāsns salīgi spiedās ar jancīgu, puķainu vaskadrānu apklāts galdelis; pie tā sēdēja cilvēks - neskuvies, ar miegainu, saņurcītu seju. Viņš pacēla galvu un bez smaida atēnas sejā palūkojās uz mums; viņam pie kājām, turpat pie krāsns, ieraudzīju suni - kolīdz mēs iegājām, tas pietrūkās un tagad sēdēja, pavilcis sev apakšā ķepas un kārtīgi sarotījis uz grīdas asti, ak tu, nodevējs, es nodomāju, un man šķita, ka suns ir šo manu domu sadzirdējis - tas vainīgi nozibināja dzeltenās acis.

- Ivan Semjonič, - bērnišķīgi aizvainotā tonī kaut kur aizmugurē nočinkstēja kamuflāžas jakā ģērbtais, - masku, to masku uzlieciet!...

- Liecies tu mierā ar savu masku, - atvairījās tas, kurš sēdēja pie galda, - viņiem maskas, mums maskas, ne vārda nevar saprast.

- Ļaujiet piesēst, - elsdams ierunājās tētis, - nevaru nostāvēt, - un viņš sazvārojās uz priekšu, uz to pusi, kur gar sienu stāvēja krēsli.

- Jūs esat slims? - asi noprasīja saņurcītais un cēlās augšā, ar troksni stumdīdams ļodzīgo galdu.

- Nē, nē, - ārsts, sparīgi kustinādams elkoņus, lauzās uz priekšu, lai nokļūtu tuvāk saņurcītajam, - tas nav tā, kā jūs domājat, viņš ar sirdi, šodien bija lēkme, viņam jāguļ... es esmu ārsts, varu jums garantēt, ka mēs visi esam veseli...

- Ārsts? - saņurcītais kļuva nedaudz mundrāks. - Ārsts -tas ir labi, - viņš pēc tam noteica un vēl noslēpumaini piebilda:

- Ārsta mums tagad nav.

- Bet jūs? - pēkšņi skaļi noprasīja Ira. - Jums te visi ir veseli?

Cilvēks ar saņurcīto seju neņēma ļaunā un nesadusmojās, bet gluži nopietni atbildēja:

- Mēs te esam jau divas nedēļas. Ja es no šīs sērgas kaut ko saprotu, pa šo laiku tā jau kaut kā būtu likusi sevi manīt. Mēs tagad darīsim tā, - viņš pēc brīža turpināja, - jūs iekārtojieties uz nakšņošanu, nolieciet gulēt bērneļus un tādā garā, Iļja jūs aizvedīs... Iļja! - viņš pasauca, un durvis uzreiz atvērās, it kā nezināmais Iļja visu šo laiku būtu stāvējis ārā, saspringti gaidīdams, kad viņu pasauks. - Aizved viņus, kur mums tur vēl ir vieta? Iekārto viņus pie Kaļinām, tie vēl neguļ?

- Pagaidiet, - viņu pārtrauca Serjoža, - mums tur, uz ceļa, palika mašīnas. Vajadzētu atdzīt šurp, lai ir tuvāk. Un vispār -derētu aprunāties.

Vajag - lūdzu, aprunāsimies, - aši piekrita tas, kurš bija nosaukts par Ivanu Semjoniču; viņš atkal apsēdās uz sava krēsla.

- Sēdies. Bet jūs - ejiet, ejiet, iekārtojieties. Maskas varat noņemt. - Viņš pameta mums ar roku, un, kamuflāžas Iļjas ciešā skatiena pavadībā iziedama ārā, es vēl paspēju sadzirdēt, ka viņš

Serjožam saka: - Ei, paklau, tu nedusmo, ka ļjuiši tevi drusku ieklapēja, pats saproti...

Ārā Iļja norāva no sejas respiratoru, tīksmīgi noberzēja vaigus ar plaukstu un, pārlaidis skatienu ļaužu pūlītim, kas nemaz nebija kļuvis retāks, uzsauca:

- Kaļina! Tu esi šeit vai neesi? Petrovič?

- Nu, esmu, - no bara izaicinoši atsaucās balss, kas sazin kāpēc piederēja sievietei.

- Savāc, - Iļja noteica, ar dāsnu, plašu žestu norādīdams uz mums, - jums tur it kā vieta ir, šitos vajag iekārtot pārnakšņot.

Spriežot pēc visa, šis priekšlikums noslēpumainajā Kaļinā neizraisīja ne vismazāko sajūsmu. Kādu pusminūti bija klusums, tad tā pati sievietes balss aizdomīgi noprasīja:

- Un ja nu viņi ir slimi?

- Nav slimi, - Iļja svarīgi atteica, - šitais te vispār ir dakteris. Kur tu tur esi, dakter? Parādies. - Un ārsts nedroši pagājās uz priekšu, pacēla roku un apdomīgi pavicināja to.

Kaļina izrādījās sīciņš nenosakāma vecuma vīriņš ar mazu, grumbainu seju; pārrunās viņa vārdā - arī tas tūlīt pat noskaidrojās - bija iesaistījusies sieva: stalta un ražena, divreiz lielāka nekā pats Kaļina. Māja, uz kuru viņi mūs aizveda, šķita tieši tāda pati kā pirmā - tāda pati liela veranda ar vasaras mēbelēm, auksta un tumša; tāda pati vidusistaba ar krāsni, tikai šajā mājā vidusistabā bija ierīkota tāda kā ēdamistaba - pašā vidū slējās vairāki kopā sabīdīti dažāda augstuma galdi, ap kuriem stāvēja uz ātru roku sanagloti koka soli; tas pats Piemaskavas vasarnīcu pansionātu standarta interjers - spalgi plarkšķošas pildiņu durvis ar bezgaumīgu ornamentu uz stikla, ar vagondē-līšiem apsistas sienas, maksimāli vienkāršas lustras ar sīpolveida kupoliem un pat šajos laikos bezjēdzīgais televizors. Kamēr mēs sagājām iekšā un ģērbām nost bērnus, Kaļina neizteica ne vārda - iespiedies stūrī, tas šķībi lūkojās uz mums ar nesaprotamu sejas izteiksmi un bieži mirkšķināja acis.

Toties viņa sieva, bez mazākās patikas mūs nopētījusi, ar to pašu izaicinājumu balsī paziņoja:

- Barot es jūs netaisos. - Smagi cilādama kājas, viņa pēc kārtas atvēra divas sānu durvis; no šaurajām istabām uzvēdīja smacīga putekļu smaka. - Tukšas istabas ir tikai divas, - viņa sausi turpināja, - iekārtojieties, kā gribat.

Paldies, barot mūs nevajag, - ieskatīdamās vienā no istabām, salti atteica Ira.

Uz kurieni ar visiem zābakiem! - uzbrēca saimniece.

- Nupat no rīta grīdas izspodrināju!...

Ira apstājās un lēni pagriezās atpakaļ.

- Ak kungs, - viņa lēni un ļoti skaidri sacīja. - Kā jūs visi. Esat. Man. Apnikuši. Mēs divpadsmit dienas skrienam kā tādi suņi nez uz kurieni. Vairāk nekā diennakti neesam gulējuši. Nav mums vajadzīgs ne jūsu ēdamais, ne jūsu sasodītā viesmīlība. Mums vajadzēja tikai pabraukt jums garām. Jūs paši viņu sagrābāt un paši mūs šurp atvilkāt. Un par šīm jūsu grīdām man nospļauties.

- Nu labi jau labi, bļaure, - saimniece pēkšņi gandrīz miermīlīgi atteica, - segu atnest? Man ir vilnas sega. Reku, puikiņam.

