Galbraits Roberts

Zīdtārpiņš

Roberts Galbraits

Zīdtārpiņš

“Zīdtārpiņš” ir spožs detektīviiteratūras paraugs, sarežģītāks un baisāks par savu priekšteci [“Dzeguzes sauciens”].

The Australian

Otrais aizraujošais detektīvromāns par Kormoranu Straiku turpina tēmu, ko iesācis pagājušā gada neapstrīdamais hits “Dzeguzes sauciens”. Asie, straujie sižeta pavērsieni un dzēlīgais humors pilnībā iekaro lasītāja uzmanību.

People

“Zīdtārpiņš” ir uzrakstīts dinamiski un aizraujoši. Straikam aiz muguras ir varonīga pagātne, un arī tagadnē viņš veic varoņdarbus, lai gan pats nebūt pēc tiem netiecas. Straiks, slavena rokmūzika dēls, nekad nav izmantojis tos labumus, pie kādiem pieraduši viņa pusbrāļi un pusmāsas. Viņš jūt nepieciešamību daudz domāt, viņam ir milzīgs potenciāls. Būtu noziegums nepievērst viņam uzmanību.

Daily News

Roberts Galbraits raksta ar detektīvžanram netipisku humoru un siltumu; viņš tik veikli izved mūs caur sižeta samez-glojumiem, ka mums aizmirstas laiks.

The Seattle Times

Visi tēli un notikumi, kas minēti šajā darbā, neskaitot tos, kas publiski zināmi, ir autora iztēles radīti un jebkāda līdzība ar reālām personām, dzīvām vai mirušām, ir pilnīgi nejauša.

Dženkinsam, bez kura… pārējo viņš zina pats

…skatuve asinis un atriebība, sižets -nāve, rakstītāja spalva ar asinīm notraipīts zobens, un dzejnieks šausmīgs, traģisks tēls koturnās, ap galvu viņam lauru vietā vainags kā degošam sērkociņam.

Tomass Dekers, Cēlais spāņu karavīrs”

1

JAUTĀJUMS:

No kā tu pārtiec?

ATBILDE:

No caura miega.

Tomass Dekers, "Cēlais spāņu karavīrs”

“Ak tad baigā slavenība,” klausulē teica aizsmakusi balss, “kaut velns viņu parautu, Straik.”

Vīrs, kurš smagiem soļiem slāja pa ielu pirmsausmas tumsā, -būdīgs, neskuvies, pie auss piespiedis mobilo pavīpsnāja.

“Uz to pusi jau iet.”

"Ir seši rītā, nolādēts!”

“Ir pusseptiņi, bet, ja tev vajag to, kas man ir, tad būs vien jāvelkas ārā,” sacīja Kormorans Straiks. “Esmu netālu no tavas mājas. Te ir…”

“Kā tu zini, kur es dzīvoju?” balss noprasīja.

“Pats man pateici,” Straiks atbildēja, valdīdams žāvas. “Tu tak pārdod dzīvokli.”

“Ak jā,” sarunbiedrs nomierinājās. “Laba atmiņa.”

“Te ir diennakts kaf…”

“Nekā nebija. Atnāc vēlāk uz redakciju…”

“Kalpeper, man šorīt ir vēl viens klients, kurš maksā labāk nekā tu, un turklāt esmu bijis augšā visu nakti. Materiāls tev jādabū tūlīt, ja vispār gribi to izmantot.”

Vaids. Straiks dzirdēja nočaukstam palagus.

“Nudien ceru, ka tas būs to vērts.”

“Smitfīldas kafejnīcā Longleinā,” Straiks noteica, pielikdams sarunai punktu.

Klibodams drusku stiprāk nekā parasti, viņš devās lejup pa slīpumu uz Smitflldas tirgus ēku, kas slējās ziemas tumsā kā taisnstūrains monolīts, gigantisks Viktorijas laika templis gaļai; tur, tāpat kā kopš gadsimtiem, liemeņi katru darbdienas rītu no pulksten četriem tika izkrauti, sacirsti, sadalīti un pārdoti skārņiem un restorāniem visā Londonā. Straiks dzirdēja, kā pustumsā skan balsis un skaļi rīkojumi, kā rūc un taurē kravas mašīnas, virzīdamās atpakaļgaitā, pirms no tām tiek izkrauta gaļa. Iegājis Longleinā, viņš iejuka pūlī starp ļaudīm, kuri, silti satuntuļojušies, mērķtiecīgi devās pirmdienas rīta gaitās.

Zem akmens grifa, kas sargāja tirgus ēkas stūri, grozījās kurjeri fluorescējošās vestēs, cimdotajās rokās turēdami tējas krūzītes. Ielas pretējā pusē uz apkārtējās tumsas fona kā krāsns mute zvēroja Smitflldas kafejnīca šaurs āķis, kas visu diennakti piedāvāja siltumu un taukainas maltītes.

Kafejnīcā nebija tualetes, toties pastāvēja attiecīga vienošanās ar bukmeikeru kantori Ladbrokes turpat kaimiņos. Taču līdz kantora atvēršanai bija jāgaida vēl trīs stundas, tāpēc Straiks iegriezās šaurā ejā starp mājām un kādā tumšā vārtrūmē atbrīvoja savu daudzcietušo pūsli no vājās kafijas, ko bija sadzēries, strādādams pa nakti. Pārguris un izsalcis, taču tik laimīgs, kāds var būt vienīgi cilvēks, kurš piespiedis sevi pārsniegt fiziskās izturības robežas, viņš beidzot ienira ceptu olu un bekona treknajos tvaikos.

Divi viri flīsa jakās un lietusmēteļos nupat bija atstājuši brīvu galdiņu. Straiks ar pūlēm iespraucās aiz tā un, atviegloti ieņurdēdamies, apsēdās uz cietā, no koka un metāla darinātā krēsla. Pirms viņš paguva ierunāties, kafejnīcas īpašnieks itālis jau cēla galdā lielu, baltu krūzi ar tēju un baltmaizes trīsstūrī-šus ar sviestu. Pēc piecām minūtēm Straikam atnesa lielu, ovālu šķīvi ar pilnām angļu brokastīm.

Straiks labi iederējās starp spēcīgajiem vīriem, kuri te staigāja iekšā ārā, blīkšķinādami kafejnīcas durvis. Viņš bija varena auguma, tumsnējs, ar bieziem, īsiem, sprogainiem matiem, kas bija nedaudz atkāpušies no augstās pieres, ar platu boksera degunu un biezām, allaž sarauktām uzacīm. Zodu klāja bārdas rugāji, zem tumšajām acīm iezīmējās zilganvioleti ēnu pusloki. Viņš ēda, sapņaini lūkodamies pa logu uz tirgus ēku otrpus ielai. Tumsa pamazām izbalēja, un arvien skaidrāk varēja saskatīt tuvāko tirgus ieejas arku ar numuru divi: no arkas augšienes uz viņu cieši raudzījās barga, mūžsena, bārdaina seja. Varbūt vecos laikos bija eksistējis kāds liemeņu dievs?

Straiks nupat bija ķēries pie desiņām, kad ieradās Dominiks Kalpepers. Žurnālists bija gandrīz vienā augumā ar Straiku, taču kalsns, ar bāli rožainu seju kā kora zēnam. Likās, neredzama roka ir pagriezusi viņa vaibstus pretēji pulksteņrādītāju kustības virzienam, piešķirot tiem savādu asimetriju mirkli pirms tam, kad seja kļuvusi meitenīgi skaista.

“Ceru, ka nebūšu nācis veltīgi,” Kalpepers noteica, apsēdās, novilka cimdus un paskatījās apkārt gandrīz vai ar aizdomām.

“Ēst gribi?” Straiks ar pilnu muti jautāja.

“Nē,” Kalpepers atbildēja.

“Pagaidīsi, līdz varēsi tikt pie kruasāna?” Straiks pasmīnēja.

“Ej ellē, Straik!"

Bija gandrīz smieklīgi viegli aizkaitināt šo bijušo privātskolas puisēnu, kurš tagad izaicinoši pasūtīja tēju, uzrunādams vienaldzīgo viesmīli ar “draudziņ” (Straiku tas vareni uzjautrināja).

“Nu?” Kalpepers noprasīja, satvēris karsto krūzīti slaidajās, bālajās plaukstās.

Straiks no mēteļa kabatas izzvejoja aploksni un pastūma to pār galdu. Kalpepers izņēma aploksnes saturu un sāka lasit.

“Velns ar ārā,” viņš pēc brīža klusi noteica. Un drudžaini pāršķirstīja papīra lapas, dažas no tām aprakstītas ar Straika roku. “Kur, ellē, tu to rāvi?”

Straiks, pilnām mutēm ēzdams desiņu, piebakstīja ar pirkstu vienai no lapām, uz kuras bija uzšņāpta kāda biroja adrese.

“No privātsekretāres, kura ir baigi nikna uz savu šefu,” viņš atbildēja, beidzot norijis kumosu. “Šefs gulēja gan ar šito, gan ar tām divām, par kurām tu jau zini. Bet šitā tikai nupat ir apjēgusi, ka tomēr nekļūs par nākamo lēdiju Pārķeri.”

“Bet kā, pie velna, tu to uzzināji?” Kalpepers jautāja, skatīdamies uz Straiku pār lapām, kas trauksmaini drebēja viņa rokās.

“Es tak esmu detektīvs,” Straiks atmurkšķēja, paguvis atkal piebāzt muti. “Vai tava branža nerīkojās tieši tāpat, iekams jūs sapratāt, ka varat nolīgt tādus kā es? Bet tai sekretārei ir jādomā par turpmākajām darba izredzēm, Kalpeper, tāpēc viņa negrib, lai viņas vārds parādās presē, skaidrs?”

Kalpepers nicīgi nošņācās.

“Par to viņai vajadzēja padomāt, pirms viņa nospēra…"

Straiks ar veiklu kustību izrāva papīrus žurnālistam no rokām.

“Neko viņa nenospēra. Vakar pēcpusdienā šefs lika viņai to visu izdrukāt. Viņas vaina ir tikai tā, ka viņa to parādīja man. Bet, ja tu, Kalpeper, taisies izbazūnēt viņas privāto dzīvi pa avīzēm, tad nedabūsi no manis neko.”

“Ej ratā!” Kalpepers mēģināja sagrābt dokumentus, kuri liecināja par nekaunīgu izvairīšanos no nodokļiem, bet nekā -papīri bija cieši sažņaugti Straika spalvainajā rokā. “Nu labi, sekretāri mēs nepieminēsim. Bet viņš vienalga zinās, kur esam dabūjuši informāciju. Tik stulbs jau viņš nav.”

“Un ko tad šis darīs vilks sekretāri pie tiesas, lai viņa tur izstāsta arī par visām citām blēdībām, kam bijusi par liecinieci pēdējo piecu gadu laikā?”

“Nūjā, labs ir,” Kalpepers nopūtās, mirkli padomājis. “Dod šurp. Sekretāres vārdu es neizpaudīšu, tomēr man vajadzēs ar viņu aprunāties, tu taču saproti? Pārbaudīt, vai viņa nemelo.”

“Dokumenti nemelo. Tev nav nekādas vajadzības runāt ar viņu,” Straiks stingri noteica.

Trīcošo, apstulbušo, zemiski piekrāpto sievieti, no kuras viņš nupat bija atvadījies, neparko nedrīkstēja atstāt divatā ar Kal-peperu. Nevaldāmā vēlmē atriebties vīrietim, kurš solījis viņai laulību un bērnus, viņa iegrūstu nelabojamā postā gan sevi, gan savas nākotnes izredzes. Straikam nebija vajadzējis daudz laika, lai iemantotu viņas uzticēšanos. Gandrīz četrdesmit divus gadus veca, viņa bija domājusi, ka kļūs par māti lorda Pārķēra bērniem; tagad šo sievieti bija sagrābusi īsta asinskāre. Straiks bija pavadījis pie Pārķēra privātsekretāres vairākas stundas, klausīdamies, kā viņa stāsta par savu neprātīgo kaislību, un skatīdamies, kā viņa raudādama staigā šurpu turpu pa viesistabu, kā sēd uz dīvāna un šūpojas uz priekšu un atpakaļ, dūres piespiedusi pie pieres. Beigu beigās viņa bija piekritusi nodevībai, kas simboliski apbērēja visas viņas cerības.

"Tu viņu nepieminēsi,” Straiks sacīja, stingri turēdams papīrus dūrē, gandrīz divreiz lielākā par Kalpepera dūri. “Skaidrs? Vielas sensācijai te pietiek ari tāpat.”

Brīdi vilcinājies, Kalpepers novaibstljās un padevās.

“Jā, lai notiek. Dod šurp!”

Žurnālists noglabāja dokumentus iekškabatā un steigšus dzēra tēju; īsi uzplaiksnījušo aizvainojumu pret Straiku acīmredzot kliedēja spožās izredzes sagraut britu pēra reputāciju.

“Penivelas lord Pārķer,” viņš pie sevis priecīgi nomurmināja, “nu tu esi sūdos līdz ausim, draudziņ.”

“Jādomā, to apmaksās tavs priekšnieks?” Straiks jautāja, kad uz galda starp viņiem nogūla rēķins.

"Jā jau jā…”

Kalpepers nometa uz galda desmit mārciņu banknoti, un abi kopā izgāja no kafejnīcas. Tiklīdz aiz muguras bija aizvērušās durvis, Straiks aizkūpināja cigareti.

“Kā tu piedabūji viņu runāt?” Kalpepers jautāja, kad abi aukstumā soļoja garām motocikliem un kravas mašīnām, kas joprojām brauca uz tirgu vai prom no tā.

“Es klausījos,” Straiks atteica.

Kalpepers iesāņus uzmeta viņam skatienu.

“Visi pārējie privātdetektīvi, ar ko es sadarbojos, nedara neko citu kā vien noklausās telefonus.”

“Pretlikumīgi,” Straiks sacīja, izpūzdams dūmus tumsā, kas kļuva arvien plānāka.

“Tad kā…”

“Tu taču neizpaud savus paņēmienus, un es neizpaudīšu savējos.”

Brīdi abi gāja klusēdami; Straiks piekliboja ar katru soli stiprāk.

“Tā būs sensācija. Sensācija,” Kalpepers līksmi ierunājās. “Tas vecais liekulis nemitīgi gvelž par uzņēmēju alkatību, bet pašam divdesmit miljoni nobāzti Kaimanu salās…”

“Man prieks, ka tev prieks,” Straiks noteica. "Rēķinu tev nosūtīšu pa e-pastu.”

Kalpepers atkal paskatījās uz viņu no sāniem.

“Vai pagājušā nedēļā lasīji avīzē par Toma Džonsa dēlu?” viņš jautāja.

“Toma Džonsa?”

“Tas ir velsiešu dziedātājs,” Kalpepers paskaidroja.

“Ā, tas,” Straiks bez degsmes norūca. "Vienu Tomu Džonsu es pazinu armijā.”

“Nu tad tu lasīji?”

“Nē.”

“Skaista, gara intervija. Viņš stāsta, ka nekad neesot redzējis savu tēvu, nekad neesot saņēmis no viņa nekādu ziņu. Varu derēt, ka šim ir vairāk piķa, nekā dabūsi tu.”

“Tu vēl neesi redzējis manu rēķinu,” Straiks attrauca.

“Es jau tik tāpat. Viena smuka, maza intervija un tu varētu atļauties dažus brīvus vakarus bez sarunām ar sekretārēm.”

“Ja tu neizbeigsi sitos savus priekšlikumus, Kalpeper, es izbeigšu mūsu sadarbību.”

"Skaidrs,” Kalpepers sacīja. “Bet es vienalga varētu uztaisīt materiālu. Rokzvaigznes dēls, kurš nekad nav ticies ar tēvu, kara varonis, strādā par privāt…”

“Cik esmu dzirdējis, pretlikumīgi ir arī uzdot kādam noklausīties telefonus.”

Longleinas galā abi pagausināja soli un pagriezās viens pret otru. Kalpepers mulsi iesmējās.

“Nu tad gaidīšu to tavu rēķinu.”

“Norunāts.”

Viņi devās katrs uz savu pusi; Straiks gāja uz metrostaciju.

"Straik!” Viņam aiz muguras tumsā atskanēja Kalpepera balss. “Vai tu ar viņu pārgulēji?”

“Gaidu tavu rakstu, Kalpeper!” Straiks gurdi atkliedza, nepagriezdams galvu.

Viņš iekliboja tumšajā metro ieejā un nozuda Kalpepera skatienam.

2

Cik ilgi mums būs jāstrīdas?

Jo uzkavēties nevaru un ari negribu!

Man pietiek darāmā.

Frānsiss Bomonts un Filips Mesindžers, “Mazais franču advokāts”

Metrostacijā jau sākās drūzma. Pirmdienas rīta sejas: slābanas, sagurušas, saspringtas, rezignētas. Straiks atrada brīvu sēdvietu iepretim jauniņai blondīnei ar aptūkušām acīm; viņa snauda, galva nemitīgi noslīga sānis. Atkal un atkal viņa strauji izslējās un trauksmaini pētīja staciju nosaukumus, kas miglaini slīdēja aiz loga, baidīdamās palaist garām savu pieturu.

Vilciens, dārdēdams un klaudzēdams, veda Straiku atpakaļ uz tā sauktajām mājām trūcīgām divarpus istabiņām zem slikti izolēta jumta. Neizteiksmīgo aitasģīmju ielenkts, viņš sava pārguruma dzīlēs sāka domāt par nejaušībām, kas kalpojušas par cēloni visu šo ļaužu piedzimšanai. Stingri ņemot, katra piedzimšana bija nejaušība. Kad simt miljoni spermatozoīdu akli peld caur tumsu, cilvēka izredzes kļūt par sevi pašu ir neaptverami mazas. Galvai aiz noguruma reibstot, Straiks prātoja, cik

daudzi no šī vagona pasažieriem ir bijuši ieplānoti bērni. Un cik daudzi tāpat kā viņš ir nākuši pasaulē gadījuma pēc?

Pamatskolā viņa klasē bija mācījusies meitenīte ar vīnsar-kanu ugunszīmi pār visu seju, un Straiks vienmēr bija jutis slepenu radniecību ar šo meiteni, jo abi kopš dzimšanas nesa sev līdzi kādu neizdeldējamu citādību, kaut ko tādu, kas nebija viņu vaina. Viņi paši to neredzēja, toties redzēja visi citi un bija gana nepieklājīgi, lai to mūždien pieminētu. Reizumis pilnīgi sveši cilvēki pievērsa Straikam dedzīgu uzmanību, un viņš, piecus gadus vecs, bija domājis, ka tam ir kāds sakars ar viņa paša vienreizī-gumu, taču beigu beigās atskārta, ka šie ļaudis saskata viņā tikai slavena dziedātāja zigotu, nejaušu pierādījumu slavenības sān-solim. Savu bioloģisko tēvu Straiks bija saticis divas reizes. Bija vajadzējis DNS testu, lai Džonijs Rokbijs atzītu savu paternitāti.

Dominiks Kalpepers bija staigājošs iemiesojums tai ziņkārībai un izdomājumiem, ar kuriem Straiks tagad sastapās ļoti reti gadījumos, kad kāds uzminēja īgnā bijušā karavīra saistību ar novecojošo rokzvaigzni. Tādu ļaužu domas acumirklī pārlēca pie trasta fondiem, dāsniem pabalstiem, privātām lidmašīnām, VIP saloniem un multimiljonāra neizsīkstošā dāsnuma. Uzzinājuši par Straika pieticīgajiem dzīves apstākļiem un bezgalgarajām darba stundām, viņi dega ziņkārībā: ko gan Straiks ir nodarījis, lai tēvs šādi novērstos no viņa? Varbūt tikai tēlo nabagu, lai izmānītu no Rokbija vairāk naudas? Un kur viņš ir licis tos miljonus, ko viņa māte noteikti izspiedusi no sava bagātā mīlnieka?

Tādās reizēs Straiks ar nostalģiju atcerējās armiju un anonimitāti militārajā karjerā, kurā svarīgas ir tikai darbaspējas, nevis pagātne un vecāki. Sākot dienestu īpašās izmeklēšanas nodaļā, vispersoniskākais viņam uzdotais jautājums prasīja nosaukt abus neparastos vārdus, ar kuriem viņu bija apveltījusi ekstravagantā savvaļniece māte.

Kad Straiks izgāja no metrostacijas, Čeringkrosroudā jau valdīja dzīva satiksme. Negribīgi ausa pelēks novembra rīts, tumsa nesteidzās izklīst. Paguruma un sāpju mākts, viņš nogriezās

Denmarkstrltā, ilgodamies pēc īsā snaudiena, kam varbūt atliks laiks, iekams pusdesmitos ieradīsies pirmais klients. Pamājis ģitārveikala meitenei, ar kuru kopā uz ielas nereti izsmēķēja pa cigaretei, Straiks atslēdza melnās ārdurvis līdzās kafejnīcai “12 taktis” un kāpa augšup pa metāla kāpnēm, kas vijās ap salūzušā lifta būri. Augšup, gar grafikas dizaina biroju otrajā stāvā, gar savu paša biroju ar gravētām stikla durvīm trešajā stāvā, līdz ceturtajam, vismazākajam kāpņu laukumiņam, kur tagad atradās viņa mājas.

Iepriekšējais iemītnieks, kafejnīcas “12 taktis” šefs, bija pārvācies uz lepnāku mājokli, un Straiks, dažus mēnešus nakšņojis savā birojā, nekavējās tvert izdevību un noīrēt šo dzīvoklīti, priecādamies, ka bezpajumtes problēmai gadījies tik vienkāršs atrisinājums. Bēniņu dzīvoklis bija niecīgs pēc visām mērauklām, it sevišķi vīrietim augumā ap diviem metriem. Dušā viņš tik tikko spēja pagriezties, virtuve bija neērti apvienota ar dzīvojamo istabu, un guļamistabu gandrīz pilnībā aizņēma divguļamā gulta. Daļa Straika mantu, sakrāmēta kastēs, joprojām atradās kāpņu laukumiņā par spīti namīpašnieka aizrādījumiem.

Mazie lodziņi vērās pār namu jumtiem, tālu lejā palika Den-markstrīta. Toties nerimtīgā basa dunoņa no lejas kafejnīcas šeit bija dzirdama tik apslāpēti, ka Straika mūzika nereti izdzēsa to pavisam.

Straika iedzimtais kārtīgums izpaudās it visā: gulta bija saklāta, trauki nomazgāti, katra lieta atradās savā vietā. Šobrīd derēja noskūties un ieiet dušā, tomēr tas varēja pagaidīt; pakari-nājis mēteli, viņš noregulēja modinātāju uz deviņiem divdesmit un ar visām drēbēm izstiepās gultā.

Pēc dažām sekundēm viņš iemiga un vēl pēc dažām vismaz tā likās pašam pamodās atkal. Kāds klauvēja pie durvīm.

“Atvaino, Kormoran, lūdzu, atvaino…”

Straiks atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja viņa asistente -slaida meitene ar gariem, sarkanīgi blondiem matiem. Ieraugot Straiku, viņas sejā pavīdēja šausmas.

“Kas tev kaiš?”

“Biaizmidzs. Nebigulējs visu nakti divas naktis.”

“Tiešām, atvaino,” Robina atkārtoja, “bet ir jau bez divdesmit desmit, tevi gaida Viljams Beikers un pamazām sāk…”

“Velns!” Straiks noņurdēja. “Laikam būšu aplam uzlicis modinātāju dod man piecas min…”

“Tas vēl nav viss,” Robina viņu pārtrauca. “Ir ieradusies kāda sieviete. Bez pieteikšanās. Teicu, ka tev nebūs laika viņu pieņemt, taču viņa neparko neiet prom.”

Straiks nožāvājās, berzēdams acis.

“Piecas minūtes. Uzvāri viņiem tēju vai ko.”

Pēc sešām minūtēm Straiks tīrā kreklā, smaržodams pēc zobu pastas un dezodoranta, bet vēl aizvien neskuvies iegāja biroja priekšistabā, kur Robina sēdēja pie datora.

“Nu, labāk vēlu nekā nekad,” ar sastingušu smaidu noteica Viljams Beikers. “Labi, ka jums ir tik glīta sekretāre, citādi es būtu sagarlaikojies un aizgājis.”

Straiks redzēja, ka Robina dusmās nosarkst, novēršas un sāk demonstratīvi šķirot pastu. Vārds “sekretāre” no Beikera mutes bija izskanējis aizskaroši. Šis firmas direktors, ģērbies nevainojamā uzvalkā ar svītriņu, bija uzdevis Straikam savākt informāciju par diviem firmas valdes locekļiem.

“Labrīt, Viljam,” Straiks sacīja.

“Un kur atvainošanās?” Beikers nomurmināja, skatīdamies griestos.

“Sveiki, un kas jūs būtu?” Straiks nelikās viņu dzirdam un pievērsās kalsnajai pusmūža sievietei, kura, ģērbusies apdilušā brūnā mētelī, bikli sēdēja uz dīvāna maliņas.

“Leonora Kvaina,” viņa atbildēja, un Straika ievingrinātā auss saklausīja dienvidrietumu akcenta pieskaņu.

“Straik, es šorīt esmu ļoti aizņemts,” teica Beikers.

Viņš bez uzaicinājuma iegāja privātdetektīva kabinetā. Kad Straiks nesekoja, Beikers sāka zaudēt pacietību.

“Šaubos, vai armijā jums ļāva tā muļļāties, mister Straik. Nāciet šurp, lūdzu!”

Straiks izlikās nedzirdam.

“Un kā es varu jums palīdzēt, misis Kvaina?” viņš jautāja sievietei noplukušajā mētelī.

“Redziet, runa ir par manu vīru…”

“Mister Straik, pēc stundas man ir lietišķa tikšanās!” Viljams Beikers pacēla balsi.

“…jūsu sekretāre teica, ka jums neatlikšot laika, bet es teicu, ka pagaidīšu.”

“Straik!” Viljams Beikers uzbrēca, it kā dotu sunim komandu “pie manis!”

“Robina,” nošņāca pagurušais Straiks, beidzot zaudējis savaldīšanos, "sagatavojiet misteram Beikeram rēķinu un izsniedziet dosjē; tajā ir visa aktuālā informācija.”

"Ko?” Viljams Beikers apstulbis noprasīja un atgriezās priekšistabā.

“Viņš jums atsaka,” gandarīta paskaidroja Leonora Kvaina.

"Jūs neesat pabeidzis darbu!” Beikers teica Straikam. “Jūs solījāt, ka būs vēl…”

“Šo darbu jums var pabeigt kāds cits. Tāds, kuram nav iebildumu apkalpot iedomīgus ākstus.”

Šķita, ka gaisotne birojā pārakmeņojas. Robina, nepakustinādama ne vaibstu, izņēma no plaukta mapi un iedeva to Straikam.

“Kā jūs uzdro…”

“Šajos vākos ir daudz pierādījumu, ar kuriem droši var iet uz tiesu,” Straiks sacīja, sniegdams mapi direktoram. “Honorārs ir nopelnīts ar uzviju.”

“Jūs neesat ticis galā…”

“Viņš ir ticis galā ar jums" iejaucās Leonora Kvaina.

“Vai turēsi muti, stulb…” Viljams Beikers iesāka un pēkšņi paspēra soli atpakaļ, jo Straiks paspēra pussoli uz priekšu.

Neviens nebilda ne vārda. Piepeši šķita, ka bijušais virsnieks aizņem divreiz vairāk vietas nekā nupat pirms pāris sekundēm.

“Misis Kvaina, ejiet apsēdieties manā kabinetā,” Straiks klusi sacīja.

Viņa paklausīja.

“Un jūs domājat, ka viņa varēs jums samaksāt?” Viljams Beikers izsmējīgi noprasīja, satvēris durvju rokturi.

“Man ir elastīgi izcenojumi,” Straiks atteica. “Ja klients man patīk.”

Viņš iegāja kabinetā nopakaļ Leonorai Kvainai un aizcirta durvis.

3

…atstāts viens, lai panes visas likstas…

Tomass Dekors, “Cēlais spāņu karavīrs"

“Tas nu gan ir labais, vai ne?” sacīja Leonora Kvaina, apsēzdamās pie rakstāmgalda iepretim Straikam.

“Jā,” Straiks piekrita un smagi noslīga savā krēslā. “Ir gan.” Lai gan misis Kvainai bija balti sārta seja gandrīz bez grumbām un spodri acu baltumi ap gaiši zilajām varavīksnenēm, viņa tomēr izskatījās gadus piecdesmit veca. Plānie, taisnie, iesirmie mati bija atsprausti ar divām plastmasas ķemmītēm, acis mirkšķinājās aiz vecmodīgām brillēm pārmērīgi lielā plastmasas ietvarā. Mētelis, kaut arī tīrs, neapšaubāmi bija pirkts astoņdesmitajos gados. Tam bija plecu polsteri un lielas plastmasas pogas.

“Tātad, misis Kvaina, jūs šeit esat ieradusies sava vīra dēļ?” “Jā,” Leonora apstiprināja. "Viņš ir pazudis.”

"Cik sen viņš jau ir prom?” Straiks jautāja, automātiski pasniegdamies pēc bloknota.

“Desmit dienas,” Leonora atbildēja.

“Vai esat bijusi policijā?”

“Man nav vajadzīga policija,” viņa nepacietīgi attrauca, it kā būtu apnicis visiem to paskaidrot. “Vienreiz piezvanīju uz turieni, bet tur uz mani sadusmojās, jo virs tikai bija aizķēries pie drauga. Ouens reizēm vienkārši ņem un aiziet. Viņš ir rakstnieks,” Leonora piebilda, it kā tas visu izskaidrotu.

“Vai viņš ir pazudis ari agrāk?”

“Viņš ir emocionāls,” Leonora drūmi sacīja. “Vienmēr nez kur aizskrien, taču šoreiz ir pagājušas desmit dienas, un es saprotu, ka viņš tiešām ir sašūmējies, bet tagad viņš man ir nepieciešams mājās. Mums ir Orlando, un mani gaida darbi, un vēl…”

“Orlando?” Straiks atkārtoja; gurdajās smadzenēs atausa vienīgi Floridas kūrorts. Viņam nebija laika lidot uz Ameriku, un Leonora Kvaina savā vecmodīgajā mēteli nepavisam neizskatījās pēc tādas, kuras rocība ļautu izmaksāt viņam biļeti.

“Mūsu meita Orlando,” Leonora paskaidroja. "Viņa ir jāpieskata. Kamēr atrodos šeit, pie viņas paliek kaimiņiene.”

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un tajās parādījās Robinas mirdzoši zeltmatainā galva.

“Vai vēlaties kafiju, mister Straik? Un jūs, misis Kvaina?” Kad abi bija izteikuši Robinai savas vēlmes un viņa bija aizgājusi, Leonora sacīja:

“Jums nevajadzēs tērēt daudz laika, jo man liekas es zinu, kur viņš ir, tikai nevaru dabūt rokā adresi un neviens neatbild uz maniem telefona zvaniem. Pagājušas jau desmit dienas,” viņa atkārtoja, “un viņš mums ir nepieciešams mājās.”

Straikam šķita, ka ir gaužām izšķērdīgi šādos apstākļos nolīgt privātdetektīvu, it sevišķi tāpēc, ka misis Kvainas āriene burtiski izstrāvoja nabadzību.

“Ja jau runa ir tikai par telefona zvanu,” viņš saudzīgi ieminējās, “varbūt jūs varētu palūgt kādu draudzeni vai…”

"Edna to nevar,” Leonora noteica, un Straiks sajuta gluži nesamērīgu aizkustinājumu (pārgurums reizēm šādi saasināja jūtelību), dzirdot šo netiešo atzīšanos, ka viņai visā pasaulē ir tikai viena draudzene. “Ouens ir piekodinājis tiem, lai neizpauž viņa atrašanās vietu. Man šim nolūkam,” viņa bez aplinkiem sacīja, “ir vajadzīgs vīrietis. Lai piespiež tos atzīties.”

“Jūsu vīru sauc Ouens, vai ne?”

“Jā. Ouens Kvains. Viņš ir sarakstījis "Hobarta grēku”’

Nedz vārds, nedz grāmatas nosaukums Straikam neizteica neko.

“Un jūs domājat, ka zināt, kur viņš atrodas?”

“Jā. Mēs bijām banketā ar lērumu izdevēju un tamlīdzīgu ļaužu Ouens negribēja ņemt mani līdzi, bet es sacīju: “Jau esmu sarunājusi Orlando pieskatītāju un iešu gan,” un tad es dzirdēju, kā Kristians Fišers stāsta Ouenam par to māju, par… retrītu, kur rakstnieki var padzīvot vienatnē. Un pēc tam jautāju Ouenam: “Kas tā par vietu, par kuru viņš tev stāstīja?” bet šis atbildēja: “Es tev neteikšu. Tur jau ir visa jēga tikt prom no sievas un bērniem.'”'

Leonora gandrīz vai aicināja, lai Straiks atbalsta šo Ouena zobošanos; tā mātes dažreiz izliekas lepojamies ar sava bērna nekaunību.

“Kas ir Kristians Fišers?” Straiks jautāja, piespiezdams sevi koncentrēties.

“Izdevējs. Jauns, modīgs zellis.”

“Vai esat mēģinājusi zvanīt Fišeram, lai uzzinātu tās rakstnieku mājas adresi?”

“Jā, veselu nedēļu zvanu viņam katru dienu, bet tur man tikai stāsta, ka nodošot ziņu un viņš man atzvanīšot, bet neatzvana jau. Man liekas, Ouens ir piekodinājis neizpaust savu atrašanās vietu. Bet jūs pratīsiet izdabūt no Fišera to adresi. Zinu, cik labi jūs strādājat,” viņa piebilda. “Jūs taču atšķetinājāt Lulas Lendri-jas lietu, kad policijai nekas neizdevās.”

Pirms nieka astoņiem mēnešiem Straikam bija viens vienīgs klients, bankrotam lemts birojs un bezcerīga nākotne. Taču tad viņam izdevās pierādīt prokuratūrai, ka slavena jauna sieviete ir nevis izdarījusi pašnāvību, bet gan varmācīgi nogrūsta no ceturtā stāva balkona. Lieta guva milzu ievērību, Straika bizness uzplauka, un dažas nedēļas viņš bija visslavenākais privātdetektīvs galvaspilsētā. Džonijs Rokbijs pārvērtās par sīku piezīmi Straika stāstā; Straiks bija ieguvis vārdu, kaut arī vairums ļaužu izrunāja to nepareizi…

“Es jūs pārtraucu,” viņš ierunājās, pūlēdamies nepazaudēt domu pavedienu, liesam?

“Jā,” Straiks apstiprināja, piemiegtām acīm lasīdams bloknotā iešņāptās piezīmes. “Jūs teicāt: “Mums ir Orlando, un mani gaida darbi, un vēl…””

“Ak jā,” Leonora atķēra. “Kopš Ouena pazušanas notiek dīvainas lietas.”

“Kādas dīvainas lietas?”

“Mēsli,” Leonora Kvaina lietišķi paskaidroja, “mūsu vēstuļ-spraugā.”

“Jūsu vēstuļspraugā kāds ir iemetis izkārnījumus?” Straiks pārjautāja.

“Jā.”

“Pēc tam kad pazuda jūsu vīrs?”

"Jā. Suņa sūds,” Leonora teica, un Straiks tikai pēc mirkļa saprata, ka tas attiecas uz izkārnījumiem, nevis uz vīru. “Jau trīs vai četras reizes, naktī. Nav nekāds lielais prieks no rīta atrast kaut ko tādu. Un vēl pie durvīm klauvēja kaut kāda dīvaina sieviete.”

Viņa apklusa un gaidīja Straika jautājumus. Šķita, ka viņu priecē šī izvaicāšana. Straiks zināja, ka daudziem vientuļiem cilvēkiem ir patīkami, ja kāds veltī viņiem nedalītu uzmanību, un viņi cenšas paildzināt šo neierasto baudu.

“Kad tā sieviete bija atnākusi?”

“Pagājušā nedēļā, un prasīja pēc Ouena, bet, kad atbildēju, ka Ouena nav mājās, šī saka: “Paziņojiet viņam, ka nomirusi Andžela,” un prom ir.”

“Un jūs viņu nepazināt?”

“Redzēju pirmo reizi mūžā.”

“Vai jūs pazīstat kādu Andželu?”

“Nē. Bet Ouenam dažreiz uzplijas visādas pielūdzējas,” Leonora pēkšņi kļuva runīga. “Piemēram, viena reiz rakstīja viņam vēstules un sūtīja fotogrāfijas, kurās bija pārģērbusies par kādu no viņa izdomātajiem tēliem. Dažas raksta tāpēc, ka ir salasījušās viņa grāmatas un iedomājušās, ka Ouens viņas saprot, vai tamlīdzīgi. Stulbums, vai ne? Tas viss taču ir sagudrots!”

“Vai pielūdzējas parasti zina jūsu vīra adresi?”

“Nē,” Leonora atbildēja. “Bet tā svešā varēja būt kāda studente vai kas. Jo reizēm viņš māca radošo rakstīšanu.”

Atvērās durvis, un Robina ienesa paplāti. Nolikusi Straikam priekšā uz galda melnu kafiju un Leonorai Kvainai tēju, viņa izgāja no kabineta un aizvēra durvis.

“Vai nebija nekādu citu dīvainību?” Straiks jautāja. “Tikai tie izkārnījumi vēstuļspraugā un svešinieces apmeklējums?”

“Un vēl man šķiet, ka mani izseko. Gara, melnīgsnēja meitene ar sakumpušiem pleciem,” Leonora atbildēja.

“Vai tā nebija tā pati, kura…”

“Nē, tā, kura atnāca uz māju, bija ducīga. Ar gariem, rudiem matiem. Bet šai mati ir melni un tāds kā kūkums mugurā.”

“Jūs esat pārliecināta, ka viņa jums seko?”

“Domāju, ka jā. Esmu manījusi viņu divas vai trīs reizes. Viņa nav vietējā, nekad agrāk nebiju viņu redzējusi, bet Ledbrokgrovā dzīvoju jau vismaz trīsdesmit gadus.”

“Nu labi,” Straiks gausi noteica. “Jūs teicāt, ka jūsu vīrs esot “sašūmējies”. Kas viņu tā satraucis?”

“Viņš stipri sastrīdējās ar savu aģenti.”

“Un vai jūs zināt, par ko?”

“Par viņa jaunāko grāmatu. Liza viņa aģente vispirms apgalvo, ka tas esot vislabākais, ko viņš jebkad uzrakstījis, bet bezmaz nākamajā dienā uzaicina viņu vakariņās un paziņo, ka grāmata neesot publicējama.”

"Kāpēc viņa pārdomāja?”

“Prasiet viņai” Leonora attrauca, pirmo reizi izrādīdama dusmas. “Skaidrs, ka viņš pēc tam bija satraukts! Kurš gan nebūtu? Pie tās grāmatas viņš strādāja divus gadus. Nu, lūk, un tovakar pārnāca mājās, galīgi sanervozējies, iegāja savā darbistabā un sagrāba visu…”

“Ko sagrāba?”

“Savu grāmatu, manuskriptu, piezīmes un visu pārējo, lamādamies pilnā kaklā, iegrūda to visu somā un aizgāja, un kopš tā laika es neesmu viņu redzējusi.”

“Vai viņam ir mobilais telefons? Vai esat mēģinājusi viņu sazvanīt?”

“Jā, bet viņš neatbild. Viņš nekad neatbild, ja ir šādi aizskrējis no mājām. Reiz pat izmeta mobilo pa mašīnas logu.” Leonoras tonī atkal ieskanējās tikko jaušams lepnums par vira karstasi-nlbu.

“Misis Kvaina,” sacīja Straiks, kura altruismam tomēr bija robežas, lai vai ko viņš būtu pateicis Viljamam Beikeram, “runāšu ar jums atklāti: mani pakalpojumi nav lēti.”

“Tas nekas,” Leonora nesatraucami noteica. “Liza samaksās.” “Liza?”

“Jā, Liza. Elizabete Tasela. Ouena aģente. Tā ir viņas vaina, ka Ouens aizbēdzis. Lai tagad maksā no savas komisijas naudas. Ouens ir viņas labākais klients. Viņa pati gribēs sameklēt Ouenu, kad apjēgs, ko izdarījusi.”

Straiks vis nejutās tik pārliecināts. Iemetis tasītē trīs cukurgraudus, viņš steigšus dzēra kafiju, prātodams, kā lai rīkojas tālāk. Un juta neskaidru žēlumu pret Leonoru Kvainu, kura acīmredzot bija pieradusi pie sava untumainā vira niķiem, samierinājās ar to, ka neviens viņai neatzvana ne lūdzams, un nešaubījās, ka par vienīgo iespējamo palīdzību būs jāmaksā. Jā, viņa izturējās nedaudz ekscentriski, bet viņai piemita ari skaudrs godīgums. Taču Straiks kopš sava detektivbiroja negaidītā uzplaukuma slēdza tikai finansiāli izdevīgus līgumus. Vilšanos piedzīvoja tie nedaudzie, kuri šeit ieradās ar bēdu stāstiem, cerēdami, ka Straika personiskās problēmas (ko aprakstīja un izpušķoja avīzes) pamudinās viņu uz bezmaksas palīdzību.

Taču Leonora Kvaina, izdzērusi tēju tikpat ātri kā Straiks savu kafiju, piecēlās kājās, it kā abi jau būtu vienojušies par līguma noteikumiem un viss būtu norunāts.

“Es nu iešu,” viņa sacīja. "Man nepatīk pārāk ilgi atstāt Orlando vienu. Viņai ļoti pietrūkst tēta. Pateicu, ka nolīgšu kādu, kurš viņu atradīs.”

Straiks nesen bija palīdzējis vairākām bagātām jaunām dāmām tikt vaļā no vīriem baņķieriem, kuri pēc finanšu kraha Sitijā bija zaudējuši lielu daļu savas pievilcības. Tāpēc valdzinoša šķita doma par to, ka šoreiz pārmaiņas pēc vīrs ir jāatved atpakaļ pie sievas.

"Nu labi,” viņš žāvādamies noteica un pār galdu pabīdīja uz Leonoras pusi bloknotu. “Man vajadzēs jūsu kontaktinformā-ciju, misis Kvaina. Noderētu arī jūsu vīra foto.”

Apaļā, bērnišķīgā rokrakstā viņa uzrakstīja savu adresi un telefona numuru, toties izskatījās pārsteigta, ka viņš lūdzis fotogrāfiju.

“Kam jums viņa bilde? Viņš taču ir tajā rakstnieku mājā. Vienkārši uzziniet no Kristiānā Fišera, kur tā atrodas.”

Leonora nozuda aiz durvīm, iekams Straiks, noguruma un sāpju mocīts, paguva atstāt savu vietu pie rakstāmgalda. Viņš dzirdēja, kā Leonora moži saka Robinai: “Paldies par tēju!”; pēc tam stikla durvis, kas veda uz kāpņu laukumiņu, strauji atvērās un aizvērās, viegli sadrebinot rūti, un jaunā kliente bija prom.

4

Cik reta dāvana ir draugs ar asu prātu…

Viljams Kongrivs, “Divkosis”

Priekšistabā Straiks atzvēlās uz dīvāna. Tas bija tikpat kā jauns, turklāt būtiski svarīgs pirkums, jo veco, sagrabējušo biroja dīvānu Straiks bija salauzis. Jaunā dīvāna mākslīgās ādas apšuvums mēbeļu veikalā bija izskatījies visai eleganti, taču nepieklājīgi purkšķēja, tiklīdz sēdētājs straujāk sakustējās. Straika asistente -gara auguma, ar pievilcīgu figūru, ziedošu sejas krāsu un mirdzošām zilpelēkām acīm vēroja viņu pār savas kafijtases malu.

“Tu izskaties šausmīgi.”

“Visu nakti izprašņāju vienu histērisku sievišķi par kādu Anglijas pēru, par viņa seksuālajām dīvainībām un finansiālajiem noziegumiem,” Straiks atbildēja, plati žāvādamies.

“Par lordu Pārķeru?” Robina pārsteigumā ieelsās.

“Tieši tā.”

“Vai viņš ir…?”

"…pinies ar trim sievietēm vienlaikus un slēpis miljonus ārzonā,” Straiks apstiprināja. “Svētdien palasi News of the World, ja tev turēs dūša.”

“Bet kā tu pamanījies to visu izdibināt?”

“Caur paziņu paziņu paziņām,” Straiks izteiksmīgi novilka. Un nožāvājās atkal tik vareni, ka tas jau izskatījās sāpīgi.

“Tev būtu jāiet gulēt,” Robina teica.

“Jā, būtu gan,” Straiks piekrita, tomēr nekustēja no vietas. “Tev tagad nav klientu lidz pulksten diviem, kad atnāks Gan-frijs.”

“Ganfrijs,” Straiks nopūtās, berzēdams acis. “Kāpēc visi mani klienti ir tādi idioti?”

“Misis Kvaina neizskatās pēc idiotes.”

Viņš miegaini paglūnēja uz Robinu caur resnajiem pirkstiem.

“Kā tu zini, ka es piekritu viņai palīdzēt?”

“Es zināju, ka tu piekritīsi,” Robina atteica, nespēdama apvaldīt smaidu. “Viņa ir tavā gaumē.”

“Pusmūža palieka no astoņdesmitajiem gadiem?”

“Tavā gaumē kā kliente. Un tu gribēji pakaitināt Beikeru.” “Man izdevās, vai ne?”

Iezvanījās telefons. Robina, joprojām smaidīdama, pacēla klausuli.

“Kormorana Straika birojs,” viņa sacīja. “Ā. Sveiks.”

Zvanīja viņas līgavainis Metjū. Robina pašķielēja uz šefu. Straiks bija aizvēris acis, atgāzis galvu un sakrustojis rokas uz platajām krūtīm.

“Paklau,” Metjū sacīja Robinai pie auss; zvanīdams no darba, viņš nekad neizklausījās pārāk laipns. “Tā iedzeršana man jāpārceļ no piektdienas uz ceturtdienu.”

“Ak, Met!” Robina cerēja, ka balsi nav saklausāma vilšanās un aizkaitinājums.

ŠI bija piektā reize, kad izjuka norunātā tikšanās. No trim iesaistītajiem vienīgi Robina ne reizi nebija mainījusi laiku, datumu vai vietu un ikreiz labprāt piekritusi satikties tad, kad būs ērti abiem pārējiem.

“Kāpēc?” viņa nomurmināja.

No dīvāna puses pēkšņi atskanēja ņurdošs krāciens. Straiks bija aizmidzis sēdus, pakausis balstījās pret sienu, rokas joprojām bija sakrustotas.

“Deviņpadsmitajā man ir darba ballīte,” Metjū paskaidroja. “Neizskatīsies labi, ja nepiedalīšos. Vismaz jāparādās ir.”

Robina valdījās, lai nepateiktu kaut ko asu. Metjū strādāja lielā finanšu kompānijā un reizēm izturējās tā, it kā sociālie pienākumi viņam būtu apmēram tādi kā diplomātiskajā dienestā.

Robina gan zināja, kāds ir īstais iemesls. Tikšanās vairākas reizes bija atcelta pēc Straika lūguma, jo viņam attiecīgajos vakaros bija gadījies steidzams darbs; šie aizbildinājumi bija pamatoti, tomēr nokaitināja Metjū. Kaut gan viņš nekad nebija teicis to skaļi, Robina zināja: to viņš uztver kā mājienu, ka Straika laiks ir vērtīgāks par viņa laiku un Straika darbs ir svarīgāks par viņa darbu.

Robina strādāja pie Kormorana Straika jau astoņus mēnešus, bet šefs un viņas līgavainis šajā laikā nebija satikušies ne reizi -pat ne tajā briesmīgajā vakarā, kad Metjū atbrauca viņai pakaļ uz ātrās palīdzības nodaļu, uz kurieni viņa pavadīja Straiku, cieši ietinusi savā mētelī viņa ievainoto delmu, pēc tam kad strupceļā iedzīts slepkava bija mēģinājis viņu nodurt. Kad Robina, satricināta un nošķiedusies ar asinīm, iznāca no telpas, kurā Strai-kam patlaban sašuva brūci, Metjū noraidīja viņas priekšlikumu iepazīties ar ievainoto privātdetektīvu. Viņš bija pārskaities visa notikušā dēļ, kaut gan Robina apzvērēja, ka viņai pašai nav draudējušas nekādas briesmas.

Metjū nekad nebija gribējis, lai Robina pastāvīgi strādā pie Straika, kuru no paša sākuma uzlūkoja ar aizdomām kā izputējušu bezpajumtnieku ar nejēdzīgu profesiju. Robina reizumis pārnesa mājās dažas informācijas drumslas: ka Straiks ir strādājis Karaliskās militārās policijas īpašās izmeklēšanas nodaļā, ir apbalvots par drošsirdību, smaga ievainojuma dēļ zaudējis labās kājas apakšstilbu, pieredzējis simtos tādu jomu, par kurām Metjū pieradis būt par lietpratēju Robinas acīs zināja gaužām maz vai nezināja neko. Viņa bija naivi cerējusi, ka tas veidos tiltu starp abiem vīriešiem, taču nekas tamlīdzīgs nenotika, un mūris starp abiem kļuva vēl biezāks.

Straika pēkšņā slava un pārvēršanās no neveiksminieka par zvaigzni tikai pastiprināja Metjū naidīgumu. Robina ar novēlošanos atskārta, ka ir pielējusi eļļu ugunī, norādīdama uz Metjū loģikas trūkumu: “Tev nepatika tas, ka viņam nav ne māju, ne naudas, bet tagad tev nepatīk, ka viņš kļūst slavens un iemanto arvien vairāk klientu!”

Taču viņa labi zināja, ka Straika lielākais noziegums Metjū acīs ir cieši piegulošā kleita, dizainera darbs, ko šefs bija viņai uzdāvinājis pēc abu brauciena uz slimnīcu; tā bija iecerēta kā pateicības un atvadu dāvana. Ar lepnumu un prieku parādījusi šo kleitu Metjū un ieraudzījusi viņa reakciju, Robina ne reizi nebija uzdrīkstējusies uzvilkt to mugurā.

To visu viņa cerēja labot, sarīkojot abiem tikšanos aci pret aci, taču Straiks vairākas reizes to atcēla, tādējādi padziļinot Metjū antipātijas. Pēdējā reizē Straiks gluži vienkārši nebija ieradies. Viņa paskaidrojumu ka viņš bijis spiests līkumot pa pilsētu, lai tiktu vaļā no izsekošanas, ko organizējis kādas klientes greizsirdīgais vīrs, labi saprata Robina, zinādama, cik smaga un sarežģīta ir šī laulības šķiršanas lieta, turpretī Metjū tikai ieguva vēl lielāku pārliecību, ka Straiks ir iedomīgs un kāro pēc uzmanības.

Robinai grūti nācās pierunāt Metjū, lai viņš ceturto reizi mēģina iepazīties ar Straiku. Metjū pats izraudzījās gan laiku, gan vietu, taču tagad, kad Robina vēlreiz bija saņēmusi Straika piekrišanu, Metjū pēkšņi mainīja tikšanās dienu, un nebija iespējams nejust: šādi viņš grib parādīt Straikam, ka arī viņam ir neatliekami darbi un ka arī viņš (Robinai neatlaidīgi uzmācās šī doma) drīkst vazāt citus aiz deguna.

“Nu labi,” viņa nopūtās klausulē. “Aprunāšos ar Kormoranu, vai ceturtdiena viņam der.”

“Tavs tonis vis neliecina, ka tas ir labi.”

"Met, nesāc! Es viņam pajautāšu, jā?”

"Tad uz drīzu redzēšanos.”

Robina nolika klausuli. Straiks tagad jau krāca kā traktors: mute vaļā, ceļi ieplesti, pēdas uz grīdas, rokas sakrustotas uz krūtīm.

Viņa nopūtās, skatīdamās uz savu aizmigušo šefu. Straiks nekad nebija izrādījis nekādu naidīgumu pret Metjū, nebija izteicis nekādas piezīmes par viņu. Toties Metjū nemitīgi prātoja par Straika eksistenci un reti palaida garām izdevību norādīt Robinai, ka viņa pelnītu daudz vairāk, ja strādātu kādā no darbavietām, kas piedāvātas, pirms viņa nolēmusi palikt pie izlaidīga privātdetektīva, kurš ir parādos līdz ausīm un nespēj maksāt viņai pienācīgu algu. Mājas dzīve kļūtu daudz vieglāka, ja būtu iespējams panākt, lai Metjū pievienojas Robinas viedoklim par Kormoranu Straiku, lai jūt pret viņu simpātijas un pat apbrīnu. Robina bija optimiste: ja jau viņai patīk abi, kāpēc lai viņi nepatiktu viens otram?

Straiks pēkšņi iešņācās un pamodās. Samirkšķināja acis un paskatījās uz Robinu.

“Es krācu,” viņš konstatēja, slaucīdams muti.

“Tikai mazliet,” viņa meloja. “Klausies, Kormoran, vai tu neiebilstu, ja mēs pārceltu tikšanos no piektdienas uz ceturtdienu?”

“Tikšanos?”

“Ar Metjū,” Robina teica. “Atceries? “Karaļa ģerbonī” Rupel-strītā. Biju uzrakstījusi tev uz lapiņas,” viņa piebilda ar nedaudz mākslotu mundrumu.

“Pareizi,” viņš atsaucās. “Jā. Piektdien.”

“Nē, Mets grib… piektdien viņš netiek. Kā būtu ceturtdien?” “Jā, nav ne vainas,” Straiks miegaini piekrita. “Robin, es laikam aiziešu drusku nosnausties.”

“Labi. Uzrakstīšu tev zīmīti par ceturtdienu.”

“Kas būs ceturtdien?”

“Tikšanās ar… ak, nekas. Ej vien gulēt.”

Kad stikla durvis bija aizvērušās, viņa palika sēžam, akli skatīdamās datora ekrānā, un salēcās, kad durvis atvērās atkal.

“Robin, lūdzu, piezvani tādam Kristiānām Fišeram,” Straiks sacīja. “Pasaki viņam, kas es esmu, pasaki, ka meklēju Ouenu Kvainu un ka gribu uzzināt adresi tai rakstnieku mājai, par kuru Fišers stāstījis Kvainam.”

“Kristians Fišers… kur viņš strādā?”

"Velns parāvis,” Straiks nomurmināja. “Aizmirsu pajautāt. Esmu galīgi beigts. Viņš ir izdevējs… modlgs izdevējs.”

"Jā, protams, es atradīšu. Ej vien gulēt.”

Kad durvis aizvērās otru reizi, Robina atvēra Google un pēc trīsdesmit sekundēm bija noskaidrojusi, ka Kristians Fišers savulaik nodibinājis mazu apgādu “Krustuguns”, kas atrodas Eksmutmārketā.

Zvanīdama izdevējam, viņa domāja par kāzu ielūgumu, kas jau veselu nedēļu glabājās viņas somiņā. Robina nebija pateikusi Straikam savu kāzu datumu, tāpat kā nebija pateikusi Metjū, ka vēlas ielūgt savu šefu. Ja ceturtdienas tikšanās noritēs gludi…

““KrustugunsT klausulē atsaucās spalga balss. Robina koncentrējās uz savu darba uzdevumu.

5

Nav nekas cits tik bezgalīgi mokošs Kā domas paša prātā.

Džons Vebsters, “Baltais velns”

Tovakar divdesmit minūtes pāri deviņiem Straiks T kreklā un bokseršortos gulēja gultā uz segas, blakus uz krēsla nolicis pusizēstu karija trauciņu, un lasīja avīzes sporta lapas, klausīdamies ziņas pa televizoru, novietotu iepretim gultai. Metāla stienis, kas viņam kalpoja par labo apakšstilbu, sudrabaini spīdēja lētas galda lampas gaismā; lampa stāvēja uz kastes pie gultas.

Trešdienas vakarā bija paredzēts Anglijas un Francijas draudzības mačs Vemblija stadionā, bet Straiku daudz vairāk interesēja premjerlīgas mačs starp Arsenal un Tottenham Hotspur nākamajā sestdienā. Par Arsenal līdzjutēju viņš bija kļuvis jau bērnībā, atdarinādams tēvoci Tedu. Un nekad nejautāja, kāpēc tēvocis Teds atbalsta Arsenal, ja visu mūžu ir dzīvojis Kornvolā.

Straikam blakus aiz mazā lodziņa zilgoja vakarīgās debesis, pilnas miglainas vizmas, caur kuru pūlējās mirkšķināt

zvaigznes. Pāris stundu ilgs snaudiens dienas vidū tikpat kā nebija mazinājis nogurumu, tomēr gulēt iet vēl negribējās -pēc jērgaļas birjāni porcijas un alus pintes. Gultā mētājās lapiņa, ko Robina bija viņam iedevusi darba dienas beigās. Uz lapiņas bija atzīmētas divas tikšanās. Pirmais atgādinājums bija šāds:

Kristians Piters, rītdien, pīkst 9 apgādā "Krustuguns",

Eksmutmārketa ECl.

“Kādēļ viņš grib ar mani tikties?” Straiks pārsteigts bija jautājis Robinai. “Man jau tikai vajag uzzināt adresi tai rakstnieku mājai, par kuru viņš stāstījis Kvainam.”

“Zinu,” Robina atbildēja, “un tā es viņam arī pateicu, bet izklausījās, ka viņš par visu vari grib satikties personiski. Sacīja, ka viņam esot laiks rīt deviņos un ka atteikumu viņš nepieņemšot.”

Straiks, blenzdams uz zīmīti, aizkaitināts prātoja, kādā spēlītē tagad ir ielaidies.

Šorīt, noguruma uzveikts, viņš bija ļāvies ātrām dusmām un parādījis durvis turīgam klientam, kurš noteikti būtu varējis ieteikt viņu arī citiem. Un pēc tam bija piekāpies Leonorai Kvainai, kaut gan bija gaužām apšaubāmi, vai par to viņam kāds samaksās. Tagad, kad Kvainas vairs nebija acu priekšā, grūti nācās atsaukt atmiņā to žēluma un ziņkārības sajaukumu, kas bija piespiedis Straiku uzņemties šo darbu. Bēniņu dzīvoklīša askētiskajā, saltajā klusumā šī piekrišana sameklēt Leonoras vīru šķita donkihotiska un bezatbildīga. Vai tad Straiks visiem spēkiem necentās nomaksāt savus parādus, lai iegūtu kaut vai drusciņu brīva laika: vienu otru sestdienas pēcpusdienu Emirates stadionā, dažu laisku svētdienu ar vārtīšanos gultā? Beidzot viņš pelnīja naudu, pēc tam kad mēnešiem ilgi bija strādājis gandrīz bez atelpas, un jaunus klientus piesaistīja ne tikai pēkšņā trokšņainā slava, bet arī klusas ļaužu valodas un ieteikumi.

Vai viņš tiešām nebūtu spējis paciest Viljamu Beikeru vēl trīs nedēļas?

Atkal ieskatījies Robinas zīmītē, Straiks jautāja sev, kāpēc šis Kristians Fišers tik uzstājīgi pieprasa personisku tikšanos. Un ja nu tikai tāpēc, ka Straiks ir atšķetinājis Lulas Lendrijas lietu, vai tāpēc (vēl ļaunāk), ka viņš ir Džonija Rokbija dēls? Bija ļoti grūti noteikt pašam savas slavas līmeni. Straiks bija nospriedis, ka negaidītais slavas uzbangojums ir noplacis. Kādu laiku viņš bija atradies popularitātes kalngalos, taču žurnālistu telefona zvani bija izbeigušies jau pirms vairākiem mēnešiem, un gandrīz tikpat ilgi viņš, nosaucot savu vārdu kādā neitrālā sakarībā, vairs nebija par atbildi izdzirdējis Lulas Lendrijas vārdu. Svešinieki, tāpat kā teju visu viņa mūžu, atkal dēvēja viņu par Kameronu Striķu vai tamlīdzīgi.

Bet varbūt šis izdevējs zināja par pazudušo Ouenu Kvainu kaut ko tādu, ko visādā ziņā gribēja pateikt tieši Straikam; tomēr viņš netika gudrs, kāpēc izdevējs nesaka to Kvaina sievai.

Uz lapiņas Robina bija atzīmējusi arī otru atgādinājumu:

Ge+ur+dien, 16. novembrī, pīkst 16,30 ’Karaļa ģerbonī",

Rupels+rī+a 2-5", SEl

Straiks saprata, kādēļ Robina tik rūpīgi uzrakstījusi šo datumu: viņa bija stingri apņēmusies panākt, lai šoreiz trešajā vai ceturtajā mēģinājumā? Straiks beidzot iepazīstas ar viņas līgavaini.

Nepazīstamais finanšu speciālists Metjū tam droši vien neticētu, taču Straiks jutās pateicīgs jau par viņa eksistenci vien -un arī par safīra un briljanta gredzenu, kas zaigoja Robinas vidējā pirkstā. Metjū izklausījās pēc āmurgalvas (Robina pat nenojauta, cik precīzi Straiks atceras katru viņas nejaušo izteikumu par līgavaini), tomēr kalpoja par lietderīgu barjeru starp Straiku un meiteni, kura citos apstākļos varētu laupīt viņam sirdsmieru.

Straiks nespēja nelolot siltas jūtas pret Robinu, kura bija palikusi viņam līdzās arī visgrūtākajos brīžos un palīdzējusi pavērst notikumu gaitu uz labu; turklāt viņam bija normāla redze, kas neļāva nepamanīt, ka meitene ir ļoti izskatīga. Robi-nas saderināšanos Straiks uzlūkoja kā līdzekli, kas pasargā no viegla, tomēr pastāvīga caurvēja, kurš, palicis bez šķēršļiem, sāktu nopietni traucēt viņa labsajūtai. Straiks uzskatīja, ka vispirms ir jāatgūstas pēc ilgajām, vētrainajām attiecībām, kuras bija beigušās tāpat, kā sākušās ar meliem. Viņš nevēlējās mainīt savu ērto, patīkamo vecpuiša dzīvi un mēnešiem ilgi bija sekmīgi izvairījies no jebkādām emocionālām saiknēm par spīti tam, ka māsa Lūsija visādi centās savest viņu kopā ar sievietēm, kuras izklausījās pēc izmisušām neveiksminiecēm no kāda iepazīšanās portāla.

Protams, pastāvēja iespēja, ka Metjū, salaulājies ar Robinu, izmantos savu jauno statusu un pierunās sievu aiziet no darba, kurš tik loti krīt viņam uz nerviem (Straiks bija pareizi iztulkojis Robinas vilcināšanos un izvairlbu šajā jautājumā). Tomēr Straiks nešaubījās: ja kāzu datums jau būtu noteikts, Robina būtu informējusi viņu par to, tātad šis briesmas vēl ir tālu nākotnē.

Vēlreiz plati nožāvājies, viņš salocīja avīzi, nometa to uz krēsla un pievērsās televīzijas ziņām. Kopš pārvākšanās uz bēniņu dzīvoklīti viņš bija atļāvies šo vienīgo greznību satelīttelevīziju. Mazais portatīvais televizors tagad stāvēja uz deko-dera kastes un vairs nebija atkarīgs no vājās iekštelpu antenas, tāpēc attēls uz ekrāna bija ass un skaidrs, nevis graudains. Tieslietu ministrs Kenets Klārks patlaban klāstīja, ka tiek plānots samazināt juridiskās palīdzības budžetu par trīssimt piecdesmit miljoniem mārciņu. Noguruma aizmiglotām acīm Straiks skatījās, kā vēderainais sarkanģīmis skaidro parlamentam, ka vēlas “atturēt iedzīvotājus no tā, ka viņi ar katru problēmu steidzas pie advokātiem, un pamudināt viņus atrast piemērotākus paņēmienus domstarpību risināšanai”.

Ar to ministrs, protams, gribēja sacīt, ka mazturīgajiem ir jāiztiek bez juridiskās palīdzības. Toties Straika vidējais klients joprojām varēja atļauties dārgus advokātu pakalpojumus. Pēdējā laikā Straiks lielākoties veica darbus, kuriem viņu nolīga aizdomu pilni, mūždien apkrāpti bagātnieki. Viņš sagādāja informāciju šo ļaužu izmanīgajiem advokātiem, lai tie varētu gūt virsroku naidīgu laulības šķiršanu prāvās un nežēlīgos biznesa ķīviņos. Straikam tagad netrūka turīgu klientu, kuri nodeva viņa vārdu tālāk citiem tādiem pašiem ar visnotaļ līdzīgām problēmām; tas Straikam bija atalgojums par izcilību savā profesijā, un darbs, lai gan nereti vienmuļš, bija ienesīgs.

Kad ziņas beidzās, viņš ar pūlēm izrausās no gultas, savāca no krēsla vakariņu paliekas un stīvi aizkliboja uz virtuves nišu, lai nomazgātu traukus. Tamlīdzīgus sīkumus viņš nekad neatstāja novārtā: armijā apgūtie pašcieņas ieradumi nebija pametuši viņu pat visdziļākās nabadzības laikos un neba nu tikai armijas disciplīna bija tos viņam iemācījusi. Jau bērnībā viņš bija tīrīgs un kārtīgs, atdarinādams tēvoci Tedu, kura kārtības mīlestība it visā no darbarīku kastes līdz laivu mājiņai krasi kontrastēja ar to haosu, kādā dzīvoja Straika māte Lēda.

Aizgājis pačurāt tualetē, kur grīda vienmēr bija slapja, jo blakus podam atradās duša, un iztīrījis zobus pie virtuves izlietnes, kur bija vairāk vietas, Straiks jau pēc desmit minūtēm atgriezās pie gultas un noņēma protēzi.

Ziņu noslēgumā izskanēja laika prognoze nākamajai dienai: temperatūra zem nulles un migla. Straiks ierīvēja amputētās kājas stumbeni ar talku; šovakar kāja smeldza mazāk nekā pirms pāris mēnešiem. Ja neņēma vērā šorīt notiesātās pilnās angļu brokastis un vakariņu kariju, Straiks pēdējā laikā gatavoja maltītes pats un bija mazliet nokrities svarā, tāpēc attiecīgi samazinājās spiediens uz kāju.

Viņš pavērsa tālvadības pulti pret televizora ekrānu, un smejoša blondīne ar savu veļas pulveri izzuda tumsā. Viņš neveikli palīda zem segas.

Protams, ja Ouens Kvains slēpjas rakstnieku mājā, nebūs grūti izdabūt viņu laukā no turienes. Izklausījās, ka viņš ir viens egoistisks maitasgabals, aizlaidies lapās ar visu savu dārgo grāmatu…

Miglainā iztēles aina ar saniknotu vīru, kurš mūk prom ar somu plecā, izgaisa teju tikpat ātri kā uzradusies. Straiks iegrima ilgi gaidītā, dziļā bezsapņu miegā. Vājo basģitāras dunu, kas skanēja no tālās pagrabstāva kafejnīcas, drīz apslāpēja viņa skaļie krācieni.

6

Ak, mister Tetl, pie jums jau viss ir drošībā, mēs zinām.

Viljams Kongrīvs, “Mīla pret mīlu”

Nākamajā rītā bez desmit deviņos, kad Straiks nogriezās Eks-mutmārketā, tur pie namu mūriem vēl lipa ledainas miglas lēveri. Te izskatījās citādi nekā parastā Londonas ielā: āra galdiņi pie daudzajām kafejnīcām, fasādes pasteļtoņos, ķieģeju mūra dievnams bazilikas stilā, zilos un zelta toņos, ietinies vieglā dūmakā: Vissvētākā Pestītāja baznīca. Salta dūmaka, krāmu bodītes, galdiņi un krēsli uz ietves; ja tam pievienotos sāļa jūras dvesma un sērīgas kaiju klaigas, Straikam liktos, ka viņš ir atgriezies Korn-volā, kur bija pavadījis savas bērnības stabilākos posmus.

Maza plāksnīte pie neuzkrītošām durvīm līdzās maiznīcai vēstīja, ka tur atrodas apgāds “Krustuguns”. Precīzi pulksten deviņos Straiks nospieda zvana pogu; aiz durvīm atradās stāvas, balsinātas kāpnes, pa kurām viņš devās augšup ar zināmām grūtībām, cieši turēdamies pie margām.

Augšējā kāpņu laukumiņā viņu sagaidīja slaids, švītīgs, gadus trīsdesmit vecs briļļainie ar viļņainiem matiem, kas sniedzās līdz

pleciem. Viņš bija ģērbies džinsos, vestē un kreklā ar pākstiņu rakstu un ar šauru kruzuli piedurkņu galos.

“Sveiki!” viņš sacīja. “Es esmu Kristians Fišers. Un jūs esat Kamerons, vai ne?”

“Kormorans,” Straiks automātiski izlaboja, “bet…”

Viņš bija grasījies teikt, ka atsaucas ari uz "Kameronu”, kā bija ieradis gadiem ilgi atbildēt uz šo kļūdu, taču Kristians Fišers nekavējoties paziņoja:

“Kormorans tas Kornvolas milzis.”

“Tieši tā,” Straiks pārsteigts apstiprināja.

“Pērn mēs izdevām bērnu grāmatu par angļu folkloru,” Fišers paskaidroja, atvērdams baltas divviru durvis un ievezdams Straiku brīva plānojuma telpā ar pārbāztiem grāmatplauktiem un raibiem plakātiem pie sienām. Jauna sieviete ar izspūrušiem tumšiem matiem ziņkārīgi pacēla acis uz Straiku, kad viņš gāja garām.

“Kafiju? Tēju?” Fišers piedāvāja, ievezdams Straiku savā kabinetā mazā kambarītī nomaļus no lielās telpas; pa logu pavērās patīkams skats uz miegaino, miglaino ieliņu. “Varu palūgt Džeidu, lai aizskrien un atnes.” Straiks atteicās, godīgi atbildēdams, ka nupat ir dzēris kafiju, un klusībā nobrīnījās, kāpēc Fišers pošas uz garāku sarunu, nekā prasa apstākļi.

“Tikai vienu latte, Džeida!” Fišers uzsauca pa durvīm. Tad pievērsās Straikam: “Lūdzu, apsēdieties,” un sāka vandīties pa grāmatplauktiem, kas slējās gar sienām. “Vai milzis Kormorans nedzīvoja Sentmaiklzmauntas salā?”

“Jā gan,” Straiks apstiprināja. “Un viņu nogalināja Džeks. Garās pupas varonis.”

“Tās ir kaut kur te,” Fišers murmināja, kravādamies pa plauktiem. “Britu salu tautu pasakas. Vai jums ir bērni?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

“Ā. Nu tad lai paliek.”

Viņš smaidot apsēdās Straikam pretim.

“Tātad: vai drīkstu jautāt, kurš ir jūs nolīdzis? Vai atļausiet minēt?”

“Bet lūdzu,” atbildēja Straiks, kurš principā nekad neaizliedza citiem izteikt pieņēmumus.

“Tas ir vai nu Daniels Čārds, vai Maikls Fenkorts,” teica Fišers. “Vai man taisnība?”

Acis aiz briļļu stikliem uzmanīgi vēroja Straiku. Ne ar vaibstu to neizrādīdams, Straiks jutās pārsteigts. Maikls Fenkorts bija ļoti slavens rakstnieks, nesen ieguvis nozīmīgu literāru balvu. Kāpēc lai viņš interesētos par pazudušo Kvainu?

“Diemžēl neuzminējāt,” Straiks atbildēja. “Mani ir nolīgusi Kvaina sieva Leonora.”

Fišera sejā atplaiksnīja teju vai komisks izbrīns.

"Kvaina sieva?” viņš atkārtoja. “Tā pelēkā pele, kura izskatās pēc sērijslepkavas Rouzas Vestas? Kādēļ viņa nolīgusi privātdetektīvu?”

“Ir pazudis viņas vīrs. Jau vienpadsmit dienas.”

“Kvains ir pazudis? Bet… bet tad…”

Straiks nojauta, ka Fišers ir paredzējis pavisam citādu sarunu, kuru turklāt ļoti gaidījis.

“Bet kādēļ viņa atsūtījusi jūs pie manis?”

“Viņa domā, ka jūs zināt, kur ir Kvains."

“Kā, ellē, lai es to zinu?” Fišers noprasīja, izklausīdamies neviltoti apjucis. “Viņš man nav nekāds draugs.”

“Misis Kvaina teicās dzirdējusi, ka jūs viesībās esot stāstījis viņas vīram par kādu rakstnieku māju…”

“Ā,” Fišers teica, “par Biglīholu, jā. Bet Ouens nevar būt turi” Viņš sāka smieties un tūdaļ pārvērtās par briļļainu Paku: jautrība ar viltības piedevu. “Ouenu Kvainu nelaistu tur iekšā, pat ja viņš piemaksātu! Dzimis skandālists. Un viena no tās mājas vadītājām necieš viņu ne acu galā. Ouens uzrakstīja draņķīgu recenziju par viņas pirmo romānu, un viņa to joprojām nav piedevusi.”

“Vai jūs tomēr nepateiktu man tās rakstnieku mājas telefona numuru?” Straiks jautāja.

"Tas man ir mobilajā,” Fišers teica, izvilkdams telefonu no džinsu aizmugures kabatas. “Tūdaļ piezvanīšu…”

Viņš sastādīja numuru, nolika mobilo uz galda un ieslēdza skaļo režīmu, lai visu dzirdētu ari Straiks. Izsaukšanas signāli skanēja veselu minūti, līdz atsaucās aizelsusies sieviete: “Bigllhola!” “Sveiki, vai Šenona? Te Kristians Fišers no “Krustuguns’!”

“Ā, sveiks, Kriš, kā klājas?”

Atvērās kabineta durvis, ienāca izspūrusi tumšmate, klusēdama nolika uz rakstāmgalda kafiju un devās prom.

“Es zvanu, Šen,” Fišers turpināja, kad durvis bija ar klikšķi aizvērušās, “lai pajautātu, vai pie jums gadījumā nav Ouens Kvains. Viņš taču nebūs tur parādījies, vai ne?”

“Kvains?’

Pat šī viena īsā zilbe, kas no tālienes atbalsojās kabinetā starp grāmatplauktiem, bija pilna nicinājuma.

“Jā. Vai esi viņu redzējusi?”

“Neesmu vis, jau gadu, ja ne ilgāk. Kāpēc tu jautā? Viņš taču netaisās braukt uz šejieni? Gaidīts viņš te nav, to es tev varu pateikt.”

“Nesatraucies, Šen. Izskatās, ka viņa sieva vienkārši kaut ko saputrojusi. Uz drīzu sadzirdēšanos!”

Nenoklausījies Šenonas atvadu vārdus, Fišers steigšus pievērsās Straikam.

“Vai redzat?” viņš noprasīja. “Es jau jums sacīju: viņš pat gribēdams nevarētu apmesties Biglīholā.”

“Vai jūs nevarējāt to pateikt Kvaina sievai, kad viņa jums zvanīja?”

“Ak tad tāpēc viņa te zvanījās!” Fišers beidzot sāka saprast. “Un es nospriedu, ka viņai liek zvanīt Ouens.”

“Kāpēc lai viņš liktu sievai zvanīt jums?”

“It kā jūs to nezinātu!” Fišers smaidot attrauca, bet, kad Straiks neatbildēja uz šo smaidu, viņš īsi iesmējās un teica: “Nu taču Bombyx Mori dēļ. Nodomāju, ka tas būtu tieši Kvaina garā likt, lai sieva piezvana un izprašņā mani.”

“Bombyx Mori" Straiks atkārtoja, pūlēdamies neizklausīties ne ziņkārīgs, ne apmulsis.

"Jā, es nospriedu, ka Kvains man uzplijas, lai izdibinātu, vai vēl ir kādas izredzes, ka es to publicēšu. Viņš rīkotos tieši tā -liktu, lai man zvana sieva. Bet, ja tagad kāds vispār ķersies pie Bombyx Mori, tas nebūšu es. Mēs esam mazs apgāds. Un nevaram atļauties tiesāšanos.”

Straiks saprata, ka visziņa tēlošana nedos neko, tāpēc mainīja taktiku.

“Vai Bombyx Mori ir Kvaina jaunākais romāns?”

“Jā,” Fišers apstiprināja, iedzēra latte un uz mirkli iegrima domās. “Tātad viņš ir pazudis? Es gan būtu domājis, ka viņš gribēs palikt tepat tuvumā un noskatīties visu to cirku. Nospriedu, ka tieši tas ir viņa nolūks. Vai varbūt viņš zaudējis dūšu? Tas neizklausās pēc Ouena.”

"Cik sen jūs jau publicējat Kvainu?” Straiks jautāja. Fišers neticīgi paskatījās uz viņu.

“Es nekad neesmu viņu publicējis!”

“Man likās…”

“Pēdējās trīs vai četras? grāmatas viņš publicēja apgādā Roper Chard. Nē, redziet: pirms pāris mēnešiem es kādās viesībās satiku viņa aģenti Lizu Taselu, un viņa man izpauda jo bija iedzērusi dažas glāzītes -, ka nezinot, cik ilgi Roper Chard vēl pacietīšot Kvainu, tāpēc es ieminējos, ka labprāt palasīšu viņa nākamo grāmatu. Kvains tagad iekļaujas kategorijā “jo sliktāk, jo labāk” un mūsu mārketingam lieti noderētu kaut kas ekscentrisks. Galu galā,” Fišers piebilda, “bija taču “Hobarta grēks”! Laba grāmata. Nospriedu, ka viņam varbūt vēl pietiek jaudas.”

"Vai aģente atsūtīja jums Bombyx Mori?” Straiks jautāja, piesardzīgi taustīdamies uz priekšu un klusībā lamādams sevi par to, ka iepriekšējā dienā izvaicājis Leonoru Kvainu tik pavirši. Lūk, kas notiek, ja tu pieņem klientus, būdams pa pusei beigts no pārguruma! Straiks bija paradis ierasties uz tikšanos, zinādams vairāk nekā viņa sarunbiedrs, un tagad jutās kaitinoši bezpalīdzīgs.

"Jā, aizpagājušā piektdienā velokurjers atveda manuskripta kopiju.” Šķelmīgais Paka smaids kļuva vēl viltīgāks. “Tā bija vislielākā kļūda nabaga Lizas dzīvē.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka viņa acīmredzot nebija izlasījusi to rūpīgi un varbūt pat ne līdz galam. Apmēram divas stundas pēc manuskripta piegādāšanas man uz mobilo pienāca paniska īsziņa: “Kriš, esmu kļūdījusies un nosūtījusi nepareizo manuskriptu. Lūdzu, nelasi to un tūdaļ sūti atpakaļ, es gaidīšu birojā.” Savu mūžu nebiju dzirdējis no Lizas Taselas neko tamlīdzīgu. Parasti viņa iedveš briesmīgu bijību. Trūkstas pat pieauguši vīrieši.”

“Un jūs nosūtījāt to atpakaļ?”

“Skaidrs, ka ne,” Fišers atbildēja. “Lasīju to visu sestdienu.”

“Un?”

"Vai tad neviens jums neko nav teicis?”

“Ko teicis?…”

"Kas tur rakstīts. Ko viņš pastrādājis.”

“Ko tad viņš pastrādājis?”

Fišera smaids izdzisa. Viņš nolika savu kafijas tasi.

“Daži no slavenākajiem Londonas advokātiem ir brīdinājuši mani, lai to neizpaužu.”

“Kurš ir nolīdzis tos advokātus?” Straiks jautāja. Kad Fišers klusēja, viņš piebilda: “Kāds cits, nevis Čārds un Fenkorts?”

“Tikai Čārds.” Fišers uzreiz iekrita Straika izliktajā slazdā. “Tomēr Ouena vietā es vairāk piesargātos no Fenkorta. Fenkorts var būt trakoti nežēlīgs. Nekad neaizmirst nevienu aizvainojumu. Bet nekur nepieminiet, ka esmu to teicis,” viņš steigšus piebilda.

“Un tas Čārds, par kuru jūs runājat?” Straiks jautāja, taustīdamies kā pa tumsu.

"Daniels Čārds ir apgāda Roper Chard vadītājs,” Fišers mazliet nepacietīgi paskaidroja. “Nesaprotu, kāpēc Ouens iedomājās, ka tiks cauri sveikā, izņirgājies par izdevēju, kurš viņu publicē, bet tāds jau Ouens ir. Nekad neesmu sastapis otru tik augstprātīgu cilvēku, kas iedomājas no sevis nezin ko. Droši vien bija sasapņojies, ka varēs attēlot Čārdu kā…”

Fišers apklusa un mulsi iesmējās.

"Tagad es riskēju ar savu ādu. Pateikšu vienigi: brīnos, ka pat tāds cilvēks kā Ouens cerēja tikt cauri sveikā. Bet varbūt pārbijās, apjēdzis, ka visi lieliski saprot viņa mājienus, un tāpēc ari aizlaidās lapās.”

“Grāmatā ir nomelnotas konkrētas personas?” Straiks jautāja.

“Daiļliteratūrā tā ir pelēkā zona, vai ne?” Fišers teica. “Ja patiesība tiek pausta groteskā veidā… bet es nebūt nesaku,” viņš žigli piebilda, "ka viņa rakstītais ir patiesība. Tā nevar būt patiesība burtiskā nozīmē. Taču visas personas var atpazīt; Ouens ir ļoti atjautīgi aprakstījis daudzus… Tas pat atgādina Fenkorta agrīnos darbus. Asiņu plūdi un mistisks simbolisms… vietumis nav gluži skaidrs, uz ko viņš tēmējis, taču kārojas uzzināt, kas paslēpts kabatā, kas iemests ugunī.”

“Kas iemests…?”

“Nav svarīgi es tikai atsaucos uz grāmatu. Vai Leonora nav jums stāstījusi?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

“Ērmoti,” Kristians Fišers noteica. “Viņai taču būtu jāzina. Es būtu domājis, ka Ouens ir viens no tiem rakstniekiem, kuri katras maltītes laikā gari un plaši stāsta ģimenei par savu darbu.” “Kāpēc jūs nospriedāt, ka Čārds vai Fenkorts ir nolīdzis privātdetektīvu, ja nezinājāt, ka Kvains ir pazudis?”

Fišers paraustīja plecus.

“Nemāku teikt. Iedomājos, ka viens no viņiem varbūt grib noskaidrot, ko Kvains plāno darīt ar šo grāmatu, un nepieciešamības gadījumā apturēt viņu vai piedraudēt iespējamam izdevējam ar tiesu darbiem. Vai varbūt cerēja atrast kompromitējošus faktus par Ouenu un sakaut viņu ar paša ieročiem.”

“Vai tāpēc jūs tik labprāt piekritāt tikties ar mani?” Straiks jautāja. “Vai jums ir kādi kompromitējoši fakti par Kvainu?”

“Nē.” Fišers iesmējās. "Es vienkārši esmu ziņkārīgs. Gribēju izdibināt, kas īsti notiek.”

Viņš ieskatījās pulkstenī, apgrieza otrādi grāmatas vāka maketu, kas atradās uz galda, un mazliet atbīdīja krēslu. Straiks saprata mājienu.

“Paldies, ka veltījāt man laiku,” viņš pieceldamies teica. “Ja saņemsiet kādu ziņu no Ouena Kvaina, lūdzu, informējiet mani.”

Viņš sniedza Fišeram vizītkarti. Fišers atstāja rakstāmgaldu, lai pavadītu Straiku uz durvīm, un, ieskatījies kartītē, sarauca pieri.

"Kormorans Straiks… Straiks… Pazīstams uzvārds…”

Te viņš atjēdzās un piepeši atdzīvojās, it kā viņam būtu uzlādējušās baterijas.

“Velns ar ārā Lulas Lendrijas lieta!”

Straiks zināja, ka tagad varētu apsēsties atkal, palūgt, lai viņam atnes latte, un krietnu stundu baudīt nedalītu Fišera uzmanību. Tomēr viņš laipni, taču stingri atvadījās un pēc pāris minūtēm viens pats izgāja aukstajā, miglainajā ielā.

7

Es zvēru, neesmu nekad vel apgrēkojies, lasīdams ko tādu…

Bens Džonsons, “Katram sava iedaba”

Leonora Kvaina, pa telefonu uzzinājusi, ka viņas vīrs tomēr neatrodas rakstnieku mājā, satraucās ne pa jokam.

“Tad kur viņš ir?” Leonora jautāja drīzāk sev, nevis Strai-kam.

“Uz kurieni viņš parasti dodas, kad aiziet no mājām?” Straiks jautāja.

“Uz viesnīcām,” Leonora atbildēja, “un vienreiz bija apmeties pie kādas sievietes, bet tagad vairs netiekas ar viņu. Orlando!” viņa asi uzsauca sānis. “Liec to nost, tas ir mans! Es teicu tas ir mans'. Ko?” viņa iekliedza ausi Straikam.

“Es neko neteicu. Vai gribat, lai turpinu meklēt jūsu viru?”

“Skaidrs, ka gribu! Sasodīts, kurš cits viņu atradīs? Es nevaru pamest Orlando. Pajautājiet Lizai Taselai, kur viņš ir. Reiz viņa pati atrada Ouenu. “Hiltonā’?’ Leonora negaidīti paziņoja. “Vienreiz viņš bija “Hiltonā’?’

“Kurā tieši?”

“Nezinu, paprasiet Lizai. Viņa piespieda Ouenu aizbēgt, tagad lai palīdz sameklēt! Uz maniem zvaniem viņa neatbild. Orlando, liec to nostl”

“Vai jums nāk prātā vēl kāds cits…”

"Nē, pie velna, citādi es būtu tādam jautājusi, vai ne?” Leonora atcirta. “Jūs esat detektīvs tad meklējiet! Orlando/” “Misis Kvaina, mums ir…”

“Sauciet mani par Leonoru.”

“Leonora, mums ir jāapsver iespēja, ka jūsu virs var būt sev kaut ko nodarījis. Mēs atrastu viņu ātrāk,” viņš pacēla balsi, lai pārkliegtu Leonoras skaļo ķīviņu ar meitu, “ja iesaistītu policiju.” “Negribu! Ziņoju policijai toreiz, kad Ouens bija prom veselu nedēļu. Policisti atrada viņu pie mīļākās un bija nikni uz mani. Viņš sadusmosies, ja atkal izrīkošos tāpat. Turklāt Ouens nemūžam… Orlando, neaiztiec toГ

“Policija varētu izplatīt viņa fotogrāfiju un…”

“Nē, es gribu, lai viņš atgriežas mājās bez lieka trokšņa. Kāpēc viņš neatgriežas?” Leonora ērcīgi teica. “Ir tak pieticis laika nomierināties.”

“Vai jūs esat lasījusi vīra jaunāko grāmatu?” Straiks jautāja. “Nē. Vienmēr nogaidu, līdz grāmatas ir gatavas, ar kārtīgiem vākiem un visu, kā vajag.”

“Vai viņš ir jums kaut ko stāstījis par to?”

“Nē, viņam nepatīk runāt par darbu, kamēr… Orlando, liec nostf’

Straiks netika gudrs, vai klausuli viņa nometusi tīšām vai ne. Agrā rīta migla bija izklīdusi. Biroja logos sitās lietus lāses. Tūdaļ bija jāierodas klientei vēl vienai, kura vēlējās šķirt laulību un gribēja uzzināt, kur viņas topošais eksvīrs slēpj savu kapitālu.

“Robina,” Straiks teica, ieiedams priekšistabā, “lūdzu, izdrukā man no internēta Ouena Kvaina fotogrāfiju, ja varēsi atrast. Pēc tam piezvani viņa aģentei Lizai Taselai un noskaidro, vai viņa piekristu atbildēt uz dažiem īsiem jautājumiem.”

Jau grasīdamies atgriezties kabinetā, viņš atcerējās vēl kaut ko.

“Un vai tu varētu sameklēt bombyx mori un noskaidrot, ko tas nozīmē?”

“Kā to raksta?"

“Dievs vien zina,” Straiks atteica.

Topošā šķirtene ieradās precīzi laikā pusdivpadsmitos. Šī četrdesmitgadniece izskatījās aizdomīgi jauna, no viņas strāvoja nervozs šarms un muskusa smarža, kas vienmēr lika Robinai justies tā, it kā birojā trūktu gaisa. Straiks ar klienti nozuda kabinetā, un Robina divas stundas dzirdēja tikai abu balsu murdoņu, kam fonā bungoja lietus lāses un klabēja viņas datora tastatūra: rāmas un mierpilnas skaņas. Robina jau bija pieradusi pie tā, ka no šefa kabineta reizēm atskan skaļas raudas, vaidi un pat kliegšana. Piepešs klusums varēja vēstīt kaut ko pavisam traku: reiz kāds klients bija paģībis (un, kā viņi uzzināja vēlāk, pārcietis mikroinfarktu), ieraugot Straika uzņemtās fotogrāfijas, kurās viņa sieva bija redzama kopā ar mīļāko.

Kad Straiks ar klienti beidzot iznāca no kabineta un viņa bija pārspīlēti sirsnīgi atvadījusies, Robina sniedza šefam lielu Ouena Kvaina bildi, atrastu Bātas Literatūras festivāla mājaslapā.

“Žēlīgais Dievs,” Straiks noteica.

Ouens Kvains bija bāls, korpulents, gadus sešdesmit vecs liela auguma vīrs ar pinkainiem salmu dzelteniem matiem un smailu van Deika bārdiņu. Izskatījās, ka acis viņam ir katra citā krāsā, tāpēc skatiens šķita īpatnēji ciešs. Pozējot fotogrāfijai, viņš bija tērpies tādā kā tiroliešu apmetnī un galvā uzlicis šaur-malu hūtīti, rotātu ar putna spalvu.

“Diezin vai šitāds ilgi spētu palikt inkognito,” Straiks komentēja. “Robin, lūdzu, izdrukā vēl dažus eksemplārus. Varbūt bilde būs jārāda viesnīcās. Kvaina sieva apgalvo, ka reiz viņš apmeties “Hiltonā”, bet neatceras, tieši kurā, tāpēc, lūdzu, apzvani tās un noskaidro, vai viņš kādā nav piereģistrējies. Šaubos, vai viņš būs izmantojis savu īsto vārdu, bet mēģini aprakstīt viņa izskatu… Kā tev veicās ar Elizabeti Taselu?”

“Tīri labi,” Robina atbildēja. “Tici vai ne kad grasījos viņai zvanīt, viņa piezvanīja pati.”

“Piezvanīja uz šejieni? Kādēļ?”

“Kristians Fišers viņai pateicis, ka tu biji pie viņa.”

“Un tad?”

“Šajā pēcpusdienā viņa ir aizņemta, bet grib tikties ar tevi rit pulksten vienpadsmitos savā birojā.”

"Ak šitā gan?” Straiks izskatījās uzjautrināts. “Kļūst arvien interesantāk. Tu pajautāji, vai viņa zina, kur ir Kvains?”

“Jā. Viņa apgalvo, ka nezina, bet katrā ziņā grib ar tevi tikties. Runāja ļoti valdonīgi. Kā tāda skolas direktore. Un Bombyx mori" Robina piebilda, “ir latīņu nosaukums zīdtārpiņam.” “Zīdtārpiņam?”

“Jā, un vai vari iedomāties? Vienmēr biju iztēlojusies, ka tie ir līdzīgi zirnekļiem, kas auž tiklus, bet vai tu zini, kā no tiem kāpuriem iegūst zīdu?”

“Nezinu vis.”

“Tos vāra,” Robina sacīja. “Izvāra dzīvus, lai tie nesabojātu kokonus, lienot ārā. Šie kokoni ir veidoti no zīda pavediena. Vispār nav pārāk patīkami, vai ne? Kāpēc tu gribēji zināt par zldtārpiņiem?”

“Es gribēju zināt, kāpēc Ouens Kvains devis savam romānam nosaukumu Bombyx Mori’,’ Straiks atbildēja. “Diemžēl gudrāks neesmu ticis.”

Pēcpusdienu viņš pavadīja, rakstīdams apnicīgas atskaites par kādā lietā veikto novērošanu un cerēdams, ka uzlabosies laikapstākļi: gribot negribot vajadzēja iet ārā, jo dzīvokli vairs nebija tikpat kā nekā ēdama. Robina devās mājās, bet Straiks turpināja strādāt; tikmēr lietus šaustīja rūtis arvien stiprāk. Pēdīgi viņš uzvilka lietusmēteli un lietusgāzē soļoja pa slapjo, tumšo Čeringkrosroudu uz tuvāko lielveikalu, lai nopirktu pārtiku. Pēdējā laikā viņš pārāk bieži bija pircis gatavus ēdienus.

Atceļā, abās rokās nesdams pilnus iepirkumu maisiņus, viņš impulsīvi iegriezās grāmatu antikvariātā īsi pirms tā slēgšanas. Pārdevējs aiz letes īsti nezināja, vai viņam ir Ouena Kvaina pirmais un par vislabāko uzskatītais romāns “Hobarta grēks”, taču, krietnu brīdi nenoteikti murminājis un nepārliecinoši pētījis datora monitoru, piedāvāja Straikam tā paša autora romānu “Brāļi Balzaki”. Noguris, izmircis un izsalcis, Straiks samaksāja divas mārciņas un nesa nobružāto, cietos vākos iesieto grāmatu uz savu bēniņu dzīvoklīti.

Izkravājis pirkumus un izvārījis makaronus, Straiks izstiepās gultā un atvēra pazudušā rakstnieka grāmatu; pie logiem jau bija pieplakusi blīva, tumša un auksta nakts.