Kad viņa izgāja pa durvīm, Kaļinu vīrs uzreiz sarosījās: pie-šļūcis nezin kāpēc tieši pie Ļoņas, kurš bija smagi nosēdies uz sola, viņš karsti, apdullinoši čukstēja:

- Šņabja jums, protams, nava?

Ļoņa izklaidīgi pakratīja galvu, un Kaļina, acumirklī zaudējis par viņu interesi, atkal pamira, kļūdams līdzīgs mazam, grumbainam bruņurupucim.

- Tā, - ierunājās ārsts, - tā. Varat teikt, ko* gribat, bet jums tūlīt pat jāliekas gulēt, - viņš paskatījās uz tēti. - Un jums, Leonīd, tāpat.

Ar vairākām vecām segām atgriezās saimniece, un sākās rosīšanās - kamēr viņas lika gulēt bērnus, bīdīja kopā mēbeles, dalīja gultas, es uzrāvu mugurā jaku un atkal izgāju verandā. Ļaužu bars mājas priekšā, sala izsvēpēts, bija izgaisis, un pēc tā bija palicis tikai milzums pēdu sniegā; ieskatījusies uzmanīgāk, aiz kaimiņmājas verandas stikla ieraudzīju divus vīriešu siluetus - kamuflāžas jaku un balto - un blāvu cigaretes uguntiņu. Cik ilgi viņš nenāk atpakaļ. Kāpēc mēs pametām viņu tur vienu pašu? Mums pateica "jūs ejiet” un mēs aizgājām, padevīgi un bez ierunām, man vajadzēja palikt turpat, vismaz man vajadzēja palikt tur, nevis tagad tirgoties, kurš gulēs gultā, kurš dabūs spilvenus; iebāzu kabatā roku un izzvejoju cigarešu paciņu - tā bija tukša.

- Nu, kā ir? - Man aizmugurē noklaudzēja durvis, un verandā parādījās Ļoņa, tāpat vien uzmetis jaku uz pleciem.

- Kaut kas redzams?

Es pašūpoju galvu.

- Esi nu mierīga, Aņuta, tak it kā normāli veči, - viņš mierinādams sacīja.

Mēs kādu laiku stāvējām un klusēdami pētījām tumsu.

- Nu, gribi, es uz turieni aiziešu? - viņš pēdīgi ieminējās.

- Gribu, - es, pašai negaidot, atteicu un pagriezos pret viņu,

- un es iešu tev līdzi.

Bijām nokļuvuši tikai līdz vidum laukumiņā, kas šķīra abas mājas, - lai kā viņš centās to neizrādīt, viņam bija grūti iet - kad kaimiņmājas verandas tumsā pēkšņi atvāzās blāvi oranžs durvju taisnstūris, un es ieraudzīju Serjožu nākam mums pretī; viņam nopakaļ, ar sekundes aizkavēšanos, ārā izlīda arī kamuflāžas Iļja.

- Ļoņka, labi, ka tu te esi, tūlīt iesim pēc mašīnām. Aņa, tev atslēgas ir līdzi? - Serjoža ierunājās, pienākdams mums klāt, un, kamēr es rakņājos pa kabatām, tik tikko dzirdami turpināja: - Pasaki meitenēm, lai neiet gulēt, kamēr neesam atnākuši, vajag parunāt, - un tad jau skaļāk, lai dzirdētu ari kamuflāžas Iļja, piebilda: - Pasaki Andrjuham, lai nāk ārā, mēs viņu te pagaidīsim.

Atkal iegājusi iekšā, ievēroju, ka abi Kaļinas - gan viņš, gan viņa - no kopējās viesistabas ir nozuduši, acīmredzot izgaisuši kaut kur milzīgās mājas dziļumos. Bija palicis tikai ārsts, kurš, tāpat kā pirmīt, sēdēja pie galda un steigšus pacēla galvu kā cilvēks, kurš it nemaz nav noguris un ik bridi ir gatavs šādi vai tādi būt noderīgs; viņa acis bija sasarkušas. Ceļā pārgurušie bērni jau bija nolikti gulēt. Puisēns, līdz pašām acīm apsegts ar ies-mirdušo vilnas segu, bija mazā kamoliņā saritinājies tieši blakus tētim, kurš bija aizmidzis vienā no abām mums atvēlētajām divguļamajām gultām; tās kājgali sēdēja Ira - nekustēdamās, ar taisnu muguru -, un skatījās, kā guļ viņas dēls, saspringti un alkatīgi, un pat nepagrieza galvu, kad es nostājos istabas durvīs. Turpat uz dēļu grīdas ieraudzīju Mišku - arī viņš bija aizmidzis, ar muguru atspiedies pret sienu, neērti atmetis galvu, muti vaļā. Pārējos uzgāju blakusistabā pie otras gultas; viņu sejas bija ļoti īgnas - acīmredzot strīdiņš par to, kuram gan tajā jāguļ, vēl aizvien nebija beidzies.

- Nepievērsiet uzmanību, - es uzrunāju ārstu, apsēžoties viņam līdzās, kad Andrejs ar acīmredzamu atvieglojumu izmetās ārā, jau pa ceļam vilkdams mugurā jaku. - Tūlīt zēni atdzīs mašīnas, un mēs jums sadabūsim kādu guļammaisu.

- Tas nepavisam nav nepieciešams, - braši pavēstīja ārsts,

- es varu uz grīdas, man ir jaka... re, skatieties, bieza.

- Cik dienu jūs neesat gulējis? - es apjautājos, un viņš pasmaidīja.

- Baidos, ka sākas trešā diennakts. - Un, kamēr es domās centos aplēst, cik daudz laika pagājis, kopš kādam no mums ir izdevies kārtīgi izgulēties vai kaut pārģērbties, ak kungs, kaut vienkārši iztīrīt zobus, viņš atkal bija nolaidis galvu uz kopā saliktajām rokām un pēc dažām sekundēm tikko dzirdami iekrācās.

Vīrieši atgriezās pēc stundas ceturkšņa, apkrāvušies ar somām un saritinātiem guļammaisiem; viņiem līdzi mājā kaunīgi iespruka suns, kurš, acīmredzami cenzdamies nedurties acīs, iešmauca tuvākajā istabā un palīda zem gultas. Norāvis jaku, Serjoža ātrā solī iegāja tajā pašā istabā un, kolīdz mēs, pārējie, bijām ienākuši viņam pakaļ, cieši aizvēra durvis; tad, ar muguru atspiedies pret tām, pēc kārtas palūkojās uz mums visiem un sacīja:

- Tad nu parunājos ar to puisi. īsi sakot, draugi, pēc manām domām, mums šeit nevajag palikt.

Serjoža atstāstīja priekšlikumu, kuru viņam sarunā, kas blakusmājā bija ilgusi gandrīz stundu, bija izteicis cilvēks ar saņurcīto seju; runāja viņš pusbalsī, lai nepamodinātu gultā aizmigušo puisēnu, un izkusušais sniegs no viņa zābakiem ar duļķainu straumīti tecēja gar nelīdzenajiem grīdas dēļiem uz pretējās sienas pusi. Galvenā nebija viņa pārsistā lūpa un pat ne tas, ka bisi viņam tā arī nebija atdevuši. - Brīnums, ka viņi mani nenošāva, - Serjoža teica un gurdi, skumīgi pasmaidīja, -pagaidiet, sākumā paklausieties, kas man sakāms, un pēc tam mēs to visu apspriedīsim, labi?

Atklājās, ka visi, kurus bijām redzējuši, - abi Kaļinas, ar automātu bruņotais kamuflāžas Iļja, viņa biedrs maskēšanās tērpā, cilvēks ar saņurcīto seju, un tie citi - vīrieši un sievietes, kuri nakts vidū bija iznākuši ārā, lai paskatītos uz mums, kad mēs ar masku slēptām sejām iznācām no meža, - bija viena ciemata iedzīvotāji: no paša pēdējā ciemata, kuram bijām pabraukuši garām pirms nogriešanās no šosejas. “Bet uzreiz taču var redzēt, ka viņi ir no armijas,” iebilda Andrejs, “vismaz tie, ar automātiem”; “Tie - jā,” Serjoža piekrita, “un ari šitais te Ivans Semjo-ničs un vēl vairāki, kurus mēs pagaidām neesam redzējuši, -viņiem ciematā bijusi robežsardzes komandantūra, ciemats esot bijis paliels, kādi trīs tūkstoši iedzīvotāju, pašiem sava slimnīca, skola, slimot tur sākuši gandrīz uzreiz, kāds atvedis infekciju no Medvežjegorskas, un pēc nedēļas karantinu jau vairs nebija vajadzības izsludināt, viņiem arī nebija tādas pavēles, izsludināt karantinu; pēdējā pavēle, ko viņi bija saņēmuši, bija ierobežot pārvietošanos, saproti, ne jau robežu viņi te apsargāja, priekš kam tādu robežu apsargāt, pamēģini noiet astoņdesmit kilometrus pa taigu - atsavināmā zona, pirms četrdesmit gadiem pamesti ciemi, īsi sakot, kas viņi par robežsardzi, ne viņiem te obligātā dienesta karavīru, nekā - vienkārši komandantūra; īsi sakot, kad tika atslēgti telefoni, viņu specsakari vēl darbojās, un pēdējā pavēle no Petrozavodskas bija nevienu nelaist tālāk pie somiem - un viss, saproti, un viss. Viņi droši vien ari tāpat neko nebūtu spējuši padarīt, jo viņu bija pārāk maz, un, kad sākās panika un visi metās, kur kurais, viņiem bija izvēle - pildīt šo pavēli un palikt, un mēģināt piedabūt visus trīs tūkstošus tajā ciemā palikt turpat, nu, vai iekraut “šišigā” visu, ko izdevās sadabūt, - degvielu, ieročus, proviantu - savākt savas ģimenes un, nezinu, kaimiņus un doties šurp, pie ezera, uz šo tūristu bāzi, negaidot, līdz sāksies īstie sūdi, kuri, protams, sākās šā vai tā, mēs taču redzējām.” “Kur tad palika pārējie?” iejautājās Marina. "Kas to lai zina,” atbildēja Serjoža. "Sakari šeit vairs nedarbojas, raidītāji viņiem ir jaudīgāki nekā mūsējie, bet līdz šejienei jau ir pārāk tālu. Daži varbūt tā arī palika tur, ciematā, daži devās tālāk, uz ezeriem, turklāt viņi tur jau slimoja,*ļoti daudzi bija paspējuši saslimt pašā sākumā, tā nu... viņš kaut ko runāja par otru grupu, kurai bijis jāizbrauc vēlāk, neesot paspējuši kaut ko savākt, es īsti nesapratu, bet fakts paliek fakts, vairāk neviens šeit tā arī neieradās. Šī tūristu bāze te atrodoties jau pusotru gadu - un maz esot tādu, kuriem par to ir zināms, bet mēs esot pirmie, ko viņi divu nedēļu laikā ieraudzījuši. Ļoti var gadīties, ka vairāk neviena vienkārši vairs nav.”

Un šai brīdī es pajautāju:

- Tad kāpēc tu domā, ka mums labāk nevajag palikt te, pie viņiem?

Viņi šeit ir trīsdesmit četri cilvēki, - Serjoža vienkārši atbildēja. - Un mēs esam tikai deviņi. Es rēķinu pieaugušos. Viņš teica - kopējs katls, visiem viss vienādi, bet es nezinu, kā viņi ir gatavojušies, ko paspējuši paņemt līdzi, nezinu, kas viņi par cilvēkiem, un galvenais pat nav šis, - te viņš piesardzīgi pataustīja savu pārsisto lūpu, - vienkārši te nebūs nekādas demokrātijas, tu taču saproti, ja? Viņi ir no armijas. Viņiem smadzenes ir iekārtotas citādi. Ne labāk un ne sliktāk, vienkārši citādi. Un viņu ir vairāk. Es nedomāju, ka tas ir slikti, ka viņi te ir, tieši otrādi, tas pat ir labi, jo... nu, iemeslu ir daudz. Bet man būs mierīgāks prāts, ja viņi paliks šeit, piekrastē, bet mēs būsim tur, uz salas, paši sev saimnieki.

Viņš apklusa - un mēs kādu laiku tāpat vien stāvējām klusēdami līdzās aizmigušajam bērnam, tumšajā, smacīgajā istabā, piedurknēm saskaroties, un es gaidīju, būdama gatava tam, ka noteikti kāds metīsies iebilst; interesanti, kurš pirmais pateiks -tu paskaties apkārt, cik te daudz vietas, mēs te varētu dzīvot pavisam citādi, gandrīz cilvēciski, tomēr neviens neko neteica, vispār neviens, bet tad pēkšņi Ļoņa iejautājās:

- Vai tu esi pārliecināts, ka viņi mūs palaidīs?

- Labs jautājums, - atsaucās Serjoža. - Es viņam teicu, ka padomāšu līdz rītam. Un, goda vārds, man liekas, ilgāk nevajadzētu, jo rīt no rīta - par to esmu gandrīz drošs - viņi vēl būs ar mieru ļaut mums aiziet, bet, jo ilgāk mēs rēgosimies viņiem acu priekšā ar mūsu mašīnām un krājumiem, jo mazāk uz to varēsim cerēt.

Mēs vēl mazliet paklusējām.

- īsi sakot, darīsim tā, - ierunājās Serjoža. - Mums ir vēl nedaudz laika. Nav vajadzības izlemt tagad uzreiz. Es jūs pamodināšu sešos, tad arī parunāsim, - un viņš atvēra durvis.

Kaļinu sieva atlēca malā tik mudīgi, ka tas arī krietni jaunākai sievietei darītu godu, un īdzīgi noteica:

- Ko neliekaties gulēt? Tur pie krāsns ir spainis ar ūdeni, ja kādam vajag.

Nakts vidū es atvēru acis un kādu laiku tāpat vien paliku guļam siltajā, mājīgajā tumsā, ieklausīdamās gulētāju elpā, pūlēdamās saprast, kas īsti man bija licis pamosties - ar visu biezo guļammaisu uz dēļu grīdas nebija ērti, tomēr tas nebija galvenais; uzmanīgi nocēlu Serjožas roku un, paslējusies uz elkoņiem, istabas otrā galā saskatīju Mišku, kurš bija iebāzis seju četrkārt salocītā siltajā jakā; arī tētis tepat vien bija - varēju saklausīt viņa nevienmērīgo, aizsmakušo elpu -, un blakusgultā joprojām tikpat bezrūpīgi gulēja puisēns. Viņa vilnas sega bija noslīdējusi un gandrīz nokritusi - es, uzmanīgi izlīdusi no guļammaisa, pacēlu segu un noliecos, lai puisēnu apsegtu; paspēju vēl nodomāt, cik tā ir durstīga, un ieelpot tīro, spēcīgo karstumu, ko izstaro cieši aizmiguši mazi bērni, un tikai pēc tam sapratu, ka Iras istabā nav.