Grāmatas stils bija krāšņi puķains, sižets gotisks un sirreāls. Divi brāļi Varikocels un Vass bija ieslodzīti velvētā pagrabā, kura stūrī lēnām trūdēja viņu vecākā brāļa līķis. Starplaikos starp dzēruma strīdiem par literatūru, lojalitāti un franču rakstnieku Balzaku abi mēģināja kopīgi sacerēt trūdošā brāļa dzīvesstāstu. Varikocels pastāvīgi taustīja savus smeldzošos pautus, un Straiks nosprieda, ka šī neveiklā metafora simbolizē rakstnieka radošā gara apsīkumu; radās iespaids, ka lielāko daļu darba veic Vass.

Pēc piecdesmit lappusēm Straiks noņurdēja: “Pēdīgais mēsls,” nometa grāmatu un sāka mokošo iemigšanas procesu.

Iepriekšējās nakts dziļais un svētlaimīgais miegs šovakar vairījās no viņa. Mansarda logā sitās lietus, traucējot aizmigt; visu nakti viņu vajāja juceklīgi sapņi par katastrofām. No rīta Straiks pamodās ar tik smagu galvu kā paģirās. Lietus joprojām bungoja pa loga rūtīm, un, ieslēdzis televizoru, viņš ieraudzīja, ka Kornvolā sākušies lieli plūdi; ļaudis tika izglābti no savām automašīnām vai evakuēti no mājām un sēdēja pārpildītos ārkārtas palīdzības centros.

Straiks paķēra mobilo un sastādīja numuru, ko pazina tikpat labi kā savu attēlu spogulī un kas visu mūžu bija simbolizējis drošību un stabilitāti.

“Hallo?” atsaucās viņa tante.

“Šeit Kormorans. Jums viss kārtībā, Džouna? Nupat noskatījos ziņas.”

“Mums vēl viss ir kārtībā, mīļais, slikti ir piekrastē,” tante atbildēja. “Te gan līst lietus un nāk vētra, bet Sentostelā ir pavisam traki. Nupat paši dzirdējām ziņās. Kā tev klājas, Korm? Veselu mūžību neesam redzējušies. Nupat vakar vakarā ar Tedu runājām, ka sen neesi braucis ciemos, un ļoti gaidām tevi uz Ziemassvētkiem, jo tu jau atkal esi viens. Kā tu domā?”

Turēdams pie auss mobilo, Straiks nevarēja ne apģērbties, ne piesprādzēt protēzi. Džouna runāja veselu pusstundu, apbērdama viņu ar vietējām tenkām un ik pa brīdim pēkšņi mēģinādama ielauzties privātajā teritorijā, kurā Straiks nevēlējās ielaist nevienu. Beidzot pēc pēdējā jautājumu biruma par viņa mīlas dzīvi, parādiem un amputēto kāju tante likās mierā.

Birojā Straiks ieradās vēlu, noguris un aizkaitināts. Viņš bija ģērbies tumšā uzvalkā ar kaklasaiti. Robina klusībā prātoja, vai pēc sarunas ar Elizabeti Taselu viņš ir iecerējis tikties arī ar to bruneti, kura patlaban grasās šķirties no vīra.

“Vai esi dzirdējis ziņas?”

“Par plūdiem Kornvolā?” Straiks jautāja un ieslēdza elektrisko tējkannu, jo šorīt dzīvoklī uzvārītā tēja bija atdzisusi, kamēr pa telefonu pļāpāja Džouna.

“Viljams un Keita ir saderinājušies,” Robina sacīja.

“Kas?”

“Princis Viljams,” Robina uzjautrināta paskaidroja, “un Keita Midltone.”

“Ā,” Straiks vēsi attrauca. “Prieks par viņiem.”

Pirms dažiem mēnešiem Straiks pats vēl bija saderinātā statusā. Tagad viņš nezināja, cik veiksmīga ir viņa bijušās līgavas jaunā saderināšanās, un neprātoja par to, kā tā beigsies. (Protams, ne jau tā, kā viņu saderināšanās, kuras finālā līgava bija saskrāpējusi viņam seju un atzinusies nodevībā; nē, kur nu, tā beigsies ar tādām kāzām, kādas Straiks nekad nevarētu atļauties; šis kāzas drīzāk līdzināsies tām, ko drīz svinēs Viljams un Keita.)

Robina juta, ka pārtraukt drūmo klusumu droši drīkstēs tikai tad, kad Straiks būs izdzēris puskrūzlti tējas.

“Pirms tu atnāci, zvanīja Lūsija, atgādināja par tavām dzimšanas dienas vakariņām sestdien un lūdza pajautāt, vai tu gribi ņemt kādu līdzi.”

Garastāvoklis Straikam sabojājās vēl vairāk. Viņš bija pavisam aizmirsis par šim vakariņām māsas mājā.

“Skaidrs,” viņš negribīgi norūca.

“Vai sestdien tev ir dzimšanas diena?” Robina jautāja.

"Nē,” Straiks attrauca.

“Bet kad?”

Viņš nopūtās. Viņam negribējās ne torti, ne kartīti, ne dāvanas, taču Robina skatījās uz viņu un gaidīja atbildi.

"Otrdien.”

“Divdesmit trešajā?”

«Tw

Ja.

Pēc īsas pauzes Straiks apķērās, ka pieklājība prasa uzdot šo pašu jautājumu Robinai.

“Un kad ir tavējā?” Robina vilcinājās, un viņš satrūkās. “Jēziņ, taču ne šodien?”

Viņa iesmējās.

“Nē, tā jau ir pagājusi. Devītajā oktobrī. Viss kārtībā, tas iekrita sestdienā,” viņa teica, joprojām smaidīdama par Straika apjukumu. “Es nesēdēju te visu dienu un negaidīju ziedus.”

Nu pasmaidīja ari Straiks. Juzdams, ka vajag izrādīt vairāk labās gribas, ja jau ir palaidis garām Robinas dzimšanas dienu un nekad nav apvaicājies par to, viņš piebilda:

“Labi, ka jūs ar Metjū vēl neesat noteikuši kāzu datumu. Jūsējās vismaz nesakritis ar karaliskajām kāzām.”

“Nu…” Robina nosarka. “Vispār mēs esam noteikuši datumu.”

“Tiešām?”

“Jā. Tas būs… tas būs astotajā janvāri. Un te ir tavs ielūgums.” Robina steigšus noliecās pār somiņu. (Viņa vēl arvien nebija pateikusi Metjū, ka grib ielūgt Straiku, bet tagad jau bija par vēlu.) “Lūk.”

“Astotajā janvāri?” Straiks teica, paņemdams sudrabaino aploksni. “Tas ir jau pēc cik? pēc septiņām nedēļām.”

“Jā,” Robina apstiprināja.

Iestājās īsa, neveikla pauze. Straiks brīdi nespēja atcerēties, kādus darbus uzdevis Robinai; tad tas atausa atmiņā, un runādams viņš lietišķi klapēja ar sudrabaino aploksni sev pa plaukstu.

“Kā tev veicas ar “Hiltonu” apzvanīšanu?”

“Uz dažām viesnīcām esmu piezvanījusi. Tur nav reģistrējies neviens Kvains, un arī pēc apraksta viņu tur nepazīst. Taču “Hiltonu” ir daudz, tāpēc es ņemu cauri visus pēc kārtas. Ko tu darīsi pēc tikšanās ar Elizabeti Taselu?" viņa it kā starp citu pavaicāja.

“Izlikšos, ka gribu pirkt dzīvokli Meifērā. Izskatās, ka vienas klientes laulenis grasās realizēt daļu sava kapitāla un noguldīt to ārzonā, pirms sievas advokāti pagūst viņu apturēt. Labs ir,” viņš noteica, iebāzdams neatvērto ielūguma aploksni dziļi mēteļa kabatā, “man nu jāiet. Jādzen pēdas štruntīgam rakstniekam.”

8

Es paņēmu grāmatu, un vecais virs izgaisa.

Džons Lailijs, “Endimions jeb Vīrs Mēnesī”

Kamēr Straiks, stāvēdams kājās, brauca vienu metro pieturu līdz Elizabetes Taselas birojam (šādos īsos metro braucienos protežētajai kājai bija jāpacieš papildu slodze, un viņš saspringti centās nezaudēt līdzsvaru), viņam ienāca prātā: Robina nav pārmetusi par to, ka viņš uzņēmies izmeklēt Kvaina lietu. Protams, Robinai nebija tiesību pārmest savam darba devējam, taču viņa bija atteikusies no daudz ienesīgākas vietas, lai strādātu pie Straika, un būtu gluži loģiski, ja viņa cerētu, ka pēc parādu nomaksāšanas Straiks vismaz paaugstinās viņai algu. Robinai piemita neparasta īpašība spēja nenosodīt vai vismaz nosodoši klusēt bez liekiem vārdiem; Straika dzīvē viņa bija vienīgā sieviete, kura acīmredzot nejuta vēlēšanos pāraudzināt vai labot viņu. Straika pieredze liecināja, ka sievietes bieži cer: vīrietis sapratīs, ka nevaldāmā vēlme mainīt vīrieša dabu ir viņu mīlestības mēraukla.

Tātad pēc septiņām nedēļām viņa apprecēsies. Pēc septiņām nedēļām kļūs par sievu šim Metjū… ja Straiks kādreiz arī

bija zinājis viņas līgavaiņa uzvārdu, tad tagad nespēja to atcerēties.

Gaidot liftu Gūdžstrītas stacijā, Straiks sajuta pēkšņu, neprātīgu tieksmi piezvanīt savai klientei tai brunetei, kas grasījās šķirties no vīra un bija gluži skaidri likusi saprast, ka priecātos par tādu pavērsienu -, cerībā šonakt pārgulēt ar viņu (kā viņš iztēlojās) mīkstā, dāsni iesmaržinātā gultā Naitsbridžā. Taču šī doma tika atmesta tikpat ātri kā uzradusies. Tāds solis būtu neprātīgs; tas būtu vēl ļaunāk, nekā uzņemties pazuduša cilvēka meklēšanu, par ko diez vai kāds samaksās…

Un kāpēc viņš vispār tērēja laiku Ouena Kvaina meklēšanai? Straiks sev jautāja, slēpdams seju no dzeldīgā lietus. Mirkli padomājis, viņš atbildēja: ziņkārības un, iespējams, arī kaut kā nenosakāma dēļ. Iedams pa Storstrītu, piemiegtām acīm skatīdamies caur lietus šaltīm un uzmanīgi sperdams soļus uz slidenās ietves, viņš prātoja par to, ka pašam draud briesmas notrulināties, nemitīgi saskaroties ar bagāto klientu alkatības un atriebīguma bezgalīgajām variācijām. Jau sen viņam vairs nebija gadījies meklēt pazudušu cilvēku. Tāpēc viņš varēja cerēt uz gandarījumu, ja aizmukušo Kvainu izdosies nogādāt atpakaļ ģimenē.

Elizabetes Taselas literatūras aģentūra atradās dzīvojamā kvartālā ar brūniem ķieģeļu mūra namiem pārbūvētiem staļļiem, pārsteidzoši klusā aklajā ieliņā, kas atzarojās no rosīgās Gauerstrītas. Straiks nospieda zvana pogu līdzās neuzkrītošai misiņa plāksnītei. Nodipēja klusi soļi, un durvis atvēra bāls jauneklis kreklā ar vaļēju apkaklīti. Viņam aiz muguras augšup veda kāpnes.

“Vai jūs esat tas privātdetektīvs?” jauneklis jautāja ar tādu kā jūsmīgu bijību. Straiks sekoja viņam pa kāpnēm, atstādams slapjas pēdas uz nodilušā sarkanā paklāja. Augšstāvā aiz sarkankoka durvīm atradās plaša biroja telpa, kuras vietā senāk varbūt bijusi atsevišķa halle un viesistaba.

Senlaicīgā elegance šeit pamazām un nenovēršami izčākstēja. Logi bija aizsvīduši, gaiss pilns ar cigarešu dūmiem. Pie sienām rindojās pārblīvēti koka grāmatskapji, noplukušās tapetes bija gandrīz viscaur apkarinātas ar ierāmētām karikatūrām un komiksiem par literārām tēmām. Divi masīvi rakstāmgaldi, pie kuriem neviens nesēdēja, bija novietoti viens otram pretī; tos šķīra nodeldēta grīdsega.

“Vai drīkstu paņemt jūsu mēteli?” jauneklis jautāja, bet no viena rakstāmgalda aizsega pēkšņi izlēca tieva, izbijusies meitene ar netīru sūkli rokā.

“Es nevaru to iztīrīt, Ralf!” viņa drudžaini čukstēja jauneklim.

"Tas draņķis!” Ralfs pikti nomurmināja. “Elizabetes vecais suns pievēma zem Sallijas galda,” viņš klusi paskaidroja Strai-kam, paņēma viņa izmirkušo Crombie mēteli un pakarināja to uz Viktorijas laika statņa pie durvīm. “Pateikšu viņai, ka esat klāt. Bet tu berz vien,” viņš teica kolēģei, piegāja pie otrām sarkankoka durvīm un mazliet pavēra tās.

“Liza, ieradies misters Straiks.”

Atskanēja skaļš rējiens, kam tūdaļ sekoja dobjš, gārdzošs klepus, gluži kā nākdams no veca ogļrača plaušām.

"Turi ciet!” pavēlēja aizsmakusi balss.

Atvērās aģentes kabineta durvis, atsedzot skatu uz Ralfu, kurš cieši turēja aiz kaklasiksnas vecu, taču acīmredzot vēl itin kareivīgu dobermanpinčeru, un uz druknu, gadus sešdesmit vecu gara auguma sievieti ar rupjiem un klaji nepievilcīgiem sejas pantiem. Ģeometriski precīzi apgrieztie tēraudpelēkie mati, melns askētisks kostīms un tumšsarkana lūpukrāsa piešķīra viņai zināmu šiku. Viņai piemita majestātiskums, kas sekmes guvušām vecākām dāmām aizstāj seksuālo pievilcību.

“Izved viņu ārā, Ralf,” aģente sacīja, pievērsusi Straikam tumšās, olīvām līdzīgās acis. Logos sitās lietus. “Un neaizmirsti paņemt līdzi maisiņus, viņam šodien tāds pamīksts vēders. Nāciet iekšā, mister Straik.”

Asistents ar riebuma izteiksmi sejā stīvēja laukā no kabineta lielo suni, kam galva bija kā dzīvam Anubisam; nonācis līdzās Straikam, dobermanis sparīgi ierūcās.

“Sallij, kafiju!” aģente uzsauca tramīgajai meitenei, kas bija paguvusi noslēpt sūkli. Tā pietrūkās kājās un nozuda durvīs aiz sava rakstāmgalda; Straiks cerēja, ka pirms kafijas vārīšanas viņa kārtīgi nomazgās rokas.

Elizabetes Taselas smacīgais kabinets bija tāds kā ārējās telpas koncentrāts: te oda pēc cigaretēm un veca suņa. Zem rakstāmgalda atradās ar tvīdu pārvilkta guļvieta sunim; sienas bija noklātas ar vecām fotogrāfijām un reprodukcijām. Vienā no lielākajām bildēm Straiks atpazina diezgan slavenu, gados vecu rakstnieku, bērnu grāmatu autoru Pinkelmanu, par kuru īsti nezināja, vai viņš vispār vēl dzīvs. Aģente klusēdama pamāja, lai Straiks apsēžas viņai pretim uz krēsla, no kura viņš vispirms nocēla kaudzi papīru un vecu žurnāla Bookseller numuru. Elizabete Tasela izņēma cigareti no kārbiņas uz galda, piesmēķēja no oniksa šķiltavām un dziļi ievilka dūmus; viņai tūdaļ uzbruka ilga, gārdzoša, sēcoša klepus lēkme.

"Tātad,” viņa noķērkstēja, kad klepus bija noplacis un pati apsēdusies ādas krēslā aiz rakstāmgalda, “Kristians Fišers man stāsta, ka Ouens atkal esot nospēlējis savu slaveno pazušanas teātri.”

“Tas ir tiesa,” Straiks apstiprināja. “Viņš pazuda tajā vakarā, kad jūs abi sastrīdējāties par viņa grāmatu.”

Aģente sāka runāt, taču vārdus tūdaļ aprija jauna klepus lēkme. No viņas krūtīm izlauzās briesmīgas, plosošas skaņas. Straiks klusēdams gaidīja, kad šis klepus pāries.

“Izklausās nelāgi,” viņš pēdīgi sacīja, kad Elizabete Tasela bija apklususi un gluži neticamā kārtā atkal dziļi ievilka cigaretes dūmu.

“Gripa,” viņa nosēca. “Nekādi netieku vaļā. Kad pie jums atnāca Leonora?”

“Aizvakar.”

“Vai viņa var jūs atļauties?” aģente ķērkstoši noprasīja. "Šaubos, ka detektīvs, kurš atrisinājis Lendrijas lietu, strādā par lētu naudu.”

“Misis Kvaina izteica pieņēmumu, ka man maksāsiet jūs,” Straiks atbildēja.

Raupjie vaigi pietvīka violeti; piemiedzās tumšās acis, asarodamas no ilgās klepošanas.

“Tādā gadījumā varat doties taisnā ceļā atpakaļ pie Leonoras,” zem elegantās melnās žaketes strauji cilājās krūtis, jo viņa pūlējās apspiest klepu, “un pateikt viņai, ka es nemaksāšu ne penija, lai atrastu to maitasgabalu. Viņš vairs… vairs nav mans klients. Pasakiet viņai… pasakiet viņai…”

Viņu sagrāba jauna un varena klepus eksplozija.

Atvērās durvis, un ienāca kalsnā asistente, ar pūlēm nesdama smagu koka paplāti, uz kuras atradās tasītes un kafijkanna. Straiks piecēlās, lai paņemtu no viņas paplāti; uz galda tai nepietika vietas. Meitene mēģināja to izbrīvēt un aiz uztraukuma nogāza zemē papīru kaudzi.

Klepojošā aģente valdonīgi pavicināja roku, un pārbiedētā meitene nozuda aiz durvīm.

“Le… lempīgā skuķe…” Elizabete Tasela sēca.

Straiks nolika paplāti uz galda, nelikdamies zinis par papīriem, kas mētājās uz grīdas, un apsēdās atkal. Šo tipu viņš pazina: aģente bija viena no tām pavecajām dāmām, kuras -vai nu apzināti, vai ne savtīgi izmanto iespēju modināt jūtīgos cilvēkos bērnības atmiņas par prasīgu un visvarenu māti. Uz Straiku tāda iebiedēšana neiedarbojās. Pirmkārt, viņa māte, par spīti visiem saviem trūkumiem, bija bijusi jauna un klaji dievinājusi viņu; otrkārt, aiz šis pūķa maskas viņš nojauta slēpjamies ievainojamu cilvēku. Kaislīgā smēķēšana, izbalējušās fotogrāfijas un vecais suņa grozs liecināja, ka šī dāma ir sentimentālāka un mazāk pašpārliecināta, nekā varētu likties viņas padotajiem.

Kad aģente pēdīgi mitējās klepot, Straiks sniedza viņai tasīti, kurā nupat bija ielējis kafiju.

“Paldies,” viņa noburkšķēja.

“Tātad jūs esat patriekusi Kvainu?” Straiks jautāja. “Vai pateicāt to viņam tajās vakariņās?”

“Neatceros,” Elizabete Tasela ķērkstēja. “Strīds uzliesmoja ļoti strauji. Ouens pielēca kājās restorāna vidū, sakliedza uz mani un metās prom, un man vēl bija jāsamaksā rēķins. Jūs atra-dīsiet daudz liecinieku, ja tas jūs interesē. Ouens parūpējās, lai skandāls būtu publisks.”

Elizabete pasniedzās pēc nākamās cigaretes un, pēkšņi atcerējusies, piedāvāja tās arī Straikam. Pasniegusi viņam uguni un aizsmēķējusi pati, viņa jautāja:

“Ko jums stāstīja Kristians Fišers?"

"Neko daudz,” Straiks atbildēja.

“Jūsu pašu labad ceru, ka tā ir patiesība,” viņa asi noteica.

Straiks klusēdams smēķēja un dzēra kafiju, kamēr Elizabete gaidīja, acīm redzami alkdama uzzināt vairāk.

“Vai Fišers pieminēja Bombyx Mori?” viņa pēdīgi iejautājās.

Straiks pamāja ar galvu.

“Ko viņš par to teica?”

“Ka Kvains šajā grāmatā esot aprakstījis daudzus atpazīstamus cilvēkus, ne pārāk tos maskējot.”

Iestājās saspringta pauze.

“Ceru, ka Čārds viņu iesūdzēs. īstā metode mutes aizbāšanai, vai ne?”

“Vai esat mēģinājusi sazināties ar Kvainu, kopš viņš aizgāja no… kur nu jūs toreiz ēdāt vakariņas?” Straiks jautāja.

“Restorānā River Cafe" aģente nosēca. “Nē, neesmu mēģinājusi. Man vairs nav nekā, ko viņam teikt.”

“Un viņš nav sazinājies ar jums?”

“Nē."

“Leonora stāstīja, ka jūs esot slavējusi Kvaina romānu kā viņa izcilāko darbu, bet pēc tam pārdomājusi un atteikusies no tā.”

"Ko viņa gvelž? Tā es ne… ne… es net…”

Sākās klepus lēkme, vēl stiprāka par iepriekšējām. Straikam neganti gribējās ar varu atņemt aģentei cigareti, kamēr viņa

sprauslādama klepoja. Pēdīgi lēkme beidzās. Elizabete vienā paņēmienā izdzēra pustasi kafijas, un tas šķita sniedzam zināmu atvieglojumu. Viņa stingrākā balsi atkārtoja:

“Tā es neteicu. “Viņa izcilākais darbs” — ak tad tā viņš ir sacījis Leonorai?”

“Jā. Un ko jūs teicāt īstenībā?”

“Es biju slima,” viņa aizsmakusi attrauca, ignorēdama jautājumu. “Ar gripu. Nedēļu negāju darbā. Ouens piezvanīja uz biroju, lai pateiktu, ka romāns ir pabeigts; Ralfs viņam paskaidroja, ka esmu saslimusi, un Ouens ar kurjeru nosūtīja manuskriptu man uz mājām. Man bija jāpieceļas no gultas, lai parakstītos par saņemšanu. Ļoti raksturīgi viņam. Man bija gandrīz četrdesmit grādu temperatūra, es knapi varēju nostāvēt kājās. Bet, redz, viņš bija pabeidzis grāmatu un gaidīja, ka izlasīšu to nekavējoties

Atkal iedzērusi kafiju, Elizabete turpināja:

“Es nometu manuskriptu priekšnamā uz galdiņa un atgriezos gultā. Jau tajā pašā stundā Ouens sāka man zvanīt, lai dzirdētu manu viedokli. Nelikās mierā visu trešdienu un ceturtdienu… Es strādāju par aģenti trīsdesmit gadu, bet ne reizi nebiju tā rīkojusies. Tajā nedēļas nogalē man bija jābrauc prom. Biju ļoti gaidījusi to ceļojumu. Negribēju to atcelt, un negribēju, lai Ouens man zvana ik pēc trim minūtēm, kamēr esmu prom. Tāpēc… lai tiktu no viņa vaļā… joprojām jutos drausmīgi… manuskriptu es izlasīju pavirši.”

Viņa dziļi ievilka cigaretes dūmu, ierasti noklepojās, saņēmās un teica:

“Tas neizskatījās sliktāks par pāris pēdējiem viņa romāniem. Varbūt pat labāks. Sākums bija ļoti interesants. Tēlainība vietumis pat aizraujoša. Gotiska pasaka, savā ziņā tāda baisa “Svētceļnieka takaT

“Vai jūs kādu atpazināt tajos fragmentos, ko izlasījāt?”

“Tēli man šķita lielākoties simboliski,” Elizabete kā aizstāvēdamās atbildēja, “ieskaitot hagiogrāfisku pašportretu. Daudz p-perversa seksa.” Viņa atkal brīdi klepoja. "Nospriedu, ka tas ir parastais mikslis… taču es… es nelasīju rūpīgi un esmu gatava to atzīt.”

Straiks skaidri redzēja, ka viņa nav paradusi atzīt savas kļūdas.

“Es… nūjā, tikai pārlaidu acis pēdējai ceturtdaļai, kur viņš raksta par Maiklu un Dānieļu. Ieskatījos nobeigumā, kas bija grotesks un muļķīgs… ja es nebūtu tik slima, tad būtu izlasījusi to manuskriptu kārtīgi un, protams, uzreiz būtu pateikusi Ouenam, ka tur nu viņš netiks cauri sveikā. Daniels ir s-savāds cilvēks, ļoti j-jūtīgs…” Elizabetei atkal aizlūza balss, taču, apņēmusies pabeigt sakāmo, viņa nosēca: “…un Maikls ir neganti… neganti…” Tomēr viņu uzveica klepus.

“Kāpēc lai misters Kvains censtos publicēt romānu, par kuru draud tiesas darbi?” Straiks jautāja, kad aģente bija beigusi klepot.

“Ouens uzskata, ka uz viņu neattiecas tie likumi, kuriem pakļaujas pārējā sabiedrība,” Elizabete skarbi noteica. “Viņš iedomājas, ka ir ģēnijs, enfant terrible. Lepojas ar to, ka ir kādu aizvainojis. Uzskata sevi par drosmīgu, pat varonīgu.”

“Ko jūs pēc tam izdarījāt ar manuskriptu?”

“Es piezvanīju Ouenam,” Elizabete atbildēja un uz mirkli aizvēra acis, it kā dusmotos pati uz sevi. “Un teicu: “Jā, tas ir diezgan labs,” liku Ralfam aizvākt to nolādēto romānu no manas mājas, uztaisīt divas kopijas, vienu nosūtīt Ouena redaktoram Džerijam Voldegreivam apgādā Roper Chard, bet otru lai Dievs man žēlīgs Kristiānām Fišeram.”

“Kāpēc jūs vienkārši nenosūtījāt manuskriptu uz apgādu pa e-pastu?” Straiks ziņkārīgi jautāja. “Vai teksts jums nebija zibat-miņā vai tamlīdzīgi?”

Elizabete nodzēsa cigareti stikla pelnutraukā, pilnā ar izsmēķiem.

“Ouens spītīgi turpina lietot veco elektrisko rakstāmmašīnu, ar kuru savulaik nodrukājis “Hobarta grēku”. Nezinu, vai tas ir sentiments vai muļķība. Tehnoloģijas jautājumos viņš ir neiedomājams nejēga. Varbūt ir mēģinājis lietot klēpjdatoru, bet nav mācējis to apgūt. Tas ir vēl viens paņēmiens, kā izlikties par neparastu personību.”

“Un kāpēc jūs nosūtījāt pa kopijai diviem izdevējiem?” Straiks jautāja, lai gan atbildi jau zināja.

“Džerijs Voldegreivs varbūt ir īsts svētais, vislabsirdīgākais no visiem izdevējiem,” viņa atbildēja un iedzēra kafiju, “bet pēdējā laikā pat viņš ir zaudējis pacietību pret Ouenu un viņa untumiem. Ouena pēdējo grāmatu, ko izdeva Roper Chard, lasītāji tikpat kā nepērk. Man šķita, ka būs prātīgi nodrošināties ar rezerves variantu.”

“Kad jūs sapratāt, par ko īstenībā ir šī grāmata?”

“Tajā pašā pievakarē,” viņa aizsmakusi atbildēja. “Man piezvanīja Ralfs. Bija nosūtījis abas kopijas un pēc tam pāršķirstījis oriģinālu. Viņš man piezvanīja un jautāja: “Liza, jūs vispār esat to lasījusi?””

Straiks lieliski varēja iztēloties, kādas bailes bija pārcietis nabaga bālais jauneklis, kā saņēmis dūšu un šausmās apspriedies ar savu kolēģi, iekams izlēmis zvanīt.

“Man bija jāatzīstas, ka neesmu… vismaz ne rūpīgi,” Elizabete nomurmināja. “Ralfs nolasīja man priekšā dažus fragmentus, ko biju palaidusi garām, un…”

Viņa paņēma oniksa šķiltavas un izklaidīgi paklikšķināja tās, iekams pacēla acis uz Straiku.

"Nu un… es kritu panikā. Piezvanīju Kristiānām Fišeram, bet atsaucās balss pasts, tāpēc atstāju ziņu, ka kļūdas pēc esmu nosūtījusi viņam melnrakstu, ko nevajag lasīt, un lai viņš sūta to man atpakaļ pēc iespējas… pēc iespējas d-drīzāk. Pēc tam zvanīju Džerijam, bet neatbildēja arī viņš. Jau iepriekš bija man teicis, ka kopā ar sievu dosies prom uz visu nedēļas nogali, lai atzīmētu kāzu jubileju. Cerēju, ka viņam nebūs laika lasīt, tāpēc atstāju apmēram tādu pašu ziņu kā Fišeram. Un tad piezvanīju Ouenam.”

Elizabete aizsmēķēja nākamo cigareti. Ieelpojot dūmus, notrīcēja platās nāsis, padziļinājās grumbas ap muti.

“Nepaguvu pateikt tikpat kā ne vārda, un neko nemainītu ari tas, ja būtu paguvusi. Ouens neklausījās un runāja pats, kā prot vienīgi viņš absolūti apmierināts ar sevi. Teica, ka mums esot jāsatiekas uz vakariņām un jānosvin grāmatas pabeigšana. Tad nu es ar pūlēm saģērbos, aizbraucu uz River Cafe un gaidīju. Un Ouens ieradās. Pat nenokavējās. Parasti viņš nokavējas. Aiz pacilājuma viņš burtiski lidoja. Viņš patiešām domā, ka ir paveicis kaut ko drosmīgu un brīnišķīgu. Tūdaļ sāka runāt par romāna ekranizāciju, pirms man vispār izdevās bilst kādu vārdu.”

Ar koši sarkanajām lūpām izpūzdama dūmus un zibinādama melnās acis, viņa nudien izskatījās pēc pūķa.

“Kad pateicu, ka man viņa sacerējums liekas nekrietns, ļaunprātīgs un nepublicējams, viņš pietrūkās kājās, apgāzdams krēslu, un sāka kliegt. Apvainojis mani personiskā un profesionālā ziņā, pateica: ja man trūkstot dūšas viņu pārstāvēt, viņš publicēšot romānu pats kā e-grāmatu. Un metās prom, atstādams mani ar nesamaksāto rēķinu. T-tas,” viņa nicīgi piebilda, “gan nav nekas ne-ne-nepar…”

Šis emocijas izraisīja vēl negantāku klepus lēkmi. Straiks baidījās, ka aģente patiešām nosmaks, un jau paslējās augšup no krēsla, bet viņa ar rokas mājienu lika apsēsties vietā. Beidzot -ar violetu seju un asarojošām acīm viņa ierunājās gārdzošā balsi:

“Es darīju visu, ko spēju, lai labotu situāciju. Mana nedēļas nogale pie jūras bija izpostīta; es nepārtraukti zvanījos pa telefonu, pūlēdamās dabūt rokā Fišeru un Voldegreivu. Sūtīju īsziņu pēc īsziņas, blandījos pa tām sasodītajām Gvitjenas klintīm, meklēdama uztveršanas zonu…”

“Vai tā ir jūsu dzimtā puse?” Straiks iejautājās, drusku pārsteigts, jo Elizabetes izrunā nebija sadzirdējis ne mazāko atbalsi no savas Kornvolas bērnības.

“Tur dzīvo viena no manām autorēm. Ieminējos viņai, ka četrus gadus neesmu atstājusi Londonu, un viņa ielūdza mani ciemos uz nedēļas nogali. Gribēja parādīt man visas burvīgās vietas, kur notiek viņas romānu darbība. Vienas no s-skaistā-kajām ainavām, ko jebkad esmu redzējusi, taču es spēju domāt vienīgi par to n-nolādēto Bombyx Mori un par to, kā panākt, lai neviens to neizlasa. Es nespēju aizmigt. Jutos šausmīgi… Beigu beigās svētdien ap pusdienlaiku man piezvanīja Džerijs. Viņš tomēr nebija devies tajā jubilejas izbraukumā un apgalvoja, ka neesot saņēmis manas īsziņas, tāpēc nolēmis izlasīt to nolāpīto grāmatu un jutis vienīgi riebumu. Viņš bija pārskaities. Apsolīju Džerijam, ka darīšu visu, lai tas nolādētais smērējums netiktu publicēts… bet bija vien jāatzīstas, ka esmu nosūtījusi to ari Kristiānām. Tad Džerijs vienkārši nometa klausuli.”

“Vai jūs viņam pateicāt, ka Kvains piedraudējis publicēt grāmatu internētā?”

“Nē, nepateicu,” Elizabete aizsmakusi atbildēja. "Es lūdzu Dievu, kaut jel tie būtu tukši draudi, jo Ouens taču neko nejēdz no datoriem. Tomēr man bija bažas…”

Viņas balss izdzisa.

“Jums bija bažas?…” Straiks paskubināja.

Elizabete klusēja.

“Šis patstāvīgas publicēšanas nodoms šo to izskaidro,” Straiks vieglā toni sacīja. “Leonora stāsta, ka Ouens tovakar nozudis, paņemdams līdzi gan manuskriptu, gan visas piezīmes. Es pat prātoju, vai viņš nav nolēmis to sadedzināt vai iemest upē, taču viņš acīmredzot ir nolēmis publicēt to kā e-grāmatu.”

ŠI informācija neuzlaboja Elizabetes Taselas garastāvokli. Viņa caur zobiem nošņāca:

“Ouenam ir draudzene. Abi iepazinās viņa radošās rakstīšanas kursā. Draudzene publicējas internētā. Par viņu es zinu tāpēc, ka Ouens mēģināja ieinteresēt mani par viņas šaušalīgajiem erotiskajiem fantāzijas romāniem.”

"Vai esat sazinājusies ar to sievieti?” Straiks jautāja.

“Ziniet esmu gan. Gribēju viņu iebiedēt, gribēju brīdināt: ja viņa palīdzēs Ouenam pārformatēt grāmatu vai pārdot to tiešsaistē, tad, visticamāk, stāsies tiesas priekšā kā līdzdalībniece.”

“Ko viņa teica?”

“Man neizdevās viņu sazvanīt. Mēģināju vairākas reizes. Varbūt tas numurs vairs nav spēkā, nezinu.”

“Vai iedosiet man viņas datus?"

“Ralfam ir viņas vizītkarte. Liku, lai mēģina viņu sazvanīt. Ralf!” aģente ieaurojās.

“Viņš vēl ir ārā ar Во!” aiz durvīm bailīgi nočiepstēja meitene. Elizabete Tasela nobolīja acis un neveikli uzslējās kājās.

"Nav jēgas likt šai to sameklēt.”

Kad durvis bija aizvērušās aģentei aiz muguras, Straiks nekavējoties pietrūkās, aizgāja aiz galda un pieliecās, lai tuvāk papētītu pie sienas pakarināto fotogrāfiju, kas pirmīt bija piesaistījusi viņa uzmanību. Šim nolūkam no grāmatplaukta nācās nocelt dobermaņu dubultportretu, kas aizsedza skatu.

Fotogrāfija bija A4 formātā, krāsaina, taču stipri izbalējusi. Spriežot pēc četru cilvēku apģērba, viņi bija fotografēti pirms gadiem divdesmit pieciem vismaz ārpusē pie šī paša nama.

Elizabeti varēja pazīt uzreiz viņa tur bija vienīgā sieviete, liela auguma, neizskatīga, ar gariem, vēja plivinātiem tumšiem matiem, ģērbusies nepievilcīgā kleitā ar pazeminātu jostasvietu, tirkīzzilā un tumši rozā krāsā. Vienā pusē viņai blakus stāvēja slaids, jauns, ārkārtīgi skaists gaišmatis, bet otrā maza auguma saīdzis vīrietis ar sliktu sejaskrāsu un nesamērīgi lielu galvu. Viņš izskatījās tāds kā pazīstams. Straiks nosprieda, ka redzējis viņu avīzēs vai televīzijā.

Blakus šim nezināmajam, bet, iespējams, slavenajam vīram stāvēja jauniņš Ouens Kvains. Viņš bija visgarākais no četrot-nes, ģērbies saburzītā baltā uzvalkā, spurainie mati uz pieres bija apcirpti īsi, pakausī atstāti gari. Straikam viņš neatvairāmi atgādināja aptaukojušos Deividu Boviju.

Durvis klusi atvērās labi ieeļļotajās eņģēs. Straiks necentās slēpt savu interesi, tikai pagriezās ar seju pret aģenti, kura bija atnesusi līdzi papīra lapu.

“Tas ir Flečers,” viņa sacīja, skatīdamās uz suņu fotogrāfiju Straika rokā. “Pērn viņš nomira.”

Straiks nolika suņu portretu atpakaļ plauktā.

“Ā,” Elizabete atskārta. “Jūs pētījāt to otro.”

Piegājusi pie izbalējušās bildes, viņa nostājās plecu pie pleca ar Straiku, un viņš pamanīja, ka aģente ir teju metrs astoņdesmit augumā. Viņa smaržoja pēc John Player Specials cigaretēm un parfīma Arpege.

“Tas bija tajā dienā, kad tika nodibināta mana aģentūra. Tie ir mani pirmie trīs klienti.”

“Kas ir šis?” Straiks norādīja uz skaisto, blondo jaunekli.

"Džozefs Norts. Vistalantīgākais no viņiem. Diemžēl viņš nomira jauns.”

“Un kas ir…”

“Maikls Fenkorts, protams,” Elizabete pārsteigta paskaidroja.

“Es jau domāju, ka viņš izskatās pazīstams. Vai jūs joprojām pārstāvat viņu?”

“Nē! Man likās…”

Viņš iztēlē sadzirdēja arī teikuma nobeigumu: man likās, to zina visi. Savrupa pasaulīte lielajā pasaulē: varbūt visa literārā Londona zināja, kāpēc slavenais Fenkorts vairs nav Elizabetes Taselas klients, taču Straiks to nezināja.

“Kāpēc jūs viņu vairs nepārstāvat?” Straiks jautāja, apsēzdamies savā vietā.

Elizabete pār galdu sniedza viņam papīra lapu; uz tās bija nokopēta kaut kāda saburzīta, nosmulēta vizītkarte.

“Pirms daudziem gadiem man bija jāizvēlas starp Maiklu un Ouenu,” viņa teica. "Un es kā pēdējā m-muļķe…” Atkal uznāca klepus, un viņa guturāli noķērkstēja: “…izvēlējos Ouenu. Te, lūk, ir Ketrinas Kentas vienīgie kontakti, citu man nav,” viņa stingri piebilda, pielikdama punktu sarunai par Fenkortu.

"Paldies.” Straiks salocīja lapu un noglabāja to kabatas portfeli. “Vai jūs zināt, cik sen Kvains jau satiekas ar viņu?”

“Labu laiku. Ouens vadā viņu līdzi uz banketiem, kamēr Leonora kvern mājās ar Orlando. Pilnīga bezkaunība.”

“Un jums nav ne jausmas, kur viņš varētu slēpties? Leonora teica, ka jūs esot atradusi Ouenu citās reizēs, kad viņš…”

“Es nemēdzu “atrast” Ouenu!” aģente atcirta. "Kādu nedēļu pavadījis viesnīcā, viņš man piezvana pats un lūdz avansu tā viņš dēvē ziedojumu -, lai varētu samaksāt rēķinu par mini-bāru.”

“Un jūs izpildāt šo lūgumu?” Straiks jautāja. Elizabete Tasela neizskatījās pēc piekāpīgas sievietes.

Viņas grimase šķita vēstām par vājību, par kuru pašai kauns, taču atbilde bija negaidīta.

“Vai jūs esat redzējis Orlando?”

“Nē.”

Elizabete jau pavēra muti, lai turpinātu, tomēr pārdomāja un pateica tikai:

“Mēs ar Ouenu esam pazīstami ļoti sen. Bijām labi draugi… kādreiz,” viņa piebilda ar dziļu rūgtumu.

“Kādās viesnīcās viņš bija apmeties agrāk?”

“Visas es neatceros. Vienreiz Kensingtonas “Hiltonā”. Sentdžonsvudas “Danubiusā”. Lielās, bezpersoniskās viesnīcās ar visām tām ērtībām, ko viņš nevar baudīt mājās. Ouens nav nekāds bohēmists ja nu vienīgi attieksmē pret higiēnu.”

“Jūs labi pazīstat Kvainu. Kā jūs domājat, vai pastāv iespēja, ka viņš varētu būt…”

Elizabete pabeidza teikumu viņa vietā, nicīgi pasmīnēdama, “…sev kaut ko nodarījis? Skaidrs, ka ne. Viņam pat prātā nenāktu nolaupīt pasaulei ģēniju Ouenu Kvainu. Nē, viņš kaut kur tup un kaļ plānus, kā atriebties mums visiem, bezgala aizvainots par to, ka viņu vēl nemeklē visa valsts policija.”

“Viņš pastāvīgi mūk prom un pēc tam gaida, ka viņu meklēs?"

“Nu bet kā tad!” Elizabete apstiprināja. “Ikreiz, inscenējis savu pazušanu, Ouens cer tikt avīžu virsrakstos. Nelaime tā, ka pirms daudziem gadiem, kad pēc strīda ar savu pirmo redaktoru viņš izspēlēja šo joku pirmo reizi, tas nostrādāja. Tiešām sākās satraukums, parādījās daži ziņojumi presē. Kopš tā laika viņš cer to atkārtot.”

“Kvaina sieva nelokāmi apgalvo, ka viņš sadusmotos, ja viņa ziņotu policijai.”

“Nesaprotu, kur viņa to rāvusi,” Elizabete sacīja, atkal sniegdamās pēc cigaretes. “Ouens uzskatītu, ka meklēšana ar helikopteriem un pēddziņiem suņiem ir mazākais, ko nācija var darīt tik svarīga cilvēka labad.”

“Nu tad paldies par laiku, ko man veltījāt," Straiks noteica, grasīdamies slieties kājās. “Ļoti laipni, ka piekritāt tikties.” Elizabete Tasela pacēla plaukstu un sacīja:

“Nē, tā nebija laipnība. Man ir viens lūgums.”

Straiks uzmanīgi gaidīja. Bija skaidrs, ka aģente nav paradusi lūgt pakalpojumus. Dažas sekundes viņa klusēdama smēķēja, pēc tam apslāpēti ieklepojās.

“Šī… šī… Bombyx Mori lieta ir nodarījusi man lielu kaitējumu,” viņa pēdīgi noķērkstēja. “Tika atsaukts mans ielūgums uz Roper Chard banketu šo piektdien. Divi manu klientu manuskripti, ko biju iesniegusi šim apgādam, ir atsūtīti atpakaļ bez neviena pateicības vārda. Un es jau sāku raizēties pat par nabaga Pinkelmana pēdējo grāmatu.” Viņa norādīja uz sirmā bērnu rakstnieka portretu pie sienas. “Klīst zemiskas baumas, ka esmu bijusi uz vienu roku ar Ouenu; ka esmu sakūdījusi viņu celt gaismā senu skandālu, kurā iejaukts Maikls Fenkorts, sarīkot ķīviņu un izraisīt karu par šīs grāmatas publicēšanas tiesībām. Ja grasāties runāt ar visiem, kuri pazīst Ouenu,” viņa beidzot nonāca pie galvenā, “es būtu ļoti pateicīga, ja jūs varētu paskaidrot viņiem it sevišķi Džerijam Voldegreivam, ja viņu satiksiet, ka man nebija ne jausmas, kas rakstīts tajā romānā. Es nemūžam nebūtu sūtījusi to nevienam, vismazāk jau Kristiānām

Fišeram, ja nebūtu jutusies tik slima. Es biju,” viņa mirkli vilcinājās, "neapdomīga, bet ne vairāk.”

Ak tad tāpēc Elizabete Tasela bija tik ļoti vēlējusies satikties ar Straiku. Tā bija saprātīga cena par divu viesnīcu adresēm un mīļākās datiem.

“Katrā ziņā to pieminēšu, ja radīsies izdevība,” Straiks apsolīja un piecēlās.

“Paldies,” Elizabete aizsmakusi noteica. “Pavadīšu jūs uz izeju.”

Kad abi izgāja no kabineta, viņus sagaidīja skaļa riešana. No pastaigas bija atgriezies vecais dobermanis ar sirmo purnu. Viņa pavadonis Ralfs, atglaudis atpakaļ mitros matus, centās savaldīt suni, kurš rūca uz Straiku.

“Viņam nekad nav patikuši sveši cilvēki,” Elizabete Tasela vienaldzīgi piezīmēja.

"Reiz viņš iekoda Ouenam,” Ralfs piebilda, it kā tas varētu samierināt Straiku ar suņa nepārprotamo vēlmi ieklupt viņam stilbos.

"Jā,” Elizbate Tasela apstiprināja, “žēl, ka…”

Taču viņu uzveica vēl viena gārdzoša, sēcoša klepus lēkme. Pārējie trīs klusēdami gaidīja, līdz aģente atgūsies.

“Žēl, ka suns nenokoda viņu pavisam,” Elizabete pēdīgi izdvesa. "Tas būtu aiztaupījis mums visiem daudz nepatikšanu.”

Abi asistenti izskatījās šokēti. Straiks sarokojās ar aģenti un atvadījās. Aizvērās durvis, apslāpējot dobermaņa ņurdienus un rūcienus.

9

Vai untumainais jaunskungs mājās, saimniec?

Viljams Kongrīvs, "Pasaules tikumi”

Apstājies pielijušās ieliņas galā, Straiks piezvanīja Robinai, taču mobilais bija aizņemts. Viņš atbalstījās pret mitru mūri, uzslēja mēteļa apkakli, ik pēc pāris sekundēm nospieda zvana atkārtojuma pogu un kādā brīdī pamanīja pie pretējā nama sienas zilu piemiņas plāksni, veltītu literārā salona saimniecei Lēdijai Otolainai Morelai, kas tur reiz dzīvojusi. Nepalika šaubu, ka šajā namā savulaik apspriesti arī neķītrie romans ā clef…

“Hallo, Robin,” Straiks ierunājās, kad viņa beidzot atbildēja. “Es jau kavēju. Vai tu varētu piezvanīt Ganfrijam un pateikt, ka esmu cieši norunājis tikties ar objektu rītdien? Un pasaki Kero-lainai Inglzai, ka nekādas pārmaiņas neesmu novērojis, bet rit piezvanīšu viņai un pastāstīšu, ja būs kas jauns.”

Veicis šos labojumus darba grafikā, viņš vēl palūdza, lai Robina noskaidro, vai Ouens Kvains nav apmeties viesnīcā “Danubiuss” Sentdžonsvudā.

“Kā veicas ar “Hiltoniem”?”

“Slikti,” Robina atbildēja. “Atlikuši tikai divi. Rezultātu nav. Ja Kvains uzturas kādā no tiem, tad vai nu ar svešu vārdu, vai maskējies vai ari viesnīcas darbinieki ir gaužām izklaidīgi, var būt ari tā. Ir taču grūti noticēt, ka viņi nebūtu ievērojuši Kvainu, sevišķi jau tajā apmetni.”

“Vai esi pārbaudījusi Kensingtonas “Hiltonu”?”

“Jā. Ari tur viņa nav.”

“Nu tad man ir vēl viens pavediens: viņa draudzene Ketrina Kenta, kura savus daiļdarbus publicē pati. Varbūt vēlāk apciemošu viņu. Pēcpusdienā nevarēšu atbildēt uz telefona zvaniem, jo izsekošu mis Broklhērstu. Sūti man īsziņu, ja kaut ko vajag.” “Labi. Lai veicas izsekošanā!”

Taču pēcpusdiena izvērtās garlaicīga un neauglīga. Straiks novēroja ļoti labi apmaksātu sekretāri referenti, kuras pārmēru aizdomīgais šefs un mīļākais domāja, ka viņa dalās ar kādu no firmas konkurentiem ne tikai seksuālos pakalpojumos, bet ari komercnoslēpumos. Tomēr izrādījās, ka mis Broklhērsta nav melojusi, teikdama, ka brīva pēcpusdiena viņai vajadzīga, lai par prieku mīļākajam dotos uz vaksāciju, manikīru un solāriju. Straiks gandrīz četras stundas gaidīja un vēroja skaistumkopšanas salona ieeju no ielas pretējās puses caur kafejnīcas “Nero” aizlijušo logu, nokaitinādams vairākas sievietes ar bērnu ratiņiem, kuras meklēja brīvu galdiņu, lai apsēstos un papļāpātu. Pēdīgi parādījās mis Broklhērsta, brūni iedegusi un, jādomā, pa tīro epilēta no kakla uz leju. Straiks mazu gabaliņu viņai sekoja, līdz viņa iekāpa taksometrā. Brīnumainā kārtā, par spīti lietum, Straikam laimējās apturēt citu taksometru, iekams mis Broklhērstas vāģis bija nozudis skatienam, taču, kā viņš jau bija nojautis pēc braukšanas virziena, gausā izsekošana pa sastrē-gušajām, pielijušajām ielām beidzās pie aizdomu pilnā šefa dzīvokļa. Straiks, visu ceļu slepus fotografējis, samaksāja šoferim un domās pielika dienas darbam punktu.

Pulkstenis bija tikko četri, saule laidās uz rietu, bezgalīgi smllājošais lietus bija kļuvis aukstāks. Viņš gāja garām krogam ar Ziemassvētku gaismiņām logā, un domas aizklīda pie Korn-volas. Dažās dienās Kornvola bija ataususi atmiņā jau trīs reizes, čukstus aicinādama viņu.

Cik daudz laika jau pagājis, kopš viņš braucis mājup uz skaisto jūrmalas pilsētiņu, kur pavadījis bērnības mierīgākos posmus? Četri gadi? Pieci? Straiks tikās ar tanti un tēvoci ikreiz, kad tie abi atbrauca uz Londonu, apmetās pie viņa māsas Lūsijas un apskatīja metropoli. Pēdējā reizē Straiks bija aizvedis tēvoci uz Emirates stadionu noskatīties Arsenal spēli ar Manchester City.

Kabatā ievibrējās telefons: Robina, kā parasti, mats matā sekoja instrukcijām un sūtīja īsziņu, nevis zvanīja.

Misters Ganfrijs lūdz tikšanos viņa birojā rītdien pīkst, to,

viņam esot jaunumi. R x

Paldies, Straiks atbildēja.

Viņš nekad nepievienoja īsziņām bučiņas zīmi, ja nu vienīgi tad, ja rakstīja māsai vai tantei.

Metrostacijā viņš apsvēra turpmākos soļus. Pa galvu nemitīgi malās doma par Ouena Kvaina atrašanās vietu; tas, ka rakstnieks izrādījies tik nenotverams, reizē kaitināja un intriģēja. Straiks sameklēja kabatas portfeli lapu, ko bija iedevusi Elizabete Tasela. Zem vārda “Ketrlna Kenta” bija kādas daudzdzīvokļu mājas adrese Fulemā un mobilā telefona numurs. Pašā vizītkartes apakšā bija nodrukāts: “Neatkarīga autore”

Dažus Londonas rajonus Straiks pārzināja tikpat labi kā jebkurš taksometra šoferis. Bērnībā viņš netika spēris kāju greznākajos kvartālos, toties kopā ar savu mūžam klejojošo māti, tagad jau nelaiķi, bija dzīvojis daudzās citās galvaspilsētas vietās: parasti skvotos vai sociālajās mājās, bet reizumis, ja to varēja atļauties mātes tābriža draugs, arī patīkamākos apstākļos. Ketrī-nas Kentas adresi viņš pazina: Klementa Edija kvartālu veidoja vecas municipālās mājas, no kurām daudzas tagad bija pārdotas privātpersonām. Šie neglītie, kantainie ķieģeļu mūra torņi ar ārējām galerijām katrā stāvā slējās pārsimt metru attālumā no Fulemas villām miljonu mārciņu vērtībā.

Mājās viņu neviens negaidīja, un garajā pēcpusdienā, pavadītā kafejnīcā “Nero” viņš bija krietni sadzēries kafiju un saēdies maizītes. Tāpēc metro viņš izvēlējās nevis Ziemeļu līniju, bet gan Distriktu līniju uz Rietumkensingtonu un mijkrēslī gāja pa Nortendroudu garām karija ēstuvēm un finanšu krīzes nožņaugtām bodītēm ar aiznaglotiem logiem. Kad viņš sasniedza meklētās daudzstāvu mājas, jau bija pilnīgi satumsis.

Staforda Kripsa nami atradās vistuvāk ielai, aiz zema, moderna medicīnas centra. Municipālo dzīvokļu optimistiskais arhitekts, varbūt sociālistisko ideālu apreibināts, bija piešķīris katram dzīvoklim atsevišķu balkoniņu. Vai viņš bija iztēlojies, ka laimīgie īrnieki tur kops puķes un nolieksies pār margām, lai līksmi sasveicinātos ar kaimiņiem? Tikpat kā visus šos balkoni-ņus iedzīvotāji izmantoja par noliktavām: stihiju varā tur bija atstāti veci matrači, bērnu ratiņi, virtuves piederumi un netīru drēbju kaudzes, it kā publiskai apskatei būtu izlikts krāmu pilnas kumodes šķērsgriezums.

Pie plastmasas atkritumu konteineriem stāvēja bars jaunekļu kapučjakās un vērtējoši nopētīja Straiku, kad viņš gāja garām. Viņš bija garāks un plecīgāks par jebkuru no tiem.

“Liels tēviņš,” Straiks dzirdēja kādu no tiem sakām, iegāja pa ārdurvīm, nelikās zinis par liftu, kas, protams, nedarbojās, un kāpa augšup pa betona kāpnēm.

Ketrīnas Kentas dzīvoklis atradās ceturtajā stāvā, un turp varēja nokļūt pa vējainu mūra galeriju, kas apjoza visu māju. Ievērojis, ka Ketrīna atšķirībā no kaimiņiem ir pakarinājusi pie logiem īstus aizkarus, Straiks pieklauvēja pie durvīm.

Neviens neatsaucās. Ja Ouens Kvains atradās tur, tad bija apņēmies sevi nenodot: dzīvoklī nedega gaisma, nebija dzirdama ne skaņa. Pa kaimiņu durvīm gandrīz komiskā steigā galvu pabāza pikta sieviete ar cigareti lūpās, veltīja Straikam īsu, vērīgu skatienu un nozuda.

Galerijā svilpoja salts vējš. Uz Straika mēteļa spīdēja lietus lāses, un viņš zināja, ka neapsegtā galva izskatās kā parasti: lietus neko nekaitēja viņa īsajiem, sprogainajiem matiem. Iebāzis rokas dziļi kabatās, viņš uzdūrās cietajai aploksnei, ko bija pavisam piemirsis. Spuldze pie Ketrlnas Kentas dzīvokļa durvīm bija saplēsta; Straiks pagājās divas durvis tālāk līdz degošai spuldzītei un atvēra sudrabaino aploksni.

Misters un misis Ellakoti sirsnīgi ielūdz Jūs uz savas meitas Robinas Venēcijas un

mistera Metjū Džona Kanlifa laulību ceremoniju

Sk Jaunavas Marijas baznīcā Mesemā sestdien, 2011. gada 8. janvārī, pulksten 14.00 un pēc tam uz mielastu Svintonparkas viesnīcā.

No ielūguma dvesa tāds valdonīgums kā no armijas pavēles: “šīs kāzas notiks saskaņā ar augstākminētajiem rīkojumiem”. Straiks un Šarlote savulaik tā ari nebija tikuši līdz krēmkrāsas ielūgumiem ar tekstu mirdzoši melnā kursīvā.

Noglabājis ielūgumu atpakaļ kabatā, Straiks atgriezās pie Ketrlnas Kentas tumšajām durvīm, iegrima domās un raudzījās uz satumsušo Liliroudu, pa kuru slīdēja automašīnu lukturu rindas, metot rublnsarkanus un dzintardzeltenus atspīdumus. Puiši kapučjakās lejā pie konteineriem sastājās bariņā, izklīda, pieņēma jaunpienācējus, pāgrupējās.

Pulksten pusseptiņos viss bars, pieaudzis apjomā, devās prom. Straiks vēroja puišus, līdz tie gandrīz nozuda skatienam un tajā brīdi sastapās ar pretimnākošu sievieti. Kad viņa iegāja ielas laternas gaismas apli, Straiks saskatīja biezu, koši rudu matu ērkuli zem melna lietussarga.

Viņa gāja, ik pa brīdim atmezdama atpakaļ biezās cirtas un drusku salīkusi sānis, jo vienā rokā turēja lietussargu, bet otrā nesa divus smagus iepirkumu maisiņus, tomēr iespaids arī pa gabalu bija visai pievilcīgs; izskatīgi bija gan šie vēja plivinātie mati, gan slaidās kājas zem mēteļa. Nemanīdama, ka no ceturtā stāva viņu kāds vēro, sieviete nāca arvien tuvāk, šķērsoja betona pagalmiņu un nozuda durvīs.

Pēc piecām minūtēm viņa ienāca galerijā, kur gaidīja Straiks. Tuvumā kļuva redzams, ka mēteļa pogas teju vai trūkst laukā, audumam apspīlējot kuplo, apaļo rumpi. Sieviete bija noliekusi galvu un pamanīja Straiku tikai no desmit metru attāluma. Viņa pacēla acis, un Straiks ieraudzīja grumbainu, pietūkušu seju, daudz vecāku, nekā viņš bija gaidījis. Sieviete apstājās kā zemē iemieta un skaļi ieelsās.

"Straiks atskārta, ka šajā tumsā viņa saredz vienīgi siluetu.

“Tu, nolādētais maita'.”

Maisiņi nokrita uz betona grīdas, plīstot nošķindēja stikli; sieviete metās viņam klāt, vicinādama sažņaugtās dūres.

“Tu maita, maita, es tev nepiedošu nemūžam, nemūžam, vācies prom!”

Straiks bija spiests atvairīt dažus niknus belzienus. Viņš atmuguriski kāpās atpakaļ, bet sieviete lamājās pilnā kaklā un nesekmīgi centās pārvarēt bijušā boksera aizsardzību.

“Pagaidi tik Pipa tevi nositīs pagaidi tik…”

Atkal pavērās blakus durvis: tajās stāvēja tā pati kaimiņiene ar cigareti lūpās.

“Ei!” viņa uzsauca.

Gaisma no viņas priekšnama apspīdēja Straiku. Rudmate, klusu iekliegdamās, atmuguriski atstreipuļoja nost.

“Pie velna, kas te darās?” kaimiņiene noprasīja.

“Manuprāt, notikusi pārskatīšanās,” Straiks laipni paskaidroja.

Kaimiņiene aizcirta durvis, un gan detektīvu, gan uzbrucēju atkal aprija tumsa.

“Kas jūs esat?” viņa čukstēja. "Ko jums vajag?”

“Vai jūs esat Ketrīna Kenta?”

“Ko jums vajag?” Un tad pēkšņā panikā: “Ja tas ir tas, ko es domāju, tad ziniet ar to es vairs nenodarbojos!”

“Kā, lūdzu?”

“Tad kas jūs tāds esat?” viņa jautāja, galīgi pārbijusies.

“Mans vārds ir Kormorans Straiks, un es esmu privātdetektīvs.”

Viņš bija pieradis pie tā, kā reaģē cilvēki, negaidīti ieraugot viņu uz sava sliekšņa. Ketrīnas reakcija apjukuma pilna klusēšana bija gluži tipiska. Viņa kāpās atpakaļ un gandrīz paklupa uz nomestajiem iepirkumu maisiņiem.

“Kurš man uzsūtījis privātdetektīvu? Viņa, vai ne?” Ketrīna nikni noprasīja.

"Mans uzdevums ir atrast rakstnieku Ouenu Kvainu,” Straiks atteica. “Viņš ir pazudis jau turpat divas nedēļas. Zinu, ka esat viņa draudzene…”

"Neesmu vis!” Ketrīna pieliecās un paņēma šķindošos maisiņus. “Varat viņai tā pateikt. Lai pievāc atpakaļ savu Ouenu.”

“Jūs vairs neesat viņa draudzene? Un nezināt, kur viņš ir?”

“Man nospļauties par to, kur viņš ir.”

Pa mūra galerijas malu augstprātīgi aizsoļoja kaķis.

"Vai drīkstu jautāt, kad jūs pēdējo reizi…”

“Nē, nedrīkstat!” viņa atcirta, dusmīgi pavicinādama roku; viens maisiņš bīstami sašūpojās, un Straiks satrūkās, baidīdamies, ka no galerijas margām tiks nogrūsts kaķis, kas patlaban atradās tiešā tuvumā. Tas iešņācās un nolēca uz grīdas; Ketrīna tam strauji un nikni iespēra.

"Draņķis!” viņa teica. Kaķis zibenīgi aizšāvās prom. “Paejiet malā, lūdzu. Gribu tikt mājās.”

Straiks atkāpās no durvīm. Ketrīna nevarēja sameklēt atslēgu. Turēdama rokās maisiņus, neveikli aptaustīja kabatas un bija spiesta atkal nolikt maisiņus sev pie kājām.

“Misters Kvains ir pazudis kopš tā vakara, kad sastrīdējās ar aģenti par savu jaunāko grāmatu,” Straiks sacīja, kamēr Ketrīna vandījās pa mēteļa kabatām. “Gribēju jums pajautāt, vai…”

“Man nospļauties par viņa grāmatu! Pat neesmu to lasījusi.” Ketrīnai drebēja rokas.

“Misis Kenta…”

“Mis,” viņa izlaboja.

“Mis Kenta, mistera Kvaina sieva stāsta, ka viņu mājā ieradusies kāda sieviete un meklējusi viņas vīru. Spriežot pēc apraksta, ir iespējams, ka…”

Ketrīna Kenta bija atradusi atslēgu, taču izlaida to no pirkstiem. Straiks pieliecās to pacelt; Ketrīna izrāva to viņam no rokas.

“Nesaprotu, par ko jūs runājat.”

“Tātad pagājušā nedēļā jūs nebijāt aizgājusi uz mistera Kvaina māju?”

“Es jau teicu, ka nezinu, kur viņš ir. Neko es nezinu!” viņa attrauca, apgrieza atslēgu slēdzenē un paķēra abus maisiņus; vienā kaut kas atkal skaļi nošķindēja. Straiks ievēroja, ka maisiņi ir no tuvējā saimniecības preču veikala.

“Tie izskatās smagi.”

“Man sabojājies pludiņa vārsts,” viņa nikni atsvieda.

Un aizcirta durvis Straikam deguna priekšā.

10

VERDONS: Mēs nācām cīnīties. KLERMONS: Jūs cīnīsieties, kungi, Cīnīsieties gana; tikai īsu bridi…

Frānsiss Bomonts un Filips Mesindžers, “Mazais franču advokāts”

Nākamajā rītā Robina, nosvīdusi un nomocījusies, iznāca no metrostacijas, rokā turēdama lietussargu, kas šoreiz bija pilnīgi lieks. Pēc dienām ilgām lietusgāzēm, kad metro vagonos oda pēc mitrām drānām, ietves bija slidenas un logos sitās lāses, viņu pēkšņi bija pārsteidzis sauss un saulains laiks. Tas, ka lietavas beigušās un pelēkie mākoņi izklīduši, varbūt varēja iepriecināt citus, bet ne Robinu. Viņa bija pamatīgi sastrīdējusies ar Metjū.

Robina gandrīz vai izjuta atvieglojumu, atvērusi stikla durvis, uz kurām bija iegravēts Straika vārds un amats, un saklausījusi šefu runājam pa telefonu kabinetā aiz aizvērtām durvīm. Viņa neskaidri nojauta, ka vispirms vajag saņemties, lai varētu nostāties aci pret aci ar Straiku jo tieši Straiks bija vakarējā strīda cēlonis.

“Tu esi ielūgusi viņu uz kāzām?” Metjū bija asi noprasījis.

Robina baidījās, ka Straiks gaidāmās tikšanās laikā var ieminēties par ielūgumu, un nolēma brīdināt Metjū pati; citādi visa Metjū nepatika vēlāk varētu vērsties pret Straiku.

“Kopš kura laika mēs ielūdzam cilvēkus, iepriekš neko nepateikuši viens otram?” Metjū jautāja.

“Es taisījos tev pateikt. Man šķita, ka esmu jau pateikusi."

Te Robina noskaitās pati uz sevi: viņa nemēdza melot Metam.

“Viņš ir mans šefs, tāpēc, loģiski, gaida ielūgumu!”

Tas neatbilda patiesībai; viņa šaubījās, vai Straiku tas vispār interesē.

“Man būtu patīkami, ja viņš ierastos,” Robina beidzot sacīja pavisam godīgi. Darba dzīvi, kas viņai sagādāja milzīgu gandarījumu, gribējās tuvināt privātajai dzīvei, kura patlaban liedzās ar to saplūst; gribējās apvienot tās abas saskanīgā veselumā un ieraudzīt, kā Straiks stāv citu baznīcēnu vidū un atzinīgi novērtē (novērtē! Kāpēc lai viņam tas būtu jānovērtē?) viņas salaulāšanos ar Metjū.

Robina jau paredzēja, ka Metjū būs neapmierināts, tomēr cerēja, ka šoreiz abi vīrieši iepazīsies un iepatiksies viens otram; tā nebija viņas vaina, ka līdz šim tas vēl nebija noticis.

“Un piedevām vēl pēc tā drausmīgā trača, ko tu sarīkoji, kad es gribēju ielūgt Sāru Šedloku,” Metjū piebilda, un tas nu bija sitiens zem jostasvietas.

“Tad ielūdz viņu!” Robina uzsauca. “Tikai tas nav viens un tas pats! Kormorans nekad nav mēģinājis ievilkt mani gultā… ko nozīmē tavs smiekliņš?”

Kad strīds jau plosījās pilnā sparā, piezvanīja Metjū tēvs un paziņoja, ka dīvainā lēkme, ko Metjū māte pārcietusi pagājušā nedēļā, esot diagnosticēta kā mikroinsults.

To uzzinājuši, viņi juta, ka ir bezgaumīgi ķīvēties par Straiku, tāpēc, teorētiski izlīguši, sliktā omā likās gulēt, kaut gan -Robina to zināja iekšēji joprojām vārījās dusmās.

Bija gandrīz dienas vidus, kad Straiks beidzot iznāca no kabineta. Šodien viņam mugurā bija nevis uzvalks, bet gan nosmulēts un caurumains svīteris, kājās džinsi un krosenes. Zodu klāja biezi, tumši bārdas rugāji kā vienmēr, kad viņš nebija skuvies divdesmit četras stundas. Robina, aizmirsusi savas nepatikšanas, izbrīnā skatījās uz šefu: vēl nekad, pat ne tajos laikos, kad Straiks nakšņoja birojā, viņš nebija izskatījies pēc noplukuša bezpajumtnieka.

“Apzvanīju dažus, vākdams informāciju Inglzas lietai, un dabūju pāris telefona numuru Longmenam,” Straiks paskaidroja, sniegdams Robinai vecmodīgas, brūnas kartona mapes, kam uz muguriņas bija ar roku rakstīts kārtas numurs; tādas viņš bija izmantojis īpašās izmeklēšanas nodaļā, un šis joprojām bija viņa iecienītais informācijas uzglabāšanas veids.

“Vai tu… tīšām esi saģērbies šādi?” viņa jautāja, raudzīdamās uz tādiem kā tauku traipiem, kas vidēja uz Straika džinsu ceļgaliem.

“Jā, priekš Ganfrija. Tas ir garš stāsts."

Kamēr Straiks vārīja abiem tēju, viņi apsprieda triju izmeklējamo lietu detaļas, un Robina uzzināja, kāda informācija ir iegūta un kādi būs nākamie pasākumi.

“Bet Ouens Kvains?” Robina jautāja, saņemdama tējas krūzīti. “Ko teica viņa aģente?”

Straiks apsēdās uz dīvāna, kas nopurkšķēja kā parasti, un sīki pastāstīja par sarunu ar Elizabeti Taselu un par tikšanos ar Ketrlnu Kentu.

“Varu apzvērēt, ka pirmajā mirkli viņa noturēja mani par Kvainu.”

Robina iesmējās.

“Tu neesi tik resns.”

“Paldies, Robin,” viņš vēsi atteica. “Sapratusi, ka neesmu Kvains, bet nezinādama, kas es esmu, viņa paziņoja: “Ar to es vairs nenodarbojos.” Vai tev tas kaut ko izsaka?”

“Nē… bet,” Robina bikli ieminējās, “vakar man izdevās šo to izdibināt par Ketrlnu Kentu.”

“Kā?” Straiks pārsteigts jautāja.

“Nu tu man teici, ka viņa pati publicē savus daiļdarbus,” Robina atgādināja, “tāpēc nolēmu paskatīties tiešsaistē un…” ar diviem peles klikšķiem viņa atvēra vajadzīgo vietni “…atradu viņas blogu.”

“Vareni!” Straiks priecīgs piecēlās no dīvāna, aizgāja aiz rakstāmgalda un pār Robinas plecu skatījās ekrānā.

Amatieriskās mājaslapas nosaukums bija “Mana literārā dzīve”, to rotāja zīmētas zosu spalvas un ļoti glaimojoša Ketrī-nas fotogrāfija; Straiks nosprieda, ka tā uzņemta vismaz pirms gadiem desmit. Blogā pēc datumiem bija sakārtoti visi ieraksti -kā dienasgrāmatā.

“Daudzos ierakstos runa ir par to, ka tradicionālie izdevēji nav spējīgi novērtēt labu grāmatu,” Robina teica, lēnām ritinādama mājaslapu uz leju, lai Straiks varētu to aplūkot. “Viņa ir uzrakstījusi trīs romānus tādā stilā, ko pati dēvē par erotiskās fantāzijas žanru; sērijas nosaukums ir “Melīnas sāga”. Tās var lejuplādēt Kindle lasītājā.”

“Es negribu atkal lasīt sliktas grāmatas, man pietika ar tiem “Brāļiem Lamzakiem’”’ Straiks sacīja. "Vai tur ir rakstīts par Kvainu?”

“Vesels lērums,” Robina atbildēja, “ja pieņemam, ka viņš ir tas vīrietis, kuru Ketrīna dēvē par Slaveno Rakstnieku. Saīsinājumā SR.”

“Šaubos, vai viņa guļ ar veseliem diviem rakstniekiem,” Straiks noteica. “Tas katrā ziņā ir viņš. Kaut gan “slavens” tas ir drusku pārspīlēti. Vai tu biji dzirdējusi par Kvainu, pirms te ieradās Leonora?”

“Nē,” Robina atzinās. “Lūk, kur viņš ir, otrajā novembrī.”

Šovakar aizraujoša saruna ar SR par Sižetu un Vēstījumu, kas, protams, nav viens un tas pats. Nezinātājiem: Sižets ir tas, kas notiek,

bet Vēstījums ir tas, cik daudz tu parādi saviem lasītājiem un kā

tu to parādi.

Piemērs no mana otrā romāna "Melīnas ziedošanās".

"Kad viņi devās uz Hārderelas mežu, Lendors pavērsa augšup savu smalko profilu, lai redzētu, cik tālu vēl jāiet. Viņa vingrais augums, ko bija noslīpējusi jāšana un loka šaušana…"

“Paritini atpakaļ,” Straiks sacīja. “Paskatīsimies, kas tur rakstīts par Kvainu.” Robina paklausīja un apstājās pie 21. oktobra ieraksta.

Tātad piezvana SR, lai pateiktu ka nevarēs ar mani satikties (atkal). Ģimenes problēmas. Kas man atliek ja ne sacīt, ka saprotu? Kad mēs iemīlējāmies viens otrā, es zināju ka būs sarežģīti. Nevaru šeit runāt pilnīgi atklāti un pateikšu vienīgi ka Trešās Personas dēļ viņš ir spiests dzīvot kopā ar sievu, kuru nemīl. Tā nav viņa vaina. Un nav arī Trešās Personas vaina. Sieva nelaiž viņu vaļā, kaut arī tā būtu vislabāk visiem, tāpēc mēs abi esam ieslodzīti situācijā kas reizumis atgādina Šķīstītavu

Sieva zina par mani, bet izliekas ka nezina. Nesaprotu, kā viņa var izturēt kopdzīvi ar vīrieti kurš grib būt kopā ar kādu citu, jo es zinu ka pati nespētu to izturēt. SR stāsta ka viņai pirmajā vietā vienmēr bijusi Trešā Persona, svarīgāka par visu pārējo, pat par SR. Savādi, cik bieži aiz "Gādīguma" maskas slēpjas dziļš Egoisms.

Daži teiks ka es pati esmu vainīga, jo esmu iemīlējusi Precētu vīrieti. Bet jūs nevarēsiet pateikt man neko tādu ko visu laiku nesaka manas draudzenes, Mmāsa un miesīga Māte. Esmu mēģinājusi to izbeigt bet varu tikai sacīt ka Sirdij ir savs prāts, ko Prāts nepazīst.

Un tagad šovakar es atkal raudu par viņu, cerēdama uz pilnīgi jaunu Prātu. Viņš man teica ka ir gandrīz pabeidzis savu Meistardarbu un ka šī grāmata ir Vislabākā, ko viņš jebkad uzrakstījis. "Ceru ka tev tā patiks. Tur rakstīts arī par tevi."

Ko tur var pateikt ja Slavens Rakstnieks uzraksta par tevi grāmatā, ko sauc par savu vislabāko? Es saprotu ko viņš man dāvā tādos veidos kādos nespēj neviens, kurš Nav Rakstnieks. Tas liek just lepnumu un pazemību. Jā ir tādi cilvēki kurus mēs Rakstnieki ielaižam savās sirdīs bet savās Grāmatās? Tas ir īpaši. Tas ir citādi.

Es nespēju nemīlēt SR. Sirdij ir savs Prāts.

Zemāk sākas apmaiņa ar komentāriem.

Ko tu teiktu, ja es tev atzītos, ka viņš ir nolasījis man vienu fragmentu? Pipa2011

Tu laikam joko, Pipa, man viņš nelasa neko!!! Keta Pagaidi, gan jau lasīs. Pipa2011 xxxx

“Interesanti,” Straiks noteica. "Ļoti interesanti. “Vakar klupdama man virsū ar dūrēm, Kenta kliedza, ka mani nositīšot kaut kāda Pipa.”

“Tad paskaties uz šo!” Robina satraukti aicināja, noritinājusi lapu līdz 9. novembrim.

Kad pirmo reizi satiku SR, viņš man teica "Tu nerakstīsi kā nākas, ja neviens nelies asinis, iespējams tu pati." Kā zināms šī Bloga lasītājiem, esmu Metaforiski pārgriezusi sev vēnas gan šeit gan savos romānos. Bet šodien es jūtos tā it kā mani būtu Nāvējoši ievainojis kādskam biju pieradusi uzticēties.

”Ak Mekhīt! esi laupījis man Mieru un justu Baudu es, ja redzētu, kā tevi spīdzina."

“No kurienes ir tas citāts?” Straiks vaicāja.

Robinas veiklie pirksti sāka dejot pa taustiņiem.

“No Džona Greja “Ubagu operas?

"Kas par erudīciju sievietei, kura neprot likt komatus, bet lielos burtus krāmē, kur pagadās!”

“Visi jau nevar būt literāri ģēniji,” Robina pārmetoši aizrādīja.

“Un paldies Dievam, spriežot pēc tā, ko esmu par viņiem dzirdējis.”

“Bet palasi komentārus zem tā citāta,” Robina teica, atgriezdamās pie Ketrlnas bloga. Viņa noklikšķināja uz saites, un uz ekrāna parādījās viens vienīgs teikums.

*@%#, kad tu gulēsi uz moku rata, Ket, es pašrocīgi pagriezīšu sviru.

Arī šo komentāru bija rakstījusi Pipa2011.

“Tā Pipa izklausās baiga, ne?” Straiks teica. “Vai tur ir pieminēts, kādā veidā Kenta pelna iztiku? Jādomā, rēķinus nevar nomaksāt ar erotiskajām fantāzijām.”

“Arī tas ir mazliet dīvaini. Paskaties šeit.”

28. oktobrī Ketrīna bija rakstījusi:

Kā vairumam Rakstnieku, arī man ir maizes darbs. Drošības apsē-rumu dēļ nevaru stāstīt pārāk daudz. Šonedēļ mūsu Iestādē atkal ir pastiprināta drošība, un sekas ir tādas ka mans biroja Kolēģis (atdzimis kristietis, svētulīgs attiecībā uz manu privāto dzīvi) aizbildinoties ar šo iemeslu ir ierosinājis vadībai pārbaudīt blogus uc jo tie var nopludināt slepenu Informāciju. Par laimi izskatās ka veselais saprāts ir uzvarējis un nekādi pasākumi netiek veikti.

“Mīklaini,” Straiks sacīja. “Pastiprināta drošība… sieviešu cietums? Psihiatriskā slimnīca? Vai varbūt runa ir par rūpniecisko spiegošanu?”

“Un paskaties šeit, trīspadsmitajā novembrī.”

Robina noritināja tekstu lejup līdz jaunākajam bloga ierakstam vienīgajam pēc tā, kurā Ketrīna bija runājusi par nāvējošo ievainojumu.

Pirms trim dienām mana mīļotā māsa zaudēja ilgajā cīņā ar krūts vēzi.

Jau iepriekš pateicos jums visiem par labiem vārdiem un atbalstu.

Tam sekoja divi komentāri, ko Robina atvēra.

Pipa2011 bija uzrakstījusi:

Cik sāpīgi to dzirdēt Ket. Sūtu tev visu pasaules mīlestību xxx. Ketrīna bija atbildējusi:

Paldies Pipa tu esi īsta draudzene xxxx

Virs šis īsās sarakstes gauži skumīgā vientulībā atradās Ketrī-nas pateicība “visiem” par gaidāmo atbalstu.

"Kāpēc?” Straiks drūmi ierunājās.

“Kas kāpēc?” Robina paraudzījās uz viņu.

“Kāpēc ļaudis to dara?”

“Tu domā raksta blogu? Nezinu… vai kāds reiz nav teicis, ka neizzinātu dzīvi nav vērts dzīvot?”

“Jā, Platons,” Straiks teica, “taču šeit dzīve tiek nevis izzināta, bet gan izrādīta.”

“Ak Dievs!” Robina iesaucās un vainīgi salēcās, apliedamās ar tēju. “Es aizmirsu ir vēl kaut kas! Vakar, kad jau gāju mājās, piezvanīja Kristians Fišers. Viņš interesējas, vai tu gribētu uzrakstīt grāmatu.”

“Grāmatu,” Robina atkārtoja un apvaldīja smieklus, ieraudzījusi Straika sejas izteiksmi. “Par savu dzīvi. Par dienestu armijā un par Lulas Lendrijas lietu…”

“Piezvani viņam,” Straiks sacīja, "un pasaki nē, es negribu rakstīt grāmatu.”

Iztukšojis tējas krūzi, viņš devās pie pakaramā, kur līdzās melnajam mētelim tagad karājās mūžveca ādas jaka.

“Tu neesi aizmirsis par šo vakaru?” jautāja Robina, juzdama, ka pakrūtē atkal savelkas mezgls, kurš kādu laiku šķita izgaisis.

“Kas ir šovakar?”

“Mēs tiekamies, lai kopā iedzertu pa glāzītei,” Robina izmisusi teica. “Tu. Es. Metjū. “Karaļa ģerboni’!”

“Nē, es neesmu aizmirsis,” Straiks apgalvoja, nesaprazdams, kāpēc viņa izskatās tik saspringusi un nelaimīga. “Visu pēcpusdienu laikam būšu prom, tāpēc redzēsimies tur. Astoņos, vai ne?”

“Pusseptiņos,” Robina izlaboja, saspringusi vēl vairāk.

“Pusseptiņos. Pareizi. Es būšu klāt… Venēcij.”

Robina iepleta acis.

“Kā tu zini…”

“Tas rakstīts ielūgumā,” Straiks atbildēja. “Neparasts vārds. Kur tas radies?”

“Es… nu, es tur esot ieņemta,” viņa sarkdama paskaidroja. “Venēcijā. Un kāds ir tavs otrais vārds?” viņa noprasija, pa pusei uzjautrināta, pa pusei dusmīga par viņa smiekliem. “К. B. Straiks ko nozīmē B?”

“Man jāiet,” Straiks teica. “Tiksimies astoņos.”

“Pusseptiņos!" Robina uzsauca durvīm, kas jau vērās ciet.

Straika mērķis šajā pēcpusdienā bija elektronikas piederumu veikals Kraučendā. Veikala dibentelpā tika atkodēti zagti mobilie telefoni un klēpjdatori, no tiem tika iegūta personiskā informācija, pēc tam šīs attīrītās ierīces un iegūtā informācija atsevišķi tika pārdotas tiem, kam varēja noderēt.

Šī plaukstošā biznesa īpašnieks sagādāja lielas neērtības Straika klientam misteram Ganfrijam. Ganfrijs tāds pats blēdis kā tas, kuru Straiks bija izsekojis līdz viņa veikalam, tikai lielākā un jaudīgākā mērogā bija pieļāvis kļūdu un uzminis konkurentam uz varžacīm. Pēc Straika domām, Ganfrijam vajadzēja žigli nozust no skatuves, kamēr vēl ir laiks. Viņš zināja, uz ko ir spējīgs Ganfrija konkurents, jo abiem bija viens kopīgs paziņa.

Objekts sagaidīja Straiku augšstāva birojā, kur oda tikpat nelāgi kā Elizabetes Taselas kabinetā; fonā slaistījās divi sporta tērpos ģērbušies jaunekļi, knibinādami nagus. Straiks uzdevās par gangsteri, kurš atnācis salīgt darbā pēc abu kopīgā paziņas ieteikuma, un uzmanīgi uzklausīja sava potenciālā maizestēva plānus attiecībā uz mistera Ganfrija pusaudzi dēlu, kura ikdienas gaitas viņš pārzināja biedējoši labi. Viņš pat piedāvāja šo darbu Straikam: piecsimt mārciņu par zēna saduršanu ar nazi. (“Žmiegt nost nevajag, tikai pabiedēt papuci, skaidrs?”)

Pulkstenis jau rādīja pāri sešiem, kad Straikam izdevās tikt prom no veikala. Pārliecinājies, ka neviens neseko, viņš vispirms piezvanīja misteram Ganfrijam pašam. Pārbiedētā Ganfrija klusēšana liecināja, ka viņš beidzot ir apjēdzis, kur ieķēpājies.

Pēc tam Straiks piezvanīja Robinai.

“Es nokavēšos, atvaino,” viņš sacīja.

“Kur tu esi?” viņa saspringti jautāja. Fonā skanēja paba trokšņi: sarunas un smiekli.

“Kraučendā.”

“Ak Dievs,” Straiks dzirdēja viņu nomurminām. “Tev vajadzēs veselu mūžību…”

“Paņemšu taksi,” viņš nosolījās. “Būšu klāt, cik ātri vien varēšu.”

Taksometrā braukdams pa Aperstrītu, Straiks prātoja, kāpēc Metjū izraudzījies pabu tieši Vaterlo. Lai panāktu, ka Straikam jāmēro garš ceļš? Lai atriebtos par to, ka iepriekšējās reizēs Straiks izvēlējies pabus, kas bijuši ērti viņam pašam? Straiks cerēja, ka šajā “Karaļa ģerbonī” varēs arī paēst. Pēkšņi viņš jutās izbadējies kā vilks.

Lai tiktu līdz mērķim, vajadzēja četrdesmit minūtes, daļēji arī tāpēc, ka bijusī deviņpadsmitā gadsimta strādnieku mājiņu iela, kur atradās “Karaļa ģerbonis” bija slēgta satiksmei. Straiks nolēma kāpt ārā, lai nevajadzētu gaidīt, līdz nīgrais šoferis tiks skaidrībā ar namu numerāciju, kurā nebija saskatāma nekāda loģiska secība. Tālāk Straiks gāja kājām, prātodams, vai Metjū izvēli ietekmējis arī tas, cik grūti ir atrast šo pabu.

Izrādījās, ka pabs “Karaļa ģerbonis” ir gleznains Viktorijas laika krodziņš ielu stūrī. Pie ieejām drūzmējās jauni biznesmeņi uzvalkos un pēc izskata spriežot studenti; visi smēķēja un dzēra. Kad tuvojās Straiks, mazais pulciņš pašķīrās, dodot viņam vēl platāku ceļu, nekā prasīja varenais augums. Pārkāpis pār slieksni un iegājis mazajā bārā, Straiks ar klusu cerību nodomāja, ka netīrā apģērba dēļ viņu varbūt palūgs vākties prom.

Tikmēr trokšņainajā dibentelpā, kas patiesībā bija ar stiklu apjumts un ar visādiem greznumniekiem mērķtiecīgi piekrāmēts iekšpagalms, Metjū paraudzījās pulkstenī.

“Jau gandrīz ceturksnis pāri septiņiem,” viņš sacīja Robinai.

Tērpies elegantā uzvalkā ar kaklasaiti, Metjū kā allaž bija izskatīgākais vīrietis telpā. Robina bija pieradusi, ka viņam vienmēr seko sieviešu acis, taču pagaidām nespēja īsti izprast, vai Metjū vispār pamana šos žiglos, kvēlos skatienus. Metru astoņdesmit pieci garš, zilacains, ar bedrīti stingrajā zodā, Metjū sēdēja uz gara koka sola, ko abi bija spiesti dalīt ar pļāpīgu studentu baru, un atgādināja tīrasiņu auļotāju, kas iemaldījies Hai-lendas poniju aplokā.

“Tas ir viņš!” Robina teica, juzdama reizē atvieglojumu un nelāgas priekšnojautas.

Kopš tā brīža, kad bija aizgājis no biroja, Straiks šķita kļuvis vēl lielāks un draudīgāks. Viņš izmanīgi lavierēja šurp caur pārpildīto telpu, skatīdamies uz Robinas zeltaino galvu un rokā nesdams kausu Hophead alus. Metjū piecēlās. Izskatījās, ka viņš sasprindzina spēkus.

“Kormoran sveiki… tātad tomēr atradāt ceļu."

“jūs esat Metjū,” Straiks teica, sniegdams roku. “Atvainojiet, ka tik stipri nokavējos, mēģināju tikt prom agrāk, taču man bija saruna ar vienu no tādiem zeļļiem, kuriem bez atļaujas negribētos uzgriezt muguru.”

Metjū par atbildi neizteiksmīgi pasmaidīja. Viņš jau bija paredzējis, ka Straiks bārstīs tamlīdzīgas piezīmes: tēlos dramatisku varoni un piešķirs noslēpumainību tam, ar ko nodarbojas. Spriežot pēc viņa ārienes, varēja nodomāt, ka viņš nupat mainījis mašīnai riepu.

“Sēdies,” Robina nervozi sacīja Straikam, atvirzīdamās tik tālu, ka gandrīz nokrita no sola gala. “Vai gribi ēst? Mēs nupat runājām, ka derētu kaut ko pasūtīt.”

“Te ir tīri pieklājīga virtuve,” Metjū piebalsoja. “Taizemiešu. Nav gluži kā restorānā Mango Tree, bet iztikt var.”

Straiks vēsi pasmaidīja. Viņš jau bija paredzējis, ka Metjū būs šāds: dižosies ar lepnu Belgreivijas restorānu nosaukumiem, lai, pavadījis Londonā vienu vienīgu gadu, pierādītu, ka ir pieredzējis galvaspilsētas iedzīvotājs.

“Kā tev šajā pēcpusdienā veicās?” Robina jautāja Straikam. Viņa domāja: ja Metjū beidzot dzirdētu, ar ko Straiks nodarbojas, tas apburtu viņu tāpat, kā Robinu apbūris izmeklēšanas process, un visi viņa aizspriedumi izgaistu.

Taču Straika īso pēcpusdienas aprakstu, kurā netika sīkāk raksturota neviena no iesaistītajām personām, Metjū noklausījās ar vāji slēptu vienaldzību. Tad Straiks piedāvājās atnest abiem dzērienus, jo viņu glāzes bija tukšas.

“Varēji izrādīt kaut mazliet intereses,” Robina klusi uzšņāca Metjū, tiklīdz Straiks bija aizgājis pie bāra.

“Robina, viņš vienkārši tikās ar kādu vīrieti veikalā,” Metjū atteica. “Šaubos, vai šis notikums tuvākajā laikā tiks ekranizēts.”

Apmierināts ar savu joku, viņš pievērsās pretējai sienai, kur atradās tāfele ar ēdienu sarakstu.

Kad Straiks atnesa dzērienus, Robina uzstāja, ka caur burzmu aizsprauksies pie bāra un pasūtīs maltīti. Viņa baidījās atstāt abus vīriešus divatā, tomēr cerēja, ka bez viņas abi kaut kādā veidā atradis kopīgu valodu.

Robinas prombūtnē noplaka Metjū īsais pašapmierinātības uzbangojums.

“Jūs agrāk esat dienējis armijā,” viņš nevilšus ierunājās, lai gan iepriekš bija apņēmies nepieļaut, ka sarunā dominē Straika dzīves pieredze.

“Tieši tā,” Straiks atteica. “ĪIN.”

Metjū lāgā nezināja, ko tas nozīmē.

“Mans tēvs reiz dienēja gaisa spēkos,” viņš sacīja. “RAF. Jā, vienā laikā ar Džefu Jangu.”

“Ar ko?”

“Ar velsiešu regbistu. To pašu, kurš izlasē nospēlēja divdesmit trīs starptautiskus mačus,” Metjū paskaidroja.

“Ak jā.”

“Nu, lūk, un tētis uzdienējās līdz eskadriļas komandierim. Demobilizējās astoņdesmit sestajā gadā, kopš tā laika nodarbojas ar nekustamā īpašuma apsaimniekošanas biznesu. Un ir guvis labus panākumus. Protams, ne tik spožus kā jūsu tēvs,” Metjū drusku aizbildinoši piemetināja, “bet var iztikt.”

Nūģis, nodomāja Straiks.

“Par ko jūs tērzējat?” tramīgi jautāja Robina, apsēzdamās uz sola.

“Ak par tēti,” Metjū atbildēja.

“Nabadziņš,” Robina noteica.

“Kāpēc nabadziņš?” Metjū asi noprasīja.

"Nu bet… viņš taču tā uztraucas par tavu mammu, vai ne? Mikroinsulta dēļ.”

“Ā, tas,” Metjū novilka.

Armijā Straiks bija sastapis tādus kā Metjū: vienmēr virsnieka pakāpē, taču aiz spožās ārienes slēpās maza nedrošības kabatiņa, kas piespieda viņus pārcensties un dažreiz arī šaut pār strīpu.

“Un kā tev veicas pie Loutera un Frenča?” Robina jautāja Metjū, lai dotu iespēju parādīt, cik jauks cilvēks viņš ir patiesībā, parādīt īsto Metjū, kuru viņa mīl. “Metjū pašlaik veic auditu tādā dīvainā mazā apgādā. Tas nu gan ir amizants, vai ne?” viņa teica līgavainim.

“Nevar nosaukt par amizantu to haosu, kas tur valda,” Metjū iesāka un turpināja runāt līdz pat brīdim, kad tika atnesti ēdieni. Viņš piebārstīja savu monologu ar finansistu žargonu un pagrieza katru teikumu gluži kā spoguli, lai pats tajā parādītos vislabākajā gaismā: viņš bija gudrs un attapīgs, pārspēja gausākus, dumjākus, kaut arī vecākus kolēģus, pamācīja cietpaurus, kuri strādāja firmā, kam viņš patlaban veica auditu.

“…cenšas iestāstīt, ka noteikti jāriko Ziemassvētku balle, kaut gan divu gadu laikā nav spējuši pat iziet pa nullēm; tā balle drīzāk atgādinās bēres.”

Metjū nežēlīgajam spriedumam par mazo apgādu sekoja maltītes servēšana un klusums. Robina bija cerējusi, ka Metjū atkārtos Straikam labsirdīgākas, sirsnīgākas epizodes, ko par šo savdabīgo apgādu bija stāstījis viņai, un tagad nezināja, ko sacīt. Taču, dzirdot par izdevēju balli, Straikam bija radusies kāda ideja. Viņa žokļi kustējās lēnāk. Detektīvam bija ienācis prātā, ka tā būtu lieliska iespēja pameklēt informāciju par Ouena Kvaina atrašanās vietu, un viņa apjomīgā atmiņa piepeši izcēla gaismā sīku faktu, par ko viņš sen nebija domājis.

“Vai jums ir draudzene, Kormoran?” Metjū bez aplinkiem noprasija; viņam ļoti gribējās to noskaidrot. Robina allaž vairījās no konkrētas atbildes.

“Nē,” Straiks izklaidīgi atbildēja. “Atvainojiet es nebūšu ilgi, man ir jāpiezvana.”

“Jā, protams,” Metjū ērcīgi noteica, taču tikai tad, kad Straiks vairs nevarēja to sadzirdēt. "Vispirms tu nokavējies par četrdesmit minūtēm un tad aizlaidies vakariņu vidū. Un mēs te sēdēsim un gaidīsim, līdz tev labpatiks atgriezties.”

“Metjū.1"

Izgājis tumsā uz ietves, Straiks izņēma no kabatas cigarešu paciņu un mobilo. Aizkūpinājis cigareti, pagāja tālāk no pārējiem smēķētājiem līdz klusas sānielas galam un apstājās zem ķieģeļu mūra arkām, kas balstīja dzelzceļa pārvadu.

Kalpepers atbildēja pēc trešā signāla.

“Straik,” viņš teica, “kā sviežas?”

“Labi. Man ir viens lūgums.”