Arī viesistabā bija tumšs - petrolejas lampa uz galda sen bija apdzisusi, un retajās, rūsganajās gailošās krāsns atblāzmās man istaba sākumā šķita tukša; pēc tam izdzirdēju skaņu - paklusu, tikko saklausāmu skaņu. Ieskatījos uzmanīgāk un tad pamanīju, ka stūri uz garā, šķībi sanaglotā sola sēž mūsu īdzīgā, nelaipnā saimniece, bet blakus, bērnišķīgi piespiedusi seju viņai klāt un apķērusies ap kaklu, raud Ira - rūgti, klusi un bezcerīgi.

- Neviena paša, - Ira saka izstaipītā adītā jakā ietītajam masīvajam saimnieces plecam, turpina raudāt, tad vēlreiz atkārto: - Neviena nav.

- Nu, nu, - saimniece atbild un glauda gaišmataino galvu ar savu plato plaukstu, un mazliet vēl šūpojas iesānis, mierinoši, aijājoši šūpojas, - nu, nu.

Es mazliet pastāvēju pie pavērtajām durvīm - neilgi, kādu minūti vai divas - un pēc tam uz pirkstgaliem atmuguriski atgriezos istabā, uzmanīdamās, lai neviens grīdas dēlis man zem kājām neiečīkstētos, cik vien iespējams klusi atkal apgūlos uz grīdas, palīzdama zem smagās Serjožas rokas, apsedzos ar sasilušā guļammaisa malu un no jauna aizvēru acis.

pašā garā, jo viņš nesāka celties - gulēja uz muguras un skatījās griestos: drūmi un spriegi. “Celies,” es pusbalsī atkārtoju, “kas tad nu,” - un tad viņš nelabprāt atgrūda nost guļammaisu un piecēlās sēdus.

- Pamodināt Antošku? - iejautājās Ira, es pagriezos un ieraudzīju, ka viņa, paslējusies uz elkoņa, skatās uz Serjožu -viņas seja bija miegaina, gaišie mati izspūruši.

- Modini, - Serjoža palocīja galvu. - Jāpaēd brokastis, un dosimies tālāk.

- Domā, viņi brauks kopā ar mums? - viņa tad jautāja, pamādama uz blakusistabas pusi.

- Tūlīt uzzināsim, - Serjoža paraustīja plecus un beidzot piecēlās kājās.

Viņš atvēra durvis un izgāja viesistabā; es dzirdēju viņu sakām “labrīt” un mēģināju saskaitīt, cik balsu atsaucās, tomēr tas man neizdevās. Nezin kāpēc man ienāca prātā, ka viņi visi -visi trīsdesmit četri cilvēki, par kuriem viņš vakar stāstīja, -tagad ir sanākuši tur, aiz durvīm, gaidot mūsu pamošanos, un šī doma pamudināja mani veikli pielēkt kājās un mesties viņam līdzi - vienkārši tāpēc, lai viņš tur nebūtu viens.

Pretēji tam, ko biju gaidījusi, viesistabā gandrīz neviena nebija - spriežot pēc nekārtības uz galda, brokastis jau bija beigušās, tomēr gaisā vēl skaidri jautās kaut kāda ne pārāk garšīga ēdamā smarža. Stūrī uz sola nekustīgi sēdēja sīkaļa Kaļina, kurš ar netīksmi aplūkoja to, kas atradās viņa priekšā noliktajā krūzē ar bramanīgiem, sarkaniem gaiļiem uz sāna; viņa monumentālā sieva ar troksni mazgāja šķīvjus lielā emaljētā bļodā, kas bija uzstutēta uz ļodzīga ķebļa pie pašas krāsns, citu pēc cita dodama tos otrai sievietei, kura ar pelēcīgu dvieli rokās stāvēja turpat blakus. Vēl viena sieviete, pavisam jauna, ar īsiem, gaišiem matiem un milzīgu vēderu, ap kuru krusteniski bija apsiets gaišs vilnas lakats, izklaidīgi novāca galdu - tajā pašā brīdī, kad iegāju viesistabā, viņa kārtīgi ar sauju notrauca no galda maizes drupačas un ar tikpat izklaidīgu sejas izteiksmi veikli iebēra tās sev mutē.

Es ar savu parādīšanos izraisīju pašai negaidītu efektu: raženā saimniece aizmirsa par saviem traukiem un, izslējusies taisna, ar drūmu skatienu ieurbās man aptuveni virsdegunē, turpretī abas viņas palīdzes pēkšņi un neizskaidrojami sarosījās - gaišmatainā grūtniece, piemirsusi par nesteidzīgo galda nokopšanu, pat pieskrēja pie krāsns, it kā pūlēdamās turēties abu pārējo sieviešu tuvumā, un jau no turienes sāka skatīties uz mani ar skaidri saredzamu naidīgu ziņkārību. Sveiciena vārdi iesprūda man rīklē - nu, izbeidz, atver muti un saki “labrīt” ko tu nobijies, arī tad, ja viņas jau zina, ka jūs negrasāties palikt šeit, pie viņiem, jūs neesat viņiem nekādi parādnieki, un vispār - ne jau viņas te ir lēmējas, galvenais, lai blakusmājā sēdošais cilvēks ar saņurcīto seju piekristu jūs palaist prom, šīs te var skatīties un viebties, no viņām tik un tā pilnīgi nekas nav atkarīgs.

- Labrīt, - es ar piespiešanos sacīju.

Neviena no viņām neatbildēja; jaunākā no trijām, nenovērsdama no manis apaļās, bālganu skropstu ietvertās acis, noņēma vienu roku no vēdera un, ar to piesegusi roku, sāka dedzīgi kaut ko čukstēt savai kaimiņienei ar dvieli.

- Labrīt, - es ietiepīgi atkārtoju.

- Izgulējusies, - saimniece izaicinoši sacīja; tas pat nebija jautājums, drīzāk apgalvojums, kaut kāda viņai, saimniecei, gaužām nepatīkama fakta atzīšana, un, pirms es biju paspējusi vismaz kaut kā atbildēt, piemēram, “klausieties, nu, vai jums nav vienalga, mēs braucam prom vai paliekam, jums taču vajadzētu priecāties, ka mēs dodamies prom, kam mēs jums esam vajadzīgi" - viņas seja pēkšņi atmaiga un viņa, raudzīdamās kaut kur man pār plecu, pilnīgi citā balsī sacīja: - Pamodāties? Es akurāt pieniņu uzsildīju, kazas pieniņu...

Atskatījos un ieraudzīju uz sliekšņa Iru ar puisēnu - sievietes uzreiz sāka viņus aptekāt, man vairs nepievēršot it nekādu uzmanību, un tādēļ es ar plecu pavēru blakusdurvis.

Viņi visi bija tur - izņemot ārstu, par kuru atgādināja tikai uz grīdas nosviestā novalkātā jaka, - un, nākot iekšā, es saklausīju tikai dažus vārdus no Ļoņas sacītā.

- ... pats viņam pateiksi? Aiziet tev līdzi, gribi?

- Liecies mierā, - Serjoža atteica, - gan tikšu galā. - Un es tūlīt pat sapratu, ka šoreiz viss ir citādi, nav bijis nekādu strīdu, un, ja arī šie strīdi ir bijuši, tad beigušies tie ir jau vakar, naktī; acīmredzot kaut kas tomēr bija mainījies šajā mūsu dīvainajā kompānijā, kaut kas svarīgs, un es vienkārši nebiju pamanījusi, kad tas noticis; šorīt no rīta lēmums jau ir pieņemts, turklāt vienbalsīgi - mēs dodamies prom. Vairs nebija, ko apspriest; Serjoža devās uz blakusmāju risināt sarunas, bet mēs atgriezāmies viesistabā. Ira ar puisēnu jau sēdēja pie galda - viņam priekšā bija nolikta tāda pati krūze ar gaiļiem, un viņš, cieši turēdams to ar savām mazajām roķelēm, laiku pa laikam bez īpašas vēlmes no tās padzērās. Pārlaidusi skatienu istabai, sapratu, ka no Kaļinas vairs nav ne miņas, toties viņa vietā bija uzradušās vēl divas sievietes, kuras, spriežot pēc tā, cik silti viņas bija saģērbušās, bija atnākušas pa āru; interesanti, kur gan ir visi jūsu vīrieši, es bažīgi nodomāju, ar ko gan viņi šobrīd ir aizņemti, vajadzēja tomēr Ļoņam iet kopā ar Serjožu.

Ja mēs varētu tūlīt pat, nekādas atļaujas negaidot, netērējot laiku ēšanai, doties prom, tad droši vien ar lielāko prieku būtu to izdarījuši, taču bērni bija izsalkuši un, gaidot Serjožu, mums tik un tā nebija, ko darīt, tādēļ tikmēr, kamēr mēs ar Natašu šausmās aplūkojām malkas plīti, uz kuras nāksies gatavot ēdienu, Andrejs izskrēja ārā pie mašīnām un sakautrējies izlika uz galda divas paciņas griķu, sautētas gaļas bundžu un lielu alumīnija katlu. Piecas svešās sievietes klusēdamas kritiski nolūkojās uz mums; šī bija viņu māja, viņu teritorija, un izlikties, ka viņu istabā nav, būtu bezjēdzīgi. Tas nebūs ilgāk par stundu, es sev teicu, maksimums - divām, mēs tikai uzvārīsim to sasodīto putru, un tad jau atgriezīsies Serjoža, un mēs tūlīt pat, bez vilcināšanās, dosimies prom; bet tad viena no tām abām, kuras bija ieradušās pēdējās, pieliekusies tuvāk mūsu saimniecei, piepeši apdullinoši skaļi nočukstēja:

- Šitā te, vai? Ar īsajiem matiem?...

Es atskatījos.

- Kuš, - grūtniece ar lakatu pār vēderu apsauca un ieķiķinā-jās, atkal piesegdama muti ar roku, bet saimniece, droši izturēdama manu skatienu, lēni palocīja galvu.

Uzplēst paciņu, iebērt griķus katlā, šīs svešās, nejaukās sievietes skatās tieši uz mani un runā par mani, nemaz necenzdamās pieklusināt balsis, un kaut kāda nesaprotama, neizskaidrojama iemesla dēļ tieši es viņām nepatīku, ieliet ūdeni - kur te pie viņiem ir ūdens?

- Piedošanu, - es ierunājos, - kur varētu dabūt ūdeni?

- Ak ūdeni tev vajag, - mūsu vakarējā saimniece pēc iespaidīgas, gandrīz teatrālas pauzes noteica.

- Ūdeni, jā, - es atkārtoju; mani tas viss jau bija sācis kaitināt, - putru uzvārīt.

Viņa vēl mazliet paklusēja, bet tad nesteidzīgi, cienīgi piecēlās kājās, nezin kāpēc nopurināja ceļgalus un tikai pēc tam atbildēja:

- Ekur, spainis. Aiz krāsns. - Un visu laiku, kamēr es darbojos ap spaini, stāvēja man tieši blakus, sakrustojusi rokas pār krūtīm, un pakausi jutu viņas cieto, naidīgo skatienu. Atkal pieiet pie plīts, uzlikt katlu. Sāls, aizmirsu sāli.

- Ej nu ej, - atkal čukstēja tā pati skaļā balss, - un es domāju, ka tā jaunā, tā rudā.

- Rudajai ir savs vīrišķis, - atskanēja saimnieces balss, - bet šitai te, ekur, svešu sagribējies.

Kādu svešu, kas ir svešs, par ko viņas te vispār runā; velns lai parauj to sāli, katlam jāuzliek vāks, kur es liku vāku, nepagriezties atpakaļ, galvenais - nepagriezties pret viņām, vairs neskatīties šajās svešajās, naidīgajās sejās. “Aņa, tu sāli nepiebēri,” teica Nataša, un tajā pašā brīdī balss man aiz muguras jau pavisam skaļi sacīja: “Un tak kauna nebija, kaut sieva viņam dzīva,” -un tikai tad es beidzot sapratu un piespiedos uzlikt katlam vāku - mierīgi, bez trokšņa un tikai pēc tam pagriezos un gāju ārā.

Verandā es ierasti iebāzu roku kabatā un, izņēmusi to pašu vakarējo, tukšo paciņu, saburzīju to un nometu zemē. Noblietē-tajā laukumiņā starp abām mājām tagad stāvēja visas trīs mūsu mašīnas, dienas gaismā pavisam neaizsargātas, apkārt pastaigājās vairāki vietējie iedzīvotāji, atkal un atkal it kā netīšām mēģinādami caur tonētajiem stikliem izpētīt, kas atrodas bagāžniekos. Tas būtu bijis smieklīgi - ja šī nejēdzīgā, stulbā saruna būtu notikusi citā vietā, vienalga kur, es tikai pasmietos, es teiktu: kas jums par daļu, kas jūs vispār tādas esat, svešas, slapjas vistas, es trīs gadus dzīvoju viņam līdzās - katru dienu, katru nakti, es zinu, kāda viņam ir seja, kad viņš guļ, kad dusmojas, un zinu, kas darāms, lai viņš pasmaidītu, es dzirdu viņa domas un redzu, ka viņš katru mīļu dienu ir laimīgs, un tādēļ tieši es esmu viņa īstā sieva, un nevienai apaugļotai olšūnai, kaut to būtu trīs, kaut desmit, ar to vispār nav ne mazākā sakara. Visrhaz tagad jau nu man noteikti nebūs kārdinājuma te palikt - ak kungs, izdari tā, lai viņi mūs palaistu prom, lūdzu, viņi ir trīsdesmit četri, mēs -tikai deviņi, bet, ja viņas man vēl kaut ko pateiks, vienalga ko, es pavisam noteikti kraušu kādai no šim riebīgajām vecenēm, vienkārši nespēšu noturēties.

Ārdurvis pavērās, un spraugā parādījās Ļoņas smaidīgā seja.

- Aņka, rimsties, - viņš jautri bilda. - Sabēdājies, vai? Viņiem te televizoru nav, pati padomā, seriāli netiek piegādāti, darīt nav ko, ejam atpakaļ, ejam, nosalsi.

- Neiešu, Ļoņa, - es apātiski atbildēju, - paēdiet bez manis, es pagaidīšu Serjožu. - Taču viņš neklausījās un jau vilka mani atpakaļ uz istabu, kur smaržoja pēc griķu putras; turpat uz sliekšņa viņš pērkondārdošā balsī paziņoja:

- Tā, spindzeles, tūlīt pat beidziet pļāpāt blēņas! Nu gan izdomājušas - ir sieva, nav sieva, pie mums, Maskavā, starp citu, vispār ir pieņemts, ka sievu vajag pēc iespējas vairāk, tikai es kā tāds muļķis ar vienu mokos. Nav jums te kāda brīva? Es paņemtu vēl kādu, līdzi aizvestu!