“Stāsti,” Kalpepers nogaidoši sacīja.

“Tava māsīca Nina strādā apgādā Roper Chard..’.’

“Kā, ellē, tu to zini?”

“Tu pats man pateici,” Straiks pacietīgi atgādināja.

“Kad?”

"Pirms pāris mēnešiem, kad tavā uzdevumā izmeklēju tā aizdomīgā zobārsta lietu.”

“Ir nu gan tev atmiņa,” Kaplepers norūca, izklausīdamies drīzāk aizkaitināts nekā pārsteigts. “Tas nav normāli. Nu, un tālāk?”

"Vai tu varētu mūs sapazīstināt?” Straiks jautāja. “Tajā apgādā rītvakar notiks gadadienas balle, un es vēlētos piedalīties.”

“Kādēļ?”

“Ir darīšanas,” Straiks izvairīgi atteica. Viņš nekad neizpauda Kalpeperam nekādus sīkumus par laulības šķiršanām augstākajā sabiedrībā un par biznesa strīdiem, kaut gan Kalpepers bieži pieprasīja tieši to. "Un es nupat uzdāvināju tev ekskluzīvu materiālu.”

“Labi jau labi,” žurnālists īgni piekrita, mirkli vilcinājies. “Domāju, ka varēšu tev izpalīdzēt.”

“Vai viņai ir draugs?” Straiks jautāja.

“Ko, arī tu domā tikai par gultu?” Kalpepers noprasīja, un Straiks ievēroja, ka žurnālistu uzjautrina, nevis kaitina doma par to, ka Straiks grasās piecirst viņa māsīcai.

“Nē, es tikai gribu zināt, vai neizskatīsies aizdomīgi, ja viņa ieradīsies ballē kopā ar mani.”

“Ak tā. Manuprāt, viņa nupat ar kādu izšķīrās. Nav ne jausmas. īsziņā nosūtīšu tev viņas numuru. Pagaidi līdz svētdienai,” Kalpepers piebilda, neslēpdams ļaunu prieku. “Pār lordu Pārķeru gāzīsies sūdu cunami.”

“Bet vispirms piezvani Ņinai, labi?” Straiks palūdza. “Pasaki, kas es esmu, lai viņa saprot, kas notiek.”

Kalpepers to apsolīja un beidza sarunu. Straiks, nesteigdamies atgriezties Metjū sabiedrībā, izsmēķēja cigareti līdz filtram un tikai tad devās iekšā pa durvīm.

Spraukdamies caur burzmu, pieliekdams galvu, lai izvairītos no pakarinātiem puķupodiem un ielu nosaukumu plāksnītēm, viņš nodomāja, ka šī pārpildītā telpa ir līdzīga Metjū: tā cenšas par daudz. Interjeru greznoja vecmodīgs pavards un senlaicīgs kases aparāts, lēvenis iepirkumu grozu, vecas gravīras un šķīvji: mākslīga ainava, veidota no krāmu tirgus atradumiem.

Metjū bija cerējis apēst savas nūdeles pirms Straika atgriešanās, lai uzsvērtu, cik ilgi viņš bijis prom, taču tas neizdevās. Robina izskatījās nelaimīga, un Straiks prātoja, kas gan noticis starp tiem abiem. Viņam bija Robinas žēl.

“Robina stāstīja, ka jūs spēlējot regbiju,” viņš uzrunāja Metjū, apņēmies izturēties draudzīgāk. “Un pat būtu varējis iekļūt grāfistes izlasē vai tas tiesa?”

Samocītā saruna turpinājās vēl veselu stundu un kļuva raitāka tikai tajos brīžos, kad Metjū varēja stāstīt par sevi. Straiks ievēroja Robinas ieradumu dot līgavainim mājienus un piespēlēt replikas, lai aizsāktu tematu, kurā viņš var paspīdēt.

“Cik sen jūs abi jau esat kopā?” Straiks iejautājās.

“Deviņus gadus,” Metjū atbildēja, atguvis kādu kripatu pirmītējā kareivīguma.

“Tik sen?” Straiks brīnījās. “Kā vai jūs kopā mācījāties universitātē?”

"Skolā,” Robina smaidot izlaboja. "Izlaiduma klasē.”

"Tā nebija liela skola,” teica Metjū. "Viņa bija vienīgā meitene ar smadzenēm, vienīgā simpātiskā. Izvēles nebija.”

Sūdabrālis, nodomāja Straiks.

Mājupceļā visi trīs, pieklājības labad turpinādami tērzēt, pa tumsu aizgāja līdz Vaterlo metrostacijai, un tur Straiks atvadījās.

“Nu, lūk,” Robina bezcerīgi noteica, kad abi ar Metjū gāja uz eskalatoru. “Viņš ir jauks cilvēks, vai ne?”

“Absolūti nemaz nav spējīgs ierasties laikā,” sacīja Metjū, nevarēdams izdomāt citu pārmetumu, kas neizklausītos idiotisks. "Viņš droši vien atnāks ar četrdesmit minūšu nokavēšanos un iztraucēs laulību ceremoniju.”

Tomēr tā bija mēma piekrišana tam, ka Straiks tiek ielūgts kāzās, un neviltotu sajūsmu bija velti gaidīt, tāpēc Robina nolēma, ka varēja būt arī ļaunāk.

Tikmēr Metjū klusēdams prātoja par tādām lietām, par kurām neatzītos nevienam. Robina bija precīzi aprakstījusi sava šefa ārieni čirkainos matus, boksera profilu -, taču Metjū nebija gaidījis, ka Straiks būs tik varens augumā. Viņš bija pāris collu garāks par Metjū, kurš lepojās ar to, ka ir visgarākais savā birojā. Vēl vairāk: Metjū būtu sašutis, ja Straiks dižotos ar piedzīvojumiem Afganistānā un Irākā, stāstītu, kā ievainojuma dēļ zaudējis kāju vai kā nopelnījis medaļu, kas atstāja tik lielu iespaidu uz Robinu; taču tas, ka viņš par to visu nebilda ne vārda, nokaitināja Metjū vēl vairāk. Pār viņu sarunām kā neredzams rēgs visu laiku bija lidinājusies Straika varonība, dēkainā dzīve, ceļojumi un briesmas.

Vilcienā, sēdēdama blakus Metjū, klusēja arī Robina. Vakars nebija sagādājis ne mazāko prieku. Vēl nekad viņa nebija pazinusi Metjū šādu; vai vismaz nekad nebija redzējusi šādu. Vilcienam joņojot uz priekšu, viņa lauzīja galvu par šo jautājumu un pēdīgi nosprieda, ka pie vainas ir Straiks. Straiks kaut kādā veidā bija panācis, lai Robina raugās uz Metjū ar viņa acīm. Nebija īsti skaidrs, kā viņam tas izdevies, jā, viņš izvaicāja Metjū par regbiju daži uzskatītu to par pieklājību, bet Robina gan zināja… bet varbūt vienkārši dusmojās par Straika nokavēšanos un vainoja viņu tajā, ko viņš nemaz nebija nodarījis?

Tā nu abi saderinātie traucās mājup, vienoti mēmā aizkaitinājumā pret vīrieti, kurš patlaban skaļi krāca metro vagonā, pa Ziemeļu līniju braukdams pretējā virzienā.

11

Jel sakiet man -

par ko tik ļoti tieku nonievāta?

Džons Vebsters, ‘‘Amalfi hercogiene”

“Vai Kormorans Straiks?” nākamajā rītā bez divdesmit deviņos jautāja meitenīga balss ar augstākās vidusšķiras izrunu.

“Jā,” Straiks apstiprināja.

“Te Nina. Nina Laselza. Dominiks iedeva man jūsu telefonu.”

“Ak jā,” Straiks teica. Līdz viduklim kails, viņš stāvēja pie apaļā skūšanās spoguļa, ko parasti turēja pie virtuves izlietnes, jo dušas telpa bija šaura un tumša. Ar delmu slaucīdams no vaigiem putas, viņš vaicāja:

“Nina, vai viņš jums paskaidroja lietas būtību?”

“Jā, jūs gribat ielavīties Roper Chard jubilejas ballē.” “Ielavīties tas ir mazliet par stipru teikts.”

"Bet izklausīsies taču daudz satraucošāk, ja mēs teiksim “ielavīties’!’

“Piekrītu,” viņš uzjautrināts sacīja. “Cik saprotu, jūs esat ar mieru?”

“Ooo jā, tas būs jautri. Vai drīkstu uzminēt, kāpēc jūs gribat iet turp un visus izspiegot?”

“Ziniet, arī “izspiegot” nav gluži…”

“Nebojājiet visu prieku! Tātad vai drīkstu minēt?”

“Lai notiek.” Straiks iedzēra tēju no krūzītes, skatīdamies pa logu. Ārā atkal biezēja migla, apdzēsusi īso saules brīdi.

“Bombyx Mori’,’ Nina teica. “Vai man taisnība? Ir taču, vai ne? Sakiet, ka man taisnība!”

“Jums ir taisnība,” Straiks apstiprināja, un viņa priekā iespiedzās.

“Es nemaz nedrīkstu par to runāt! Visa informācija ir nosle-penota, pa e-pastu izsūtīti apkārtraksti, advokāti skraida iekšā ārā pa Daniela kabineta durvīm. Kur mēs satiksimies? Vispirms vajadzētu kaut kur iepazīties un tikai pēc tam kopā ierasties ballē, vai ne?”

"Jā, katrā ziņā,” Straiks piekrita. “Kur jums būtu ērti?”

Izņemdams pildspalvu no mēteļa, kas karājās aizdurvē, viņš ar ilgām domāja par vakaru mājās, par kārtīgu izgulēšanos, mazu miera un atelpas starpbrīdi pirms sestdienas rīta agruma, kad vajadzēs sākt izsekot brunetes neuzticīgo vīru.

“Vai zināt, kur atrodas restorāns Ye Olde Cheshire Cheese?” Nina jautāja. “Flītstrītā? Tur nebūs neviena darbabiedra, un no apgāda turp var aiziet kājām. Es zinu, tas ir banāli, bet man tur patīk.”

Abi vienojās tikties pusastoņos. Atsācis skūties, Straiks apsvēra, cik reālas ir izredzes apgāda ballē satikt kādu, kurš zina Kvaina atrašanās vietu. Skatīdamies uz savu spoguļattēlu, kurš atkārtoja katru viņa kustību, viņš tam sacīja: Nelaime tā, ka tu joprojām izturies kā īpašās nodaļas izmeklētājs. Valsts tev vairs nemaksā par rūpīgumu, čomiņ.

Taču Straiks neprata strādāt citādi; īss, bet nesatricināms personiskās ētikas kodekss, pēc kura viņš vadījās visu pieauguša cilvēka mūžu, pieprasīja: dari, kas darāms, un padari to labi.

Straiks bija iecerējis lielāko dienas daļu pavadīt birojā, kas parastos apstākļos sagādāja prieku. Par abiem ar Robinu viņi paveica papīru darbu; viņa bija apķērīga, bieži izteica lietderīgu viedokli un joprojām aizrāvās ar izmeklēšanas iekšējo mehāniku tikpat dedzīgi kā tad, kad bija sākusi šeit strādāt. Taču šoreiz Straiks devās lejup pa kāpnēm teju vai negribīgi, ar rūdītu intuīciju tiešām saklausīja Robinas sveicienā biklas gaidas un baidījās, ka tās drīz izskanēs vārdos: “Kā tev patika Metjū?”

Iegājis kabinetā un aizvēris durvis, aizbildinoties ar to, ka paredzamas vairākas telefona sarunas, viņš nodomāja: lūk, tieši tāpēc nav labi satikties ar savu vienīgo darbinieci ārpus darba laika.

Pēc pāris stundām izsalkums piespieda viņu atstāt kabinetu. Robina, kā parasti, bija nopirkusi sendvičus, taču nebija pieklauvējusi pie kabineta durvīm, lai paziņotu, ka tie atnesti. Ari tas šķita liecinām par neveiklības sajūtu pēc vakarvakara. Lai attālinātu bridi, kad par to būs jārunā, un lai izvairītos no šī temata tik ilgi, ka Robina to varbūt vairs nepieminēs (kaut gan Straika pieredzē šī taktika nekad nebija iedarbojusies ne uz vienu sievieti), viņš godīgi pastāstīja, ka nupat runājis pa telefonu ar misteru Ganfriju.

“Vai viņš ies uz policiju?” Robina jautāja.

“Hm… nē. Ganfrijs nav no tādiem, kuri iet uz policiju, ja viņiem kāds sagādā galvassāpes. Pats ir gandrīz tikpat liels blēdis kā tas, kurš plāno uzbrukumu viņa dēlam. Taču šoreiz viņš ir sapratis, ka iekūlies pamatīgā ķezā.”

“Vai tu neiedomājies ierakstīt sarunu, kurā tas gangsteris piedāvāja tev samaksu, un aiznest ierakstu uz policiju?” Robina neapdomājusies vaicāja.

“Nē, Robin, jo tad būtu pilnīgi skaidrs, kurš viņu iegāzis, man nemitīgi būtu jāuzmanās no nolīgtiem slepkavām, un tas traucētu darbam.”

“Bet Ganfrijs taču nevar turēt dēlu mājās mūžīgi!”

"Tas nebūs vajadzīgs. Viņš aizvedis ģimeni pārsteiguma ceļojumā uz ASV, no Losandželosas piezvanīs mūsu draugam, kurš allaž gatavs laist darbā nazi, pateiks viņam, ka ir apdomājies un vairs neiejauksies viņa biznesa interesēs. Tas pat neizskatīsies pārāk aizdomīgi. Konkurents jau tāpat ir sagādājis gana nepatikšanu, lai Ganfrijs liktos mierā. Caur Ganfrija mašīnas vējstiklu ir mesti ķieģeļi, ir zvanīts un draudēts viņa sievai. Nākamajā nedēļā man droši vien vajadzēs vēlreiz aizbraukt uz Kraučendu, pateikt, ka puika nav nācis ārā no mājas, un atdot šim to pus-taukšķi.” Straiks nopūtās. “Nav diez cik ticami, bet es negribu, lai šie nāk mani meklēt.”

“Viņš tev iedeva…?”

“Pustaukšķi piecsimt mārciņu, Robin,” Straiks paskaidroja. “Kā to sauc Jorkšīrā?”

“Drausmīgi maza summa par pusaudža saduršanu,” Robina ar uzsvaru noteica un tūdaļ pārsteidza Straiku nesagatavotu: “Kā tev patika Metjū?”

“Jauks puisis,” Straiks automātiski sameloja.

Viņš atturējās izteikties sīkāk. Robina nebija muļķe; jau agrāk Straiks bija brīnījies, cik precīzi viņa sajūt melus vai mākslotu toni. Tomēr viņš steidzās mainīt tematu.

“Es sāku domāt, ka varbūt nākamgad, kad mums būs pieklājīga peļņa un tev jau būs paaugstināta alga, mēs varētu pieņemt darbā vēl kādu. Es te strādāju melnās miesās, un tas nevar turpināties mūžīgi. Cik klientu tu pēdējā laikā esi atraidījusi?” “Kādus divus,” Robina nesatraucami atbildēja.

Secinājis, ka par Metjū ir izteicies bez vajadzīgās sajūsmas, tomēr apņēmies vairāk neliekuļot, Straiks drīz iegāja atpakaļ kabinetā un atkal aizvēra durvis.

Taču šoreiz viņam bija tikai daļēja taisnība.

No viņa atbildes Robinai tiešām bija saplakusi dūša. Viņa zināja: ja Metjū patiešām būtu Straikam paticis, viņš nebūtu teicis “jauks puisis”. Viņš būtu teicis: “Normāls čalis,” vai: “Laikam jau varēji atrast arī sliktāku.”

Bet visvairāk aizvainoja un pat sāpināja Straika ierosinājums nolīgt vēl vienu darbinieku. Robina pievērsās monitoram un sāka ātri un nikni rakstīt šis nedēļas rēķinu, paredzētu laulības šķīrējai brunetei, klabinādama taustiņus stiprāk nekā parasti. Viņa acīmredzot maldīgi bija domājusi, ka ir kaut kas vairāk par sekretāri. Viņa taču bija palīdzējusi Straikam iegūt pierādījumus, uz kuru pamata tika notiesāts Lulas Lendrijas slepkava; dažus no tiem pat bija savākusi patstāvīgi, pēc pašas iniciatīvas. Mēnešos, kas aizritējuši kopš tā laika, viņa ne reizi vien bija darījusi daudz vairāk, nekā prasīja sekretāres pienākumi, pavadījusi Straiku novērošanas gaitās, kad dabiskāk izskatījās, ja abi tēloja pāri, bija apbūrusi šveicarus un stūrgalvīgus lieciniekus, kuri instinktīvi baidījās no Straika draudīgā stāva un īgnās sejas izteiksmes; nemaz nerunājot par tām daudzajām reizēm, kad viņa zvanīja pa telefonu, tēlodama dažādas sievietes, jo Straikam ar dobjo basa balsi nebija izredžu paveikt tādu uzdevumu.

Robina bija domājusi, ka Straika viedoklis ir līdzīgs: reizumis viņš pateica: “Tas palīdzēs tev apgūt izmeklēšanas iemaņas,” vai: “Tev derētu pamācīties ārējās novērošanas kursos.” Viņa bija domājusi, ka tad, kad detektīvaģentūra stingri nostāsies uz kājām (un bija pamats apgalvot, ka tur ir piepalīdzējusi arī viņa), tiešām tiks piedāvāta iespēja iegūt nepieciešamo izglītību. Taču tagad izskatījās, ka visi šie mājieni ir bijuši tikai tukši vārdi, tāda kā pavirša galvas paglaudīšana mašīnrakstītājai. Tad ko viņa te darīja? Kāpēc bija atteikusies no kaut kā daudz labāka? (Dusmu uzplūdā Robina nevēlējās atcerēties, ka neparko nebija gribējusi strādāt par personāla lietvedi, lai arī cik liela būtu alga.)

Varbūt darbā tiks pieņemta kāda meitene, kurai būs visas vajadzīgās iemaņas, bet Robina kļūs par reģistratori un sekretāri tiem abiem un vairs nekad neatstās rakstāmgaldu. Ne jau tādēļ viņa bija palikusi pie Straika, atteikusies no daudz labākas algas un radījusi nebeidzamas spriedzes avotu savās privātajās attiecībās.

Precīzi pulksten piecos Robina pameta drukājamo teikumu pusratā, uzģērba trenci un aizgāja, aizvērdama stikla durvis ar nevajadzīgu sparu.

Blīkšķis uzmodināja Straiku. Viņš bija gulējis ciešā miegā pie sava galda, galvu nolicis uz sakrustotiem delmiem. Ieskatījies pulkstenī, viņš ieraudzīja, ka ir pieci, un netika gudrs, kurš nupat ir ienācis birojā. Tikai atvēris durvis uz priekšistabu un pamanījis, ka Robinas mētelis un somiņa nozuduši un ka datora monitors ir tumšs, Straiks saprata, ka viņa aizgājusi neatvadoties.

“Ak tu velns ar ārā!” viņš nepacietīgi izsaucās.

Robina nemēdza uzmest lūpu; tā bija viena no daudzajām īpašībām, ko Straiks viņā vērtēja augstu. Un kas par to, ka viņam nebija paticis Metjū? Ne jau Straikam ar viņu jāprecas! Pikti bubinādams zem deguna, Straiks aizslēdza biroju un kāpa augšup uz bēniņu dzīvoklīti, lai paēstu un pārģērbtos pirms satikšanās ar Ņinu Laselzu.

12

Viņa ir sieviete ar izcilu pašpārliecību, ar neparasti asu prātu un veiklu mēli.

Bens Džonsons, "Episina jeb Klusējošā sieviete”

Tovakar Straiks, dūres sabāzis dziļi kabatās, soļoja pa tumšo, auksto Strendu uz Flītstrltas pusi tik ātrā gaitā, cik nu ļāva nogurums un arvien stiprāk smeldzošā labā kāja. Viņš nožēloja, ka atstājis sava mīļotā dzīvoklīša mieru un omulību, šaubījās, vai šī vakara pasākums dos ko derīgu; tomēr ziemas vakara aukstajā miglā viņu gandrīz pret paša gribu atkal pārsteidza mūžīgais skaistums, kas piemita šai senajai pilsētai, kurai viņš bija uzticīgs kopš bērnības.

Saltais novembra vakars izdzēsa tūristiem domātos mākslīgos vizuļus: The Olā Bell tavernas septiņpadsmitā gadsimta fasāde ar gaišajiem sīkrūšu logiem izstaroja dižciltīgu senumu; pūķis, kas stāvēja sardzē uz postamenta tur, kur reiz atradušies pilsētas Tempļa vārti, kā skaudrs un ass siluets iezīmējās uz melno, zvaigžņoto debesu fona, un tālumā kā uzlēcošs mēness lāsmoja dūmakainais Sv. Pāvila katedrāles kupols. Tuvodamies

savam ceļamērķim, augstu uz ķieģeļu mūra viņš redzēja nosaukumus, kas vēstīja par Flītstrītas žurnālistikas pagātni The People’s Friend, The Dundee Courier -, taču Kalpepers un viņa amatbrāļi žurnālisti jau sen bija padzīti no šī sava tradicionālā mājokļa uz Vopingu un Kanarīvorfu. Šeit tagad dominēja justīcija, un uz garāmejošo detektīvu no augšas nolūkojās Karaliskās tiesas ēkas Straika amata galvenais templis.

Šajā iecietīgajā un savādi sentimentālajā noskaņojumā Straiks pār ielu devās turp, kur apaļš gaismeklis iezīmēja Ye Olde Cheshire Cheese ieeju, un pie durvīm pieliecās, lai nenodauzītu galvu pret zemo pārsedzi.

Šaurs, ar koka paneļiem apšūts un ar senām eļļas gleznām rotāts vestibils veda uz nelielu zāli. Straiks pieliecās vēlreiz, vairīdamies no izbalējuša dēlīša ar uzrakstu “Bārs tikai džentlmeņiem” un tūdaļ viņam dedzīgi māja sveicienu bāla, miniatūra meitene, kuras spilgtākā iezīme bija lielās, brūnās acis. Ietinusies melnā mētelī, viņa sēdēja pie kamīna un abās mazajās, baltajās rokās turēja tukšu glāzi.

“Nina?”

“Es jūs pazinu uzreiz. Dominiks aprakstīja jūs ļoti sīki.”

"Vai drīkstu atnest jums kaut ko dzeramu?”

Viņa palūdza baltvīnu. Sev Straiks paņēma pinti Samuel Smith alus un iespraucās uz neērtā koka sola viņai blakus. No visām pusēm skanēja sarunas ar londoniešu akcentu. It kā uzminējusi viņa noskaņojumu, Nina teica:

“Šis joprojām ir īsts pabs. Tikai tie, kuri nekad nenāk uz šejieni, domā, ka tas ir pilns ar tūristiem. Uz šejieni nāca Dikenss un Džonsons, un Jeitss… Es dievinu šo vietu.”

Viņa starojoši uzsmaidīja Straikam, un viņš pasmaidīja pretī; tas pat izdevās neviltoti sirsnīgi, pateicoties vairākiem alus malkiem. “Cik tālu atrodas jūsu apgāds?”

“Kādu desmit minūšu gājiena attālumā,” viņa atbildēja. “Mēs esam pie paša Strenda. Jaunā namā ar jumta dārzu. Tur būs baigi auksti,” viņa piebilda, teatrāli nodrebinādamās un ciešāk

ietīdamās mēteli. “Bet priekšniecībai ir aizbildinājums neīrēt banketa telpas citur. Grāmatu izdošanas biznesam ir grūti laiki.” “Jūs sacījāt, ka radušās nepatikšanas Bombyx Mori dēļ?” Straiks ieminējās, ķerdamies pie lietas, un pagaldē izstiepa protežēto kāju, cik tālu vien bija iespējams.

“Nepatikšanas tas ir daudz par maigu teikts. Daniels Cārds ir pārskaities līdz baltkvēlei. Dānieļu Čārdu nedrīkst pataisīt par nelieti kaut kādā piedauzīgā romānā. Nedrīkst. Nemūžam. Tā ir slikta ideja. Viņš ir savdabīgs cilvēks. Klīst runas, ka viņš esot ar varu iesaistīts ģimenes biznesā, lai gan pats gribējis kļūt par gleznotāju. Kā Hitlers,” viņa piebilda un ieķiķinājās.

Ninas acis dejoja bāra lampiņu atspulgi. Straikam viņa atgādināja mundru un priecīgi satrauktu pelīti.

“Kā Hitlers?” viņš pārjautāja ar vieglu uzjautrinājumu. “Dusmās viņš sāk bļaustīties kā Hitlers to mēs šonedēļ pieredzējām. Agrāk viņš tikai murmināja, neviens nebija dzirdējis viņu paceļam balsi. Bet nu viņš brēca un kliedza uz Džeriju tā, ka skanēja cauri visām sienām.”

“Vai jūs esat lasījusi to grāmatu?”

Nina vilcinājās, lūpu kaktiņos trīsēja šķelmīgs smaids. “Oficiāli ne,” viņa pēdīgi atbildēja.

“Bet neoficiāli…”

"Nu, varbūt esmu slepus tajā ielūrējusi.”

“Vai tad tā neglabājas aiz atslēgas?”

“Nūjā, Džerija seifā.”

Nerātni šķielēdama uz Straiku, viņa aicināja labsirdīgi pazoboties par naivo redaktoru.

“Nelaime tā, ka viņš visiem ir pateicis seifa kodu, jo pats to mūždien aizmirst un tad var pajautāt mums. Džerijs ir visjaukākais, viskrietnākais cilvēks pasaulē un, manuprāt, pat neiedomājās, ka mēs varētu izlasīt to, kas mums nav jālasa.”

“Kad jūs ieskatījāties tajā grāmatā?”

“Pirmdienā pēc tam, kad viņš bija to saņēmis. Tobrīd jau klīda baumas, jo Kristians Fišers nedēļas nogalē bija piezvanījis kādiem piecdesmit cilvēkiem un pa telefonu nolasījis romāna fragmentus. Esmu dzirdējusi, ka viņš esot to arī ieskenējis un atsevišķas daļas izsūtījis pa e-pastu.”

“Tātad jau pirms tam, kad lietā iesaistījās juristi?”

“Jā. iMūs visus sasauca kopā un teica smieklīgu runu par to, kas notiks, ja kādam stāstīsim par grāmatu. Tie bija muļķīgi apgalvojumi: ņirgāšanās par šefu iedragāšot firmas reputāciju; klīst valodas, ka apgāda akcijas tikšot pārdotas biržā un būšot apdraudētas mūsu darbavietas. Nesaprotu, kā tas jurists spēja to visu pateikt ar nopietnu ģīmi. Mans papus ir Karaliskās tiesas advokāts,” Nina bezbēdīgi turpināja, “un viņš teica, ka Čārdam būšot grūti sodīt kādu no mums, ja par grāmatu zina tik daudzi ārpus apgāda.”

“Vai Čārds ir labs priekšnieks?” Straiks jautāja.

“Manuprāt, jā,” Nina drusku nervozi atbildēja, “taču viņš ir tāds… noslēpumains un cienīgs, tāpēc… tas, ko par viņu uzrakstījis Kvains, ir vienkārši smieklīgi.”

“Kas tieši?”

“Nu, grāmatā Čārda vārds ir Fails Impūdiks un…”

Straiks aizrijās ar alu. Nina ķiķināja.

“Viņš ir nosaukts par Nekaunīgo Pimpi?” Straiks smiedamies pārjautāja, ar plaukstas virspusi slaucīdams lūpas. Smējās arī Nina, turklāt pārsteidzoši piedauzīgi, kaut gan izskatījās pēc uzcītīgas skolnieces.

"Jūs esat mācījies latīņu valodu? Es to pametu, jo nevarēju ciest, bet mēs visi zinām, kas ir “fails” vai ne? Paskatījos vārdnīcā un uzzināju, ka Phallus impudicus patiesībā ir sēne -zemestauki. Šai sēnei esot pretīga smaka… nūjā,” viņa iespur-cās atkal, “un tā izskatās pēc pūstoša locekļa. Ļoti raksturīgi Ouenam: nepieklājīgi personvārdi un viss pa pliko.”

“Un kāds romānā ir šis Fails Impūdiks?”

“Nu, viņš staigā kā Daniels, runā kā Daniels, izskatās kā Daniels un ļaujas nekrofilijas priekiem ar smuku rakstnieku, ko pats noslepkavojis. Tas viss tiešām ir asiņaini un derdzīgi.

Džerijs vienmēr ir teicis, ka Ouens uzskata dienu par nodzīvotu veltīgi, ja nav piespiedis savus lasītājus apvemties vismaz divas reizes. Nabaga Džerijs,” viņa klusu piebilda.

“Kāpēc “nabaga”?” Straiks jautāja.

“Grāmatā ir rakstīts arī par viņu.”

“Un kāda veida fails viņš ir?”

Nina iesmējās atkal.

“Nemāku jums pateikt, fragmentus par Džeriju es neizlasīju. Pāršķirstīju lapas, lai atrastu, kur rakstīts par Dānieļu, jo visi teica, ka tas esot tik rupji un smieklīgi. Džerijs bija atstājis savu kabinetu tikai uz pusstundu, un man nebija daudz laika -bet mēs visi zinām, ka par viņu ir rakstīts grāmatā, jo Daniels izsauca viņu pie sevis, lika tikties ar juristiem un parakstīt tās stulbās e-vēstules, kurās mums tika piedraudēts ar pasaules galu, ja izpļāpāsimies par Bombyx Mori. Man liekas, tas, ka Ouens uzbrucis arī Džerijam, ļauj Danielam justies labāk. Viņš zina, ka Džeriju visi mīl, tāpēc droši vien domā, ka mēs turēsim mēli aiz zobiem, lai nenodarītu Džerijam pāri. Dievs vien zina, kāpēc Kvains ir uzklupis Džerijam,” Nina piebilda, un viņas smaids apdzisa. “Džerijam nav neviena ienaidnieka visā pasaulē. Vispār Ouens tiešām ir maita,” viņa klusi piebilda, it kā nupat to sapratusi, un skatījās savā tukšajā vīna glāzē.

“Vai vēlaties vēl vienu?” Straiks jautāja.

Viņš atgriezās pie bāra. Pie pretējās sienas atradās stikla vitrīna ar izbāztu pelēku papagaili iekšā. Tas bija vienīgais neviltoti kuriozais priekšmets, ko Straiks te pamanīja, taču savā iecietībā pret šo autentisko senās Londonas stūrīti bija gatavs augstsirdīgi noticēt, ka putns reiz ir svilpojis un tarkšķējis šajās sienās, nevis ticis nopirkts jau kā noplucis rekvizīts.

"Jūs zināt, ka Kvains ir pazudis?” Straiks jautāja, atkal apsēdies blakus Ņinai.

“Jā, esmu dzirdējusi baumas. Nav jau brīnums pēc tāda skandāla.”

“Vai jūs pazīstat Kvainu?”

“Tikpat kā ne. Viņš dažreiz atnāk uz apgādu un mēģina flirtēt, ziniet, ietinies tādā muļķīgā apmetni, pozē un vienmēr cenšas šokēt. Man viņš liekas drusku nožēlojams, un viņa grāmatas man vienmēr ir riebušās. Džerijs pierunāja mani izlasīt “Hobarta grēku”, un tas romāns man likās šausmīgs.”

"Varbūt esat dzirdējusi, vai Kvains pēdējā laikā ir ar kādu sazinājies?”

“Nav ne jausmas,” Nina atbildēja.

“Un neviens nezina, kāpēc viņš uzrakstījis grāmatu, kuras dēļ neizbēgami tiks iesūdzēts tiesā?”

"Visi uzskata, ka viņš pamatīgi sastrīdējies ar Dānieļu. Beigās viņš sastrīdas ar visiem gadu gaitā ir nomainījis sazin cik izdevēju. Esmu dzirdējusi, ka Daniels publicē Ouenu tikai tāpēc, lai radītu iespaidu, ka Ouens ir piedevis viņam nelietību pret Džo Nortu. Patiesībā Ouens un Daniels neieredz viens otru, to zina visi.”

Straiks atcerējās skaistā, jaunā blondīna fotogrāfiju pie Elizabetes Taselas kabineta sienas.

“Kas tā bija par nelietību?”

"Visus sīkumus es nezinu,” Nina teica, “zinu tikai pašu faktu. Zinu, ka Ouens bija nozvērējies nemūžam nesadarboties ar Dānieļu, taču, veltīgi apstaigājis gandrīz visus citus izdevējus, bija spiests izlikties, ka ir kļūdījies attiecībā uz Dānieļu, un Daniels atkal piekrita publicēt Ouena grāmatas, domādams, ka uzlabos savu reputāciju. Vismaz tā visi runā.”

“Varbūt jūs zināt, vai Kvains bija sastrīdējies ari ar Džeriju Voldegreivu?”

“Nē, un tieši tāpēc tas viss ir tik neizprotami. Kāpēc lai viņš uzbruktu Džerijam? Džerijs ir burvīgs! Kaut gan esmu dzirdējusi, ka nevar gluži…”

Cik Straiks varēja spriest, meitene pirmo reizi apdomāja savu sakāmo, pirms turpināja mazliet nopietnākā tonī: "Nu, nevar gluži izprast, kādu mājienu Ouens grib dot, rakstīdams par Džeriju, un, kā jau teicu, es pati neesmu to lasījusi. Taču

Ouens ir noķengājis veselu lērumu laužu. Dzirdēju, ka grāmatā viņš rakstījis ari par savu paša sievu un sevišķi ļauni par Lizu Taselu, kurai, protams, ir baigs raksturs, tomēr visi zina, ka viņa vienmēr ir nelokāmi atbalstījusi Ouenu. Liza vairs nekad nevarēs piedāvāt nevienu manuskriptu apgādam Roper Chard; visi ir nikni uz viņu. Zinu, ka pēc Daniela Čārda rīkojuma tika atsaukts viņas ielūgums uz šīvakara balli visai pazemojoši. Pēc pāris nedēļām notikšot svinības par godu Larijam Pinkelma-nam, kurš ari ir Lizas klients, un tur viņai neviens nevar aizliegt ierasties vecais Larijs ir tāds mīļumiņš, visi viņu dievina -, bet nevar jau zināt, kā Lizu tur sagaidīs. Lai nu paliek.” Nina atglauda no pieres gaišbrūnos matus un krasi mainīja tematu. “Ko mēs tajā ballē teiksim kā esam iepazinušies? Vai jūs esat mans pielūdzējs?”

“Vai uz to balli drīkst vest līdzi partnerus?”

“Protams, bet es nevienam neesmu teikusi, ka satiekos ar jums, tāpēc mēs nevaram būt pazīstami sen. Sacīsim, ka iepazināmies viesībās pagājušā nedēļas nogalē, labi?”

Degsmē, ar kādu Nina piedāvāja šo izdomājumu, Straiks saklausīja satraukumu un gandarītu ārišķību, turklāt vienādās devās.

"Vēl žigli aiziešu uz tualeti,” Straiks teica, smagi pieceldamies no sola, kamēr Nina tukšoja trešo glāzi.

Kāpnes, kas veda lejup uz restorāna tualeti, bija stāvas, griesti tik zemi, ka Straiks nodauzīja pieliekto galvu. Berzēdams deniņus un klusi lamādamies, viņš jutās tā, it kā būtu saņēmis dievišķu un sāpīgu atgādinājumu neputrot labas idejas ar sliktām.

13

Man stāsta, ka jums esot grāmata,

Kur zināšanai ierakstīti Ir visi slavenākie noziedznieki,

Kas slapstās pilsētā.

Džons Vebsters, “Baltais velns”

No pieredzes Straiks zināja, ka pastāv noteikta tipa sievietes, kurām viņš šķiet ārkārtīgi pievilcīgs. Tām visām piemita divas kopīgas īpašības: ass prāts un pēkšņi uzplaiksnījumi kā spuldzēm, kas pievienotas bojātiem vadiem. Viņas nereti bija valdzinošas un parasti kā labprāt mēdza sacīt viņa visvecākais draugs Deivs Polvorts “galīgi ķertas”. Straiks nekad nebija prātojis, tieši kas pievilina šī tipa sievietes, toties Polvorts, kodolīgu teoriju meistars, uzskatīja, ka tādas sievietes (“nervozas tīrasiņu ķēves”) neapzināti meklē to, ko viņš dēvēja par “vezumnieku asinīm”.

Varēja teikt, ka Straika bijusī līgava Šarlote bija šīs sugas karaliene. Skaista, gudra, nepastāvīga un izlutināta, viņa atkal un atkal bija atgriezusies pie Straika par spīti savas ģimenes iebildumiem un draugu neslēptajam pretīgumam. Martā Straiks

pēdīgi bija pielicis punktu sešpadsmit gadus ilgajām, te pārtrauktajām, te atjaunotajām attiecībām, un Šarlote gandrīz tūlīt bija saderinājusies ar savu bijušo pielūdzēju, kuram Straiks bija viņu nolaupījis Oksfordā pirms daudziem gadiem. Ja neņēma vērā vienu vienīgu neparastu nakti, kopš tā laika Straiks bija labprātīgi pārvilcis svītru savai mīlas dzīvei. Visas nomoda stundas aizpildīja darbs, un viņš sekmīgi pretojās ikreiz, kad tuvākas attiecības mēģināja nodibināt tādas dāmas kā viņa kliente, krāšņā brunete: tās patlaban atradās laulības šķiršanas procesā, garlaikojās un cieta no vientulības.

Tomēr nekad neatkāpās arī bīstama tieksme padoties un riskēt ar sarežģījumiem, lai vienu vai divas naktis gūtu mierinājumu, un patlaban viņam līdzās pa tumšo Strendu tipināja Nina Laselza, sperdama divus solīšus uz vienu Straika soli un aprakstīdama viņam savu dzīvesvietu Sentdžonsvudā, "lai izskatītos, ka tu tur esi bijis”. Viņa sniedzās Straikam tikko līdz plecam, un Straiku nekad nebija valdzinājušas pārāk maza auguma sievietes. Nerimtīgi bērdama vārdus, stāstot par Roper Chard, viņa smējās biežāk, nekā būtu vajadzīgs, un pāris reižu pieskārās Straika delmam, lai uzsvērtu teiktā svarīgumu.

“Klāt esam!” viņa beidzot pavēstīja, kad abi tuvojās modernai augstceltnei ar stikla virpuļdurvīm. Uz mūra fasādes zaigoja oranži pleksistikla burti: Roper Chard.

Plašajā vestibilā grozījās ļaudis vakartērpos, telpas galā rindojās vairākas metāla slīddurvis. Nina izņēma no somiņas ielūgumu un parādīja to nolīgtam viesu apkalpotājam slikti piegulošā smokingā. Tad abi ar Straiku piebiedrojās divdesmit citiem viesiem lielā liftā ar spoguļu sienām.

“Šis ir apspriežu stāvs!” Nina paceltā balsī uzsauca viņam, kad abi iegāja plašā, ļaužu pārpildītā telpā, kur skaļi spēlēja kapela un daži pāri jau dejoja. “Parasti te ir starpsienas. Tātad… ar ko tu gribi iepazīties?”

“Ar tiem, kuri labi pazinuši Kvainu un varētu zināt, kur viņš atrodas.”

"Tad jau tikai ar Džeriju…”

No lifta izvēlās jauns viesu vilnis un iestūma viņus abus pūlī. Straikam šķita, ka Nina no aizmugures ieķeras viņam mētelī kā bērns, tomēr viņš par atbildi nesatvēra Ņinu pie rokas un nekādā veidā nenostiprināja iespaidu, ka abi ir pāris. Reizi vai divas viņš dzirdēja, ka Nina garāmejot ar kādu sasveicinās. Beidzot viņi aizspraucās līdz galasienai, kur balti tērptu viesmīļu aptekāti galdi vai lūza no uzkodām un bija iespējams sarunāties nekliedzot. Straiks paņēma un tūdaļ notiesāja divas smalkas krabju kanapē, nožēlodams, ka tās ir tik mazītiņas, bet Nina stāvēja un lūkojās apkārt.

“Nekur neredzu Džeriju, bet viņš droši vien ir augšā uz jumta un smēķē. Varbūt iesim turp? Ooo, paskat Daniels Čārds biedrojas ar vienkāršo tautu!”

“Kurš viņš ir?”

“Tas plikpauris.”

Visi godbijīgi stāvēja dažu soļu atstatumā no apgāda vadītāja, tukšais laukumiņš ap viņu atgādināja noplacinātu labības apli ap helikopteru, kas paceļas gaisā; Čārds patlaban sarunājās ar pievilcīgu jaunu sievieti apspīlētā melnā kleitā.

Phallus Impudicus; Straiks nespēja apvaldīt uzjautrinātu smīnu, tomēr kailā galva nebūt nebojāja Čārda izskatu. Viņš bija jaunāks un vingrāks, nekā Straiks gaidījis, un savā ziņā glīts, ar biezām, tumšām uzacīm, dziļi iegrimušām acīm, ērgļa degunu un plānām lūpām. Tumšpelēkais uzvalks bija neuzkrītošs, toties gaišsārti violetā kaklasaite bija daudz platāka par vidusmēru, apdrukāta ar uzzīmētiem cilvēku deguniem. Straiks vienmēr bija devis priekšroku tradicionālai gaumei, ko bija nostiprinājis virsnieku klubs, tāpēc viņu intriģēja šī mazā, taču spilgtā nonkonformisma izpausme augsta līmeņa vadītāja apģērbā, it sevišķi tāpēc, ka šis aksesuārs piesaistīja pārsteigtus vai uzjautrinātus skatienus.

“Kur ir dzērieni?” iejautājās Nina, veltīgi snaikstīdamās uz pirkstgaliem.

“Re, tur,” Straiks atbildēja, pamanījis bāra leti pie logiem, kas vērās uz tumšo Temzu. “Paliec tepat, es atnesīšu. Baltvīnu?”

"Šampi, ja Daniels būs bijis tik dāsns.”

Straiks virzījās caur pūli tā, lai varētu neuzkrītoši pietuvoties Čārdam, kurš ļāva runāt dāmai, pats lielākoties klusēdams. Sarunbiedre izskatījās mazliet izmisusi kā cilvēks, kurš apzinās, ka nav interesants. Straiks ievēroja, ka Čārda roku, kas satvērusi ūdens glāzi, izraibina spīdīgi sarkana ekzēma. Viņš nostājās Čārdam aiz muguras itin kā tādēļ, lai palaistu garām jaunu sieviešu pulciņu, kas gāja pretējā virzienā.

“…un tas tiešām bija šausmīgi jautri,” nervozi teica meitene melnajā kleitā.

“Jā,” sacīja Čārds, izklausīdamies bezgala garlaikots, “droši vien.”

“Un vai Ņujorka bija brīnišķīga? Tas ir… nevis brīnišķīga… vai ceļojums bija lietderīgs? Aizraujošs?” sarunbiedre jautāja.

“Pilns ar darbiem,” Čārds atteica. Straiks neredzēja apgāda šefa seju, taču juta, ka viņš nožāvājas. “Daudz pārrunu par digi-tālajiem izdevumiem.”

Tukls vīrietis, kurš bija ģērbies uzvalkā ar vesti un izskatījās piedzēries, lai gan pulkstenis bija tikko pusdeviņi, apstājās Straikam pretim un ar pārspīlēti pieklājīgiem žestiem aicināja iet tālāk pirmajam. Neatlika nekas cits kā vien paklausīt šim mēmajam priekšlikumam, un Straiks, aizgājis tālāk, vairs nedzirdēja Daniela Čārda balsi.

“Paldies,” pēc pāris minūtēm sacīja Nina, paņemdama Straika atnesto šampanieti. “Varbūt tagad iesim augšā uz jumta dārzu?”

“Protams,” Straiks atbildēja. Arī sev viņš bija izraudzījies šampanieti ne tāpēc, ka tas viņam garšotu, bet gan tāpēc, ka nebija atradis neko citu, ko vēlētos dzert. “Kas tā par sievieti, ar kuru sarunājas Daniels Čārds?”

Nina izstiepa kaklu, vezdama Straiku uz metāla vītņu kāpnēm.

"Džoena Voldegreiva, Džerija meita. Nupat uzrakstījusi savu pirmo romānu. Kāpēc tu jautā? Viņa ir tavā gaumē?” Nina īsi iesmējās.

“Nē,” Straiks atteica.

Abi kāpa augšup pa metāla režģa pakāpieniem, Straiks smagi balstījās pret margām. Augšā uz jumta ledainais vakara gaiss apsvilināja viņam plaušas. Samtaina maura joslas, toveri ar puķēm un dekoratīviem kociņiem, visur soliņi; pat starmešu apgaismots dīķis, kurā zem melnām ūdensrožu lapām kā sīkas liesmiņas šaudījās zivis. Āra sildītāji kā gigantiskas tērauda sēnes bija uzstādīti puduros starp akurātiem mauriņa četrstūriem; šajā siltumā pulcējās viesi, pagriezuši muguru sintētiski pastorālajai ainai un, cigarešu oglītēm kvēlojot, raudzījās uz pārējiem smēķētājiem savā bariņā.

Skats pār pilsētu bija krāšņs, samtaini melno tumsu kā dārgakmeņi rotāja zilā neonā lāsmojošā Londonas Acs, Oxo tornis ar rubīnsarkaniem logiem, Sautbenkas Centrs, Bigbens un zelt-mirdzošā Vestminsteras pils mazliet tālāk pa labi.

“Nāc!” Nina drosmīgi satvēra Straiku aiz rokas un veda pie dāmu trio, kuru elpa cēlās gaisā kā balti miglas mākonīši, lai gan viņas nesmēķēja.

“Sveikas!” Nina sacīja. “Vai esat manījušas Džeriju?”

“Viņš ir piemāvies,” bez aplinkiem paskaidroja ruda meiča.

“Ak vai!” Nina teica. “Un sākumā viņš tik labi turējās!”

Slaika blondīne atskatījās pār plecu un pusbalsī piebilda:

“Pagājušā nedēļā restorānā Arbutus viņš bija pilns kā mārks.”

“Vainīgs ir Bombyx Mori’,’ paziņoja ērcīga izskata meitene ar īsiem, tumšiem matiem. “Un izputēja arī gadadienas svinības Parīzē nedēļas nogalē. Fenella droši vien sarīkoja pamatīgu skandālu. Kad viņš vienreiz viņu pametīs?”

“Vai viņa ir šeit?” ziņkārīgi jautāja blondīne.

“Kaut kur ir,” atbildēja tumšmate. “Nina, vai tu mūs neiepazīstināsi?”

Sākās juceklīga iepazīstināšana, un, iekams Straiks apjēdza, kura no meitenēm ir Miranda, Sāra vai Emma, četrotne jau atkal metās dedzīgi apspriest Džerija Voldegreiva likstas un žūpošanu.

“Viņam būtu vajadzējis pamest Fenellu jau pirms gadiem,” uzstāja tumšmate. “Drausmīga sieviete.”

“Kuš!” Nina nošņāca, un visas četras nedabiski sastinga, redzot tuvojamies vīrieti, augumā gandrīz tikpat garu kā Straiks. Apaļo, bālo seju pa pusei aizsedza lielas raga brilles, pār pieri krita izspūrušu brūnu matu šķipsnas. Rokā viņš turēja glāzi, līdz malām pielietu ar sarkanvīnu, kas draudēja izšļakstīties kuru katru mirkli.

“Vainas pilna klusēšana,” viņš secināja, laipni smaidīdams. Vārdi tika izrunāti skanīgi un ar īpašu rūpību, un Straikam tas vēstīja, ka šis vīrs ir pieredzes bagāts dzērājs. “Minēšu trīs reizes, par ko jūs nupat runājāt: par Bombyx Mori vai Kvainu. Sveiki,” viņš piebilda, palūkojies uz Straiku, un sniedza roku: abi acu pāri atradās vienā līmenī. “Mēs neesam pazīstami, vai ne?”

“Džerijs Kormorans, Kormorans Džerijs,” nekavējoties sacīja Nina. “Mans draugs,” viņa paskaidroja drīzāk trim sievietēm, nevis redaktoram.

“Kamerons, jā?” Voldegreivs pārjautāja, aizlicis plaukstu aiz auss.

“Gandrīz,” Straiks atbildēja.

“Atvainojiet,” Voldegreivs teica. “Viena auss man tāda pakurla. Tātad jūs, dāmas, tenkojāt šī noslēpumainā svešinieka klātbūtnē,” viņš neveikli pajokoja, “kaut gan misters Čārds ir skaidri un gaiši piekodinājis, ka neviens ārpus firmas nedrīkst uzzināt mūsu kaunpilno noslēpumu?”

“Bet tu taču mūs nenodosi, Džerij, vai ne?” jautāja brunete.

“Ja Daniels tiešām gribētu paturēt to grāmatu noslēpumā,” nepacietīgi iebilda rudmate, tomēr žigli atskatījās, lai redzētu, vai tuvumā nav šefs, “tad netrenkātu pa visu pilsētu advokātus, lai viņi notušē to lietu. Ļaudis man nemitīgi zvana un grib zināt, kas notiek.”

“Džerij,” drošsirdīgi noprasīja tumšmate, “kāpēc tevi uzaicināja runāt ar advokātiem?”

“Tāpēc, Sāra, ka es esmu tur iekšā.” Voldegreivs novē-zēja roku ar vīna glāzi, un daļa tās satura izšļakstījās koptajā maurā. “Esmu tur iekšā līdz savām puskurlajām ausīm. Tajā grāmatā.”

Sievietes noelsās sašutumā un protestā.

“Bet ko gan Kvains varēja par tevi pateikt, ja tu vienmēr esi izturējies pret viņu tik krietni?” tumšmate vaicāja.

"Ouena romāns pauž, ka es nevajadzīgi brutāli apcērpu viņa meistardarbu tekstu.” Voldegreivs pakustināja brīvās rokas pirkstus kā šķēru asmeņus.

“Un tas ir viss?” blondīne jautāja ar tikko manāmu vilšanos. “Tad ta liela muiža! Lai priecājas, ka ar viņu vispār kāds vēl ielaižas, ņemot vērā viņa uzvedību.”

“Sāk likties, ka viņš atkal būs nogājis pagrīdē,” Voldegreivs teica.

“Gļēvais ķēms,” sacīja rudmate.

“Vispār es stipri bažījos par viņu.”

“Tu bažījies?” rudmate neticīgi atkārtoja. "Tu taču nerunā nopietni, Džerij!”

“Arī tu bažītos, ja būtu lasījusi to grāmatu,” Voldegreivs sacīja un klusi nožagojās. “Manuprāt, Ouenam vairs netur nervi. Tas romāns atgādina pirmsnāves vēstuli.”

Blondīne īsi iesmējās un spēji apklusa, kad Voldegreivs paskatījās uz viņu.

“Es nejokoju. Manuprāt, viņam ir nervu sabrukums. Romānā aiz parastās groteskas slēpjas zemteksts: visi ir nostājušies pret mani, visi grib man ieriebt, visi mani ienīst…”

“Visi viņu patiešām ienīst,” blondīne iejaucās.

“Neviens, būdams pie pilna prāta, nedomātu, ka šo grāmatu kādreiz publicēs. Un tagad viņš ir pazudis.”

“Nav jau pirmā reize, kad viņš pazūd,” nepacietīgi attrauca rudmate. “Tas ir viņa kroņa numurs aizlaisties lapās. Deizija

Kārtere no apgāda Davis-Green man stāstīja, ka viņš, kopā ar redaktoru gatavojot izdošanai “Brāļus Balzakus”, divas reizes vienkārši noskaities un aizskrējis prom.”

“Es bažījos par viņu,” stūrgalvīgi atkārtoja Voldegreivs, iedzēra pamatīgu vīna malku un piebilda: "Ja nu viņš ir pārgriezis vēnas…”

“Ouens nemūžam nedarītu sev galu!” zobgalīgi izmeta blondīne. Voldegreivs no augšas paskatījās uz meiteni, un viņa sejas izteiksmē Straiks saredzēja nožēlu un nepatiku reizē.

“Zini ko, Miranda, cilvēki dažreiz tiešām padara sev galu, kad domā, ka viņiem atņemta visa dzīves jēga. Un nenieka nepalīdz tas, ka citiem viņu ciešanas šķiet tīrais nieks.”

Blondīne neticīgi pārlaida acis pārējiem, meklēdama atbalstu, taču neviens nemēģināja viņu aizstāvēt.

“Rakstnieki ir īpaša suga,” Voldegreivs turpināja. "Nekad neesmu saticis nevienu jēdzīgu rakstnieku, kas nebūtu ķerts. Būtu labi, ja tā sasodītā Liza Tasela reiz to ielāgotu.”

“Viņa apgalvo, ka neesot zinājusi, kas īsti rakstīts grāmatā,” ieminējās Nina. “Visiem stāsta, ka esot bijusi slima un neesot izlasījusi kārtīgi…”

“Es pazīstu Lizu Taselu,” Voldegreivs noņurdēja, un Straiks ar interesi ievēroja, ka laipnais, iereibušais redaktors mirkli aizsvilstas neviltotās dusmās. “Velns parāvis, viņa zināja, ko dara, kad nosūtīja manuskriptu citiem! Bija nospriedusi, ka tā ir pēdējā izdevība iedzīvoties uz Ouena rēķina. Skaista reklāma, izmantojot skandālu ar Fenkortu, kuru viņa nīdusi gadiem ilgi… bet tagad viņa ir mēslos līdz ausīm un vienkārši atsakās no sava klienta. Neticama cūcība!”

"Daniels anulēja viņas ielūgumu uz šo vakaru,” sacīja tumšmate. “Lika, lai piezvanu viņai un to pasaku. Tas bija drausmīgi.”

“Džerij, vai tu zini, uz kurieni Ouens varēja doties?” Nina jautāja.

Voldegreivs paraustīja plecus.

“Viņš var būt jebkur. Tomēr ceru, ka viņš ir sveiks un vesels, lai vai kur atrastos. Par spīti visam, tas dulburis man patīk.”

“Kas tas īsti ir par skandālu ar Fenkortu, ko viņš aprakstījis?” rudmate jautāja. “Dzirdēju, tam esot sakars ar kaut kādu recenziju…”

Visi, izņemot Straiku, sāka runāt reizē, bet Voldegreiva balss pārskanēja pārējās, un sievietes apklusa instinktīvā pieklājībā, kādu viņas nereti izrāda vīriešiem, kuri nav tajā labākajā formā.

"Biju domājis, ka visi to jau zina,” Voldegreivs teica, vēlreiz klusi nožagodamies. “Vārdu sakot, Maikla pirmā sieva Elspeta uzrakstīja ļoti sliktu romānu. Kādā literārā žurnālā tika publicēta anonīma parodija. Elspeta izgrieza no žurnāla to parodiju, piesprauda sev pie kleitas krūtežas un noindējās ar gāzi Silvijas Plātas stilā.”

Rudmate ieelsās.

“Viņa izdarīja pašnāvību?”

“Jā,” Voldegreivs apstiprināja un iedzēra vīnu. “Rakstnieki ir ķerti.”

“Kurš uzrakstīja to parodiju?”

“Visi vienmēr uzskatīja, ka Ouens. Viņš to noliedza un kurš gan neliegtos, ja iznākums bija šāds,” Voldegreivs sacīja. “Pēc Elspetas nāves Ouens un Maikls vairs nesarunājās. Bet romānā Bombyx Mori Ouens ir veikli devis mājienu, ka īstais parodijas autors ir Maikls pats.”

“Ak Dievs’,’ rudmate bijīgi izdvesa.

“Ja jau runājam par Fenkortu,” Voldegreivs turpināja, ieskatīdamies pulksteni, "informēšu jūs, ka pulksten deviņos lejasstāvā tiks paziņots kaut kas ļoti svarīgs. Jums, meitenes, nevajadzētu palaist to garām.”

Viņš nesteidzīgi devās prom. Divas meičas nodzēsa cigaretes un sekoja viņam. Blondīne devās pie cita viesu pulciņa.

“Džerijs ir burvīgs, vai ne?” Nina jautāja Straikam, drebinādamās savā vilnas mētelī.

“Ļoti augstsirdīgs,” Straiks atteica. “Šķiet, neviens cits netic, ka Kvains nav skaidri apzinājies, ko dara. Vai iesim iekšā, siltumā?"

Straika apziņu sāka aizmiglot pārgurums. Neizsakāmi gribējās doties mājās, paveikt nogurdinošo kājas aizmidzināšanu (kā viņš to klusībā dēvēja), aizvērt acis un mēģināt netraucēti nogulēt astoņas stundas, līdz būs jāceļas augšā un atkal jāseko pa pēdām kādam neuzticīgam vīram.

Lejasstāva zālē tagad valdīja vēl lielāka drūzma. Nina vairākas reizes apstājās, lai kaut ko iekliegtu ausī paziņām. Straiku iepazīstināja ar druknu dāmu, mīlas romānu autori, kuru acīmredzot bija apdullinājis lēta šampanieša un skaļas mūzikas glamūrs, un ar Džerija Voldegreiva sievu, ieskurbušu un izspūrušu melnmati, kura kaismīgi sasveicinājās ar Ņinu.

“Viņa mūžīgi pieglaimojas,” Nina salti noteica, atsvabinājusies no apkampiena, un pieveda Straiku tuvāk provizoriskajai skatuvei. “Nākusi no naudīgas ģimenes un liek visiem saprast, ka Džerijs ir no zemākas šķiras. Šausmīgs snobisms.”

“Tad jau viņai imponē tas, ka tavs tēvs ir Karaliskās tiesas advokāts?” Straiks jautāja.

“Taisni vai bail no tik labas atmiņas,” Nina teica, veltīdama Straikam atzinīgu skatienu. “Nē, man liekas, tas ir tāpēc… redzi, patiesībā es esmu lēdija Nina Laselza. Bet kuru gan tas interesē? ja nu vienīgi tādus kā Fenella."

Kāds tehniķis patlaban uzstādīja mikrofonu pie koka tribīnes uz skatuves netālu no bāra. Skatuvi rotāja transparents ar Roper Chard logotipu, kur abus vārdus savienoja virves mezgls, un ar uzrakstu “100. gadadiena”.

Sekoja apnicīga desmit minūšu ilga gaidīšana, kuras laikā Straiks pieklājīgi un adekvāti atbildēja uz Ninas pļāpāšanu, taču tas prasīja lielu piepūli, jo viņa bija daudz mazāka par Straiku un troksnis zālē pieņēmās spēkā.

“Vai Larijs Pinkelmans ir šeit?” viņš iejautājās, atcerējies vecā bērnu rakstnieka portretu pie Elizabetes Taselas sienas.

"О nē, viņš necieš svinības,” Nina līksmi atbildēja.

“Vai tad jūs paši neplānojat svinības par godu viņam?”

“Kā tu to zini?” viņa pārsteigta vaicāja.

“Tu man pateici pabā.”

“Oho, tu nu gan klausies uzmanīgi! Jā, mēs rīkosim vakariņas par godu viņa Ziemassvētku stāstu atkārtotajam izdevumam, taču viesu būs ļoti maz. Larijs necieš pūli, viņš tiešām ir ļoti bikls.”

Beidzot uz skatuves kāpa Daniels Čārds. Čalas noplaka līdz čukstiem un tad apklusa pavisam. Straiks juta gaisā spriegumu, kad Čārds sakārtoja piezīmju lapas un noklepojās.

Viņš taču noteikti ir bieži uzstājies publikas priekšā, nodomāja Straiks, tomēr šī runa ir gauži vāja. Čārds ik pa brīdim mehāniski raudzījās vienā un tajā pašā punktā virs klausītāju galvām, neskatīdamies nevienam acīs, un balss lāgiem bija tikko saklausāma. īsi izklāstījis publikai apgāda Roper Publishing spožo vēsturi, viņš pieticīgi pieminēja sava vectēva dibināto apgādu Chard Books, aprakstīja abu apvienošanos un tikpat neizteiksmīgā un monotonā tonī pauda savu godbijīgo prieku par to, ka jau desmit gadus vada šo globālas nozīmes kompāniju. Viņa seklie jociņi izpelnījās pārspīlēti skaļus smieklus, kuru iemesls, kā likās Straikam, bija gan neērtības sajūta, gan alkohols. Straiks nevilšus pētīja Čārda plankumainās rokas, kuras izskatījās kā applaucētas. Armijā viņš reiz bija pazinis kādu jaunu ierindnieku, kam stresa apstākļos ekzēma pastiprinājās tik ļoti, ka viņu vajadzēja hospitalizēt.

“Nevar būt šaubu,” Čārds turpināja, un Straiks, būdams viens no garākajiem augumā un stāvēdams tuvu skatuvei, redzēja, ka viņš ir ticis līdz runas pēdējai lapai, “ka grāmatu izdošana patlaban piedzīvo strauju pārmaiņu un jaunu izaicinājumu posmu, taču šodien tāpat kā pirms simt gadiem spēkā ir viena patiesība: galvenais ir saturs. Mēs varam lepoties ar pasaules labākajiem rakstniekiem, un apgāds Roper Chard turpinās sajūsmināt, izaicināt un izklaidēt. Un šajā sakarā,” par kulminācijas tuvošanos liecināja nevis priecīgs satraukums, bet gan atslābums, ko Čār-dam radīja doma par to, ka šis mokas tūdaļ beigsies, “man ir tas gods un prieks paziņot jums, ka šajā nedēļā mums ir izdevies parakstīt līgumu ar vienu no talantīgākajiem mūsdienu autoriem. Dāmas un kungi Maikls Fenkorts!"

Klausītāji strauji ierāva elpu, kas nošalca pār zāli kā vēsma. Kāda sieviete jūsmīgi iespiedzās. Kaut kur zāles galā atskanēja aplausi un kā sprakšķoša uguns izplatījās līdz priekšējām rindām. Straiks redzēja atveramies kādas tālas durvis, mirkli pamanīja pārmērīgi lielu galvu un īgnu sejas izteiksmi, un tad Fenkortu jau aplenca jūsmīgie apgāda darbinieki. Tikai pēc vairākām minūtēm viņš parādījās uz skatuves, lai sarokotos ar Čārdu.

“Ak Dievs!” Nina bez mitas atkārtoja, dedzīgi aplaudēdama. “Ak Dievsl"

Džerijs Voldegreivs, tāpat kā Straiks, bija krietnu galvastiesu garāks par viesu pulku, kurā vairākums bija sievietes; patlaban viņš stāvēja otrpus skatuvei gandrīz tieši pretim Straikam un Ņinai. Rokā viņš atkal turēja pilnu glāzi, tāpēc nevarēja aplaudēt, un bez smaida pacēla to pie lūpām, vērodams, kā Fenkorts nostājas pie mikrofona un ar žestu lūdz klusumu.

“Paldies, Dan,” Fenkorts iesāka. “Atzīšos, nebiju cerējis, ka vēl kādreiz stāvēšu šeit,” šiem vārdiem sekoja vētraini publikas smiekli, “taču jūtos kā atgriezies mājās. Es rakstīju grāmatas apgādam Chard, un es rakstīju grāmatas apgādam Roper, un tie bija labi laiki. Es biju nikns jauneklis,” klausītāji ķiķināja, “un tagad esmu nikns vecis,” smiekli un pat Daniela Čārda smaids, “un esmu gatavs nikni strādāt jūsu apgādam.” Te nu Čārds skaļi smējās kopā ar visiem; Straiks un Voldegreivs laikam bija vienīgie, kuri nelocījās smieklos. “Es priecājos, ka esmu atgriezies, un darīšu visu, kas manos spēkos, lai apgāds Roper Chard kā tur bija, Dan? turpinātu sajūsmināt, izaicināt un izklaidēt.”

Aplausu vētra; plaiksnot fotokameru zibšņiem, abi vīrieši apmainījās rokasspiedieniem.

“Manuprāt, vismaz pusmiljons,” Straikam aiz muguras noteica iereibis vīrietis, “un desmit tūkstoši par šo vakaru vien.”

Fenkorts nokāpa no skatuves turpat Straikam deguna galā. Klikšķot kamerām, viņa skābā sejas izteiksme tikpat kā nebija mainījusies, taču tagad, kad pretī stiepās rokas, viņš izskatījās atplaucis. Pielūgsme Maiklam Fenkortam patika.

“Ārprāts!” Nina teica Straikam. “Pilnīgi neticami, vai ne?”

Fenkorta pārmērīgi lielā galva bija nozudusi pūlī. Parādījās Džoena Voldegreiva un mēģināja aizspraukties līdz slavenajam rakstniekam. Pēkšņi viņai aiz muguras nostājās tēvs; skurbulī grīļīgi paliecies uz priekšu, viņš izstiepa roku un ne sevišķi maigi sakampa meitu aiz delma.

“Viņam ir citi, ar ko runāt, Džo. Liec viņam mieru.”

“Mamma jau aizskrēja turp skriešus, kāpēc tu neapturēji viņu?

Straiks noskatījās, kā Džoena saniknota aiziet prom. Nozudis bija arī Daniels Čārds; Straiks nosprieda, ka viņš izmanījies laukā pa durvīm, kamēr visu uzmanība bijusi pievērsta Fenkortam.

“Jūsu šefam nepatīk starmešu gaisma,” Straiks ieminējās.

“Stāsta jau, ka tagad viņš runājot krietni labāk,” Nina atteica, joprojām raudzīdamās uz Fenkorta pusi. “Pirms desmit gadiem neesot varējis pacelt acis no piezīmēm. Bet, zini, viņš ir labs biznesmenis. Ar asu prātu.”

Nogurums Straikā cīnījās ar ziņkārību.

“Nina,” viņš sacīja, vilkdams savu pavadoni prom no bara, kas aplenca Fenkortu, un viņa labprāt ļāvās, “kā tu teici kur ir Bombyx Mori manuskripts?”

“Džerija seifā,” Nina atteica. “Vienu stāvu zemāk.” Viņa iedzēra šampanieti, lielās acis mirdzēja. “Vai tu domā to pašu, ko es?”

“Cik lielas nepatikšanas tev būtu?”

“Milzīgas,” viņa bezrūpīgi atbildēja. “Bet man ir atslēgkarte, un visi ir aizņemti, vai ne?”

Straiks diezgan ciniski nodomāja, ka viņas tēvs taču ir Karaliskās tiesas advokāts. Gan jau Ņinu tik viegli neizmetis no darba.

“Kā tu domā, mēs varētu to nokopēt?”

“Ejam kopēt,” viņa noteica un iztukšoja glāzi.

Lifts bija tukšs, lejasstāvs tumšs un pamests. Nina ar atslēgkarti atvēra redakcijas durvis un droši veda Straiku starp apdzisušiem datoru monitoriem un rakstāmgaldiem uz lielu stūra kabinetu. Gaisma iespīdēja tikai pa logiem, aiz kuriem mūžīgi mirdzēja Londonas ugunis, un šur tur sīks, oranžs gaismas punktiņš liecināja par datoru, kas atstāts gaidīšanas režīmā.

Voldcgreiva kabinets nebija aizslēgts, bet seifu, paslēptu aiz bīdāma grāmatplaukta, varēja atvērt ar kodu. Nina nospieda četrus taustiņus. Durvis atvērās, un Straiks ieraudzīja nevīžīgu papīru kaudzi.

“Re, kur ir!” Nina apmierināta noteica.

"Runā klusāk,” Straiks aizrādīja.

Viņš stāvēja sardzē, kamēr Nina pie fotokopētāja aiz durvīm nokopēja manuskriptu. Nebeidzamā dūkoņa un papīra lapu čaboņa savādi nomierināja. Neviens neatnāca, neviens neko neredzēja; pēc piecpadsmit minūtēm Nina ielika manuskriptu atpakaļ seifā un aizslēdza to.

“Te būs.”

Viņa sniedza Straikam kopiju, ko saturēja kopā vairākas izturīgas gumijas cilpas. Kad Straiks paņēma papīrus, viņa skurbi sagrīļojās un uz pāris sekundēm pieglaudās viņam. Viņš juta, ka ir parādā pateicību, taču bija noguris līdz pēdējam; neparko negribējās nedz braukt viņai līdzi uz Sentdžonsvudas dzīvokli, nedz vest viņu uz saviem Denmarkstrītas bēniņiem. Varbūt piemērota atlīdzība būtu iedzert pa glāzei, piemēram, rītvakar? Un tad Straiks atcerējās, ka rit ir viņa dzimšanas dienas vakariņas pie māsas. Lūsija bija teikusi, ka viņš drīkst ņemt kādu līdzi.

“Vai gribi rītvakar iet uz garlaicīgām vakara viesībām?”

Nina iesmējās, acīm redzami sajūsmināta.

“Kas tur būs tik garlaicīgs?”

“Viss. Tu tur ieviesīsi drusku jautrības. Vai nāksi?”

“Nu un kāpēc ne?” viņa priecīga teica.

Ielūgums acīmredzot nokārtoja šo rēķinu; Straiks juta, ka nekāds fizisks žests vairs nav nepieciešams. Tumšo redakciju abi atstāja draudzīgā un sazvērnieciskā noskaņojumā; Bombyx Mori manuskripta kopiju Straiks paslēpa zem mēteļa. Pierakstījis Ninas adresi un telefona numuru, viņš iesēdināja meiteni taksometrā un uzelpoja, juzdamies atsvabināts.

14

Tur viņš dažreiz nosēž visu pēcpusdienu, lasīdams tās pašas drausmīgās, pretīgās (lai sērga pār tām, es nespēju tās izturēt!), nelietīgās vārsmas.

Bens Džonsons, "Katram sava iedaba”

Nākamajā dienā notika protesta maršs pret karu, kurā Straiks bija zaudējis kāju; ļaužu tūkstoši, nesdami plakātus, soļoja caur dzestrās Londonas sirdi, un pirmajās rindās gāja karavīru ģimenes. No bijušajiem armijas biedriem Straiks bija dzirdējis, ka demonstrantu vidū būs ari Gerija Toplija vecāki. Gerijs Toplijs bija gājis bojā tajā pašā eksplozijā, kurā Straiks bija zaudējis kāju. Tomēr Straikam nenāca ne prātā piebiedroties Gerija vecākiem. Viņa izjūtas pret karu nebija izsakāmas melnos burtos uz balta plakāta. Dari, kas darāms, un padari to labi tāds bija viņa kredo gan tolaik, gan tagad, un piedalīties gājienā nozīmētu paust nožēlu, kuru viņš nejuta. Tāpēc viņš piesprādzēja protēzi, uzcirtās savā vislabākajā itāļu uzvalkā un devās uz Bondstrītu.

Neuzticīgais vīrs, kuru tagad vajadzēja izsekot, apgalvoja, ka viņa atsvešinājusies sieva Straika kliente, daiļā brunete dzēruma

nevērībā esot pazaudējusi vairākas ļoti vērtīgas rotaslietas, kamēr abi uzturējušies viesnīcā. Straiks bija izdibinājis, ka vīram šajā rītā ir kāda tikšanās Bondstrītā, un nojauta viņam čukstēja, ka daļa šo it kā pazaudēto rotaslietu var negaidīti atrasties atkal.

Izsekojamais objekts iegāja juvelieru veikalā, kamēr Straiks pētīja vitrīnu pretējā ielas pusē. Kad vīrietis pēc pusstundas atstāja veikalu, Straiks devās iedzert kafiju, ļāva aizritēt divām stundām, tad iegāja juvelieru veikalā, paziņoja, ka viņa sieva dievina smaragdus, pusstundu izlikās rūpīgi salīdzinām dažādas rotaslietas, līdz beidzot tika atnesta tieši tā pati kaklarota, kuru, pēc brunetes domām, bija piesavinājies viņas neuzticīgais vīrs. Straiks to tūdaļ nopirka, jo kliente šim nolūkam bija izsniegusi viņam desmit tūkstošus mārciņu. Desmit tūkstoši mārciņu, lai pierādītu, ka vīrs viņu krāpj, bija tīrais nieks sievietei, kura grasījās attiesāt no vīra miljonus.

Mājupceļā Straiks nopirka kebabu. Ieslēdzis kaklarotu mazā seifā, ko bija novietojis birojā (un parasti izmantoja inkriminējošu fotogrāfiju uzglabāšanai), viņš uzkāpa augšstāvā, uzvārīja krūzi stipras tējas, noģērba uzvalku un ieslēdza televizoru, lai ar pusaci varētu sekot Arsenal un Spurs mačam. Pēc tam ērti izstiepās gultā un sāka lasīt viņvakar nozagto manuskriptu. Kā jau bija teikusi Elizabete Tasela, Bombyx Mori bija perversa variācija par “Svētceļnieka takas” tēmu, darbība risinājās fol-kloriskā nekurienē, kurā titulvaronis (jauns, ģeniāls rakstnieks) atstāja salu, ko apdzīvoja incestā dzimuši idioti, pārāk akli, lai saskatītu viņa talantu, un devās tādā kā simboliskā ceļojumā uz tālu pilsētu. Bagāto un savdabīgo valodu un tēlainību Straiks jau pazina no “Brāļiem Balzakiem”, taču interese par saturu mudināja lasīt tālāk.

Pirmais pazīstamais tēls, kas iznira no blīvajiem un nereti piedauzīgajiem teikumiem, bija Leonora Kvaina. Ceļodams pa apvidu, pilnu ar visādām briesmām un monstriem, jaunais Bom-bikss sastapa Sukubu, īsi un kodolīgi nodēvētu par “nolietotu mauku”; Sukuba viņu sagūstīja, sasēja un beigu beigās izvaroja.

Leonora bija aprakstīta precīzi kā dzīvē: kārna, pavirši ģērbusies, ar lielām brillēm un bezkaislīgu, nopietnu izturēšanos. Vairākas dienas seksuāli izmantots, Bombikss pierunāja Sukubu atlaist viņu brīvībā. Sukuba tik gauži izsamisa par Bombiksa promiešanu, ka viņš piekrita ņemt viņu līdzi: tas romānā bija pirmais no daudzajiem savādajiem, sapnim līdzīgajiem pavērsieniem, kur ļaunais un biedējošais bez kāda attaisnojuma vai aizbildinājuma kļuva labs un saprātīgs.

Pēc dažām lappusēm Bombiksam un Sukubai uzbruka radījums, vārdā Ērce, un tajā Straiks bez pūlēm atpazina Elizabeti Taselu: baismīgu, ar stūrainu zodu un aizsmakušu balsi. Kad radījums bija beidzis varot Bombiksu, Bombikss atkal apžēlojās un ļāva, lai briesmonis nāk līdzi. Ērcei bija nelāgs paradums zīst Bombiksa krūti, kamēr viņš gulēja aizmidzis. Tāpēc Bombikss kļuva arvien kārnāks un vārgāks.

Bombiksa dzimums šķita dīvaini mainīgs. Viņš acīmredzot bija ne tikai spējīgs zīdīt ar krūti; drīz viņam parādījās grūtniecības pazīmes, kaut gan viņš turpināja sagādāt baudu nimfomā-nēm, kuras regulāri gadījās ceļā.

Brizdams cauri šīm izpušķotajām piedauzībām, Straiks prātoja, cik daudz šeit ir reālu cilvēku portretējumu, kurus viņš nemaz neprot pamanīt. Bombiksa tikšanās ar citiem romāna tēliem bija tik pilnas ar varmācību, ka sajauca galvu; no perversajām zvērībām nepaglābās neviena atvere; tas bija kaut kāds sadomazohistisks neprāts. Tomēr Bombiksa nevainība un šķīstība bija pastāvīga tēma; acīmredzot bija iecerēts, ka lasītājam pietiks ar apgalvojumu par Bombiksa ģenialitāti, lai piedotu visus noziegumus, ko viņš pastrādāja tikpat brīvi kā iedomātie monstri ap viņu. Pāršķirot lapas, Straiks atcerējās Džerija Voldegreiva uzskatu, ka Kvains esot garīgi slims; tagad Straiks pamazām sāka piekrist šim viedoklim…

Drīz bija jāsākas mačam. Straiks nolika manuskriptu, juzdamies tā, it kā ilgu laiku būtu bijis iespundēts tumšā, netīrā pagrabā bez dienasgaismas un gaisa. Tagad viņš juta vienīgi patīkamas gaidas, jo nešaubījās par Arsenal uzvaru: Spurs jau septiņpadsmit gadus nebija varējuši pārspēt viņus pašu laukumā.

Četrdesmit piecas minūtes Straiks ar baudu vēroja spēli un ik pa laikam izkliedza uzmundrinājumus, līdz viņa komanda sasniedza rezultātu divi pret nulli.

Pēc pirmā puslaika viņš negribīgi pieklusināja skaņu un atgriezās Ouena Kvaina ērmīgajā iztēles pasaulē.

Viņš joprojām nepazina nevienu reālu personu, līdz Bombikss tuvojās savam ceļamērķim pilsētai. Uz tilta pār aizsarggrāvi, kas apjoza pilsētas mūrus, stāvēja liels, lempīgs un tuvredzīgs stāvs: Cirpējs.

Cirpējam nebija raga briļļu, toties galvā bija beisbola cepurīte un plecā uzmests asiņains maiss, kurā kaut kas kustējās. Bombikss piekrita Cirpēja piedāvājumam pavadīt viņus ar Sukubu un Ērci līdz slepenām durvīm, pa kurām varēja iekļūt pilsētā. Straiks, nu jau pieradis pie seksuālas varmācības ainām, nejutās pārsteigts, kad izrādījās, ka Cirpējs nodomājis izkastrēt Bombiksu. Sākās kautiņš, kura laikā no Cirpēja muguras noripoja maiss un no tā izspruka pundurīga sievieškārtas būtne. Cirpējs metās pundurei pakaļ, ļaudams Bombiksam, Sukubai un Ērcei aizbēgt; Bombiksam un ceļabiedriem izdevās atrast pilsētas mūrī spraugu, un atskatījušies viņi redzēja, ka Cirpējs slīcina mazo radījumu aizsarggrāvī.

Straiks bija tā aizrāvies ar lasīšanu, ka palaida garām otrā puslaika sākumu. Kādā brīdī viņš beidzot uzmeta acis televizoram ar nogriezto skaņu.

“Velns!"

Divi pret divi: Spurs neticamā kārtā bija izlīdzinājuši rezultātu. Straiks sašutis nosvieda manuskriptu. Arsenal aizsardzība juka laukā viņa acu priekšā. Bet viņiem taču bija vajadzējis uzvarēt! Iegūt pirmo vietu līgā!

“Maucība!” Straiks iebļāvās pēc desmit minūtēm, kad pēc pretinieka sitiena ar galvu Fabianskis ielaida bumbu vārtos.

Spurs bija uzvarējuši.

Kārtīgi izlamājies, Straiks izslēdza televizoru un ieskatījās pulkstenī. Atlika tikai pusstunda, lai ieietu dušā, pārģērbtos un brauktu uz Sentdžonsvudu pēc Ninas Laselzas; šis līkums ceļā pie māsas uz Bromliju draudēja maksāt veselu bagātību. Straiks ar riebumu iztēlojās Kvaina manuskripta pēdējās ceturtdaļas saturu, neviltoti juzdams līdzi Elizabetei Taselai, kura bija visai pavirši pārlaidusi acis tieši pēdējām lappusēm.

Viņš pat nesaprata, kāpēc vispār to lasa, ja nu vienīgi aiz ziņkārības.

Nomākts un aizkaitināts, viņš devās uz dušu, nožēlodams, ka vakaru nevar pavadīt mājās, un iracionāli domādams: ja viņa uzmanību nebūtu novērsusi Bombyx Mori piedauzīgā, murgainā pasaule, Arsenal komanda varbūt būtu uzvarējusi.

15

Ka es jums saku, pilsētā nav modē pazīt radiniekus.

Viljams Kongrīvs, “Pasaules tikumi”

“Nu? Kā tev patika Bombyx Mori?" Nina jautāja, kad abi brauca prom no viņas mājas ar taksometru, ko Straiks tik tikko varēja atļauties. Ja viņš nebūtu uzaicinājis līdzi Ņinu, tad uz Bromliju un atpakaļ brauktu ar sabiedrisko transportu, kaut ari tas prasītu daudz laika un sagādātu neērtības.

“Slima prāta auglis,” Straiks atbildēja.

Nina iesmējās.

“Bet tu neesi lasījis citas Ouena grāmatas; tās ir gandrīz tikpat draņķīgas. Atzīstu, šī tiešām iedarbojas kā vemjamās zāles. Ko tu teiksi par Daniela strutojošo daiktu?”

“Tik tālu es vēl neesmu ticis. Būs, ko ar prieku gaidīt.”

Zem vakarējā siltā vilnas mēteļa Ņinai mugurā bija cieši pieguloša melna kleita uz lencītēm, un Straiks bija varējis to labi aplūkot, kad Nina bija ieaicinājusi viņu savā Sentdžonsvudas dzīvokli un gājusi pēc somiņas un atslēgām. Līdzi viņa veda pudeli vīna, ko bija paķērusi virtuvē, redzēdama, ka Straiks

ieradies tukšām rokām. Gudra, glīta meitene ar labām manierēm, taču viņas gatavība tikties ar Straiku jau nākamajā vakarā -turklāt sestdienas vakarā pēc iepazīšanās liecināja par pārgalvību vai varbūt pat par kādu izmisīgu nepieciešamību.

Straiks atkal jautāja sev, kādā spēlē ir ielaidies, kamēr viņi brauca prom no Londonas centra uz privātīpašnieku valstību ar plašām mājām, piekrāmētām ar kafijas automātiem un HD televizoriem, pretī visam tam, kas Straikam nekad nebija piederējis, bet kam pēc viņa raižpilnās māsas domām vajadzēja būt viņa augstākajam mērķim.

Tas bija ļoti raksturīgi Lūsijai sarīkot brāļa dzimšanas dienas svinības savā mājā. Viņai absolūti nebija iztēles, un savu māju viņa uzskatīja par pievilcības kalngalu, kaut gan tieši tur nereti cieta no vislielākā stresa. Rīkot brālim vakariņas, ko viņš nepavisam negrib, arī tas bija Lūsijas garā, un viņa nespēja saprast, ka Straiku tas tikai apgrūtina. Lūsijas pasaulē dzimšanas dienas nekad netika aizmirstas un tika svinētas vienmēr: noteikti vajadzēja torti un svecītes, kartītes un dāvanas, jo bija taču nepieciešams atzīmēt gadumiju, ievērot kārtību, kopt tradīcijas.

Kad taksometrs brauca pa Blekvolas tuneli, pa apakšu Tem-zai vezdams viņus uz Londonas dienvidiem, Straiks apjēdza, ka, ņemdams Ņinu līdzi uz ģimenes svinībām, būtībā rīko dumpi. Lai gan viņai rokās rātni dusēja tradicionālā vīna pudele, viņa bija priecīgi satraukta, gatava riskam un avantūrām. Viņa dzīvoja viena un mēdza runāt par grāmatām, nevis par bērniem; vārdu sakot, Nina nebija no tām sievietēm, ko Lūsija vērtēja augstu.

Gandrīz stundu pēc tam, kad Straiks bija atstājis Denmark-strītu, viņš noskaitīja šoferim piecdesmit mārciņas, palīdzēja Ņinai izkāpt no taksometra aukstajā, tumšajā ielā, kur dzīvoja Lūsija, un veda viņu pa celiņu gar lielo magnoliju, kas kuploja priekšdārziņā. Pirms nospieda zvana pogu, Straiks negribīgi ierunājās:

“Laikam jau vajadzētu tevi brīdināt: vakariņas tiek rīkotas par godu dzimšanas dienai. Manējai.”

“Ak, nu kāpēc tu nepateici agrāk? Daudz laimes…”

“Tā nav šodien,” Straiks viņu pārtrauca. “Un nav arī svarīgi.”

Viņš piezvanīja pie durvīm.

Tās atvēra viņa svainis Gregs. Sekoja dedzīga klapēšana viesim pa plecu un pārspīlēta prieka izpausme, ieraugot Ņinu. Šādu emociju uzkrītoši trūka Lūsijai, kura atsteidzās šurp pa halli, virs goda kleitas apsējusi priekšautu, rokā gluži kā zobenu turēdama pannas lāpstiņu.

"Tu neteici, ka nebūsi viensГ viņa iešņāca ausī Straikam, kad viņš pieliecās, lai nobučotu māsu uz vaiga. Lūsija bija maza auguma blondīne ar apaļu seju; parasti neviens nesaskatīja nekādu līdzību, kas liecinātu, ka viņa ar Straiku ir tuvos rados. Viņas tēvs Riks, viens no mātes sirdsāķīšiem, bija slavens mūziķis, ritma ģitārists, kurš atšķirībā no Straika tēva uzturēja draudzīgas attiecības ar savu atvasi.

“Vai tad tu pati nelūdzi, lai paņemu kādu līdzi?” Straiks nomurmināja, kamēr Gregs pavadīja Ņinu uz viesistabu.

“Es tikai pajautāju, vai tu ņemsi kādu lidzi" Lūsija pikti atcirta. "Ak Dievs… būs jāiet un jāuzliek vēl viens šķīvis… un nabaga Margarita..’.’

“Kas ir Margarita?” Straiks jautāja, bet Lūsija, lāpstiņu vicinādama, jau steidzās uz ēdamistabu, atstājusi goda viesi hallē vienu. Straiks nopūtās un sekoja Gregam un Ņinai uz viesistabu.

“Pārsteigums!” iesaucās vīrietis ar paplāniem gaišiem matiem un piecēlās no dīvāna, uz kura sēdēja viņa briļļainā sieva, starojoši uzsmaidīdama Straikam.

“Žēlīgā debess!" Straiks teica un ar neviltotu prieku paspieda sniegto roku. Niks un Ilsa bija divi no viņa vissenākajiem draugiem, laimīgs laulāts pāris, kurā simboliski apvienojās abas Straika jaunības daļas: Londona un Kornvola.

“Man neviens nepateica, ka tu būsi šeit!”

“Nu tas jau ir tas pārsteigums, Ogij,” Niks atteica, kamēr Straiks iedeva bučiņu Ilsai. “Vai tu pazīsti Margaritu?”

“Nē,” Straiks atbildēja, “nepazīstu vis.”

Ak tad tāpēc Lūsija bija gribējusi noskaidrot, vai viņš ņems kādu līdzi, un iedomājusies, ka Margarita būs tieši tā sieviete, kurā Straiks iemīlēsies un ar kuru mūžīgi mūžos dzīvos mājā ar magnoliju priekšdārziņā. Margarita bija nīgra izskata dāma ar tumsnēju, taukainu sejas ādu, ģērbusies spīdīgā violetā kleitā, kas izskatījās pirkta tolaik, kad tās īpašniece bijusi drusku tievāka. Straiks nešaubījās, ka viņa ir šķirtene. Šajā ziņā viņam bija ievingrināta acs.

“Sveiki!” Margarita sacīja, kamēr slaidā Nina savā melnajā lencīšu kleitā tērzēja ar Gregu; īsais sveiciens bija bezgalīga rūgtuma pilns.

Tad nu visi septiņi sēdās pie vakariņu galda. Kopš Straiks ievainojuma dēļ bija demobilizēts no armijas, viņš tikpat kā nesatikās ar saviem draugiem no civilās dzīves. Viņš bija tīšuprāt uzvēlis sev smagu darba nastu, kas izdzēsa robežas starp darbdienām un nedēļas nogalēm, taču tagad no jauna atskārta, cik dārgi viņam ir Niks un Ilsa un ka būtu neizmērojami patīkamāk pasēdēt kaut kur trijatā, cienājoties ar kariju.

“Kur jūs iepazināties ar Kormoranu?” viņiem ziņkārīgi jautāja Nina.

“Mēs kopā mācījāmies skolā Kornvolā,” Ilsa atbildēja, pār galdu uzsmaidīdama Straikam. “Laiku pa laikam. Viņš nāca un gāja vai ne, Korm?”

Un pie kūpinātā laša šķīvjiem sākās stāsts par Straika un Lūsijas juceklīgo bērnību, par mūžīgajiem pārbraucieniem kopā ar māti, kura pēc dabas bija klejotāja, par abu regulāro atgriešanos Sentmozā, par tanti un tēvoci, kas visu bērnību un pusaudža gadus bija abiem vecāku vietā.

“Un māte atkal aizveda Kormu atpakaļ uz Londonu, kad viņam bija cik septiņpadsmit?” Ilsa teica.

Straiks redzēja, ka Lūsijai nepatīk šis atmiņas: viņa necieta sarunas par abu neparasto audzināšanu un bēdīgi slaveno māti.

“Un beigās viņš nonāca normālā, skarbā vidusskolā kopā ar mani,” sacīja Niks. “Tie bija labi laiki.”

“Bija ļoti izdevīgi būt draugos ar Niķu,” Straiks piebilda. “Londonu viņš pazīst kā savu kabatu viņa tēvs ir taksometra šoferis.”

“Vai jūs arī esat taksometra šoferis?” Nina jautāja Nikam, acīm redzami sajūsmināta par to, cik Straikam eksotiski draugi.

“Nē,” Niks dzīvespriecīgi atbildēja. “Es esmu gastroenterologs. Mēs ar Ogiju kopā svinējām astoņpadsmito dzimšanas dienu…”

“…un Korms ielūdza arī mani un savu draugu Deivu no Sent-mozas. Es pirmo reizi biju Londonā, tas bija kā pasakā…” teica Ilsa.

“…un tur mēs abi iepazināmies,” Niks sacīja, uzsmaidīdams sievai.

“Un pēc visiem šiem gadiem joprojām bez bērniem?” jautāja Gregs, pašapmierināts triju dēlu tēvs.

Iestājās mirklīga pauze. Straiks zināja, ka Niks un Ilsa jau vairākus gadus nesekmīgi cenšas tikt pie bērna.

“Pagaidām jā,” Niks atbildēja. “Ar ko nodarbojaties jūs, Nina?”

Kad izskanēja apgāda Roper Chard nosaukums, Margarita drusku atdzīvojās; sēdēdama pretējā galda galā, viņa visu laiku bija īgni vērojusi Straiku, it kā viņš būtu gards kumosiņš, bez žēlastības novietots nesasniedzami tālu.

“Maikls Fenkorts nupat ir noslēdzis līgumu ar Roper Chard” viņa pavēstīja. “Šorīt izlasīju mājaslapā.”

"Ei nu, par to taču paziņoja tikai vakar!” Nina iesaucās. Šis “ei nu” atsauca Straikam atmiņā to, kā Dominiks Kalpepers uzrunāja viesmīļus ar “draudziņ”; Nina acīmredzot bija gribējusi atstāt iespaidu uz Niķu un varbūt arī demonstrēt Straikam, ka lieliski prot sarunāties ar proletariātu. (Straika bijusī līgava Šarlote nekad nemainīja leksiku vai izrunu, lai vai kur atrastos. Un viņai nebija patikuši Straika draugi.)

“O, man ārkārtīgi patīk Maikls Fenkorts,” Margarita teica. “"Tukšuma nams” ir viens no maniem mīļākajiem romāniem. Es dievinu krievus, un Fenkortam piemīt kaut kas tāds, kas atsauc atmiņā Dostojevski…”

Straiks nojauta: Lūsija ir pateikusi Margaritai, ka viņš studējis Oksfordā un ir dikti gudrs. Kaut jel šī Margarita atrastos tūkstoš jūdžu attālumā, un kaut jel Lūsija mazliet labāk saprastu savu brāli!

“Fenkortam nepadodas sieviešu tēli," nievīgi sacīja Nina. “Viņš cenšas, bet nekas nesanāk. Viņa sievietes sastāv no vienām vienīgām emocijām, pupiem un tamponiem.”

Niks, pēkšņi izdzirdot negaidītos “pupus”, iesprauslāja savā vīna glāzē; Straiks sāka smieties par to, ka smejas Niks; ilsa ķiķinādama aizrādīja: "Dieva dēļ, jums abiem ir trīsdesmit seši gadi!”

"Bet es uzskatu, ka viņš ir brīnišķīgs,” Margarita bez mazākās smaida ēnas palika pie sava. Viņai bija atņemts potenciālais partneris, kaut arī vienkājains un ar lieko svaru, bet Maiklu Fenkortu viņa netaisījās atdot. “Un viņš ir neticami pievilcīgs. Sarežģīts un gudrs uz tādiem es iekrītu vienmēr,” viņa ar nopūtu sacīja Lūsijai, acīmredzot runādama par kādām pagātnes drāmām.

"Bet viņam ir pārmērīgi liela galva,” iebilda Nina, bezbēdīgi pārvilkdama svītru savai vakardienas sajūsmai par Fenkortu, “un viņš ir fenomenāli augstprātīgs.”

“Mani vienmēr ir aizkustinājis tas, ko viņš izdarīja tā jaunā amerikāņu rakstnieka labā,” Margarita teica, kamēr Lūsija novāca uzkodu šķīvjus un ar mājienu aicināja Gregu palīdzēt virtuvē. “Fenkorts taču pabeidza romānu viņa vietā… nu, tas jaunais romānu rakstnieks, kurš nomira no AIDS, kāds bija viņa…?”

“Džo Norts,” Nina sacīja.

“Brīnums, ka šovakar tu vispār gribēji kaut kur iet,” Niks klusi teica Straikam. “Pēc tā, kas notika pēcpusdienā.”

Niks diemžēl bija Spurs līdzjutējs.

Gregs, atnesis no virtuves jērgaļas cepeti un dzirdējis Niķa vārdus, nekavējās tos komentēt.

“Baigā neraža, Korm, vai ne? Kad visi jau domāja, ka uzvara ir tikpat kā rokā!”

“Kas vēl nebūs!” Lūsija, celdama galdā šķīvjus ar kartupeļiem un citiem dārzeņiem, uzbārās kā skolotāja, kura sauc klasi pie kārtības. "Tikai ne par futbolu, Greg, lūdzu!”

Sarunas groži atkal nonāca Margaritas rokās.

“Jā, un iedvesmu “Tukšuma namam” Fenkorts smēlās no mājas, ko viņam bija novēlējis nelaiķis draugs. Jaunībā abi tur bija piedzīvojuši laimīgas dienas. Tas ir ārkārtīgi aizkustinoši. Patiesībā tas ir stāsts par nožēlu, zaudējumu, sagrautām ceri-bām…”

“Vispār gan Džo Norts novēlēja to māju Maiklam Fenkortam un Ouenam Kvainam kopā,” Nina stingri izlaboja. “Un abi tajā smēlās iedvesmu romānam; Maikls par savējo dabūja Bukera balvu bet Ouena romāns tika nežēlīgi nokritizēts,” Nina piebilda, pievērsusies Straikam.

“Kas ar to māju notika?” Straiks viņai jautāja, kad Lūsija sniedza viņam jērgaļas šķīvi.

“Ak, tas bija tik sen, tagad tā noteikti jau ir pārdota,” Nina atbildēja. “Viņi neparko negribētu kopīgu īpašumu, abi ienīst viens otru jau gadiem ilgi. Kopš tā laika, kad Elspeta Fenkorta izdarīja pašnāvību tās parodijas dēļ.”

“Vai tu zini, kur tā māja atrodas?"

“Tur viņa nav,” Nina pusčukstus atteica.

“Kura kur nav?” ar vāji slēptu aizkaitinājumu noprasīja Lūsija. Bija izjukuši viņas plāni attiecībā uz Straiku. Vairs nepastāvēja izredzes, ka Nina kādreiz varētu viņai iepatikties.

“Ir pazudis viens no mūsu rakstniekiem,” Nina paskaidroja. “Viņa sieva palūdza, lai Kormorans viņu atrod.”

“Veiksmīgs puisis?” jautāja Gregs.

Gregu, protams, bija nogurdinājušas sievas nebeidzamās rūpes par talantīgo, taču nabadzīgo brāli, kura bizness, par spīti lielajai darba nastai, tikpat kā nenesa augļus; taču vārds “veiksmīgs” no Grega lūpām apsvilināja Straiku kā nātre.

“Nē,” viņš noteica, “diez vai Kvainu varētu saukt par veiksmīgu.”

"Kurš ir tevi nolīdzis, Korm? Izdevējs?” Lūsija bažīgi vaicāja.

“Rakstnieka sieva,” Straiks atbildēja.

“Bet viņa taču spēs samaksāt rēķinu, vai ne?” jautāja Gregs. “Nekādas labdarības, Korm; tam ir jākļūst par tava biznesa pirmo likumu.”

“Brīnums, ka tu nepieraksti šos domugraudus,” Niks klusi teica Straikam, kamēr Lūsija piedāvāja Margaritai visus ēdienus pēc kārtas (kompensējot to, ka Margarita nevarēs vest Straiku mājās, neaizvilks pie altāra un nedzīvos divus kvartālus tālāk ar Lūsijas un Grega dāvinātu mirdzošu kafijas automātu virtuvē).

Pēc vakariņām visi iekārtojās bēšajā trīsdaļīgajā atpūtas stūrīti viesistabā, kur tika pasniegtas dāvanas un kartītes. Lūsija un Gregs uzdāvināja Straikam jaunu pulksteni. “Jo es zinu, ka vecais tev ir pagalam,” Lūsija paskaidroja. Straiks jutās aizkustināts, ka viņa to atcerējusies, un sirsnības uzplūds uz brīdi apslāpēja aizkaitinājumu par to, ka māsa piespiedusi viņu šovakar atbraukt šurp, mūždien šķendējusies par viņa privāto dzīvi un apprecējusies ar Gregu… Straiks noņēma lēto, bet praktisko pulksteni, ko bija nopircis vecā vietā, un uzlika Lūsijas dāvināto: tas bija liels un spīdīgs, ar metāla aproci, tieši tāds pats kā Gregam.

Niks un llsa uzdāvināja “to viskiju, kas tev garšo”: viena iesala Arran, kas tūdaļ spilgti atsauca atmiņā Šarloti, ar kuru kopā viņš to bija nogaršojis pirmo reizi, taču izredzes uz gremdēšanos melanholiskās atmiņās tūdaļ iznīcināja trīs pidžamās tērpti cilvēciņi, kuri pēkšņi nostājās uz sliekšņa, un garākais no tiem noprasīja:

“Vai torti jau dod?”

Straiks nekad nebija gribējis bērnus (Lūsija asi nosodīja šo attieksmi) un tikpat kā nepazina māsasdēlus, kurus redzēja reti. Vecākais un jaunākais sekoja mātei uz virtuvi, lai atnestu dzimšanas dienas torti, bet vidējais puisēns devās taisnā ceļā pie Straika un sniedza viņam pašdarinātu kartīti.

“Tas esi tu.” Džeks norādīja uz zīmējumu. “Tu saņem medaļu.”

"Tev ir medaļa?” Nina smaidot jautāja, iepletusi acis.

“Paldies, Džek,” Straiks pateicās.

“Es gribu būt karavīrs,” Džeks paziņoja.

“Tā ir tava vaina, Korm,” sacīja Gregs, un Straiks gribot negribot saklausīja viņa tonī zināmu naidīgumu. “Tu pērc viņam spēļu zaldātiņus. Un stāsti par savu šaujamo.”

“Par diviem šaujamajiem,” Džeks izlaboja tēvu. "Tev bija divi šaujamie,” viņš teica Straikam. “Bet tos vajadzēja atdot atpakaļ.” “Tev ir laba atmiņa,” Straiks uzslavēja. “Tu tālu tiksi.” Parādījās Lūsija, nesdama pašceptu torti, rotātu ar trīsdesmit sešām degošām svecītēm un ar kādām tūkstoš krāsainām Smārdes ripiņām. Kad Gregs izslēdza gaismu un visi sāka dziedāt, Straiks sajuta gandrīz nepārvaramu tieksmi mukt prom. Viņš nolēma pirmajā izdevīgajā brīdī izlavīties no viesistabas un izsaukt taksometru, bet pagaidām savilka lūpas smaidā un nopūta svecītes, vairīdamies no netālu sēdošās Margaritas skatiena, kas svilināja viņu kaitinoši un nekautrīgi. Tā taču nebija Straika vaina, ka draugi un radi, gribēdami tikai labu, piespieda viņu tēlot pamestu sieviešu drosmīgo mierinātāju.

Iebēdzis lejasstāva vannas istabā, Straiks izsauca taksometru un pēc pusstundas ar pienācīgu nožēlu paziņoja, ka abiem ar Ņinu jābrauc prom, jo viņam nākamajā rītā agri jāceļas.

Visi trokšņaini izgāja hallē, kur Straiks veikli izvairījās no Margaritas, kura centās noskūpstīt viņu uz lūpām. Māsasdēli, satrakojušies un saēdušies saldo torti, cēla jandāliņu, Gregs palīdzēja Ņinai uzvilkt mēteli, un Niks pačukstēja Straikam: “Nezināju, ka tev patīk miniatūras sievietes.”

"Nepatīk jau,” Straiks klusi atteica. "Bet vakar viņa manis labad pastrādāja zādzību.”

“Ak tā? Nu tad tavā vietā es izrādītu pateicību, ļaudams viņai būt virspusē,” Niks sacīja. “Citādi tu tak nospiedīsi viņu kā kukainīti.”

16

…lai mūsu vakariņas nav jēlas, jo asiņu jums pietiks, vēders būs pilns.

Tomass Dekers un Tomass Midltons, “Godīgā palaistuve”

Pamodies nākamajā ritā, Straiks uzreiz apjēdza, ka neguļ savā gultā. Šī bija pārāk ērta, palagi pārāk gludi; dienas gaisma apspīdēja segu no nepareizās puses, un lietus lāšu bungošanu pa rūtīm apslāpēja aizvilkti aizkari. Viņš uzslējās sēdus, pārlaida acis Ninas guļamistabai, ko iepriekšējā vakarā tikai īsu mirkli bija redzējis lampas gaismā, un spogulī sev pretim ieraudzīja savu kailo rumpi; tumšo matiņu biezoknis uz krūtīm izskatījās kā melns traips uz gaišzilās sienas fona.

Ninas te nebija, taču Straiks juta kafijas smaržu. Kā jau viņš bija paredzējis, gultā viņa bija uzvedusies dedzīgi un enerģiski, kliedējot vieglo grūtsirdību, kas pavadīja Straiku kopš dzimšanas dienas svinībām. Tomēr tagad viņš jau prātoja, cik drīz izdosies tikt projām. Vilcinādamies ilgāk, viņš dotu cerības, ko nebija gatavs piepildīt.

Kājas protēze bija pieslieta pie sienas blakus gultai. Grasīdamies līst laukā no gultas un paņemt protēzi, Straiks spēji parāvās atpakaļ, jo atvērās guļamistabas durvis un ienāca Nina, pilnībā apģērbusies, ar mikliem matiem, padusē pasitusi avīzes, vienā rokā turēdama divas kafijas krūzītes, bet otrā šķīvi ar kruasāniem.

“Biju izskrējusi ārā,” viņa aizelsusies sacīja. "Ak Dievs, cik tur ir auksti! Patausti manu degunu, es esmu nosalusi!”

“Nevajadzēja jau.” Straiks norādīja uz kruasāniem.

“Esmu izsalkusi kā vilks, un tepat blakus ir pasakaina maiznīca. Paskaties, re News of the World Dominika lielā ekskluzīvā intervija!”

Fotogrāfijā pirmās lapas vidū bija redzams kaunā kritušais pērs, kura slepenos kontus Straiks bija izpaudis Kalpeperam; šo portretu apjoza bildes ar divām pēra mīļākajām un ar vienu no Kaimanu salu dokumentiem, ko Straiks bija izdīcis no pēra privātsekretāres. LORDS PĀRĶERS IR PĀRĶERTS! auroja virsraksts. Straiks paņēma no Ninas avīzi un pārlaida acis tekstam. Kalpepers bija turējis vārdu: piekrāptā sekretāre nekur netika pieminēta.

Nina sēdēja uz gultas Straikam blakus, lasīja kopā ar viņu un, nedaudz uzjautrināta, ik pa brīdim izteica pa piezīmei: "Ak Dievs, nu kā tā drīkst, tu tikai paskaties uz viņu,” un: “Fū, cik pretīgi!”

“Kalpeperam tas nenāks par ļaunu,” Straiks secināja un salocīja avīzi, kad abi bija beiguši lasīt. Skatienu piesaistīja datums pirmās lapas augšmalā: 21. novembris. Viņa bijušās līgavas dzimšanas diena.

Maza, sāpīga iesmelgšanās zem saules pinuma un pēkšņs spilgtu, negribētu atmiņu uzplūds… pirms gada, gandrīz precīzi šajā pašā stundā, viņš bija pamodies blakus Šarlotei Holand-parka avēnijā. Atmiņā atausa Šarlotes garie melnie mati, platās zaļganbrūnās acis, augums, kuram līdzīgu viņš neredzēs vairs nekad, nekad viņam vairs nebūs ļauts tādam pieskarties… Tajā rītā viņi jutās laimīgi: gulta bija glābšanas plosts, kas šūpojās nemitīgo nepatikšanu sabangotajā jūrā. Straiks bija uzdāvinājis Šarlotei rokassprādzi, kuras iegādei (viņa to nezināja) bija vajadzējis paņemt kredītu uz šaušalīgiem procentiem… un pēc divām dienām, viņa paša dzimšanas dienā, Šarlote bija uzdāvinājusi viņam itāļu uzvalku, abi bija devušies vakariņās un pat izraudzījušies datumu, kad beidzot apprecēsies sešpadsmit gadus pēc iepazīšanās…

Taču datuma izraudzīšanās kļuva par sākumu jaunai un briesmīgai fāzei viņu attiecībās, it kā būtu izjaukusi bīstamo līdzsvaru, kurā abi bija pieraduši dzīvot. Šarlote kļuva arvien neaprēķināmāka, arvien untumaināka. Strīdi un skandāli, saplēsts porcelāns, pārmetumi Straikam par neuzticību (tagad Straiks domāja, ka tolaik viņa pati ir slepus tikusies ar vīrieti, ar kuru tagad saderinājusies)… abi bija karojuši gandrīz četrus mēnešus, līdz pēdējā rupju pārmetumu un niknuma eksplozija pielika punktu uz visiem laikiem.

Nočabēja kokvilnas audums: Straiks pacēla acis, gandrīz vai pārsteigts, ka joprojām atrodas Ninas guļamistabā. Viņa posās vilkt nost krekliņu, lai atgrieztos gultā pie Straika.

“Es nevaru palikt,” viņš sacīja, atkal sniegdamies pēc protēzes.

“Kāpēc ne?” Nina jautāja, sakrustojusi rokas pār krūtīm un satvērusi krekliņa apakšmalu. “Liecies mierā ir taču svētdiena!”

“Man jāstrādā,” viņš meloja. “Detektīvam darbs ir ari svētdienās.”

“Skaidrs.” Nina centās pateikt to lietišķi, tomēr izskatījās vīlusies.

Straiks dzēra kafiju, uzturēdams možu, taču bezpersonisku sarunu. Nina noskatījās, kā viņš piesprādzē protēzi un dodas uz vannas istabu. Kad viņš atgriezās, lai apģērbtos, Nina bija saritinājusies atzveltni un ēda kruasānu, izskatīdamās drusku bēdīga.

“Tu tiešām nezini, kur atrodas tā māja? Tā, ko mantoja Kvains un Fenkorts?” viņš jautāja, vilkdams kājās bikses.

“Kas?” Nina atmodās kā no miega. “Ā… ak kungs, tu taču netaisies meklēt to māju? Es tak tev teicu, tā ir pārdota jau pirms nez cik gadiem!”

“Vajadzēs pajautāt Kvaina sievai,” Straiks noteica.

Viņš apsolīja piezvanīt tik ņiprā tonī, lai Nina saprastu, ka tie ir tukši vārdi, pateikti pieklājības pēc, un atstāja māju, zināmā mērā juzdamies pateicīgs, bet ne vainīgs.

Lietus lāses atkal kapāja seju un rokas, kamēr Straiks pa nepazīstamo ielu gāja uz metrostaciju. Maiznīcai, kur Nina nupat bija pirkusi kruasānus, logā jau mirkšķināja Ziemassvētku spuldzīšu virtene. Pār lietus lāšu izraibināto rūti pārslīdēja Straika lielais, sakumpušais atspulgs, vienā nosalušā dūrē turēdams plastikāta maisiņu, ko izpalīdzīgi bija iedevusi Lūsija, lai būtu kur salikt apsveikuma kartītes, dzimšanas dienas viskiju un kārbiņu ar jauno, spīdīgo pulksteni.

Straika domas neapturami atgriezās pie Šarlotes: trīsdesmit sešu gadu vecumā izskatīdamās kā divdesmit piecus gadus veca, viņa šodien svinēja dzimšanas dienu kopā ar savu jauno līgavaini. Varbūt kā dāvanu ir saņēmusi briljantus, Straiks nodomāja; viņa allaž bija apgalvojusi, ka tādas lietas viņai esot vienaldzīgas, taču viss spožums, ko viņš nespēja Šarlotei dot, niknos strīdos dažreiz tika nežēlīgi iemests viņam sejā…

Veiksmīgs puisis? Gregs bija jautājis par Ouenu Kvainu, ar to domādams: “Vai viņam ir liela mašīna? Lepna māja? Trekns konts bankā?”

Straiks pagāja garām Beatles Coffee Shop, kur no durvīm uz viņu noraudzījās Lieliskā četrinieka melnbaltās galvas, un iegāja stacijā, kur bija samērā silti. Negribējās pavadīt svētdienu vienatnē savos Denmarkstrītas bēniņos. Šarlotes Kempbelas dzimšanas dienas priekšvakarā gribējās būt aizņemtam.

Viņš apstājās, paņēma mobilo un piezvanīja Leonorai Kvainai.

“Hallo?” viņa strupi atsaucās.

“Sveiki, Leonora, te Kormorans Straiks…”

“Vai esat atradis Ouenu?” viņa noprasīja.

“Diemžēl ne. Zvanu tāpēc, ka nupat dabūju zināt kāds draugs esot novēlējis jūsu vīram māju.”

“Kādu māju?”

Leonora izklausījās nogurusi un aizkaitināta. Straiks atcerējās daudzos naudīgos vīrus, ar kuriem bija saskāries izmeklēšanā un kuri slēpa no sievām savus vecpuiša dzīvoklīšus, un jautāja sev, vai tagad nav izpaudis kaut ko tādu, ko Kvains slēpis no ģimenes.

“Vai tas neatbilst patiesībai? Vai rakstnieks Džo Norts netika novēlējis divās vienādās daļās…”

“Ak tā māja,” Leonora teica. “Talgartroudā, jā. Bet tas bija pirms kādiem trīsdesmit gadiem. Kam jums tas jāzina?”

"Māja ir pārdota, vai ne?”

“Nē,” viņa nīgri attrauca, “jo tas draņķis Fenkorts neļāva mums to pārdot. Aiz tīrās ļaunprātības, jo pats tur nekad nedzīvo. Māja stāv tukša, nevienam nevajadzīga un pūst kopā.” Straiks atbalstījās pret sienu pie biļešu automātiem un raudzījās apaļajos griestos, nostiprinātos ar spraišļiem, kas atgādināja zirnekļa tīklu. Jau nez kuru reizi viņš sev sacīja: redzi nu, kas notiek, kad, būdams pārguris, uzņemies jaunu darbu. Būtu taču vajadzējis pajautāt, vai viņiem pieder vēl kādi citi nekustamie īpašumi. Būtu vajadzējis pārbaudīt.

“Misis Kvaina, vai tur kāds ir meklējis jūsu vīru?”

Leonora zobgalīgi iesmējās.

“Ouens taču nedotos uz turieni'.” viņa iesaucās tādā tonī, it kā Straiks būtu izteicis pieņēmumu, ka viņas vīrs atrodas Bakin-gemas pilī. “Viņš ienīst to māju un neiet tai ne tuvumā! Man liekas, tur pat nav mēbeļu, vispār nav nekā.”

“Vai jums ir atslēga?”

“Nezinu. Bet Ouens nemūžam nedotos uz turieni! Gadiem ilgi nav gājis tai mājai ne tuvumā. Kurš gan gribētu dzīvot tik baisā graustā, vecā un tukšā!”

“Ja jūs varētu pameklēt atslēgu…”

“Es tak nevaru skriet uz Talgartroudu, man jāpieskata Orlando!” viņa paziņoja, kā jau varēja paredzēt. “Bet es jums saku viņš nemūžam…”

“Man ir priekšlikums,” Straiks teica. "Es paņemšu no jums atslēgu, ja varēsiet to atrast, aizbraukšu un pārbaudīšu to māju. Lai būtu drošs, ka tiešām esam meklējuši visur.”

“Jā, bet… ir svētdiena,” viņa pārsteigta sacīja.

"Zinu. Vai jūs varētu pameklēt atslēgu?”

“Nu labi,” pēc īsas pauzes viņa piekrita. Un pēdējo reizi iebilda: “Taču Ouena tur nebūs!”

Straiks iekāpa metrovilcienā, ar vienu pārsēšanos aizbrauca līdz Vestbornparkam un, uzslējis apkakli, lai kaut cik pasargātos no ledainajām lietus šaltīm, gāja uz adresi, ko Leonora pirmajā tikšanās reizē bija uzšņāpusi uz lapiņas.

Tas bija vēl viens no tiem savādajiem Londonas nostūriem, kur miljonāri dzīvo akmens sviediena attālumā no strādnieku šķiras ģimenēm, kas tur mitinās jau gadus četrdesmit vai ilgāk. Lietainā ainava veidoja savdabīgu diorāmu: elegantas dzīvojamās augstceltnes aiz klusām, neizteiksmīgām rindu mājām, jaunā greznība un vecā omulība.

Kvainu ģimenes māja atradās Sazernrovā klusā, nomaļā ielā ar mūra mājiņām, netālu no paba ar balsinātām ārsienām un ar nosaukumu “Vēsais eskimoss” Straiks, nosalis un izmircis, garāmejot paskatījās augšup uz izkārtni; tur bija attēlots līksms inuīts, kurš sēdēja pie āliņģa, pagriezis muguru saullēktam.

Kvainu mājas durvis bija dūņu zaļā krāsā, kas vietumis lobījās nost. Noplukusi bija visa fasāde, ieskaitot arī vārtiņus, kas karājās vienā eņģē. Ne velti Kvains iecienījis ērtas viesnīcu istabas, nodomāja Straiks un nospieda zvana pogu. Viņa vērtējums par pazudušo rakstnieku nu bija pasliktinājies vēl vairāk.

“Ātri gan,” viņu nīgri sagaidīja Leonora, atvērusi durvis. “Nāciet iekšā.”

Straiks sekoja viņai pa tumšu, šauru gaiteni. Pavērtas durvis pa kreisi acīmredzot veda Ouena Kvaina darbistabā. Tā izskatījās nekārtīga un netīra. Atvilktnes atvērtas, uz rakstāmgalda greizi nolikta veca rakstāmmašīna. Straiks iztēlojās, kā Kvains nikni rauj no tās ārā lapas, pārskaities uz Elizabeti Taselu.

“Vai izdevās atrast atslēgu?” viņš jautāja Leonorai, kad gaiteņa galā abi iegāja tumšā, sasmakušā virtuvē. Visas ierīces izskatījās vismaz trīsdesmit gadus vecas. Straikam šķita, ka tieši tāda pati tumšbrūna mikroviļņu krāsns piederējusi viņa tantei Džounai astoņdesmitajos gados.

“Es atradu šīs.” Leonora norādīja uz duci atslēgu, nomestu uz virtuves galda. "Nezinu, vai kāda no tām ir īstā.”

Atslēgām nebija breloka, un viena bija tik milzīga, ka varēja derēt vienīgi baznīcas durvīm.

“Kurš numurs Talgartroudā tas ir?” Straiks jautāja.

“Simt septiņdesmit deviņi.”

“Kad jūs tur bijāt pēdējo reizi?”

“Es? Es nekad neesmu tur bijusi," viņa neviltoti vienaldzīgi atbildēja. “Mani tas neinteresēja. Un tā bija gatavā muļķība.”

“Kas?”

“Atstāt to māju viņiem.” Redzēdama neizteikto pieklājīgo jautājumu Straika sejā, viņa nepacietīgi piebilda: “Nu taču ka tas Džo Norts novēlēja māju Ouenam un Maiklam Fenkortam. Lai abi tur rakstot. Bet viņi nekad nav to izmantojuši. Bezjēdzīgi.”

“Un jūs neesat tur bijusi?”

“Nē. Māju viņi dabūja ap to laiku, kad man piedzima Orlando. Mani tas neinteresēja,” viņa atkārtoja.

“Orlando piedzima tolaik?” Straiks pārsteigts jautāja. Viņš bija miglaini iztēlojies Orlando kā hiperaktīvu desmitgadnieci.

“Jā, astoņdesmit sestajā gadā,” Leonora atbildēja. “Bet viņa ir invalīde.”

“Ak tā. Skaidrs."

“Patlaban sēd augšstāvā, uzmetusi lūpu, jo man nācās viņu sabārt,” Leonora paskaidroja pēkšņā runīguma uzplūdā. “Viņa čiepj mantas. Zina, ka tas ir slikti, bet čiepj vienalga. Pieķēru viņu velkam laukā maku no kaimiņu Ednas somas, kad Edna vakar bija ienākusi ciemos. Tas nebija naudas dēļ,” Leonora steigšus piebilda, it kā Straiks būtu ko pārmetis. “Viņai vienkārši patika krāsa. Edna saprot, jo pazīst Orlando, bet ne jau visi to saprastu. Es viņai saku, ka tas ir slikti. Viņa zina, ka tas ir slikti.”

“Vai drīkstu paņemt līdzi atslēgas un izmēģināt?” Straiks jautāja, sarausdams tās saujā.

“Ja jau gribat,” Leonora atteica un kareivīgi piemetināja: “Bet viņa tur nebūs.”

Straiks noglabāja guvumu kabatā, atteicās no Leonoras novēlotā piedāvājuma iedzert tēju vai kafiju un atkal izgāja aukstajā lietū.

Viņš devās uz Vestbornparka metrostaciju, no kurienes līdz Talgartroudai bija īss ceļš ar minimālu pārsēšanos skaitu, un juta, ka ir sācis pieklibot stiprāk. Steigdamies drīzāk tikt prom no Ninas dzīvokļa, viņš nebija gana rūpīgi piesprādzējis protēzi un lietojis ādas aizsargziedi.

Pirms astoņiem mēnešiem viņš bija piedzīvojis smagu kritienu uz kāpnēm (un tajā pašā vakarā piedevām ar nazi ievainots delmā). Ārsts, drīz pēc tam izmeklējis viņu, paskaidroja, ka esot savainotas ceļa locītavas mediālās saites protežētajā kājā par laimi, ne bezcerīgi -, un ieteica ledu, atpūtu un padziļinātus izmeklējumus. Taču Straiks nevarēja atļauties atpūtu un negribēja jaunus izmeklējumus, tāpēc vienkārši apsaitēja celi un mēģināja paturēt prātā, ka sēžot kāja ir jāatbalsta uz kāda paaugstinājuma. Sāpes pamazām pārgāja, taču, ja viņš bija daudz staigājis, celis atkal sāka pulsēt un tūkt.

Iela, pa kuru Straiks gāja, tagad nogriezās pa labi. Viņam aiz muguras soļoja garš, tievs, sakumpis stāvs ar noliektu galvu, redzama bija tikai melnā kapuce.

Protams, visprātlgāk būtu doties mājās un atpūtināt celi. Svētdienā nudien nebija nekādas nepieciešamības lietus laikā klejot pa Londonu.

Viņa tur nebūs, Straika galvā skanēja Leonoras vārdi.

Taču alternatīva bija atgriezties Denmarkstrītā, klausīties, kā lietus bungo pa šķirbaino mansarda logu blakus viņa gultai, un apzināties, ka pārāk tuvu, kāpņu laukumiņā, stāv kastes, kurās glabājas fotoalbumi, pilni ar Šarloti….

Tad jau labāk kustēties, strādāt, domāt par citu cilvēku problēmām…

Miegdams acis lietū, Straiks paskatījās augšup uz namu fasādēm un ar perifēro redzi vēroja tumšo figūru, kas gāja viņam pa pēdām kādu divdesmit metru atstatumā. Mētelis tai bija plats un bezveidīgs, tomēr pēc īsajiem, žiglajiem soļiem viņš sprieda, ka sekotāja ir sieviete.

Nu Straiks pamanīja kaut ko dīvainu un nedabisku viņas gaitā. Nebija ne vēsts no gremdēšanās sevī, kāda piemīt vientulīgam cilvēkam, kurš devies pastaigāties aukstā, slapjā dienā. Galva nebija pieliekta, lai sargātos no lietus, un solis nebija raits un vienmērīgs kā tad, ja viņa vienkārši dotos uz kādu noteiktu mērķi. Viņa tikko manāmi bet Straikam skaidri saredzami -mainīja ātrumu; ik pēc dažiem soļiem seja iznira saltajā lietū un vējā, tad atkal nozuda kapuces ēnā. Viņa neizlaida Straiku no acīm.

Ko Leonora bija teikusi pirmajā tikšanās reizē?

Man šķiet, ka mani izseko. Gara, melnīgsnēja meitene ar sakumpušiem pleciem.

Izmēģinājuma labad Straiks tikko manāmi paātrināja un atkal palēnināja gaitu. Atstatums starp abiem palika nemainīgs; sievietes seja kā bāli sārts plankums tagad parādījās biežāk, uzmanīgi novērojot Straiku.

Viņai trūka izsekošanas pieredzes. Straiks, lietpratējs šajā jomā, būtu gājis pa ietvi pretējā ielas pusē, izliktos runājam pa mobilo telefonu un cītīgi slēptu savu īpašo interesi par objektu…

Izklaides pēc viņš notēloja, ka pēkšņi sastomās, it kā šaubītos, vai izraudzītais virziens ir pareizs. Tumšā figūra to nebija gaidījusi un sastinga uz vietas kā pārakmeņojusies. Straiks nesteidzīgi devās tālāk un pēc pāris sekundēm izdzirda soļus uz mitrās ietves sev aizmugurē. Viņa savā dumjībā pat neaptvēra, ka ir pamanīta.

Gabaliņu tālāk parādījās Vestbornparka stacija gara, zema, dzeltena mūra ēka. Viņš nolēma tur nostāties aci pret aci ar svešinieci, pajautāt, cik pulkstenis, un kārtīgi nopētīt viņas seju.

Iegājis stacijā, Straiks žigli nostājās sānis no ieejas un nemanāms sāka gaidīt.

Pēc kādām trīsdesmit sekundēm viņš ieraudzīja garo, tumšo figūru, kas, sabāzusi rokas kabatās, mirdzošajā lietū skrēja uz ieeju; viņa baidījās, ka būs nokavējusi un Straiks jau būs iekāpis vilcienā.

Viņš spēra ātru, drošu soli uz ieejas durvīm, lai tur sastaptos ar svešinieci taču protēze paslīdēja uz slapjās flīžu grīdas.

“Velns!”

Straiks necienīgā pusšpagatā gāzās zemē; garajās sekundēs kā palēninātā filmā krizdams uz netīrās, mitrās grīdas un sāpīgi piezemēdamies uz maisiņā ieliktās viskija pudeles, viņš redzēja, ka svešinieces siluets sastingst ieejas durvīs un viņa tūdaļ nozūd kā izbiedēta stirna.

"Maucība!” viņš nosēca, garšļaukus gulēdams uz slapjajām flīzēm, kamēr uz viņu blenza ļaudis pie biļešu automātiem. Krītot viņš atkal bija samežģījis kāju; sajūta bija tāda, it kā būtu pārrauta saite; celis, iepriekš tikai smeldzis, tagad brēca sāpēs. Iekšēji nolādēdams slikti uzslaucītas grīdas un tizlas potīšu protēzes, Straiks pūlējās uzsvempties kājās. Neviens neriskēja viņam tuvoties. Visi noteikti domāja, ka viņš ir piedzēries jo Niķa un Ilsas viskijs bija izvēlies no maisiņa un grabēdams aizripoja pa grīdu.

Pēdīgi kāds Londonas metro darbinieks palīdzēja viņam piecelties, murminādams, ka esot taču izlikta brīdinājuma zīme par slidenām grīdām; vai kungs neesot to pamanījis, vai tā neesot labi saredzama? Viņš sniedza Straikam viskija pudeli. Straiks pazemots noņurdēja pateicības vārdus un kliboja uz turniketu, negribēdams neko citu kā tikai paslēpties no daudzajiem ziņkārīgajiem acu pāriem.

Beidzot iekāpis dienvidu virziena vilcienā, viņš izstiepa cietušo kāju un aptaustīja celi, cik nu tas bija iespējams caur bikšu staru. Celis bija sāpīgs un jutīgs tieši tāpat kā pēc kritiena pa kāpnēm pavasari. Tagad jau ne pa jokam pārskaities uz meiču, kura bija viņam sekojusi, viņš mēģināja apjēgt notikušo.

Kurā brīdi viņa bija parādījusies aizmugurē? Vai bija novērojusi Kvainu māju un redzējusi, ka Straiks tur ieiet? Varbūt (neglaimojoša iespēja) bija noturējusi Straiku par Ouenu Kvainu? Vismaz Ketrina Kenta bija šādi kļūdījusies īsu mirkli, tumsā…

Dažas minūtes pirms Hamersmitas, kur bija jāpārsēžas, Straiks piecēlās, lai paspētu sagatavoties, iespējams, riskantai izkāpšanai no vilciena. Sasniedzis Baronskortu, viņš jau kliboja stipri un nožēloja, ka nav spieķa, uz kā atspiesties. Viņš devās laukā no stacijas vestibila, izlikta ar zaļām Viktorijas laika (lizēm, un piesardzīgi spēra soļus uz netīrās grīdas, nopēdo-tas ar slapjām kājām. Tūdaļ atkal bija jāiziet nerimtīgajā lietū, pametot šo mazo, burvīgo staciju ar jūgendstila uzrakstiem un akmens frontoniem, un jādodas tālāk pa divjoslu ielu, kur dārdēja satiksme.

Viņš uzelpoja un nopriecājās, sapratis, ka ir izgājis tieši tajā Talgartroudas posmā, kur atrodas meklētā māja.

Lai gan Londona bija pilna ar tamlīdzīgām arhitektūras anomālijām, Straiks vēl nekad nebija redzējis namus, kas tik krasi kontrastētu ar apkārtni. Vecās mājas tumšsarkani mūra relikti no stabilākiem un radošākiem laikiem virknējās akurātā rindā, bet gar tām abos virzienos ar nežēlīgu rūkoņu traucās automašīnas, jo šī iela bija galvenā transporta artērija, kas veda uz Londonu no rietumiem.

Daudzās no šim greznajām vēlīnā Viktorijas laika ēkām bija iekārtotas mākslinieku darbnīcas; lejasstāvu logu vitrāžas sargāja kalti režģi, bet lielie arku logi augšstāvos, ziemeļu pusē, izskatījās kā fragmenti no zudušās Kristāla pils. Lai gan izmircis, nosalis un sāpju mocīts, Straiks tomēr uz mirkli apstājās, lai paskatītos uz 179. numuru, apbrīnojot tā savdabīgo arhitektūru un prātojot, cik gan Kvaini nopelnītu, ja Fenkorts kādreiz pārdomātu un piekristu pārdot šo māju.

Viņš smagi uzkāpa pa baltajiem lieveņa pakāpieniem. Ārdurvis no lietus pasargāja mūra markīze, krāšņi rotāta ar akmenī kaltām ziedu vītnēm, spirālēm un medaljoniem. Straiks ar aukstiem, nejutīgiem pirkstiem citu pēc citas ņēma no kabatas atslēgas.

Ceturtā, ko viņš izmēģināja, gludi ieslīdēja slēdzenē un pagriezās tik viegli, it kā būtu lietota gadiem ilgi. Kluss klikšķis -un durvis atvērās. Viņš pārkāpa pār slieksni un aizvēra durvis sev aiz muguras.

Šoks kā pliķis sejā, kā uz galvas izgāzts ūdens spainis. Straiks sagramstīja mēteļa apkakli un pavilka to augšup, aizsegdams muti un degunu. Viņš bija gaidījis, ka šeit odīs tikai pēc putekļiem un vecas koksnes, taču degunā un rīklē cirtās kaut kas ass un ķīmisks.

Viņš automātiski pasniedzās pēc elektrības slēdža pie sienas, un telpa tūdaļ pielija ar gaismu no divām kailām spuldzēm, kas karājās pie griestiem. Šaurā, tukšā gaiteņa sienas bija apšūtas ar koka paneļiem medus krāsā. Apmēram ap gaiteņa vidu uz divām vītām koka kolonnām balstījās arka. Pirmajā acu uzmetienā te izskatījās mierpilni, skaisti un harmoniski.

Taču Straiks, piemiedzis acis, pamazām saskatīja uz koksnes lielus, apsvilumiem līdzīgus plankumus. Tātad šeit bija pastrādāts tīšs vandalisms, visapkārt izlaistot kodīgu, smirdīgu šķidrumu, kura dēļ nekustīgais, putekļu pilnais gaiss burtiski cirtās acīs. Šis šķidrums bija noēdis lakojumu no vecajiem grīdas dēļiem un patinu no koka pakāpieniem, tas bija izšļakstīts pat uz sienām, tāpēc krāsotajā apmetumā vīdēja lieli, izbalējuši lāsumi.

Brīdi elpojis caur biezo vilnas apkakli, Straiks aptvēra, ka neapdzīvotā mājā nevar būt tik silti. Apkure bija ieslēgta uz pilnu jaudu, tāpēc sīvā ķimikāliju smaka bija stiprāka nekā tad, ja būtu izvēdinājusies aukstā gaisā.

Zem kājām nočabēja papīri. Paskatījies lejup, Straiks ieraudzīja lēveni ēdienu piegādes reklāmlapiņu un aploksni, adresētu lEMĪrNlEKAM/PĀ^VALDNlEKAM. Viņš to pacēla. Tā bija īsa, pikta, ar roku rakstīta vēstule no kaimiņa, kurš sūdzējās par nelāgo smaku.

Nometis vēstuli atpakaļ uz kājslauķa, Straiks iegāja gaitenī, vērodams plankumus uz visām virsmām, kas bija aplietas ar ķīmisko šķīdumu. Pa kreisi bija durvis; viņš tās atvēra. Istaba bija tumša un tukša; tā nebija cietusi no balinātājam līdzīgās vielas. Pirmajā stāvā vēl atradās tikai noplukusi virtuve bez mēbelēm. Ķimikāliju plūdi nebija to saudzējuši; apliets bija pat sakaltis puskukulītis maizes pie izlietnes.

Straiks devās augšup pa kāpnēm. Kāds te bija kāpis augšup vai lejup, no ietilpīga trauka laistīdams kodīgo vielu un apšļakstīdams visu, pat kāpņu laukumiņa palodzi, kam krāsas slānis bija uzpūties un saplaisājis.

Otrajā stāvā Straiks apstājās. Pat caur mēteļa biezo vilnas drānu viņš saoda kaut ko citu, ko nespēja apslāpēt asā industriālā ķimikālija. Tā bija salkanā, šķebīgā trūdošas miesas smaka.

Straiks nemēģināja atvērt nevienas no otrā stāva durvīm. Nesdams plastikāta maisiņu, kurā muļķīgi šūpojās dzimšanas dienas viskijs, viņš lēni sekoja skābes laistītāja pēdās augšup pa nākamo kāpņu posmu; laka uz pakāpieniem bija izšķīdusi, vas-kainais spīdums nosvilināts nost arī no kokgriezumiem rotātajām margām.

Līķa smaka pastiprinājās ar katru pakāpienu. Straikam tas atsauca atmiņā tos laikus, kad Bosnijā viņi bija dūruši zemē garas nūjas, vilkuši tās laukā un apostījuši to smailos galus, jo tas bija vienīgais drošais veids, kā atrast masu kapus. Vēl ciešāk piespiedis apkakli pie mutes, viņš sasniedza augšējo stāvu un studiju, kur nemainīgajā ziemeļu gaismā reiz bija strādājis kāds Viktorijas laika gleznotājs.

Uz sliekšņa Straiks vilcinājās tikai īsu mirkli, lai pār kailo roku pārvilktu krekla piedurkni un neatstātu pirkstu nospiedumus uz koka durvīm, atgrūžot tās vaļā. Vāra eņģu iečīkstēšanās, klusums, pēc tam juceklīga mušu sicoņa.

Viņš bija gaidījis, ka ieraudzīs nāvi, bet ne tādu.

Uz grīdas gulēja līķis sasiets, smirdošs un pūstošs, tukšs un izķidāts, līdzīgs kautķermenim, kam vieta skārni uz āķa. Taču tas, kas izskatījās pēc cūkas liemeņa, bija ieģērbts cilvēka drēbēs.

Zem augstajām, izliektajām griestu sijām pār līķi lija gaisma no milzīgā romānikas stila loga, un, kaut gan šī bija privātmāja un aiz rūtīm nedzirdami plūda satiksmes straume, Straiks tomēr jutās tā, it kā vemstītos baznīcā, kur kļuvis par liecinieku rituālai slepkavībai, svētuma apgānīšanas aktam.

Ap trūdošo līķi kā ap gigantisku cepeti bija izvietoti septiņi šķīvji un septiņi galda piederumu komplekti. Rumpis bija uzšķērsts no rīkles līdz iegurnim, un Straiks bija gana garš, lai pat no sliekšņa saskatītu melno, tukšo dobumu. Iekšas bija pazudušas, it kā būtu apēstas. Skābe bija apsvilinājusi audumu un miesu uz visa ķermeņa, pastiprinot baismīgo iespaidu, ka tas ir izcepts un likts dzīru galdā. Apdegušais, pūstošais līķis vietumis spīdēja, gandrīz vai izskatīdamies šķidrs. Sairšanu veicināja četri šņācoši sildītāji.

Vistālāk no Straika, tuvāk logam, atradās satrūdējusi seja. To viņš nopētīja, nekustoties un pūloties neelpot. Pie zoda vēl turējās dzeltējošas bārdas lēkšķe, tik tikko varēja saskatīt vienu izdegušu acs dobumu.

Straiks bija redzējis neskaitāmus līķus un sakropļojumus, taču šajā smacējošā ķimikāliju un līķa smakas sajaukumā knapi valdīja vēmienu. Pakarinājis plastikāta maisiņu sev uz delma, viņš izvilka no kabatas mobilo un nofotografēja ainu no tik daudziem leņķiem, cik vien bija iespējams, neieejot tālāk istabā. Pēc tam viņš atmuguriski izgāja no studijas, ļāva durvīm aizvērties pašām, lai gan tas nebūt nemazināja smacīgo smirdoņu, un piezvanīja uz 999.

Lēni un uzmanīgi, apņēmies nepaslidēt un nepakrist, kaut ari izmisīgi kārojās pēc svaiga, tīra, lietus izmazgāta gaisa, Straiks nokāpa lejā pa sapostītajām kāpnēm, lai uz ielas gaidītu policiju.

17

Vīns kausā tev lai smaržo kairs,

Pēc nāves nepadzersies vairs.

Džons Flečers, “Asinskārais brālis"

Tā nebija pirmā reize, kad Galvenā policijas pārvalde izsauca Straiku uz Jauno Skotlendjardu. Ari iepriekšējā reizē runa bija par liķi; tagad sēžot un gaidot pratināšanas telpā, kad sāpes celi pēc vairākām piespiedu bezdarbibas stundām bija pierimušas, Straikam ienāca prātā, ka arī toreiz viņš bija šeit ieradies pēc mīlas nakts.

Šajā telpā, kas nebija daudz lielāka par biroja rakstāmlietu skapi, Straika domas gluži kā mušas lipa pie derdzīgā, pūstošā līķa, ko viņš bija atradis mākslinieka studijā. Šausmas joprojām nebija izplēnējušas. Savas profesionālās darbības gados viņš bija redzējis līķus, kas novietoti tā, lai izskatītos, ka notikusi pašnāvība vai negadījums; bija apskatījis līķus, kam uz miesas palikušas drausmīgas pēdas no mēģinājumiem apslēpt to, cik nežēlīgi šie cilvēki spīdzināti pirms nāves; bija redzējis sakropļotus un gabalos saraustītus vīriešus, sievietes un bērnus; taču Talgartroudas 179. namā redzētais bija kaut kas pilnīgi jauns. Šis

noziegums bija teju vai orģija, rūpīgi izplānota sadistiska izrāde. Vissmagāk bija domāt par to, kādā secībā ir izlaistīts šķidrums un izķidāts līķis: vai upuris bija spīdzināts? Vai Kvains bija dzīvs vai jau miris, kad slepkava izvietoja ap viņu šķīvjus?

Lielajā, velvētajā telpā, kur gulēja Kvaina līķis, tagad noteikti mudžēja kriminālisti aizsargtērpos, ņemdami audu paraugus. Straiks nožēloja, ka neatrodas tur kopā ar viņiem. Bezdarbība pēc tāda atraduma bija nepanesama. Viņu mocīja profesionāļa skaudība. Ieradušies policisti nekavējoties bija nobīdījuši viņu malā, pārvēršot par kaut kādu stulbeni, kurš nejauši uzskrējis virsū šai ainai (un "aina”, viņš pēkšņi nodomāja, atbilda lietas būtībai ne tikai vienā ziņā vien: sasietais līķis, noguldīts gigantiskā baznīcas loga gaismā… upuris kādam dēmoniskam spēkam… septiņi šķīvji, septiņi naži un dakšiņas…)

Pratināšanas telpas matstikla logs neļāva saskatīt neko citu kā vien debesu krāsu, un tagad tās bija melnas. Straiks jau sazin cik ilgi kvernēja šajā šaurajā kambarī, bet policisti joprojām nebija uzklausījuši viņa liecību līdz galam. Bija grūti izprast, vai viņi stiepj gumiju aiz īstām aizdomām vai aiz vienkāršas ļaunprātības. Protams, bija pareizi, ka cilvēks, kurš atradis slepkavības upuri, tiek ļoti rūpīgi izvaicāts, jo tādi bieži zina vairāk, nekā grib teikt, un nereti pat zina visu. Tomēr varēja sacīt, ka Straiks, atšķetinot Lulas Lendrijas lietu, ir licis kaunā Galveno policijas pārvaldi, kas uzstājīgi bija pasludinājusi notikušo par pašnāvību. Straiks neuzskatīja par paranoju savas aizdomas pret kriminālpolicijas inspektori ar īsi apcirptiem matiem, kura nupat bija atstājusi pratināšanas telpu; viņas izturēšanās liecināja, ka viņa ir apņēmusies likt Straikam krietni pasvīst. Un viņš nedomāja arī, ka tik daudziem viņas kolēģiem ir bijis pilnīgi nepieciešams ieskatīties pa durvīm; daži tikai nopētīja viņu, bet citi izmeta zobgalīgas piezīmes.

Viņi maldījās, ja domāja, ka šādi sagādās Straikam neērtības. Viņam nekur nebija jāsteidzas, piedevām bija atnestas gluži pieklājīgas vakariņas. Ja te vēl ļautu smēķēt, viņš justos pavisam omulīgi. Inspektore, pratinājusi viņu veselu stundu, bija pateikusi, ka viņš var uzsmēķēt ārā, lietū, kopā ar pavadoni, tomēr kūtrums un ziņkārība noturēja Straiku uz vietas. Blakus bija maisiņš ar dzimšanas dienas viskiju. Viņš nodomāja: ja viņu te paturēs daudz ilgāk, pudele būs jātaisa vaļā. Uz galda bija atstāta plastmasas glāzīte ar ūdeni.

Durvis viņam aiz muguras atvērās, nošvīkstēdamas pār blīvo, pelēko paklāju.

“Mistikbob!” ierunājās kāda balss.

Istabā smaidīdams ienāca Ričards Enstiss Galvenās policijas pārvaldes un Teritoriālās armijas virsnieks -, pasitis padusē papīru žūksni. Mati viņam bija samirkuši lietū. Vienu sejas pusi izvagoja rētas, āda zem labās acs bija spriegi nostiepta. Redze Enstisam bija izglābta lauka hospitālī Kabulā, kamēr Straiks gulēja bezsamaņā un ārsti pūlējās saglabāt viņam vismaz sakropļotās kājas celi.

“Enstis!” Straiks iesaucās, satverdams policista pasniegto roku. “Kā, pie velna…?”

“Izmantoju dienesta stāvokli, čomiņ. Šo lietu es ņemšu savā pārziņā,” Enstiss atteica, apsēzdamies krēslā, ko nesen bija atstājusi īgnā kriminālpolicijas inspektore. “Zini, te tu neesi pārāk iemīļots. Tev laimējies, ka onkulis Dikijs ir par tevi galvojis.”

Enstiss vienmēr daudzināja, ka Straiks izglābis viņam dzīvību, un tas droši vien atbilda patiesībai. Viņi bija iekļuvuši apšaudē uz smilšaina Afganistānas ceļa. Straiks pats nezināja, kā bija paredzējis tuvojamies eksploziju. Puisis, kurš kopā ar mazu zēnu, varbūt savu brāli, skrēja prom no ceļmalas, tikpat labi varēja arī bēgt no lodēm. Straiks atcerējās tikai to, ka bija uzkliedzis, lai Viking šoferis bremzē, tas nebremzēja varbūt nebija sadzirdējis -, un Straiks paliecās uz priekšu, sagrāba Ens-tisu aiz krekla un ar vienu roku ierāva mašīnas aizmugurē. Ja Enstiss būtu palicis turpat, kur bijis, viņu noteikti būtu piemeklējis tāds pats liktenis kā Geriju Topliju, kurš sēdēja tieši priekšā Straikam; vēlāk atrada tikai Gerija galvu un rumpi, ko apbedīt.

“Vajag vēlreiz iziet šitam visam cauri, čomiņ,” Enstiss teica, uz galda izklādams lapas ar pratināšanas protokolu, ko droši vien bija paņēmis no inspektores.

“Iedzert drīkst?” Straiks gurdi jautāja.

Enstiss uzjautrināts noskatījās, kā Straiks izceļ no maisiņa Arran pudeli un pielej viskiju remdenajam ūdenim plastmasas glāzītē.

“Tātad: nelaiķa sieva nolīga tevi, lai tu atrastu viņas viru… ja pieņemam, ka noslepkavotais ir tas rakstnieks, tas…”

“Ouens Kvains, jā,” Straiks apstiprināja, redzēdams, ka Enstiss nevar lāgā salasīt kolēģes rokrakstu. "Viņa sieva nolīga mani pirms sešām dienām.”

“Un tobrīd viņš jau bija prom cik ilgi?”

“Desmit dienas.”

“Tomēr viņa neziņoja policijai?”

“Nē. Tā viņš rīkojās regulāri: aizlaidās prom, nevienam nepateicis, uz kurieni, un vēlāk atkal atgriezās mājās. Viņam patika dzīvot viesnīcās bez sievas.”

“Kāpēc šoreiz viņa nolīga tevi?”

“Viņai mājās ir sarežģīta situācija. Meita invalīde, trūkst naudas. Viņš palika prom ilgāk nekā parasti. Sieva nosprieda, ka viņš devies uz rakstnieku māju. Nosaukumu tai viņa nezināja, bet es pārbaudīju, un Kvaina tur nebija.”

"Es vienalga nesaprotu, kāpēc viņa vērsās pie tevis, nevis pie mums.”

“Vienreiz esot ziņojusi policijai, kad vīrs atkal nozudis, un pēc tam viņš esot ļoti dusmojies. Acīmredzot būs uzdzīvojis ar draudzeni.”

“To es pārbaudīšu.” Enstiss kaut ko pierakstīja. “Kā tev ienāca prātā braukt uz to māju?”

"Pagājušā vakarā uzzināju, ka Kvains bijis tās līdzīpašnieks.”

īsa pauze.

“Un sieva nebija to pieminējusi?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Kvains neesot varējis ciest to māju un neesot gājis tai ne tuvumā. Radās iespaids, ka sieva ir pa pusei aizmirsusi par tās eksistenci…”

“Vai tas ir ticams?” Enstiss nomurmināja, kasīdams zodu. “Ja abi ir uz tāda sēkļa?”

“Tas ir sarežģīti,” Straiks sacīja. “Otrs īpašnieks ir Maikls Fenkorts…”

“Esmu dzirdējis par viņu.”

“…un sieva apgalvo, ka Fenkorts neļaujot viņiem pārdot to māju. Fenkorts un Kvains bija uz nažiem.” Straiks iedzēra viskiju; tas sildīja rīkli un kuņģi. (Kvainam bija izņemts gan kuņģis, gan pārējie gremošanas orgāni. Kur, ellē, tas viss palicis?) “Nu, lūk, dienas vidū es devos uz turieni, un tur viņš bija vismaz viņa lielākā daļa.”

No viskija gribējās smēķēt, ka vai traks.

“Cik esmu dzirdējis, līķis esot baigā stāvokli,” Enstiss teica.

“Gribi redzēt?”

Straiks izņēma no kabatas mobilo, atvēra trūdošā līķa bildes un sniedza telefonu pār galdu.

“Velna milti!” Enstiss izdvesa. Bridi klusēdams pētījis fotogrāfijas, viņš ar riebumu vaicāja: “Un kas tur salikts apkārt… šķīvji?”

“Jā,” Straiks apstiprināja.

“Tev tas kaut ko izsaka?”

“Nē.”

“Vai tu zini, kad viņš pēdējo reizi redzēts dzīvs?”

“Sieva pēdējo reizi redzēja viņu piektā datuma vakarā. Kvains bija atgriezies no vakariņām ar savu aģenti, kura bija pateikusi, ka viņa pēdējais romāns nav publicējams, jo tajā ir nomelnoti Dievs zina cik daudzi cilvēki, ieskaitot dažus tādus, kuriem ļoti patīk tiesāties.”

Enstiss ieskatījās kriminālpolicijas inspektores Rolinzas piezīmēs.

“Bridžitai tu to nepateici.”

“Viņa nejautāja. Mums diez kā neizdevās atrast kopīgu valodu.”

“Cik sen tā grāmata jau ir veikalos?”

“Tā nav nekādos veikalos.” Straiks pielēja glāzītē viskiju. “Vispār nav publicēta. Es jau tev teicu, viņš sastrīdējās ar aģenti, jo tā apgalvoja, ka grāmata nav publicējama.”

“Vai tu esi to lasījis?”

“Lielāko daļu.”

"Vai kopiju tev iedeva viņa sieva?”

“Nē, viņa nemaz neesot to lasījusi.”

"Viņa aizmirst, ka vīram pieder otra māja, un nelasa vira grāmatas,” Enstiss bez uzsvara sacīja.

“Viņa apgalvo, ka lasot tās tikai tad, kad grāmatas iesietas kārtīgos vākos,” Straiks sacīja. “Un, zini, es viņai ticu.”

“Mhm,” Enstiss noņurdēja, rakstīdams papildinājumus Straika pratināšanas protokolā. “Kā tu dabūji manuskripta kopiju?”

“To es negribētu izpaust.”

“Tur var rasties problēma.” Enstiss pacēla acis.

“Ne jau man,” Straiks atteica.

“Iespējams, Bob, pie tā mums vajadzēs atgriezties.”

Straiks paraustīja plecus un tad jautāja:

“Vai sievai jau ir paziņots?”

“Tagad droši vien jā.”

Straiks nebija zvanījis Leonorai. Personiski paziņot viņai par vira nāvi vajadzēja kādam īpaši apmācītam cilvēkam. Straiks pats bija to darījis daudz reižu, bet pēdējos gados zaudējis iemaņas; šodien viņš bija pildījis citu pienākumu palicis sardzē pie apgānītajām Ouena Kvaina mirstīgajām atliekām, līdz varēja nodot tās policijas rokās.

Straiks ne mirkli neaizmirsa, kas ir jāpārcieš Leonorai, kamēr viņš tiek pratināts Skotlendjardā. Viņš iztēlojās, kā Leonora atver ārdurvis policistam vai varbūt diviem un jūt pirmo satraukuma uzplaiksnījumu, ieraugot formastērpu; tad trieciens sirdi, dzirdot mierīgu, saprotošu, līdzjūtīgu priekšlikumu ieiet mājā; drausmīgā ziņa (kaut gan sākumā tie viņai nestāstīs par resnajām, violetajām virvēm, ar kurām sasiets viņas vīrs, vai par tumšo, tukšo dobumu, ko slepkava atstājis viņa krūtīs un vēderā; nestāstīs, ka Ouena seju saēdusi skābe un ka apkārt salikti šķīvji, it kā viņš būtu gigantisks cepetis… Straiks atcerējās jērgaļas šķīvi, ko Lūsija bija piedāvājusi viesiem pirms nepilnām divdesmit četrām stundām. Viņš nebija jūtelīgs, tomēr maigais iesala viskijs šķita strēgstam rīklē, un viņš nolika glāzīti.)

“Kā tu domā, cik daudzi zina, kas rakstīts tajā grāmatā?” Enstiss gausi iejautājās.

“Nav ne jausmas,” Straiks atbildēja. “Tagad, iespējams, jau daudzi. Kvaina aģente Elizabete Tasela ar vienu “s’,’’ viņš izpalīdzīgi piebilda, kamēr Enstiss pierakstīja, “nosūtīja manuskriptu Kristiānām Fišeram uz apgādu “Krustuguns”, un Fišers ir tenku vācele. Tika iesaistīti advokāti, lai mēģinātu apklusināt valodas.”

“Arvien interesantāk,” Enstiss norūca, steigšus pierakstīdams. “Varbūt gribi uzēst, Bob?”

“Es gribu uzsmēķēt.”

“Tas nebūs ilgi,” Enstiss apsolīja. “Kurus viņš tur ir nomel-nojis?

“Jautājums ir,” Straiks sacīja, saliekdams un atliekdams sāpošo kāju, “vai tā ir nomelnošana vai arī viņš ir pateicis patiesību. Bet tie, kurus es atpazinu, ir… iedod man pildspalvu un papīru,” viņš teica, jo rakstīt bija vienkāršāk nekā diktēt. Reizē viņš izrunāja vārdus skaļi: “Rakstnieks Maikls Fenkorts, Kvaina apgāda šefs Daniels Čārds, Kvaina mīļākā Ketrīna Kenta…”

“Viņam bija mīļākā?”

“Jā, abi esot bijuši kopā vairāk nekā gadu. Biju aizbraucis pie viņas uz Staforda Kripsa namu, kas atrodas Klementa Etlija kvartālā, un viņa apgalvoja, ka Kvaina pie viņas nav un ka abi sen neesot tikušies… Kvaina aģente Liza Tasela, viņa redaktors Džerijs Voldegreivs un…” mirklīga pauze, “Kvaina sieva.”

“Pat sievu viņš tur iepinis?”

"Jā gan.” Straiks pār galdu pastūma sarakstu Enstisam. “Bet es noteikti neatpazinu lērumu citu personu. Tev pavērsies plašs darbalauks, ja meklēsi tos, kurus viņš atainojis savā grāmatā.”

“Vai tas manuskripts tev vēl ir?”

“Nē.” Straiks bija gaidījis šo jautājumu un sameloja bez pūlēm. Lai Enstiss pats meklē sev kopiju bez Ninas pirkstu nospiedumiem.

“Vai tev prātā nāk vēl kaut kas noderīgs?” Enstiss jautāja, izsliedamies krēslā.

"Nāk gan. Manuprāt, vainīgā nav sieva.”

Enstiss uzmeta Straikam jautājošu, tomēr siltu skatienu. Straiks bija krusttēvs Enstisa dēlam, piedzimušam divas dienas pirms tam, kad sprādziena vilnis izsvieda abus no mašīnas. Straiks bija vairākas reizes saticis Timotiju Kormoranu Enstisu un nebija par viņu sajūsmā.

“Labs ir, Bob, paraksti šo, un es aizvedīšu tevi uz mājām.”

Straiks rūpīgi izlasīja protokolu, dažās vietās ar prieku izlaboja inspektores Rolinzas ortogrāfijas kļūdas un parakstījās.

Abi devās pa garo gaiteni uz liftiem, Straika celis sāpīgi protestēja, un pēkšņi iezvanījās viņa mobilais.

“Kormorans Straiks.”

“Tā esmu es Leonora,” viņa sacīja. Balss skanēja gandrīz tieši tāpat kā parasti, varbūt tikai drusku izteiksmīgāk.

Straiks ar žestu lika Enstisam saprast, ka vēl nevar kāpt liftā, un pagājās tālāk līdz tumšam logam, aiz kura tālu lejā bezgalīgajā lietū līkumoja satiksmes straume.

“Vai pie jums ir bijusi policija?” viņš jautāja.

“Jā. Un ir vēl tagad.”

“Izsaku jums līdzjūtību, Leonora,” viņš teica.

“Vai jums viss kārtībā?” Leonora nīgri noprasīja.

“Man?” Straiks pārsteigts pārjautāja. "Man viss ir labi.”

“Viņi jūs tur pārāk netirpina? Policisti sacīja, ka jūs pratinot. Un es viņiem sacīju: “Ouenu viņš atrada tikai tāpēc, ka es viņam to lūdzu, par ko viņš ir arestēts?””

“Es neesmu arestēts,” Straiks iebilda. “Man tikai vajadzēja dot liecību.”

“Bet jūs nelaiž vaļā šitik ilgi.”

“Kā jūs zināt, cik ilgi…”

“Es esmu šeit,” viņa noteica. “Lejā, vestibilā. Gribu jūs satikt un liku, lai viņi atved mani uz šejieni.”

Pārsteigts un piedevām iedzēris viskiju tukšā dūšā, Straiks pateica pirmo, kas iešāvās prātā.

"Kurš pieskata Orlando?”

“Edna,” Leonora atbildēja, uztverdama Straika rūpes par meitu kā pašsaprotamas. “Kad jūs laidīs vaļā?”

"Es jau nāku,” viņš sacīja.

“Kas zvanīja?” Enstiss jautāja, kad Straiks bija beidzis sarunu. “Šarlote uztraucas par tevi?”

“Jēziņ, nē,” Straiks attrauca, kad abi iekāpa liftā. Viņš bija pavisam aizmirsis, ka nav pateicis Enstisam par attiecību izjukšanu. Enstisam kā Galvenās policijas pārvaldes līdzstrādniekam bija sava slēgta nodaļa, līdz kurai baumas nenonāca. “Ar to ir cauri. Jau pirms vairākiem mēnešiem.”

“Tiešām? Skarbi.” Enstiss izskatījās neviltoti sarūgtināts. Lifts brauca lejup, un Straikam ienāca prātā, ka Enstiss jūt vilšanos arī personisku iemeslu dēļ. Viņš bija viens no tiem Straika draugiem, kuriem Šarlote patika visvairāk ar savu neparasto skaistumu un divdomīgajiem smiekliem. “Atved ciemos Šarloti,” to Enstiss bija atkārtojis bieži, kad abi ar Straiku, pametuši hospitāli un armiju, atgriezās pilsētā, kas bija viņu mājas.

Straiks juta instinktīvu vēlmi pasargāt Leonoru no Enstisa, taču tas nebija iespējams. Atvērās lifta durvis, un tur jau viņa stāvēja sīka, pelēka pelīte, plānie mati atsprausti ar ķemmītēm, mugurā vecs mētelis; radās iespaids, ka viņai kājās joprojām ir istabas čības, kaut gan patiesībā tās bija novalkātas melnas kurpes. Viņai blakus stāvēja policists un policiste formastērpos; policiste acīmredzot bija paziņojusi viņai par Kvaina nāvi un pēc tam piekritusi atvest viņu uz šejieni. Pēc tramīgajiem skatieniem, ko tie abi raidīja Enstisam, Straiks noprata, ka Leonora ir pārsteigusi viņus, gaužām neparasti reaģēdama uz ziņu par vīra nāvi.

Leonora netaisījās raudāt un bija gluži lietišķa; šķita, ka viņa uzelpo, ieraugot Straiku.

“Tad te jūs esat,” viņa teica. “Kāpēc jūs te turēja tik ilgi?”

Enstiss ziņkārīgi raudzījās uz viņu, bet Straiks abus neiepazīstināja.

“Varbūt apsēdīsimies tur?” Viņš norādīja uz solu pie sienas. Klibodams līdzās Leonorai, viņš juta, ka trīs policisti aiz muguras sastājas ciešā bariņā.

“Kā jūs jūtaties?” viņš vaicāja, pa daļai cerēdams, ka viņa varbūt izrādīs kaut kādas bēdu pazīmes, lai gandarītu vērotāju ziņkārību.

“Nezinu,” Leonora atteica, apsēzdamās uz plastmasas sēdekļa. “Nespēju noticēt. Nemūžam nebiju domājusi, ka viņš dosies uz turieni, muļķis tāds. Gan jau iekšā ielauzās kāds laupītājs un nomaitāja viņu. Būtu tak labāk apmeties viesnīcā, kā parasti, vai ne?”

Tātad Leonorai nebija izpaustas detaļas. Straiks nodomāja, ka viņa noteikti ir satriekta stiprāk, nekā šķiet no malas un nekā viņa apzinās pati. Viņa acīmredzot bija devusies pie Straika pilnīgā apjukumā kā jau cilvēks, kurš nezina, ko citu lai dara, un vēršas pie vienīgā, kurš solījis palīdzēt.

"Vai vēlaties, lai aizvedu jūs mājās?” Straiks jautāja.

“Gan jau šie aizvedīs paši,” Leonora atbildēja ar tikpat nesatraucamu pārliecību, ar kādu bija paziņojusi, ka Straika rēķinu apmaksās Elizabete Tasela. “Es tikai gribēju paskatīties, vai ar jums viss ir kārtībā un vai neesmu sagādājusi jums nepatikšanas, un arī pajautāt, vai esat ar mieru turpināt darbu saskaņā ar mūsu līgumu.”

“Turpināt darbu?” Straiks atbalsoja.

Vienu sekundes dalu viņš šaubījās, vai pastāv iespēja, ka Leonora nav īsti apjēgusi notikušo un varbūt joprojām domā, ka

Kvains ir dzīvs un viņu vajag atrast. Bet varbūt aiz šis nedaudz ekscentriskās uzvedības slēpās kaut kas nopietnāks, kāda fundamentāla psihiska problēma?

“Viņi domā, ka man par to visu kaut kas ir zināms,” Leonora teica. “Es to jūtu.”

Straiks jau grasījās sacīt: “Viņi noteikti maldās,” taču tie būtu meli. Viņš lieliski saprata, ka pirmās un vissmagākās aizdomas krīt tieši uz Leonoru neuzticīga gaisagrābšļa sievu, kura nolēmusi neziņot policijai un vilcinājusies desmit dienas, iekams sākusi meklēt viru; turklāt viņai ir atslēga, ar ko var iekļūt tukšajā mājā, kur atrasts vīra līķis, un viņa neapšaubāmi ir varējusi pārsteigt viru negaidīti. Tomēr Straiks pajautāja:

“Kāpēc jums tā liekas?”

“Es to jūtu,” viņa atkārtoja. “Pēc tā, kā šie ar mani runāja. Un vēl teica, ka apskatīšot mūsu dzīvokli un viņa darbistabu.”

Tā bija parastā procedūra, taču Straiks redzēja, ka Leonorai tas šķiet brutāli un draudīgi.

“Vai Orlando zina, kas noticis?” viņš jautāja.

"Es viņai pateicu, bet diez vai viņa ir apjēgusi,” Leonora atbildēja, un Straiks pirmo reizi ieraudzīja viņas acīs asaras. “Viņa tik atkārto: “Taisni tāpat kā misters Kaksis,” tas bija mūsu kaķis, ko nobrauca mašīna, bet šaubos, vai viņa saprot pa īstam. Ar Orlando reizēm neko nevar zināt. Es neteicu, ka viņš ir nogalināts. Pati nespēju aptvert.”

Iestājās īsa pauze, kuras laikā Straiks nez kāpēc cerēja, ka elpa neož pēc viskija.

“Tātad vai jūs turpināsiet darbu?” Leonora bez aplinkiem noprasīja. “Jūs esat jēdzīgāks par šiem, tāpēc jau es jūs nolīgu. Turpināsiet?”

“Jā,” Straiks atbildēja.

“Jo es tak redzu šie domā, ka man ar to visu ir kaut kāda saistība,” viņa atkārtoja un piecēlās. “Jutu pēc tā, kā šie runāja ar mani.”

Viņa ciešāk ietinās mētelī.

“Man nu jābrauc atpakaļ pie Orlando. Priecājos, ka jums viss kārtībā.”

Leonora aizčāpoja pie sava eskorta. Policiste izskatījās nepatīkami pārsteigta, ka pret viņu izturas kā pret taksometra šoferi, tomēr, sastapusi Enstisa skatienu, piekrita aizvest Leonoru uz mājām.

“Kas tas, ellē, bija?” Enstiss noprasīja, kad abas sievietes devās prom.

“Viņa bažījās, ka jūs mani arestēsiet.”

“Viņa ir tāda drusku jocīga, vai ne?”

“Jā, drusku.”

“Tu taču neko neizpļāpāji?” Enstiss vaicāja.

“Nē.” Straiks apvainojās. Viņš taču nebija tik traks, lai izpaustu aizdomās turamajiem informāciju par nozieguma vietu.

“Esi uzmanīgs, Bob,” Enstiss mulsi ierunājās, kad abi pa vir-puļdurvim izgāja lietainajā vakarā. “Skaties, nejaucies iekšā, kur nevajag. Kā nekā tā ir slepkavība, bet tev šeit nav pārāk daudz draugu.”

“Popularitāte tiek pārvērtēta. Paklau, es paņemšu taksometru… nē,” viņš apņēmīgi pārtrauca Enstisa iebildumus. “Man jāuzsmēķē, iekams eju tālāk. Paldies, Rič, par visu.”

Abi sarokojās; Straiks uzsita apkakli, sargādamies no lietus, pamāja atvadas un kliboja prom pa tumšo ietvi. Pirmais saldais cigaretes dūms sagādāja gandrīz tādu pašu prieku kā tas, ka viņš ir ticis vaļā no Enstisa.

18

Cik nekrietni mums prātu indē greizsirdības balvas,

Jo ragi iedomās ir sliktāki par ragiem, kas uz galvas.

Bens Džonsons, “Katram sava iedaba”

Straiks bija pavisam aizmirsis, ka piektdienas pēcpusdienā viņam ir licies Robina atstāj biroju nelāgā omā. Viņš zināja tikai to, ka Robina ir vienīgā, ar kuru gribas pārrunāt notikušo. Nedēļas nogalēs viņš nemēdza Robinai zvanīt, taču apstākļi bija tik ārkārtēji, ka attaisnoja īsziņas sūtīšanu. To viņš nosūtīja pēc tam, kad piecpadsmit minūtes bija tumsā slājis pa slapjām, aukstām ielām un beidzot noķēris taksometru.

Robina, mājās saritinājusies atzveltnes krēslā, patlaban lasīja grāmatu “Pratināšana izmeklēšanas procesā: psiholoģija un prakse”, ko bija nopirkusi internētā. Metjū sēdēja uz dīvāna un pa stacionāro telefonu runāja ar savu māti Jorkšīrā; māte atkal jutās nelāgi. Metjū nobollja acis ikreiz, kad Robina atcerējās, ka vajag paskatīties uz viņu un līdzcietīgi pasmaidīt par viņa izmisumu.

Kad ievibrējās mobilais, Robina ērcīgi paraudzījās uz to, jo centās koncentrēt uzmanību uz “Pratināšanu”.

Atradu Kvainu noslepkavotu. К

Robina pa pusei ieelsās, pa pusei iespiedzās, iztrūcinot Metjū. Grāmata aizmirsta noslīdēja viņai no ceļiem un nokrita uz grīdas. Paķērusi mobilo, viņa aizskrēja uz vannas istabu.

Metjū runāja ar māti vēl divdesmit minūtes, bet pēc tam devās noklausīties pie aizvērtajām vannas istabas durvīm. Viņš dzirdēja, ka Robina uzdod jautājumus un, cik noprotams, saņem garas, izsmeļošas atbildes. Kaut kas viņas balss tembrā pārliecināja Metjū, ka viņa runā ar Straiku. Metjū sakoda zobus.

Beidzot Robina gluži satriekta iznāca no vannas istabas un pateica līgavainim, ka Straiks ir atradis pazudušo rakstnieku -noslepkavotu. Vienā svaru kausā tagad bija Metjū dabiskā ziņkārība bet otrā nepatika pret Straiku un tas, ka Straiks uzdrīkstējies zvanīt Robinai svētdienas vakarā.

“Nu tad man prieks, ka šovakar tev gadījies kaut kas interesants,” viņš noteica. “Es taču zinu, ka mammas veselības stāvoklis tevi nāvīgi garlaiko.”

“Ak tu liekulis!” Robina izdvesa, elpai aizraujoties no tādas netaisnības.

Strīds pieņēmās spēkā biedējoši strauji. Kāzu ielūgums Straikam; Metjū nievīgā attieksme pret Robinas darbu; kāda gan būs abu kopdzīve; ko viens ir parādā otram. Robinu biedēja tas, cik ātri viņu attiecību pamatu pamati tiek celti gaismā, pārbaudīti un apšaubīti, tomēr viņa neatkāpās. Viņu bija sagrābusi pazīstamā frustrācija un dusmas uz vīriešiem savā dzīvē uz Metjū par to, ka viņš nesaprot, kāpēc šis darbs viņai ir tik svarīgs, un uz Straiku par to, ka viņš nesaskata viņas potenciālu.

(Tomēr Straiks piezvanīja, kad bija atradis līķi… Robinai bija izdevies kā starp citu pajautāt: “Kam vēl tu esi pateicis?” un viņš, nenojauzdams, cik daudz tas viņai nozīmēs, bija atbildējis: “Nevienam, tikai tev.”)

Tikmēr Metjū jutās dziļi aizvainots. Pēdējā laikā viņš bija ievērojis kaut ko tādu, par ko būtībā nedrīkstētu kurnēt un ar ko vajadzētu klusējot samierināties: pirms Robina sāka strādāt pie Straika, strīdos viņa vienmēr bija piekāpusies pirmā, atvainojusies pirmā, taču šo pakļāvīgo dabu acīmredzot bija samaitājis tas sasodītais, nejēdzīgais darbs…

Guļamistaba viņiem bija tikai viena. Robina izņēma no skapja rezerves segas, paķēra tīrus palagus un paziņoja, ka gulēs uz dīvāna. Metjū nemēģināja iebilst, būdams pilnīgi pārliecināts, ka drīz viņa padosies (dīvāns bija ciets un neērts).

Taču viņš bija maldījies Robina neatmaiga. Metjū, pamodies nākamajā rītā, ieraudzīja, ka dīvāns ir tukšs un Robina jau prom. Metjū dusmas auga ģeometriskā progresijā. Nepalika šaubu: viņa ir devusies uz darbu veselu stundu agrāk nekā citkārt, un Metjū iztēlē parasti viņam tās trūka rēgojās tas lielais, resnais maitasgabals, kurš atver durvis uz savu dzīvokli, nevis uz biroju vienu stāvu zemāk…

19

…es atvēršu tev

grāmatu, pilnu ar melnu grēku, kas ierakstīts manī.

…kaite mājo man dvēselē.

Tomass Dekers, “Cēlais spāņu karavīrs”

Straiks bija noregulējis modinātāju uz agru rīta stundu, lai iegūtu mierīgu, netraucētu laika sprīdi bez klientiem un telefona zvaniem. Viņš nevilcinoties piecēlās, iegāja dušā, paēda brokastis, ļoti rūpīgi piesprādzēja protēzi pie manāmi pietūkušā ceļgala un četrdesmit piecas minūtes pēc pamošanās iekliboja birojā, pasitis padusē Bombyx Mori neizlasīto daļu. Aizdomas, kuras viņš nebija izpaudis Enstisam, mudināja steidzami izlasīt romānu līdz galam.

Uzvārījis krūzīti stipras tējas, viņš apsēdās pie Robinas galda, kur bija labāka gaisma, un sāka lasīt.

Aizbēdzis no Cirpēja un iekļuvis pilsētā, kas bija viņa ceļa-mērķis, Bombikss nolēma atbrīvoties no ceļabiedrēm Sukubas un Ērces. Šajā nolūkā viņš aizveda tās uz bordeli, kur abas labprāt piekrita strādāt. Bombikss vienatnē devās meklēt slaveno

rakstnieku Vīzdeguni, cerēdams, ka tas kļūs par viņa padomdevēju.

Tumšas šķērsielas vidū Bombiksam piesitās sieviete ar gariem rudiem matiem un dēmonisku sejas izteiksmi; tā vakariņām nesa mājās riekšavu beigtu žurku. Uzzinājusi, kas Bombikss tāds ir, Harpija uzaicināja viņu ciemos; izrādījās, ka viņas māja ir ala, piemētāta ar dzīvnieku galvaskausiem. Straiks pavirši pārlaida acis seksa ainai, kura aizņēma četras lappuses un kurā Bombikss tika pakārts pie griestiem un šaustīts ar pātagu. Tad Harpija, gluži tāpat kā iepriekš Ērce, grasījās zīst Bombiksa krūti, bet viņam, kaut arī sasietam, izdevās atkauties. Kamēr no viņa krūšgaliem sūcās žilbinoša, pārdabiska gaisma, Harpija raudādama atsedza savas krūtis, no kurām tecēja kaut kas tumšbrūns un lipīgs.

Straiks rauca pieri, lasīdams šo vietu. Kvaina stils sāka atgādināt parodiju, pārsātinājums šķebināja, un visa šī aina līdzinājās ļaunprātības eksplozijai, ilgi valdīta sadisma izvirdumam. Vai Kvains bija veltījis mēnešus, varbūt pat gadus no savas dzīves, lai aizskartu citus pēc iespējas sāpīgāk? Vai viņš bija pie pilna prāta? Vai par ārprātīgu varēja uzskatīt cilvēku, kas tik meistarīgi pārvalda savu stilu (kaut arī Straikam šis stils nepatika)?

Straiks iedzēra mierinoši karsto un dzidro tēju un lasīja tālāk. Bombikss, pilns riebuma, grasījās atstāt Harpijas māju, kad pa durvīm iebrāzās vēl viena varone Episīna, ar kuru šņukstošā Harpija iepazīstināja kā ar savu audžumeitu. Episīna jauna meiča, no kuras vaļīgajām drānām rēgojās penis, apgalvoja, ka viņi abi ar Bombiksu esot radniecīgas dvēseles un ietverot sevī gan vīrišķo, gan sievišķo. Episīna aicināja Bombiksu nobaudīt viņas hermafrodītisko miesu, bet vispirms paklausīties viņas dziedāšanā. Acīmredzot domādama, ka ir skaistas balss īpašniece, viņa ņēmās ķaukstēt kā ronis, līdz Bombikss aizspieda ausis un metās bēgt.

Tad Bombikss pirmo reizi ieraudzīja gaismas pili augstu pakalnā, pilsētas vidū. Pa kraujajām ielām viņš devās turp, bet no tumšas pavārtes viņu uzrunāja punduris, kurš stādījās priekšā kā rakstnieks Vīzdegunis. Tam bija Fenkorta uzacis, Fenkorta īgnā sejas izteiksme un ņirdzīgā izturēšanās; viņš piedāvāja Bombik-sam naktsmājas un teicās “dzirdējis par jūsu lielo talantu”.

Bombiksam par šausmām, mājā bija pieķēdēta jauna sieviete, kura kaut ko rakstīja pie galda ar saritināmu pārsegu. Kamīnā kaitējās degzīmju dzelži, kuros bija iestiprinātas frāzes no metāla burtiem, piemēram, “stūrgalvīga vientiesība” un “zeltmutīga kopošanās”. Acīmredzot gaidīdams, ka Bom-biksu tas uzjautrinās, Vīzdegunis paskaidroja, ka ir nosēdinājis savu jauno sievu Lellīti, lai raksta pati savu grāmatu un netraucē viņam radīt nākamo meistardarbu. Diemžēl Lellītei neesot talanta, tāpēc viņai pienākoties sods. Vīzdegunis izcēla no uguns vienu degzīmes dzelzi, un Bombikss, to redzēdams, muka laukā no mājas, Lellītes sāpju brēcienu vajāts.

Nu Bombikss steidzās uz gaismas pili, cerēdams atrast tur patvērumu. Virs ieejas durvīm bija uzraksts Phallus Impudi-cus, taču neviens neatbildēja uz Bombiksa klauvējieniem. Tāpēc viņš gāja pilij apkārt, skatīdamies iekšā pa logiem, līdz ieraudzīja kailu plikpauri, kurš stāvēja pie zelta puisēna līķa, viscaur klāta ar dūrienu brūcēm, no kurām plūda tā pati žilbinošā gaisma, kas sūcās no Bombiksa krūšgaliem. Faila Impūdika uzbudinātais penis izskatījās iepuvis.

"Sveiks!”

Straiks salēcās un pacēla acis. Durvīs stāvēja Robina ar trenci mugurā. Seja viņai bija sasārtusi, garie, rudi zeltainie mati neuz-sprausti un izspūruši, un tos vēl košāk apzeltīja agrā rīta saules gaisma, kas ieplūda pa logu. Šajā mirklī Straiks ieraudzīja, ka viņa ir skaista.

“Kur tu tik agri?” viņš dzirdēja sevi jautājam.

“Gribēju uzzināt, kas notiek.”

Robina novilka mēteli, un Straiks novērsās, klusībā lamādams sevi. Skaidrs, ka viņa izskatījās glīta, negaidīti uzradusies tādā brīdī, kad Straika domas nodarbināja aina ar kailu plikpauri, kurš rāda iekaisušu peni…

"Vai uzvārīt vēl tēju?”

“Tas būtu jauki, paldies,” viņš atsaucās, nepaceldams acu no manuskripta. “Vēl piecas minūtes, šo vajag izlasīt līdz galam…”

Un, juzdamies tā, ir kā nirtu saindētā ūdenī, viņš atkal iegrima Bombyx Mori groteskajā pasaulē.

Kamēr Bombikss skatījās iekšā pa pils logu, apstulbis no šausmīgā skata uz Failu Impūdiku un līķi, viņu pēkšņi sagrāba bars rokaspuišu kapucēs, ievilka pilī un Faila Impūdika acu priekšā izģērba kailu. Tagad Bombiksa vēders jau bija milzīgs, un izskatījās, ka viņš kuru katru brīdi dzemdēs. Fails Impūdiks deva draudīgus rīkojumus saviem rokaspuišiem, un naivajam Bombiksam radās pārliecība, ka viņš būs goda viesis dzīrēs.

Sešiem tēliem, ko Straiks bija atpazinis, Sukubai, Ērcei, Cirpējam, Harpijai, Vīzdegunim un Impūdikam tagad piebiedrojās Episīna. Visi septiņi viesi sasēdās pie liela galda, uz kura stāvēja milzu krūka ar kūpošu saturu un tukšs šķīvis, tik liels, ka uz tā pietiktu vietas pieaugušam cilvēkam.

Iegājis zālē, Bombikss ieraudzīja, ka viņam nav nolikts krēsls. Pārējie viesi piesteidzās klāt ar virvēm rokās uz pievārēja viņu. Viņš tika sasiets, noguldīts uz šķīvja un uzšķērsts. Izrādījās, ka masa, kas viņā augusi, ir pārdabiskas gaismas kamols. Fails Impūdiks izrāva to ārā un ieslēdza lādē.

Noskaidrojās, ka krūkā kūp vitriols, un septiņi uzbrucēji ļaunā priekā aplēja ar to Bombiksu, kurš vēl bija dzīvs un brēca pilnā rīklē. Kad viņš beidzot apklusa, tie sāka viņu ēst.

Romāns beidzās ar to, ka viesi rindiņā gāja ārā no pils, bez mazākās vainas sajūtas dalīdamies atmiņās par Bombiksu, aiz sevis atstājuši tukšu zāli, kūpošās līķa atliekas uz galda un aizslēgto gaismas lādi, kas gluži kā lampa karājās virs tā.

“Velns ar ārā,” Straiks klusi noteica.

Viņš pacēla acis. Pat nebija manījis, ka Robina nolikusi uz galda svaigas tējas krūzi. Viņa sēdēja uz dīvāna, klusi gaidīdama, kad viņš pabeigs lasīt.

"Tas viss ir te iekšā,” Straiks sacīja. "Tas, kas notika ar Kvainu. Tas te ir aprakstīts.”

“Kā tā?”

"Kvaina romāna varonis nomirst tieši tādā pašā nāvē kā Kvains pats. Sasiets, izlodāts, apliets ar kaut kādu skābi. Grāmatā viņu apēd.”

Robina mēmi skatījās uz Straiku.

“Šķīvji. Naži un dakšiņas…”

“Tieši tā,” Straiks apstiprināja.

Neapdomājies viņš izņēma no kabatas mobilo, atvēra sa-fotografētos kadrus un tikai tad pamanīja šausmas Robinas sejā.

“Nē,” viņš steigšus ierunājās, "atvaino, man aizmirsās, ka tu neesi…”

“Dod šurp,” viņa noteica.

Kas viņam bija aizmirsies? Ka Robina nav nedz apmācīta, nedz pieredzējusi, nestrādā policijā un nedien armijā? Viņai gribējās atbilst šai mirklīgajai aizmāršībai. Gribējās pakāpties augstāk, pārspēt pašai sevi.

“Es gribu redzēt,” viņa meloja.

Straiks, manāmi bažīgs, sniedza viņai mobilo.

Robina nenodrebēja, taču, skatoties uz tukšo dobumu līķa krūtis un vēderā, viņas pašas iekšas šķita saraujamies šausmās. Pacēlusi krūzīti pie lūpām, viņa saprata, ka nemaz negrib dzert. Visbriesmlgāk izskatījās tuvplānā nofotografētā seja kodīgā šķidruma saēsta, samelnējusi, ar izdedzinātu acs dobumu…

Šķīvji izskatījās vienkārši piedauzīgi. Vienu Straiks bija nofotografējis tuvāk; galda piederumi bija izvietoti ar lielu rūpību.

“Ak Dievs,” Robina neskanīgi teica, dodama mobilo atpakaļ.

“Un tagad izlasi šo.” Straiks iedeva viņai attiecīgās manuskripta lapas.

Viņa klusēdama lasīja. Izlasījusi pacēla uz Straiku acis, kas šķita divreiz lielākas nekā parasti.

“Ak Dievs’,’ viņa atkārtoja.

Iezvanījās Robinas mobilais. Viņa izņēma to no somiņas, noliktas blakus uz dīvāna, un paraudzījās, kurš zvana. Metjū. Joprojām nikna uz viņu, Robina nospieda atvienošanas taustiņu.

“Kā tu domā, cik daudzi ir izlasījuši šo grāmatu?” Straiks jautāja.

“Tagad droši vien jau daudzi. Fišers pa e-pastu ir nosūtījis fragmentus visai pilsētai; par tiem ir milzīga interese vēl jo lielāka, pateicoties advokātu vēstulēm.”

Te Straikam iešāvās prātā savāda, negaidīta doma: Kvains pat gribēdams nebūtu varējis sarīkot labāku reklāmas kampaņu… tomēr nebūtu varējis arī sasiet sevi, aplieties ar skābi un izraut sev iekšas…

"Manuskripts glabājās apgāda Roper Chard seifā, kura kodu acīmredzot zina puse darbinieku,” viņš turpināja. “Tieši tāpēc man izdevās to dabūt.”

“Bet vai tu nedomā, ka slepkava, visticamāk, ir kāds no tiem, kuri aprakstīti tajā…”

Atkal iezvanījās Robinas mobilais. Viņa paskatījās: Metjū. Un atkal ignorēja zvanu.

“Ne obligāti,” Straiks atbildēja uz neizteikto jautājumu. "Tomēr, kad policija sāks izmeklēšanu, saraksta augšgalā būs tieši tie, par kuriem Kvains rakstījis. No tiem, kurus es atpazinu, Leonora apgalvo, ka nemaz nav to lasījusi; to pašu saka Ketrīna Kenta…”

“Vai tu viņām tici?” Robina jautāja.

"Leonorai es ticu. Par Ketrīnu Kentu neesmu drošs. Kāds bija tas citāts? “Man saldi būtu redzēt tavas mokas”?”

"Nespēju noticēt, ka to izdarījusi sieviete,” Robina nekavējoties atteica, uzmetusi īsu skatienu Straika mobilajam, noliktam starp viņiem uz galda.

“Vai neesi dzirdējusi par to austrālieti, kura nodīrāja savu mīļāko, nocirta viņam galvu, izvārīja to galvu kopā ar viņa dibenvaigiem un mēģināja ar to visu pacienāt viņa bērnus?”

“Tu tak nerunā nopietni!”

"Es runāju pilnīgi nopietni. Pameklē internētā. Ja sievietes nojūdzas, tad nojūdzas pa īstam,” Straiks sacīja.

"Kvains taču bija liela auguma…”

"Bet ja nu viņš uzticējās tai sievietei? Ja nu satikās ar viņu seksa dēļ?”

“Vai mēs droši zinām kādus, kuri ir lasījuši manuskriptu?” "Kristians Fišers, Elizabetes Taselas asistents Ralfs, Tasela pati, Džerijs Voldegreivs, Daniels Čārds tie visi, izņemot Ralfu un Fišeru, ir aprakstīti romānā. Nina Laselza…”

“Kas ir Voldegreivs un Čārds? Kas ir Nina Laselza?”

“Kvaina redaktors, viņa apgāda vadītājs un tā meitene, kura palīdzēja man tikt pie šī.” Straiks ar plaukstu uzsita pa manuskriptu.

Robinas mobilais iezvanījās trešo reizi.

“Atvaino,” viņa nepacietīgi noteica un atbildēja: “Jā?” “Robin.”

Metjū balss skanēja savādi aizžņaugti. Viņš nekad neraudāja, nekad nebija izrādījis pārmērīgu nožēlu par strīdiem.

“Jā?” Robina atkārtoja laipnākā tonī.

“Mammai atkal bija insults. Viņa ir… viņa ir…”

Robinai pakrūtē savilkās ledains kamols.

“Met?”

Viņš raudāja.

"Met?” viņa atkārtoja skaļāk.

“Viņa nomira,” Metjū sacīja maza zēna balsī.

“Es braucu,” Robina teica. “Kur tu tagad esi? Tūliņ būšu klāt.” Straiks vēroja viņas seju. Izlasījis tajā nāves ziņu, cerēja, ka aizgājis nav neviens no viņas mīļajiem, neviens no vecākiem, neviens no brāļiem…

“Skaidrs,” Robina sacīja, piecēlusies kājās. “Paliec turpat. Es braucu.” Straikam viņa paskaidroja: “Nomirusi Metjū māte.” Tas šķita pilnīgi nereāli. Viņa nespēja tam noticēt.

“Abi vakar vēl runāja pa telefonu,” viņa teica. Atceroties Meta pacietību vakar vakarā un aizžņaugto balsi nupat pa telefonu,

Robinu pārņēma maigums un līdzcietība. “Tu, lūdzu, atvaino, bet…”

“Ej vien,” Straiks atsaucās. "Un izsaki viņam līdzjūtību arī no manis, labi?”

“Jā.” Robina mēģināja aizsprādzēt somiņu, bet pirksti aiz uztraukuma neklausīja. Ar misis Kanlifu viņa bija iepazinusies, vēl iedama pamatskolā. Robina iekarināja lietusmēteli elkonī. Stikla durvis nozibsnīja un aizvērās viņai aiz muguras.

Dažas sekundes Straika skatiens pakavējās tur, kur nupat vēl bija stāvējusi Robina. Tad viņš ielūkojās pulkstenī. Tikko deviņi. Pēc krietnas pusstundas bija jāierodas brunetei, kuras smaragdi atradās Straika seifā.

Viņš novāca un nomazgāja krūzītes, tad izņēma atgūto kaklarotu no seifa, ieslēdza tajā Bombyx Mori manuskriptu, ielēja tējkannā ūdeni un sāka pārbaudīt e-pastu.

Viņi atliks kāzas.

Straiks negribēja par to priecāties. Paņēmis mobilo, piezvanīja Enstisam, kurš atbildēja gandrīz acumirklī.

“Bob?”

“Enstis, varbūt tu vēl neesi informēts, bet ir kaut kas tāds, kas tev jāzina. Kvaina slepkavība ir aprakstīta viņa pēdējā romānā.”

“Kā, lūdzu?”

Straiks paskaidroja. Kad viņš bija beidzis runāt, īsa pauze liecināja, ka Enstiss tomēr nav bijis informēts.

“Bob, man vajag tā manuskripta kopiju. Ja es kādu nosūtītu pie tevis…?”

“Dod man četrdesmit piecas minūtes,” Straiks teica.

Viņš joprojām kopēja manuskripta lapas, kad ieradās brunete.

Klientes pirmie vārdi bija: “Kur tad jūsu sekretāre?” Viņa koķeti tēloja izbrīnu, it kā nešaubītos, ka Straiks speciāli izkārtojis tikšanos divatā.

“Saslimusi. Caureja un vemšana,” Straiks atcirta. “Ķersimies pie dokumentiem?”

20

Vai sirdsapziņa vecam zaldātam ir biedrs? Frānsiss Bomonts un Džons Flečers, “Divkosis”

Tovakar vēlu Straiks sēdēja pie sava rakstāmgalda, kamēr ārā, lietū, dūca satiksme. Ar vienu roku ēzdams Singapūras nūdeles, ar otru viņš rakstīja rīcības plānu. Pabeidzis dienas darbus, tagad viņš pilnībā varēja pievērsties Ouena Kvaina slepkavībai un savā stūrainajā, grūti salasāmajā rokrakstā atzīmēja nākamos uzdevumus. Dažus papildināja burts “E” Enstiss. Ja Straikam vispār bija nācis prātā, ka par augstprātību vai ilūziju var uzskatīt to, ka privātdetektīvs bez kādām pilnvarām iedomājies dot uzdevumus policistam, kurš izmeklē krimināllietu, tad šī doma viņu neuztrauca it nemaz.

Straiks, dienējis Afganistānā kopā ar Enstisu, nebija pārāk augstās domās par viņa spējām. Viņaprāt, Enstiss bija lietpratīgs, taču bez iztēles: ātri aptvēra šabloniskas situācijas un akurāti izmeklēja acīm redzamas versijas. Straiks nebūt neapnicināja šis īpašības acīm redzamajā parasti slēpās atbilde, un metodiska ķeksīšu pievilkšana bija veids, kā to pierādīt -, taču šī slepkavība bija sarežģīta, neparasta, sadistiska un groteska, iedvesmu

smēlusies literatūrā un veikta ar sevišķu cietsirdību. Vai Enstiss bija spējīgs apjēgt tādu noziedznieka prātu, kas izlolojis slepkavības plānu, izaudzēdams to paša Kvaina iztēles smirdīgajā augsnē?

Klusumu pārtrauca mobilā telefona zvans. Kad pie auss atskanēja Leonoras Kvainas balss, Straiks atskārta, ka ir cerējis izdzirdēt Robinu.