Uzreiz pēc šī paziņojuma viņš ar troksni nosēdās pie galda, nokomandējis “kas tad nu, šķīvju šajā mājā nava? nebaidies, saimniec, gan atdosim” un "karstu ūdeni varētu, ko? kas mums par tēju - jūs tādu nemaz dzērušas nebūsiet, saucas "Vasaras smaragda spirāles”, puspaciņa vēl palikusi, Marinka, nes šurp”, un spriedze uzreiz izgaisa - “spindzeles” ķiķinādamas sakustējās, sarosījās, lika uz galda šķīvjus, kāda aizmetās pēc tējkannas - un jau pēc brīža galds bija uzklāts, katls ar griķiem un sautētu gaļu gādīgi apklāts ar to pašu aizdomīgo dvieli, un pat drūmā saimniece, resnajā sejā sataisījusi kaut ko līdzīgu koķetam smaidam, nez no kurienes izbūra aizsāktu pelēkas un porainas, acīmredzami pašceptas maizes klaipu. Es to nemūžam neiemācīšos, sevī sacīju, sēdēdama pie savas putras porcijas ar diviem spīdīgiem gaļas gabaliņiem, nemūžam neapgūšu šo vienkāršību, šo biezo, necaursitamo ādu, es vienkārši neprotu dzīvot tik cieši, elkonis pie elkoņa, jo labākais aizsardzības paņēmiens man līdz šim vienmēr ir bijis distance starp mani un citiem. Un tagad, šajā ačgārnajā pasaulē, man nebūs miera.

Uz pašām brokastu beigām pārradās Serjoža - viņa seja bija norūpējusies, tomēr rieva starp uzacīm bija izzudusi; "Paēdīsim, un varam posties ceļam,” viņš tik vien noteica, un, kamēr viņš ēda, steigšus, nepaceldams acis no šķīvja, es, piespiedusies pie viņa pleca, sēdēju blakus un malkoju Ļoņas plaucējoši karstās, bezgaršīgās smaragda spirāles, domādama - nu re, nu protams, tā arī vajag būt. Viss būs labi. Tagad viss būs labi.

Mūs pavadīt iznāca visa šī mazā kolonija līdz pēdējam cilvēkam - tagad, kad es jau vairs nešaubījos, ka viņi ir mūs palaiduši prom, visas šīs smacējošās, neizturamās būšanas, kas tik tikko bija žņaugušas man elpu, - nemiers, dusmas, bailes - atkāpās, gandrīz izzuda, un, pēc kārtas lūkodamās uz svešajiem vīriešiem un sievietēm, kuri dienas gaismā beidzot bija kļuvuši par tiem, kas viņi īstenībā arī bija un tagad kautrīgi staigāja ap mūsu mašīnām, mūs pētīdami, es pēdīgi spēju sev atzīt: laikam esmu pat priecīga par to, ka šeit, krastā, ir šīs divas lielās, plašās mājas; un mani iepriecina pat ne tas, ka līdz pat ziemas beigām, kad ezerā izkusīs ledus, neviens, vispār neviens, nevarēs mūsu salā nokļūt nemanīts, jo netiks garām šiem cilvēkiem - lai gan tas ir svarīgi, ļoti svarīgi -, vēl vairāk mani iepriecina kas cits: varbūt mēs naktīs tomēr redzēsim gaismu, kas spīdēs viņu logos. Un arī tad, ja mūsu sala tomēr būs pārāk tālu un gaismu neredzēsim, mēs zināsim, ka viņi te ir, ka mēs neesam vieni.

Pati sapošanās ceļam mums prasīja pavisam nedaudz laika -vajadzēja tikai samest mašīnās guļammaisus, un viss; tomēr uzreiz doties ceļā neizdevās - zināmu laiku vajadzēja veltīt obligātajām sarunām un atvadām. Kaut kur man aiz muguras lielā Kaļina bija saņēmusi Iru aiz pleca un uzstājīgi viņai atkārtoja: “Ja nu kas, tu nāc šurp, saprati? Saprati?”; atskatījusies pamanīju, ka viņa uztiepj Irai lielu plastmasas pudeli ar pienu un celofānā ietītas maizes atliekas, bet Ira neveikli māj ar galvu par atbildi un tikai atkārto “paldies, paldies, es sapratu, paldies” Grūstīdams sanākušos, cauri baram pie mums izlauzās Ivans Semjonovičs, viņa seja joprojām bija tikpat saņurcīta un neskūta kā vakar, arī izteiksme tajā nebija mainījusies - barga, kā jau priekšniekam pieklājas, taču viņš izrādījās negaidīti maza auguma, gandrīz galvas tiesu īsāks par Serjožu.

- Ņem ciet, - viņš teica, sniegdams Serjožam bisi, - atdodu atpakaļ. Mednieks vai tāpat vien paņēmi līdzi, lai aizstāvētos?

- Mednieks, - Serjoža palocīja galvu.

- Nu, varbūt arī paveiksies, - saņurcītais pasmaidīja, - lai gan puiši te divu nedēļu laikā tikai vienu zaķi dabūja. Tālu gan pagaidām nav gājuši - bija citas lietas darāmas. Zivis - tās gan, zivis ir, vēdzeles, līdakas, protat zem ledus makšķerēt?

- Iemācīsimies, - Serjoža atsaucās un paņēma bisi.

- Mācieties ātrāk, - Ivans Semjonovičs vairs nesmaidīja,

- citādi ziemu neizvilksiet. To māju es redzēju, pašauri jums tur būs, bet nekas - dzīvot var. Krāsns mazliet dūmo, vajag pagarināt skursteni - mācēsi?

Serjoža atkal pamāja ar galvu, šoreiz, kā man šķita, jau ar zināmu nepacietību.

- Es atvainojos, - pēkšņi ierunājās viens no turpat stāvošajiem vīriešiem, kuram mugurā bija biezs plikādas kažoks; atšķirībā no pārējiem, viņš nepārprotami nebija armijnieks, - par kuru māju ir runa - par to, viņā pusē?

Nuj- Serjoža atbildēja, pagriezdamies pret viņu, - mēs dodamies uz salu.

Kājām ejiet, - pārliecināti paziņoja plikādas kažoks, - pa ledu ar mašīnām nevar, vēl par agru, ielūzīsiet.

- Tak jau ir decembris, - sarunā sašutis iejaucās tētis, kurš līdz šim bija tikai klausījies, - salst ne pa jokam!

- Nevar, - ietiepīgi atkārtoja plikāda, - prasiet, kam gribat, - viņš pacēla balsi, un visas sarunas uzreiz apklusa, - mašīnas nogremdēsiet un paši apslīksiet. Kājām jāiet.

- Nemuldies, - tētis piktojās, - mēs te decembrī esam braukājuši pa ledu, un nekas, reku viņš, tas ledus, paskat, cik biezs, skatieties. - Un, pirms bijām paspējuši viņu aizturēt, viņš jau bija izlauzies cauri ezermalas krūmiem un, paskrējis vairākus metrus nost no krasta, sāka nikni klapēt ar veltenī auto kāju, saceldams gaisā zemus sniega putekļu mākonīšus. Kad mēs pienācām klāt, viņš ņēmās nikni čukstēt Serjožam:

- Gribi mūsējās mašīnas te viņiem atstāt? Tu vispār sajēdz?

Vai mums ir varianti? - Serjoža atbildēja, tikpat dusmīgi,

aizkaitināti čukstēdams, un es pirmo reizi pārsteigta ieraudzīju, cik viņi abi īstenībā ir līdzīgi, šie divi pieaugušie, atsevišķie cilvēki. īsais pārskrējiens acīmredzot bija tētim laupījis daudz spēka, jo viņš atkal vienā mirklī kļuva bāls un sāka elpot smagi, ar piepūli.

Viņiem, tēt, mūsu mašīnas nav vajadzīgas, - Serjoža jau mierīgāk bilda, - ja būtu gribējuši, viņi tās mums arī tāpat atņemtu. Un ne tikai mašīnas vien. - Un, tā kā tētis galīgi neizskatījās pārliecināts, Serjoža, gurdi smaidīdams, turpināja:

- Akumulatorus noņemsim, es tev apsolu.