“Kā jums klājas?” viņš jautāja.

“Pie manis bija policija,” viņa paziņoja, iztikdama bez pieklājības frāzēm. “Krustām šķērsām pārmeklēja Ouena darbistabu. Es negribēju ļaut, bet Edna teica, lai ļaujot gan. Vai pēc notikušā mūs tiešām nevar likt mierā?”

“Kratīšanai ir pamatots iemesls,” Straiks sacīja. “Ouena darbistabā var atrasties kaut kas tāds, kas uzvedīs uz slepkavas pēdām.” “Piemēram, kas?”

“Nezinu,” Straiks pacietīgi atbildēja, “taču domāju, ka Ednai taisnība. Bija pareizi ļaut policistiem rīkoties.”

Klusums.

“Vai jūs mani dzirdat?” Straiks jautāja.

“Jā,” Leonora atteica, “un darbistabu viņi ir aizslēguši, es vairs netieku tur iekšā. Un viņi nāks vēl. Man nepatīk, ka tie te maisās. Arī Orlando tas nepatīk. Un viena policiste,” balsī ieskanējās sašutums, “jautāja, vai es negribot uz kādu laiku izvākties no mājas. Es teicu: “Nē, nenāk ne prātā.” Orlando nekad nav dzīvojusi nekur citur, viņa nespētu to izturēt. Es neiešu prom no mājas.”

"Vai policisti neteica, ka grib jūs nopratināt?”

“Nē. Tikai prasīja atļauju pārmeklēt darbistabu.”

"Labi. Ja viņi gribēs uzdot jums jautājumus…”

“…tad man jāizsauc advokāts, zinu. Tā teica Edna.”

“Vai drīkstu iegriezties pie jums rīt no rīta?” Straiks jautāja. “Jā.” Leonora izklausījās priecīga. “Būtu labi ap desmitiem, man vispirms jāaiziet iepirkties. Visu dienu neesmu tikusi laukā. Negribēju atstāt šos mājā vienus pašus.”

Straiks beidza sarunu un atkal nodomāja, ka Leonoras izturēšanās diez vai noskaņo policistus viņai par labu. Vai Enstiss, tāpat kā Straiks, sapratis, ka Leonoras šķietamā aprobežotība un neadekvātā reakcija patiesībā ir pilnīgi normāla, jo viņa spītīgi liedzas skatīties uz to, ko nevēlas redzēt, un ka tieši šis īpašības ir ļāvušas paciest kopdzīvi ar Kvainu, toties nemūžam neļautu viņai nogalināt viru? Bet varbūt Leonoras dīvainības, nespēja izrādīt bēdas jo to liedz iedzimts, kaut ari ne sevišķi prātīgs godīgums jau ir pastiprinājušas vientiesīgā Enstisa aizdomas, aizēnojot visus citus variantus?

Dedzīgi, gandrīz drudžaini Straiks atsāka rakstīt piezīmes, ar otru roku turpinādams ēst nūdeles. Domas raisījās raiti un skaidri: jautājumi, uz kuriem jāsaņem atbildes, vietas, kas jāapskata, pavedieni, kuriem jāseko. Tas bija rīcības plāns sev pašam un ari līdzeklis, lai parādītu Enstisam pareizo virzienu, liktu viņam ieskatīties acīs faktam, ka vira slepkava ne vienmēr ir sieva, pat ja vīrs bijis nekam nederīgs, neuzticams un neuzticīgs.

Pēdīgi Straiks nolika pildspalvu, divos lielos kumosos pabeidza maltīti un sakārtoja galdu. Piezīmes viņš ielika papes vākos ar Ouena Kvaina vārdu uz muguriņas, vispirms pārlabojis uzrakstu “Meklēšana” par "Slepkavība”. Viņš nodzēsa lampas un jau grasījās aizslēgt stikla durvis, kad pēkšņi kaut ko atcerējās un atgriezās pie Robinas datora.

Un tur tas bija BBC vietnē. Protams, ne jau galvenā ziņa, jo, lai cik augstu sevi būtu vērtējis Kvains, nekāda slavenība viņš nebija. Vēsts par viņu atradās ceturtajā vietā pēc galvenās ziņas ka ES ir piekritusi glābt Īrijas Republikas ekonomiku.

Londonā kādā mājā Talgartroudā atrasts vīrieša līķis. Iespējamais upuris ir rakstnieks Ouens Kvains (58). Līķi vakar atradis ģimenes draugs. Policija izmeklē šo slepkavību.

Ziņu nepapildināja ne fotogrāfija ar Kvainu, tērpušos tiroliešu apmetnī, ne sīkāks apraksts par šausmīgi sakropļoto līķi. Taču bija par agru; tam visam vēl bija laiks.

Augšstāvā, dzīvokli, Straiks juta, ka enerģija strauji zūd. Viņš apsēdās uz gultas, noguris paberzēja acis, tad atkrita guļus, neizģērbies un nenoņēmis protēzi. Tūdaļ sāka uzmākties domas, ko līdz šim bija izdevies atvairīt…

Kāpēc viņš nebija ziņojis policijai, ka Kvains ir pazudis jau gandrīz divas nedēļas? Kāpēc nebija jutis aizdomas, ka Kvains var būt miris? Kad to pašu bija jautājusi kriminālpolicijas inspektore Rolinza, Straiks bija zinājis atbildes, prātīgas un skaidras, taču atbildēt pašam sev nācās daudz grūtāk.

Nemaz nevajadzēja ņemt telefonu, lai redzētu mirušo Kvainu. Aina ar sasieto, trūdošo līķi bija kā iegravēta Straika atmiņā. Cik izmanīgam, naida pilnam, perversam vajadzēja būt tam, kurš pārvērtis Kvaina literārās pārmērības par realitāti? Kas tas par cilvēku, kurš spējis uzšķērst savu upuri, apliet to ar skābi, izraut tam iekšas un salikt šķīvjus ap izķidāto līķi?

Straiks nekādi netika vaļā no neloģiskās pārliecības, ka viņam gluži kā maitasputnam kaut kādā veidā būtu vajadzējis saost nāvi no attāluma tā, kā viņš apmācīts. Kā gan viņš ar savu kādreiz izslavēto instinktu, kas ļāva uztvert visu savādo, bīstamo, aizdomīgo, nebija apjēdzis, ka skaļais, teatrālais, sevi reklamējošais Kvains paliek prom pārāk ilgi un izturas pārāk klusi?

Tāpēc, ka tas stulbenis nemitīgi cēla viltus trauksmi… un tāpēc, ka es esmu galīgi izpumpējies.

Straiks apvēlās uz sāna, smagi piecēlās no gultas un devās uz vannas istabu, taču domas nemitīgi atgriezās pie līķa: pie izķi-dātā rumpja, pie izdedzinātajiem acu dobumiem. Kamēr drausmīgi izkropļotā miesa vēl asiņoja un Kvaina kliedzieni varbūt tikko bija beiguši atbalsoties plašajā, velvētajā telpā, slepkava bija rosījies apkārt, ar viegliem pieskārieniem sakārtodams dakšiņas ideāli taisni… un Straika sarakstā trūka vēl viena jautājuma: vai kaimiņi bija kaut ko dzirdējuši Kvaina pēdējos dzīves brīžos?

Beidzot Straiks likās gultā, aizsedza acis ar resno, spalvaino delmu un klausījās savās domās, kas nerimtīgi tarkšķēja kā tāds dvīnis darbaholiķis, kurš neparko neliekas mierā. Tiesu mediķi tagad jau ir varējuši strādāt divdesmit četras stundas un noteikti nonākuši pie kaut kādiem secinājumiem, pat ja visu analīžu rezultāti vēl nav gatavi. Jāpiezvana Enstisam un jāuzzina, ko saka patologanatoms…

Pietiek, Straiks teica savām nogurušajām, hiperaktīvajām smadzenēm. Pietiek.

Un ar to pašu gribasspēku, kas armijā bija ļāvis acumirklī aizmigt uz cieta betona, akmeņainas zemes vai neērtā saliekamajā gultā, kas rūsaini čīkstēja zem viņa svara, Straiks ieslīdēja miegā tik gludi, cik gludi karakuģis ieslīd fārvatera tumšajos ūdeņos.

21

Vai viņš ir miris?

Ko, beidzot miris, beigts uz visiem laikiem?

Viljams Kongrīvs, “Sērojošā ligava”

Nākamajā rītā bez ceturkšņa deviņos Straiks gausi kāpa lejup pa metāla kāpnēm, neba pirmo reizi jautādams sev, kāpēc līdz šim neko nav darījis lietas labā, lai tiktu salabots vecais lifts. Celis pēc kritiena joprojām bija sāpīgs un pietūcis, tāpēc ceļā uz Ledbrokgrovu viņš devās ar krietnas stundas rezervi, jo taksometru nevarēja atļauties.

Straiks atvēra ārdurvis, sejā iesitās ledaina vēja brāzma un tad acu priekšā viss kļuva balts, jo dažu centimetru attālumā uzplaiksnīja zibspuldzes. Viņš samirkšķināja acis tepat priekšā dancoja trīs cilvēku stāvi un pacēla plaukstu, sargādamies no jauniem zibšņiem.

“Mister Straik, kāpēc jūs neziņojāt policijai par Ouena Kvaina pazušanu?”

“Mister Straik, vai jūs zinājāt, ka viņš ir miris?”

īsu mirkli viņš apsvēra, vai neatkāpties un neaizcirst durvis tiem deguna priekšā, taču tas nozīmēja, ka viņš iekļūtu slazdā, bet vēlāk tik un tā vajadzētu ar tiem sastapties.

"Nav komentāru,” viņš salti attrauca un gāja taisni virsū reportieriem, nemainīdams kursu ne par mata tiesu, tāpēc tie bija spiesti griezt ceļu; divi uzdeva jautājumus, trešais skrēja atmuguriski, knipsēdams bez mitas. Šajā ainā pa ģitāru veikala logu noraudzījās jauniņā pārdevēja, kura bieži mēdza piebiedroties Straikam pīppauzēs uz ielas.

“Mister Straik, kāpēc jūs nevienam neteicāt, ka viņš ir pazudis jau ilgāk par divām nedēļām?”

"Kāpēc jūs neziņojāt policijai?”

Sabāzis rokas kabatās, Straiks ar drūmu sejas izteiksmi klusēdams gāja tālāk. Reportieri, cenzdamies piespiest viņu runāt, steidzās līdzi kā divas kaijas, kas ar saviem asajiem knābjiem piķē uz zvejas traleri.

“Mister Straik, vai jūs atkal gribat pārspēt Skotlendjardu?”

“Izgriezt pogas policijai?”

“Reklāma nāk par labu biznesam, mister Straik?”

Armijā Straiks bija trenējies boksā. Viņš iztēlojās, kā apcēr-tas apkārt, bliež ar kreiso āķi šim smerdelim pa ribām un tas lokās sāpēs…

“Taksi!” viņš iesaucās.

Zibspuldzēm plaiksnot, viņš iekāpa taksometrā; par laimi, luksoforā tieši bija iedegusies zaļā gaisma, taksometrs sāka braukt, un reportieri pēc dažiem soļiem meta vajāšanai mieru.

Maitas, Straiks nodomāja un atskatījās, iekams taksometrs nogriezās ap stūri. Kaut kāds draņķis no Galvenās policijas pārvaldes acīmredzot bija tiem izpļāpājis, ka līķi atradis Straiks. Enstiss tas nevarēja būt, jo nebija to ierakstījis pat oficiālajā protokolā; tas noteikti bija kāds no aizvainotajiem policistiem, kurš nespēja piedot Straikam par Lulas Lendrijas lietu.

“Jūs esat slavens?" jautāja šoferis, pētīdams viņu atpakaļskata spogulī.

“Nē,” Straiks īsi atteica. “Aizvediet mani līdz Oksfordas laukumam.”

Šoferis saīga, dzirdēdams, ka ceļš būs tik īss, un kaut ko noņurdēja zem deguna.

Straiks paņēma mobilo un atkal nosūtīja īsziņu Robinai.

2 reportieri pie ārdurvīm. Saki, ka tu strādā pie Kraudija.

Pēc tam viņš piezvanīja Enstisam.

“Bob.”

“Man pie durvīm uzklupa žurnālisti. Viņi ir uzzinājuši, ka līķi atradu es.”

“Kā?”

“Tu to jautā man?”

Pauze.

“Bija skaidrs, ka tas nāks gaismā, Bob, bet ne jau es viņiem to pateicu.”

“Jā, es redzēju to informāciju par “ģimenes draugu”. Viņi grib izbazūnēt, ka es neesot informējis policiju, jo pats gribot pievākt visus laurus.”

“Čomiņ, es nemūžam…”

“Būtu labi, Rič, ja to atspēkotu kāds oficiāls avots. Neslava pielīp viegli, bet man vēl ir jāpelna maize.”

“Es to nokārtošu,” Enstiss apsolīja. “Paklau, atnāc šovakar uz vakariņām! Tiesu mediķi ir atsūtījuši pirmos secinājumus, un būtu labi tos apspriest.”

“Jā, labprāt,” Straiks teica, kad taksometrs tuvojās Oksfordas laukumam. “Cikos?”

Metro vagonā Straiks stāvēja kājās, jo apsēžoties un pieceļoties nāktos vēl vairāk noslogot sāpīgo celi. Braucot gar Rojal-ouku, viņš sajuta iedūcamies mobilo un atrada divas īsziņas. Pirmā bija no viņa māsas Lūsijas.

Straikam bija pavisam aizmirsies, ka viņam šodien ir dzimšanas diena. Viņš atvēra otro īsziņu.

Sveiks, Kormoran, paldies, ka brīdināji par reportieriem,

satiku, tie vēl gaida pie durvīm. Pagaidām čau, R x

Priecādamies, ka vēl nelīst lietus, Straiks īsi pirms pulksten desmitiem sasniedza Kvainu māju. Bālajā saules gaismā tā izskatījās tikpat noplukusi un bēdīga kā viņreiz, tomēr bija viena atšķirība: pie mājas stāvēja policists gara auguma jauneklis ar kareivīgu zodu. Viņš sarauca uzacis, ieraudzījis tuvojamies mazliet pieklibojošo Straiku.

“Vai drīkstu jautāt, kas jūs esat, ser?”

"Jā, drīksti,” Straiks attrauca, pagāja viņam garām un nospieda zvana pogu. Par spīti Enstisa ielūgumam, šobrīd viņš nejuta simpātijas pret policiju. “Tas tev būs taisni pa spēkam.”

Durvis atvērās, un Straiks ieraudzīja izstīdzējušu meiteni ar taukainu ādu, kupliem, cirtainiem, gaišbrūniem matiem, platu muti un vientiesīgu sejas izteiksmi. Lielās, dzidri gaišzaļās acis bija izvietotas tālu viena no otras. Viņa bija ģērbusies vai nu garā džemperī, vai īsā kleitā, kas atsedza kaulainus ceļgalus, kājās bija pūkainas rozā zeķītes, pie plakanajām krūtīm viņa glauda lielu plīša orangutānu. Rotaļu pērtiķa ķepas, sastiprinātas ar Velcro lipekli, turējās viņai ap kaklu.

“Sveiki,” meitene noteica, tikko manāmi svārstīdamās no vienas kājas uz otru.

“Sveika,” Straiks sacīja. “Vai tu esi Orlan…”

“Lūdzu, nosauciet savu vārdu, ser!” skaļi iejaucās jaunais policists.

“Ā, labi bet tu man pasaki, kāpēc stāvi pie šīs mājas,” Straiks smaidīdams attrauca.

“Prese izrāda pārāk lielu interesi,” jauneklis atbildēja.

“Atnāca viens ar fotokameru,” teica Orlando, “un mamma sacīja…”

“Orlando!” mājā atskanēja Leonoras balss. “Ko tu tur dari?”

Viņa smagiem soļiem steidzās šurp, kārna un bāla, ģērbusies vecā tumšzilā kleitā ar izstaipītu apakšmalu.

“Ā, tas esat jūs! Nāciet iekšā.”

Kāpdams pār slieksni, Straiks uzsmaidīja policistam, kurš veltīja viņam niknu skatienu.

“Kā tevi sauc?” Orlando jautāja Straikam, kad aizvērās ārdurvis.

“Kormorans,” viņš atbildēja.

“Jocīgs vārds.”

“Jā gan,” Straiks apstiprināja un nez kāpēc piebilda: “Mani tā nosauca par godu vienam milzim.”

“Jocīgi,” Orlando teica, svārstīdamās šurpu turpu.

“Ejiet tālāk,” Leonora strupi sacīja, norādīdama uz virtuves pusi. “Man vajag uz tualeti. Tūdaļ būšu atpakaļ.”

Straiks gāja tālāk pa šauro gaiteni. Darbistabas durvis bija aizvērtas un droši vien joprojām aizslēgtas.

Virtuvē Straiks pārsteigts ieraudzīja, ka viņš te nav vienīgais ciemiņš. Pie galda sēdēja Roper Chard redaktors Džerijs Volde-greivs, bāls un nervozs, rokās turēdams tumši violetu un zilu ziedu pušķi. Otrs pušķis, neiztīts no celofāna, rēgojās izlietnē, kas bija līdz pusei pilna ar netīriem traukiem. Līdzās izlietnei stāvēja lielveikala maisiņi ar pirkumiem.

“Labrīt,” Voldegreivs sacīja, pieceldamies kājās, un nopietni raudzījās Straikā caur savām raga brillēm. Viņš acīmredzot neatcerējās detektīvu no iepriekšējās tikšanās tumšajā jumta dārzā, jo, roku sniegdams, jautāja: “Vai jūs esat radinieks?”

“Ģimenes draugs,” Straiks sarokodamies atbildēja.

“Briesmīga nelaime,” Voldegreivs teica. “Atbraucu paskatīties, vai nevaru kaut kā palīdzēt. Viņa nemitīgi nozūd tualetē jau kopš manas ierašanās.”

“Skaidrs,” Straiks sacīja.

Voldegreivs apsēdās. Sāniski kā krabis virtuvē ieslīdēja Orlando, apskāvusi pūkaino orangutānu. Aizritēja ļoti gara minūte, kamēr Orlando, nepārprotami juzdamās visērtāk, neslēpti blenza uz abiem viesiem.

“Tev ir smuki mati,” viņa pēdīgi paziņoja Džerijam Volde-greivam. “Kā matu kaudze.”

“Laikam gan.” Voldegreivs uzsmaidīja viņai. Orlando izslīdēja laukā no virtuves.

Sekoja vēl viena īsa pauze; Voldegreivs knibinājās ap puķēm, viņa skatiens šaudījās pa virtuvi.

“Nespēju noticēt,” viņš beidzot ierunājās.

Augšstāva tualetē skaļi nošalca ūdens, uz kāpnēm nodunēja soļi, atgriezās Leonora, un viņai pa pēdām sekoja Orlando.

“Atvainojos,” viņa teica abiem vīriešiem. “Nelielas problēmas.”

Bija skaidrs, ka viņa runā par gremošanas traucējumiem.

“Paklausieties, Leonora.” Džerijs Voldegreivs, mocīdamies mulsumā, piecēlās kājās. “Negribu traucēt, ja jau ieradies jūsu draugs…”

“Tas? Tas nav nekāds draugs, tas ir detektīvs,” Leonora attrauca.

“Kā, lūdzu?”

Straiks atcerējās, ka Voldegreivam viena auss ir pakurla.

“Viņam ir vārds kā milzim,” teica Orlando.

“Viņš ir detektīvs!” Leonora skaļi atkārtoja, pārkliegdama meitu.

“Ak tā.” Voldegreivs apjuka. “Es ne… kāpēc…?”

"Tāpēc, ka man vajag detektīvu,” Leonora strupi noskaldīja. “Policija domā, ka es pati esmu nomaitājusi Ouenu."

Iestājās klusums. Voldegreiva neveiklība bija teju vai sajūtama fiziski.

“Man nomira tētis,” Orlando pavēstīja virtuvei. Tiešais un alkainais skatiens meklēja kādu reakciju. Straiks juta, ka vienam kaut kas ir jāsaka, un atsaucās:

"Zinu. Tas ir ļoti bēdīgi.”

“Edna ari teica, ka tas ir bēdīgi,” Orlando atkārtoja, it kā būtu gaidījusi kaut ko oriģinālāku, un atkal izslīdēja laukā no virtuves.

“Apsēdieties,” Leonora abus aicināja. “Tas ir man?” viņa piebilda, norādīdama uz puķēm Voldegreiva rokā.

“Jā,” viņš atbildēja, neveikli pasniedza puķes Leonorai, taču palika stāvam kājās. "Paklausieties, Leonora, negribu jūs aizkavēt, pašlaik jums droši vien ir tik daudz darāmā ar… ar organizēšanu un…”

“Man neatdod līķi,” Leonora iznīcinoši atklāti atteica, “tāpēc es vēl neko nevaru organizēt.”

“Ak jā, un vēl kartīte!” Voldegreivs sāka izmisīgi vandīties pa kabatām. “Lūk, te būs… ja mēs varam palīdzēt, Leonora, jebkādā veidā…”

“Diez vai te var palīdzēt,” Leonora īsi attrauca, paņēma no viņa aploksni un apsēdās pie galda, pie kura jau bija apsēdies arī Straiks, priecādamies, ka var atslogot sāpošo kāju.

“Nu tad es jūs atstāšu,” Voldegreivs sacīja. “Atvainojiet, Leonora, ka jautāju to šādā brīdī, taču Bombyx Mori… vai jums šeit ir manuskripts?”

“Nē,” viņa atbildēja. “Ouens paņēma to līdzi.”

“Man ļoti žēl, bet tas mums ļoti palīdzētu, ja… vai es drīkstētu paskatīties, varbūt kāda daļa tomēr ir palikusi tepat?”

Leonora paraudzījās viņā caur lielajām, vecmodīgajām brillēm.

“Policija pievāca visu, ko viņš bija atstājis. Vakar apgrieza darbistabu ar kājām gaisā. Tad aizslēdza un atslēgu paņēma līdzi es arī pati tur netieku iekšā.”

“Ak, nu ja jau policijai vajag… nē,” Voldegreivs sacīja, "viss skaidrs. Nē, sēdiet vien, nevajag mani pavadīt, es pats.”

Viņš aizgāja pa gaiteni, un abi dzirdēja aizveramies ārdurvis.

“Nesaprotu, kādēļ viņš bija atnācis,” Leonora nīgri noteica. "Droši vien, lai papriecātos, ka izdarījis labu darbu.”

Viņa izņēma no aploksnes kartīti, uz kuras bija reprodukcija akvarelis ar vijolītēm. Kartītē bija vairāki paraksti.

“Visi tagad izturas dikti laipni, jo jūtas vainīgi,” Leonora nometa kartīti uz plastmasas galda.

“Vainīgi?”

“Viņi nenovērtēja Ouenu. Grāmatas taču ir jāpārdod,” viņa sacīja, pārsteigdama Straiku. “Tās ir jāreklamē. Izdevējam jāpanāk, lai tās pērk. Bet Ouenu nekad nereklamēja ne pa televīziju, ne kur citur, lai gan tas viņam bija nepieciešams.”

Straiks noprata, ka šīs sūdzības viņa ir noklausījusies no vīra.

“Leonora,” viņš ierunājās, paņemdams bloknotu, “vai neiebilstat, ka uzdošu jums dažus jautājumus?”

“Uzdodiet, ja gribat. Bet es neko nezinu.”

“Vai ar jums ir sazinājies kāds no tiem, kuri bija tikušies vai runājuši ar Ouenu pēc tam, kad viņš piektajā datumā aizgāja no mājām?”

Leonora papurināja galvu.

“Ne draugi, ne radi?”

"Neviens,” viņa teica. "Vai gribat tasi tējas?"

“Jā, labprāt,” Straiks atbildēja. Patiesībā viņam negribējās neko, kas pagatavots šajā netīrajā virtuvē, bet vajadzēja noskaņot Leonoru uz runāšanu.

“Vai jūs labi pazīstat Ouena apgāda darbiniekus?” viņš jautāja, kamēr Leonora trokšņaini lēja tējkannā ūdeni.

Viņa paraustīja plecus.

“Tikpat kā nepazīstu. Vienreiz satiku Džeriju, kad Ouens sniedza autogrāfus.”

"Vai jūs neesat draugos ne ar vienu Roper Chard darbinieku?”

“Nē. Kādā sakarā? Ar viņiem sadarbojās Ouens, nevis es.”

“Un jūs neesat lasījusi Bombyx Mori?” Straiks kā starp citu pavaicāja.

“Es tak jau teicu. Man nepatīk lasīt grāmatas, pirms tās publicētas. Kāpēc visi man nemitīgi to jautā?” viņa teica, paceldama acis no plastmasas maisiņa, kurā meklēja cepumus.

“Un kas vispār noticis ar liki?” viņa pēkšņi noprasīja. “Kas viņam bija nodarīts? Policisti man nesaka. Paņēma līdzi Ouena zobusuku, lai identificētu viņu pēc DNS. Kāpēc man neļauj paskatīties uz viņu?”

Šo jautājumu Straikam bija uzdevušas arī citas sievas un izmisuši vecāki. Un viņš, kā vienmēr, atbildēja ar puspatiesību.

“Līķis ilgi nogulēja tajā mājā,” viņš teica.

“Cik ilgi?”

“Viņi vēl nezina.”

“Kā viņš tika noslepkavots?”

"Arī tas vēl nav droši zināms.”

“Bet viņiem taču būtu…”

Leonora apklusa, kad virtuvē atkal ienāca Orlando, rokās turēdama ne tikai savu plīša orangutānu, bet arī žūksni lapu ar koši krāsainiem zīmējumiem.

“Kur palika Džerijs?”

"Aizgāja uz darbu,” Leonora atbildēja.

"Viņam ir smuki mati. Tavi mati man nepatīk,” viņa sacīja Straikam. “Tādi čirkaini.”

“Arī man tie diez kā nepatīk,” viņš teica.

“Paklau, Dodo, šobrīd viņš negrib skatīties zīmējumus,” māte nepacietīgi aizrādīja, taču Orlando nelikās to dzirdam un izlika zīmējumus uz galda, lai Straiks varētu tos aplūkot.

“To es pati uzzīmēju.”

Bildēs varēja atpazīt puķes, zivis un putnus. Vienai lapai cauri spīdēja otrā pusē uzrakstīta bērnu ēdienkarte.

“Ļoti skaisti,” Straiks uzslavēja. “Leonora, kā jūs domājat -vai vakar Ouena darbistabā policija atrada kaut ko tādu, kas saistīts ar Bombyx Mori?”

“Jā.” Viņa iemeta tējas maisiņus saplaisājušās krūzītēs. “Divas vecas rakstāmmašīnas lentes; tās bija aizkritušas aiz galda. Šie iznāk ārā un prasa man, kur esot pārējās; es teicu, ka promejot viņš visu paņēma līdzi.”

“Man patik tēta darbistaba,” Orlando paziņoja. “Viņš dod man papīrus, kur zīmēt.”

“Tā darbistaba ir gatavā izgāztuve,” Leonora teica, ieslēgdama tējkannu. “Šiem vajadzēja veselu mūžību, lai izraktos visam cauri."

“Un tur iegāja tante Liza,” Orlando piebilda.

“Kad?” Leonora, rokās turēdama abas krūzītes, veltīja meitai niknu skatienu.

“Kad atnāca un tu biji mazmājiņā,” Orlando atbildēja. “Viņa iegāja tēta darbistabā. Es redzēju.”

“Viņai nebija nekādu tiesību tur iet,” Leonora sacīja. “Vai viņa tur okšķerējās?”

“Nē,” Orlando atteica. “Tikai iegāja iekšā un iznāca ārā, un ieraudzīja mani, un raudāja.”

“Aha,” Leonora gandarīta izmeta. “Pinkšķēja, arī man redzot. Vēl viena, kura jūtas vainīga.”

“Kad viņa bija atnākusi?” Straiks vaicāja Leonorai.

“Pirmdienas rītā. Apprasījās, vai nevajagot ko palīdzēt. Palīdzēt! Jau tāpat ir palīdzējusi diezgan.”

Straika vājajai tējai bija pieliets tik daudz piena, ka likās -tējas maisiņa tur savu mūžu nav bijis; viņš deva priekšroku piķa melnam brūvējumam. Pieklājības pēc iedzēris vienu malku, viņš atcerējās, kā Elizabete Tasela bija izteikusi nožēlu par to, ka viņas dobermanis nav nokodis Kvainu pavisam.

“Man patīk viņas lūpukrāsa,” pavēstīja Orlando.

“Tev šodien patīk viss,” Leonora attrauca, ar vājās tējas krūzīti apsēzdamās pie galda. “Es viņai pajautāju, kāpēc viņa tā rīkojās, kāpēc pateica Ouenam, ka viņa grāmata nav publicējama. Viņš taču sanervozējās.”

“Un ko viņa atbildēja?” Straiks jautāja.

“Ka viņš tajā esot aprakstījis veselu baru reālu personu. Nesaprotu, ko viņi tā uztraucas. Ouens tā dara vienmēr.” Viņa iedzēra tēju. “Arī mani ir aprakstījis nez cik reižu.”

Straiks atcerējās “nolietoto mauku” Sukubu un juta, ka nicina Ouenu Kvainu.

"Gribēju pajautāt jums par Talgartroudu.”

“Nesaprotu, kāpēc viņš devās uz turieni,” Leonora nekavējoties noteica. “Viņš necieta to māju. Jau gadiem ilgi gribēja to pārdot, bet tas Fenkorts nepiekrita.”

“Jā, arī es tur netieku gudrs.”

Orlando bija klusi apsēdusies blakus Straikam, vienu kāju pavilkusi sev apakšā, kā no zila gaisa uzbūrusi krītiņu kārbu un tagad piezīmēja lielai zivij koši krāsainas spuras.

“Kā Maiklam Fenkortam tik ilgus gadus ir izdevies kavēt mājas pārdošanu?”

“Tam ir kaut kāds sakars ar Džo testamentu. Ar testamenta noteikumiem. Nezinu. Jautājiet Lizai, viņa to visu pārzina smalki.”

"Vai jūs zināt, kad Ouens pēdējo reizi bija tajā mājā?”

“Pirms gadiem. Nezinu. Pirms vairākiem gadiem.”

“Man vajag papīru, kur zīmēt,” paziņoja Orlando.

“Man vairāk nav,” Leonora atteica. “Visi papīri ir tēta darbistabā. Zīmē otrā pusē šim.”

No jūkļa, kas valdīja uz virtuves galda, viņa izzvejoja reklām-lapiņu un pastūma to uz Orlando pusi, bet meita pagrūda to atpakaļ un nesteidzīgā gaitā atstāja virtuvi; ap kaklu viņai šūpojās orangutans. Gandrīz uzreiz viņi izdzirda, ka Orlando laužas darbistabas durvīs.

“Orlando, nē\uc1” Leonora iesaucās, pietrūkās kājās un izsteidzās gaitenī. Straiks izmantoja viņas prombūtni, lai pagrieztos un izgāztu izlietnē lielāko daļu savas tējas; uz puķupušķa celofāna palika nodevīgas pienainā šķidruma lāses.

“Nē, Dodo! Nedrīkst! Nē! Mums nav brīv mums nav brīv, ej nost.”

Spalgs kauciens un skaļa soļu duna liecināja, ka Orlando bēg augšup pa kāpnēm. Leonora pietvīkusi atgriezās virtuvē.

"Par šito es tagad dabūšu ciest visu dienu. Viņa ir satraukusies. Tās policijas dēļ.”

Viņa nervozi nožāvājās.

“Vai nakti vismaz kaut cik pagulējāt?” Straiks jautāja.

“Tikpat kā nemaz. Jo man visu laiku jādomā: kurš? Kurš to viņam nodarījis? Viņš nokaitina cilvēkus, to es zinu,” viņa izklaidīgi piebilda, “bet tāds nu viņš ir. Nemāk savaldīties. Aiz-svilstas par sīkumiem. Vienmēr tāds ir bijis, bet nav gribējis neko ļaunu. Vai tad par to ir jānogalina? Maiklam Fenkortam noteikti vēl ir tās mājas atslēga,” viņa mainīja tematu, lauzīdama rokas. “Šonakt, kad nevarēju aizmigt, tas man ienāca prātā. Zinu, ka Maikls Fenkorts neieredz Ouenu, bet tas viss bija tik sen. Un Ouens nemaz neizdarīja to, par ko Maikls viņam pārmeta. Neuzrakstīja to parodiju. Tomēr Maikls Fenkorts jau nu nebūtu Ouenu nogalinājis.” Viņa pacēla acis, tikpat dzidras un nevainīgas kā meitai. “Viņš taču ir bagāts, vai ne? Slavens… viņš to nedarītu.”

Straiks vienmēr bija brīnījies par savādo svētuma auru, ko publika piedēvē slavenībām, pat ja prese tās nomelno, vajā un gāna. Lai vai cik daudzi slaveni ļaudis būt notiesāti par izvarošanu vai slepkavību, joprojām pastāvēja sabiedrības viedoklis, teju vai pagānisks savā pārliecībā: tikai ne viņš. Tas nevar būt viņš. Viņš ir slavens.

"Un tas velna Čārds,” Leonora izgrūda, “sūtīja Ouenam draudu vēstules. Ouens neieredzēja viņu no sākta gala. Un nu šis vēl parakstās kartītē un jautā, vai nevajagot palīdzēt… kur tā kartīte ir?”

Kartīte ar vijolītēm bija nozudusi no virtuves galda.

“Pievākusi!” Leonora piesarka dusmās. “Orlando ir to pievākusi.” Tik skaļi, ka Straiks salēcās, viņa uzbļāva griestiem: “DODO!"

Šādas iracionālas dusmas bija raksturīgas pirmajām, smagajām sēru fāzēm un, tāpat kā Leonoras gremošanas traucējumi, liecināja, ka aiz īdzīgās ārienes slēpjas dziļas ciešanas.

“DODO!” Leonora uzkliedza vēlreiz. "Vai es neesmu tev teikusi, ka nedrīkst ņemt mantas, kas nepieder…”

Orlando parādījās virtuvē pārsteidzoši pēkšņi, joprojām auklēdama savu orangutānu. Laikam bija nolavījusies lejā, viņiem nedzirdot, klusi kā kaķis.

“Tu esi paņēmusi manu kartīti!” Leonora bārās. “Vai es neesmu teikusi, ka nedrīkst ņemt mantas, kas nepieder tev? Kur tā ir?"

“Man patīk tās puķītes.” Orlando parādīja spīdīgo, tagad jau saburzīto kartīti, un māte izrāva to viņai no rokas.

“Tā pieder man’,' viņa sacīja meitai. “Redziet nu,” viņa pievērsās Straikam, norādīdama uz visgarāko teikumu kaligrāfiskā rokrakstā: ““Lūdzu, dodiet man ziņu, ja būs vajadzīga kāda palīdzība. Daniels Čārds.” Sasodītais liekulis!”

“Tētim nepatika Danilčārs,” piebilda Orlando. “Tētis man teica.”

“Čārds ir viens sasodīts liekulis, es to zinu.” Leonora, piemiegusi acis, pētīja pārējos parakstus.

“Viņš man iedeva otiņu,” Orlando sacīja. "Kad aiztika mani.” Iestājās īsa, spriega pauze. Leonora pacēla acis uz meitu. Straiks sastinga, pacēlis krūzīti.

"Ko?”

"Man nepatīk, ka viņš mani aiztiek.”

“Par ko tu runā? Kas tevi aiztika?”

“Tēta darbā.”

“Nerunā muļķības!” māte apsauca.

“Kad tētis mani aizveda un es redzēju…”

“Ouens aizveda viņu uz turieni pirms kāda mēneša, jo man bija jāiet pie ārsta,” Leonora nervozi paskaidroja Straikam. “Nesaprotu, ko viņa tur gvelž.”

“…un es redzēju grāmatu bildes, visas izkrāsotas,” Orlando turpināja, “un Danilčārs mani…”

“Tu pat nezini, kas Daniels Čārds vispār ir,” Leonora iebilda. “Viņam nav matu,” Orlando teica. “Un pēc tam tētis aizveda mani pie tās dāmas, un es iedāvināju viņai savu vissmukāko zīmējumu. Viņai bija smuki mati.”

"Kāda dāma? Par ko tu runā?…”

“Kad Danilčārs mani aiztika,” Orlando skaļi atkārtoja. “Viņš mani aiztika, un es bļāvu, un tad viņš iedeva man otiņu.”

“Tu neiedomājies stāstīt citiem tādas blēņas!” Leonoras saspringtā balss aizlūza. “Vai mums jau tāpat nepietiek… Nemuļķojies, Orlando!”

Orlando tumši piesarka, nikni paskatījās uz māti un izgāja no virtuves. Šoreiz viņa ar sparu aizcirta durvis, bet tās tūdaļ atvērās pašas no sevis. Straiks dzirdēja soļu dunu uz kāpnēm; pēc pāris pakāpieniem Orlando sāka kliegt kaut ko nesaprotamu.

“Nu viņa ir apskaitusies,” Leonora neskanīgi noteica, gaišajās acīs sariesās asaras un noritēja pār vaigiem. Straiks pasniedzās pēc papīra dvieļu rullīša, noplēsa gabalu un iespieda to Leonorai saujā. Viņa raudāja bez skaņas, kalsnajiem pleciem drebot, un Straiks klusēdams sēdēja un dzēra pretīgās tējas paliekas.

“Mēs ar Ouenu iepazināmies pabā,” Leonora negaidīti nomurmināja, uzstūma augstāk brilles un nosusināja miklo seju. “Viņš bija atbraucis uz festivālu. Uz Heionvaiju. Nekad nebiju par viņu dzirdējusi, bet pēc apģērba un runas veida tūdaļ sapratu, ka viņš ir kaut kas īpašs.”

Nogurušajās acīs mirkli uzplaiksnīja varoņa pielūgsmes liesmiņa, ko bija gandrīz izdzēsuši ilgie gadi, kuros viņa, vienaldzīgi pamesta novārtā, jutās nelaimīga, pacieta vīra iedomas un dusmu lēkmes, centās apmaksāt rēķinus un gādāja par meitu šajā noplukušajā mājelē. Varbūt šī liesmiņa bija atdzīvojusies tāpēc, ka viņas varonis, tāpat kā visi labākie varoņi, bija miris; varbūt tagad tā kvēlos laiku laikos kā mūžīgā uguns, Leonora aizmirsīs visu slikto un lolos atmiņā reiz mīlētā vīrieša tēlu… kamēr nebūs izlasījusi viņa pēdējo manuskriptu un to, cik zemiski tajā aprakstīta pati…

“Leonora, gribu pajautāt jums vēl kaut ko,” Straiks saudzīgi iesāka, “un pēc tam es iešu. Vai pēdējās nedēļas laikā jums durvju vēstuļspraugā vairs nav mesti suņa ekskrementi?”

“Pēdējās nedēļas laikā?” viņa aizkritušā balsī atkārtoja, joprojām susinādama acis. “Ir gan. Otrdien, man liekas. Vai trešdien? Bet bija, bija. Vēl vienu reizi.”

“Un vai esat vēlreiz manījusi to sievieti, kura jums sekoja?”

Leonora papurināja galvu un nošņauca degunu.

“Varbūt man tikai tā likās, nezinu…”

“Vai naudas jums pašlaik pietiek?”

“Jā.” Viņa noslaucīja asaras. “Ouenam bija dzīvības apdrošināšana. Pierunāju viņu apdrošināties Orlando labad. Tā ka -mēs iztiksim. Edna piedāvājās aizdot, līdz saņemšu apdrošināšanas naudu.”

“Tad nu es iešu,” Straiks sacīja, celdamies kājās.

Leonora, joprojām šņaukādamās, pavadīja viņu pa tumšo gaiteni, un, iekams durvis bija aizvērušās pavisam, Straiks vēl dzirdēja viņu saucam;

“Dodo! Dodo, nāc lejā, es tā negribēju!”

Jaunais policists bija nostājies tā, ka daļēji aizšķērsoja Strai-kam ceļu. Viņš izskatījās pikts.

"Es zinu, kas jūs esat,” viņš noteica, rokā turēdams mobilo. "Jūs esat Kormorans Straiks.”

“Tu nu gan esi attapīgs,” Straiks sacīja. “Bet tagad nost no ceļa, dēliņ, jo dažiem no mums ir jāstrādā pa īstam.”

22

…kāds slepkava, kāds elles suns, kāds velns tas var būt?

Bens Džonsons, “Epislna jeb Klusējošā sieviete”

Piemirsis, cik grūti ir piecelties ar sāpošu celi, Straiks metro vagonā atkrita stūra sēdeklī un piezvanīja Robinai.

“Sveika! Vai tie reportieri ir aizvākušies?”

“Nē, grozās lejā pie ārdurvīm. Paklau, tu esi ticis ziņās.”

“Jā, redzēju BBCē. Piezvanīju Enstisam un palūdzu, lai mēģina pieklusināt manu lomu. Vai viņš ir to izdarījis?”

Viņš dzirdēja, ka Robinas pirksti strauji klabina taustiņus. "Jā, te viņu citē: “Kriminālpolicijas inspektors Ričards Enstiss ir apstiprinājis baumas, ka līķi atradis privātdetektīvs Kormorans Straiks, kura vārds nonāca ziņu virsrakstos šī gada sākumā, kad…”” “To vari izlaist.”

““Ģimene nolīga misteru Straiku, lai viņš atrastu misteru Kvainu, kurš bieži mēdza atstāt mājas, nevienu neinformējot par to, kurp dodas. Misters Straiks netiek turēts aizdomās, un policija ir akceptējusi viņa liecību par līķa atrašanu.””

“Vecais lāga Dikijs,” Straiks noteica. “Šorīt policija vēl uzskatīja, ka es slēpju līķus, lai taisītu sev reklāmu. Brīnos, ka prese vispār interesējas par mirušu piecdesmit astoņus gadus vecu neveiksminieku. Žurnālisti taču vēl nezina, cik briesmīgā veidā viņš noslepkavots.”

“Viņus neinteresē Kvains,” Robina sacīja. “Viņus interesē tu.”

Šī doma nepriecēja. Straiks negribēja, lai viņa seja parādās avīzēs vai televīzijā. Viņa fotogrāfijas, publicētas presē pēc Lulas Lendrijas nāves, bija mazas (jo vajadzēja vietu bildēm ar daiļo modeli, vēlams, trūcīgi ģērbtu); izplūdusī tipogrāfijas krāsa slikti atainoja viņa tumsnējo, nigro seju, un viņam bija izdevies izvairīties no fotokamerām tiesas zālē, sniedzot liecību pret Lulas slepkavu. Tagad žurnālisti bija izrakuši vecus armijas fotoattēlus, kuros viņš bija formastērpā un krietni slaidāks. Kopš īsā slavas uzbangojuma neviens nemēdza atpazīt Straiku pēc izskata, un viņš neparko nevēlējās vēl vairāk apdraudēt savu anonimitāti.

“Negribu uzskriet virsū tiem dzeltenās preses skribentiem. Nūjā,” viņš ironiski piebilda, domādams par sāpošo celi, “es gan nevarētu paskriet arī tad, ja man piemaksātu. Vai tu varētu atnākt uz…”

Viņa iecienītais pabs bija “Totnema”, taču viņš negribēja riskēt, jo reportieri varēja uzrasties arī tur.

“ …“Kembridžu” pēc minūtēm četrdesmit?”

“Protams,” Robina piekrita.

Beidzis sarunu, Straiks apjēdza, ka, pirmkārt, būtu vajadzējis apvaicāties par sērojošo Metjū un, otrkārt, palūgt, lai Robina atnes no biroja viņa kruķus.

Šis deviņpadsmitā gadsimta pabs atradās Kembridžas laukumā. Straiks ieraudzīja Robinu augšstāvā sēžam uz ādas dīvāniņa starp misiņa svečturiem un spoguļiem apzeltītos ietvaros.

“Tu nejūties labi?” viņa bažīgi jautāja, redzēdama Straiku klibojam.

“Piemirsu tev pateikt.” Viņš ievaidēdamies apsēdās atzveltni Robinai pretim. “Svētdien atkal sadauzīju to celi, mēģinādams noķert sievieti, kura mani izsekoja.”

“Kādu sievieti?”

“Viņa gāja man pa pēdām no Kvaina mājas līdz metrostaci-jai, un tur es pakritu kā tāds idiots, bet viņa aizmuka. Leonora man stāstīja, ka tieši tāda paša izskata sieviete grozoties viņas tuvumā, kopš pazudis Kvains. Bet tagad man nudien ir jāiedzer.”

“Es atnesīšu,” Robina sacīja, “par godu tavai dzimšanas dienai. Un te būs dāvana.”

Viņa nolika uz galda groziņu, pārklātu ar celofānu un izrotātu ar lenti. Groziņā bija Kornvolas gardumi: alus, sidrs, saldumi un sinepes. Straiks jutās aizkustināts līdz smieklīgumam.

"Nevajadzēja jau…”

Bet Robina to vairs nedzirdēja, jo bija aizgājusi pie bāra. Kad viņa atgriezās, nesdama glāzi vīna un pinti London Pride alus, Straiks noteica: “Liels paldies.”

“Lai iet labumā! Tātad tu domā, ka tā svešā sieviete ir novērojusi Leonoras māju?”

Straiks nodzēra garu, ilgi kārotu malku no savas pintes.

“Jā, un, iespējams, ari sviedusi suņa mēslus Leonoras durvju vēstuļspraugā,” viņš sacīja. “Nesaprotu, ko viņa gribēja uzzināt, izsekodama mani. Ja nu vienīgi domāja, ka aizvedīšu viņu pie Kvaina.”

Viebdamies sāpēs, Straiks uzcēla kāju uz ķeblīša pagaldē.

“Šonedēļ man ir jānovēro Bērnetas virs un Broklhērsta. Pats labākais brīdis, kad sagandēt to sasodīto kāju.”

“Es varētu novērot viņus tavā vietā.”

Jūsmīgais piedāvājums izskanēja ātrāk, nekā Robina paguva to apdomāt, taču Straiks ne ar vaibstu neizrādīja, ka ir to dzirdējis.

“Kā jūtas Metjū?”

“Ne pārāk labi,” Robina atbildēja, nesaprazdama, vai Straiks ir dzirdējis teikto. “Viņš ir aizbraucis mājās, lai būtu kopā ar tēvu un māsu.”

“Uz Mesemu, vai ne?”

“Jā.” Mirkli vilcinājusies, viņa sacīja: “Kāzas būs jāatliek.” “Žēl.”

Viņa paraustīja plecus.

“Nebūtu iespējams tik drīz… tuviniekiem tas ir briesmīgs trieciens.”

“Vai tu labi sapraties ar Metjū māti?” Straiks jautāja.

“Jā, protams. Viņa bija…”

Taču patiesībā misis Kanlifa bija dāma ar smagu raksturu un turklāt iedomu slimniece, vismaz tā bija uzskatījusi Robina. Un tāpēc pēdējās divdesmit četras stundas jutās vainīga.

“…jauka,” Robina pabeidza teikumu. “Un kā klājas nabaga misis Kvainai?”

Straiks aprakstīja savu apmeklējumu pie Leonoras, Džerija Voldegreiva īso vizīti un savus iespaidus par Orlando.

“Kas viņai īsti kaiš?" Robina jautāja.

“Man liekas, to sauc par grūtgalvību.”

Viņš apklusa, atcerējies Orlando vientiesīgo smaidu un mīļ-mantiņu orangutānu.

“Kamēr biju tur, viņa pateica kaut ko dīvainu, un izskatījās, ka mātei tas ir jaunums. Orlando stāstīja, ka tēvs reiz paņēmis viņu līdzi uz darbu un ka Kvaina apgāda šefs esot viņu aizticis. Šefa vārds ir Daniels Čārds.”

Robinas sejā atspoguļojās tās pašas vārdos neizteiktās bailes, ko Orlando vārdi bija uzbūruši netīrajā virtuvē.

“Kā aizticis?”

“Viņa nepateica konkrēti. Tikai sacīja: “Viņš mani aiztika,” un: “Man nepatīk, ka mani aiztiek.” Un pēc tam Čārds esot iedāvinājis viņai otiņu. Var jau būt, ka tas nav tas, kas mums nāk prātā,” Straiks atbildēja uz Robinas tramīgo klusēšanu un saspringto sejas izteiksmi. “Varbūt viņš nejauši uzgrūdās meitenei un tad iedāvināja kaut ko, lai nomierinātu. Kamēr biju tur, viņa vairākas reizes zaudēja savaldību un sāka brēkt, ja nedabūja, ko grib, vai ja māte kaut ko aizrādīja.”

Straiku mocīja izsalkums. Viņš noplēsa celofāna iesaiņojumu no Robinas dāvanas, izņēma šokolādes tāfelīti un iztina to, kamēr Robina domīgi klusēja.

“Redzi,” Straiks ierunājās atkal, “romānā Bombyx Mori Kvains dod mājienu, ka Čārds ir gejs. Vismaz tā es sapratu.”

“Hmm,” Robina nelikās ieinteresēta. “Un tu tici visam, ko Kvains tur sarakstījis?”

“Bet Čārdu tas ir satraucis, spriežot pēc tā, ka viņš uzrīdīja Kvainam advokātus.” Straiks nolauza prāvu šokolādes gabalu un uzcienājās. “Ņem vērā,” viņš ar pilnu muti sacīja, "romānā Čārds ir slepkava un, iespējams, ari izvarotājs ar iepuvušu diņķi, tāpēc viņu varbūt satracināja kaut kas cits, nevis tas mājiens par homoseksuālismu.”

“Seksuālais duālisms ir pastāvīga tēma Kvaina darbos,” Robina teica, un Straiks, gremodams šokolādi, pārsteigts pacēla uzacis. “Pa ceļam uz darbu iegriezos Foyles grāmatnīcā un nopirku "Hobarta grēkuT viņa paskaidroja. “Tas ir romāns par hermafrodītu.”

Straiks ar pūlēm norija kumosu.

“Kvains laikam bija uz tiem ieciklējies; ari romānā Bombyx Mori ir viens hermafrodīts,” Straiks sacīja, pētīdams šokolādes iesaiņojumu. “ŠI ir ražota Maljenā. Tas ir drusku tālāk pa piekrasti no tās vietas, kur es uzaugu… Un kāds ir tas "Hobarta grēks” kaut cik ciešams?”

“Es nebūtu lasījusi vairāk par dažām pirmajām lappusēm, ja autors nupat nebūtu noslepkavots,” Robina atzinās.

“Un slepkavība droši vien brīnumaini veicinās pārdošanu.”

“Es gribu teikt,” Robina palika pie sava, “ka nevar gluži ticēt tam, ko Kvains raksta par citu cilvēku seksuālo dzīvi, jo viņa varoņi nudien guļ ar visu, kas kustas. Palasīju par viņu Viki-pēdijā. Viena no viņa grāmatu pamatiezīmēm ir tā, ka varoņi nemitīgi maina dzimumu vai seksuālo orientāciju.”

“Bombyx Mori ir tieši tāds,” Straiks norūca un nokoda gabalu šokolādes. “Garšīga vai gribi?”

“Man vispār jāietur diēta,” Robina skumīgi atteica. “Pirms kāzām.”

Straiks neuzskatīja, ka viņai būtu jānomet svars, bet neko neteica, kad viņa nolauza gabaliņu šokolādes.

“Esmu drusku prātojusi par to slepkavu,” Robina bikli ieminējās.

“Dzirdēt psihologa viedokli vienmēr ir interesanti. Stāsti.”

“Es neesmu psiholoģe.” Robina negribīgi iesmējās.

Viņa bija pametusi psiholoģijas studijas. Straiks nekad netika prašņājis, un viņa pati neko nebija paskaidrojusi. Universitāti bija pametuši abi. Straiks bija pārtraucis studēt pēc tam, kad viņa māte nomira no apšaubāmas pārdozēšanas, un varbūt tieši tāpēc vienmēr bija domājis, ka arī Robinas studijas pārtrūkušas kāda traģiska notikuma dēļ.

“Es lauzīju galvu par to, kāpēc šī slepkavība tiek klaji saistīta ar viņa romānu. Tīri ārēji tas, protams, izskatās pēc tīšas atriebības un ļaunprātības, kam jāparāda pasaulei, ka Kvains ir saņēmis to, ko pelnījis par savu romānu.”

“Tā izskatās gan,” Straiks piekrita, joprojām juzdams izsalkumu; viņš pasniedzās pie kaimiņu galda un paķēra ēdienkarti. “Es ņemšu steiku un fritētus kartupeļus. Vai tu kaut ko gribi?”

Robina uz labu laimi izraudzījās salātus un tad, lai pasaudzētu Straika celi, devās pie bāra pasūtīt maltīti.

“Bet, ja paskatāmies no otras puses,” viņa turpināja, atgriezusies pie galda, “grāmatas pēdējās nodaļas kopēšana varbūt bija veikls paņēmiens, kā nomaskēt pavisam citu motīvu, vai ne?”

Robina centās runāt lietišķi, it kā abi apspriestu kādu abstraktu problēmu, tomēr nespēja aizmirst fotogrāfijās redzēto Kvaina līķi: tumšo dobumu izķidātajā rumpī, izdedzinātos caurumus mutes un acu vietā. Viņa apzinājās: ja pārāk daudz domās par to, kas nodarīts Kvainam, tad nespēs apēst ne kumosa un nevilšus izpaudīs savas šausmas Straikam, kura tumšās acis raudzījās viņā ar bīstamu vērīgumu.

“Mierīgi vari atzīties, ka tā slepkavība uzdzen tev vēmienu,” viņš teica ar pilnu muti šokolādes.

“Nemaz ar ne,” Robina automātiski sameloja. Un tūdaļ piebilda: “Nu, protams… tas tiešām bija baismīgi…”

“Jā gan.”

Ja Straiks būtu kopā ar īpašās izmeklēšanas nodaļas puišiem, tagad viņš jau plēstu par to jokus. Straiks atcerējās daudzas pēcpusdienas, pilnas ar melno humoru: tas bija vienīgais veids, kā izturēt vienu otru izmeklēšanu. Turpretī Robinai trūka profesionālā rūdījuma, kas aizsargā līdzīgi bruņām, un to pierādīja viņas mēģinājums bezkaislīgi runāt par vīrieti, kuram izrautas iekšas.

“Motīvs ir slidena lieta, Robin. Deviņos gadījumos no desmit tu uzzini iemeslu tikai pēc tam, kad esi noskaidrojis vainīgo. Mums jāizdibina līdzekļi un iespējas. Personiski es,” viņš iedzēra alu, “uzskatu, ka meklējamais ir cilvēks ar zināšanām medicīnā.”

“Medicīnā…?”

“Vai anatomijā. Tas, kas nodarīts Kvainam, neizskatījās pēc amatiera veikuma. Līķi būtu varējuši sagraizīt gabalos, mēģinot izraut iekšas, taču es neredzēju nevienu kļūdu: viens vienīgs precīzs, drošs grieziens.”

“Jā,” Robina apstiprināja, pūlēdamās saglabāt objektīvo, klīnisko attieksmi. “Tas ir tiesa.”

“Ja vien mums nav darīšana ar kādu literatūras apsēstu maniaku, kas nupat dabūjis labu rokasgrāmatu,” Straiks skaļi prātoja. “Izklausās par traku, bet nekad jau nevar zināt… Ja viņš bija sasiets un sazāļots un ja slepkavam pietika dūšas, tas varēja izmantot savu upuri anatomijas stundai…”

Robina nespēja nociesties.

"Zinu, tu vienmēr apgalvo, ka motīvs ir domāts advokātiem,” viņa drusku izmisīgi ierunājās (strādādama pie Straika, viņa bija dzirdējusi šo viedokli daudzas reizes), “bet mirkli paklausies mani. Slepkava ir uzskatījis, ka ir vērts nogalināt Kvainu tieši tā, kā aprakstīts grāmatā, un šis rīcības iemesls ir bijis daudz svarīgāks par acīm redzamajiem metodes trūkumiem…"

“Kādiem?”

“Nu, piemēram, loģikas grūtības tik… tik rafinētā slepkavībā, tas fakts, ka aizdomās turamo loks aprobežosies ar tiem, kuri lasījuši to grāmatu…”

“…vai visos sīkumos dzirdējuši par tās saturu," Straiks teica. “Tu saki “aprobežosies”, bet es neesmu pārliecināts, ka tas ir šaurs ļaužu loks. Kristians Fišers darīja visu, lai iepazīstinātu ar grāmatas saturu pēc iespējas vairāk cilvēku. Apgādā Roper Chard manuskripts glabājās seifā, kura kodu acīmredzot zina puse darbinieku.”

“Bet…” Robina iesāka.

Un tūdaļ apklusa, jo pienāca īgns bārmenis un nosvieda uz galda nažus, dakšiņas un papīra salvetes.

“Bet,” viņa turpināja, kad bārmenis bija aizgājis, “Kvains nevar būt nogalināts tik nesen, vai ne? Es, protams, neesmu nekāda eksperte…”

"Ari es neesmu eksperts,” Straiks teica, notiesājis šokolādi un jau ar mazāku degsmi pētīdams zemesriekstu cepumus, “tomēr saprotu, ko tu domā. Izskatījās, ka līķis tur ir gulējis vismaz nedēļu.”

“Turklāt,” Robina papildināja, “starp grāmatas lasīšanu un Kvaina noslepkavošanu noteikti ir bijusi laika atstarpe. Slepkavam taču vajadzēja rūpīgi sagatavoties. Nogādāt virves, skābi un traukus neapdzīvotā mājā…”

“Un, ja viņš iepriekš nezināja, ka Kvains plāno doties uz Talgartroudu, tad Kvainu vispirms vajadzēja izsekot,” Straiks nolēma neņemt cepumu, jo tuvojās bārmenis ar steiku un kartupeļiem, “vai aizvilināt uz turieni.”

Bārmenis nolika uz galda Straika šķīvi un Robinas salātu trauciņu, uz pateikšanos atbildēja ar vienaldzīgu ņurdienu un aizgāja.

“Tātad, ja ņem vērā plānošanu un praktisko pusi, grāmata slepkavam bija jāizlasa ne vēlāk kā divas trīs dienas pēc Kvaina pazušanas,” Straiks teica un iedūra dakšiņu steikā. “Bet, jo tālāk mēs atvirzām brīdi, kad slepkava sācis plānot Kvaina slepkavību, jo aizdomīgākā situācijā nonāk mana kliente. Leonorai būtu vajadzējis tikai paiet tos dažus soļus pa gaiteni; manuskriptu viņa varēja izlasīt tūlīt pēc tam, kad Kvains to pabeidza. Galu galā viņš pats jau pirms vairākiem mēnešiem varēja pateikt Leonorai, kāds būs romāna nobeigums.”

Robina ēda salātus, nejuzdama garšu.

“Un vai Leonora Kvaina izskatās…” viņa vilcinādamās iesāka, “…pēc sievietes, kura ir spējīga izķidāt savu vīru? Nē. Bet policija interesējas par viņu, un arī motīvu viņai būtu pieticis atliku likām. Kvains bija draņķīgs vīrs: neuzticams krāpnieks, kurš piedevām noķengājis sievu savās grāmatās.”

“Bet tu nedomā, ka vainīgā ir viņa, vai ne?”

“Nē," Straiks atteica, “tomēr, lai paglābtu viņu no cietuma, mums vajadzēs daudz vairāk nekā tikai manu viedokli.”

Robina bez jautāšanas aiznesa uzpildīt tukšās glāzes pie bāra; Straikam iesila sirds pret viņu, kad viņa nolika uz galda otro pinti.

“Mums jāaplūko arī tāda iespēja: kāds varēja uzzināt, ka Kvains gatavojas publicēt savu romānu internētā,” Straiks sacīja, naski vicodams kartupeļus. "Tādus draudus viņš esot skaļi izteicis ļaužu pilnā restorānā. Sakrītot vairākiem apstākļiem, tas varēja kļūt par motīvu, lai nogalinātu Kvainu.”

“Tu domā,” Robina gausi ierunājās, “slepkava pamanīja, ka manuskriptā ir kaut kas tāds, ko nekādā gadījumā nedrīkst uzzināt plaša publika?”

“Tieši tā. Grāmata vietumis ir ļoti mīklaina. Ja nu Kvains bija uzzinājis par kādu reālu personu kaut ko nopietnu un aizplīvuroti aprakstījis to romānā?”

“Jā, tas ir iespējams,” Robina atkal sacīja tikpat gausi, “jo es nemitīgi domāju: kādēļ vajadzēja viņu nogalināt? Gandrīz visiem, kuri aprakstīti romānā, taču bija iedarbīgāki līdzekļi, lai neļautu publicēt nomelnojošu grāmatu. Viņi varēja pateikt Kvainam, ka nepārstāvēs viņa intereses, neizdos romānu, varēja pat piedraudēt ar tiesas darbiem, kā izdarīja tas Čārds. Visi, kas pieminēti grāmatā, Kvaina nāves dēļ ir nonākuši vēl lielākās sprukās. Par romānu jau ir uzzinājusi tik plaša publika, uz kādu Kvains dzīves laikā nemaz nevarētu cerēt.”

“Piekrītu,” Straiks teica. "Taču tu balsties uz to, ka slepkava domā racionāli.”

“Noziegums nav noticis afekta stāvokli,” Robina attrauca. “Tas bija izplānots. Rūpīgi apdomāts. Un slepkava noteikti bija paredzējis ari sekas.”

“Atkal piekrītu,” Straiks sacīja, locīdams iekšā kartupeļus.

“Šorīt drusku palasīju Bombyx Mori”

"Pēc tam kad apnika “Hobarta grēks”?”

“Jā… bet manuskripts bija seifā, un…”

“Vajag izlasīt visu: tur iet jo tālāk, jo lustīgāk,” Straiks teica. “Cik tālu tu tiki?”

"Palasīju dažādus fragmentus. To vietu par Sukubu un Ērci. Jā, tas ir ļauni, tomēr neradās sajūta, ka tur ir kaut kas… nu… apslēpts. Būtībā viņš pārmet savai sievai un aģentei, ka tās viņu izmanto, vai ne?”

Straiks pamāja ar galvu.

“Bet tālāk, kad sākas epizode ar to Epi… Epi… kā to vispār izrunā?”

“Episīnu? To hermafroditu?”

“Kā tev liekas, vai tā ir reāla persona? Un kas tur ir ar to dziedāšanu? Manuprāt, patiesībā viņš nemaz nerunā par dziedāšanu”

“Un kāpēc Bombiksa draudzene Harpija dzīvo žurku pilnā alā? Simbolisms vai kaut kas cits?”

“Un asiņainais maiss, ko Cirpējs nes pār plecu,” Robina papildināja, “un pundure, kuru viņš mēģina noslīcināt…”

“Un ugunszīmju dzelži Vlzdeguņa mājas kamīnā,” Straiks piebilda, bet Robinas sejā pavīdēja neizpratne. "Tu vēl neesi tikusi tik tālu? Bet Džerijs Voldegreivs Roper Chard apgāda banketā mums to paskaidroja. Runa ir par Maiklu Fenkortu un viņa pirmo…”

Iezvanījās Straika mobilais. Ekrānā viņš ieraudzīja Dominika Kalpepera vārdu un, īsi nopūties, atbildēja.

“Straik?”

“Klausos.”

"Kas, pie velna, notiek?”

Straiks netērēja laiku un neizlikās, ka nezina, par ko Kalpe-pers runā.

“Es nedrīkstu par to stāstīt, Kalpeper. Tas var traucēt izmeklēšanai.”

“Pie velna viens policists mums jau stāsta aizvilkdamies. Tas Kvains esot noslepkavots precīzi tāpat kā viņa pēdējās grāmatas varonis.”

“Ak tā? Un cik tu samaksāji tam idiotam, lai viņš palaiž muti un sačakarē visu izmeklēšanu?”

“Nu vai zini, Straik, tu ieperies šitādā slepkavības lietā un pat neiedomājies man piezvanīt!”

“Paklau, čomiņ, es nezinu, kādas tu iztēlojies mūsu attiecības,” Straiks atcirta, “toties zinu vienu: es tev strādāju, un tu man maksā. Punkts.”

“Es savedu tevi kopā ar Ņinu, lai tu iekļūtu tajā izdevēju banketā!”

"Tas bija mazākais, kā atalgot mani par to, ka piespēlēju tev kaudzi papildmateriālu par Pārķeru,” Straiks paziņoja, ar brīvo roku uzdurdams uz dakšiņas pēdējās kartupeļu druskas. “Es būtu varējis tos pieturēt un pēc tam notirgot dzeltenajai presei.”

"Ja tu gribi naudu…”

“Nē, es negribu naudu, tu, āmurgalva!” Straiks aizkaitināts attrauca, un Robina taktiski pievērsās BBC vietnei savā vied-tālrunī. “Es netaisos izpatikt tavai avīzei un izjaukt slepkavības izmeklēšanu!”

“Varu piesolīt tev desmit taukšķus par personisku interviju.”

"Atā, Kal…”

“Pagaidi! Tikai pasaki, kurā grāmatā aprakstīta tā slepkavība!”

Straiks tēloja, ka vilcinās.

“Brāļos Lamza… Balzakos,” viņš pēdīgi teica.

Tad smīnēdams beidza sarunu un pasniedzās pēc ēdienkartes, nolēmis izpētīt desertus. Lai Kalpepers tagad pavada pēcpusdienu, noņemdamies ar samocītu sintaksi un lasīdams par pautu apgramstīšanu.

“Vai ir kas jauns?” viņš jautāja, kad Robina pacēla acis no mobilā.

“Ja nu vienīgi tas, ka Daily Mail raksta: ģimenes draugi uzskatot, ka Pipa Midltone būtu bijusi labāka partija par Keitu.”

Straiks sarauca pieri.

“Kamēr tu runāji, es lasīju, kas pagadās,” Robina kā aizstāvoties paskaidroja.

“Ne jau tas,” Straiks teica. “Es nupat atcerējos Pipa2011.”

“Nesaprotu…” Robina apjukusi sacīja, vēl arvien domādama par Pipu Midltoni.

“Pipa2011 Ketrīnas Kentas blogā. Viņa apgalvoja, ka esot noklausījusies fragmentu no Bombyx Mori”

Robina pārsteigumā ieelsās un steigšus atsāka darboties ar mobilo.

“Re, kur ir!” viņa iesaucās pēc pāris minūtēm. “Ko tu teiktu, ja es tev atzītos, ka viņš ir nolasījis man vienu fragmentu?” Un tas ir bijis…” Robina paritināja tekstu uz augšu, “divdesmit pirmajā oktobrī. Divdesmit pirmajā oktobrī! Viņa varēja zināt romāna noslēgumu jau pirms Kvaina pazušanas.”

“Skaidrs,” Straiks noteica. “Es ņemšu ābolu drumstalmaizi. Tu kaut ko gribi?”

Kad Robina, pasūtījusi desertu, atgriezās no bāra, Straiks sacīja:

“Enstiss ir šovakar ielūdzis mani vakariņās. Viņam esot pirmie dati no tiesu mediķiem.”

“Vai viņš zina, ka tev šodien ir dzimšanas diena?” Robina jautāja.

“Jēziņ, nē!” Straika balsī skanēja tāds izbīlis, ka Robina iesmējās.

“Vai tad tas būtu tik slikti?”

“Man jau bija vienas dzimšanas dienas vakariņas,” Straiks drūmi noņurdēja. “Labākā dāvana no Enstisa būtu tā, ja viņš pateiktu precīzu laiku, kad iestājusies nāve. Jo agrāks būs šis laiks, jo vairāk sašaurināsies iespējamo aizdomās turamo loks: atliks tie, kuri izlasījuši manuskriptu visagrāk. Diemžēl viņu vidū būs arī Leonora, bet ir taču vēl šī noslēpumainā Pipa, Kristians Fišers…”

“Kāpēc Fišers?”

“Līdzekļi un iespēja, Robin; viņš tika pie manuskripta agri un tāpēc ir iekļaujams šajā sarakstā. Tad vēl ir Elizabetes Tase-las asistents Ralfs, Elizabete Tasela pati un Džerijs Voldegreivs. Daniels Čārds, jādomā, izlasīja manuskriptu drīz pēc Volde-greiva. Ketrīna Kenta noliedz, ka būtu to lasījusi, bet tur nu man ir lielas šaubas. Un vēl ir Maikls Fenkorts.”

Robina satrūkusies paskatījās uz viņu.

“Kā Fenkorts varētu…?”

Atkal iezvanījās Straika mobilais Nina Laselza. Straiks vilcinājās, taču Enstiss varēja būt pateicis savai māsīcai Ņinai, ka nupat ir runājis ar Straiku, tāpēc bija vien jāatbild.

“Sveika,” viņš teica.

“Sveiks, slavenais detektīv,” Nina atsaucās. Straiks saklausīja skarbumu, veikli nomaskētu aiz līksma možuma. “Bija tīri vai bail tev zvanīt, jo tevi noteikti ir apsēdusi prese, pielūdzējas un tā tālāk.”

“Nav tik briesmīgi,” Straiks sacīja. “Kā iet apgādā?”

“Kā trakonamā. Neviens nestrādā, mēs visi runājam vienīgi par to. Tātad viņš patiešām ir noslepkavots?”

“Tā izskatās.”

“Ak Dievs, neticami… Bet tu droši vien nedrīksti man neko stāstīt?” viņa jautāja ar vāji slēptu ziņkārību.

“Policija pagaidām negrib izpaust detaļas.”

“Bet tam bija sakars ar to grāmatu, vai ne? Ar Bombyx Mori?”

“Nevaru pateikt.”

“Un Daniels Čārds ir salauzis kāju.”

“Ko?” Straiku apstulbināja pēkšņā temata maiņa.

“Notiek visvisādas dīvainības.” Nina izklausījās nervoza, saspringta. “Džerijs nezina, kur likties. Daniels nupat piezvanīja no Devonas un atkal sakliedza uz viņu to dzirdēja puse darbinieku, jo Džerijs nejauši ieslēdza skaļo režīmu un vairs nevarēja atrast izslēgšanas taustiņu. Lauztās kājas dēļ viņš netiek projām no savas vasarnīcas. Proti Daniels.”

“Kāpēc viņš kliedza uz Voldegreivu?”

“Tāpēc, ka Bombyx Mori ir izsprucis atklātībā,” Nina atbildēja. "Policija ir kaut kur dabūjusi pilnu manuskriptu, un Daniels nudien nav par to priecīgs. Bet vispār es zvanu, lai apsveiktu tevi. Ir taču jāapsveic detektīvs, kurš atradis līķi, vai ne? Piezvani, kad nebūsi tik aizņemts.”

Viņa pārtrauca sarunu, iekams Straiks paguva kaut ko pateikt.

“Nina Laselza,” viņš paskaidroja, kad viesmīlis atnesa viņam ābolmaizi un Robinai kafiju. “Tā meitene…”

“…kura nozaga priekš tevis manuskriptu,” Robina teica.

“Jā, personāla daļā tava atmiņa būtu lieka greznība.” Straiks paņēma karotīti.

“Vai tu tiešām turi aizdomās Maiklu Fenkortu?”

“Protams. Daniels Čārds noteikti pastāstīja viņam, ko pastrādājis Kvains. Viņš nebūtu gribējis, lai Fenkorts to uzzina no kāda cita, vai ne? Fenkorts ir liels ieguvums apgādam. Nē, manuprāt, mums ir jāpieņem, ka Fenkorts jau agri uzzināja, kas rakstīts tajā…”

Tagad iezvanījās Robinas mobilais.

“Sveika,” teica Metjū.

“Sveiks, kā tu jūties?” viņa bažīgi jautāja.

“Ne pārāk labi.”

Kaut kur fonā kāds ieslēdza mūziku: "No pirmā skatiena tu likies man tik skaista…”

“Kur tu atrodies?” Metjū asi noprasīja.

“Nu… pabā,” Robina atbildēja.

Pēkšņi šķita, ka skaļumā krasi pieņemas visi paba trokšņi: glāžu šķinda, skaļi smiekli pie bāra.

“Kormoranam ir dzimšanas diena,” viņa tramīgi paskaidroja. (Galu galā arī Metjū ar kolēģiem gāja uz pabu, ja kādam" no viņiem bija dzimšanas diena…)

“Brīnišķīgi,” Metjū saniknots noteica. “Piezvanīšu vēlāk.”

“Met, nē… pagaidi…”

Piestūķējis muti ar ābolmaizi, Straiks ar acs maliņu vēroja, kā Robina pieceļas un bez paskaidrojumiem aiziet uz bāra pusi, acīmredzot mēģinādama sazvanīt Metjū. Finanšu speciālistam nebija pa prātam, ka viņa līgava ir aizgājusi pusdienās, nevis gremdējas sērās par viņa māmuļu.

Robina zvanīja vēl un vēlreiz. Un beidzot sazvanīja. Straiks pabeidza ābolmaizi un trešo pinti un juta, ka jāaizstaigā uz tualeti.

Kamēr viņš bija ēdis, dzēris un sarunājies ar Robinu, celis nebija viņu traucējis, toties skaudri protestēja, kad viņš uzsvem-pās kājās. Atgriežoties pie galda, Straiks jau svīda no sāpēm. Robinas sejas izteiksme liecināja, ka viņa joprojām pūlas nomierināt Metjū. Beigusi sarunu, viņa piebiedrojās Straikam, pajautāja, kā viņš jūtas, un saņēma īsu atbildi.

"Paklau, es varētu izsekot to meiteni, to Broklhērstu, tavā vietā,” viņa piedāvāja vēlreiz, “ja tava kāja pārāk…”

“Nē!” Straiks atcirta.

Viņš cieta sāpes, dusmojās uz sevi, skaitās uz Metjū un pēkšņi sajuta vieglu nelabumu. Nevajadzēja ēst to šokolādi pirms steika, fritētajiem kartupeļiem, drumstalmaizes un trim pintēm alus!

“Tagad ej atpakaļ uz biroju un izdrukā pēdējo Ganfrija rēķinu. Un uzraksti man īsziņā, vai tie maitas žurnālisti vēl ir

turpat. Ja ir, tad es no šejienes braukšu taisnā ceļā pie Enstisa. Vispār tiešām jāpadomā, vai nepieņemt darbā vēl kādu,” viņš pusbalsī piebilda.

Robinas sejas izteiksme kļuva skarba.

“Tad es iešu drukāt,” viņa noteica, paķēra mēteli un somiņu un aizgāja. Straiks pamanīja viņas dusmas, taču kāds iracionāls aizkaitinājums liedza viņam saukt Robinu atpakaļ.

23

Es neticu, ka viņai ir tik melna dvēsele, Lai pastrādātu tādu asinsdarbu.

Džons Vebsters, "Baltais velns”

Visu pēcpusdienu Straiks bija nosēdējis pabā, kāju atbalstījis uz ķeblīša, taču tas nebija mazinājis ceļgala pietūkumu. Iedams uz metrostaciju, viņš nopirka pretsāpju tabletes un pudeli sarkanvīna, bet pēc tam brauca uz Griniču, kur dzīvoja Enstiss ar savu sievu Helēnu, sauktu par Helliju. Centrālās līnijas vilcieni kavējās, tāpēc Enstisu māju Ešbērnemgrovā Straiks sasniedza tikai pēc krietnas stundas, visu ceļu nedabūjis apsēsties, balstījis svaru uz kreisās kājas un jau nez kuru reizi nožēlojis, ka ir notriecis tās simt mārciņas, ar taksometru braukdams uz Lūsi-jas māju un atpakaļ.

Kad viņš izkāpa no Doklendsas līnijas vilciena, sejā atkal sitās lietus lāses. Straiks uzslēja apkakli un tumsā kliboja uz priekšu; ceļš, parasti piecas minūtes ilgs, šoreiz prasīja gandrīz piecpadsmit.

Tikai tad, kad Straiks jau bija nogriezies ap stūri un iesoļoja akurātajā ielā ar rindu mājām un labi koptiem priekšdārziņiem,

viņam ienāca prātā, ka laikam būtu vajadzējis atvest kādu dāvanu krustdēlam. Vakara saviesīgā daļa Straiku atbaidīja, toties viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs apspriest ar Enstisu informāciju, kas saņemta no tiesu mediķiem.

Straikam nepatika Enstisa sieva. Viņas sirsnība, reizēm gluži uzmācīga, nespēja nomaskēt ziņkārību; laiku pa laikam šī ziņkārība pēkšņi izšāvās ārā kā duncis no kažoka azotes. Viņa apbēra Straiku ar pateicības un gādības apliecinājumiem, līdzko Straiks parādījās viņas orbītā, tomēr viņš skaidri redzēja, ka patiesībā Hellija alkst uzzināt viņa raibās biogrāfijas detaļas, iegūt informāciju par viņa rokzvaigzni tēvu un par nelaiķi narkomāni māti, un nojauta, ka viņa gribēs visos sīkumos dzirdēt par to, kā izjukušas attiecības ar Šarloti, pret kuru allaž bija izturējusies ar pārmērīgu laipnību, kas tomēr nespēja apslēpt nepatiku un aizdomas.

Svinībās pēc Timotija Kormorana Enstisa kristībām kas tika atliktas, līdz bērnam apritēja pusotrs gads, jo tēvu un krusttēvu vispirms vajadzēja atvest ar lidmašīnu no Afganistānas, kur abi bija ārstējušies katrs savā hospitālī, ieskurbusī Hellija bija teikusi asarainu runu par to, kā Straiks izglābis dzīvību viņas dēlēna tētukam un cik augstu viņa vērtējot to, ka viņš piekritis kļūt ari par Timija sargeņģeli. Straiks, kurš nebija spējis izdomāt nekādu ticamu iemeslu, lai atteiktos būt par krusttēvu, Hellijas runas laikā blenza galdautā, cītīgi vairīdamies no Šarlotes skatiena, lai tas viņu nesasmīdinātu. Viņš spilgti atcerējās, ka Šarlote bija ģērbusies viņa iemīļotajā koši zilajā kleitā, kas cieši apkļāva viņas nevainojamo figūru. Tolaik Straiks vēl pārvietojās ar kruķiem, bet daiļā pavadone novērsa pārējo viesu uzmanību no viņa kājas stumbeņa, ko vēl bija par agru protežēt. No vienkāja Straiks pārvērtās par vīrieti, kuram izdevies brīnumainā kārtā, kā domāja teju visi, kuri sastapa Šarloti, iekarot tik žilbinošu līgavu, ka citi vīrieši apklusa pusvārdā, kad viņa ienāca telpā.

"Kormij, dārgais,” Hellija iedūdojās, atvērusi durvis. “Nu paskat tik, tu mums esi slavenība… mēs jau domājām, ka esi mūs aizmirsis.”

Neviens cits nekad nesauca Straiku par Kormiju. Bet viņš ari nebija papūlējies pateikt Hellijai, ka šī uzruna ir kaitinoša.

Bez kāda pamudinājuma no Straika puses Hellija maigi apskāva viņu, un viņš zināja, ka šim apskāvienam jāpauž līdzcietība un nožēla par viņa vientuļnieka statusu. Māja bija silta un gaiša it sevišķi pēc ziemīgās tumsas, kas valdīja ārā, un, atsvabinājies no Hellijas, Straiks nopriecājās, ieraudzījis nākam Enstisu, kurš sveicienam nesa līdzi pinti Doom Bar.

“Ričij, ļauj viņam vismaz ieiet mājā. Nudien…”

Taču Straiks jau bija pateicīgi paņēmis alu un iedzēris vairākus malkus, iekams novilka mēteli.

Hallē iejoņoja Straika krustdēls, trīsarpus gadus vecs, spalgi taurēdams kā lokomotīve. Viņš izskatījās ļoti līdzīgs mātei, kuras vaibsti, lai gan sīki un glīti, bija dīvaini koncentrējušies sejas vidū. Timotijs, ģērbies Supermena pidžamā, šaustīja sienas ar gaismas zobenu, darinātu no plastmasas.

“Ai, Timij, dārgumiņ, nevajag, sienas nupat ir tik skaisti pārkrāsotas… Viņš par visām varītēm gribēja palikt nomodā, lai satiktu onkuli Kormoranu. Mēs visu laiku stāstām viņam par tevi,” Hellija teica.

Straiks bez sajūsmas noraudzījās uz krustdēlu, nesastap-dams arī nekādu interesi no viņa puses. Timotijs bija vienīgais bērns, kura dzimšanas dienas datumu Straikam bija izredzes atcerēties, tomēr viņš vēl nekad nebija atvedis puikam nevienu dāvanu. Timotijs bija piedzimis divas dienas pirms tam, kad Viking eksplozijā uz smilšainā Afganistānas ceļa Straiks zaudēja pusi labās kājas, bet Enstiss daļu sejas.

Straiks nevienam nebija stāstījis, ka bezgalīgajās stundās savā hospitāļa gultā ir prātojis, kāpēc sagrābis aiz krekla un ierāvis mašīnas aizmugures sēdeklī tieši Enstisu. Domās viņš bija vēl un vēlreiz atkārtojis to visu: savu dīvaino priekšnojautu, gandrīz vai pārliecību, ka tūdaļ nograndīs sprādziens, to, kā bija izstiepis roku un glābis Enstisu, lai gan tikpat labi būtu varējis glābt seržantu Geriju Topliju.

Varbūt tāpēc, ka teju vai visu iepriekšējo dienu Enstiss bija pavadījis, Straika klātbūtnē runājot skaipā ar Helēnu un raugoties uz jaundzimušo dēlu, kuru realitātē varēja arī neieraudzīt nekad? Vai tāpēc Straika roka nevilcinoties bija pasniegusies pēc gados vecākā vīrieša, Teritoriālās armijas policista, nevis pēc jauniņā Toplija, kurš bija saderinājies, bet bez bērniem? To Straiks nezināja. Viņš nejūsmoja par bērniem, un viņam nepatika sieviete, kuru viņš bija paglābis no atraitnības. Viņš apzinājās, ka ir tikai viens no miljoniem karavīru, gan dzīvu, gan mirušu, kuru rīcība, reizē instinkta un treniņa diktēta, vienā sekundes daļā uz visiem laikiem ir mainījusi citu cilvēku likteņus.

"Kormij, vai gribi palasīt Timijam pasaku pirms miedziņa? Mums ir jauna grāmatiņa, vai ne, Timij?”

To nu Straiks gribēja mazāk par visu pasaulē, it sevišķi tad, ja šis hiperaktlvais puika sēdētu viņam klēpi un varbūt pat spārdītu viņa labās kājas celi.

Enstiss veda viņu uz atvērtā plānojuma virtuvi un ēdamistabu. Sienas bija krēmkrāsā, grīdas dēļi kaili, telpas galā pie stikla durvīm stāvēja garš koka galds ar melni polsterētiem krēsliem apkārt. Straiks miglaini atcerējās, ka tie bijuši citādā krāsā, kad viņš pēdējo reizi ciemojies šeit kopā ar Šarloti. Hellija atsteidzās viņiem pa pēdām un iegrūda Straikam rokās koši krāsainu bilžu grāmatu. Viņam neatlika nekas cits kā vien apsēsties uz ēdamistabas krēsla ar krustdēlu cieši pie sāniem un lasīt pasaku par “Ķenguru, kam patika lēkāt”. Grāmata bija izdota (citkārt viņš nebūtu to ievērojis) apgādā Roper Chard. Izskatījās, ka Timotiju absolūti neinteresē ķengura dēkas; viņš visu laiku spēlējās ar savu gaismas zobenu.

“Un tagad uz čučumuižu, Timij! Iedod Kormijam bučiņu,” Hellija mudināja dēlēnu, kurš ar Straika mēmo svētību tikai nošļūca lejā no krēsla un ar protesta bļāvieniem izskrēja no virtuves. Hellija sekoja viņam. Mātes un dēla paceltās balsis pieklusa, kad soļi aizdipēja augšup pa kāpnēm.

“Viņš uzmodinās Tilliju,” pareģoja Enstiss, un patiesi Hel-lija atgriezās, nesdama līdzi gadu vecu, brēcošu meitenīti, ko iesēdināja klēpi vīram, iekams pievērsās cepeškrāsnij.

Straiks flegmatiski sēdēja pie virtuves galda, juzdams arvien lielāku izsalkumu un dziļu pateicību par to, ka viņam nav bērnu. Vajadzēja gandrīz veselu stundu, līdz Enstisiem izdevās nomierināt Tilliju un nolikt viņu atpakaļ gultiņā. Beidzot galdā tika celts sautējums un vēl viena pinte Doom Bar. Straiks nu būtu varējis atslābināties, ja nenojaustu, ka Hellija Enstisa gatavojas uzbrukumam.

“Man bija tik bezgala žēl, kad uzzināju par jums ar Šarloti,” viņa iesāka.

Straiks ar pilnu muti mēmi notēloja, ka ir pateicīgs par tādu līdzcietību.

“Ričij!” Hellija rotaļīgi izsaucās, kad vīrs grasījās ieliet viņai glāzē vīnu. “Nu nē taču! Mēs jau gaidām nākamo,” viņa lepni pavēstīja Straikam, uzlikusi plaukstu uz vēdera.

Straiks norija kumosu.

“Apsveicu,” viņš sacīja, neizsakāmi pārsteigts par to, ka abi var izskatīties tik iepriecināti, gaidot vēl vienu Timotiju vai Tilliju.

Kā saukts parādījās viņu dēls un paziņoja, ka gribot ēst. Straikam par vilšanos, galdu atstāja Enstiss, pamezdams viņu divatā ar Helliju, kura urbās Straikā ar skatienu, raidītu pār dakšiņu ar vēršgaļas sautējumu.

“Ak tad viņa precas ceturtajā datumā. Nevaru pat iedomāties, kā tu jūties.”

“Kas precas?” Straiks jautāja.

Hellija izskatījās pārsteigta.

“Nu tak Šarlote!”

Kaut kur augšstāvā apslāpēti ieskanējās Straika krustdēla dīkšana.

“Šarlote precas ceturtajā decembri,” Hellija atkārtoja, un līdz ar apjēgsmi, ka Straikam to paziņojusi pirmā, viņas vaibstos atplaiksnīja neapvaldāma sajūsma; taču kaut kas Straika sejas izteiksmē šķita viņu nobiedējam.

"Es… es tā dzirdēju,” viņa teica, skatīdamās savā šķīvi, kad atgriezās Enstiss.

“Mazais resgalis,” viņš sacīja. “Piedraudēju sadot pa dibenu, ja vēlreiz rāpsies ārā no gultas.”

“Viņš vienkārši ir satraucies,” teica Hellija, joprojām nervoza pēc Straika mēmo dusmu uzliesmojuma, “tāpēc ka pie mums ciemos ir Kormijs.”

Sautējums Straika mutē bija pārvērties par gumiju un putuplastu. Kā Hellija Enstisa varēja zināt, kad Šarlotei būs kāzas? Enstisi taču neapgrozījās vienās aprindās ar Šarloti un viņas nākamo viru, kurš (Straiks nicināja sevi par to, ka paturējis šo faktu prātā) bija četrpadsmitā Krojas vikonta dēls. Ko gan Hellija Enstisa zināja par to pasauli, kurā ir privāti kungu klubi, Sevilro-vas smalkie drēbnieki un kokainu sašņaukušās supermodeles un kurā aristokrāts Džago Ross ir uzturējies visu savu trasta fonda nodrošināto dzīvi? Hellija nezināja vairāk par Straiku pašu. Šarlote, piedzimusi smalkajās aprindās, bija piebiedrojusies Straikam sociālā neitrālajā joslā, kur neviens no viņiem nejutās labi otra vidē, kur sadūrās divi absolūti dažādi uzvedības modeļi un kur viss pārvērtās cīņā par kopsaucēju.

Virtuvē atgriezās Timotijs, skaļi raudādams. Šoreiz piecēlās abi vecāki un veda viņu atpakaļ uz guļamistabu, kamēr Straiks, gandrīz nepamanījis viņu prombūtni, grima atmiņu dvingā.

Šarlote bija tik neiedomājami nenosvērta, ka viens no viņas patēviem reiz bija mēģinājis ievietot viņu psihiatriskajā slimnīcā. Viņa meloja tā, kā citas sievietes elpo; viņa bija samaitāta līdz kaulu smadzenēm. Visilgākais laikposms, ko abi ar Straiku izturēja kopā, bija divi gadi. Ikreiz pēc tam, kad abpusējā uzticēšanās bija sabrukusi drupās, kaut kas atkal vilka viņus vienu pie otra, un atjaunotās attiecības (kā likās Straikam) ar katru reizi kļuva arvien trauslākas, bet alkas vienam pēc otra stiprākas. Sešpadsmit gadus Šarlote bija spītējusi radu un draugu neticībai un nepatikai, atkal un atkal atgriezdamās pie būdīga, ārlaulībā dzimuša un beigu beigās arī kāju zaudējuša karavīra. Jebkuram draugam tādā situācijā Straiks būtu ieteicis bēgt neatskatoties, taču pats bija sācis uzlūkot Šarloti kā vīrusu savās asinīs un šaubījās, vai jebkad tiks no tā vaļā; atlika vienīgi cerēt, ka izdosies kontrolēt tā simptomus. Abu attiecības bija neatgriezeniski beigušās pirms astoņiem mēnešiem, īsi pirms tam, kad Straika vārds sāka ņirbēt ziņu medijos sakarā ar Lulas Lendrijas lietu. Šarlote beidzot bija samelojusies nepiedodami, Straiks pameta viņu uz visiem laikiem, un viņa atgriezās tajā pasaulē, kur vīrieši joprojām dodas irbju medībās, bet sievietēm ģimenes seifā glabājas diadēmas; Straikam viņa savulaik bija apgalvojusi, ka nicina to pasauli (lai gan tagad izskatījās, ka arī tie ir bijuši meli…).

Atgriezās Enstisi bez Timotija, toties ar Tilliju, kura pinkšķēja un žagojās.

“Varu derēt, tu priecājies, ka pašam nav bērnu, vai ne?” Hellija līksmi noprasīja, ar Tilliju klēpī apsēzdamās pie galda. Straiks vienaldzīgi pasmaidīja un neiebilda.

Bērns reiz bija: pareizāk sakot, bija bērna rēgs, solījums un beigās tikpat rēgaina nāve. Šarlote bija pateikusi Straikam, ka ir stāvoklī, liegusies iet pie ārsta, putrojusies datumos un tad paziņojusi, ka viss ir cauri, taču bez jebkādiem pierādījumiem, ka tā vispār bijusi patiesība. Tādus melus nespētu piedot vairums vīriešu; un Straikam Šarlote to noteikti apzinājās šie meli pielika punktu visiem meliem un nonāvēja to uzticēšanās mazumiņu, kas bija spējis saglabāties ilgajos Šarlotes patoloģiskā melīguma gados.

Kāzas ceturtajā decembrī, pēc vienpadsmit dienām… kā Hellija Enstisa to uzzinājusi?

Šobrīd Straiks jutās pateicīgs, ka abi bērni činkst un niķojas, jo tas veiksmīgi izjauca visas sarunas, kamēr galdā bija deserts -rabarberu kūka ar olu krēmu. Enstiss ierosināja paņemt pa pintei un iet uz viņa darbistabu, lai apspriestu tiesu mediķu slēdzienu, un tas bija vislabākais priekšlikums, kādu Straiks šodien dzirdējis. Hellija uzmeta lūpu, skaidri juzdama, ka no Straika ir iztincinājusi pārāk maz, taču viņai bija jāpaliek pie samiegojušās Tillijas un tracinoši možā Timotija, kurš bija ieradies atkal, lai paziņotu, ka izgāzis gultā ūdens glāzi.

Enstisa darbistaba bija tālāk pa gaiteni maza un aizkrā-mēta ar grāmatām. Viņš piedāvāja Straikam datora krēslu un pats apsēdās uz veca matracīša. Aizkari nebija aizvilkti; Straiks redzēja miglainu smidzekli, lietus lāses kā puteklīši sijājās oranžajā ielas laternas gaismā.

“Patologanatomi sūdzas, ka tik grūta darba šiem vēl neesot bijis,” Enstiss iesāka, un Straiks tūdaļ veltīja viņam visu savu uzmanību. “Ņem vērā tas viss ir neoficiāli, galīgā slēdziena mums vēl nav.”

“Vai viņi ir varējuši noteikt precīzu nāves cēloni?”

“Sitiens pa galvu,” Enstiss atbildēja. “Pakauša kauls ir ielauzts. Varbūt nāve nav iestājusies acumirklī, taču no smadzeņu traumas viņš būtu nomiris tik un tā. Nav nosakāms, vai vēders viņam uzšķērsts vēl dzīvam, tomēr viņš katrā ziņā ir bijis bez samaņas.” “Vismaz kaut kāds mierinājums. Varbūt ir zināms, vai viņš sasiets pirms vai pēc tā sitiena pa galvu?”

“Par to domas dalās. Uz vienas plaukstas locītavas zem virves ir nobrāzta āda, un tas liecinot, ka viņš ticis sasiets pirms nāves, bet neesot nosakāms, vai tobrīd viņš bijis pie samaņas. Diemžēl tā sasodītā skābe ir izlaistīta kārtīgi un uz grīdas izdzēsusi visas pēdas, kas varētu liecināt par cīņu vai par to, ka līķis pārvietots. Viņš taču bija liels un smags…”

“Tāpēc vajadzēja viņu sasiet, lai vieglāk tiktu galā,” Straiks piekrita, atcerēdamies sīko, kalsno Leonoru, “tomēr būtu labi zināt sitiena leņķi.”

“Sists ir no augšas,” Enstiss sacīja, “bet mēs nezinām, vai tajā mirklī viņš ir stāvējis, sēdējis vai tupējis uz ceļiem…”

“Manuprāt, ir pilnīgi skaidrs, ka viņš nogalināts tajā istabā,” Straiks sacīja, sekodams pats savai domu gaitai. “Diez vai kāds var būt tik stiprs, lai uzstieptu tik smagu līķi augšā pa kāpnēm.”

“Patologanatomi ir vienisprātis, ka viņš nomiris tajā pašā vietā, kur atrasts viņa līķis. Tur ir vislielākā skābes koncentrācija.”

“Vai tu zini, kas tā par skābi?”

“Es nepateicu? Sālsskābe.”

Straiks pūlējās atcerēties kaut ko no ķīmijas stundām skolā. “Vai tad to neizmanto tērauda galvanizēšanai?”

“Arī, jā. Tā ir viskodīgākā viela, kādu iespējams legāli nopirkt, un tiek izmantota daudzos rūpnieciskos procesos. Tas ir ari spēcīgs tīrīšanas līdzeklis. Dīvaini, bet šī skābe dabiski rodas cilvēka organismā. Tā ir galvenā kuņģa skābes sastāvdaļa.”

Straiks domīgs iedzēra alu.

“Romānā upuri aplej ar vitriolu.”

“Vitriols ir smago metālu sulfāts, un sālsskābe ir tā atvasinājums. Tā stipri saēd miesas audus kā jau pats redzēji.”

“Kur slepkava dabūja tādu daudzumu skābes?”

“Tici vai ne, bet izskatās, ka tā bijusi mājā jau iepriekš.” "Kāda velna pēc?…”

“To mums joprojām nevar pateikt neviens. Virtuvē uz grīdas atrastas tukšas galona tilpuma kannas, un tādas pašas noputējušas kannas ir glabājušās skapi zem kāpnēm, pilnas un vēl neatvērtas. No industriālo ķimikāliju ražotnes Birmingemā. Uz tukšajām bija nospiedumi, ko atstājušas cimdotas rokas.”

“Ļoti interesanti,” Straiks noteica, kasīdams zodu.

“Mēs joprojām mēģinām noskaidrot, kad un kā tās pirktas.” “Un tas trulais priekšmets, ar kuru viņam ielauzts galvaskauss?”

“Studijā ir atrasta vecmodīga durvju atdure no masīvas dzelzs, līdzīga gludeklim ar rokturi; tas gandrīz noteikti ir slepkavības ierocis. Atbilst ari brūces formai. Atdure ir aplieta ar sālsskābi tieši tāpat kā gandrīz viss pārējais.”

"Un nāves iestāšanās laiks?”

“Nūjā, tas ir āķīgi. Entomologs atturas izteikt galīgo viedokli, jo līķa stāvoklis neļaujot veikt standarta aprēķinus. Jau tikai

sālsskābes tvaiki vien būtu uz laiku atbaidījuši kukaiņus, tāpēc nav iespējams noteikt nāves iestāšanās laiku pēc infestācijas. Neviena sevi cienoša gaļasmuša nedēs oliņas skābē. Tajās līķa vietās, kas nebija izmirkušas skābē, tika atrasts pāris kāpuru, bet parastā infestācija nebija notikusi.

Apkure mājā bija noregulēta uz maksimumu, tāpēc līķis, iespējams, trūdēja straujāk nekā parasti šādos laikapstākļos. Un arī sālsskābe traucē normālai trūdēšanai. Vietumis miesa ir izdegusi līdz kaulam.

Izšķirošais faktors parasti būtu iekšas, pēdējā maltīte un tā tālāk, bet tas viss ir pazudis. Acīmredzot kopā ar slepkavu,” Ens-tiss sacīja. "Nekad neesmu dzirdējis par tamlīdzīgiem gadījumiem un tu? Ka slepkava aiznes līdzi kaudzi jēlu iekšu?”

“Nē, arī man tas ir kaut kas jauns,” Straiks atbildēja.

“Vārdu sakot: tiesu mediķi liedzas nosaukt precīzu laiku un saka vienīgi, ka viņš miris vismaz pirms desmit dienām. Bet es zem četrām acīm aprunājos ar Anderhilu, visjēdzīgāko no patologanatomiem, un viņš bez protokola pateica, ka, viņaprāt, Kvains esot miris pirms krietnām divām nedēļām. Un beigu beigās tiesu ekspertīzes rezultāti vienalga nebūšot viennozīmīgi, tāpēc apsūdzētā advokātam būšot, kur izvērsties.”

“Ko uzrāda farmakoloģija?” Straiks jautāja, domādams par to, cik Kvains bijis liels un smags un cik grūti būtu viņu savaldīt.

“Iespējams, viņš ir bijis sazāļots,” Enstiss teica. “Asins analīzes vēl nav gatavas, un mēs esam paņēmuši analīzēm arī virtuvē atrasto pudeļu saturu. Bet,” viņš iztukšoja alus glāzi un sparīgi nolika to uz galda, “ir vēl viens veids, kā viņš varēja atvieglot darbu slepkavam. Kvainam patika seksa spēles, kurās viņš tika sasiets.”

“Kā tu to zini?”

“No mīļākās. No Ketrīnas Kentas.”

“Tātad tu jau esi runājis ar viņu?”

“Jā,” Enstiss apstiprināja. “Mēs sameklējām taksometra šoferi, kurš piektajā datumā pulksten deviņos bija vedis Kvainu.

Kvains iekāpis pāris kvartālu attālumā no savas mājas un braucis līdz Lilīroudai.”

"Tieši līdz Staforda Kripsa namam,” Straiks noteica. “Tātad no Leonoras viņš devās taisnā ceļā pie mīļākās?”

“Ne gluži. Kentas nebija mājās, viņa atradās pie savas mirstošās māsas, un mēs pārbaudījām: to nakti viņa tiešām ir pavadījusi hospisā. Viņa apgalvo, ka Kvainu neesot redzējusi veselu mēnesi, taču pārsteidzoši vaļsirdīgi stāstīja par abu seksuālo dzīvi.”

“Vai tu izprasīji detaļas?”

“Man radās iespaids, ka viņa domā patiesībā mēs zinām daudz vairāk. Un stāstīja bez lielas skubināšanas.”

“Interesanti,” Straiks sacīja. “Man viņa apgalvoja, ka nav lasījusi Bombyx Mori..’.’

“To pašu viņa teica mums.”

“…bet grāmatas varone, kurā var atpazīt Kentu, sasien un spīdzina savu upuri. Varbūt Kenta gribēja, lai protokolā tiek ierakstīts, ka seksa laikā viņa sasien partneri, bet netaisās viņu spīdzināt vai nogalināt. Un kur ir manuskripts, ko Kvains, pēc Leonoras vārdiem, esot paņēmis līdzi? Visas piezīmes un rakstāmmašīnas lentes? Vai esat tās atraduši?”

“Nē,” Enstiss atbildēja. “Kamēr nebūsim noskaidrojuši, vai pirms ierašanās Talgartroudā viņš nav uzturējies kaut kur citur, mēs uzskatīsim, ka to visu aiznesis slepkava. Māja bija tukša, tikai virtuvē šis tas ēdams un dzerams, bet vienā no guļamistabām kempinga matracis un guļammaiss. Izskatās, ka Kvains tur nakšņojis. Sālsskābe izlaistīta ari tajā istabā, ari visa tā guļvieta aplieta.”

“Pirkstu nospiedumi? Apavu pēdas? Sveši mati, smiltis?” “Nekā. Mūsējie joprojām tur strādā, bet skābe ir iznicinājusi visu. Jāstrādā respiratoros, lai tvaiki nesaēd rīkli.”

“Vai, izņemot taksistu, kāds ir atzinies, ka redzējis Kvainu pēc viņa aiziešanas no mājām?”

“Neviens nav redzējis viņu ieejam Talgartroudas mājā, bet kaimiņiene no 183. nama apzvēr, ka redzējusi Kvainu izejam no tās pulksten vienos, nakti uz sesto novembri. Kaimiņiene atgriezusies mājās no Gaja Foksa ugunskuru svētkiem.”

"Bija tumšs, viņa atradās divas mājas tālāk tad ko viņa isti redzēja?”

“Siluetu gara auguma cilvēku apmetni, ar ceļasomu rokā."

“Ar ceļasomu,” Straiks atkārtoja.

“Tieši tā.”

“Vai tas cilvēks iekāpa taksometrā?”

“Nē, aizgāja kājām un nozuda skatienam, bet mašīna, protams, varēja gaidīt aiz stūra.”

“Vai ir vēl kāds liecinieks?”

"Man Patnijā ir viens vecs kraķis, kurš apzvēr, ka redzējis Kvainu astotajā novembrī. Viņš piezvanīja uz vietējo policijas iecirkni un sīki aprakstīja redzēto.”

“Ko Kvains darīja?”

“Iepirkās grāmatnīcā “Bridlingtona”, kur strādā tas večuks.”

“Vai viņš ir uzticams liecinieks?"

“Nu, vecs viņš ir, bet apgalvo, ka atceroties, ko Kvains nopircis, un ārējo izskatu ir aprakstījis precīzi. Un vēl ir kāda sieviete, kura dzīvo tieši pretī nozieguma vietai un ir liecinājusi, ka pie Kvaina mājas pagājusi garām Maiklam Fenkortam ari tā paša astotā novembra rītā. Tas rakstnieks ar lielo galvu, zini? Tas slavenais.”

“Zinu, zinu,” Straiks gausi noteica.

“Lieciniece stāsta, ka atskatījusies uz viņu tieši tāpēc, ka pazinusi.”

“Viņš vienkārši gāja tur garām?”

“Tā viņa saka.”

“Vai kāds ir pajautājis Fenkortam pašam?”

“Viņš ir Vācijā, bet sacīja, ka pēc atgriešanās labprāt sadarbošoties ar policiju. Taisni vai lien no ādas laukā, tik ļoti grib palīdzēt.”

“Vai Talgartroudā ir manīts vēl kaut kas aizdomīgs? Novērošanas kameru ierakstos?”

“Vienīgā kamera ir pavērsta prom no mājas, lai novērotu satiksmi bet pašu labāko esmu pietaupījis beigām. Mums ir vēl viens kaimiņš -pretējā ielas pusē, četras mājas tālāk -, kurš apzvēr, ka redzējis musulmaņu burkā ģērbušos resnu sievieti, kura ceturtā novembra pēcpusdienā iegājusi tajā namā, rokā turēdama plastmasas maisiņu no halāla ēstuves. Viņš to pamanījis tāpēc, ka māja tik ilgi stāvējusi tukša. Viņa palikusi mājā kādu stundu un pēc tam aizgājusi.”

“Kaimiņš ir pārliecināts, ka tā bija tieši Kvaina māja?”

“Tā viņš saka.”

“Un tai sievietei bijusi atslēga?”

“Tā viņš stāsta.”

“Ģērbusies burkā,” Straiks atkārtoja. “Sasodīts!”

“Es vis neteiktu, ka šim kaimiņam ir īpaši laba redze; brillēm ir ļoti biezas lēcas. Viņš teica, ka viņu ielā nedzīvojot neviens musulmanis, tāpēc sieviete piesaistījusi viņa uzmanību.”

“Tātad divi liecinieki stāsta, ka ir redzējuši Kvainu pēc tam, kad viņš aizgājis no sievas: naktī uz sesto novembri un astotajā novembrī Patnijā.”

“Tieši tā,” Enstiss apstiprināja, “bet es neliktu pārāk lielas cerības ne uz vienu no viņiem, Bob.”

“Tu domā, ka viņš gāja bojā tajā pašā vakarā, kad aizlaidās no mājām,” Straiks drīzāk konstatēja, nekā jautāja, un Enstiss pamāja ar galvu.

“Arī Anderhils domā tāpat.”

“Nazis nav atrasts?”

“Nē. Vienīgais nazis virtuvē bija ļoti truls, gluži parasts. Ar to neko nevarētu sagriezt.”

“Kuram vēl bija tās mājas atslēga?”

“Tavai klientei,” Enstiss sacīja, “pats par sevi saprotams. Viena noteikti bija Kvainam pašam. Fenkortam ir divas, to viņš mums pateica pa telefonu. Vienu atslēgu Kvaini atstāja Ouena aģentei, kad tā organizēja kaut kādus remontdarbus; viņa apgalvo, ka esot atdevusi to atpakaļ. Viena atslēga ir blakusmājas kaimiņam, lai viņš varētu tikt iekšā, ja mājā notiktu kāds negadījums.”

“Ko tad viņš negāja iekšā, kad jau izplatījās smaka?”

“Vieni kaimiņi pabāza padurvē zīmīti, sūdzēdamies par smaku, bet nama pārvaldnieks pirms divām nedēļām ir aizlidojis uz Jaunzēlandi uz diviem mēnešiem. Mēs runājām ar viņu pa telefonu. Mājā viņš pēdējo reizi ir bijis maijā, lai piegādātu dažas pasta pakas, ko atstājis hallē; mājā tobrīd bijuši remontstrādnieki. Misis Kvaina nemāk pateikt, kam gadu gaitā vēl varētu būt aizdota atslēga. Dīvaina sieviete, vai ne?” Enstiss piebilda. "Neesmu par to domājis,” Straiks sameloja.

“Vai tu zini, ka viņas kaimiņi ir dzirdējuši, kā viņa skrējusi Kvainam pakaļ tovakar, kad viņš nozudis?”

“Nezināju gan.”

“Jā. Viņa kliegdama izskrējusi no mājas Kvainam pakaļ. Visi kaimiņi saka,” Enstiss uzmanīgi vēroja Straiku, “ka viņa kliegusi: “Es zinu, uz kurieni tu ej, Ouen!””

“Nu, viņa domāja, ka zina.” Straiks paraustīja plecus. “Domāja, ka viņš dodas uz rakstnieku māju, par kuru viņam bija pastāstījis Kristians Fišers. Uz Bigllholu.”

“Viņa atsakās izvākties no mājas.”

“Viņai ir garīgi atpalikusi meita, kura nekad nav nakšņojusi nekur citur. Vai tu vari iztēloties, ka Leonora būtu spējusi pieveikt Kvainu?”

“Nē,” Enstiss atbildēja, “bet mēs zinām, ka Kvainu uzbudināja sasiešana, un es šaubos, ka sieva to nezināja, nodzīvojusi ar viņu laulībā vairāk nekā trīsdesmit gadu.”

“Tu domā abi sastrīdējās, bet pēc tam sieva viņu izsekoja un ierosināja seksa rotaļu ar virvēm?”

Enstiss pieklājības pēc īsi iesmējās un tad sacīja:

“Viņas situācija ir sarežģīta, Bob. Nokaitināta sieva, kurai ir pamestās mājas atslēga, iespēja agri izlasīt manuskriptu, spēcīgs motīvs, ja viņa zinājusi par vira mīļāko, un it īpaši tad, ja pastāvējis risks, ka Kvains Kentas dēļ var atstāt viņas abas ar meitu.

Mēs nevarēsim ticēt viņai uz vārda, ja viņa apgalvos, ka sauciens “Es zinu, uz kurieni tu ej!” zīmējies uz rakstnieku retrītu, nevis uz māju Talgartroudā.”

“Šādi izklāstīts, tas izklausās pārliecinoši,” Straiks teica.

“Tomēr tu tā nedomā”

“Viņa ir mana kliente,” Straiks sacīja. “Man maksā par to, lai es atrodu alternatīvas.”

“Vai viņa ir tev teikusi, kur strādājusi agrāk?” Enstiss jautāja, izskatīdamies pēc spēlmaņa, kurš gatavojas likt galdā trumpi. “Heionvaijā, pirms abi apprecējās?”

"Turpini,” Straiks ne bez bažām mudināja.

"Sava tēvoča skārni,” Enstiss paziņoja.

Straiks dzirdēja, ka aiz durvīm lejup pa kāpnēm atkal skrien Timotijs Kormorans Enstiss, pilnā kaklā brēkdams kādas jaunas pārestības dēļ. Pirmo reizi abu atturīgās pazīšanās laikā Straiks pa īstam juta zēnam līdzi.

24

Visi labi audzināti cilvēki melo turklāt jūs esat sieviete; jūs nekad nedrīkstat sacīt, ko domājat…

Viljams Kongrīvs, “Mīla pret mīlu”

Tajā naktī Straikam rādījās dīvaini un mokoši sapņi, ko rosināja pa dienu izdzertais Doom Bar un sarunas par asinīm, skābi un gajasmušām.

Šarlote posās precēties, un Straiks skrēja uz ērmotu gotisku katedrāli skrēja ar divām veselām kājām, zinādams, ka Šarlote nupat ir laidusi pasaulē viņa bērnu un ka viņam tas ir jāredz, jāglābj. Un tur jau viņa bija milzīgajā, tumšajā, tukšajā telpā viena pati stāvēja pie altāra un stīvēja mugurā asinssarkanu tērpu, un kaut kur, varbūt aukstajā ģērbkambarī, neredzams gulēja Straika bērns, kails, bezpalīdzīgs un pamests.

“Kur viņš ir?” Straiks jautāja.

“Tu viņu neredzēsi. Tu viņu negribēji. Turklāt viņam kaut kas kaiš,” Šarlote atbildēja.

Straiks baidījās no tā, ko ieraudzīs, ja ies meklēt bērnu. Līgavainis nekur nebija manāms, bet Šarlote, uzlikusi biezu, koši sarkanu plīvuru, bija gatava laulībām.

"Liecies mierā, viņš ir baismīgs,” Šarlote salti sacīja, devās Straikam garām prom no altāra un soļoja pa eju uz tālajām ārdurvīm. “Tu viņu aiztiktu,” viņa uzsauca pār plecu. "Es negribu, lai tu viņu aiztiec. Beigu beigās tu viņu ieraudzīsi. Bet vispirms par bērnu ir jāpaziņo,” viņa piebilda dziestošā balsī, pārvērzdamās koši sarkanā švīkā, kura dejoja gaismā pie vaļējām durvīm, “avīzēs…”

Straiks spēji pamodās rīta mijkrēslī, mute bija izkaltusi, celis draudīgi pulsēja par spīti nakts atpūtai.

Naktī Londonu kā šļūdonis bija pārklājis sals. Mansarda logs no ārpuses bija nosarmojis; istabās bija slikti pielāgoti logu un durvju rāmji, zem jumta nebija absolūti nekādas izolācijas, tāpēc temperatūra dzīvoklī bija krasi pazeminājusies.

Straiks piecēlās un pasniedzās pēc džempera uz gultasgala. Grasīdamies piesprādzēt protēzi, viņš ieraudzīja, ka pēc ceļojuma uz Griniču un atpakaļ celis ir pietūcis ļoti stipri. Dušas ūdens iesila gausāk nekā parasti; viņš noregulēja termostatu uz lielu jaudu, apzinādamies, ka tas draud ar pārplīsušām caurulēm, aizsalušām notekām, istabas temperatūru zem nulles un dārgiem santehniķa pakalpojumiem. Noslaucījies dvielī, Straiks izgāja kāpņu laukumiņā un vienā no mantu kastēm sameklēja savas vecās elastīgās saites, lai aptītu celi.

Tagad viņš saprata tik skaidri, it kā visu nakti būtu par to domājis, kā Hellija Enstisa uzzinājusi par Šarlotes laulību plāniem. Muļķīgi, ka nebija atskārtis to iepriekš. Bet zemapziņa bija pateikusi priekšā.

Nomazgājies, apģērbies un paēdis brokastis, Straiks devās lejup uz biroju. Paskatījies pa kabineta logu, viņš ieraudzīja, ka spalgais sals ir aizdzinis reportieru bariņu, kas vakar bija veltīgi izgaidījies viņa atgriešanos. Logos sitās slapjš sniegs, kad Straiks izgāja priekšistabā, apsēdās pie Robinas datora un ierakstīja meklētājā: Šarlote kempbela ross džago kāzas.

Rezultāti parādījās nežēlīgi un uzreiz.

Tatler, 2010. gada decembris. Uz vaka: Šarlote Kempbela precas ar

nākamo Krojas vikontu…

“Tatler" Straiks skaļi noteica biroja klusumā.

Par ši žurnāla eksistenci viņš zināja tikai tāpēc, ka sabiedrības hronikas lapas pastāvīgi bija pilnas ar Šarlotes draugiem. Dažreiz viņa bija pirkusi šo žurnālu, demonstratīvi lasījusi to, Straikam redzot, un izteikusi piezīmes par vīriešiem, ar kuriem kādreiz gulējusi vai kuru lepnajos namos ballējusies.

Un Ziemassvētku numuram uz vāka bija viņas foto.

Celis, kaut gan nosaitēts, protestēja pret slodzi gan uz metāla kāpnēm, gan ārā, slapjdraņķi. Pie preses bodītes stāvēja agrīno pircēju rinda. Straiks nesteidzīgi nopētīja žurnālu plauktus: uz lēto žurnālu vākiem bija ziepju operu zvaigžņu fotogrāfijas, uz dārgajiem kinozvaigznes; decembra numuri bija gandrīz izpārdoti, kaut gan vēl nebija beidzies novembris. Emma Votsone baltā tērpā uz Vogue vāka (“Superzvaigžņu numurs”), Rianna iekš rozā uz Marie Claire (“Glamūra numurs”), bet uz Tatler vāka…

Gaiša, ideāli gluda āda, atglausti melni mati, augsti vaigukauli un platas zaļganbrūnas acis, lāsumainas kā rudens āboli. Ausu ļipiņās šūpojās divi lieli briljanti, trešais zaigoja pirkstā rokai, viegli pieglaustai pie vaiga. Smags, truls trieciens pašā sirdi, paciests bez mazākajām ārējām pazīmēm. Straiks paņēma žurnālu pēdējo plauktā -, samaksāja un atgriezās Denmarkstrltā.

Pulkstenis bija bez divdesmit deviņi. Viņš ieslēdzās kabinetā, apsēdās pie rakstāmgalda un nolika uz tā žurnālu.

NETICAMI! Šarlote Kempbela: bijušais negantais skuķis pārvērties

par nākamo Krojas vikontesi.

Apakšvirsraksts šķērsoja Šarlotes slaido kaklu.

Straiks redzēja Šarloti pirmo reizi kopš tās dienas, kad viņa šajā pašā kabinetā bija ar nagiem ieklupusi Straikam sejā un aizbēgusi no viņa, lai taisnā ceļā mestos aristokrāta Džago Rosa apkampienos. Straiks nodomāja, ka visas žurnālu bildes noteikti tiek retušētas. Šarlotes āda nevarēja būt tik ideāla, acu baltumi tik spodri, tomēr nebija pārspīlēts nekas cits: nedz smalkā kaulu struktūra, nedz (par to viņš nešaubījās) briljanta lielums viņas pirkstā.

Straiks lēnām apskatīja satura rādītāju un tad uzšķīra attiecīgo rakstu. Atvērumā atkal bija aplūkojama Šarlote: ļoti tieviņa sudrabaini vizuļojošā garā kleitā. Viņa stāvēja garas, ar gobelēniem rotātas galerijas vidū; viņai blakus, atbalstījies pret nelielu galdiņu, stāvēja Džago Ross, izskatīdamies pēc izlaidīgas polār-lapsas. Turpinājums nākamajā lappusē: Šarlote sēd uz senlaicīgas gultas malas zem baldahīna un smejas, atmetusi galvu, viņas slaido, balto kaklu ieskauj caurspīdīgas krēmkrāsas blūzes apkaklīte; Šarlote un Džago džinsos un gumijniekos rokrokā apstaigā savas rezidences gruntsgabalu, un viņiem pa pēdām tipina divi Džeka Rasela terjeri; Šarlote vējainā dienā stāv pils tornī, atskatīdamās pār plecu, ko silda skotu pleds vikonta klana krāsās.

Hellija Enstisa droši vien ne mirkli nebija šaubījusies, ka ir vērts samaksāt par žurnālu četras mārciņas un desmit pensus.

Šī gada 4. decembri Krojas pilī nevis vienkārši "Krojā" jo tāds saīsinājums nepatīk ģimenei, restaurētajā 17. gadsimta kapelā pirmo reizi kopš simt gadiem atkal notiks laulību ceremonija. Žilbinoši daiļā Šarlote Kempbela, kuras māte ir 60. gadu spožākā debitante Tula Klermonta, bet tēvs zinātnes darbinieks un televīzijas personība Entonijs Kempbels, salaulāsies ar Džago Rosu, kurš ir mantinieks ne vien pilij, bet arī sava tēva tituliem, no kuriem galvenais ir Krojas vikonta tituls.

Nākamā vikontese ir visai pretrunīgs papildinājums Krojas Rosu ģimenei, taču Džago tikai pasmejas par iedomu, ka viņa ģimenē kāds varētu iebilst pret bijušā "negantā skuķa" uzņemšanu senajā un cienīgajā skotu dzimtā.

"Mana māte vienmēr ir cerējusi, ka mēs apprecēsimies," viņš saka. "Mēs draudzējāmies jau Oksfordā, bet laikam vienkārši bijām pārāk jauni… atkal atradām viens otru Londonā… abi nupat bijām pārtraukuši iepriekšējās attiecības."

Ak tā? Straiks domāja. Jūs abi nupat bijāt pārtraukuši iepriekšējās attiecības? Vai varbūt tu drātēji viņu tajā pašā laikā, kad es, tāpēc viņa nezināja, kurš no mums ir tēvs gaidāmajam bērnam, ja tas vispār bija gaidāms? Mainīja datumus, lai būtu gatava ikvienai nejaušībai, nemitīgi lavierēja…

…agrā jaunībā nokļuva preses uzmanības lokā, kad uz septiņām dienām pazuda no Bideilzas privātskolas un tika izsludināta valsts mēroga meklēšana… 25 gadu vecumā nonāca rehabilitācijas klīnikā…

"Vecas ziņas, nekā interesanta, ir jāiet uz priekšu," moži saka Šarlote. "Jā, agrā jaunībā es izklaidējos uz nebēdu, bet tagad ir laiks nopietnai dzīvei, un es, goda vārds, gaidu to ar nepacietību."

Tātad tu izklaidējies? Straiks jautāja krāšņajai fotogrāfijai. Tu izklaidējies, kad stāvēji uz jumta un draudēji lēkt lejā? Izklaidējies, kad zvanīji man no psihiatriskās slimnīcas un lūdzies, lai aizvedu tevi no turienes?

Ross nupat ir pārdzīvojis smagu laulības šķiršanas procesu, par ko aizgūtnēm rakstīja dzeltenā prese… "Žēl, ka nevarējām to nokārtot bez advokātiem," viņš nopūšas… "Nevaru vien sagaidīt, kad kļūšu par audžumammu!" ievīterojas Šarlote…

(“Korm, ja man vajadzēs pavadīt vēl vienu vakaru ar tiem drausmīgajiem Enstisu sīkajiem, es, Dieva vārds, kādam no tiem sadošu pa galvu.” Un priekšpilsētā, Lūsijas dārzā, noraugoties, kā Straika māsasdēli spēlē futbolu: “Kāpēc bērni ir tik derdzīgi?” Un izteiksme Lūsijas apaļajā sejā, kad viņa to nejauši izdzirdēja…)

Acīs pēkšņi ielēca viņa paša vārds.

…ieskaitot neizskaidrojamu aizraušanos ar Džonija Rokbija vecāko

dēlu Kormoranu Straiku, par kuru pērnajā gadā daudz rakstīja

prese…

…neizskaidrojamu aizraušanos ar Džonija Rokbija vecāko dēlu…

…Džonija Rokbija vecāko…

Ar pēkšņu, instinktīvu kustību viņš aizvēra žurnālu un iemeta to papīrgrozā.

Sešpadsmit gadi ar pārtraukumiem. Sešpadsmit gadi, pilni ar mokām, neprātu un reizumis ar ekstāzi. Un tad pēc neskaitāmajām reizēm, kad Šarlote bija atstājusi viņu un metusies svešu vīriešu skavās tā, kā citas sievietes metas uz dzelzceļa sliedēm, -Straiks bija izbeidzis šīs attiecības. Un reizē šķērsojis nepiedodamu Rubikonu, jo vienmēr bija pastāvējis nerakstīts likums, ka viņam jāstāv nesatricināmi kā klintij, nepakustinot ne vaibstu un nepadodoties nedz tad, kad viņa aiziet, nedz tad, kad atgriežas. Taču tajā vakarā Straiks bija atmaskojis viņas samudžinātos melus par gaidāmo bērnu, viņa bija kritusi histērijā un pārskaitusies, un klints beidzot sakustējās; Straiks dabūja ar pelnut-rauku pa uzaci un pēdējo reizi izgāja pa durvīm.

Zilums ap Straika aci vēl nebija izzudis, kad viņa jau paziņoja par saderināšanos ar Rosu. Viņai bija vajadzējis vien trīs nedēļas, jo viņa zināja tikai vienu veidu, kā reaģēt uz sāpēm: ievainot pāridarītāju pēc iespējas smagāk, nerēķinoties ar sekām sev pašai. Un dziļi sirdī Straiks juta kaut arī draugi pārmestu viņam nez kādu iedomību -, ka šīs Tatler fotogrāfijas, viņu attiecību nievīgais apraksts tādos izteicienos, kas paredzami sāpinātu Straiku visstiprāk (viņš burtiski dzirdēja, kā Šarlote ar uzsvaru saka tenku žurnāla reportierim: “Viņš ir Džonija Rokbija dēls”), tā nolādētā Krojas pils… ka tas viss, viss tiek darīts, lai spīdzinātu viņu, lai piespiestu skatīties, ieraudzīt, nožēlot un skumt. Viņa lieliski zināja, kas ir šis Ross; bija stāstījusi Straikam par vāji slēpto alkoholismu un vardarbību, jo šis tenkas izplatījās zilasiņu timekli, no kura viņa bija smēlusi informāciju gadiem ilgi. Viņa smējās par to, ka laimīgi izsprukusi sveikā. Smējās.

Pašsadedzināšanās balles kleitā. Skaties, kā es degu, Šerlok. Līdz kāzām atlika desmit dienas, un, ja Straiks vispār kādreiz dzīvē bija juties par kaut ko pilnīgi drošs, tad tikai par šo: ja viņš tagad un tūlīt piezvanītu Šarlotei un teiktu: “Bēdz kopā ar mani!” pat pēc visiem pretīgajiem skandāliem, pēc visiem naidpilnajiem vārdiem, kādos viņa bija apsaukājusi Straiku, pēc meliem, jucekļa un tonnām smagās bagāžas, zem kuras beigu beigās bija sabrukušas viņu attiecības, viņa piekristu. Bēgšana bija viņai asinis, un Straiks bija viņas iemīļotais ceļamērķis, brīvības un drošības apvienojums; to viņa vēl un vēlreiz bija sacījusi Straikam pēc tādiem strīdiem, kuros bojā būtu gājuši abi, ja emocionālas brūces spētu asiņot. "Tu man esi nepieciešams. Tu man esi viss, pats zini. Tu esi vienīgā vieta, kur es jebkad esmu jutusies drošībā, Šerlok…”

Viņš dzirdēja atveramies un aizveramies stikla durvis, pazīstamos trokšņus, kas liecināja, ka Robina ir ieradusies darbā, novelk mēteli, ielej tējkannā ūdeni.

Darbs vienmēr bija viņa glābiņš. Šarloti tracināja tas, ka pēc neprātīgiem, vardarbīgiem skandāliem, pēc viņas asarām, lūgumiem un draudiem Straiks varēja pārslēgties un pilnībā iegrimt kādas lietas materiālos. Šarlotei nevienu reizi nebija izdevies panākt, lai viņš nevelk mugurā formastērpu, neatgriežas darbā, atstāj novārtā izmeklēšanu. Straika koncentrēšanās spēju, uzticību armijai un prasmi distancēties no viņas Šarlote uzskatīja par nodevību un nevērību.

Tagad, šajā aukstajā ziemas rītā sēdēdams kabinetā ar viņas fotogrāfiju papīrgrozā, Straiks apjēdza, ka ilgojas pēc pavēlēm, pēc komandējuma uz ārzemēm, pēc piespiedu uzturēšanās citā kontinentā. Viņam negribējās vilkties pa pēdām neuzticīgiem vīriem un mīļākajām vai iedziļināties blēdīgu biznesmeņu sīkumainajos ķīviņos. Bija tikai viens temats, kas valdzinājuma ziņā varēja sacensties ar Šarloti: vardarbīga nāve.

“Labrīt,” viņš teica, ieklibodams priekšistabā, kur Robina lēja tēju divās krūzītēs. “Tēja būs jādzer ātri. Mēs iesim ārā.”

“Uz kurieni?” Robina pārsteigta jautāja.

Ārpusē pa logu rūtīm lejup slīdēja slapja sniega lēkšķes. Robina joprojām juta, kā sniegs bija svilinājis viņai seju, kamēr viņa steidzās pa slidenajām ietvēm, lai drīzāk tiktu birojā.

“Ir šis tas darāms Kvaina lietā.”

Tie bija meli. Visas pilnvaras piederēja policijai; kā lai Straiks to pārspētu? Tomēr sirds dziļumos viņš zināja, ka Enstisam trūkst instinktīvās spējas pamanīt dīvaino un neloģisko, taču tas bija nepieciešams, lai atrastu šo slepkavu.

“Desmitos tev ir Kerolaina Inglza.”

"Velns! Nu, tad es pārcelšu viņu uz citu laiku. Redzi, tiesu mediķi ir konstatējuši, ka Kvains nomiris ļoti drīz pēc pazušanas.”

Straiks iedzēra karsto, stipro tēju. Robina jau pasen nebija redzējusi viņu tik mērķtiecīgu un enerģisku.

“Tāpēc ir vēlreiz jāpārbauda tie, kuri izlasījuši manuskriptu visagrāk. Gribu noskaidrot, kur viņi dzīvo un vai dzīvo vieni. Pēc tam mēs novērosim viņu mājas. Noskaidrosim, vai būtu viegli tikt iekšā un ārā, līdzi nesot somu ar iekšām. Un paskatīsimies, vai tur ir kāda vieta, kur iespējams sadedzināt vai aprakt lietiskos pierādījumus.”

Tas nebija daudz, un nekas vairāk šodien nebija paredzams, bet Straikam izmisīgi vajadzēja kādu nodarbošanos.

"Tu nāksi līdzi,” viņš piebilda. “Tev ir acs uz tādām lietām.”

“Ko, būšu tev Vatsona vietā?” viņa māksloti vienaldzīgi atteica. Dusmas, ar kurām viņa vakar bija aizgājusi no “Kembridžas”, vēl nebija gluži izplēnējušas. "Tās mājas mēs varētu apskatīt internētā. Google Earth”

“Laba doma,” Straiks sacīja. “Kāpēc kulties tik tālu, ja var apskatīt novecojušas fotogrāfijas?”

Viņa nervozi iebilda:

“Es taču ar lielāko prieku…”

“Labi. Es atcelšu Inglzu. Bet tu internētā sameklē Kristiānā Fišera, Elizabetes Taselas, Daniela Čārda, Džerija Voldegreiva un Maikla Fenkorta adreses. Pēc tam mēs abi iegriezīsimies Klementa Etlija kvartālā un paskatīsimies, vai tur nav paslēpti pierādījumi; pa tumsu man šķita, ka tur ir daudz atkritumu konteineru un krūmu… Ak jā, un piezvani uz grāmatnīcu “Bridling-tona” Patnijā. Būs jāaprunājas ar to veco vīru, kurš apgalvo, ka astotajā datumā tur redzējis Kvainu.”

Straiks iegāja kabinetā, un Robina apsēdās pie datora. No šalles, nupat pakarinātas uz vadža, pilēja ledains ūdens, bet viņa nelikās par to ne zinis. Viņu joprojām vajāja atmiņas par sakropļoto Kvaina līķi, tomēr reizē uzmācās dedzīga vēlme (noklusēta līgavainim kā kaunpilns noslēpums) uzzināt vairāk, uzzināt visu.

Robinu saniknoja tikai viens: tas, ka Straiks kurš vienīgais varētu to saprast nesaskata viņā to azartu, kas acīm redzami liesmo Straikā pašā.

25

Tā notiek, kad cilvēks dumji pārcenšas, steidz pakalpot un nezina, kālab…

Bens Džonsons, “ Episīna jeb Klusējošā sieviete”

Atstājuši biroju, abi izgāja negaidītā pūkainu sniegpārslu virpulī. Robina bija saglabājusi savā mobilajā visas internētā sameklētās adreses. Straiks gribēja vispirms braukt uz Talgartroudu, tāpēc savu meklējumu rezultātus Robina viņam izklāstīja, stāvot metro vagonā, kas sastrēgumstundas nogalē bija pilns, bet ne pārblīvēts. Visapkārt oda pēc mitra vilnas auduma, sodrējiem un Gore-Тех jakām, kamēr abi sarunājās, turēdamies pie viena stieņa ar trim skumīgiem itāļu tūristiem.

“Tas večuks no grāmatnīcas pašlaik ir atvaļinājumā,” Robina teica. "Atgriezīsies tikai pirmdien.”

“Labi, tad pagaidīsim. Kā ir ar pārējiem aizdomās turamajiem?” Dzirdēdama šo apzīmējumu, Robina pacēla uzaci, tomēr atbildēja:

“Kristians Fišers dzīvo Kemdenā kopā ar trīsdesmit divus gadus vecu sievieti varbūt ar mīļāko, kā tu domā?”

“Droši vien,” Straiks piekrita. “Bet tas īsti neder… mūsu slepkavam vajadzēja mieru un vientulību, lai atbrīvotos no asiņainajām drēbēm nemaz nerunājot par prāvu saini ar cilvēka iekšām. Es meklēju tādu vietu, kur var tikt iekšā un ārā, nevienam neredzot.”

“Es apskatīju to māju Google Street View bildēs," Robina ar zināmu izaicinājumu teica. “Viņa dzīvoklim ir kopīga ieeja ar trim citiem.”

“Un tas atrodas jūdzēm tālu no Talgartroudas.”

“Bet īstenībā tu taču nedomā, ka vainīgais ir Kristians Fišers, vai ne?” Robina jautāja.

“Jā, tas ir maz ticams,” Straiks atzina. “Kvainu viņš tikpat kā nepazina un nav pieminēts romānā, vismaz es viņu nepamanīju.”

Abi izkāpa Holbornā, un Robina taktiski palēnināja soli, pieskaņodamās Straika gaitai un ne ar vārdu nepieminēdama to, ka viņš klibo stiprāk nekā parasti.

“Kur dzīvo Elizabete Tasela?” viņš iedams jautāja.

“Fulempelisroudā viena pati.”

“Tas ir labi,” Straiks sacīja. “Iesim un paskatīsimies, vai pie viņas mājas nav kādas svaigi uzraktas puķudobes.”

“Vai tad ar to nenodarbojas policija?”

Straiks sarauca pieri. Viņš lieliski apzinājās, ka, līdzīgi šakālim, met lokus ap lietas izmeklēšanu, cerēdams, ka lauvas atstās neapgrauztu kādu kauliņu.

“Varbūt jā, varbūt ne,” viņš atteica. “Enstiss ir ieņēmis galvā, ka slepkava ir Leonora, un viņš nemēdz viegli mainīt domas; es to zinu, jo kopā ar viņu izmeklēju kādu lietu Afganistānā. Starp citu, Enstiss ir izdibinājis, ka Leonora reiz strādājusi skārnī.”

“Ak tu mī un žē!” Robina izdvesa.

Straiks pasmīnēja. Saspringtos brīžos Robina reizēm runāja kā īsta jorkšīriete.

Abi iekāpa Pikadili līnijas vilcienā krietni tukšākā par iepriekšējo -, lai brauktu līdz Baronskortai; Straiks uzelpoja, apsēdies brīvā vietā.

“Džerijs Voldegreivs dzīvo kopā ar sievu, vai ne?” viņš jautāja Robinai.

"Jā, ja viņas vārds ir Fenella. Hezlitroudā, Kensingtonā. Pagrabstāvā dzīvo kāda Džoena Voldegreiva…”

“Viņu meita,” Straiks paskaidroja. "Topošā rakstniece. Ari viņa piedalījās Roper Chard banketā. Un kur mitinās Daniels Čārds?”

"Saseksstrītā, Pimliko, kopā ar kaut kādu Ramosu pāri -Nenitu un Manniju…”

“Izklausās pēc apkalpojošā personāla.”

“…un viņam ir ari īpašums Devonā: Taitbārnhauza.” “Jādomā, tieši tur viņš ar savu lauzto kāju patlaban uzturas.” “Savukārt Fenkorta numura nav telefonu grāmatā,” Robina turpināja, “toties timeklī var atrast ļoti daudz biogrāfisku ziņu. Viņam pieder Elizabetes laika nams Endzorkorta netālu no Čūmagnas.”

“Kas ir Čūmagna?”

“Ciems Somersetā. Tur viņš dzīvo kopā ar savu trešo sievu.” "Šodien nepagūsim tik tālu aizbraukt,” Straiks ar nožēlu teica. "Un vai Talgartroudas tuvumā viņam nav neviena vecpuiša dzīvokļa, kur ledusskapī varētu noglabāt tās iekšas?” “Neko tādu man neizdevās atrast.”

“Tad kur viņš uzturējās, kad gāja paskatīties uz nozieguma vietu? Vai varbūt bija ieradies tikai uz vienu dienu, nostalģijas dzīts?”

“Ja tas vispār bija viņš.”

“Jā, ja tas bija viņš… un vēl ir arī Ketrīna Kenta. Mēs zinām, kur viņa dzīvo, turklāt viena pati. Enstiss stāsta, ka piektā datuma vakarā Kvains ar taksometru aizbraucis uz turieni, bet Ketrīna neesot bijusi mājās. Varbūt Kvains bija piemirsis, ka viņa atrodas pie māsas,” Straiks prātoja, “un, nesastapis viņu, devās uz Talgartroudu? Viņa būtu varējusi aizbraukt uz turieni taisnā ceļā no hospisa. Mums būs jāapskata ari viņas dzīvoklis.”

Kamēr vilciens veda viņus ziemeļu virzienā, Straiks pastāstīja Robinai par lieciniekiem, kuri apgalvoja, ka ceturtajā novembri redzējuši, kā Talgartroudas mājā ieiet musulmaņu burkā tērpusies sieviete, bet naktī no piektā uz sesto novembri no mājas iznāk Kvains pats.

“Tomēr viens vai abi liecinieki var ari kļūdīties vai melot,” viņš piebilda.

“Sieviete burkā. Vai tev nav nācis prātā,” Robina piesardzīgi jautāja, "ka tas liecinieks var būt dedzīgs musulmaņu nīdējs?”

Strādājot pie Straika, Robinai bija atvērušās acis uz to, ko viņa nebija pat nojautusi, cik daudz fobiju un aizspriedumu verd sabiedrības krūtis. Publicitātes vilnī, kas bija uzbangojis ap Lulas Lendrijas lietas izmeklēšanu, uz Robinas galda nonāca vairākas vēstules, kas viņu te biedēja, te smīdināja.

Kāds vīrietis lūdza Straiku veltīt savus lielos talantus tam, lai izmeklētu “ebreju starptautisko sazvērestību” pasaules banku sistēmā, un pauda nožēlu, ka nevarēšot par to samaksāt, toties Straiks iemantošot pasaules slavu. Jauna sieviete no slēgtas psihiatriskās slimnīcas bija atsūtījusi vēstuli uz divpadsmit lapām, lūgdama, lai Straiks palīdz pierādīt, ka visi viņas radinieki ir nomainīti pret identiskiem dubultniekiem. Anonīms nenoteikta dzimuma rakstītājs pieprasīja, lai Straiks palīdz atmaskot sātanisku ļaundarību kampaņu, kas visā valstī darbojas ar Pilsoņu konsultāciju biroju tīkla starpniecību.

“Tie patiešām var būt plānprātiņi,” Straiks piekrita. “Trakos valdzina slepkavības. Kaut kādā veidā ietekmē viņus. Bet vispirms viņiem vajag klausītājus, kam par to pastāstīt.”

Pretējā sēdeklī viņu sarunā klausījās jauna sieviete hidžābā. Viņai bija lielas, maigas, valgi brūnas acis.

“Ja pieņemam, ka ceturtajā novembrī kāds tiešām iegāja mājā, tad man jāteic, ka burka ir ellīgi labs veids, kā tikt iekšā un ārā pa durvīm, neviena nepazītam. Vai vari iedomāties citu paņēmienu, kā pilnībā apslēpt seju un augumu un reizē nepiesaistīt uzmanību?”

“Un līdzi viņa nesa maisiņu no halāla ēstuves?”

“Tā stāsta liecinieks. Vai Kvaina pēdējā maltīte bija halāla cienasts? Vai tāpēc slepkava izrāva viņam iekšas?”

“Un tā sieviete…”

“Tas varēja būt arī vīrietis…”

“…tika redzēta, pēc stundas izejot no mājas?”

“Tā teica Enstiss."

"Tātad Kvainu neviens speciāli negaidīja?”

“Toties varbūt gaidīja pasākumu un izlika pa vietām šķīvjus,” Straiks noteica, un Robina saviebās.

Jaunā sieviete hidžābā izkāpa Glosterroudas stacijā. “Šaubos, vai grāmatnīcā būs videonovērošanas kameras.” Robina nopūtās. Kopš Lendrijas lietas viņa pievērsa videokamerām īpašu uzmanību.

“Diez vai, citādi Enstiss būtu tās pieminējis,” Straiks piekrita. No Baronskortas stacijas abi izgāja sniegputenī un, piemieguši acis, lai sargātos no pūkainajām sniegpārslām, Straika vadībā soļoja uz Talgartroudu. Tagad viņš vēl stiprāk juta nepieciešamību pēc spieķa, uz kā atbalstīties. Kad viņš bija izrakstījies no hospitāļa, Šarlote bija uzdāvinājusi viņam elegantu, senlaicīgu amlas koka spieķi, kas esot piederējis viņas vecvectēvam. Skaistais, vecais spieķis izrādījās par īsu, un Straiks, ar to staigādams, bija spiests sasvērties pa labi. Kastēs, kurās Šarlote bija sametusi viņa mantas, lai izliktu tās no dzīvokļa, šī spieķa nebija.

Tuvojoties 179. numuram, kļuva skaidrs, ka mājā joprojām strādā kriminālisti. Ieejas durvis bija norobežotas ar lenti, un pie tām sardzē stāvēja policiste, cieši sakrustojusi rokas uz krūtīm, lai mazāk saltu. Kad abi tuvojās mājai, viņa pagrieza galvu, paskatījās uz Straiku un piemiedza acis.

“Misters Straiks,” viņa strupi noteica.

Rudmatains, civilā ģērbies policists, stāvēdams durvīs un sarunādamies ar kādu aiz sliekšņa, strauji apcirtās, ieraudzīja Straiku un noskrēja lejā pa slidenajiem lieveņa pakāpieniem.

“Labrīt!” Straiks bez kāda mulsuma sveicināja. Robina apbrīnoja viņa nekaunību un reizē jutās tramīga; viņai bija iedzimta bijība pret likumu.

“Ko jūs te darāt, mister Straik?” rudmatis uzsvērti laipni jautāja, nomērodams Robinu ar skatienu, kas viņai likās nedaudz aizskarošs. “Iekšā jūs nedrīkstat iet.”

“Žēl,” Straiks atteica. “Tad mēs tikai apstaigāsim perimetru.”

Nelikdamies zinis par abiem policistiem, kuri vēroja katru viņa kustību, Straiks aizkliboja tiem garām uz 183. numuru, iegāja pa vārtiņiem un uzkāpa lievenī. Robinai neatlika nekas cits kā vien sekot; viņa jutās gaužām neveikli, juzdama policistu skatienus.

“Ko mēs darām?” viņa pusbalsī jautāja, kad abi apstājās zem mūra nojumes, kur policisti vairs nevarēja viņus redzēt. Māja izskatījās tukša, tomēr viņa bažījās, ka tūdaļ kāds atvērs ārdurvis.

“Pārbaudām, vai sieviete, kura te dzīvo, divos naktī varēja redzēt, kā no 179. numura iznāk cilvēks apmetnī un ar ceļasomu rokā,” Straiks atbildēja. “Un vai zini ko? Manuprāt, viņa tiešām varēja to redzēt, ja vien dega ielas laterna. Tā, un tagad paskatīsimies otrā pusē.

Šodien tāds pavēss, vai ne?” viņš teica saīgušajai policistei un viņas biedram, kad abi ar Robinu gāja tiem garām. “Enstiss sacīja četras mājas tālāk,” viņš klusi paskaidroja Robinai. “Tātad 171. numurs…”

Straiks atkal uzkāpa lievenī, un Robina sekoja kā tāda du-miķe.

“Zini, man ienāca prātā, ka liecinieks varētu būt sajaucis māju numurus, bet pie 177. numura vārtiem stāv tas lielais, sarkanais atkritumu konteiners. Burkā tērptā būtu uzkāpusi lievenī tieši aiz konteinera, un tad būtu skaidrs, ka…”

Ieejas durvis atvērās.

"Ko jūs vēlaties?” jautāja inteliģenta izskata vīrietis brillēs ar biezām lēcām.

Straiks sāka atvainoties, ka sajaucis mājas, bet rudma-tainais policists no ietves pie 179. numura uzsauca kaut ko

nesaprotamu. Kad neviens neatbildēja, viņš pārkāpa pār plastikāta lenti, kas norobežoja ieeju gruntsgabalā, un rikšoja šurp.

“Tas vīrietis nav policists!” viņš gluži absurdi ieaurojās, rādīdams uz Straiku.

“Viņš nemaz neteica, ka ir policists,” briļļainis atsaucās, mazliet pārsteigts.

"Nu, man liekas, šeit mums nekas vairs nav darāms,” Straiks sacīja Robinai.

Abi devās uz metrostacijas pusi, drusku uzjautrināti, bet galvenokārt vēlēdamies drīzāk tikt prom, un Robina iejautājās: “Vai tu nebažījies, ko tavs draugs Enstiss teiks par to, ka tu šādi klimsti ap nozieguma vietu?”

“Šaubos, ka viņš priecāsies,” Straiks atbildēja, skatīdamies, vai kaut kur nav kāda videonovērošanas kamera, “bet manos darba pienākumos neietilpst Enstisa priecēšana.”

“Viņš rīkojās biedriski, izpauzdams tev ekspertīzes rezultātus,” Robina atgādināja.

“To viņš darīja tādēļ, lai brīdinātu mani nejaukties iekšā šajā lietā. Viņš uzskata, ka viss liecina par Leonoras vainu. Nelaime tā, ka pagaidām viņam ir taisnība.”

Ielā valdīja dzīva satiksme, un, cik redzēja Straiks, to novēroja viena vienīga videokamera, taču no šejienes atzarojās daudz šķērsielu, un jebkurš, ģērbies Ouena Kvaina apmetnī vai musulmaņu burkā, varēja nozust nemanīts, neatklājot savu identitāti.

Stacijas Metro Cafe Straiks nopirka divas līdzņemamās kafijas, un abi šķērsoja zaļi flīzēto vestibilu, lai brauktu uz Rietumu Bromptonu.

“Ir jāpatur prātā,” Straiks ierunājās, kad abi izkāpa Ērlskortā, lai pārsēstos, un Robina ievēroja, ka viņš ar visu svaru balstās uz veselās kājas, “ka Kvains pazuda piektajā novembrī. Gaja Foksa ugunskuru svētkos.”

“Ak debess, nu protams!” Robina izsaucās.

“Zibšņi un blīkšķi,” Straiks teica, steidzīgi dzerdams kafiju, lai iztukšotu kartona glāzīti, iekams būs jākāpj vilcienā; viņš baidījās, ka nespēs saglabāt līdzsvaru uz slapjajām, ledainajām grīdām, neizlaistot kafiju. “Uz visām pusēm šaujas raķetes, piesaistot visu uzmanību. Nav brīnums, ka neviens neievēroja apmetnī tērpušos cilvēku, kas tonakt iegāja tajā mājā.”

"Tātad Kvainu?”

“Ne obligāti.”

Robina bridi prātoja.

"Vai tu domā, ka grāmattirgotājs melo, teikdams, ka astotajā datumā Kvains iegriezies grāmatnīcā?”

“Nezinu,” Straiks sacīja. “Vēl ir par agru spriest.”

Tomēr viņš negaidīti apjēdza, ka tieši tā ari domā. Pēkšņā rosība ceturtajā un piektajā novembri ap pamestu māju bija pārāk aizdomīga.

“Savādi, ko tik cilvēki nepamana,” Robina ieminējās, kad Rietumu Bromptonā abi kāpa augšup pa sarkanzaļajām kāpnēm un Straiks saviebās ik reizi, kad atbalstījās uz labās kājas. “Atmiņa ir dīvaina būšana, vai…”

Piepeši Straika celi šķita apsvilinām nokaitēta dzelzs, un viņš strauji atbalstījās pret margām uz gājēju tilta pār sliedēm. Uzvalkā ģērbies vīrietis viņam aiz muguras nepacietīgi nošķendējās, ieraudzījis negaidītu un apjomīgu šķērsli savā ceļā, un Robina runādama vēl pagāja dažus soļus uz priekšu, līdz aptvēra, ka Straika vairs nav blakus. Aizsteigusies atpakaļ, viņa ieraudzīja, ka Straiks, bāls un nosvīdis, balstās pret margām, bet pasažieri ir spiesti mest viņam likumu.

“Kaut kas saplīsa,” viņš izspieda caur sakostiem zobiem, “man celi. Velns… veins'.”

“Mēs paņemsim taksometru.”

“Tādā slapjdraņķi tas neizdosies.”

“Tad ejam atpakaļ uz vilcienu un braucam uz biroju.”

“Nē, es gribu…”

Vēl nekad Straiks nebija jutis savu resursu trūkumu tik skaudri kā šajā brīdī, stāvēdams uz metāla režģu tiltiņa zem velvētajiem stikla griestiem, uz kuriem krājās sniegs. Vecajos laikos viņa rīcībā vienmēr bija automašīna. Lieciniekus viņš varēja izsaukt pie sevis. Jo strādāja īpašās izmeklēšanas nodaļā, kur viņam piederēja gan noteikšana, gan pilnvaras.

“Ja tu to gribi, tad ir jāņem taksis," Robina stingri sacīja. “No šejienes pa Lilīroudu jāmēro tāls ceļš. Vai tev nav…”

Viņa sastomījās. Straika invaliditāti abi līdz šim bija pieminējuši tikai aizplīvuroti.

“Vai tev nav kāds spieķis vai kas tāds?”

“Kaut jel būtu,” viņš teica ar nejutīgām lūpām. Kāda jēga izlikties? Viņš ar šausmām domāja, kā tiks tepat līdz tiltiņa galam.

“Mēs varam to nopirkt,” Robina sacīja. "Aptiekās dažreiz pārdod. Mēs sameklēsim.”

Un tad, vēl īsu mirkli vilcinājusies, viņa piedāvāja: “Atbalsties man uz pleca.”

“Es esmu pārāk smags.”

“Tikai līdzsvara labad. Spieķa vietā. Atbalsties!” viņa stingri pavēlēja.

Straiks aplika roku viņai ap pleciem, abi lēnām pārgāja pār tiltiņu un apstājās pie izejas. Sniegs bija uz brīdi mitējies, taču aukstums vēl pieņēmies spēkā.

“Kāpēc nekur nav soliņu?” Robina pikti skatījās apkārt. “Redzi nu, tāda ir mana pasaule,” sacīja Straiks, noņēmis roku viņai no pleciem, tiklīdz abi bija apstājušies.

“Kā tev šķiet, kas notika?” Robina paskatījās uz viņa labo kāju.

“Nezinu. Šorīt celis bija stipri piepampis. Varbūt nevajadzēja sprādzēt klāt protēzi, bet man riebjas staigāt ar kruķiem.”

“Lai vai kā, tādā sniegā tu nevari klīst apkārt pa Lilīroudu. Mēs paņemsim taksi, un tu atgriezīsies birojā…”

“Nē. Man kaut kas vēl jāizdara,” Straiks dusmīgi noburkšķēja. "Enstiss ir pārliecināts, ka vainīgā ir Leonora. Bet tas nav tiesa.”

Kad sāpes bija tik briesmīgas, vajadzēja runāt īsi un skaidri.

“Labi,” Robina piekāpās. “Tad mēs darīsim katrs savu, un tu brauksi ar taksi. Jā? Jā?” viņa uzstājīgi noprasīja.

“Nu labi,” Straiks sakauts padevās. “Tu dosies uz Klema Etlija kvartālu.”

“Ko man meklēt?”

“Videonovērošanas kameras. Vietas, kur var paslēpt drēbes un iekšas. Ja vainīgā ir Kenta, viņa taču neglabātu tās dzīvokli; tās sāktu smakot. Ar mobilo safotografē visu, kas liekas noderīgs…”

Tas izklausījās nožēlojami maz, tomēr kaut kas bija jādara. Straikam prātā nez kāpēc nemitīgi nāca Orlando ar savu plato, tukšo smaidu un pūkaino orangutānu.

“Un pēc tam?” Robina jautāja.

“Pēc tam uz Saseksstrītu,” Straiks atbildēja, pāris sekunžu padomājis. “Meklē visu to pašu. Tad piezvani man, un mēs kaut kur satiksimies. Un iedod man Taselas un Voldegreiva adreses.”

Robina sniedza viņam papīra lapiņu.

“Sameklēšu tev taksometru.”

Iekams viņš paguva pateikties, Robina jau soļoja prom pa auksto ielu.

26

Man jāskatās, kur speru kāju:

Uz ledus klāta gluma bruģa vajag Būt labi apkaltam, jo citādi Var nolauzt kaklu…

Džons Vebsters, “Amalfi hercogiene”

Par laimi, Straikam makā vēl bija piecsimt mārciņas, avansā samaksātas par to, lai viņš ar nazi uzbrūk pusaugu pui-kam. Nosaucis taksometra šoferim Elizabetes Taselas adresi Fulempelisroudā, viņš vēroja maršrutu un būtu sasniedzis Taselas māju pēc nieka četrām minūtēm, ja pa ceļam nebūtu pamanījis aptieku. Palūdzis šoferi pagaidīt, viņš iznāca no aptiekas daudz vieglākā solī ar spieķi, kam varēja noregulēt garumu.

Straiks aplēsa, ka sieviete labā fiziskā formā varētu noiet šo ceļa gabalu nepilnā pusstundā. Elizabete Tasela dzīvoja tālāk no slepkavības vietas nekā Ketrīna Kenta, taču Straiks, diezgan labi pazīdams šo apkaimi, nešaubījās, ka viņa būtu varējusi iet vai pat braukt ar mašīnu pa klusām šķērsieliņām, neiekļūstot videokameru redzamības lokā.

Šajā drūmajā ziemas dienā Elizabetes Taselas māja izskatījās noplukusi un nokvēpusi. Šim Viktorijas laika namam, būvētam no sarkaniem ķieģeļiem, nepiemita nenieka no Tal-gartroudas greznības un oriģinalitātes; tas slējās ielas stūrī, izmirkušais priekšdārziņš bija aizaudzis ar nekoptiem zeltliju krūmiem. Straiks stāvēja, skatījās pār dārza vārtiņiem un saujā sargāja cigareti no slapjā sniega, kas bija atsācis snigt. Gan priekšdārziņu, gan pagalma puses dārzu svešam skatienam aizsedza tumšs dzīvžogs, kura zari trīsuļoja ledainajās sniega šaltīs. Augšstāva logi vērās uz Fulempelisroudas kapsētu, kas ziemas priekšvakarā izskatījās nomācoša: kailie koki snaikstīja kaulainas zaru rokas pret baltām debesīm, vecu kapakmeņu rindas aizstiepās tālumā.

Vai bija iespējams iztēloties, ka Elizabete Tasela elegantajā melnajā kostīmā, ar koši krāsotām lūpām un neslēptu niknumu pret Ouenu Kvainu atgriežas šeit tumsas aizsegā, notraipījusies ar asinīm un skābi, līdzi nesdama somu, pilnu ar cilvēka iekšām?

Sals neganti knieba Straikam skaustā un pirkstos. Viņš nodzēsa izsmēķi un palūdza, lai taksometra šoferis, kurš ziņkārīgi un drusku aizdomīgi bija noskatījies, kā Straiks pēta Elizabetes Taselas māju, aizved viņu uz Hezlitroudu Kensingtonā. Atslīdzis aizmugures sēdeklī, Straiks norija dažas pretsāpju tabletes un uzdzēra virsū ūdeni no pudeles, ko bija nopircis tajā pašā aptiekā.

Mašīnas salonā smacīgi oda pēc aukstiem tabakas dūmiem, netīrumiem, kas ieēdušies polsteros, un mūžveca ādas apšuvuma. Logu tīrītāji šņākāja kā apslāpēti metronomi, ritmiski attīrīdami miglainu skatu uz plato, rosīgo Hamersmitroudu, kur cita pie citas virknējās mazas biroju ēkas un īsas dzīvojamo māju rindas. Straiks noraudzījās uz Nācaretes aprūpes namu -sarkanu ķieģeļu ēku, svinīgu, līdzīgu baznīcai, taču ar apsargātiem vārtiem un sargbūdu, kas stingri nošķīra aprūpējamos no neaprūpējamiem.

Aiz aizsvīdušajiem logiem parādījās Blaithauza majestātiska gluži kā pils, ar baltiem tornīšiem, pelēkajā slapjdraņķī līdzīga lielai, iesārtai tortei. Straiks neskaidri atcerējās, ka tagad tā tiek izmantota kāda liela muzeja fondu glabāšanai. Taksometrs nogriezās pa labi Hezlitroudā.

“Kurš numurs?” šoferis jautāja.

“Apstājieties tepat,” Straiks sacīja, negribēdams kāpt ārā tieši pie pašas mājas un paturēdams prātā, ka nauda, ko viņš tagad notriec, būs jāatdod atpakaļ. Smagi balstīdamies uz spieķa ar gumijas uzgali, kam bija droša saķere ar slideno ietvi, viņš samaksāja šoferim un devās uz priekšu, lai tuvāk aplūkotu Vol-degreiva rezidenci.

Šeit slējās īstas pilsētnieku mājas ar četriem stāviem, ieskaitot cokola stāvu, būvētas no zeltainiem ķieģeļiem, ar klasiskiem baltiem frontoniem, akmenī grebtām vītnēm zem augšstāva logiem un ar kaltas dzelzs balustrādēm. Vairumā šo namu bija iekārtoti dzivokļi. Priekšdārziņu vietā bija tikai pakāpieni, kas veda uz cokola stāvu.

Ielā bija jaušams kaut kas mazliet nolaidīgs, tāda kā vidusšķiras nevīžība: nesaderīgu dekoratīvo augu puduris uz viena balkona, divritenis uz otra, bet uz trešā karājās ļengani, mitri veļas gabali, atstāti sasalšanai aukstumā.

Māja, kurā dzīvoja Voldegreivs ar sievu, šeit bija viena no retajām, kas nebija sadalīta daudzos dzīvokļos. Raudzīdamies augšup uz fasādi, Straiks prātoja, cik daudz pelna galvenais redaktors, un atcerējās Ninas teikto, ka Voldegreiva sieva “nākusi no naudīgas ģimenes”. Uz Voldegreivu balkona otrajā stāvā (lai saredzētu to skaidri, Straikam bija jāpāriet pretējā ielas pusē) bija novietoti divi izmirkuši auduma guļamkrēsli, apdrukāti ar vecu apgāda Penguin grāmatu vāku bildēm, un dzelzs galdiņš, kādi atrodami Parīzes bistro.

Aizsmēķējis nākamo cigareti, Straiks atgriezās pie mājas, lai ieskatītos cokolstāvā, kur dzīvoja Voldegreiva meita, un prātoja, vai Kvains varētu būt apspriedis Bombyx Mori saturu ar savu redaktoru, pirms nosūtījis manuskriptu uz apgādu. Vai viņš bija izpaudis Voldegreivam, kā ir iztēlojies Bombyx Mori pēdējo ainu? Un vai tas laipnais vīrs raga brillēs bija dedzīgi mājis ar galvu un palīdzējis noslīpēt šo grotesko, asiņaino ainu, zinādams, ka reiz pārvērtīs to realitātē?

Pie cokolstāva dzīvokļa durvīm bija sakrauti melni atkritumu maisi. Izskatījās, ka Džoena Voldegreiva ir nolēmusi atbrīvoties no visa liekā. Straiks pagrieza namam muguru un nopētīja apmēram piecdesmit pretējos logus, no kuriem pavērās skats uz abām Voldegreivu ģimenes ārdurvīm. Voldegreivam būtu bijusi vajadzīga neiedomājama veiksme, lai varētu nemanīts iziet un ieiet mājā, uz kuru noraugās tik daudz acu.

Bet nelaime tā, Straiks drūmi prātoja, ka pat tad, ja Džeriju Voldegreivu kāds būtu redzējis divos naktī pārnākam mājās ar aizdomīgu, piebāztu ceļasomu, zvērināto tiesu vēl vajadzētu pārliecināt, ka Ouens Kvains tobrīd vairs nav bijis starp dzīvajiem. Pārāk stipri dalījās viedokļi par nāves iestāšanās laiku. Slepkava tagad jau bija varējis izmantot veselas deviņpadsmit dienas, ilgu un izdevīgu laikposmu, kurā atbrīvoties no pierādījumiem.

Kur varēja palikt Ouena Kvaina iekšas? Straiks jautāja sev: kā ir iespējams tikt vaļā no vairākiem kilogramiem svaigu cilvēka zarnu un citu iekšējo orgānu? Aprakt? Iemest upē? Izsviest atkritumu konteinerā? Sadedzināt to visu būtu grūti…

Voldegreivu namdurvis atvērās, un pa trim lieveņa pakāpieniem nokāpa sieviete ar melniem matiem un dziļām grumbām pierē. Viņa bija ģērbusies īsā, koši sarkanā mētelī un izskatījās dusmīga.

“Es novēroju jūs pa logu!” viņa tuvodamās uzsauca Straikam, un viņš atpazina Voldegreiva sievu Fenellu. “Ko jūs te meklējat? Kāpēc jūs tik ļoti interesē mana māja?”

“Es gaidu nekustamā īpašuma aģentu,” Straiks nekavējoties sameloja, neizrādīdams ne mazāko mulsumu. “Šis cokolstāva dzīvoklis tiek izīrēts, vai ne?

“Ā,” viņa apjukusi atsaucās. “Nē… tas ir trīs mājas tālāk.” Viņa norādīja uz to pusi.

Straiks redzēja, ka Fenella grasās atvainoties, taču tad nolemj nepūlēties. Klaudzot lakādas laiviņu smailajiem papēdīšiem, pagalam nepiemērotiem slapjdraņķim, viņa pagāja Straikam garām un devās pie volvo, kas stāvēja turpat netālu. Viņas melnajiem matiem bija ataugušas sirmas saknes, un, stāvēdams aci pret aci ar viņu, Straiks bija sajutis nelāgu elpu, kam piejaucās alkohola dvaka. Paturēdams prātā, ka Fenella var redzēt viņu atpakaļskata spogulī, Straiks kliboja norādītajā virzienā, nogaidīja, līdz viņa aizbrauc par mata tiesu neaizķerdama priekšā stāvošo sitro-enu -, tad piesardzīgi aizgāja līdz ielas galam un nogriezās sānielā, kur pār mūra žogu varēja ielūkoties garā privātu dārziņu rindā.

Voldegreivu dārziņā nebija nekā ievērības cienīga, ja neņem vērā vecu šķūni. Maurs bija nolaists un panīcis, tālajā galā skumīgi dēdēja dārza mēbeļu komplekts, izskatīdamies sen pamests. Raudzīdamies uz šo nevīžīgo sētu, Straiks drūmi prātoja par dārza rīku būdiņām, mazdārziņiem un garāžām, par ko viņam nav nekādas nojausmas.

Iedomājies garo, auksto, slapjo ceļu, kas viņu gaida, viņš iekšēji novaidējās un apsvēra variantus. Vistuvāk no šejienes atradās Kensingtonas Olimpija, bet Distrikta līnija tur tika atvērta tikai nedēļas nogalēs. Pārvietoties pa Hamersmitas virszemes staciju bija vieglāk nekā pa Baronskortas pazemes staciju, tāpēc viņš izšķīrās par garāko maršrutu.

Viņš bija tikko nogriezies Blaitroudā, viebdamies pie katra soļa ar labo kāju, kad iezvanījās mobilais: Enstiss.

“Kas tev aiz ādas, Bob?”

“Kā to saprast?” Straiks jautāja, klibodams un juzdams sāpju dūrienus celī.

“Tu esi blandījies ap nozieguma vietu.”

“Aizbraucu paskatīties vēlreiz. Tur drīkst staigāt visi. Nekā pretlikumīga.”

“Tu mēģināji izprašņāt kaimiņu…"

“Neviens nelika viņam vērt vaļā durvis,” Straiks attrauca. “Un es nepateicu neviena vārda par Kvainu.”

“Paklausies, Straik…”

Detektīvs bez nožēlas konstatēja, ka Enstiss uzrunā viņu uzvārdā. Viņam nekad nebija patikusi Enstisa dotā iesauka.

“Es tev teicu: turies no mums pa gabalu.”

“To es nevaru, Enstis,” Straiks lietišķi sacīja. "Man ir kliente…”

“Aizmirsti to savu klienti!” Enstiss viņu pārtrauca. “Ar katru informācijas kripatu, ko mēs atrodam, viņa arvien vairāk pārvēršas par slepkavu. Klausi manam padomam, liecies mierā, kamēr nav par vēlu, jo šādi tu iemanto daudz ienaidnieku. Es tevi brīdināju…”

“Jā, brīdināji,” Straiks teica. “Klajā tekstā. Neviens nevarēs tevi vainot, Enstis."

“Ne jau tāpēc es tevi brīdinu, lai sargātu savu ādu!” Enstiss atcirta.

Straiks klusēdams gāja tālāk, mobilo neveikli piespiedis pie auss. Pēc īsas pauzes Enstiss ierunājās:

“Esam saņēmuši farmakoloģiskās ekspertīzes rezultātus. Asinis neliels daudzums alkohola, vairāk nekā.”

“Skaidrs.”

“Un šajā pēcpusdienā mēs sūtīsim kinologus ar suņiem uz Makingas dumbriem. Kamēr laikapstākļi vēl ļauj. Ziņo, ka vēlāk stipri snigšot.”

Straiks zināja, ka Makingas dumbri ir Lielbritānijas lielākā atkritumu izgāztuve, kas apkalpo Londonu; neglītas baržas pa Temzu veda uz turieni gan rūpnieciskos, gan sadzīves atkritumus.

“Tātad tu domā, ka iekšas tika izmestas atkritumu konteinerā?”

“Būvgružu konteinerā. Turpat aiz Talgartroudas stūra tiek remontēts kāds nams, un līdz astotajam novembrim pie tā stāvēja divi būvgružu konteineri. Šādā aukstumā tas iekšu sainis varēja ari nepievilnāt mušas. Mēs noskaidrojām, ka visi būvgruži no turienes tiek vesti uz Makingas dumbriem.”

“Nu tad labu veiksmi,” Straiks noteica.

“Es taču cenšos taupīt tavu laiku un enerģiju!”

“Jā. Jūtos ļoti pateicīgs.”

Liekulīgi pateicies Enstisam par iepriekšējā vakara viesmīlību, Straiks beidza sarunu. Tad apstājās un atbalstījās pret sienu, lai būtu parocīgāk sastādīt numuru. Miniatūra aziāte ar bērnu ratiņiem nedzirdami tuvojās no aizmugures un bija spiesta mest viņam līkumu, taču nešķendējās atšķirībā no vīrieša uz Rietumu Bromptonas stacijas tiltiņa. Spieķis tāpat kā musulmaņu sieviešu burka piešķīra īpašu statusu; iedama garām, sieviete īsi uzsmaidīja viņam.

Leonora Kvaina atsaucās pēc trim signāliem.

“Tie velna policisti atkal ir klāt,” viņa teica sveiciena vietā. “Ko tiem vajag?”

“Tagad grib pārmeklēt visu māju un dārzu,” viņa atbildēja. “Vai man ir pienākums to ļaut?”

Straiks vilcinājās.

“Manuprāt, pareizi būs ļaut, lai viņi dara, ko grib. Paklausieties, Leonora,” viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem atgriezās pie militāra tiešuma, “vai jums ir advokāts?”

“Nē, kāpēc? Es tak neesmu arestēta. Vēl ne.”

“Tomēr domāju, ka jums vajag advokātu."

Pauze.

“Vai jūs zināt kādu jēdzīgu?” Leonora jautāja.

“Jā,” Straiks atteica. “Piezvaniet llsai Herbertai. Tūdaļ nosūtīšu jums viņas numuru.”

“Orlando uztraucas, ka tie policisti te ložņā…”

“Nosūtīšu jums īsziņu ar numuru, un jūs nekavējoties piezvaniet llsai. Labi? Nekavējoties’.’

“Labi,” viņa nīgri piekrita.

Straiks beidza sarunu, sameklēja mobilajā bijušās klasesbiedrenes numuru un nosūtīja to Leonorai. Tad pats piezvanīja llsai, izklāstīja situāciju un atvainojās.

“Nesaprotu, kāpēc tu atvainojies,” viņa dzīvespriecīgi sacīja. “Mēs mīlam cilvēkus, kuriem radušās nepatikšanas ar policiju; tā ir mūsu dienišķā maize.”

“Iespējams, viņai pienāksies bezmaksas juridiskā palīdzība.”

“Mūsdienās tā pienākas tikai retajam,” Ilsa teica. “Cerēsim, ka viņa ir trūcīga diezgan.”

Straikam bija nosalušas rokas un ļoti gribējās ēst. Noglabājis mobilo mēteļa kabatā, viņš kliboja uz Hamersmitroudu. Ielas pretējā pusē atradās omulīga izskata pabs ar melnu fasādi, uz apaļās metāla izkārtnes bija attēlota galeona pilnās burās. Straiks devās taisnā ceļā uz turieni, ievērodams, ka autovadītāji pagaida daudz pacietīgāk, ja ielu šķērso gājējs ar spieķi.

Divi pabi divās dienās… taču laiks bija slikts un celis neciešami sāpēja. Straiks neparko nespēja justies vainīgs. “Albionas” iekšiene bija tieši tik pievilcīga, kā solīja āriene. Garās, šaurās telpas galā kurējās kamīns, augšā bija galerija ar balustrādi, visur daudz pulēta koka detaļu. Zem melnām metāla vītņu kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, bija novietoti divi pastiprinātāji un mikrofona statīvs. Pie krēmkrāsas sienas rindojās melnbaltas slavenu mūziķu fotogrāfijas.

Vietas pie kamīna bija aizņemtas. Straiks paņēma pinti alus un ēdienkarti un devās pie augsta galda ar bāra ķebļiem apkārt; līdzās bija logs uz ielu. Apsēdies viņš pamanīja, ka starp Djūka Elingtona un Roberta Plānta portretiem ir viņa garmatainais tēvs, nosvīdis pēc koncerta, nofotografēts mirklī, kad acīmredzot smējies par kādu joku kopā ar basģitāristu, kuru, kā Straikam bija stāstījusi māte, reiz bija mēģinājis nožņaugt.

(“No spīda Džonijam vienmēr ir braucis jumts,” Lēda bija pavēstījusi savam deviņgadīgajam dēlam, kurš vēl nesaprata neko.)

Atkal iezvanījās mobilais. Skatīdamies uz tēva portretu, Straiks atbildēja.

“Sveiks,” teica Robina. “Esmu atpakaļ birojā. Kur tu esi?”

“Hamersmitroudā, “Albiona!”

“Tev ir pienācis viens dīvains zvans. Atgriezusies atradu ierakstītu ziņu.”

“Turpini.”

“Zvanījis ir Daniels Čārds,” Robina sacīja. “Viņš grib ar tevi tikties.”

Straiks, raukdams pieri, novērsās no ādas loriņos tērptā tēva un pār telpu paraudzījās uz liesmām kamīnā. “Daniels Čārds grib ar mani tikties? Kā Daniels Čārds vispār zina, ka es eksistēju?”

"Dieva dēļ, tu taču atradi to līķi! Par to daudzināja visi ziņu kanāli!”

“Ak jā tas gan. Vai viņš pateica arī, kādēļ grib tikties?”

“Viņam esot kāds priekšlikums.”

Straika iztēlē kā diaprojektora kadrs īsu mirkli pazibēja spilgta aina kails plikpauris ar ereģētu, strutojošu peni.

“Vai tad viņš nekvern Devonā ar lauztu kāju?”

“Kvern gan. Un jautā, vai tu varētu aizbraukt pie viņa.”

"Ak šitā?"

Straiks apsvēra priekšlikumu, prātā pārcilādams darba nastu un šajā nedēļā paredzētās tikšanās. Pēdīgi viņš ierunājās:

“Es varētu aizbraukt piektdien, ja atceltu Bērnetu. Ko, ellē, tam Čārdam vajag? Būs jānoīrē mašīna. Ar automātisko ātrumkārbu,” viņš piebilda, juzdams, cik sāpīgi pagaldē pulsē kāja. “Vai tu varētu to nokārtot?”

“Protams,” Robina atbildēja. Straiks dzirdēja, ka viņa pieraksta.

“Man ir daudz stāstāmā,” viņš sacīja. “Varbūt paēdīsi pusdienas kopā ar mani? Te ir labs piedāvājums, ja paņemsi taksi, pēc divdesmit minūtēm būsi klāt.”

“Divas dienas pēc kārtas? Mēs nevaram nemitīgi braukāt ar taksometriem un ēst restorānos,” Robina attrauca, kaut gan bija dzirdams, ka šī doma viņai patīk.

“Nekas, nekas. Bērnetai patīk šķiesties ar sava bijušā naudu. Pusdienas pieskaitīšu viņas rēķinam."

Beidzis sarunu, Straiks izvēlējās gaļas sacepumu un aizkliboja pie bāra to pasūtīt.

Kad viņš atgriezās pie galda, acis izklaidīgi pievērsās tēva portretam: apspīlēts ādas tērps, sasvīdušie mati pielipuši pie galvas, šaurajā sejā plats smaids.

Sieva zina par mani, bet izliekas, ka nezina… nelaiž viņu vaļā, kaut arī tā būtu labāk visiem…

Es zinu, uz kurieni tu ej, Ouen!

Straika skatiens pārslīdēja pār melnbalto megazvaigžņu rindu pie pretējās sienas.

Vai es tiešām maldos? viņš mēmi jautāja Džonam Leno-nam, kurš ar apaļām brillītēm uz šaurā deguna ironiski nolūkojās uz viņu.

Kāpēc, par spīti pazīmēm, kas liecināja par pretējo, viņš nespēja noticēt, ka Leonora noslepkavojusi vīru? Kāpēc palika pie pārliecības, ka Leonora ieradusies viņa birojā nevis tādēļ, lai sagādātu sev labu aizbildinājumu, bet gan tāpēc, ka neviltoti dusmojusies uz Kvainu, kurš aizmucis kā apvainojies puišelis? Straiks bija gatavs apzvērēt: Leonorai ne prātā nav nācis, ka vīrs varētu būt miris… Straiks bija tik ļoti iegrimis domās, ka nepamanīja, kā iztukšojis savu pinti.

“Sveiks!” sacīja Robina.

“Ātri gan!” Straiks pārsteigts atsaucās.

“Es vis neteiktu. Visur sastrēgumi. Iešu kaut ko pasūtīt, jā?”

Kad Robina gāja uz bāru, viņai sekoja vīriešu skatieni, bet Straiks to nemanīja. Viņš joprojām domāja par Leonoru Kvainu kalsnu, vienkāršu, sirmojošu, nomocījušos.

Robina atnesa pinti Straikam un tomātu sulu sev, apsēdās un parādīja viņam šorīt safotografētās bildes ar Daniela Cārda pilsētas māju. Tā bija balta savrupmāja ar stuka sienām un balustrādi, abpus mirdzoši melnajām ieejas durvīm slējās kolonnas.

“Tur ir ari mazs, savāds pagalmiņš, ko nevar saredzēt no ielas,” Robina teica, rādīdama nākamo foto, kurā bija redzami dekoratīvi krūmi vēderainos grieķu podos. “Čārds būtu varējis paslēpt iekšas kādā no tiem podiem,” viņa vieglā tonī paziņoja. “Cik tur tā darba izraut krūmu un ierakt tās augsnē.”

“Nevaru iztēloties Čārdu darām tik grūtu un netīru darbu, tomēr tāda domu gaita ir interesanta,” Straiks sacīja, atcerēdamies izdevēja nevainojamo uzvalku un košo kaklasaiti. “Un vai Klema Etlija kvartāls ir tikpat pilns ar iespējamām paslēptuvēm, kā man palicis atmiņā?”

“Jā, tādu tur ir daudz." Robina rādija viņam jaunu bilžu rindu. “Kopīgi atkritumu konteineri, krūmi un tā tālāk. Es vienīgi nespēju iedomāties, kā to varētu izdarīt nemanāmi; diezgan drīz kāds taču viņu ieraudzītu. Apkārt visu laiku staigā ļaudis, un skats uz turieni paveras no kādiem simt logiem. Varbūt tas izdotos nakts vidū bet tur ir ari novērošanas kameras. Taču es pamanīju vēl kaut ko. Nūjā… tā ir tikai tāda ideja.”

“Stāsti.”

“Tieši pretī šai ēkai atrodas medicīnas centrs. Iespējams, no turienes dažreiz iznes…”

“…medicīniskos atkritumus!” Straiks iesaucās un nolika glāzi. “Velns parāvis, tā tik ir doma!”

“Vai man papētīt vēl?” Robina jautāja, pūlēdamās apslēpt prieku un lepnumu par Straika apbrīnas pilno skatienu. "Varbūt mēģināt noskaidrot, kā un kad…”

"Noteikti!” Straiks sacīja. “Tas ir daudz labāks pavediens par Enstisa versiju. Enstiss domā,” viņš paskaidroja, atbildēdams uz Robinas jautājošo skatienu, “ka iekšas izmestas būvgružu konteinerā netālu no Talgartroudas; slepkava esot vienkārši nogriezies ap stūri un izmetis tās.”

“Tā varētu būt,” Robina iesāka, taču Straiks tūdaļ sarauca uzacis tieši tāpat, kā mēdza darīt Metjū, tiklīdz viņa pieminēja kādu Straika domu vai viedokli.

“ŠI slepkavība bija izplānota līdz pēdējam sīkumam. Mums te nav darīšana ar tādu slepkavu, kurš, atstājot nozieguma vietu, vienkārši izmestu somu ar cilvēka iekšām pirmajā konteinerā, kas gadītos ceļā."

Abi brīdi klusēja, un Robina nedaudz ironiski nodomāja, ka iemesls Straika nepatikai pret Enstisa teorijām varbūt ir iedzimts sacensības gars, nevis objektīvs vērtējums. No pieredzes viņa šo to zināja par vīriešu pašlepnumu, jo viņas dzīvē bija ne tikai Metjū, bet arī trīs brāļi.

“Un kādas izskatījās Elizabetes Taselas un Džerija Volde-greiva mājas?”

Straiks pastāstīja, kā Voldegreiva sieva nospriedusi, ka viņš novēro māju.

“Bija dikti sašutusi.”

“Savādi,” Robina noteica. “Ja es pamanītu kādu skatāmies uz mūsu māju, man nemaz tūlīt neienāktu prātā, ka viņš to… nu… novēro’.’

“Viņa ir dzērāja tāpat kā vīrs,” Straiks sacīja. “Saodu to viņas elpā. Toties Elizabetes Taselas māja ir ideāla paslēptuve slepkavam.”

“Kādā ziņā?” Robina jautāja, pa pusei uzjautrināta, pa pusei bažīga.

"Ļoti savrupa, no ielas gandrīz nesaredzama.”

“Nē, es tomēr neticu…”

“…ka vainīgā ir sieviete. To tu jau teici.”

Straiks pāris minūšu klusēdams dzēra alu, apdomādams tādu rīcības plānu, kurš nokaitinātu Enstisu visvairāk. Strai-kam nebija tiesību pratināt lieciniekus. Viņam bija piekodināts nebāzt degunu policijas darīšanās.

Paņēmis mobilo un mirkli skatījies uz to, viņš piezvanīja uz apgādu Roper Chard un lūdza savienojumu ar Džeriju Volde-greivu.

“Enstiss taču brīdināja, lai tu nemaisies viņiem pa kājām!” Robina satrūkās.

“Jā,” Straiks noburkšķēja, kamēr telefons vēl klusēja, “to brīdinājumu viņš nesen atkārtoja, bet es vēl neesmu tev izstāstījis pat ne pusi no tā, kas notiek. Pastāstīšu pēc…”

“Hallo?” klausulē atskanēja Džerija Voldegreiva balss.

“Mister Voldegreiv.” Straiks nosauca savu vārdu, lai gan nupat bija to pateicis Voldegreiva sekretārei. “Vakarrīt mēs uz brīdi sastapāmies pie misis Kvainas.”

“Jā, protams,” Voldegreivs apstiprināja, laipnajā tonī skanēja neizpratne.

“Misis Kvaina jau būs jums paskaidrojusi: viņa ir nolīgusi mani tāpēc, ka policija tur viņu aizdomās.”

“Tas nevar būt,” Voldegreivs nevilcinoties sacīja.

"Kas? Ka viņu tur aizdomās vai ka viņa ir nogalinājusi savu vīru?”

“Nu… ne viens, ne otrs.”

“Vīra bojāejas gadījumā sievas alibi parasti tiek pārbaudīts īpaši rūpīgi,” Straiks teica.

“Saprotu, bet es nespēju… vienkārši nespēju noticēt tam visam,” Voldegreivs sacīja. “Tas ir neaptverami un drausmīgi.”

“Jā,” Straiks piekrita. “Sakiet, varbūt mēs varētu satikties? Es vēlētos uzdot jums dažus jautājumus. Man būtu ērti,” Straiks uzmeta skatienu Robinai, “aizbraukt pie jums uz mājām pēc darba -, ja jums nav iebildumu.”

Voldegreivs mirkli klusēja.

“Es, protams, darīšu visu, lai palīdzētu Leonorai, bet ko jūs cerat no manis uzzināt?”

“Mani interesē Bombyx Mori’,’ Straiks atbildēja. “Misters Kvains savā romānā ir visai neglaimojoši aprakstījis daudzus savus paziņas.”

“Jā,” Voldegreivs apstiprināja. “Tā tas ir.”

Straiks prātoja, vai Voldegreivu jau ir pratinājuši izmeklētāji un lūguši paskaidrot, kāds ir asiņaino maisu saturs un ko simbolizē noslīcinātā pundure.

“Nu labi,” Voldegreivs beidzot sacīja. “Es tikšos ar jums. Šī nedēļa gan ir ļoti aizņemta. Vai jūs varētu… paskatīsimies… pirmdien pusdienlaikā?”

“Lieliski,” Straiks piekrita, īgni nodomādams, ka tādā gadījumā pusdienu rēķins būs jāapmaksā pašam un turklāt viņš nedabūs apskatīt Voldegreiva māju no iekšpuses. “Un kur?” “Labāk jau apgāda tuvumā; pēcpusdiena man ir ļoti aizņemta. Varbūt restorānā Simpson’s-in-the-StrandT

Straikam tāda izvēle šķita savāda, tomēr viņš piekrita, skatīdamies uz Robinu. “Pulksten vienos? Mana sekretāre rezervēs galdiņu. Uz redzēšanos.”

“Viņš tiksies ar tevi?” Robina tūdaļ noprasīja.

“Jā,” Straiks atteica. “Aizdomīgi.”

Robina vīpsnādama nogrozīja galvu.

"Cik varēju sadzirdēt, viņš neizklausījās pārāk sajūsmināts. Un vai tev nešķiet, ka šī piekrišana tikties liecina par tīru sirdsapziņu?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Esmu tev jau teicis: daudzi mēdz grozīties detektīvu tuvumā, lai izokšķerētu, kā risinās izmeklēšana. Viņi nespēj likties mierā un jūt uzmācīgu tieksmi izklāstīt savu alibi. Paklau, es uz brīdi… tu pagaidi… man ir vēl kas stāstāms.” Robina dzēra tomātu sulu, kamēr Straiks kliboja uz tualetes pusi, balstīdamies uz jaunā spieķa.

Aiz logiem atkal uzvirmoja sniega vērpetes, taču strauji noplaka. Robina nolūkojās uz melnbaltajām fotogrāfijām pie pretējās sienas un mazliet satrūkās, pazinusi Džimiju Rokbiju, Straika tēvu. Abiem nebija citas līdzības kā vien garais augums; savulaik bija vajadzējis veikt DNS testu, lai noteiktu paternitāti. Vikipēdijas rakstā par Rokbiju Straiks bija minēts kā viena no rokzvaigznes atvasēm. Robinai Straiks bija teicis, ka abi ir tikušies tikai divas reizes. Brīdi skatījusies uz Rokbija teju vai nepiedienīgi apspīlētajām ādas biksēm, Robina piespieda sevi novērsties un raudzīties ārā pa logu, baidīdamās, ka Straiks pieķers viņu blenžam uz viņa tēva kājstarpi.

Viesmīlis atnesa maltīti, un Straiks atgriezās pie galda.

“Policija patlaban pārmeklē visu Leonoras māju,” viņš paziņoja, paņemdams nazi un dakšiņu.

“Kāpēc?” Robinas dakšiņa sastinga pusceļā.

“Un kā tev liekas? Tie meklē asiņainas drēbes. Pārbauda, vai dārzā nav kāda svaiga bedre, pilna ar viņas vira iekšām. Es iedevu Leonorai advokātes telefonu. Policijai pagaidām nepietiek pierādījumu, lai Leonoru arestētu, taču viņi ir apņēmušies kaut ko atrast.”

“Un tu tiešām nedomā, ka viņa ir vainīga?”

“Nē.”

Straiks izēda šķīvi un tikai tad ierunājās atkal.

“Ļoti gribētos tikties ar Fenkortu. Un pajautāt, kāpēc viņš nolēma sadarboties ar Roper Chard, ja šis apgāds publicēja ari Kvainu, kuru viņš neesot varējis ciest. Tur abiem neizbēgami gadītos sastapties.”

“Tu domā Fenkorts nogalināja Kvainu, lai nevajadzētu sastapt viņu apgāda ballītēs?”

“Labs joks.” Straiks ironiski pavīpsnāja.

Viņš iztukšoja alus glāzi, atkal paņēma mobilo, piezvanīja uz telefona izziņām un drīz dabūja savienojumu ar Elizabetes Taselas literatūras aģentūru.

Atbildēja viņas asistents Ralfs. Kad Straiks nosauca savu vārdu, jaunekļa balsī ieskanējās izbīlis un sajūsma reizē.

“Ak, tiešām nezinu… es pajautāšu. Ieslēgšu jums gaidīšanas režīmu.”

Taču jauneklis acīmredzot necik labi neprata rīkoties ar tehniku, jo pēc skaļa klikšķa līnija palika ieslēgta sarunas režīmā. Straiks dzirdēja, kā Ralfs kaut kur attālu informē savu priekšnieci par Straika zvanu un saklausīja ari viņas skaļo, neiecietīgo atbildi.

“Velns parāvis, ko viņam atkal vajag?”

“Viņš nepateica.”

Smagi soļi un klausule tika paķerta no rakstāmgalda.

“Hallo?”

“Elizabete,” Straiks laipni sacīja. “Tas esmu es Kormorans Straiks.”

“Jā, Ralfs man jau sacīja. Kādā jautājumā?”

“Gribēju pajautāt, vai mēs varētu satikties. Es joprojām strādāju Leonoras Kvainas uzdevumā. Viņa ir pārliecināta, ka policija tur viņu aizdomās par vīra slepkavību.”

“Un par ko jūs gribat runāt ar mani? Es nemācēšu jums pateikt, vai viņa ir vainīga vai nav.”

Straiks iztēlojās, cik šokēti izskatās Ralfs un Sallija, stāvēdami smacīgajā vecajā birojā un klausīdamies šajā sarunā. “Man ir vēl daži jautājumi par Kvainu.”

“Žēlīgais Dievs,” Elizabete novaidējās. “Nu, es varētu rītdien pusdienlaikā, ja tas jums der. Citādi esmu aizņemta līdz…” “Rītdien tas būtu lieliski,” Straiks teica. “Tikai varbūt ne pusdienlaikā, jo man…”

“Man ir ērti pusdienlaikā.”

“Lieliski,” Straiks nekavējoties atkārtoja.

"Restorānā Pescatori, Šarlotstrītā,” viņa piebilda. “Pusvienos, ja nekas nemainīsies.”

Viņa nometa klausuli.

“Tie trakie izdevēji vienkārši dievina pusdienas,” Straiks norūca. “Vai būtu pārspīlēti iedomāties, ka viņi vienkārši negrib ielaist mani savās mājās, jo es varu nejauši atvērt ledusskapi un atrast saldētavā Kvaina iekšas?”

Robinas smaids nodzisa.

“Zini ko, tu riskē zaudēt draugu, šādi zvanīdamies un iztaujādams lieciniekus,” Robina ieminējās, vilkdama mugurā mēteli.

Straiks ieņurdējās.

“Vai tev tiešām vienalga?” viņa jautāja, kad abi no siltuma izgāja ledainajā salā, kur seju svilināja sniegpārslas.