Līdz salai tiešām nebija tālu - ne vairāk kā divi kilometri pa ledu taču mantu mums bija pārāk daudz, un arī pēc tam, kad no piekabes tika noņemts brezenta pārsegs, no kura pēc stundas ceturkšņa apkārt sanākušo veču līksmo, pretrunīgo padomu pavadībā bija izdevies izveidot kaut ko līdzīgu velkamajam tīklam, kļuva skaidrs, ka vienā piegājienā mums izdosies galā nogādāt labi ja ceturtdaļu krājumu, un ļoti var gadīties, ka vēl mazāk. No vietējo palīdzības - kas mums tika piedāvāta pēc zināmas pauzes - Serjoža, man par pārsteigumu, atteicās, “Paldies, veči,” viņš teica, “jūs mums jau tāpat esat palīdzējuši, paši tiksim galā, mums nekur nav jāsteidzas,” - un, sastapis manu skatienu - kā nav jāsteidzas, pēc dažām stundām jau atkal būs tumšs, paši mēs nekādi nevaram paspēt -, paveda mani maliņā un paklusām sacīja: “Tētis pareizi saka, paņems piecas kastes -līdz galam aiznesīs četras, un ne gailis pakaļ nedziedās, mieru, Aņka, es zinu, ko daru.”

Iet pa ledu bija savādi - pieputinātā ezera virsma drīzāk līdzinājās milzīgam klajumam, kurā skraji rēgojas apsarmojušu nezāļu ciņi, taču zem ne pārāk biezās sniega kārtas skaidri varēja just cieto un kunkuļaino bālganā ledus kārtu; aiz smagā, mantām piekrautā brezenta, kuru iejūgušies vilka Serjoža un Andrejs, palika plata, nelīdzena sliede - un man, lēni ejot pa šo sliedi ar mugursomu plecos un trim saritinātiem guļammaisiem rokās, nekādi neizdevās aizmirst par to, ka no trīsdesmit metrus biezas melna, ledaina ūdens blīvas mūs šķir tikai daži nožēlojami trausla, nedroša ledus centimetri, un es ik solī biju gandrīz gatava tam, ka šis ledus tūlīt nokrakšķēs un pazudīs mums zem kājām, un skatījos tikai lejup, baidīdamās no katras plaisas, no katra grubuļa.

Sala priekšā rēgojās kā melns pakalns - tā līdz pašiem krastiem bija apaugusi ar blīvu skuju koku mežu, un es pirmo reizi visā šajā laikā, ko bijām pavadījuši ceļā, mēģināju atcerēties, kāda tad īstenībā izskatās šī māja, kurā reizi par visām reizēm jābeidzas mūsu bezgalīgajam ceļojumam, un nespēju, lai gan biju redzējusi fotogrāfijas, pilnīgi noteikti biju tās redzējusi, taču šis atmiņas tagad kaut kā pretojās, noglabātas zem citiem attēliem, neparko nevēlējās iznirt virspusē, un, pat piepūlēdamās, es redzēju vai nu necilo mājeli vasarnīcu ciematā pie Čerepovecas un istabu ar aizmigušo kalendāru pie sienas, vai bārdainā Mihaliča milzīgo baļķu cietoksni, kurā bijām nakšņojuši dažas dienas pēc tam, un caur visiem šiem juku jukām samistrotajiem, nesakarīgajiem skatiem tā arī nespēju atrast īsto. Tas nekas, es sev teicu, uzmanīgi sperdama soļus: viens, otrs, trešais, ledus nobrakšķ, pusceļu jau esam nogājuši, priekšā ir Serjožas saspringtā mugura, blakus - ar bisēm apkāries Miška, kalsnajos plecos iegriezusies milzīga brezenta soma, un kaut kur tālu priekšā - kārna, dzeltena četrkājaina ēna, aiz kuras sniegā paliek gavilējoši pēdu astoņnieki, mēs esam nokļuvuši līdz galam, tomēr nokļuvuši līdz galam, un sīkums, ka tu neatceries, kā šī mazā mājiņa izskatās, galvenais, ka tā ir, ka tā ir tukša, tā mūs gaida un mēs varēsim tajā apmesties un vairs nekur nebēgt.

Māja parādījās negaidīti - vēl tik tikko tās nebija, un jau nākamajā brīdī tā pēkšņi iznira starp kokiem: pelēks, sašķiebies dēļu nams, kas ar ledū iesalušu koka laipu bija piemeties pašā ezermalā, un mēs visi neviļus sākām iet ātrāk, kā baidīdamies, ka tad, ja kaut nedaudz vilcināsimies, tas atkal izgaisīs, paslēpsies un mēs vairs nespēsim to atrast, tādēļ burtiski pēc dažām minūtēm jau stāvējām krastā. Atraisījies no savas velkamās nastas neērtajām siksnām, Serjoža atvieglots atlieca plecus un vieglā solī uzskrēja uz laipas, kura pārtapa šaurā dēļu klājā, kas bija paslēpies zem priekšā izbīdīta šīfera jumta un nozuda aiz stūra, - pa plānajiem dēļiem aizklaudzēja viņa izturīgie zābaki; kaut kur tur, tuvāk nama pretējai sienai, droši vien tad arī atradās ieejas durvis.

- Nu, ko jūs tur čammājaties, - viņš uzsauca, - nāciet, es atslēdzu! - Taču neviens kaut kā uzreiz neizkustējās no vietas, it kā tam, lai aptvertu, ka mūsu ceļš šeit tik tiešām ir beidzies, būtu vajadzīgs vēl kāds laiks, un arī es pieķēru sevi domājam, ka nezin kāpēc šai brīdī neesmu gatava iet iekšā, es labāk vēl mazliet pastāvētu ārpusē, lūkojoties uz izkaltušajām, šūnainajām sienām un aplupušajiem logu rāmjiem, taču Serjoža pasauca vēlreiz - “ei, nu, kur jūs paliekat?” - un tad es noliku guļammaisus sniegā un noņēmu mugursomu.

Lai ieietu mājā, man nācās pieliekties - durvis izrādijās zemas un kaut kā neierasti šauras, un, kolīdz es paspēru soli uz priekšu, tās uzreiz, skanīgi, ledaini noklaudzēdamas, no jauna aizcirtās. Serjoža jau rosījās kaut kur mājas iekšienē - nožva-dzēja krāsns durtiņas; vairāki mazi logi deva pavisam nedaudz gaismas, tādēļ es stāvēju uz sliekšņa un gaidīju, līdz manas ezera apžilbinātās acis pieradīs pie pustumsas, un tikai pēc tam ieraudzīju visu uzreiz - dzelzs gultas bez matračiem ar ielīkušiem smalkacu tīkliem, greizu galdu, kas bija apklāts ar dzeltenām, červeļainām avīzēm un nobārstīts ar melnām peļu mēslu bumbiņām. Pelēku, plaisainu krāsni, kas balstīja nokvēpušus krāsota saplākšņa griestus ar ielīkušiem pūšļiem. Šķērsām pāri istabai nostieptu veļas auklu ar duci putekļainu, krāsainu knaģu. Melnu dēļu grīdu, pie kuras uz mūžiem bija pielipušas sudrabotas zivju zvīņas.

- Nu re, - celdamies kājās, noteica Serjoža, - paskatīsimies -ja dūmos, pasliesim augstāku skursteni, es tur, ārā, redzēju ķieģeļus, - un viņš atskatījās uz mani.