“Man pietiek citu draugu,” Straiks atbildēja godīgi un bez plātīšanās. “Mums vajadzētu katrās pusdienās kopā iedzert alu,” viņš piebilda, smagi balstīdamies uz spieķa, kad abi soļoja uz metrostaciju, noliekuši galvu, lai vairītos no puteņa. "Tas ir patīkams pārtraukums darba dienā.”

Robina, pielāgojusies viņa gaitai, pasmaidīja. Šī diena bija iepriecinājusi viņu vairāk par teju vai visām citām, kopš viņa strādāja pie Straika. Metjū patlaban atradās Jorkšīrā un palīdzēja organizēt mātes bēres, un viņam nebūt nebija jāzina, ka Robina divu dienu laikā divas reizes apmeklējusi pabu.

27

Ka lai es uzticētos tādam, kurš, kā man zināms, draugu nodevis!

Viljams Kongrīvs, “Divkosis"

Visu Lielbritāniju klāja bieza sniega sega. Rīta ziņās rādīja ziemeļaustrumu Angliju, jau ieputinātu pūkainā baltumā, auto-mašīnas ar blāviem lukturiem bija palikušas uz vietas kā apjukušas aitas. Londona zem arvien draudīgākām debesīm gaidīja savu kārtu, un Straiks, ģērbdamies paskatījies uz meteoroloģisko karti televizora ekrānā, šaubījās, vai nākamajā dienā būs iespējams tikt uz Devonu un vai šoseja M5 vispār būs izbraucama. Lai gan viņš bija cieši apņēmies tikties ar Dānieļu Čārdu, kura ielūgums šķita gaužām savāds, tomēr baidījās domāt, kā spēs vadīt mašīnu pat ar automātisko ātrumkārbu ja tik ļoti sāp kāja.

Makingas dumbrus droši vien joprojām pārmeklēja kinologi ar suņiem. Piestiprinādams protēzi pie ceļa, kas bija pietūcis un sāpīgs kā vēl nekad, Straiks iztēlojās šos suņus, to jutīgos, trīcošos degunus, kas pārmeklē svaigākās atkritumu kaudzes zem draudīgi pelēkām debesīm, kur lokus met kaijas. Varbūt kinologi jau bija sākuši darbu, ņemot vērā ierobežoto dienas

gaismas ilgumu, un rikšoja suņiem nopakaļ pa sasalušajiem atkritumiem, meklējot Ouena Kvaina iekšas. Straiks bija redzējis dienesta suņus darbā. Astes tiem nemitīgi luncinājās, piešķirot meklēšanai neiederīgi līksmu noti.

Viņu uztrauca tas, cik neganti sāpēja celis, kāpjot lejup pa kāpnēm. Protams, ideālā pasaulē viņš būtu pavadījis iepriekšējo dienu gultā, novietojis kāju uz kāda balsta un pielicis pie ceļa ledus kompresi, nevis klaiņotu pa visu Londonu, lai tikai nevajadzētu domāt par Šarloti un viņas kāzām, kam drīz jānotiek restaurētajā kapelā Krojas pilī… nevis vienkārši “Krojā”, jo tāds saīsinājums nepatīk tai nolādētajai ģimenei. Vēl deviņas dienas…

Kad Straiks slēdza vaļā stikla durvis, iezvanījās telefons uz Robinas galda. Viebdamies sāpēs, viņš steidzās pacelt klausuli. Mis Broklhērstas aizdomu pilnais mīļākais un boss vēlējās informēt Straiku, ka sekretāre ir mājās, saaukstējusies guļ viņa gultā, un detektīvam netiks maksāts par novērošanu, līdz viņa atkal tiks uz kājām. Straiks tikko paguva nolikt klausuli, kad telefons iezvanījās atkal. Vēl viena kliente Kerolaina Inglza aiz emocijām drebošā balsī pavēstīja, ka esot izlīgusi ar neuzticīgo vīru. Straiks patlaban liekulīgi apsveica viņu, kad ieradās Robina, sasārtusi no sala.

“Laiks kļūst arvien sliktāks,” viņa teica, pakarinājusi mēteli. “Kas tur zvanīja?”

“Kerolaina Inglza. Esot izlīgusi ar savu Rupertu.”

“Ko?" Robina pārsteigta izdvesa. “Pēc visām tām klēpja dejotājām?”

“Viņi centīšoties saglabāt laulību bērnu dēļ.”

Robina neticīgi nosprauslājās.

“Cik dzirdēju, Jorkšīra esot galīgi aizputināta,” Straiks ieminējās. “Ja rītdien gribi paņemt brīvdienu un šodien iet mājās agrāk…”

“Nē,” Robina viņu pārtrauca. “Man ir biļete uz piektdienas nakts vilcienu, varēšu izgulēties. Ja mēs esam zaudējuši Inglzu, es varētu piezvanīt kādam klientam no gaidītāju saraksta…”

“Pagaidām nevajag.” Straiks atkrita dīvānā, roka nevilšus aizslīdēja pie satūkušā ceļgala, kas sāpēja gluži neganti.

"Vēl sāp?” Robina bikli jautāja, izlikdamās, ka nav pamanījusi viņa viebšanos.

“Jā,” Straiks atbildēja. "Bet ne jau tāpēc es negribu ņemt jaunus klientus,” viņš asi piebilda.

“Zinu.” Robina, pagriezusi viņam muguru, ieslēdza elektrisko tējkannu. “Tu gribi koncentrēties uz Kvaina lietu.”

Straiks netika gudrs, vai viņas tonī skanējis pārmetums.

“Leonora man samaksās,” viņš strupi noteica. “Kvains pēc viņas prasības bija apdrošinājis dzīvību. Tāpēc nauda viņai tagad ir.”

Robinai nepatika šī taisnošanās. Straiks acīmredzot domāja, ka viņai pirmajā vietā ir nauda. Vai tiešām viņa vēl nebija pierādījusi pretējo, atteikdamās no darbavietas ar daudz lielāku algu un palikdama strādāt šajā detektīvbirojā? Vai Straiks tiešām nebija pamanījis, kā Robina cenšas palīdzēt viņam pierādīt, ka Leonora Kvaina nav nogalinājusi savu viru?

Robina nolika Straikam līdzās uz galdiņa krūzi ar tēju, glāzi ūdens un paracetamola tableti.

“Paldies,” viņš caur zobiem pateicās, noskaities par šo pretsāpju tableti, lai gan pats bija grasījies iedzert dubultu devu.

"Izsaukšu taksometru uz divpadsmitiem, lai aizved tevi uz Pescatori, jā?”

"Tas ir tepat ap stūri,” viņš attrauca.

“Zini ko, lepnums ir viens, bet muļķība kaut kas pavisam cits!” Tā bija viena no pirmajām reizēm, kad viņa aizsvilās dusmās, Straikam redzot.

“Nu labi,” viņš piekāpās, izbrīnā pacēlis uzacis. "Braukšu ar to stulbo taksi.”

Patiesībā viņš par to priecājās, pēc trim stundām klibodams pa Denmarkstrītu, kuras galā gaidīja taksometrs, un balstīdamies uz spieķa, kas locījās no viņa svara. Tagad viņš atskārta, ka rīkojies aplami, piesprādzēdams protēzi. Pēc dažām minūtēm gaužām grūti nācās izkāpt no taksometra Šarlotstrītā, šoferis kļuva nepacietīgs. Straiks uzelpoja, iegājis restorāna Pescatori trokšņainajā siltumā.

Elizabete vēl nebija ieradusies, taču bija rezervējusi divvietīgu galdiņu pie balsinātas, ar sīkiem oļiem klātas sienas. Griestus balstīja rustikālas koka sijas, virs bāra bija pakarināta liela airu laiva. Pie pretējās sienas rindojās nišas ar priecīgi oranžu ādas polsterējumu. Ieraduma pēc pasūtījis pinti alus, Straiks izbaudīja gaismu un Vidusjūras šarmu, kas šeit valdīja, un reizē vēroja, kā aiz loga virpuļo sniegs.

Drīz ieradās aģente. Kad viņa tuvojās galdiņam, Straiks mēģināja piecelties, taču strauji atkrita atpakaļ uz krēsla. Šķita, Elizabete nav to pamanījusi.

Izskatījās, ka kopš abu iepriekšējās tikšanās viņa ir novājējusi; teicami piegulošais melnais kostīms, koši sarkanā lūpu pomāde un tēraudpelēko matu akurātais griezums šodien nepiešķīra viņai eleganci un atgādināja slikti izraudzītu maskēšanās tērpu. Seja bija dzeltenīga un tāda kā sašļukusi.

“Kā jums klājas?” Straiks jautāja.

“Kā man, pēc jūsu domām, var klāties?” Elizabete nikni noķērkstēja. “Ko?” viņa noprasīja pienākušajam viesmīlim. “Ā. Ūdeni. Bez gāzes.”

Ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu izpļāpājusi par daudz, viņa paņēma ēdienkarti, un Straiks saprata, ka jebkāda līdzcietības vai rūpju izpausme būtu nevietā.

“Tikai zupu,” Elizabete sacīja viesmīlim, kad tas atgriezās pieņemt pasūtījumu.

“Pateicos, ka piekritāt tikties vēlreiz,” Straiks ierunājās, kad viesmīlis bija aizgājis.

“Dieva vārds, Leonorai tagad ir nepieciešama visa iespējamā palīdzība,” Elizabete noteica.

“Kāpēc jūs tā sakāt?”

Elizabete piemiegtām acīm paraudzījās uz viņu.

“Netēlojiet muļķi! Viņa man pastāstīja, ka tūdaļ pēc tam, kad uzzinājusi par Ouenu, esot pieprasījusi, lai policisti aizved viņu uz Skotlendjardu pie jums.”

“Jā, tā bija gan.”

“Un kā viņai likās pēc kā tas izskatījās? Policisti droši vien gaidīja, ka viņa saļims izmisumā, bet v-viņa negribēja neko citu kā vien tikties ar savu draugu detektīvu.”

Elizabete ar pūlēm valdīja klepu.

“Manuprāt, Leonora vispār nekad nedomā par to, kādu iespaidu atstās uz citiem,” Straiks teica.

“J-jā, tur jums taisnība. Viņai nav diez cik gaiša galva.”

Straikam ienāca prātā: interesanti, kā Elizabetei Taselai liekas kādu iespaidu uz pasauli atstāj viņa pati; vai viņa apzinās, cik nesimpātiska šķiet citiem? Elizabete ļāva vaļu klepum, ko līdz šim bija apspiedusi, un Straiks nogaidīja, lai beidzas skaļie roņa ķaukstieni, iekams iejautājās:

“Vai jūs domājat, ka viņai vajadzēja tēlot sēras?”

“Ko nozīmē tēlot?” Elizabete atcirta. “Nešaubos, ka viņa bēdājas pati savā, ierobežotā veidā. Es tikai saku, ka nenāktu par ļaunu, ja viņa vairāk izskatītos pēc sērojošas atraitnes. Ļaudis to gaida.”

“Cik saprotu, jūs esat runājusi ar policiju?”

"Protams. Mēs bez sava gala runājām par to strīdu restorānā River Cafe, man vēl un vēlreiz vajadzēja paskaidrot, kāpēc nebiju kārtīgi izlasījusi to nolādēto grāmatu. Un viņi gribēja sīki un smalki zināt, ko es darīju pēc pēdējās tikšanās ar Ouenu. Sevišķi trijās dienās pēc tam.”

Aģente nikni un jautājoši skatījās Straikā, bet viņa detektīva izteiksme palika bezkaislīga.

“Policija acīmredzot uzskata, ka viņš gājis bojā triju dienu laikā pēc mūsu strīda?”

“Nav ne jausmas,” Straiks meloja. “Ko jūs viņiem stāstījāt par tām trim dienām?”

“Kad Ouens izskrēja no restorāna, es taisnā ceļā atgriezos mājās, nākamajā rītā piecēlos pulksten sešos, ar taksometru devos uz Padingtonas staciju un braucu paciemoties pie Dor-kasas.”

“Liekas, jūs teicāt tā ir viena no jūsu rakstniecēm?”

“Jā, Dorkasa Pengelija, viņa…”

Elizabete pamanīja Straika mazo vīpsnu un pirmo reizi visā viņu pazīšanās laikā atplauka īsā smaidā.

“Ticiet vai ne, tas ir viņas īstais vārds, nevis pseidonīms. Viņa raksta pornogrāfiju, nomaskētu par vēsturiskiem mīlas romāniem. Ouens ļoti nicīgi izteicās par viņas grāmatām, bet būtu atdevis nezin ko, lai paša grāmatas tiktu pārdotas līdzīgos daudzumos. Viņas romānus izķer kā karstus pīrādziņus.”

“Kad jūs atgriezāties no ciemošanās pie Dorkasas?”

“Vēlu pirmdienas pēcpusdienā. Biju iecerējusi garu un patīkamu nedēļas nogali,” Elizabete nervozi teica, “bet Bombyx Mori dēļ nekā patīkama tajā nebija. Es dzīvoju viena,” viņa piebilda, “tāpēc nevaru pierādīt, ka taisnā ceļā devos mājās un ka neno-mušīju Oucnu tūdaļ pēc savas atgriešanās Londonā. Lai gan man gribējās to izdarīt…”

Viņa iedzēra ūdeni un turpināja:

“Izmeklētājus visvairāk interesēja Ouena grāmata. Viņi acīmredzot uzskata, ka tā ir sagādājusi slepkavības motīvu daudziem.”

Tas bija pirmais klajais mēģinājums izspiest kādu informāciju no Straika.

“Sākumā izskatījās, ka daudziem,” viņš atteica, "bet, ja nāves iestāšanās laiks ir noteikts pareizi un Kvains ir gājis bojā triju dienu laikā pēc jūsu strīda restorānā River Cafe, tad aizdomās turamo skaits ievērojami sarūk.”

“Kāpēc tā?” Elizabete asi noprasīja, un Straikam atmiņā atausa Oksfordas laiki un viens no negantākajiem pasniedzējiem, kurš izmantoja šo divvārdu jautājumu kā gigantisku adatu, ar kuru pārdurt vāji pamatotas teorijas.

“Diemžēl nedrīkstu izpaust jums šo informāciju,” Straiks laipni atbildēja. “Lai netraucētu policijas izmeklēšanai.”

Galdiņš starp viņiem bija mazs, un Straiks labi redzēja bālo, raupjo seju ar lielajām porām; viņā urbās Elizabetes vērīgās acis, tumšas kā olīvas.

“Man jautāja,” viņa sacīja, “kam esmu rādījusi manuskriptu tajās pāris dienās, kamēr tas atradās pie manis, pirms nosūtīju to Džerijam un Kristiānām. Atbilde: nevienam. Un vēl man jautāja, ar ko Ouens darba tapšanas gaitā apspriež savus manuskriptus. Nesaprotu, kāpēc tas ir svarīgi.” Melnās acis nenovērsās no Straika. "Vai viņi domā, ka Ouenu kāds sakūdījis?” “Nezinu,” Straiks meloja atkal. "Un vai viņš darba gaitā apspriež ar kādu savas grāmatas?”

“Iespējams, dažus fragmentus viņš varēja izpaust Džerijam Voldegreivam. Man viņš knapi bija ar mieru pateikt grāmatu nosaukumus.”

“Tiešām? Un nekad neprasīja jums padomu? Jūs teicāt, ka esat studējusi angļu literatūru Oksfordā…”

“Ieguvu tikai bakalaura grādu,” viņa pikti attrauca, “un Ouena acīs tam nebija nekādas vērtības. Starp citu, viņš savā laikā tika izmests no Lafsboro vai kādas tamlīdzīgas vietas un vispār nedabūja akadēmisko grādu. Jā, un Maikls reiz bija tik ārkārtīgi laipns un pateica viņam, ka mūsu studiju laikā es esot bijusi “nožēlojami otršķirīga” rakstniece, un to Ouens neaizmirsa nekad.” Atmiņas par seno pārestību piešķīra viņas dzeltenīgajai sejai violetu nokrāsu. "Ouenam, tāpat kā Maiklam, bija aizspriedumi pret sievietēm literatūrā. Abiem gan, protams, nebija iebildumu, ja sievietes slavēja viņu d-darbu…” Viņa brīdi klepoja salvetē un tad pacēla galvu, piesarkusi un nikna. “Ouens kāroja pēc uzslavām tik ļoti kā neviens cits no man pazīstamiem autoriem, kaut gan vairums no tiem šajā ziņā ir gluži nepiesātināmi.”

Viņiem atnesa maltīti: tomātu un bazilika zupu Elizabetei un mencu ar ceptiem kartupeļiem Straikam.

“Kad tikāmies iepriekšējo reizi,” Straiks teica, norijis pirmo lielo kumosu, “jūs sacījāt, ka bija bridis, kurā jums vajadzēja izšķirties starp Fenkortu un Kvainu. Kāpēc jūs tomēr izvēlējāties Kvainu?”

Viņa pūta karotē, dzesēdama zupu un acīmredzot nopietni apsvērdama atbildi.

“Man likās… tajā bridi… ka viņš ir vairāk cietis no citu grēkiem, nekā grēkojis pats.”

“Vai tam bija kāds sakars ar anonīmo parodiju par Fenkorta sievas romānu?”

"Tā nebija anonīma,” viņa klusi noteica. “To uzrakstīja Ouens.”

"Vai jūs to droši zināt?”

“Viņš to parādīja man, iekams nosūtīja žurnālam. Diemžēl,” Elizabete ar saltu izaicinājumu ieskatījās Straikam acis, "tā mani sasmīdināja. Bija drausmīgi precīza un ļoti asprātīga. Ouenam labi padevās literāri atdarinājumi.”

“Bet Fenkorta sieva pēc tam izdarīja pašnāvību.”

“Tā, bez šaubām, bija traģēdija,” Elizabete bez manāmām emocijām sacīja, “kaut gan neviens nebūtu to gaidījis. Nē, nudien ja esi gatavs atņemt sev dzīvību sliktas recenzijas dēļ, nevajag rakstīt romānus. Maikls, dabiski, pārskaitās uz Ouenu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Ouens nobijās un noliedza savu autorlbu, tiklīdz bija uzzinājis par Elspetas pašnāvību. Varētu teikt: pārsteidzoša gļēvulība tādam, kurš vēlas, lai viņu uzskata par bezbailīgu un nepakļāvīgu. Maikls gribēja, lai es laužu aģentūras līgumu ar Ouenu. Es atteicos. Kopš tā laika Maikls ar mani nerunā.”

“Vai tolaik Kvains ļāva jums nopelnīt vairāk nekā Fenkorts?” Straiks jautāja.

“Apžēliņ, nē!” viņa atbildēja. “Ne jau naudas dēļ es paliku Ouena pusē.”

“Tad kāpēc…”

“Es jau jums teicu,” viņa nepacietīgi attrauca, “es ticu paš-izpausmes brīvībai, pat ja šī pašizpausme aizskar citus. Nūjā,

un dažas dienas pēc Elspetas pašnāvības Leonora priekšlaikus dzemdēja dvīņus. Dzemdībās radās sarežģījumi; zēns nomira, bet Orlando ir… Jādomā, jūs jau esat viņu saticis?”

Pamājis ar galvu, Straiks pēkšņi atcerējās neseno sapni par bērnu, ko Šarlote bija dzemdējusi, bet neļāva viņam ieraudzīt…

“Smadzeņu trauma,” Elizabete sacīja. “Tāpēc Ouens tolaik pārcieta personisku traģēdiju un atšķirībā no Maikla n-nebija tajā vainojams p-pats…”

Viņa atkal sāka klepot un, pamanījusi pārsteiguma atblāzmu Straika sejā, nepacietīgi pavicināja roku, likdama saprast, ka visu paskaidros, kad lēkme būs pāri. Beigu beigās, iedzērusi ūdeni, viņa ķērkstošā balsī turpināja:

“Maikls mudināja Elspetu rakstīt vienīgi tādēļ, lai viņa netraucētu strādāt pašam. Abiem nebija nekā kopīga. Elspetu viņš apprecēja tāpēc, ka mūžīgi pārdzīvoja par savu zemākās vidusšķiras izcelsmi. Elspeta bija grāfa meita un domāja, ka laulība ar Maiklu nozīmēs nebeidzamas literāras viesības un dzirkstošas intelektuālas sarunas. Viņa neaptvēra, ka gandrīz visu laiku paliks vienatnē, kamēr Maikls strādās. Viņai nebija pārāk gaiša galva,” Elizabete nievīgi noteica. “Toties viņu sajūsmināja ideja kļūt par rakstnieci. Vai jūs vispār nojaušat,” aģente asi noprasīja, “cik daudzi iedomājas, ka spēj rakstīt? Jūs nevarat ne iztēloties, kādus mēslus man diendienā sūta. Normālos apstākļos Elspetas pretenciozais un muļķīgais romāns tiktu atraidīts uz līdzenas vietas, taču apstākļi nebija normāli. Maikls bija iedrošinājis sievu uzrakstīt to murgu, taču viņam nepietika dūšas pateikt, ka tas ir šausmīgs. Viņš nosūtīja to savam apgādam, un izdevējs to pieņēma, lai viņam izpatiktu. Nedēļu pēc grāmatas iznākšanas tika publicēta parodija.”

“Romānā Bombyx Mori Kvains dod mājienu, ka parodiju patiesībā uzrakstījis Fenkorts pats,” Straiks ieminējās.

“Zinu, jā… taču es neriskētu provocēt Maiklu Fenkortu,” viņa piebilda it kā pie sevis, tomēr varēja just, ka viņa grib, lai šī piebilde tiek sadzirdēta.

“Kā jūs to domājat?"

Iestājās īsa pauze; Straiks gandrīz vai redzēja, kā Elizabete apsver, ko viņam sacīt.

“Ar Maiklu es iepazinos,” viņa gausi iesāka, “dramaturģijas seminārā par tā dēvētajām atriebības traģēdijām karaļa Džeimsa laikā. īsi sakot, tur Maikls bija savā elementā. Viņš dievina šos dramaturgus, to lugās ir viens vienīgs sadisms un atriebības kāre… izvarošanas un kanibālisms, saindēti skeleti, pārģērbti par sievietēm… Maikls ir kā apsēsts ar sadistisku atriebību.”

Viņa pacēla acis uz Straiku; detektīvs viņu cieši vēroja.

“Ko?” viņa strupi noprasīja.

Straiks domāja: kad Kvaina slepkavības detaļas iebrāzīsies presē? Dambis droši vien turas pēdējiem spēkiem, jo pie lietas ir ķēries Kalpepers.

“Vai Fenkorts sadistiski atriebās, kad jūs devāt priekšroku Kvainam, nevis viņam?”

Elizabete ieskatījās savā bļodiņā ar sarkano šķidrumu un strauji pastūma trauku prom.

"Mēs bijām tuvi draugi, ļoti tuvi, taču kopš tās dienas, kad atteicos lauzt līgumu ar Ouenu, Maikls vairs nav pārmijis ar mani ne vārda. Piedevām viņš centās pierunāt arī citus rakstniekus neizmantot manas aģentūras pakalpojumus un izplatīja baumas, ka es esot bezgode bez jebkādiem principiem. Tomēr viens princips man ir svēts, un viņš to zina,” Elizabete stingri noteica. “Uzrakstīdams parodiju par Elspetas romānu, Ouens neizdarīja neko tādu, ko Maikls nebūtu simtreiz nodarījis citiem rakstniekiem. Protams, man bija ļoti žēl par sekām, taču tā bija viena no tām reizēm no retajām reizēm -, kad es uzskatīju, ka ētikas ziņā Ouenam nav ko pārmest.”

“Tomēr tas būs bijis sāpīgi,” Straiks sacīja. “Fenkortu jūs pazīstat ilgāk nekā Kvainu.”

“Ienaidnieki mēs tagad esam ilgāk, nekā bijām draugi.”

Straiks ievēroja, cik izvairīga ir šī atbilde.

“Jūs tikai nedomājiet… ne jau vienmēr Ouens bija… viņš nebija absolūti ļauns,” Elizabete nemierīgi piebilda. “Ziniet, viņš bija apsēsts ar vīrietību gan dzīvē, gan savos darbos. Dažreiz tā bija metafora radošajam ģēnijam, bet citās reizēs šķērslis mākslinieciskajai pašizpausmei. “Hobarta grēkā” titulvaronim, kurš ir vīrietis un sieviete reizē, ir jāizšķiras starp savu bērnu un rakstnieka ambīcijām: jānogalina miesīgais bērns vai jāpamet garabērns. Bet, kad viņš kļuva par tēvu reālajā dzīvē jūs saprotat, Orlando nebija… jūs taču negribētu, lai jūsu bērns ir… ir… taču Ouens mīlēja viņu, un viņa mīlēja Ouenu."

“Tikai ne tajās reizēs, kad Ouens atstāja ģimeni, lai tiktos ar mīļākajām un notriektu naudu viesnīcās,” Straiks piezīmēja.

“Nu labi, varbūt viņš nebija nekāds paraugtēvs,” Elizabete attrauca, “tomēr mīlēja meitu.”

Pie galda iestājās klusums, un Straiks nolēma to nepārtraukt. Viņš nešaubījās: Elizabetei Taselai ari šoreiz, tāpat kā abu pirmajā sarunā, ir pašai savi nolūki, un Straikam ļoti gribējās tos noskaidrot. Tāpēc viņš ēda zivi un gaidīja.

"Izmeklētāji man jautāja,” viņa pēdīgi ierunājās, kad Straika šķīvis jau bija gandrīz tukšs, “vai Ouens kaut kādā veidā esot mani šantažējis.”

“Tiešām?” Straiks vaicāja.

Apkārt skanēja restorāna trokšņi un čalas, un sniegputenis aiz loga pieņēmās spēkā. Straiks atkal piedzīvoja to pašu parādību, par kuru bija stāstījis Robinai: cilvēks, uz kuru krita aizdomas, vēlējās visu paskaidrot vēlreiz, bažīdamies, ka pirmajā mēģinājumā tas nav izdevies gana labi.

“Viņi bija konstatējuši, ka gadu gaitā no mana bankas konta ir pārskaitītas lielas summas uz Ouena kontu,” Elizabete sacīja.

Straiks klusēja; iepriekšējā tikšanās reizē viņš bija nobrīnījies, ka aģente bez tielēšanās ir apmaksājusi Kvaina viesnīcu rēķinus.

“Nesaprotu, ko viņi iedomājas, kādēļ lai mani kāds šantažētu?” Viņa savieba koši sarkanās lūpas. "Mana profesionālā

darbība ir pedantiski godīga. Man nav vērā ņemamas privātās dzīves. Esmu īsts nevainojamas vecmeitas iemiesojums, vai ne?”

Straiks neteica neko, jo, viņaprāt, uz šādu jautājumu, būtībā retorisku, nebija iespējams atbildēt, neaizskarot jautātāju.

“Tas sākās pēc Orlando piedzimšanas,” Elizabete sacīja. “Ouenam bija izdevies notrallināt visu sapelnīto naudu, Leonora divas nedēļas pēc dzemdībām pavadīja intensīvās terapijas nodaļā, un Maikls Fenkorts stāstīja visiem, kas vien gribēja klausīties, ka Ouens esot iedzinis kapā viņa sievu. Ouens kļuva par izstumto. Nedz viņam, nedz Leonorai nebija nekādu radinieku. Es pa draugam aizdevu viņam naudu, par ko nopirkt zīdaiņa pūriņu. Pēc tam izsniedzu avansu, lai viņš varētu uz kredīta iegādāties lielāku māju. Tad izrādījās, ka Orlando neattīstās normāli, un vajadzēja naudu, lai samaksātu speciālistiem un psihiatriem. Nepaguvu ne attapties, kad jau biju pārvērtusies par Kvainu ģimenes privāto banku. Ikreiz, saņemdams honorāru, Ouens dievojās, ka atdošot man parādu, un dažreiz es tiešām saņēmu atpakaļ pāris tūkstošus. Savā būtībā,” aģente tagad bēr-tin bēra vārdus, “Ouens bija liels bērns, te neciešams, te apburošs. Bezatbildīgs, impulsīvs, egoistisks, pilnīgi bez kādas sirdsapziņas bet citkārt arī asprātīgs, jūsmīgs un valdzinošs. Par spīti briesmīgai uzvedībai, viņam piemita kaut kas aizkustinošs, tāds savdabīgs trauslums, kas citus rosināja uz iecietību. To juta Džerijs Voldegreivs. To juta sievietes. To jutu es. Un patiesībā es cerēju un pat ticēju, ka vienā jaukā dienā viņš uzrakstīs vēl vienu “Hobarta grēku”. Katrā no viņa drausmīgajām grāmatām allaž bija kaut kas tāds, kas liecināja: viņu nedrīkst uzskatīt par galīgu neveiksminieku.”

Pienāca viesmīlis, lai novāktu šķīvjus. Viņš gādīgi apjautājās, vai tad Elizabetei neesot lāgā garšojusi zupa, bet viņa tikai nevērīgi atmeta ar roku un palūdza atnest kafiju. Straiks piekrita ieskatīties desertu ēdienkartē.

“Bet Orlando ir jauka,” Elizabete aizsmakušā balsī sacīja. “Orlando ir ļoti jauka.”

“Jā… viņai esot licies,” Straiks vērīgi raudzījās uz Elizabeti, “ka jūs nesen esot iegājusi Kvaina darbistabā, kamēr Leonora bijusi tualetē.” Straiks juta, ka viņa nav gaidījusi tādu jautājumu un ka tas nav viņai pa prātam. “Vai Orlando tiešām to redzēja?” Elizabete iedzēra ūdeni, mirkli vilcinājās un tad atbildēja: “Manuprāt, neviens no tiem, kuri aprakstīti Bombyx Mori, nelaistu garām izdevību paskatīties, vai Ouens nav atstājis mētājamies vēl kaut kādas nepatīkamas piezīmes.”

“Vai jūs kaut ko atradāt?"

“Nē,” viņa atteica, “jo tur valdīja haoss. Uzreiz sapratu, ka meklēšana aizņemtu pārāk daudz laika, un,” viņa izaicinoši izslēja zodu, “pilnīgi atklāti sakot, negribēju atstāt pirkstu nospiedumus. Tāpēc izgāju no darbistabas tikpat ātri, kā biju tur iegājusi. Tas bija iespējams, necienīgs mirkļa impulss.” Likās, nu viņa bija pateikusi visu, ko bija atnākusi pateikt. Straiks pasūtīja ābolu un zemeņu drumstalkūku un pārņēma iniciatīvu.

"Ar mani grib tikties Daniels Čārds,” viņš sacīja. Elizabetes tumšās acis pārsteigumā iepletās.

“Kādēļ?”

“Nezinu. Ja šosejas nebūs pārāk stipri aizputinātas, rītdien es braukšu pie viņa uz Devonu. Pirms tikšanās ar viņu man gribētos uzzināt, kāpēc Kvaina romānā viņš ir portretēts kā blonda jaunekļa slepkava.”

“Es netaisos izsniegt jums atslēgu šīs zaimojošās grāmatas atšifrēšanai,” Elizabete atcirta, atguvusi visu savu agresiju un aizdomīgumu. “Nē. Neparko.”

“Žēl gan,” Straiks noteica, “jo ļaudis jau baumo.”

“Es pieļāvu drausmīgu kļūdu, nosūtīdama to nolādēto manuskriptu citiem, un tagad jūs gaidāt, ka es vēl tenkošu par to?” “Es protu glabāt noslēpumus,” Straiks mierināja. "Nevienam nav jāzina, kur esmu ņēmis informāciju.”

Bet Elizabete tikai raudzījās viņā ar saltu, bezkaislīgu skatienu.

“Un ko jūs varat sacīt par Ketrīnu Kentu?”

“Kādā ziņā?”

“Kāpēc romānā viņas midzenis ir pilns ar žurku galvaskausiem?”

Elizabete neatbildēja.

“Es zinu, ka Ketrīna Kenta ir Harpija, esmu viņu saticis,” Straiks pacietīgi turpināja. “To paskaidrodama, jūs vienkārši ļautu man ietaupīt laiku. Jādomā, jūs taču gribat, lai Kvaina slepkava tiek atrasts?”

“Cik nodeldēts paņēmiens,” viņa iznicinoši noteica. “Vai cilvēki tiešām uz to uzķeras?”

“Jā gan,” Straiks lietišķi atbildēja.

Elizabete sarauca uzacis un tad pēkšņi ne pārāk pārsteigdama Straiku ierunājās:

"Nu, galu galā es neesmu Ketrīnai Kentai parādā nekādu lojalitāti. Ja jau gribat zināt, Ouens gluži vienkārši ir devis rupju mājienu par to, ka viņa strādā laboratorijā, kur tiek veikti izmēģinājumi ar dzīvniekiem. Riebīgi eksperimenti ar žurkām, suņiem un pērtiķiem. Es par to dzirdēju kādā banketā, uz kuru Ouens bija viņu atvedis. Tur tad nu viņa grozījās ar dekoltē līdz nabai un pūlējās atstāt uz mani iespaidu,” Elizabete nicinoši sacīja. “Esmu lasījusi viņas sacerējumus. Salīdzinājumā ar viņu Dorkasa Pengelija ir gatavā Airisa Mērdoka. Tas ir raksturīgi visiem tiem mē… mē…”

Straiks paguva notiesāt vairākus drumstalkūkas gabalus, kamēr viņa smagi klepoja salvetē.

“…mēsliem, kas peld internētā,” Elizabete, acīm asarojot, pabeidza teikumu. “Gandrīz vēl trakāk: viņa gaidīja, ka nostāšos viņas pusē pret tiem sušķigajiem studentiem, kuri uzbrukuši viņu laboratorijām. Es esmu veterinārārsta meita, augusi ar dzīvniekiem, un tie man patīk daudz labāk par cilvēkiem. Ketrīna Kenta man šķita šausmīga.”

“Vai jums ir kāds priekšstats, kas ir Harpijas meitas Episinas prototips?” Straiks jautāja.

“Nē."

“Un kas ir pundure Cirpējam maisā?”

“Es vairāk nepaskaidrošu neko par to derdzīgo grāmatu!”

“Varbūt jūs zināt, vai Kvainam bija kāda paziņa, vārdā Pipa?”

“Nekad neesmu pazinusi nevienu Pipu. Taču viņš vadīja radošās rakstīšanas kursus pusmūža sievietēm, kuras cenšas atrast savu raison d'etre. Un tur arī sapinās ar Ketrīnu Kentu.”

Elizabete iedzēra kafiju un paskatījās pulkstenī.

“Ko jūs varat pateikt par Džo Nortu?” Straiks vaicāja.

Aģente veltīja viņam aizdomu pilnu skatienu.

“Kāpēc jūs jautājat?”

“Aiz ziņkārības,” Straiks atbildēja.

Viņš nesaprata, kāpēc Elizabete nolēma atbildēt; varbūt tāpēc, ka Norts sen bija miris, vai varbūt viņu pamudināja sentimentālā stiga, ko Straiks bija pamanījis jau toreiz, viņas nekārtīgajā kabinetā.

“Džo bija no Kalifornijas,” Elizabete sacīja. “Atbraucis uz Londonu meklēt savas angļu saknes. Viņš bija gejs, dažus gadus jaunāks par Maiklu, Ouenu un mani, un rakstīja ļoti vaļsirdīgu pirmo romānu par savu dzīvi Sanfrancisko. Maikls mūs iepazīstināja. Viņš uzskatīja Džo par pirmšķirīgu rakstnieku, taču Džo nerakstīja ātri. Viņš pastāvīgi ballējās un pāris gadu neviens no mums to nezināja bija HIVpozitīvs, un nerūpējās par savu veselību. Pienāca bridis, kad viņam sākās aktīvā AIDS fāze.” Elizabete nokremšļojās. “Jūs noteikti atceraties, cik histēriska bija attieksme pret HIV, kad tas tikko parādījās.”

Straiks bija pieradis, ka citiem viņš šķiet vismaz desmit gadus vecāks nekā patiesībā. Viņa māte nekad nebija valdījusi mēli, lai saudzētu bērnu jūtīgo psihi, un bija pastāstījusi tiem par nāvējošo slimību, kas piemeklē tos, kuri guļ, ar ko pagadās, un lieto kopīgas šļirces.

“Džo fiziski sabruka, un visi tie, kas alka ar viņu iepazīties, kamēr viņš bija daudzsološs, asprātīgs un skaists, pazuda kā

nebijuši, izņemot gods kam gods,” Elizabete negribīgi atzina, “Maiklu un Ouenu. Viņi atbalstīja Džo līdz pēdējam, taču viņš nomira, nepabeidzis romānu. Maikls saslima un nevarēja ierasties Džo bērēs, bet Ouens bija viens no zārka nesējiem. Pateicībā par viņu rūpēm Džo bija novēlējis abiem skaisto māju, kurā viņi reiz bija kopā dzēruši un augām naktīm diskutējuši par grāmatām. Arī es piedalījos dažos tādos vakaros. Tie bija… laimīgi laiki,” Elizabete sacīja.

“Vai pēc Norta nāves viņi bieži izmantoja to māju?”

“Par Maiklu nezinu, bet šaubos, vai viņš tur ir bijis, kopš sanaidojās ar Ouenu un tas notika drīz pēc Džo bērēm.” Elizabete paraustīja plecus. “Ouens nekad tur nerādījās, baidīdamies uzskriet virsū Maiklam. Džo testamentam bija savdabīgi noteikumi: liekas, to sauc par “lietošanas ierobežojumu”. Džo bija noteicis, ka māja jāsaglabā kā mākslinieku rezidence. Maiklam visus šos gadus ir izdevies nepieļaut mājas pārdošanu, jo Kvaini nekādi nespēja atrast mākslinieku vai māksliniekus, kam to pārdot. Kādu laiku to īrēja viens tēlnieks, bet tur kaut kas nogāja greizi. Protams, Maikls vienmēr ir atradis, ko iebilst pret potenciālajiem īrniekiem, lai tikai neļautu Ouenam gūt finansiālu labumu, turklāt viņš var atļauties advokātus, lai tie juridiski pamato viņa untumus.”

“Kas notika ar Norta nepabeigto manuskriptu?” Straiks jautāja.

"Ak jā Maikls nolika malā pats savu romānu un pabeidza Džo darbu. Tā nosaukums ir “Pretim mērķim”, un to publicēja apgāds Harold Weaver. Šis romāns ir kulta klasika un tiek izdots aizvien jaunos metienos.”

Elizabete atkal ieskatījās pulkstenī.

“Man nu jāiet,” viņa sacīja. “Pustrijos ir tikšanās. Manu mēteli, lūdzu!” viņa uzsauca garāmejošam viesmīlim.

“Kāds man stāstīja,” Straiks ieminējās, lieliski atcerēdamies, ka stāstītājs bijis Enstiss, “ka jūs pirms kāda laika esot uzraudzījusi remontdarbus Talgartroudas mājā.”

“Jā,” viņa vienaldzīgi atteica, “vēl viens dīvains uzdevums, kas Kvaina aģentei bija jāveic viņa labad. Vajadzēja koordinēt darbus, nolīgt strādniekus. Nosūtīju Maiklam rēķinu par pusi summas, un viņš to samaksāja ar savu advokātu starpniecību.” “Jums bija mājas atslēga?”

“Es to izsniedzu priekšstrādniekam,” Elizabete salti paskaidroja, “un vēlāk atdevu atpakaļ Kvainiem.”

“Vai pati nebraucāt pārbaudīt darbu?”

“Skaidrs, ka braucu; vajadzēja taču pārliecināties, ka tas tiek padarīts. Liekas, biju tur divas reizes.”

"Varbūt jūs zināt, vai remontdarbos tika izmantota sālsskābe?”

“Policijā man jau vaicāja par sālsskābi,” viņa teica. “Kāpēc tas jūs interesē?”

“To es nedrīkstu izpaust.”

Elizabete sapīka. Diezin vai viņa bieži piedzīvoja, ka viņai kāds atsakās sniegt informāciju.

“Varu atkārtot jums tikai to pašu, ko atbildēju policijai: to skābi mājā droši vien atstāja Tods Hārkness.”

“Kas?”

“Tēlnieks, kurš īrēja studijas telpu. Viņu sameklēja Ouens, un Fenkorta advokāti nespēja izdomāt nekādu pamatu iebildumiem. Bet nevienam nebija ienācis prātā, ka Hārkness lielākoties strādā ar sarūsējušu metālu un izmanto ļoti kodīgas ķimikālijas. Viņš krietni sapostīja studiju, iekams viņu palūdza izvākties. Šoreiz māju sakopa Fenkorta puse un piesūtīja rēķinu mums”

Viesmīlis atnesa viņas mēteli, pie kura bija pielipušas dažas suņa spalvas. Kad Elizabete cēlās kājās, Straiks saklausīja, kā svelpj elpa viņas samocītajās plaušās. Pavirši paspiedusi viņam roku, Elizabete Tasela aizgāja.

Ar taksometru braukdams atpakaļ uz biroju, Straiks nodomāja, ka vajadzētu būt laipnākam pret Robinu; šorīt abi nebija lāgā sapratušies, un viņš pat nezināja, kā tas gadījies. Taču, ieejot

birojā, viņš bija nosvīdis aiz sāpēm celi, un Robinas pirmie vārdi pārvilka svītru visiem labajiem nodomiem.

“Nupat zvanīja no auto nomas. Viņiem nav mašīnas ar automātisko kārbu, bet viņi var tev izīrēt…”

“Man vajag automātisko!” Straiks atcirta un atkrita uz ādas dīvāna, kura stulbā purkšķēšana nokaitināja viņu vēl vairāk. “Es nevaru šādā stāvokli braukt ar manuālo kārbu! Vai tu esi zvanījusi…”

“Skaidrs, ka es zvanīju arī citiem nomas kantoriem,” Robina salti sacīja. “Izmēģinājos visur. Uz rītdienu neviens nevar piedāvāt automātisko. Turklāt laika prognoze ir drausmīga. Man liekas, būtu prātīgāk, ja tu…”

“Es tikšos ar Čārdu!” Straiks noskaldīja.

Viņš niknojās aiz sāpēm un aiz bailēm, ka būs jāatsakās no protēzes un atkal jāstaigā ar kruķiem, jāatsprauž tukšā bikšu stara un jāpacieš žēluma pilni skatieni. Viņš ienīda cietus plastmasas krēslus dezinficētos gaiteņos, ienīda to, ka gaismā tiek celta un pētīta viņa biezā slimības vēsture, ienīda nesatraucamu ārstu murmināšanu par protēzes pieregulēšanu, ieteikumus atpūsties un lutināt cietušo kāju it kā tas būtu slims bērns, kuru viņš spiests visur vazāt līdzi. Sapņos viņš nekad nebija vienkājis; sapņos viņš bija vesels.

Čārda uzaicinājums bija kā negaidīta dāvana, un Straiks nedomāja to atraidīt. Viņam bija daudz jautājumu Kvaina izdevējam. Pats ielūgums atbraukt bija gaužām savāds. Viņš gribēja dzirdēt iemeslu, kura dēļ Čārds liek viņam mērot garo ceļu uz Devonu.

“Vai tu dzirdēji, ko es teicu?” jautāja Robina.

"Ko?”

"Es teicu, ka pati varētu tevi aizvest.”

"Nevarētu vis,” Straiks nelaipni attrauca.

“Kāpēc ne?”

"Tev jābrauc uz Jorkšīru.”

“Kingskrosas stacijā man jābūt rītvakar vienpadsmitos.”

“Šosejas būs aizsnigušas.”

“Mēs izbrauksim agri. Vai ari,” Robina paraustīja plecus, “tu vari atcelt braucienu pie Čārda. Bet ņem vērā laika prognoze ir slikta ari nākamajai nedēļai.”

Bija grūti pārslēgties no nepateicības uz gluži pretējām emocijām, kad viņā cieši raudzījās Robinas zilpelēkās acis.

“Nu labi,” Straiks kokaini sacīja. “Paldies.”

"Tad man jāiet pēc mašīnas,” Robina noteica.

“Labi,” Straiks atkārtoja, sakodis zobus.

Ouens Kvains bija uzskatījis, ka sievietēm nav vietas literatūrā; slepens aizspriedums bija arī Straikam bet kas gan viņam atlika, ja celis brēca pēc žēlastības un nebija iespējams noīrēt mašīnu ar automātisko ātrumkārbu?

28

…tas (no visiem citiem) bija liktenīgākais un bīstamākais varoņdarbs, kādā piedalījos, kopš pirmo reizi ar ieroci rokā biju stājies pretim ienaidniekam…

Bens Džonsons, “Katram sava iedaba”

Pulksten piecos nākamajā rītā Robina, silti satuntuļojusies un uzvilkusi cimdus, iekāpa vienā no pirmajiem metrovilcieniem. Viņai matos mirdzēja sniegpārslas, plecā bija maza mugursoma, rokā ceļasoma, kurā atradās melna kleita, mētelis un kurpes, lai viņa varētu pārģērbties pirms misis Kanlifas bērēm. Viņa neuzdrīkstējās rēķināties ar to, ka pēc brauciena uz Devonu un atpakaļ vēl paspēs iegriezties mājās, un bija nolēmusi doties taisnā ceļā uz Kingskrosas staciju, pēc tam kad būs nogādājusi mašīnu atpakaļ nomas birojam.

Sēdēdama gandrīz tukšā vilcienā, viņa mēģināja izprast, ar kādām emocijām gaida šo dienu, un atskārta, ka emocijas ir jauktas. Virsroku guva priecīgs satraukums, jo viņa nešaubījās, ka Straikam ir kaut kāds svarīgs un neatliekams iemesls tikties ar Čārdu. Robina bija iemācījusies paļauties uz sava šefa

spriedumiem un nojautu; tieši tas bija viens no apstākļiem, kas tik stipri kaitināja Metjū.

Metjū… Robinas melni cimdotie pirksti ciešāk sažņaudza ceļasomas rokturi. Viņa nemitīgi meloja Metjū. Būdama godīga pēc dabas, visos deviņos kopdzīves gados viņa nekad nebija melojusi līdz pēdējam laikam. Reizēm tā bija tikai noklusēšana. Trešdienas vakarā Metjū pa telefonu bija jautājis, ko viņa todien darījusi darbā, un viņa bija sniegusi īsu un pamatīgi rediģētu izklāstu, noklusēdama to, ka kopā ar Straiku ir apmeklējusi māju, kur noslepkavots Kvains, ieturējusi pusdienas “Albionā” un, protams, ari to, ka gājusi pār Rietumu Bromptonas stacijas tiltiņu ar Straika smago roku sev uz pleca.

Tomēr bija gadījušies arī klaji meli. Nupat vakar Metjū -gluži kā Straiks bija jautājis, vai viņai nederētu paņemt brīvu dienu un braukt ar agrāku vilcienu.

“Es mēģināju nopirkt biļeti,” viņa atbildēja, meli nāca pār lūpām pavisam viegli un bez domāšanas. “Bet vilcieni ir pārpildīti. Droši vien laikapstākļu dēļ. Visi brauc ar vilcieniem, neviens neriskē sēsties pie stūres. Man būs vien jābrauc ar nakts vilcienu."

Ko citu es varēju teikt? Robina domāja, skatīdamās uz savas saspringtās sejas atspulgu tumšajā logā. Viņš būtu pārskaities līdz baltkvēlei.

Taču patiesībā viņai vienkārši gribējās braukt uz Devonu, gribējās palīdzēt Straikam, gribējās tikt prom no datora lai gan prasme veikli risināt darba lietas sagādāja dziļu, klusu gandarījumu un piedalīties izmeklēšanā. Vai gan tas bija slikti? Metjū uzskatīja, ka tas ir slikti. Ne jau to viņš bija gaidījis. Viņš bija gribējis, lai Robina strādā reklāmas aģentūras personāla nodaļā par teju divreiz lielāku algu. Londonā viss bija tik dārgs. Metjū gribēja lielāku dzīvokli. Un Robina droši vien sēdēja viņam uz kakla…

Un vēl Straiks. Pazīstams aizkaitinājums, mezgls pakrūtē: mums būs jāpieņem darbā vēl kāds. Šis pastāvīgi pieminētais

potenciālais darbabiedrs Robinas iztēlē kļuva par mītisku tēlu: par sievieti ar īsi apcirptiem matiem un indīgu sejas izteiksmi, līdzīgu policistei, kura bija stāvējusi sardzē pie nozieguma vietas Talgartroudā. Viņa noteikti būs lietpratīga, mācēs visu to, ko nemāk Robina, un viņu neapgrūtinās tāds līgavainis kā Metjū (pustukšajā, spoži apgaismotajā metro vagonā ar tumšo pasauli aiz logiem, skanot dunoņai un klaudzoņai, Robina pirmo reizi atklāti pateica to pati sev).

Taču Metjū bija viņas dzīves kodols, stabilais centrs. Robina viņu mīlēja bija mīlējusi vienmēr. Metjū bija palicis viņai blakus vissmagākajā dzīves posmā, kad daudzi citi jauni vīrieši būtu vienkārši aizgājuši. Robina patiešām gribēja apprecēties ar viņu. Taču nekad agrāk abiem nebija radušās nopietnas domstarpības. Robinas darbs, lēmums palikt Straika birojā, Straiks pats tas viss bija ieviesis viņu attiecībās kaut ko skarbu, kaut ko draudīgu un jaunu…

Robinas noīrētā Toyota Land Cruiser pa nakti bija atstāta Čainataunas autostāvvietā, kas atradās vistuvāk Denmarkstrī-tai, kur stāvvietu nebija vispār. Robinas elegantie, zemie zābaciņi nemitīgi slīdēja uz slapjās ietves; labajā rokā nesdama ceļasomu, viņa tumsā steidzās uz daudzstāvu autostāvvietu, cenzdamās vairs neprātot par Metjū un par to, ko viņš domātu vai teiktu, ja uzzinātu, ka viņa pavadīs sešas stundas automašīnā divatā ar Straiku. Ielikusi somu bagāžniekā, Robina apsēdās pie stūres, uzstādīja navigatoru, noregulēja sildītāju un iedarbināja motoru, lai iesiltu ledainais salons.

Straiks jau drusku kavēja, un tas nebija viņam raksturīgi. Robina gaidīdama izpētīja instrumentu paneli. Viņai ļoti patika automašīnas, vienmēr bija paticis tās vadīt. Desmit gadu vecumā viņa jau bija braukājusi ar traktoru sava tēvoča lauku saimniecībā, ja vien kāds palīdzēja noņemt traktoru no rokas bremzes. Atšķirībā no Metjū viņa bija izturējusi braukšanas eksāmenu pirmajā piegājienā. Un iemācījusies neķircināt viņu par to.

Atpakaļskata spogulī pazibēja kāda kustība, un Robina pacēla acis. Straiks, ģērbies tumšā uzvalkā, ar pūlēm tuvojās mašīnai, lēkdams uz kruķiem; labā bikšu stara bija uzsprausta.

Robinai pakrūtē izpletās žēluma pilns tukšums: nevis amputētās kājas dēļ to viņa jau bija redzējusi, turklāt daudz draudīgākos apstākļos -, bet gan tāpēc, ka viņas pieredzē šī bija pirmā reize, kad Straiks bija atstājis māju bez protēzes.

Robina izkāpa no mašīnas un tūdaļ to nožēloja, sastapusi Straika drūmo skatienu.

"Gudri, ka esi izvēlējusies pilnpiedziņas mašīnu,” viņš teica, mēmi brīdinādams nepieminēt viņa kāju.

"Jā, šajos laikapstākļos tā likās labāk,” Robina sacīja.

Straiks devās pie pasažieru durvīm. Robina zināja, ka nedrīkst piedāvāt palīdzību; ap Straiku pletās aizliegtā zona, it kā viņš telepātiski atraidītu jebkādas palīdzības vai līdzcietības izpausmes, tomēr Robina raizējās, ka viens viņš nevarēs iekāpt. Straiks iemeta kruķus aizmugures sēdeklī, brīdi stāvēja, atgūdams līdzsvaru, un tad, demonstrēdams tādu torsa muskuļu spēku, kādu Robina nebija pat nojautusi, ar plūdeņu kustību iesēdās mašīnā.

Robina steigšus ielēca šofera vietā, aizvēra durvis, piesprādzējās un atpakaļgaitā brauca ārā no stāvvietas. Starp abiem kā mūris slējās Straika mēmais aizliegums izrādīt jebkādas rūpes, un Robinas līdzcietībai piejaucās neliels aizvainojums par to, ka viņš nepieļauj pat tik niecīgu tuvošanos. Vai gan viņa kaut reizi bija cēlusi kņadu vai izturējusies aizbildnieciski? Augstākais, bija iedevusi viņam paracetamolu…

Straiks pats apzinājās, ka uzvedas nesaprātīgi, taču šī apziņa tikai aizkaitināja viņu vēl vairāk. Tūdaļ pēc pamošanās bija kļuvis skaidrs, ka būtu idiotiski mēģināt piestiprināt protēzi pie kājas stumbeņa, jo celis bija karsts, pietūcis un ārkārtīgi sāpīgs. Viņš bija spiests šļūkt lejup pa metāla kāpnēm uz dibena kā mazs bērns. Šķērsodams apledojušo Čeringkrosroudu ar kruķiem, viņš bija izpelnījies ziņkārīgus skatienus no nedaudzajiem

agrā rīta gājējiem, kuri bija drosmigi devušies salā un tumsā. Straiks nemūžam nebija gribējis atgriezties šādā stāvokli, bet tagad neatlika nekas cits; diemžēl viņam uz laiku bija piemirsies, ka atšķirībā no sapņu Straika viņš nav sveiks un vesels.

Viņš uzelpoja, ievērojis, ka Robina vismaz prot vadīt mašīnu. Viņa māsa Lūsija pie stūres bija izklaidīga un nelīdzsvarota. Šarlote vienmēr bija vadījusi savu Lexus tādā manierē, kas sagādāja Straikam fiziskas ciešanas: šķērsoja krustojumus pie sarkanās gaismas, nogriezās pretējā vienvirziena ielās, smēķēja un pļāpāja pa mobilo, tikai par mata tiesu neuztriekdamās virsū riteņbraucējiem un stāvošu mašīnu atvērtajām durvīm… Kopš uz dzeltenā zemesceļa bija eksplodējis Viking, Straiks nervozēja ikreiz, kad pie stūres nesēdēja profesionālis.

Pēc ilga klusuma Robina ierunājās:

“Mugursomā ir kafija.”

“Ko?"

“Mugursomā ir termoss. Nodomāju, ka labāk būtu neapstāties bez īpašas nepieciešamības. Un tur ir arī cepumi.”

Logu tīrītāji rakās cauri sniega slānim.

“Velns parāvis, tu esi īsts brīnums!” Straiks noteica; atturības mūris sāka plaisāt. Viņš nebija paguvis pabrokastot: kamēr neveiksmīgi mēģināja piesprādzēt protēzi, kamēr sameklēja spraužamadatu, ar ko atspraust bikšu staru, kamēr dabūja rokā kruķus un tika lejā pa kāpnēm, bija pagājis divreiz vairāk laika, nekā plānots. Un Robinai gribot negribot bija īsi jāpasmaida.

Straiks ielēja sev kafiju un apēda dažus cepumus; mazinoties izsalkumam, pieauga viņa apbrīna par to, cik veikli Robina vada nepazīstamo mašīnu.

“Ar kādu auto brauc Metjū?” viņš jautāja, kad mašīna joņoja pār Bostonmenoras viaduktu.

“Ne ar kādu,” Robina atteica. “Londonā mums nav auto.”

“Nūjā, te jau nav tādas vajadzības,” Straiks sacīja, klusībā nodomādams: ja kādreiz varēs atļauties maksāt Robinai tādu

algu, kādu viņa pelnījusi, viņi ar Metjū varbūt nopirks sev automašīnu.

“Tad ko tu esi iecerējis jautāt Danielam Čārdam?” Robina vaicāja.

“Daudz ko,” Straiks atteica, notraukdams drupačas no tumšās žaketes. “Vispirms: vai viņš tiešām bija sastrīdējies ar Kvainu un, ja tā, tad kāda iemesla dēļ. Nespēju izprast, kāpēc Kvains -kaut arī būdams galīgs stulbenis nolēma savā romānā uzbrukt cilvēkam, kura rokās bija viņa labklājība un kurš mierīgi varēja tiesāties tik ilgi, līdz Kvains būtu izputināts.”

Brīdi košļājis cepumu un norijis kumosu, Straiks piebilda:

"Bet varbūt Džerijam Voldegreivam ir taisnība un Kvains, rakstīdams šo grāmatu, tiešām pārcieta nervu sabrukumu, tāpēc atriebās visiem, kurus iedomājās vainot tajā, ka viņa grāmatas tik slikti pērk."

Iepriekšējā dienā, kamēr Straiks ieturēja pusdienas ar Elizabeti Taselu, Robina bija izlasījusi Bombyx Mori un tagad jautāja:

“Vai cilvēks, kuram ir nervu sabrukums, spētu uzrakstīt tik sakarīgu tekstu?”

“Ar sintaksi viss varbūt ir kārtībā, bet diez vai atrastos daudz lasītāju, kuri noliegtu, ka saturs ir vienkārši ārprātīgs.”

“Viņa pārējie romāni ir ļoti līdzīgi šim.”

“Neviens no tiem nav tik traks kā Bombyx Mori” Straiks teica. ““Hobarta grēkam” un “Brāļiem Balzakiem” vismaz bija sižets.”

“Nu šim jau arī ir sižets.”

“Jā? Bet varbūt Bombiksa nelielā pastaiga ir tikai ērts veids, kā apvienot uzbrukumus dažādiem cilvēkiem?”

Sniegpārslas krita arvien blīvāk un straujāk, kad viņi pabrauca garām Hītrovas pagriezienam, apspriezdami romāna groteskās detaļas, pasmiedamies par ērmotajiem loģikas lēcieniem un absurdajām ainām. Koki abpus šosejai izskatījās kā pārklāti ar tonnām cukura glazūras.

“Varbūt Kvains bija piedzimis četrsimt gadus par vēlu,” Straiks teica, joprojām grauzdams cepumu. “Elizabete Tasela man stāstīja, ka vienā karaļa Džeimsa laika atriebības drāmā darbojoties saindēts skelets, pārģērbts par sievieti. Jādomā, kāds ar to pārguļ un tad nomirst. Nav nemaz tik tālu no Faila Impū-dika, kurš gatavojas…”

“Izbeidz!” Robina iesmējās un reizē noskurinājās.

Straiks apklusa, bet ne viņas iebilduma vai pretīguma dēļ. Kamēr viņš runāja, kaut kas bija pazibējis dziļi zemapziņā. Kāds bija viņam teicis… kāds bija sacījis… taču šīs atmiņas pagaisa, ķircinoši iemirdzējušās kā sudrabains grundulis, kas pazūd dīķa ūdenszālēs.

“Saindēts skelets,” Straiks murmināja, pūlēdamies notvert gaistošo sarunas fragmentu, taču veltīgi.

“Un vakar vakarā es pabeidzu lasīt ari “Hobarta grēkuT teica Robina apdzīdama tūļīgu Toyota Prius.

“Tu laikam esi mazohiste,” Straiks sacīja un pasniedzās pēc sestā cepuma. “Nebiju domājis, ka tev tas varētu patikt.”

“Man nepatika, un tur gāja jo tālāk, jo trakāk. Tur stāstīts par…

“…par grūsnu hermafrodītu, kurš iztaisa abortu, jo bērns traucētu viņa literārajām ambīcijām,” Straiks noteica.

"Tu esi to lasījis!”

“Nē, man pastāstīja Elizabete Tasela.”

“Ari tajā romānā parādās asiņains maiss,” Robina sacīja.

Straiks iesāņus paskatījās uz viņas bālo profilu; viņa nopietni vēroja ceļu, ik pa brīdim ielūkodamās atpakaļskata spoguli.

“Un kas tur ir iekšā?”

“Nomaitātais embrijs,” Robina atbildēja. “Drausmīgi.”

Straiks sagremoja šo informāciju, kamēr garām aizzibēja Meidenhedas pagrieziens.

“Savādi,” viņš beidzot ierunājās.

“Groteski,” teica Robina.

“Nē, savādi,” Straiks uzstāja. “Kvains atkārtojās. Tā ir jau otrā detaļa no “Hobarta grēka”, kura parādās romānā Bombyx Mori. Divi hermafrodīti, divi asiņaini maisi. Kāpēc?”

“Nu,” Robina sacīja, “tas nav gluži viens un tas pats. Romānā Bombyx Mori asiņainais maiss nepieder hermafrodltam un tajā nav embrija… varbūt viņam aptrūkās fantāzijas. Varbūt Bombyx Mori bija kā… kā pēdējais ugunskurs visām viņa idejām.”

“Drīzāk jau viņa karjeras bēru sārts.”

Straiks sēdēja, dziļi iegrimis domās, kamēr ainava aiz loga kļuva arvien laucinieciskāka. Aiz kokiem pletās plašas, apsnigušas āres, baltas zem pērļaini pelēkām debesim, un vējstiklā strauji un blīvi sitās sniegs.

"Zini,” Straiks pēdīgi pārtrauca klusumu, “manuprāt, te ir divi varianti. Vai nu Kvainam patiešām bija nervu sabrukums, viņš vairs neapjēdza, ko dara, un uzskatīja Bombyx Mori par meistardarbu, vai arī bija nolēmis sacelt pēc iespējas lielāku traci un tāpēc šiem atkārtojumiem ir kāds slēpts nolūks.”

“Kāds nolūks?”

“Tā ir atslēga,” Straiks atbildēja. "Izmantodams atsauces uz citām savām grāmatām, viņš palīdzēja lasītājiem saprast, ko grib pateikt ar Bombyx Mori. Un mēģināja pateikt to tā, lai viņu nevarētu vainot neslavas celšanā.”

Robina nenovērsās no apsnigušās šosejas, tikai pielieca galvu uz Straika pusi un sarauca pieri.

“Tu domā, ka tas viss darīts tīšām? Un viņš apzināti gribēja sacelt šo traci?”

“Ja tā padomā,” Straiks teica, “tas nebūt nav slikts biznesa plāns egoistiskam, biezādainam rakstniekam, kura darbus neviens nepērk. Sacelt pamatīgu kņadu, lai par grāmatu tenko visā Londonā un draud viņam ar tiesas darbiem; apvainot veselu lēveni reālu personu, izteikt aizplīvurotus mājienus par slavenu rakstnieku… bet pēc tam nozust tā, lai viņu nespēj sasniegt neviena tiesas pavēste, un netraucēti publicēt šo romānu kā e-grāmatu.”

"Bet viņš taču pārskaitās, kad Elizabete Tasela pateica, ka ši grāmata nav publicējama.”

“Tiešām?” Straiks domīgi sacīja. “Un ja nu viņš tikai izlikās? Varbūt tieši tāpēc mudināja Elizabeti izlasīt romānu, lai varētu sarīkot kārtīgu publisku skandālu? Izklausās, ka Kvainam ir ārkārtīgi paticis izrādīties. Varbūt šis skandāls ietilpa viņa reklāmas plānā. Viņam šķita, ka apgāds Roper Chard nepietiekami rūpējas par viņa grāmatu reklāmu, tā man teica Leonora.”

“Tātad tu uzskati, ka Kvains jau iepriekš bija nodomājis sarīkot skandālu un aizskriet no restorāna?”

“Tā varētu būt,” Straiks apstiprināja.

“Un doties uz Talgartroudu?”

“Iespējams.”

Saule jau bija augstu, nosarmojušās koku galotnes zaigoja.

“Un viņš panāca savu, vai ne?" Straiks sacīja, miegdams acis, jo vējstiklā atmirdzēja tūkstošiem ledus adatiņu. “Labāku reklāmu grāmatai būtu grūti sarīkot. Žēl tikai, ka viņš nenodzīvoja tik ilgi, lai ieraudzītu sevi BBC ziņās. Velns!” Straiks pusbalsī noņurdēja.

"Kas noticis?”

“Esmu aprijis visus cepumus… atvaino,” viņš bažīgi noteica.

“Tas nekas,” Robina uzjautrināta atsaucās. “Es paguvu paēst brokastis.”

“Bet es ne,” Straiks atzinās.

Viņa nevēlēšanos pieminēt sāpošo kāju bija kliedējusi siltā kafija, saruna un Robinas lietišķā attieksme pret viņa ērtībām.

“Nekādi nevarēju piesprādzēt to sasodīto protēzi. Celis ir elligi pietūcis: būs vien jāiet pie ārsta. Vajadzēja veselu mūžību, lai tiktu ārā no mājas.”

Robina bija to nojautusi, tomēr novērtēja tādu uzticēšanos.

Viņi brauca garām golfa laukumam, kur plašā, pūkaini baltā klajumā rēgojās karodziņi, un pielijušām, aizsalušām grantsbed-rēm, kas spīdēja ziemīgajā gaismā kā pulēta alva. Kad viņi tuvojās Svindonai, iezvanījās Straika mobilais. Pārbaudot numuru

(ja nu atkal uzplijas Nina Laselza), viņš redzēja, ka zvana bijusī skolasbiedrene Ilsa. Un ar nepatiku pamanīja arī, ka ir palaidis garām Leonoras Kvainas zvanu pulksten pusseptiņos, kad droši vien bija ar kruķiem klibojis pa Čeringkrosroudu.

“Sveika, Ilsa! Kas notiek?”

“Vispār diezgan daudz kas,” viņa atbildēja. Balss bija tāla un metāliska, un Straiks noprata, ka viņa patlaban brauc ar mašīnu.

"Vai trešdien tev piezvanīja Leonora Kvaina?”

“Jā, un tajā pēcpusdienā mēs satikāmies,” Ilsa sacīja. “Nupat runāju ar viņu atkal. Viņa sūdzējās, ka šorīt neesot varējusi tevi sazvanīt.”

“Jā, es agri izgāju no mājas un droši vien nedzirdēju zvanu.”

“Ar viņas atļauju varu tev pateikt…”

“Kas noticis?”

“Leonora ir aizvesta uz pratināšanu. Esmu ceļā uz policijas iecirkni.”

“Velns. Velns! Policijai ir pierādījumi?”

“Leonora teica, ka abu kopīgajā guļamistabā viņi atraduši fotogrāfijas. Acīmredzot Kvainam ir paticis, ka viņu sasien un pēc tam fotografē,” Ilsa ar dzēlīgu lietišķumu noteica. “To visu viņa man izklāstīja tādā tonī, it kā runātu par dārza darbiem.”

Tālumā Straiks saklausīja Londonas centra blīvās satiksmes troksni. Šeit, uz šosejas, visskaļākās skaņas bija logu tīrītāju šņācieni, jaudīgā motora vienmērīgā murrāšana un gaisa šalciens, kad putenī viņus apdzina kāds pārgalvis.

“Varētu taču domāt, ka viņai būs pieticis prāta atbrīvoties no tādām bildēm,” Straiks sacīja.

“Izlikšos, ka neesmu dzirdējusi šo priekšlikumu iznīcināt pierādījumus,” Ilsa tēlotā bardzībā noteica.

“Tās bildes nav nekāds pierādījums,” Straiks iebilda. “Žēlīgais Dievs, nu skaidrs taču, ka šiem abiem bija īpatnēja seksuālā dzīve, kā citādi Leonora spētu noturēt tādu vīrieti kā Kvains? Enstisam ir pārāk nesamaitāts prāts, tur tas āķis; viņš domā, ka

viss, izņemot misionāru pozu, liecina par velnišķīgi noziedzīgām nosliecēm.”

“Ko tad tu zini par policijas izmeklētāja seksuālo dzīvi?” llsa uzjautrināta vaicāja.

“Tas ir tas pats, kuru es Afganistānā aiz apkakles ierāvu mašīnas aizmugures sēdekli,” Straiks noburkšķēja.

“Ak!”

“Un viņš ir apņēmies ietupināt Leonoru. Bet ja viņiem nav nekā vairāk par piedauzīgām fotogrāfijām…”

“Ir vēl kaut kas. Vai tu zināji, ka Kvainu mājā ir slēdzams pieliekamais?”

Straiks sasprindzis klausījās, pēkšņi juzdams bažas. Vai viņš bija maldījies, smagi maldījies?…

“Nu vai zināji?” Ilsa atkārtoja.

“Ko viņi atrada?” Straika bezrūpība bija pagaisusi. “Iekšas?”

“Ko tu teici? Man izklausījās kā “iekšas”’

“Ko viņi atrada?” Straiks pārjautāja.

“Nezinu, bet droši vien uzzināšu iecirknī.”

“Viņa nav arestēta?”

"Tikai aizvesta uz pratināšanu, bet es jūtu, ka viņu uzskata par vainīgu, un viņa, manuprāt, neapzinās stāvokļa nopietnību. Piezvanījusi man, runāja tikai par to, ka meita atstāta pie kaimiņienes, ka meita ir satraukusies…”

“Tai meitai ir divdesmit četri gadi, un viņa ir garīgi atpalikusi.”

“Ak tā,” Ilsa teica. “Bēdīgi… Paklau, es jau gandrīz esmu klāt, man jāiet.”

“Ziņo man.”

“Negaidi, ka tas būs drīz. Man ir nojauta, ka paies labs laiciņš.”

“ VelnsT Straiks norūca vēlreiz, beidzis sarunu.

“Kas noticis?”

No lēnās joslas bija izgriezusies milzīga autocisterna, lai apdzitu Honda Civic ar uzlīmi “Mašīnā bērns” aizmugures logā.

Straiks redzēja, kā gigantiskais sudrabainais cilindrs lielā ātrumā sazvārojas uz apledojušā ceļa, un mēmā atzinībā ievēroja, kā Robina piebremzē, palielinādama manevrēšanas distanci.

“Policisti aizveduši Leonoru uz pratināšanu.”

Robina ieelsās.

“Viņi ir atraduši fotogrāfijas, kurās Kvains redzams sasiets abu guļamistabā, un vēl kaut kas ir atrasts pieliekamajā, bet Ilsa nezina, kas…”

Tas Straikam bija gadījies jau agrāk. Pēkšņa pāreja no miera uz katastrofu. Laiks ritēja gausāk. Visi jutekļi piepeši bija nospriegoti līdz pēdējam.

Autocisterna sāka griezties šķērsām.

Straiks dzirdēja sevi iekliedzamies: “BREMZĒ!” jo tieši tāpat viņš bija kliedzis pēdējā reizē, kad centās glābt kādu no

nāves…

Taču Robina sparīgi piedeva gāzi. Mašīna metās uz priekšu. Apdzīšanai nepalika vietas. Autocisterna uz apledojušā ceļa nogāzās uz sāna un sāka griezties riņķī; honda uzskrēja tai virsū, apmetās uz jumta un aizšļūca uz ceļa malu; priekšā bija sadūrušies golfs un mersedess, abi kopā strauji slīdēja pretī cisternai…

Lendkrūzers strauji pagriezās uz grāvmalas pusi. Robina par collas tiesu aizstūrēja garām hondai, kas gulēja ar riteņiem gaisā. Straiks iekrampējās durvju rokturī, kad lendkrūzers lielā ātrumā uzlēca uz grantētās ceļa malas, tūdaļ viņi ieskries grāvī un varbūt apgāzīsies pretī slīdēja autocisternas nāvējošā aste, taču viņi brauca tik ātri, ka aizšāvās tai garām līdz ar nagiem -stiprs palēciens, Straika galva atsitās pret salona griestiem, un viņi atkal atradās uz apledojušā asfalta aiz avārijas vietas, sveiki un veseli.

“Nu, ellē…”

Robina beidzot nobremzēja, pilnībā kontrolējot automašīnu, un apstājās labējā rezerves joslā; seja viņai bija tikpat balta kā sniegs, kas sitās vējstiklā.

“Tajā hondā bija bērns.”

Un, iekams Straiks paguva izdvest vēl kādu vārdu, viņa jau bija aizcirtusi durvis un skrēja prom.

Straiks atliecās atpakaļ pār sēdekļa atzveltni un sniedzās pēc kruķiem. Vēl nekad viņš nebija izjutis savu fizisko trūkumu tik skaudri. Šā tā pievilcis klāt kruķus, viņš izdzirda sirēnas un, ieskatījies aizsnigušajā aizmugures logā, saredzēja tālumā plaiksnāmies zilu signālgaismu. Policija jau bija klāt. Bet viņš, vienkājis, bija tikai par nastu. Straiks lamādamies iesvieda kruķus atpakaļ aizmugurē.

Robina atgriezās pēc desmit minūtēm.

“Viss kārtībā," viņa aizelsusies teica. "Puisēnam nekas nekait, viņš bija piesprādzēts sēdeklītī. Autocisternas šoferis ir vienās asinīs, taču pie samaņas…”

“Bet tu pati?”

Viņa mazliet trīcēja, tomēr pasmaidīja par šo jautājumu.

"Man viss ir labi. Es tikai baidījos ieraudzīt, ka bērns būs gājis bojā.”

"Nu tad ir labi.” Straiks dziļi atvilka elpu. “Paklau, kur, ellē, tu esi iemācījusies tā stūrēt?”

“Nu… drusku pamācījos speciālajos autovadīšanas kursos.” Robina paraustīja plecus un atglauda no acīm mitros matus.

Straiks urbās viņā ar skatienu.

“Kad tas bija?”

"Drīz pēc tam, kad pametu universitāti. Es… tas man bija smags laiks, es tikpat kā nekur negāju. Kursi bija mana tēva ideja. Man vienmēr ir patikušas mašīnas. Tā es vismaz atradu kādu nodarbošanos,” viņa teica, piesprādzēdamās un ieslēgdama aizdedzi. “Dažreiz, kad esmu mājās, arī tagad vēl dodos uz laukiem pavingrināties. Manam tēvocim ir lauks, pa kuru viņš ļauj man braukāt.”

Straiks joprojām nenovērsa no viņas ne acu.

"Vai tu droši zini, ka negribi mazliet nogaidīt, pirms mēs…”

“Nē, es atstāju viņiem savu vārdu un adresi. Mums jābrauc.”

Viņa ieslēdza ātrumā un gludi izbrauca uz šosejas. Straiks nespēja novērsties no ši mierpilnā profila; viņas acis atkal cieši vēroja ceļu, rokas droši un nesaspringti turēja stūresratu.

“Armijā esmu redzējis speciāli trenētus šoferus, kuri stūrēja sliktāk,” Straiks ierunājās. “Tādi, kuri vadāja ģenerāļus un bija apmācīti mukt no apšaudes.” Viņš atskatījās uz avarējušo mašīnu jūkli, kas tagad nosprostoja šoseju. “Vēl arvien nesaprotu, kā tu izspruki sveikā.”

Sadursmes draudi nebija noveduši Robinu līdz asarām, bet tagad, dzirdēdama šo uzslavu un atzinību, viņa pēkšņi juta, ka tūlīt neizturēs un sāks raudāt. Ar milzīgu gribasspēka piepūli viņa apspieda šīs emocijas un, īsi iesmiedamās, teica:

“Tu taču saproti ja es būtu bremzējusi, mēs būtu ietriekušies taisni cisternā?”

“Jā,” Straiks atbildēja un arī iesmējās. “Pats nezinu, kāpēc to pateicu,” viņš meloja.

29

Pa kreiso roku jums ir ceļš,

Kas vedīs prom no sliktas sirdsapziņas Uz neuzticības un baiļu pilnu mežu…

Tomass Kids, "Spāņu traģēdija”

Par spīti šim negadījumam, Straiks un Robina sasniedza Devonšīras pilsētiņu Tivertonu īsi pēc divpadsmitiem. Sekodama navigatora instrukcijām, Robina brauca gar klusām lauku mājām, klātām ar biezu vizuļojoša sniega segu, pa akurātu tiltiņu, kas veda pār krama krāsas upi, un garām negaidīti majestātiskai sešpadsmitā gadsimta baznīcai pilsētiņas nomalē; drīz parādījās automātiski vārti, ierīkoti attālāk no ielas.

Izskatīgs jauns filipīnietis ar audekla kurpēm kājās, ģērbies pārmēru lielā mētelī, mēģināja atvērt vārtus ar rokām. Pamanījis lendkrūzeru, viņš ar zīmēm rādīja, lai Robina atver logu.

"Piesaluši,” viņš paskaidroja. “Lūdzu, uzgaidiet mirklīti.”

Abi sēdēja un gaidīja, līdz jauneklim beidzot izdevās atsildīt vārtus un notīrīt sniegu tik tālu, lai vārtus varētu atvērt.

“Vai jūs aizvest līdz mājai?” Robina jautāja.

Puisis apsēdās aizmugurē, blakus Straika kruķiem.

"Jūs esat mistera Čārda draugi?”

“Viņš mūs gaida,” Straiks izvairīgi atteica.

Lendkrūzers brauca pa garu, līkumotu ceļu, viegli tikdams uz priekšu pa gurkstošo sniegu, kas bija sasnidzis nakti. Rododendru spīdīgi zaļās lapas abpus ceļam nebija spējušas noturēt sniega nastu; blīvās, tumšās lapotnes uz baltā sniega fona radīja melnbaltas grafikas iespaidu. Robinai gar acīm sāka ņirbēt gaismas punktiņi. Kopš brokastīm bija pagājis ļoti ilgs laiks, un visus cepumus, protams, bija notiesājis Straiks.

Vieglais nelabums un nerealitātes sajūta nepārgāja, kad viņa izkāpa no lendkrūzera un nopētīja Taitbārnhauzu, kas slējās līdzās tumšam meža nogabalam. Masīvo, gareno ēku bija pārbūvējis pārgalvīgs arhitekts: puse jumta bija nomainīta pret stikla plātnēm, otru pusi klāja tādas kā saules baterijas. Skatoties augšup, kur mājas struktūra kļuva caurspīdīga uz saulaino, gaišpelēko debesu fona, Robinai vēl vairāk sareiba galva. ŠI aina atgādināja fotogrāfiju Straika telefonā velvēto stikla un gaismas telpu, kurā gulēja sakropļotais Kvaina līķis.

“Tev ir slikti?” Straiks bažīgi jautāja, redzēdams, cik viņa bāla.

“Nē,” Robina atteica, gribēdama saglabāt varones statusu viņa acīs. Dziļi elpodama salto gaisu, viņa sekoja Straikam, kurš ar kruķiem pārsteidzoši veikli kliboja pa grantēto celiņu uz mājas ieeju. Viņu pasažieris bija nozudis, nepateikdams ne vārda.

Durvis atvēra Daniels Čārds pats, ģērbies garā, gaišzaļā zīda kreklā ar mazu stāvapkaklīti un platās lina biksēs. Viņš, tāpat kā Straiks, pārvietojās ar kruķiem, kreiso pēdu un apakšstilbu ietvēra biezs, cieši sasprādzēts ortozes zābaks. Čārds paraudzījās uz Straika bikšu staru, kas šūpojās tukša, un nespēja novērsties no tās vairākas mokošas sekundes.

“Un jūs domājāt, ka problēmas ir jums,” Straiks ierunājās, sniegdams roku.

Mazais joks palika bez iespaida. Čārds nepasmaidīja. Saglabājās tā pati neveiklības, citādlbas aura, kas bija valdījusi ap viņu

apgāda banketā. Viņš paspieda Straikam roku, neskatīdamies acīs, un sasveicināšanās vietā sacīja:

“Visu rītu gaidīju, ka jūs atcelsiet braucienu.”

“Nē, mēs tikām līdz galamērķim,” Straiks gluži lieki teica. “Šī ir mana asistente Robina, viņa mani atveda. Ceru, ka…”

“Nē, viņa nepaliks ārā, sniegā,” Čārds pārtrauca Straiku, taču bez kāda siltuma balsī. “Nāciet iekšā.”

Viņš atkāpās, ļaudams abiem pārkāpt pār slieksni un nostāties uz spoži nopulētās meduskrāsas grīdas.

“Lūdzu, novelciet apavus.”

Pa durvīm, iebūvētām ķieģeļu mūra sienā pa labi, ienāca drukna pusmūža filipīniete ar melniem, mezglā saspraustiem matiem. Ģērbusies viscaur melnā, viņa turēja rokās divus baltus lina maisiņus, kuros Straikam un Robinai acīmredzot vajadzēja ievietot savus apavus. Robina, to paveikusi, sniedza savu maisiņu atpakaļ; viņa jutās savādi neaizsargāta, bez zābaciņiem stāvēdama uz grīdas dēļiem. Straiks palika stāvam uz vienas kājas.

“Ak!” Čārds atkal blenza uz bikšu staru. “Nē, tad jau laikam… Nenita, misters Straiks neaus nost kurpi.”

Sieviete klusēdama nozuda virtuvē.

Taitbārnhauzas interjers nez kāpēc pastiprināja Robinas nepatīkamo reiboņa sajūtu. Milzīgo platību nesadalīja nekādas starpsienas. Otrais stāvs, sasniedzams pa tērauda un stikla vītņu kāpnēm, karājās resnās metāla trosēs, piestiprinātās pie augstiem griestiem. Augstu virs galvas bija saredzama Čārda lielā divguļamā gulta, cik noprotams, pārvilkta ar melnu ādu, un virs tās pie mūra sienas karājās liels dzeloņstiepļu krucifikss. Robina steigšus nodūra acis, jo nelabums uzmācās vēl stiprāk.

Vairums mēbeļu otrajā stāvā bija ar baltu vai melnu ādu apvilkti kubi. Vertikāli tērauda radiatori mijās ar stilīgi askētiskiem koka un tērauda grāmatplauktiem. Galveno vietu pustukšajā telpā ieņēma eņģeļa skulptūra cilvēka augumā, no balta marmora; eņģelis sēdēja uz akmens un bija daļēji pāršķelts,

atsedzot pusi galvaskausa, daļu iekšu un stilba kaula šķērsgriezumu. Robina, nespēdama novērsties, pamanīja, ka eņģeļa krūts sastāv no tauku lodītēm uz muskuļu gredzena, kas izskatās kā sēnes plātnite.

Bija smieklīgi just nelabumu, jo šis pāršķeltais ķermenis taču bija darināts no auksta, tīra akmens, šis nejutīgais baltums it nemaz nelīdzinājās trūdošā līķa attēlam Straika mobilajā telefonā… nedomā par to… būtu vajadzējis pateikt, lai Straiks atstāj vismaz vienu cepumu… sviedru lāses izspiedās viņai virs augš-lūpas, nosvīda pat galvas āda…

"Kas tev kaiš, Robin?” Straiks asi noprasīja. Pēc abu vīriešu sejas izteiksmes viņa saprata, ka ir nobālējusi, un bailēm no ģīboņa pievienojās kauns par to, ka viņa tagad ir par nastu Straikam.

"Atvainojiet,” viņa izdvesa ar nejutīgām lūpām. “Garš brauciens… ja es varētu palūgt glāzi ūdens…”

“Hm… protams,” Čārds noteica tādā tonī, it kā mājā būtu ūdens trūkums. "Nenita!”

Atkal parādījās melnā tērpusies sieviete.

“Jaunā dāma vēlas glāzi ūdens,” Čārds sacīja.

Nenita ar žestu aicināja Robinu sev līdzi. Ieiedama virtuvē, Robina dzirdēja, ka aiz muguras pa koka grīdu klusi dun nama saimnieka kruķi. īsu mirkli pamanījusi tērauda virsmas, balsinātas sienas un pirmīt sastapto jaunekli, kurš kaut ko maisīja lielā pannā, viņa attapās sēžam uz zema ķebļa.

Robina bija nospriedusi, ka Čārds nāk uz virtuvi, lai pārliecinātos, vai ar viņu viss kārtībā, taču, kad Nenita iespieda viņai rokā aukstu glāzi, viņa izdzirda Čārda balsi kaut kur augšā.

“Paldies, Mannij, ka salaboji vārtus."

Jauneklis neatbildēja. Robina dzirdēja attālināmies Čārda kruķu klakšķus; virtuves durvis nošūpojās eņģēs.

“Tā ir mana vaina,” teica Straiks, kad Čārds atkal piebiedrojās viņam. Vainas sajūta bija neviltota. “Es apēdu visu viņas ceļamaizi.”

“Nenita varēs viņai kaut ko piedāvāt,” Čārds sacīja. “Varbūt apsēdīsimies?”

Straiks, sekodams viņam, pagāja garām marmora eņģelim, kas miglaini atspulgoja uz spožās grīdas, un abi ar diviem kruķu pāriem devās uz telpas galu, kur patīkamu siltumu izstaroja melna dzelzs krāsns.

"Brīnišķīga māja,” Straiks teica, apsēdies uz viena no lielākajiem melnajiem ādas kubiem un nolicis kruķus sev līdzās. Kompliments nenāca no sirds; viņam patika funkcionāla omulība, bet Čārda māja bija viena vienīga ārišķība un izrādīšanās.

"Jā, es cieši sadarbojos ar arhitektu.” Čārda balsi pat ieplaiks-nljās degsme. “Tur tālāk ir studija,” viņš norādīja uz vēl vienām neuzkrītošām durvīm, "un peldbaseins.”

Mājas saimnieks apsēdās un izstiepa un priekšu kāju biezajā, sasprādzētajā zābakā.

“Un kā tas gadījās?” Straiks jautāja, pamādams uz lauzto kāju.

Čārds ar kruķa galu norādīja uz metāla un stikla vītņu kāpnēm.

“Sāpīgi,” Straiks secināja, novērtējis kritiena augstumu.

“Krakšķis atbalsojās pa visu māju,” Čārds ar dīvainu gandarījumu sacīja. “Nebiju domājis, ka lūstošus kaulus tiešām var dzirdēt. Ko jūs dzersiet tēju vai kafiju?”

“Tēju, paldies.”

Straiks redzēja, kā Čārds uzliek veselo kāju uz misiņa plāksnītes blakus savam krēslam. Viegls spiediens un no virtuves atsteidzās Mannijs.

“Mannij, lūdzu, tēju.” Čārda balsi pirmo reizi skanēja siltums. Jauneklis nozuda, tikpat īgns kā iepriekš.

“Vai tā ir Sentmaiklzmauntas sala?” Straiks norādīja uz nelielu gleznu pie sienas netālu no krāsns. Tas bija kāda naivista gleznojums uz koka dēlīša.

“Alfrēda Vollisa darbs,” Čārds paskaidroja, atkal uz mirkli atdzīvojies. “Formu vienkāršība… primitīvi un naivi. Mans tēvs

viņu pazina. Volliss nopietni pievērsās glezniecībai tikai septiņdesmit gadu vecumā. Vai jūs pazīstat Kornvolu?”

“Esmu tur uzaudzis,” Straiks atbildēja.

Taču Čārdu vairāk interesēja saruna par Alfrēdu Vollisu. Viņš vēlreiz atgādināja, ka īsto aicinājumu gleznotājs atradis tikai mūža nogalē, un ņēmās iztirzāt Vollisa darbus. Un nemanīja Straika absolūto intereses trūkumu par šo tematu. Čārdam nepatika skatīties sarunbiedram acīs. Viņa skatiens, novērsies no gleznas, slīdēja pār mūra sienām, bet Straikam pievērsās tikai nejauši.

"Jūs nupat esat atgriezies no Ņujorkas, vai ne?” Straiks jautāja, kad Čārds mirkli atvilka elpu.

“Jā, trīs dienas biju konferencē,” Čārds apstiprināja, un degsme apdzisa atkal. Likās, viņš atkārto sen ievingrinātas frāzes, teikdams: “Grūti laiki. Elektronisko lasāmierīču parādīšanās ir mainījusi spēles noteikumus. Vai jūs lasāt?” viņš bez aplinkiem noprasīja.

“Dažreiz,” Straiks atbildēja. Dzīvoklī mētājās nobružāts Džeimsa Elroja romāns, ko viņš grasījās pabeigt jau četras nedēļas, bet vakaros parasti jutās pārāk noguris, lai spētu koncentrēt uzmanību. Viņa iemīļotā grāmata glabājās kādā no neizkravātajām mantu kastēm kāpņu laukumiņā; tā bija divdesmit gadus veca, un viņš sen nebija to atvēris.

“Mums ir nepieciešami lasītāji,” nomurmināja Daniels Čārds. “Vairāk lasītāju. Un mazāk rakstnieku.”

Straiks apspieda vēlmi pateikt: vismaz no viena jūs esat ticis vaļā.

Parādījās Mannijs, nesdams caurspīdīgu pleksistikla servējamo galdiņu, ko nolika priekšā savam saimniekam. Čārds pieliecās tuvāk, lai salietu tēju augstās, baltās porcelāna krūzītēs. Straiks ievēroja, ka šīs ādas mēbeles nepurkšķ tik kaitinoši kā viņa biroja dīvāns, taču tās droši vien bija maksājušas desmitreiz dārgāk. Čārda plaukstu virspuse bija tikpat apsarkusi un iekaisusi kā toreiz apgāda banketā, un griestu lampu spilgtajā gaismā

viņš izskatījās vecāks, nekā bija šķitis no attāluma; iespējams, gadus sešdesmit vecs, tomēr tumšās, dobumos iegrimušās acis, ērgļa deguns un plānās lūpas, kā arī bargie vaibsti tomēr saglabāja pievilcību.

“Viņš ir aizmirsis pienu,” Čārds noteica, pētīdams paplāti. “Vai jūs dzerat tēju ar pienu?”

“Jā,” Straiks atbildēja.

Čārds nopūtās, taču nenospieda misiņa plāksnīti uz grīdas, bet gan uzslējās uz veselās kājas, atspiedās uz kruķiem un aizkliboja uz virtuvi, kamēr Straiks domīgi nolūkojās viņam pakaļ.

Līdzstrādnieki uzskatīja Dānieļu Čārdu par savādnieku, bet Nina bija teikusi, ka viņam esot ass prāts. Straikam šķita, ka Čārda nekontrolējamais niknums par Bombyx Mori ir pārjū-tīga, ar apšaubāmu spriestspēju apveltīta cilvēka reakcija. Viņš atcerējās neomulības gaisotni apgāda zālē, kad Čārds jubilejas banketā bija stomīgi teicis runu. Dīvains, neizprotams cilvēks…

Straika skatiens aizslīdēja augšup. Augstu virs marmora eņģeļa uz caurspīdīgā jumta liegi krita sniegpārslas. Straiks secināja, ka stikls acīmredzot tiek apsildīts, lai uz tā nesakrātos sniegs. Un atmiņā atausa Kvains, izķidāts, sasiets, apdedzināts un pamests trūdēt zem liela arkveida loga. Tāpat kā Robinai, arī Straikam Taitbārnhauzas augstie stikla griesti piepeši uzvēdīja nepatīkamas atmiņas.

Čārds iznāca no virtuves un ar kruķiem kliboja pār telpu, vienā rokā turēdams mazu piena kanniņu.

"Jūs droši vien brīnāties, ka esmu ataicinājis jūs uz šejieni,” viņš beidzot ierunājās, kad bija apsēdies un abi paņēma pa tējas krūzītei. “Man vajag kādu, kuram uzticēties,” viņš piebilda, nenogaidījis Straika atbildi. “Kādu, kurš nestrādā manā apgādā.”

Uzmetis īsu skatienu Straikam, viņš tūdaļ atkal pievērsās savam Alfrēdam Vollisam.

“Manuprāt,” Čārds turpināja, "es vienīgais esmu aptvēris, ka Ouens Kvains nav strādājis viens. Viņam bija līdzdalībnieks.”

“Līdzdalībnieks?” Straiks pēdīgi atkārtoja, juzdams, ka Čārds gaida kādu atbildi.

“Jā,” Čārds kaismīgi apstiprināja. “O jā! Redziet, romānam Bombyx Mori piemīt Ouenam raksturīgais stils, taču tur ir piedalījies vēl kāds. Palīdzējis viņam.”

Čārda bālā seja bija pietvīkusi. Viņš žņaudzīja un glaudīja viena kruķa rokturi.

“Jādomā, policiju tas interesēs, ja to būs iespējams pierādīt?” Čārds jautāja, ar piespiešanos ieskatīdamies Straikam acīs. “Ja Ouens ir noslepkavots Bombyx Mori satura dēļ, vai līdzdalībnieks nav sodāms?”

“Sodāms?” Straiks atkārtoja. “Jūsuprāt, šis līdzdalībnieks pierunāja Kvainu iekļaut romānā noteiktas detaļas, cerēdams, ka tās pamudinās kādu trešo personu atriebties, nogalinot autoru?”

“Es… nūjā, pārliecināts es neesmu.” Čārds sarauca pieri. “Varbūt viņš negaidīja tieši tādas sekas taču katrā ziņā gribēja izraisīt haosu.”

Čārds sažņaudza kruķa rokturi tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

“Kāpēc jūs domājat, ka Kvainam bija palīgs?” Straiks jautāja.

“Ouens nebūtu varējis zināt dažus no sīkumiem, kas parādās romānā, ja kāds nebūtu viņu par tiem informējis,” Čārds sacīja, tagad skatīdamies uz sava akmens eņģeļa sānu.

"Manuprāt, līdzdalībnieks varētu interesēt policiju tikai tad,” Straiks lēnām teica, “ja viņš vai viņa būtu kaut kādā veidā saistīts ar slepkavu.”

Tā bija patiesība, taču reizē arī veids, kā atgādināt Čārdam, ka Kvains ir gājis bojā briesmīgos apstākļos. Izskatījās, ka Čārdu ne sevišķi interesē, kurš ir slepkava.

"Jūs tā domājat?” izdevējs vaicāja, raukdams uzacis.

“Jā,” Straiks apstiprināja. “Tā es domāju. Un līdzdalībnieks interesētu policiju arī tad, ja mācētu izskaidrot dažas no mīklainākajām romāna vietām. Viena no versijām, ko krimināliz-meklētāji noteikti pētīs, ir šāda: kāds ir nogalinājis Kvainu, lai

neļautu viņam publiski izpaust to, par ko viņš devis mājienu romānā Bombyx Mori”

Daniels Čārds tagad stingi skatījās uz Straiku.