Viņa sejā bija pilnīgi negaidīts - triumfējošs, lepns - smaids; es skatījos, kā viņš smaida, un pēkšņi atcerējos to dienu, kad viņš pirmo reizi atvēra manā priekšā mūsu nākamās mājas durvis: tā bija tā pati māja Zveņigorodas pievārtē - pirmā, kuru man patiešām bija tiesības saukt par savu. Kamēr iekārtojāmies, Mišku atstājām pie mammas un dažus mēnešus mājā nodzīvojām pilnīgi vieni, bez mēbelēm, vakariņas ēzdami uz grīdas pie kamīna; pāris šķīvju, pelnutrauks un viskija pudele uz siltas flīžu grīdas - es kaut kā toreiz biju nobijusies un kategoriski atteikusies braukāt uz turieni remonta laikā, it kā baidīdamās pāragri pieķerties un noticēt, ka šī māja tiešām būs mana, gandrīz gaidīdama, ka viņš pārdomās un tomēr nedzīvos kopā ar mani šajā mājā; nebraukšu, teicu, es tev tikai traucēšu, pagaidīsim, līdz tur varēs dzīvot, - un tad šī diena pienāca, un tieši tāpat kā šodien stāvēju pie ieejas durvīm, nobijusies un trīcoša, joprojām nespēdama noticēt, ka šī māja ir mana, mana uz visiem laikiem, šīs ir manas sienas un mans jumts virs galvas, un nevienam vairs nav tiesību ierasties un mani padzīt, bet viņš atvēra šīs durvis manā priekšā ar žestu, kuru es nekad neaizmirsīšu, un atskatījās - un seja viņam bija tāda pati, triumfējoša un lepna. Tāda pati kā tagad. Un tādēļ es spēru soli viņam pretī un saņēmos pasmaidīt.

Bet pēc tam mēs nesām mājā mantas, likām maisus un kastes gultu tīklos, jo grīda mums šķita pārāk netīra, toties gultu bija daudz; nemitīgi apdullinoši blīkšķēja plānās durvis, laižot mūs, apkrāvušos ar bagāžu, iekšā un ārā, un, kolīdz visi bijām sanākuši iekšā, māja uzreiz saruka vēl vairāk un it kā saguma pār mums, šaura un auksta. Uguns krāsnī bija iekurējusies, taču aukstums neatkāpās - pat šķita, ka iekšā ir vēl aukstāks nekā ārā; turklāt sasodītā krāsns tik tiešām dūmoja, “pieskati to, tēt,” bilda

Serjoža, “mēs tikmēr aizjozīsim atpakaļ uz krastu - līdz tumsi-ņai paspēsim vēlreiz izstaigāt šurpu turpu, Ļoņa, nāc, parādīšu, kur stāv malka, ja nu savajagas.” - Vīrieši izgāja ārā, un mēs palikām vieni - četras sievietes un divi bērni. Uzreiz kļuva klusi un tukši, un es izdzirdēju smalku svilpoņu - pa nelielu plaisu vienā no nespodrajām loga rūtīm pūta vējš, un uz aplupušās palodzes neparko nevēlējās kust cukurbalts sniega pakalniņš. Marina smagi apsēdās uz gultas malas, piespieda pie sejas salā sasarkušās rokas un apraudājās.

Cigaretes, man vajadzīgas cigaretes, kaut vai viena, kādam taču noteikti ir palikusi kaut viena vienīga nožēlojama cigarete; es izmetos ārā un atvieglota ieraudzīju, ka vīrieši vēl nav paspējuši nekur aiziet - izklājuši uz ledus brezenta pārsega atliekas, viņi to centīgi locīja kopā, pārvēršot par milzīgu, nekārtīgu kuļ-ķeni. Pienākdama klāt, saklausīju ārsta balsi.

-... palīdzēšu jums nest mantas, - viņš teica un, atmetis galvu, lūkojās Serjožam sejā, - vismaz to man jūsu labā vajag izdarīt, un, ticiet man, jūs vienmēr, jebkurā brīdī varat mani pasaukt - un es tūlīt pat ieradīšos...

- Protams, - Serjoža sacīja.

- Lieta tāda... - ārsts, acīmredzami satraukts, turpināja,

- mēs ar Ivanu Semjoniču no rīta aprunājāmies... ārsta viņiem tur nav, ļaužu daudz... tur ir sieviete, viņai drīz būs jādzemdē, jūs saprotat? Bet šeit es jums visiem būšu tikai par nastu.

- Protams, - Serjoža atkārtoja.

- Es patiešām esmu pārliecināts, ka tur esmu vajadzīgs, -izmisis sacīja ārsts.

- Un sievišķu arī tur vairāk, - Ļoņa iesmējās un skaļi uzplāja ārstam pa muguru ar plaukstu; tas salēcās un atskatījās.

- Saudzējiet šuvi, - viņš Ļoņam teica, - un, dieva dēļ, necilājiet smagumus. Mēģināšu tuvākajās dienās pie jums atnākt -paskatīšos, kā dzīst.

- Labi, - Ļoņa nu jau nopietni sacīja un pastiepa viņam roku.

- Paldies. Patiešām - paldies.

Un viņi aizgāja un atgriezās, un atkal aizgāja - es laiku pa laikam skatījos ārā pa logu, lai ieraudzītu viņus ejam un sarūkam tālumā vai, pavisam otrādi, nākam tuvāk, lai ieraudzītu viņu stāvus melnējam uz ezera sniegbaltās, līdzenās virsmas, un uz to brīdi, kad beidzot bija iestājusies svina zilganā ziemeļu krēsla, izrādījās, ka viņi ir paspējuši atnest šurp visas mūsu mantas, visas šīs šķietami nebeidzamās kastes, somas un kārbas, krastā atstājot vien izķidātas, tukšas mašīnas.

- Rīt vēl tikai mašīnas pārdzīsim citur, un viss, - Serjoža smagi nopūtās, noslīgdams turpat uz vienas no kastēm un pastiepdams rokas pie kūpošas krūzes ar Ļoņas smalkās tējas atliekām. - Ek, tagad ieraut šņabīti vienu kārtīgu glāzi un -gulēt, - viņš sapņaini noteica, iedzēra malku tējas un saviebās, bet es skatījos, kā viņš applaucēdamies dzer, kā krūze viņam rokā dreb, un domāju: tu gulēsi diennakti no vietas, ja gribēsi -arī divas diennaktis, tu esi izdarījis visu, ko solīji, pat vairāk, nekā biji solījis, un es nevienam neļaušu tevi modināt, kamēr tu nebūsi atpūties.

Naktī man nenāca miegs - ilgi gulēju Serjožam blakus, grozīdamās čīkstošajā dzelzs gultā, bet pēc tam uzmanīgi piecēlos, uzrāvu mugurā jaku un izzagos ārā. Aizgājusi līdz pašam laipas galam, es ilgi centos saskatīt ezera otru krastu - smalko, tumšo josliņu pie apvāršņa, taču redzēju vienīgi blīvu, ledainu, bezgalīgu melnumu. Durvis man aiz muguras nočīkstēja, un pēc mirkļa, piesardzīgi nākdams pa nelīdzeni salāgofcajiem dēļiem, ieradās suns; nostājies man blakus, viņš pabāza savu galvu ar plato pieri man zem kreisās delnas un apsēdās, apņēmis ķepas ar pinkaino asti. Mēs nekustējāmies tik ilgi, līdz kaut kur augšā, debesīs, kāds pagrieza gigantisku, neredzamu sviras slēdzi un mums pāri sāka krist biezs, smags sniegs, aiz kura necaurredzamās, vienmērīgās sienas palika gan aizsalušais ezers, gan no šejienes neredzamais krasts, gan visa pārējā pasaule. Mēs vēl nedaudz pastāvējām - es un suns -, bet tad pagriezāmies un devāmies atpakaļ siltumā.

Jana Vāgnere VONGEZERS

Content

Vagnere Jana Vongezers

atsauksmes