“Jā. Es nebiju… Jā.”

Straikam par pārsteigumu, izdevējs uzslējās kājās un kliboja šurpu turpu, vēzēdams kruķus tā, it kā atdarinātu Straika pirmos neveiklos fizioterapijas vingrinājumus pirms vairākiem gadiem Selīoukas slimnīcā. Nu Straiks ievēroja, ka Čārds ir labā formā: zem zīda piedurknēm viļņoja bicepsi.

“Tātad slepkava…” Čārds iesāka, bet tad pēkšņi un nikni uzsauca: “Ko?” raudzīdamies Straikam pār plecu.

No virtuves bija iznākusi Robina ar krietni veselīgāku sejas-krāsu.

“Atvainojiet!” Viņa satrūkusies apstājās.

“ŠI ir konfidenciāla saruna!” Čārds paziņoja. “Atvainojiet -nē! Lūdzu, atgriezieties virtuvē.”

“Es… labi,” Robina sacīja, pārsteigta un kā pamanīja Straiks aizskarta. Viņa uzmeta Straikam skatienu, gaidīdama, ka viņš kaut ko teiks, taču viņš klusēja.

Kad aiz Robinas bija aizvērušās durvis, Čārds dusmīgs paziņoja:

“Tagad esmu pazaudējis domu pavedienu. Pilnīgi…”

“Jūs kaut ko teicāt par slepkavu.”

“Jā. Jā,” Čārds maniakāli murmināja, atsākdams staigāt ar kruķiem šurpu turpu. “Tātad slepkava ja viņš zinātu par līdzdalībnieku, tad censtos novākt ari to? Un varbūt tas tiešām ir ienācis viņam prātā,” Čārds sacīja vairāk sev nekā Straikam, skatīdamies grīdā. “Varbūt tieši tāpēc… Jā.”

Pa nelielo logu, kas atradās vistuvāk Straikam, varēja saredzēt tikai tumšo meža sienu pie mājas; uz melnā fona kā aizsap-ņojušās virmoja baltas sniegpārslas.

“Nodevība,” Čārds pēkšņi ierunājās skaļāk, “sāpina mani vairāk nekā jebkas cits!”

Viņš pārtrauca drudžaino staigāšanu un pagriezās ar seju pret detektīvu.

“Ja es jums pateiktu, kuru uzskatu par Ouena līdzdalībnieku, un lūgtu jūs sameklēt pierādījumus, vai jums būtu pienākums informēt par to policiju?”

Kutelīgs jautājums, nodomāja Straiks, izklaidīgi pārvilkdams ar plaukstu pār zodu, kurš rīta steigā bija noskūts ļoti pavirši.

“Ja vēlaties, lai es pārbaudu, vai jūsu aizdomas ir pamatotas…” viņš gausi iesāka.

“Jā,” Čārds apstiprināja. “Jā, tieši to es vēlos. Man gribētos iegūt pilnīgu pārliecību.”

“Tādā gadījumā nē, man nebūtu nepieciešams informēt policiju par saviem nolūkiem. Taču, ja es noskaidrotu, ka līdzdalībnieks tiešām ir bijis un ir varējis noslepkavot Kvainu vai zina, kurš ir slepkava, tad es neapšaubāmi uzskatītu par savu pienākumu informēt policiju.”

Čārds apsēdās uz viena no lielajiem ādas kubiem un ar blīkšķi nometa kruķus uz grīdas.

“Nolādēts!” viņš izsaucās. Viņa neapmierinātība atbalsojās no daudzajām cietajām virsmām telpā, kamēr viņš noliecās paskatīties, vai nav apskādējis lakoto koksni.

“Vai jūs zināt, ka mani ir nolīgusi arī Kvaina sieva, lai mēģinu atrast viņa slepkavu?” Straiks jautāja.

"Kaut ko tādu esmu dzirdējis.” Čārds joprojām pētīja dārgos tīkkoka dēļus. “Bet tas taču netraucēs šim izmeklēšanas virzienam, vai ne?”

Straiks nodomāja, ka šāds egocentrisms nudien ir neparasts. Atmiņā atausa Čārda kaligrāfiskais rokraksts uz kartītes ar vijolītēm: Lūdzu, dodiet man ziņu, ja būs vajadzīga kāda palīdzība. Varbūt to viņam bija nodiktējusi sekretāre.

“Vai pateiksiet man, kurš, pēc jūsu domām, ir šis līdzdalībnieks?” Straiks jautāja.

“Tas ir ārkārtīgi sāpīgi,” Čārds nomurmināja, skatiens šaudījās no Alfrēda Vollisa gleznas pie akmens eņģeļa un tālāk pie vītņu kāpnēm.

Straiks klusēja.

“Tas ir Džerijs Voldegreivs,” Čārds teica, aši paraudzīdamies uz Straiku un atkal novērsdamies. “Un es jums pateikšu, kāpēc man ir aizdomas un kā es to zinu. Viņš izturas savādi jau nedēļām ilgi. Pirmo reizi es to pamanīju, kad viņš man piezvanīja par Bombyx Mori, lai pateiktu, ko izdarījis Kvains. To viņš paziņoja bez kāda mulsuma, bez atvainošanās.”

"Vai jūs būtu gaidījis, ka Voldegreivs atvainosies par to, ko uzrakstījis Kvains?”

Jautājums šķita pārsteidzam Čārdu.

“Nu bet… Ouens bija viens no Džerija autoriem, tāpēc jā, es būtu gaidījis zināmu nožēlu par to, ka Ouens atainojis mani šādā… šādā veidā.”

Un Straika nevaldāmajā iztēlē atkal atausa kailais Fails Impū-diks pie jaunekļa līķa, kas izstaroja pārdabisku gaismu.

“Vai jūs nesatiekat ar Voldegreivu?”

“Vienmēr esmu izturējies pret Džeriju Voldegreivu ar iecietību, ar lielu iecietību,” Čārds sacīja, ignorēdams tiešo jautājumu. “Turpināju maksāt viņam pilnu algu, kad pirms gada viņš nonāca klīnikā. Varbūt viņš jūtas aizvainots, taču es vienmēr esmu bijis viņa pusē, jā, arī tādos gadījumos, kad daudzi citi izturētos apdomīgāk un paliktu neitrāli. Džerija personiskajās likstās es neesmu vainojams. Tomēr viņš jūtas aizskarts. Jā, es teiktu nepārprotami pastāv aizvainojums, lai arī cik nepamatots.”

“Kas ir šī aizvainojuma iemesls?” Straiks vaicāja.

“Džerijam nepatīk Maikls Fenkorts,” Čārds nomurmināja, lūkodamies krāsns liesmās. “Pirms ilgiem laikiem Maiklam bija… bija flirts ar Fenellu, Džerija sievu. Un, starp citu, es pat brīdināju Maiklu, jo draudzības vārdā biju Džerija pusē. Jā!” Čārds noteica, mādams ar galvu; atmiņas par šo rīcību atstāja uz viņu dziļu iespaidu. “Es sacīju Maiklam, ka tas ir nežēlīgi un nesaprātīgi, pat viņa situācijā… jo, redziet, Maikls nesen bija zaudējis pirmo sievu. Maikls neņēma vērā manu nelūgto padomu. Apvainojās un pārgāja uz citu apgādu. Mūsu valde bija

ārkārtīgi nepamierināta. Vajadzēja vairāk nekā divdesmit gadus, lai atvilinātu Maiklu atpakaļ.”

Čārda plikais pauris spīdēja gaismā tieši tāpat kā visas virsmas šajā telpā stikls, pulēta koksne un tērauds.

“Taču pēc visa šī laika,” viņš turpināja, “Džerijs nevar gaidīt, ka viņa personiskā nepatika noteiks firmas politiku. Kopš Maikls ir piekritis atgriezties apgādā Roper Chard, Džerijs ir sācis… smalki kaitēt man neskaitāmos neuzkrītošos veidos. Man liekas, ir noticis, lūk, kas.” Čārds ik pa brīdim paskatījās uz Straiku, it kā vērtēdams viņa reakciju. “Džerijs izstāstīja Ouenam par Maikla jauno līgumu, ko mēs centāmies paturēt noslēpumā. Un Ouens taču naidojās ar Fenkortu jau veselu ceturtdaļgadsimtu. Ouens un Džerijs nolēma sacerēt šo… šo derdzīgo romānu, kurā mēs ar Maiklu esam… esam drausmīgi nomelnoti, lai novērstu publikas uzmanību no Maikla atgriešanās apgādā un atriebtos mums abiem, apgādam un visiem citiem, ko viņi gribējuši apliet ar samazgām. Un vistiešākais pierādījums ir, lūk, kāds.” Čārda teiktais tagad atbalsojās pustukšajā telpā. “Pēc tam kad es skaidri un gaiši liku Džerijam ieslēgt manuskriptu seifā, viņš izplatīja to tālāk, lai lasa, kas vien grib. Un, kad par to jau tenkoja visa Londona, viņš iesniedza atlūgumu, atstādams mani muļķa lomā…”

“Kad Voldegreivs iesniedza atlūgumu?” Straiks jautāja. “Aizvakar,” Čārds atbildēja un tūdaļ turpināja: “Un viņš neparko negribēja pievienoties man juridiskā apsūdzībā pret Kvainu. Tas jau pats par sevi liecina…”

“Varbūt viņš uzskatīja, ka tiesas prāva piesaistīs vēl lielāku uzmanību grāmatai?” Straiks ieminējās. “Voldegreivs arī pats ir aprakstīts romānā, vai ne?”

“Ak tas'.’’ Čārds iesmējās, pirmo reizi izrādīdams kādas humora pazīmes, un uz Straiku tas atstāja nepatīkamu iespaidu. “Neņemiet taču visu par pilnu, mister Straik. To Ouens nemaz nezināja.”

"Ko tieši?”

“Cirpēja tēls ir Džerija radīts es to sapratu, lasīdams manuskriptu trešo reizi,” Čārds teica. “Ļoti, ļoti viltīgi: tas izskatās pēc uzbrukuma Džerijam pašam, bet patiesībā ir veids, kā sāpināt Fenellu. Redziet, abi joprojām ir precējušies, bet laulība ir ļoti nelaimīga. Ļoti nelaimīga. Jā, un es to visu ieraudzīju, pārlasīdams manuskriptu.” Viņš pamāja ar galvu, un uz plikā paura noviļņoja griestu lampu atspīdumi. “Cirpēja tēls nav Ouena radīts. Ouens tikpat kā nepazina Fenellu. Un nezināja par to veco romānu.” “Tad ko galu galā simbolizē asiņainais maiss un pundure?” “Prasiet to Džerijam. Piespiediet viņu atbildēt. Kāpēc lai es viņam palīdzētu neslavas celšanā?”

Straiks paklausīgi lika mieru šim tematam. “Gribu pajautāt -kāpēc Maikls Fenkorts piekrita atgriezties apgādā Roper Chard, ja ar jums sadarbojās Kvains un abi neieredzēja viens otru ne acu galā?”

Iestājās īsa pauze.

“Mums nebija juridiska pienākuma publicēt Ouena jauno grāmatu,” Čārds sacīja. “Mums bija tikai novērtēšanas opcija. Vairāk nekā.”

“Tātad, jūsuprāt, Džerijs Voldegreivs pateica Kvainam, ka viņa darbs tiks noraidīts, lai izpatiktu Fenkortam?”

“Jā.” Čārds pētīja savus nagus. “Tā es domāju. Turklāt mūsu pēdējā tikšanās reizē es aizvainoju Ouenu, tāpēc ziņa par gaidāmo atraidījumu neapšaubāmi iznīcināja pēdējo lojalitāti, ko viņš vēl varbūt juta pret mani, jo savulaik es taču izdevu viņa grāmatas, kad visi citi britu apgādi bija atmetuši ar roku…”

“Kā jūs viņu aizvainojāt?”

“Ak, tas bija pēdējā reizē, kad viņš ieradās apgādā. Viņš bija paņēmis līdzi meitu.”

“Orlando?”

"Ouens paskaidroja, ka šis vārds viņai dots par godu Virdžī-nijas Vulfas romāna galvenajam varonim.” Čārds sastomījās, īsi paskatījās uz Straiku un atkal pievērsās saviem nagiem. “Viņa -tā meita nav īsti adekvāta.”

“Tiešām?” Straiks jautāja. “Kādā ziņā?”

"Garīgā,” Čārds nomurmināja. “Es atrados mākslas redakcijā, un abi tur ieradās. Ouens teica, ka izrādot viņai apgādu, -Ouenam nebūt nebija tādu tiesību, taču viņš vienmēr uzvedās kā mājās… jutās tik svarīgs, uzskatīja, ka drīkst visu, ko iedomājas… Un viņa meita ar netīrām rokām paķēra kāda vāka maketu… es satvēru viņu aiz delma, lai viņa to nesabojātu…” Čārds rādīja ar žestiem. Atceroties tādu svētuma apgānīšanu, viņa sejā parādījās pretīguma izteiksme. "Saprotiet, es to izdarīju, instinktīvi vēlēdamies pasargāt maketu, taču viņa briesmīgi satraucās. Tas bija ļoti nepatīkami un kaunpilni.” Šķita, viņam tiešām ir mokoši to atcerēties. “Meitene gandrīz krita histērijā. Ouens pārskaitās. Un tas, bez šaubām, tad nu bija tas mans noziegums. Kā arī tas, ka uzaicināju Maiklu Fenkortu atpakaļ uz Roper Chard’’

“Kā jums liekas,” Straiks jautāja, “kuram būtu visvairāk iemesla apvainoties par savu portretu romānā Bombyx Mori?"

“Tiešām nezinu,” Čārds atteica un, brīdi klusējis, turpināja: “Nu… es šaubos, vai Elizabete Tasela priecājās, redzēdama, ka ir attēlota kā asinssūcēja, pēc tam kad ilgus gadus bija pieskatījusi Ouenu banketos, lai viņš piedzēries neizgāztos visu acu priekšā. Tomēr es,” viņš auksti piebilda, “pārāk nejūtu līdzi Elizabetei. Viņa nosūtīja manuskriptu citiem, to neizlasījusi. Noziedzīga nolaidība.”

“Un pēc manuskripta izlasīšanas jūs informējāt Fenkortu?”

“Viņam bija jāzina, ko pastrādājis Kvains,” Čārds sacīja. “Un labāk bija uzzināt to no manis. Viņš nupat bija atgriezies mājās no Parīzes, kur saņēma Prevo balvu. Ticiet, ne jau ar vieglu sirdi es viņam piezvanīju.”

“Kā viņš reaģēja?”

"Maiklam ir stingrs mugurkauls,” Čārds nomurmināja. “Viņš teica, lai es neraizējos, Ouens esot kaitējis sev pašam vairāk nekā mums. Maiklam patīk naidoties. Viņš bija absolūti mierīgs.”

"Vai jūs izpaudāt, ko Kvains savā grāmatā ir teicis vai licis nojaust par viņu?”

"Protams,” Čārds atbildēja. “Es nevarēju pieļaut, lai viņš to uzzina no kāda cita.”

“Un jums nešķita, ka viņu tas uztrauc?”

“Viņš teica: “Pēdējais vārds piederēs man, Daniel. Pēdējais vārds piederēs man.””

“Kā jūs to sapratāt?”

“Nu, kā… Maikls ir slavens slepkavnieks.” Čārds tikko manāmi pasmaidīja. “Viņš var nodīrāt dzīvu kuru katru nieka piecās… Ja es saku “slepkava”’ Čārds pēkšņi un gandrīz komiski sabijās, “es to, dabiski, domāju literārā…”

“Protams,” Straiks mierināja. “Vai jūs aicinājāt Fenkortu pievienoties jums juridiskā apsūdzībā pret Kvainu?”

“Tādos jautājumos Maikls neatzīst tiesu par piemērotu kompensācijas līdzekli.”

“Jūs pazināt nelaiķi Džo Nortu, vai ne?” Straiks kā starp citu ievaicājās.

Čārda sejas muskuļi saspringa līdzīgi maskai zem tvīkstošās ādas.

“Tas bija… tas bija ļoti sen.”

“Norts un Kvains bija draugi, vai ne?”

“Es atraidīju Norta romānu,” Čārds sacīja. Plānās lūpas iedrebējās. “Tas bija viss mans nodarījums! Pusducis citu izdevēju rīkojās tāpat. Komerciālā ziņā tā bija kļūda. Pēc viņa nāves grāmata guva panākumus. Protams,” viņš nievīgi piebilda, “es nešaubos, ka lielāko daļu Maikls uzrakstīja no jauna.”

“Kvains ņēma ļaunā, ka jūs atraidījāt viņa drauga grāmatu?” “Jā gan. Sacēla pamatīgu kņadu.”

“Un tomēr piekrita sadarboties ar jūsu apgādu?”

“Tajā, ka es noraidīju Džo Norta grāmatu, nebija nekā personiska,” Čārds noteica, pietvīkdams vēl stiprāk. "Beigu beigās Ouens to saprata.”

Atkal iestājās neveikls klusums.

“Tātad… kad jūs kāds nolīgst, lai jūs atrastu… šāda tipa noziedzniekus,” Čārds ar jūtamām pūlēm mainīja tematu, “jūs strādājat saziņā ar policiju vai…?”

“Jā gan,” Straiks atbildēja, ar ironiju atcerēdamies nesen piedzīvoto policijas naidīgumu, toties priecādamies, ka Čārds ar šo jautājumu sagādājis viņam lielisku izdevību. “Man ir ļoti labi kontakti Skotlendjardā. Cik zinu, jūsu izturēšanās nerada viņiem nekādas bažas.” Straiks viegli uzsvēra vārdu “jūsu”.

Provokatīvā, slidenā frāze atstāja gaidīto iespaidu.

“Policija ir interesējusies par manu izturēšanos?”

Čārds runāja kā nobijies puišelis, nespēdams pat notēlot aukstasinību.

“Nu, redziet visi tie, kas atainoti romānā Bombyx Mori, agri vai vēlu nonāk policijas uzmanības lokā,” Straiks vieglā toni atbildēja un iedzēra tēju. “Viņus interesē viss, ko šie cilvēki darījuši pēc piektā novembra, kad Kvains aizgāja no mājām, paņemdams līdzi manuskriptu.”

Straikam par dziļu gandarījumu, Čārds acīmredzot lai nomierinātu pats sevi nekavējoties sāka skaļi atcerēties, ar ko ir nodarbojies.

“Par to manuskriptu es uzzināju tikai septītajā datumā,” viņš teica, blenzdams uz savu lauzto kāju. “Biju šeit, kad piezvanīja Džerijs… Tūdaļ braucu atpakaļ uz Londonu Mannijs aizveda mani ar mašīnu. Pārnakšņoju mājās, to var apstiprināt Mannijs un Nenita… pirmdien birojā tikos ar saviem advokātiem, runāju ar Džeriju… Vakarā piedalījos viesībās pie tuviem draugiem Notinghilā -, un Mannijs aizveda mani mājās… Otrdienas vakarā agri devos pie miera, jo trešdienas rītā bija jālido uz Ņujorku. Tur es paliku līdz trīspadsmitajam… četrpadsmitajā visu dienu biju mājās… piecpadsmitajā…”

Čārda murmināšana noklusa. Varbūt viņš bija apjēdzis, ka nav absolūti nekādas nepieciešamības izklāstīt to visu Straikam. Šaudīgais skatiens, ko viņš pievērsa detektīvam, pēkšņi kļuva piesardzīgs. Čārds bija gribējis iemantot sabiedroto; Straiks

redzēja, ka tagad viņš piepeši ir aptvēris šādas attiecības ir kā abpusgriezīgs zobens. Straiku tas neuztrauca. No sarunas viņš bija ieguvis vairāk, nekā cerējis; ja Čārds tagad atteiktos no viņa pakalpojumiem, viņš zaudētu tikai naudu.

Šurp atkal nāca Mannijs.

“Pusdienas ēdīsiet?” viņš strupi noprasīja Čārdam.

“Pēc piecām minūtēm,” Čārds smaidot atbildēja. “Man vispirms jāatvadās no mistera Straika.”

Mannija kurpju gumijas zoles aizplakšķēja prom.

“Viņš ir sapīcis,” Čārds paskaidroja, neveikli iesmiedamies. “Viņiem te nepatīk. Viņi dod priekšroku Londonai.”

Paņēmis no grīdas kruķus, Čārds uzslējās kājās. Straiks ar lielākām pūlēm sekoja viņa priekšzīmei.

"Un kā klājas… hm… misis Kvainai?” Čārds iejautājās, it kā ar novēlošanos ievilktu ķeksīti pieklājības diktēto jautājumu sarakstā, kamēr abi kā ērmoti trīskājaini dzīvnieki klunkurēja

uz ārdurvju pusi. “Viņa ir tāda… liela auguma rudmate, vai

?»»

"Nē,” Straiks atbildēja. "Kalsna. Iesirma.”

“Ak tā,” Čārds bez lielas intereses noteica. “Tad es būšu iepazīstināts ar kādu citu.”

Pie virtuves durvīm Straiks apstājās. Apstājās arī Čārds, izskatīdamies neapmierināts.

“Mister Straik, diemžēl man tiešām nav vairāk laika…”

"Arī man ne,” Straiks laipni sacīja, “bet diez vai mana asistente jutīsies pateicīga, ja atstāšu viņu šeit.”

Čārds acīmredzot bija aizmirsis, ka eksistē Robina, kuru viņš pirmīt tik skarbi aizraidījis uz virtuvi.

“Ak jā, nu protams Mannij! Nenita!”

“Viņa ir tualetē,” paskaidroja druknā filipīniete, iznākusi no virtuves ar Robinas apavu maisiņu rokās.

Visi gaidīja nedaudz neomulīgā klusumā. Beidzot atgriezās Robina ar akmenscietu seju un uzvilka zābakus.

Atvērās durvis, viņu siltajās sejās iesitās aukstais gaiss, un Straiks sarokojās ar Čārdu. Robina devās taisnā ceļā uz mašīnu un apsēdās pie stūres, nebildusi nevienam ne vārda.

Parādījās Mannijs savā biezajā mētelī.

"Es pabraukšu gabaliņu jums līdzi,” viņš sacīja Straikam. "Lai pārbaudītu vārtus.”

“Tur taču ir zummers, Mannij. Ja vārti nevērsies vaļā, viņi var piezvanīt uz māju,” Čārds teica, taču jauneklis nelikās to dzirdam un iekāpa mašīnā.

Visi trīs klusēdami brauca atpakaļ pa melnbalto ceļu, pār kuru sijājās sniegs. Mannijs nospieda pogu uz līdzpaņemtās pults, un vārti bez grūtībām atvērās.

“Paldies,” Straiks atskatījās uz puisi aizmugures sēdeklī. “Nu jums būs jāiet atpakaļ pa aukstumu.”

Mannijs nošņaukājās, izkāpa un aizcirta durvis. Robina tikko bija ieslēgusi pirmajā ātrumā, kad Mannijs pēkšņi parādījās pie Straika loga. Viņa nobremzēja.

“Jā?” Straiks nolaida logu.

“Es viņu nenogrūdu,” Mannijs dedzīgi teica.

“Kā, lūdzu?”

“Lejā pa kāpnēm. Es viņu nenogrūdu. Viņš melo.”

Straiks un Robina mēmi blenza uz jaunekli.

“Jūs man ticat?”

“Jā,” Straiks atguva valodu.

“Tad ir labi.” Mannijs pamāja ar galvu. “Tad ir labi.”

Viņš pagriezās un, gumijas zolēm drusku slīdot, gāja atpakaļ uz māju.

30

Par ķīlu mūsu draudzībai un uzticībai es iepazīstināšu tevi ar savu plānu. Būsim godīgi un runāsim atklāti…

Viljams Kongrivs, “Mīla pret mīlu”

Straiks uzstāja, ka vajag iegriezties pusdienās Tivertonas autoservisa Burger King ēstuvē.

“Tev jāpaēd, pirms dodamies atceļā.”

Robina sekoja viņam, nebilzdama ne vārda, pat nepieminēdama dīvaino Mannija paziņojumu. Viņas saltums un mocekles tēlošana Straiku nepārsteidza, toties pārbaudīja viņa pacietību. Robina iestājās rindā pēc burgeriem, jo Straiks nevarētu tikt galā ar paplāti un kruķiem reizē. Kad viņa nolika pilno paplāti uz plastmasas galdiņa, Straiks ierunājās, mēģinādams kliedēt spriedzi: “Paklau, es taču saprotu, ka tu gaidīji, lai aizrādu Čārdam par to, ka viņš izturējās pret tevi kā pret apkalpojošo personālu."

“Neko es negaidīju,” Robina automātiski iebilda. (Kad Straiks pateica to skaļi, viņa sajutās kā niķīgs bērns.)

“Kā nu zini.” Straiks aizkaitināts paraustīja plecus un nokoda lielu kumosu no pirmā burgera.

Pāris minūšu abi ēda nīgrā klusumā, līdz Robinas iedzimtais godīgums guva virsroku.

“Nu labi, es to drusku gaidīju gan,” viņa ierunājās.

Sātīgā ēdiena atmaidzināts un viņas atzīšanās aizkustināts, Straiks sacīja:

“Es izdabūju no viņa daudz ko noderīgu, Robin. Nedrīkst sākt kašķēties ar pratināmo, kad viņš stāsta aizvilkdamies.”

“Atvaino, es jau esmu tikai amatiere.” Viņa sapūtās atkal.

“Žēlīgā debess,” viņš teica. “Kas teica, ka tu esi…”

“Ko tu vispār gaidīji, kad pieņēmi mani darbā?" Robina pēkšņi noprasīja un nometa iztīto burgeru atpakaļ uz paplātes.

Nedēļām ilgi krājies aizvainojums piepeši pārrāva aizsprostu. Robinai bija vienalga, ko viņa tagad izdzirdēs; viņa gribēja zināt patiesību. Vai viņa bija tikai sekretāre mašīnrakstītāja vai kaut kas vairāk? Vai bija palikusi pie Straika un palīdzējusi viņam izkulties no nabadzības tikai tādēļ, lai tagad tiktu nostumta malā kā tāda istabmeita?

"Gaidīju?” Straiks atkārtoja, cieši skatīdamies viņā. “Kā tu to domā gaidīju…?”

“Es biju domājusi, ka tu gribi, lai es kļūstu… ka tu mani… kaut cik apmācīsi.” Robinai tvīka vaigi, acis drudžaini mirdzēja. “Pāris reižu tu to pieminēji, bet pēdējā laikā tikai daudzini, ka vajag pieņemt darbā vēl kādu. Es samierinājos ar mazāku algu,” viņa drebošā balsī turpināja. “Noraidīju labāk apmaksātas darbavietas. Jo biju domājusi, ka tu gribi, lai es kļūstu…”

Ilgi valdītās dusmas noveda Robinu tuvu asarām, taču viņa bija apņēmusies nepadoties. Viņas izfantazētā jaunā darbiniece nemūžam neraudātu; tā būtu lietišķa bijusī policiste, sīksta un aukstasinīga jebkurā krīzes situācijā…

"Es biju domājusi, ka tu gribi, lai es kļūstu… nebiju domājusi, ka man būs tikai jāatbild uz telefona zvaniem.”

“Tu jau ne tikai atbildi uz telefona zvaniem,” Straiks iebilda, notiesājis pirmo burgeru, un, saraucis biezās uzacis, vēroja, kā Robina cīnās ar savām dusmām. “Šonedēļ tu kopā ar mani

esi apskatījusi aizdomās turamo mājas. Un nupat uz šosejas tu izglābi mums abiem dzīvību.”

Taču Robina neatkāpās.

"Ko tu no manis gaidīji, piedāvādams pastāvīgu darbu?” “Man nebija nekāda konkrēta plāna,” Straiks lēni un nepatie-sīgi atbildēja. “Nemaz nezināju, ka tava attieksme pret šo darbu ir tik nopietna ka tu gribi mācīties…”

“Kā lai tā varētu būt nenopietna?” Robina skaļi noprasīja. Četru cilvēku ģimene mazās ēstuves stūri jau skatījās šurp. Robina nepievērsa tiem uzmanību. Pēkšņi viņa burtiski vārījās dusmās. Garais brauciens, sals, Straiks, kurš aprija visu ceļamaizi, viņa pārsteigums par to, ka Robina labi vada mašīnu, viņas aizraidlšana uz virtuvi pie Čārda kalpiem un tagad vēl šis…

“Tu maksā man pusi pusi no tā, ko es saņemtu personāla nodaļā! Kā tu domā, kādēļ es paliku? Es tev palīdzēju. Palīdzēju atrisināt Lulas Lendrijas…”

“Labi,” Straiks noteica, pacēlis lielo, spalvaino roku. “Labi, tad klausies. Bet nevaino mani, ja tev tas nepatiks.”

Robina urbās viņā ar skatienu, piesarkusi, stalti izslējusies uz plastmasas krēsla, nepieskārusies ēdienam.

“Es tiešām pieņēmu tevi darbā, cerēdams apmācīt. Man nebija naudas, ar ko samaksāt tev par kursiem, bet es nospriedu, ka tu varētu mācīties darba gaitā, līdz es varēšu atļauties maksāt.”

Robina nepiekāpīgi klusēja, gaidīdama, kas būs tālāk.

“Tev ir lielas dotības šim darbam,” Straiks turpināja, “bet tu drīz apprecēsies ar cilvēku, kam ļoti nepatīk tava nodarbošanās.” Robina pavēra muti un aizvēra to atkal. Juzdamās tā, it kā pēkšņi būtu aizsitusies elpa, viņa palika bez valodas.

“Katru dienu tu atstāj biroju precīzi uz minūti…”

“Nav tiesa!” Robina nikni iesaucās. “Varbūt tu neesi pamanījis, bet es atteicos no brīvas dienas, lai varētu būt šeit un vest tevi visu garo ceļu līdz Devonai…”

“Tāpēc, ka viņš ir prom,” Straiks sacīja. "Tāpēc, ka viņš neuzzinās.”

Elpa aizžņaudzās vēl stiprāk. Kā Straiks bija nojautis, ka viņa melojusi Metjū ja ne tieši, tad vismaz noklusējot patiesību?

“Pat ja tā… vai nu tas atbilst patiesībai, vai ne,” viņa drebošā balsī iebilda, “tā ir mana darīšana, ko es… ne jau Metjū noteiks, kādā profesijā man strādāt.”

"Es pavadīju ar Šarloti sešpadsmit gadus te kopā, te atsevišķi,” Straiks teica, paņemdams otro burgeru. “Lielākoties atsevišķi. Viņa ienīda manu darbu. Tieši tas mūs pastāvīgi izšķīra -vai vismaz bija viens no šķiršanās iemesliem,” viņš pārlaboja taisnības labad. “Viņa nespēja saprast, kas ir aicinājums. Daži to nespēj; darbs tādiem labākajā gadījumā dod statusu un ienākumus, bet pašam par sevi tam nav vērtības.”

Viņš tina vaļā burgeru, kamēr Robina nikni skatījās uz viņu.

“Man vajag partneri, kurš spēj strādāt garas stundas,” Straiks sacīja. "Un neiebilst strādāt nedēļas nogalēs. Es nepārmetu Metjū, ka viņš raizējas par tevi…”

“Viņš neraizējas.”

Šie vārdi izspruka pār lūpām, iekams Robina paguva tos apdomāt. Alkdama atspēkot visu, ko teiktu Straiks, viņa bija izpaudusi nepatīkamu patiesību. Fakts bija tāds, ka Metjū piemita gaužām trūcīga iztēle. Viņš nebija redzējis asinīm noplūdušo Straiku, kad Lulas Lendrijas slepkava bija sadūris viņu ar nazi. Pat Robinas aprakstu par sasieto un izķidāto Ouena Kvaina līķi bija aizmiglojusi slimīgā greizsirdība, ar kādu Metjū uzklausīja jebko, kas saistījās ar Straiku. Viņa nepatikai pret Robinas darbu nebija nekāda sakara ar gādību, un Robina līdz šim nebija atzinusi to pati sev.

“Tas, ar ko es nodarbojos, var būt bīstami,” Straiks sacīja ar pilnu muti, it kā nebūtu dzirdējis viņas vārdus.

“Es esmu bijusi noderīga,” Robina teica tikpat neskaidri, kaut gan viņai mutē nebija nekā.

“Zinu. Ja nebūtu tevis, es neatrastos tur, kur atrodos tagad,” Straiks sacīja. "Neviens nekad nav bijis tik pateicīgs pagaidu darba aģentūrai par tās kļūdu. Tu esi vienkārši fantastiska, es nebūtu spējis… nu, sasodīts, tikai neraudi, tā ģimene jau blenž tāpat.”

“Man nospļauties,” Robina, noliekusi galvu, nomurmināja papīra salvetē, un Straiks iesmējās.

“Ja tas ir tas, ko tu gribi,” viņš teica rudi zeltainajam galvvidum, “tad varēsi iet novērošanas kursos, tiklīdz man būs nauda. Bet, ja jau tu būsi mana pāriniece, reizēm es došu tev arī tādus uzdevumus, kas varētu nepatikt Metjū. Tas ir viss, kas man sakāms. Domā un izlem pati.”

“Jau esmu izlēmusi,” Robina paziņoja, visiem spēkiem valdīdama raudienu. “Tieši to es gribu. Tieši tāpēc es paliku.”

“Velns parāvis, tad beidz pūsties un ēd savu burgeru!”

Robinai bija grūti norīt kumosu, rīklē strēga kamols. Viņa jutās satricināta un tomēr pacilāta. Jo nebija kļūdījusies: Straiks bija saskatījis viņā to, kas piemita pašam. Viņi abi bija no tiem, kuri strādā ne tikai naudas dēļ…

“Nu tad pastāsti man par Dānieļu Čārdu,” viņa sacīja.

Un Straiks stāstīja, kamēr ziņkārīgā ģimene savāca savas mantas un gāja prom, joprojām paslepšus lūrot uz šo pārīti, par kuru netika gudra (vai tas bija mīlnieku ķīviņš? Ģimenes strīds? Un kā to bija izdevies tik ātri izbeigt?).

“Paranoiķis, mazliet ekscentrisks, ļoti egoistisks,” Straiks rezumēja pēc piecām minūtēm, “bet viņa teiktajā var būt kaut kas noderīgs. Džerijs Voldegreivs tiešām būtu varējis sadarboties ar Kvainu. Tomēr viņš varēja aiziet no apgāda arī tāpēc, ka vairs nespēja paciest Čārdu, pie kura, manuprāt, nav viegli strādāt. Vai gribi kafiju?”

Robina ieskatījās pulkstenī. Ārā joprojām sniga; viņa baidījās iekļūt kādā sastrēgumā un nokavēt Jorkšīras vilcienu, taču pēc abu sarunas bija apņēmusies pierādīt savu uzticību darbam, tāpēc piekrita iedzert kafiju. Turklāt viņai vēl bija šis tas sakāms

Straikam, kamēr abi sēdēja aci pret aci. Sēžot pie stūres, gandarījums būtu daudz mazāks, jo viņa neredzētu Straika reakciju.

“Ari es kaut ko uzzināju par Čārdu,” Robina teica, atnesusi divas tases kafijas un ābolkūku Straikam.

“Kalpotāju tenkas?”

“Nē,” Robina atbildēja. “Viņi nepateica tikpat kā ne vārda, kamēr atrados virtuvē. Izskatījās, ka abi ir sliktā omā.”

“Čārds sacīja, ka viņiem nepatīkot Devonā. Viņi dodot priekšroku Londonai. Vai abi ir brālis un māsa?”

“Man liekas, māte un dēls. Tas puisis lietoja uzrunu “mamu”. Nūjā, un es atprasījos uz tualeti, bet kalpotāju tualete ir blakus mākslinieka darbnīcai. Daniels Čārds labi pārzina anatomiju,” Robina noteica. "Pie visām sienām ir Leonardo da Vinči anatomisko zīmējumu reprodukcijas, vienā stūrī stāv anatomisks modelis. Baismīgs, no vaska. Un uz molberta bija ļoti detalizēts zīmējums: sulainis Mannijs, kurš kails guļ uz grīdas.”

Straiks nolika tasi.

“Ļoti interesanta informācija,” viņš gausi sacīja.

“Tā jau man šķita, ka tev patiks.” Robina rātni pasmaidīja. “Tas interesantā gaismā parāda Mannija apgalvojumu, ka viņš neesot nogrūdis savu saimnieku pa kāpnēm.”

“Viņiem gaužām nepatika tava klātbūtne,” Robina turpināja, “bet tā, iespējams, bija mana vaina. Es pateicu, ka tu esi privātdetektīvs, bet Nenita nesaprata, jo angļu valodu zina daudz sliktāk nekā Mannijs, un tad es paskaidroju, ka tu esi tāds kā policists.”

“Un viņi nosprieda, ka Čārds ir mani ataicinājis, lai sūdzētos par Mannija varmācību.”

“Vai Čārds to pieminēja?”

"Ne ar vienu vārdu,” Straiks atteica. “Daudz vairāk viņam rūp tas, ko viņš dēvē par Voldegreiva nodevību.”

Apmeklējuši tualeti, abi atgriezās aukstumā un, miegdami acis sniegputenī, šķērsoja autostāvvietu. Lendkrūzeru jau klāja plāna sarmas kārtiņa.

“Tu paspēsi uz Kingskrosas staciju, vai ne?” Straiks ieskatījās pulksteni.

"Ja vien uz šosejas nekas neatgadīsies,” Robina atbildēja un māņticīgi paklauvēja pa koka apšuvumu auto durvju iekšpusē.

Tiklīdz viņi izbrauca uz M4 šosejas, kur pie katras ceļazīmes bija izlikti brīdinājumi par sliktajiem laikapstākļiem un ātrums ierobežots līdz sešdesmit jūdzēm stundā, iezvanījās Straika mobilais.

“Ilsa? Kas pie jums notiek?”

“Sveiks, Korm. Nu varētu būt ļaunāk. Leonora nav arestēta, bet nopratināta ir pamatīgi.”

Straiks ieslēdza skaļo režīmu, lai dzirdētu arī Robina, un abi uzmanīgi klausījās ar līdzīgu koncertēšanās izteiksmi sejā, kamēr mašīna brauca caur puteni, kas trieca vējstiklā sniegu.

“Viņu patiešām uzskata par vainīgu,” llsa teica.

“Uz kāda pamata?”

“Viņai bija izdevība,” llsa paskaidroja. “Piedevām viņas izturēšanās nāk pašai par sliktu. Nīgri atbildēja uz jautājumiem un nemitīgi piesauca tevi, nokaitinādama izmeklētājus. Apgalvoja, ka tu nu gan noskaidrošot, kurš ir īstais slepkava.”

“Velns parāvis!” Straiks sašuta. “Un kas bija tajā pielieka-maja?

“Ak jā tas. Grabažu kaudzē paslēpts apsvilis, asiņains paklājs.”

“Tad ta liela muiža!” Straiks noteica. “Tas varēja tur mētāties gadiem ilgi.”

“Eksperti to noskaidros, tomēr piekrītu tas nav pietiekams pierādījums, kamēr nav atrastas iekšas.”

“Tu zini par iekšām?”

“Par iekšām nu jau zina visi, Korm. Par to stāstīja ziņās.”

Straiks un Robina pārmija īsu skatienu.

“Kad?”

“Pusdienlaikā. Man liekas, izmeklētāji bija noskaidrojuši, ka par to tiks ziņots, un steigšus atveda Leonoru, lai iztincinātu

no viņas pēc iespējas vairāk, iekams viss kļūst zināms plašai publikai.”

“informāciju ir nopludinājis kāds no policijas,” Straiks pikti noteica.

“Tā ir nopietna apsūdzība.”

“Man ir paziņa žurnālists, kurš maksā savam paziņam policistam, lai dabūtu informāciju.”

“Tev nu gan ir interesanti paziņas.”

“Tāds darbs. Paldies, ka piezvanīji, llsa.”

“Nav par ko. Mēģini pasargāt viņu no cietuma, Korm. Man viņa tīri labi patīk.”

“Kas tā bija?” Robina jautāja, kad llsa beidza sarunu.

“Mana kādreizējā skolasbiedrene no Kornvolas, advokāte. Viņa apprecējās ar vienu no maniem Londonas draugiem,” Straiks paskaidroja. “Savedu viņu kopā ar Leonoru, jo… velns!”

Aiz pagrieziena viņiem tieši priekšā parādījās milzīgs sastrēgums. Robina nobremzēja un apstājās aiz kāda Peugeot.

“Velns" Straiks atkārtoja, paskatījies uz Robinas saspringto profilu.

“Vēl viena avārija,” Robina teica. “Es redzu policijas signāl-ugunis.”

Iztēlē viņa redzēja, kādu seju rādīs Metjū, ja viņa būs spiesta piezvanīt un pateikt, ka neieradīsies, jo ir nokavējusi nakts vilcienu. Metjū mātes bēres… kā drīkst nokavēt bēres? Patiesībā Robinai jau vajadzētu būt tur, Meta tēva mājā, palīdzēt visu organizēt, dalīties ģimenes bēdās. Ceļasomai jau būtu jāstāv mājās, viņas vecajā guļamistabā, sēru drēbēm būtu jābūt izgludinātām un pakarinātām uz pleciņiem viņas vecajā skapī, visam būtu jābūt gatavam, lai nākamajā rītā mērotu īso ceļu līdz baznīcai. Bet Robina savas topošās vīramātes misis Kanlifas bēru priekšvakarā bija nolēmusi sniegputenī doties garā braucienā kopā ar Straiku, un nu viņi kvernēja sastrēgumā divsimt jūdžu attālumā no baznīcas, kuras kapsētā tiks guldīta Metjū māte.

Viņš man nemūžam nepiedos. Viņš nemūžam nepiedos, ja nokavēšu bēres tāpēc, ka esmu rīkojusies šādi…

Kāpēc tādu izvēli bija vajadzējis izdarīt tieši šajā dienā? Kāpēc laiks bija tik slikts? Robinai pakrūtē savilkās baiļu mezgls, un mašīnu rinda nekustēja no vietas.

Straiks klusēja, taču ieslēdza radio. Take That dziedāja par to, ka tagad ir sācies zināms progress, kura agrāk nav bijis. Mūzika plosīja Robinai nervus, tomēr viņa cieta klusu.

Mašīnu rinda pavirzījās dažus metrus uz priekšu.

Ak Dievs, lūdzu, ļauj man laikus tikt līdz Kingskrosai, Robina domās lūdzās.

Četrdesmit piecas minūtes viņi puteni lēni vilkās uz priekšu, pēcpusdienas gaismai strauji dziestot. Iepriekš Robinai bija licies, ka līdz nakts vilciena atiešanai ir vesels okeāns laika, bet nu šis okeāns bija pārvērties par ātri izžūstošu dīķīti, kas draudēja ar bezizeju.

Priekšā parādījās avārijas vieta: policija, mirgojošas gaismas, sadauzīts Polo.

“Tu pagūsi,” Straiks ierunājās pirmo reizi, kopš bija ieslēdzis radio, un abi gaidīja, kad ceļu policists dos zīmi braukt tālāk. “Knapi, bet pagūsi.”

Robina neatsaucās. Viņa apzinājās, ka tā ir pašas, nevis Straika vaina: viņš taču bija piedāvājis brīvu dienu. Tieši viņa bija uzstājusi, ka brauks kopā ar Straiku uz Devonu, bija melojusi Metjū par to, ka uz dienas vilcienu vairs nav bijis biļešu. Labāk būtu stāvējusi kājās visu ceļu no Londonas līdz Harogei-tai, nevis nokavētu misis Kanlifas bēres. Straiks bija pavadījis ar Šarloti sešpadsmit gadus te kopā, te atsevišķi, un darbs bija abus izšķīris. Robina negribēja zaudēt Metjū. Kāpēc viņa bija rīkojusies šādi; kāpēc bija piedāvājusies aizvest Straiku?

Satiksme bija blīva un gausa. Pulksten piecos viņi virzījās caur sastrēgumstundas drūzmu pie Redingas un drīz apstājās atkal. Straiks noregulēja radio skaļāk, kad sākās ziņas. Robina centās ieklausīties, kas tiks teikts par Kvaina slepkavību, taču

viņas sirds jau bija Jorkšīrā, it kā būtu pārlēkusi pāri visiem satiksmes korķiem un nepielūdzamajām sniegotajām jūdzēm, kas šķīra viņu no mājām.

“Policija šodien ir apstiprinājusi, ka rakstnieks Ouens Kvains, kura līķis pirms sešām dienām tika atrasts kādā Baronskortas namā Londonā, ir noslepkavots tādā pašā veidā kā viņa pēdējā, nepublicētā romāna varonis. Pagaidām šajā lietā neviens nav aizturēts. Kriminālpolicijas inspektors Ričards Enstiss, kurš vada izmeklēšanu, šodien sniedza interviju reportieriem.”

Straiks ievēroja, ka Enstisa balss skan stīvi un saspringti. Varēja dzirdēt, ka viņš nebūtu vēlējies paust informāciju šādā veidā.

“Mūs interesē liecības no visiem tiem, kuriem ir bijis pieejams mistera Kvaina pēdējā romāna manuskripts…”

“Inspektor, vai varat aprakstīt mums veidu, kādā noslepkavots misters Kvains?” dedzīgi jautāja vīrieša balss.

“Mēs vēl gaidām ekspertu slēdzienu,” Enstiss atteica, bet viņu pārtrauca kāda reportiere.

“Vai varat apstiprināt, ka slepkava ir aiznesis līdzi dažas mistera Kvaina ķermeņa daļas?”

“No nozieguma vietas bija pazudusi daļa mistera Kvaina iekšējo orgānu,” Enstiss atbildēja. “Mēs izmeklējam vairākas versijas, tomēr lūdzam sabiedrību sniegt jebkādu informāciju. Šis ir briesmīgs noziegums, un mēs uzskatām, ka noziedznieks ir ārkārtīgi bīstams.”

“Tikai ne to!” izmisusi teica Robina, un Straiks, pacēlis acis, ieraudzīja sarkanu stopsignālu virteni. “Kaut jel atkal nebūtu avārija…”

Straiks strauji izslēdza radio, nolaida logu un izbāza galvu sniegputenī.

"Nē!” viņš skaļi uzsauca Robinai. “Kāds ir iestrēdzis ielas malā… kupenā… pēc minūtes tiksim uz priekšu,” viņš mierināja.

Taču vajadzēja vēl četrdesmit minūtes, līdz šķērslis bija novākts. Visas trīs joslas bija pārblīvētas, un viņi atkal vilkās uz priekšu gliemeža gaitā.

“Es nepaspēšu,” Robina ar sausu muti sacīja, kad viņi beidzot sasniedza Londonu. Bija divdesmit pāri desmitiem.

“Paspēsi. Izslēdz to draņķi,” viņš teica, apklusinādams navigatoru, “un negriezies tur iekšāГ

“Bet tevi vajag aizvest…”

“Neko nevajag, to tu aizmirsti… nākamajā pa kreisi…”

“Tur nedrīkst, tur ir vienvirziens!”

“Pa kreisi!” viņš uzbļāva, raustīdams stūresratu.

“Ko tu dari, tas ir bīstami…”

“Tu gribi nokavēt tās sasodītās bēres? Piedod gāzi! Pirmajā pa labi…”

“Kur mēs esam?”

“Es zinu, ko daru,” Straiks atcirta, skatīdamies caur sniega virpuli. “Taisni… mana drauga Niķa tēvs ir taksists, viņš man šo to iemācīja… tagad pa labi… neskaties uz to aizlieguma zīmi, kurš tevi redzēs tādā vakarā? Tagad taisni un pie luksofora pa kreisi!"

“Es nevaru vienkārši pamest tevi Kingskrosā!” viņa teica, akli klausīdama pavēlēm. “Tu nevari vadīt mašīnu ko tu ar to iesāksi?”

“Velns rāvis mašīnu, gan es kaut ko izdomāšu tagad taisni un otrajā pa labi…”

Bez piecām minūtēm vienpadsmitos caur sniega virpuli kā paradīzes vīzija iznira Sentpankrasas stacijas torņi.

“Stājies malā, kāp ārā un skrien,” Straiks noteica. “Piezvani man, kad būsi vilcienā. Ja nepagūsi, es būšu tepat.”

“Paldies.1"

Un viņa aizskrēja pa sniegu, rokā vicinādama ceļasomu. Straiks noraudzījās, kā viņa nozūd tumsā, iztēlojās, kā viņai slīd kājas uz stacijas mitrās grīdas, bet viņa nepakrīt, tikai izmisīgi skatās, kur ir vajadzīgais perons… Paklausīdama Straikam, viņa bija apturējusi mašīnu ielas malā, uz dubultās līnijas. Ja viņa pagūtu uz vilcienu, Straiks paliktu īrētā mašīnā, kuru nespēj vadīt un kura, bez šaubām, tiks aizvesta ar evakuatoru.

Sentpankrasas pulksteņa zeltainie rādītāji neatturami tuvojās vienpadsmitiem. Iztēlē Straiks redzēja, kā aizveras vagonu durvis un Robina skrien pa peronu, rudi zeltainajiem matiem plīvojot…

Viena minūte pāri vienpadsmitiem. Straiks skatījās uz stacijas ieeju un gaidīja.

Viņa neparādījās. Viņš gaidīja vēl. Piecas minūtes pāri. Sešas pāri.

Iezvanījās mobilais.

“Paspēji?”

“Līdz ar nagiem… vilciens jau grasījās atiet… Kormoran, paldies tev, lielu lielais paldies…”

“Nav par ko,” viņš atteica, raudzīdamies uz tumšo, apledojušo asfaltu un augošajām kupenām. “Laimīgu ceļu! Man nu jāiet. Lai rītdien viss rit gludi.”

“Paldies.1” viņa iesaucās, un Straiks beidza sarunu.

Sniegdamies pēc kruķiem, viņš nodomāja, ka patiesībā jāpateicas būtu pašam, taču tas diemžēl neko nemainīja: tagad vajadzēja uz vienas kājas šķērsot piesnigušo Londonu un vēlāk samaksāt prāvu sodu par īrētas mašīnas atstāšanu pilsētas centrā.

31

Briesmas, visu dižo prātu junditājas. Džordžs Čepmens, “Bisi d’Ambuā atriebība”

Danielam Čārdam vis nepatiktu mazais, īrētais bēniņu dzīvoklītis Denmarkstrltā, nodomāja Straiks; nūjā, varbūt Čārds saskatītu kaut kādu primitīvu šarmu vecā tostera vai galda lampas aprisēs, toties, ja esi vienkājis, tādam miteklim ir daudz priekšrocību. Sestdienas rītā Straika celis vēl arvien bija pārāk sāpīgs, lai tam varētu piesprādzēt protēzi, toties visas dzīvoklīša virsmas bija pa rokai, atstatumus varēja pārvarēt ar īsiem lēcieniem, ledusskapi bija ēdamais, bija karstais ūdens un cigaretes. Šajā dienā Straiks juta neviltotu pieķeršanos savam dzīvoklim ar tā aizsvldušajām rūtīm un apsnigušo dzegu aiz loga.

Pēc brokastīm, nolicis tumšbrūnas tējas krūzīti uz kastes, kas kalpoja par naktsgaldiņu, viņš atlaidās gultā un aizsmēķēja, raukdams pieri nevis aiz īgnuma, bet gan tāpēc, ka centās koncentrēt domas.

Sešas dienas un nekā.

Ne vēsts no pazudušajām Kvaina iekšām, nekādu ekspertīzes rezultātu, kas uzvedinātu uz iespējamā slepkavas pēdām (jo Straiks nešaubījās: ja būtu atrasts kaut vai matiņš, kaut vai viens pirksta nospiedums, Leonora vakar nebūtu izsaukta uz bezjēdzīgu pratināšanu). Neviena liecinieka, kurš būtu redzējis satuntuļojušos cilvēku ieejam mājā īsi pirms Kvaina nāves (vai policija tiešām uzskatīja to par tuvredzīgā kaimiņa iztēles augli?). Ne slepkavības ieroča, ne novērošanas kameru ieraksta ar aizdomīgiem Talgartroudas apmeklētājiem, ne acīgu garāmgājēju liecību par svaigi izrakņātu augsni; nekur nebija atrastas trūdošas, melnā musulmaņu burkā ievīstītas iekšas vai Kvaina ceļasoma ar Bombyx Mori piezīmēm. Nekā.

Sešas dienas. Straikam bija gadījies notvert slepkavas arī sešu stundu laikā, tomēr, jāatzīst, tie bija nepārdomāti noziegumi, pastrādāti niknuma un izmisuma uzplūdā, kad nemākulīgo slepkavu nodeva asiņu plūdi, panika un meli, ko tas sastāstījis visiem saviem draugiem un paziņām.

Kvaina slepkavība bija citāda dīvaināka un daudz ļaunprātīgāka.

Celdams pie lūpām krūzīti, Straiks iztēlē atkal ieraudzīja līķi tik skaidri, it kā skatītos uz fotogrāfiju savā mobilajā. Tas bija teatrāls inscenējums, skatuve ar dekorācijām.

Par spīti tam, ka Robinas jautājumi Straikam nereti šķita skolnieciski, viņš tomēr bija spiests jautāt arī pats sev: kas ir šī nozieguma iemesls? Atriebība? Ārprāts? Centieni noslēpt… ko? Visas pēdas bija izdzēsusi sālsskābe, nāves iestāšanās laiks nebija precīzi nosakāms, neviens nebija redzējis slepkavu ne ierodamies, ne aizejam. Viss precīzi izplānots. Pārdomāts katrs sīkums. Sešas dienas un nevienas versijas… Straiks neticēja Enstisa apgalvojumam, ka versijas esot vairākas. Protams, vecais draugs vairs nedalījās informācijā, pēc tam kad bija piekodinājis, lai Straiks nebāž savu degunu, kur nevajag.

Straiks izklaidīgi notrauca pelnus no vecā džempera krūtežas un aizkūpināja jaunu cigareti no iepriekšējās nosmēķa.

Mēs uzskatām, ka noziedznieks ir ārkārtīgi bīstams, Enstiss bija teicis reportieriem, un Straika skatījumā šis paziņojums bija neizturami banāls un savādi maldinošs reizē.

Viņam atausa atmiņā lielā dēka Deiva Polvorta astoņpadsmitajā dzimšanas dienā.

Polvorts bija Straika visvecākais draugs kopš agrām bērnu dienām. Visu bērnību un pusaudža gadus Straiks bija te atstājis Kornvolu, te atgriezies atkal, un draudzība ikreiz atjaunojās arī pēc tam, kad to bija pārtraukusi Straika māte ar saviem untumiem.

Deiva tēvocis pusaudža gados bija devies uz Austrāliju un vēlāk kļuvis par miljonāru. Viņš bija ielūdzis Deivu pie sevis nosvinēt astoņpadsmito dzimšanas dienu un atļāvis ņemt līdzi kādu draugu.

Abi puiši bija pārlidojuši pāri puspasaulei, un tas bija viskrāšņākais piedzīvojums viņu jaunībā. Viņi apmetās tēvoča Kevina milzīgajā liedaga mājā no stikla un mirdzoša pulēta koka, ar bāru viesistabā; zaigojošs okeāns žilbinošas saules staros, gigantiskas sārtas garneles uz grila, īpatnējā vietējā izruna, alus, vēl vairāk alus, karameļbrūnas blondīnes, kādas nekad nebija sastopamas Kornvolā, un tad, Deiva astoņpadsmitajā dzimšanas dienā haizivs.

“Tās uzbrūk tikai tad, ja tiek izprovocētas,” sacīja tēvocis Kevins, kurš aizrāvās ar zemūdens peldēšanu. “Netuvojieties tām, zēni, skaidrs? Tikai bez pārgalvības.”

Taču Deivam Polvortam, kurš dievināja jūru, sērfoja, zvejoja un burāja, pārgalvība bija dzīvesveids.

Melnspuru haizivs, dzimusi slepkava ar saltām, nedzīvām acīm un asu zobu rindām laiski un vienaldzīgi slīdēja jūras dziļumā, kamēr zēni peldēja tai pāri, un Straiks apbrīnoja tās plūdlīniju skaistumu. Viņš zināja, ka haizivs mierīgi aizslīdētu prom zilgajā pustumsā, taču Deivs bija nolēmis tai pieskarties.

Rēta viņam palika uz mūžu: haizivs noplēsa krietnu gabalu no apakšdelma, un labais īkšķis uz visiem laikiem kļuva daļēji

nejutīgs. Taču Deiva dzīvi tas neietekmēja: tagad viņš bija inženieris celtnieks Bristolē, un reizumis abi joprojām satikās iedzert Doom Bar sava bērnības miesta krogā “Viktorija”, kur Deivu vēl arvien uzrunāja vecajā iesaukā Žibulis. Deivs joprojām bija spītīgs, pārgalvīgs dēkainis līdz kaulu smadzenēm un brīvajā laikā nodarbojās ar niršanu, tomēr Atlantijas milzu haizivīm tagad lika mieru.

Griestos virs Straika gultas stiepās smalka plaisa. Agrāk viņš nebija to ievērojis. Pētīdams plaisu, viņš atcerējās ēnu jūras dibenā, pēkšņi izplūdušo melno asiņu mākoni, Deiva izmisīgo kulstīšanos ūdenī un mēmo kliedzienu.

Viņš nodomāja, ka Ouena Kvaina slepkava ir līdzīgs tai melnspuru haizivij. Starp aizdomās turamajiem šajā slepkavības lietā nebija neprātīgu plēsoņu, kas uzbrūk visam, kas kustas; neviens no tiem agrāk nebija pieķerts vardarbībā. Atšķirībā no citām reizēm, kad tika atrasts līķis, šeit nebija senāku pārkāpumu pēdu, kas aizvestu līdz aizdomās turamā namdurvīm, un nevienam nopakaļ nevilkās pagātne kā asiņainu gaļas gabalu maiss, kas pievilina izsalkušus suņus. Šis slepkava bija retāks, īpatnējāks zvērs, kurš veikli slēpa savu īsto dabu, kamēr nebija pietiekami stipri satramdits. Ouens Kvains, tāpat kā Deivs Pol-vorts, bija pārdroši ķircinājis uzglūnošu slepkavu un samaksājis par to drausmīgu cenu.

Straiks daudzreiz bija dzirdējis pārsteidzīgo apgalvojumu, ka par slepkavu var kļūt katrs, tomēr zināja, ka tie ir meli. Protams, bija tādi, kuri spēja slepkavot viegli un ar patiku: dažus tādus viņš bija sastapis. Miljoniem cilvēku bija speciāli apmācīti izdzēst citu dzīvību, un Straiks pats bija viens no tiem. Cilvēki mēdza nogalināt noteiktos apstākļos cerēdami gūt kādu labumu, aizstāvēdamies, atklādami sevi spēju izliet svešas asinis, ja nesaskatīja citu izeju; taču bija ari tādi, kuri pat liktenīgā strupceļā nespēja izmantot situāciju, domāt par pašlabumu, tvert izdevību un pārkāpt pēdējo, vislielāko tabu.

Straiks nenovērtēja par zemu īpašības, kādas bija nepieciešamas slepkavam, lai sasietu, piekautu un uzšķērstu Ouenu Kvainu. Noziedznieks, neviena nemanīts, bija īstenojis savu nolūku, veiksmīgi atbrīvojies no pierādījumiem un pēc tam acīmredzot neizrādīja nekādu satraukumu vai vainas apziņu, kas varētu krist acis citiem. Tas viss liecināja par cilvēku, kas ja viņu kāds aizskāris var kļūt bīstams, ļoti bīstams. Kamēr šāds cilvēks uzskatīja, ka paliek nemanāms un nerada aizdomas, viņš neapdraudēja nevienu. Bet ja kāds viņu aizskāra… un varbūt aizskāra tik sāpīgi, kā bija izdevies Ouenam Kvainam…

“Velns,” Straiks norūca un steigšus iemeta pelnutraukā no-smēķi, kas bija nemanāmi sadilis un apsvilinājis viņam pirkstus.

Tad ko lai dara tālāk? Ja jau nekādas pēdas neved prom no šī nozieguma, tad jāmeklē tās pēdas, kas ved uz noziegumu, Straiks nodomāja. Ja pēc Kvaina nāves nav palikuši it nekādi pavedieni, tos vajag pameklēt viņa dzīves pēdējās dienās.

Paņēmis mobilo, Straiks paskatījās uz to, dziļi nopūtās un jautāja sev: vai gan ir kāds cits veids, kā atrast informāciju, kas nepieciešama vispirmām kārtām? Domās viņš pārskatīja savu paziņu plašo sarakstu, atmezdams iespējas citu pēc citas. Pēdīgi viņš bez sevišķas sajūsmas secināja, ka vispareizākā būs pati pirmā izvēle: viņa pusbrālis Aleksandrs.

Abiem kopīgs bija slavenais tēvs, taču abi nekad nebija dzīvojuši zem viena jumta. Als, deviņus gadus jaunāks par Straiku, bija Džonija Rokbija likumīgais dēls, un tas nozīmēja, ka pusbrāļu dzīvē nav tikpat kā nekādu saskarsmes punktu. Als bija izglītojies privātskolā Šveicē un patlaban varēja atrasties jebkur: Rokbija Losandželosas rezidencē, uz kāda repera jahtas vai pat baltā Austrālijas pludmalē, jo Rokbija trešā sieva bija no Sidnejas.

Un tomēr Als vairāk par citiem Straika pusbrāļiem un pusmāsām izrādīja vēlmi veidot attiecības ar vecāko brāli. Bija pat apmeklējis Straiku slimnīcā pēc kājas amputācijas; šī tikšanās bija neveikla, taču atskatoties pagātnē aizkustinoša.

Uz Selloukas slimnīcu Als bija atvedis Rokbija ziņu, ko būtu varējis nosūtīt arī pa pastu: Rokbijs piedāvāja finansiālu palīdzību, lai Straiks varētu atvērt detektīvaģentūru. Als bija to pavēstījis ar lepnumu kā pierādījumu tēva nesavtībai. Straiks bija pārliecināts, ka no nesavtības tur nav ne smakas. Viņam bija aizdomas, ka Rokbijs vai viņa padomdevēji bažījas par to, kas notiks, ja vienkājainais un nopelniem bagātais kara veterāns nolems iztirgot savu dzīvesstāstu medijiem. Piedāvātajai naudai vajadzēja aizbāzt viņam muti.

Straiks atraidīja tēva augstsirdību, bet pēc tam viņam atteica visas bankas, kurās viņš meklēja aizdevumu. Ar milzu pūlēm pārvarējis sevi, viņš piezvanīja Alām, sacīja, ka nepieņems naudu kā dāvanu, noraidīja priekšlikumu tikties ar tēvu un pajautāja, vai varētu šo naudu aizņemties. Tas viss acīmredzot radīja aizvainojumu. Nauda tika aizdota, bet Rokbija advokāts dedzīgāk par jebkuru alkatīgu banku vajāja Straiku, pieprasīdams ikmēneša maksājumus, lai parāds tiktu dzēsts.

Ja Straiks nebūtu pieņēmis Robinu pastāvīgā darbā ar cietu algu, parāds jau būtu nolīdzināts. Viņš bija cieši apņēmies nomaksāt to līdz Ziemassvētkiem, lai vairs nebūtu atkarīgs no Džonija Rokbija, un tieši tāpēc bija uzņēmies tik lielu darba nastu, ka bija spiests strādāt astoņas vai deviņas stundas dienā, septiņas dienas nedēļā. Taču tāpēc nebūt nebija vieglāk atkal zvanīt jaunākajam brālim un lūgt palīdzību. Straiks saprata Ala lojalitāti pret tēvu, kuru Als nepārprotami mīlēja, taču Rokbija pieminēšana ikreiz radīja abu sarunās spriedzi.

Ala numurs neatbildēja un pēdīgi pārslēdzās uz balss pastu. Straiks, atvieglots un vīlies reizē, atstāja īsu ziņu, lūgdams Alu piezvanīt.

Aizsmēķējis trešo cigareti kopš brokastīm, Straiks atkal sāka apcerīgi pētīt plaisu griestos. Pēdas, kas ved uz noziegumu… daudz kas bija atkarīgs no tā, kad slepkava ticis pie manuskripta un saskatījis tajā potenciālu slepkavības plānu…

Viņš atkal aplūkoja aizdomās turamos gluži kā spēļu kārtis, kas viņam iedalītas, un apsvēra katra iespējas.

Elizabete Tasela, kura neslēpj dusmas un ciešanas, ko viņai sagādājis BombyxMori. Ketrīna Kenta, kura dievojas, ka romānu nav lasījusi. Joprojām nezināmā Pipa2011, kurai Kvains oktobri lasījis priekšā grāmatas fragmentus. Džerijs Voldegreivs, kurš saņēmis manuskriptu piektajā novembri, bet ja var ticēt Čār-dam zinājis tā saturu jau krietni agrāk. Daniels Čārds, kurš apgalvo, ka ieraudzījis manuskriptu tikai septītajā novembri, un Maikls Fenkorts, kurš uzzinājis par šo grāmatu no Čārda. Jā, vēl ari daudzi citi bija lasījuši šo grāmatu un ķiķinājuši par piedauzīgākajām epizodēm, ko Kristians Fišers e-pastā bija izsūtījis pa visu Londonu, tomēr Straikam neizdevās pamatot pat ne aptuvenu apsūdzību pret Fišeru, Taselas asistentu Ralfu vai Ņinu Laselzu neviens no tiem nebija pieminēts romānā un būtībā ari nebija pazinis Kvainu.

Straiks nodomāja, ka vajag pieiet tuvāk, vēl tuvāk tiem, kurus izņirgājis un nomelnojis Ouens Kvains. Juzdams gandrīz tikpat lielu nepatiku kā pirms zvana Alām, viņš izskatīja savu kontaktu sarakstu un piezvanīja Ņinai Laselzai.

Saruna bija īsa. Nina ļoti priecājoties. Jā, protams, lai viņš atbraucot šovakar. Viņa pagatavošot maltīti.

Straiks nespēja izdomāt citu veidu, kā izdibināt jaunas detaļas par Džerija Voldegreiva privāto dzīvi vai par Maikla Fen-korta kā literāra slepkavas reputāciju, taču viņam nepagalam negribējās veikt sāpīgo protēzes piesprādzēšanas procedūru, nemaz nerunājot par pūlēm, kādas vajadzēs, lai nākamajā rītā atraisītos no Ninas Laselzas cerību pilnajām skavām. Tomēr pirms promiešanas vēl atlika laiks noskatīties Arsenal spēli pret Aston Villa-, piedevām bija pretsāpju tabletes, cigaretes, bekons un maize.

Iekārtojies pēc iespējas ērtāk un prātodams par futbolu un slepkavību reizē, Straiks neiedomājās paskatīties lejup uz piesnigušo ielu, kur pircēji, nebaidīdamies no aukstā laika, klīda pa

skaņu ierakstu veikaliem, mūzikas instrumentu darbnīcām un kafejnīcām. Ja viņš būtu paskatījies, tad ieraudzītu, ka pretējā ielas pusē starp sesto un astoto namu slaiks stāvs melnā mēteli un kapucē vērīgi raugās augšup uz viņa dzīvokli. Taču, lai cik laba Straikam bija redze, diez vai viņš būtu pamanījis, ka vērotāja garie, slaidie pirksti rotaļājas ar kancelejas nazi.

32

Nāc, mans labais eņģei,

Un ar savām svētām dziesmām atvairi to ļauno garu,

Kas mani velk aiz rokas…

Tomass Dekers, “Cēlais spāņu karavīrs”

Ģimenes vecajam lendroveram, kam pie stūres sēdēja Robi-nas māte, arī ar visām sniega ķēdēm uz riepām bija gaužām grūti aizkulties no Jorkas stacijas līdz Mesemai. Logu tīrītāji izslaucīja vējstiklā puslokus, kas tūdaļ aizsniga atkal, tomēr Robina saredzēja savas bērnības ceļus un ielas, ko līdz nepazīšanai bija pārvērtusi šī nepieredzēti sniegotā ziema. Sniga bez mitas, un brauciens, kam parasti vajadzēja vienu stundu, šoreiz prasīja gandrīz trīs. Lāgiem Robina jau nosprieda, ka nepagūs uz bērēm. Taču viņa vismaz varēja piezvanīt Metjū un paskaidrot, ka ir jau tuvu. Metjū teica, ka vairāki citi vēl esot jūdzēm tālu un ka tante no Kembridžas droši vien nemaz nepaspēšot atbraukt.

Tikusi mājās, Robina izvairījās no vecā šokolādes brūnā labradora slapjajām bučām, uzsteidzās augšstāvā uz savu istabu un žigli uzģērba melno kleitu un mēteli, pat nedomādama par gludināšanu. Steigā uzrāvusi valdziņu pirmajam zeķbikšu pārim un nomainījusi tās pret jaunām, viņa skrēja lejup uz halli, kur jau gaidīja vecāki un brāļi.

Visi, atvēruši melnus lietussargus, izgāja puteni, devās augšup lēzenā pakalnā pa to pašu ceļu, ko Robina ik dienu bija mērojusi pamatskolas gados, un, pagriezuši muguru vietējā alus brūža gigantiskajam dūmenim, šķērsoja plašo laukumu viņas dzimtā miestiņa senajā sirdi. Sestdienas tirgus šodien bija atcelts. Daži drosminieki jau bija ieminuši sniegā dziļas pēdas, kas saplūda kopā pie baznīcas, kur Robina ieraudzīja melni tērptu sērotāju pulciņu. Gaiši dzelteno Džordža stila māju jumtus klāja mirdzošas sērsnas cepures, un sniegs joprojām nemitējās. Lielie, kantainie kapakmeņi pie dievnama pamazām grima tajā kā baltā jūrā. Robina drebinājās, kopā ar ģimeni tuvodamās Sv. Jaunavas Marijas baznīcas durvīm gar laikazoba sagrauztu devītā gadsimta ķeltu krustu, kas izskatījās savdabīgi pagānisks, un beidzot ieraudzīja Metjū, kurš kopā ar tēvu un māsu stāvēja lieveni, bāls un nepasakāmi skaists savā melnajā uzvalkā. Robina mēģināja notvert viņa skatienu pār ļaužu galvām, bet pēkšņi kāda jauna sieviete piegāja pie Metjū un apskāva viņu. Robina atpazina Sāru Šedloku, Metjū draudzeni no universitātes laikiem. Iespējams, apkampiens bija drusku jutekliskāks, nekā piedienētu šiem apstākļiem, taču vainas apziņa neļāva Robinai skaisties: viņa bija paguvusi uz nakts vilcienu tikai pēdējā mirkli, turklāt nebija redzējusi Metjū gandrīz veselu nedēļu.

“Robina!” Metjū iesaucās, pamanījis viņu, un izstiepa rokas viņai pretī, aizmirsis sarokoties ar trim gaidošiem bēru viesiem. Metjū skavās Robinai acis sariesās asaras. Lūk, šī bija reālā dzīve: Metjū un dzimtās mājas…

“Ej apsēdies priekšējos solos,” viņš teica, un Robina paklausīja, atstāja ģimeni pie sliekšņa un devās apsēsties pirmajā rindā blakus Metjū svainim, kurš uz ceļgala ucināja savu mazo meitiņu un sveicināja Robinu, nīgri pamādams ar galvu.

Seno, skaisto baznīcu Robina pazina labi, jo visu mūžu bija apmeklējusi to Ziemassvētkos, Lieldienās un Ražas svētku dievkalpojumos kopā ar skolasbiedriem un ģimeni. Viņas skatiens lēnām slīdēja pār pazīstamajām sienām. Augstu virs kanceles arkas atradās sera Džošua Reinoldsa (vai vismaz Džošua Rein-oldsa skolas) glezna, un Robina koncentrējās uz to, lai sakopotu domas. Tā bija dūmakaina, mistiska aina, kurā eņģelis maza puisēna veidolā vēroja tālu vīziju zelta staros zaigojošu krustu… Robina prātoja: interesanti tomēr, kurš to gleznojis Reinoldss vai kāds no viņa darbnīcas mācekļiem? Un tūdaļ sajutās vainīga par to, ka ļaujas savai mūžīgajai ziņkārībai, nevis skumst par misis Kanlifu…

Viņa bija domājusi, ka pēc dažām nedēļām šeit salaulāsies. Kāzu kleita jau karājās viesu istabas skapi bet pa viduseju patlaban tika ienests misis Kanlifas zārks, mirdzoši melns, ar sudraba rokturiem… bet Ouens Kvains vēl gulēja morgā… viņa izķidātajam, apdegušajam, trūdošajam līķim vis nebija mirdzoša zārka…

Nedomā par to, Robina bargi norāja sevi, kad blakus apsēdās Metjū un viņa siltais stilbs pieskārās Robinas stilbam.

Pēdējās divdesmit četras stundas bija burtiski pārblīvētas ar visādiem starpgadījumiem, un Robinai grūti nācās noticēt, ka viņa beidzot tiešām ir šeit, dzimtajā pilsētiņā. Viņi ar Straiku būtu varējuši nonākt slimnīcā, jo tikai par mata tiesu bija izvairījušies no sadursmes ar apgāzušos autocisternu… šoferis bija vienās asinīs… Misis Kanlifa bez nevienas skrambiņas gulēja ar zīdu oderētajā zārkā… Nedomā par to…

Likās, it kā viņas acīm pēkšņi būtu liegta mierinošā iespēja aizmigloties. Varbūt pēc tam, kad ir redzēti sasieti un izķidāti līķi, tu ieraugi pasauli gluži citādu.

Robina ar mirklīgu novēlošanos noslīga ceļos lūgšanai, salstošie ceļgali nepatīkami juta krustdūrienā izšūtā spilventiņa raupjumu. Nabaga misis Kanlifa… bet Metjū mātei nekad nebija lāgā patikusi topošā vedekla. Esi žēlsirdīga, Robina klusībā sev

aizrādīja, tomēr tāda nu bija patiesība. Misis Kanlifai nepatika tas, ka Metjū tik ilgi paliek saistījies ar vienu un to pašu draudzeni. Robinai dzirdot, viņa bija paudusi viedokli, ka jauniem vīriešiem ir ļoti vēlams ļaut sev brīvu vaļu un iztrakoties… Un Robina zināja arī, ka misis Kanlifas acīs viņu ir apkaunojis iemesls, kura dēļ viņa pametusi universitāti.

No pāris metru attāluma uz Robinu noraudzījās sera Mar-madjūka Vaivila skulptūra pilnā augumā. Kad viņa piecēlās dziedāt korāli, šķita, ka sers Vaivils, karaļa Džeimsa laika bruņutērpā zvilnēdams uz marmora plātnes un atbalstījies uz elkoņa, lai varētu pārredzēt baznīcēnus, skatās tieši uz viņu. Mazliet zemāk līdzīgā pozā atdusējās sera Vaivila sieva. Šajās frivolajās pozās, ar spilventiņu zem elkoņa, lai marmora kauliem būtu ērti, abi izskatījās teju kā dzīvi, un virs viņiem starp velvēm bija izvietotas alegoriskas Nāves un Nīcīguma figūras. Līdz nāve mūs šķirs… un viņas domas atkal sāka klejot: viņi ar Metjū sasieti kopā uz mūžu līdz nāvei… nē, ne sasieti… nedomā par sasiešanu… Kas ar tevi notiek? Robina jutās pārgurusi. Vilciens naktī bija stājies un atsācis braukt ar rāvieniem, vagoni bija pārkurināti. Viņa bija uztrūkusies no miega ik pēc stundas, baidīdamās, ka vilciens iestrēgs sniegā.

Metjū saņēma viņas roku un viegli saspieda to.

Apbedīšana notika tik ātri, cik vien ļāva pieklājība; biezām pārslām sniga sniegs. Pavadītāji nevilcinājās pie kapa, un Robina nebija vienīgā, kura stipri drebēja no sala.

Visi devās uz Kanlifu lielo mūra māju un sadrūzmējās omulīgajā siltumā. Misters Kanlifs, kurš allaž izturējās nedaudz skaļāk, nekā pieļautu situācija, bez mitas pildīja glāzes un sveicināja viesus tā, it kā šeit notiktu ballīte.

“Esmu noilgojies pēc tevis,” Metjū sacīja. “Bez tevis bija briesmīgi.”

“Es arī ilgojos,” Robina atsaucās. “Man ļoti žēl, ka nevarēju atbraukt agrāk.”

Atkal meli.

"Tante Sjū paliks pa nakti,” Metjū teica. “Es iedomājos, ka varbūt varētu aiziet pie tevis būtu labi drusku attālināties no visa. Šī nedēļa ir bijusi tik smaga…”

“Protams, jā.” Robina par atbildi ciešāk satvēra viņa roku, priecādamās, ka nebūs jānakšņo pie Kanlifiem. Metjū māsa viņai šķita visai neciešama un misters Kanlifs pārāk uzmācīgs.

Bet vienu vakaru jau tu varētu paciesties, viņa sev bargi sacīja. Tāds glābiņš šķita nepelnīts.

Un tā nu abi atgriezās Ellakotu mājā netālu no laukuma. Metjū patika Robinas ģimene, un viņš ar prieku pārģērbās džinsos, lai palīdzētu Robinas mātei uzklāt vakariņām virtuves galdu. Misis Ellakota ražena sieviete ar tādiem pašiem rudi zeltainiem matiem kā Robinai, saspraustiem nevīžīgā mezglā, -izturējās pret Metjū silti un sirsnīgi; viņai bija daudz interešu un aizraušanos, un patlaban viņa studēja angļu literatūru Tautas universitātē.

“Kā veicas studijās, Linda?” Metjū jautāja, izcēlis no cepeškrāsns smago sautējuma trauku.

“Mēs lasām Vebstera “Amalfi hercogieni”. “Man liekas, zaudēju es prātu.””

“Tik sarežģīti, jā?” Metjū vaicāja.

“Tas ir citāts, dārgumiņ. Ak!” viņa ar sparu nometa servējamās karotes. “Gandrīz aizmirsu un nu jau noteikti esmu palaidusi garām…”

Viņa šķērsoja virtuvi un paķēra žurnālu Radio Times, kas allaž bija viņiem mājā.

“Nē, tas būs deviņos. Intervija ar Maiklu Fenkortu, gribu to redzēt.”

“Ar Maiklu Fenkortu?” Robina atskatījās uz māti. “Kāpēc tu gribi to redzēt?”

“Viņu ir stipri ietekmējuši visi tie senie atriebības traģēdiju autori,” māte atbildēja. “Ceru, viņš paskaidros, kāpēc tie viņu valdzina.”

“Vai esi redzējusi šito?” jautāja Robinas jaunākais brālis Džo-natans, pēc mātes lūguma nupat atnesis no stūra bodītes pienu. “Pašā pirmajā lapā, Rob. Tas rakstnieks, kuram izrautas iekšas…”

“Džon!” misis Ellakota asi uzsauca.

Robina zināja: māte apsauc Džonatanu nevis tāpēc, ka nojaustu par Metjū nepatiku pret Robinas darbu, bet gan tāpēc, ka, viņasprāt, tūdaļ pēc bērēm nepieklājas runāt par sveša cilvēka pēkšņo nāvi.

“Ko?” Džonatans, nebēdādams par piedienību, pabāza Robi-nai zem deguna Daily Mail.

Tagad, kad prese zināja, kas noticis ar Kvainu, viņa vārds beidzot bija nonācis avīžu pirmajās lapās.

ŠAUSMU ROMĀNU AUTORS APRAKSTĪJIS PATS SAVU SLEPKAVĪBU.

Šausmu romānu autors, Robina nodomāja, diez vai viņu var tā dēvēt… bet virsrakstam tas der labi.

"Kā tev liekas, vai tavs šefs atrisinās šo lietu?” Džonatans jautāja, šķirstīdams avīzi. “Atkal uzvinnēs Skotlendjardu?”

Robina pār Džonatana plecu sāka lasīt avlžrakstu, taču sastapa Metjū skatienu un atkāpās.

Kad viņi ēda gaļas sautējumu ar ceptiem kartupeļiem, kaut kas iedūcās Robinas somā, nomestā flīzētās virtuves stūri uz izsēdēta krēsla. Mobilais. Viņa nelikās to dzirdam. Tikai pēc vakariņām, kamēr Metjū uzcītīgi palīdzēja misis Ellakotai novākt galdu, Robina piegāja pie somiņas, lai pārbaudītu pienākušās īsziņas. Sev par lielu pārsteigumu, viņa ieraudzīja, ka zvanījis Straiks. Slepus pašķielējusi uz Metjū, kurš čakli krāmēja šķīvjus trauku mazgājamā mašīnā, kamēr pārējie pļāpāja, viņa piezvanīja uz balss pastu.

Jums ir viena jauna ziņa, saņemta šodien pulksten deviņpadsmitos divdesmit.

Telefona sakaru sprakšķi un vairāk nekā.

Tad būkšķis. Kaut kur attālu Straika kliedziens:

“Vācies nost, maita!…”

Sāpju brēciens.

Klusums. Telefona sakaru sprakšķi. Nenoteikta kraukšķēšana, tāda skaņa, it kā pa zemi kaut ko vilktu. Skaļa elšana, skrāpēšanās un sakari pārtrūka.

Robina sastinga šausmās, piespiedusi mobilo pie auss.

“Kas noticis?” jautāja tēvs, skatīdamies uz viņu pār brillēm, rokā turēdams nažus un dakšiņas, ko nesa uz bufeti.

"Man liekas… man liekas, manam šefam no… notikusi nelaime…”

Drebošiem pirkstiem viņa sastādīja Straika numuru. Zvans tūdaļ tika pāradresēts uz balss pastu. Virtuves vidū stāvēja Metjū un vēroja Robinu ar neslēptu nepatiku.

33

Smags liktenis, ja sieviete ir tā, kas aplido.

Tomass Dekers un Tomass Midltons, “Godīgā palaistuve”

Straiks nedzirdēja Robinas zvanu, jo nemanīja, ka mobilais, pirms piecpadsmit minūtēm atsizdamies pret zemi, ir pārslēdzies uz bezskaņas režīmu. Un neapzinājās ari, ka, mobilajam slīdot laukā no pirkstiem, ar īkšķi ir nospiedis Robinas numura ātrās sastādīšanas taustiņu.

Tas notika, tiklīdz viņš bija izgājis no mājas. Ārdurvis aiz muguras aizcirtās, un Straikam ar mobilo rokā (gaidot atzvanu no taksometru dienesta, uz kurieni viņš bija negribīgi piezvanījis) atlika divas sekundes, līdz no tumsas viņam virsū metās garš, melnā mēteli tērpies stāvs. Bāla seja starp kapuci un šalli; neveikla, dreboša, bet apņēmīgi izstiepta roka ar nazi, kas pavērsts pret viņu.

Sasprindzinājis muskuļus, lai aizstāvētos, Straiks gandrīz paslīdēja atkal, taču strauji atspiedās ar roku pret durvīm un atguva līdzsvaru, tikai mobilais nokrita zemē. Aiz satricinājuma un niknuma uz šo svešo sievieti, kuras vainas dēļ vienreiz jau

bija sadauzījis vārīgo celi, viņš iekliedzās viņa kādu sekundes daļu sastomījās, taču tad uzbruka vēlreiz.

Straiks atvēzējās ar spieķi, lai iesistu pa roku, kurā jau bija pamanījis kancelejas nazi, bet celis pēkšņi samežģījās atkal. Viņš ierēcās sāpēs, svešā atlēca nost, it kā nevilšus būtu viņu sadūrusi, un tad jau otrreiz panikā metās bēgt un aizjoņoja sniegputeni, kamēr saniknotais un bezspēcīgais Straiks palika uz vietas, jo nespēja dzīties pakaļ. Viņam neatlika nekas cits kā gramstīties pa sniegu, meklējot mobilo.

Kaut velns parautu to kāju!

Kad piezvanīja Robina, Straiks, svīzdams aiz sāpēm, sēdēja taksometrā, kas gausi vilkās uz priekšu. Necik nemierināja arī izglābšanās no mazā trīsstūrveida asmens, kas bija pazibējis uzbrucējas rokā. Pirms brauciena pie Ninas Straiks bija jutis pienākumu piesprādzēt protēzi, bet tagad celis atkal neciešami sāpēja, un viņš vārījās dusmās par to, ka nav spējis dzīties pakaļ jukušajai vajātājai. Straiks nekad nebija sitis sievietēm, nekad apzināti nebija tās sāpinājis, taču skats uz tumsā atvēzēto nazi bija pārvilcis svītru tādiem principiem. Mulsinādams šoferi, kurš atpakaļskata spoguli vēroja būdlgo, saniknoto pasažieri, Straiks grozījās sēdekli, cerēdams sestdienas vakara drūzmā ieraudzīt pa ietvi soļojam svešinieci ar sakumpušiem pleciem, melnā mēteli, ar kabatā paslēptu nazi.

Taksometrs brauca pa Oksfordstrītu, rotātu ar Ziemassvētku gaismekļiem lieliem, trausliem, sudrabainiem dāvanu saiņiem, pārsietiem ar zeltītiem lenšu pušķiem un Straiks centās apvaldīt dusmas, kaut gan nejuta ne mazāko prieku par gaidāmajām vakariņām. Viņam atkal un atkal zvanīja Robina, taču viņš nejuta vibrējam mobilo, nobāztu dziļi kabatā mētelim, kas bija nolikts blakus uz sēdekļa.

“Sveiks!” ar saspringtu smaidu teica Nina, atvērdama sava dzīvokļa durvis pusstundu pēc norunātā laika.

“Atvaino, ka nokavēju,” Straiks sacīja, pārklibodams pār slieksni. “Izejot no mājas, gadījās ķibele. Ar kāju.”

Vēl nenovilcis mēteli, viņš apjēdza, ka neko nav Ņinai atvedis. Būtu vajadzējis paņemt līdzi vismaz vīnu vai konfekšu kārbu, un viņš juta, ka to ievēro arī Nina, raudzīdamās uz viņu ar savām lielajām acīm; viņai bija labas manieres, un Straiks pēkšņi jutās kā tāds knauzeris.

“Un es aizmirsu mājās vīnu, ko biju tev nopircis,” viņš meloja. “Stulbi. Triec mani ratā.”

Viņa iesmējās kaut arī negribīgi -, bet Straiks beidzot sajuta vibrējam mobilo un automātiski izvilka to no kabatas.

Robina. Kādēļ viņa zvana sestdienā?

“Atvaino,” viņš vēlreiz teica Ņinai, “man jāatbild tas ir steidzami… mana asistente…”

Ninas smaids apdzisa. Viņa pagriezās un izgāja no priekšnama, atstādama viņu stāvam ar mēteli mugurā.

“Robin?”

“Vai ar tevi viss kārtībā? Kas noticis?”

"Kā tu…?”

“Man balss pastā ierakstītas tādas skaņas, it kā tev kāds būtu uzbrucis!”

“Ak Dievs, vai es tev piezvanīju? Droši vien netīšām, kad mobilais izkrita no rokas. Jā, tā būs bijis…”

Pēc piecām minūtēm, izstāstījis Robinai par notikušo, Straiks pakarināja mēteli un, sekodams ēdiena smaržai, iegāja viesistabā, kur Nina bija uzklājusi galdu diviem. Istabu apgaismoja lampas; viņa bija to uzposusi, visur salikusi svaigus ziedus. Gaisā virmoja stiprs piesvilušu ķiploku smārds.

“Atvaino,” viņš sacīja trešo reizi, kad Nina atgriezās no virtuves ar servējamo šķīvi rokās. “Reizēm es ilgojos pēc tāda darba, kas sāktos deviņos un beigtos piecos.”

“Ielej sev vīnu,” viņa vēsi atteica.

Situācija bija ļoti pazīstama. Cik gan bieži Straiks bija sēdējis pie galda pretim sievietei, kura ir noskaitusies par viņa novēlošanos, dalīto uzmanību, nevērību? Taču šeit vismaz neplosījās lielas kaislības. Ja viņš būtu nokavējies uz vakariņām ar Šarloti un, tikko ieradies, sāktu runāt pa telefonu ar citu sievieti, tad varētu gaidīt, ka viņam sejā iešļāks glāzi vīna un pa gaisu lidos šķīvji. ŠI doma lika sajust zināmu siltumu pret Ņinu.

“Detektīvi ir draņķīgi kavalieri,” viņš apsēdies sacīja.

“Es nu neteiktu, ka “draņķīgi’”’ Nina sāka atmaigt. “Tavs darbs acīmredzot nevar gaidīt.”

Lielās, apaļās acis vēroja Straiku.

“Nakti redzēju nelabu sapni par tevi,” Nina teica.

“Daudzsološs sākums vakaram, vai ne?” Straiks sacīja, un viņa iesmējās.

“Nu vispār ne gluži par tevi. Mēs abi meklējām Ouena Kvaina zarnu traktu.”

Viņa iedzēra krietnu malku vīna, nenovērsdama acu no Straika.

“Un vai atradām?” Straiks jautāja, cenzdamies saglabāt bezrūpīgo toni.

“Jā.”

“Kur? Tagad jau esmu gatavs sekot jebkuram pavedienam.”

“Džerija Voldegreiva rakstāmgalda apakšējā atvilktnē,” Nina atbildēja, un Straikam šķita, ka viņa apvalda šermuļus. “Tas tiešām bija drausmīgi. Es atvēru atvilktni un iekšā bija asinis un zarnas… un tu iesiti Džerijam. Tas bija tik reāli, ka es pamodos.”

Viņa atkal iedzēra vīnu, nepieskārusies ēdienam. Straiks, jau notiesājis vairākus krietnus kumosus (par daudz ķiploku bet dikti gribējās ēst), juta, ka izrādījis par maz līdzcietības. Steigšus izēdis muti, viņš noteica:

“Izklausās baigi.”

“Tas ir vakardienas ziņu dēļ,” viņa sacīja, vērodama Straiku. "Neviens taču neaptvēra, neviens nenojauta, ka viņš… ka viņš nogalināts tā. Kā romānā Bombyx Mori. Tu man nepastāstīji,” viņa piebilda, un caur ķiploku izgarojumiem Straiku sasniedza tikko jaušams pārmetums.

“Es nedrīkstēju,” Straiks aizbildinājās. “Tāda veida informāciju drīkst sniegt vienīgi policija.”

“Šodien tas ir Daily Express pirmajā lapā. Ouenam būtu paticis. Ka viņa vārds ir avīžu virsrakstos. Tomēr nožēloju, ka to izlasīju,” Nina sacīja, pašķielēdama uz Straiku.

Viņš jau agrāk bija sastapies ar tamlīdzīgu noskaņojumu. Gadījās, ka cilvēki riebumā novērsās, tiklīdz bija apjēguši, ko viņš ir redzējis un darījis, kam ir pieskāries. Itin kā viņam visur sekotu nāves smaka. Vienmēr bija tādas sievietes, kuras valdzināja karavīri, policisti; ar šo vīriešu starpniecību viņas kāri tīksminājās par varmācību, ko tie bija redzējuši vai pat pastrādājuši paši. Turpretī citām sievietēm tas riebās. Straikam radās aizdomas, ka Nina agrāk ir piederējusi pie pirmās grupas, bet tagad, spiesta apjēgt reālu cietsirdību, sadismu un perversiju, ir atskārtusi, ka vispār tomēr varētu piederēt pie otrās grupas.

“Darbā vakar gāja pavisam drūmi,” viņa teica. “Pēc tam kad mēs par to uzzinājām. Visi jutās… Bet ja viņš tiešām ir nogalināts tādā veidā, ja slepkava ir kopējis romānu… Tas ierobežo aizdomās turamo loku, vai ne? Neviens vairs nesmejas par Bombyx Mori, to nu es tev varu apliecināt. Tas atgādina kādu vecu Maikla Fenkorta sižetu, ko kritiķi nopēla kā pārāk baismīgu… Un Džerijs ir iesniedzis atlūgumu.”

“Jā, esmu dzirdējis.”

“Nesaprotu, kāpēc,” Nina nervozi sacīja. “Apgādā Roper Chard viņš ir strādājis veselu mūžību. Bet tagad ir pilnīgi pārvērties. Visu laiku dusmīgs, lai gan agrāk bija tik labestīgs. Un atkal dzer. Stipri.”

Viņa joprojām nepieskārās maltītei.

“Vai viņiem ar Kvainu bija draudzīgas attiecības?” Straiks jautāja.

“Manuprāt, draudzīgākas, nekā Džerijs pats apzinājās,” Nina lēni atbildēja. “Viņi bija sadarbojušies ilgu laiku. Ouens viņu tracināja Ouens tracināja visus -, taču Džerijs ir patiesi satriekts, es to redzu.”

“Nespēju iedomāties, kā Kvains pacieta, ka viņa darbus kāds rediģē.”

“Reizēm droši vien gāja grūti,” Nina sacīja, “bet tagad Džerijs neļauj teikt par Ouenu neviena slikta vārda. Viņš ir apsēsts ar teoriju par nervu sabrukumu. Tu jau dzirdēji viņa runu banketā: viņš uzskata, ka Ouens bija psihiski slims un tāpēc viņam nedrīkst pārmest par Bombyx Mori. Un Džerijs joprojām ir pārskaities uz Elizabeti Taselu par to, ka viņa nosūtījusi manuskriptu citiem. Nesen viņa bija iegriezusies aprunāties par kādu no savām rakstniecēm…"

“Par Dorkasu Pengeliju?” Straiks jautāja, un Nina iesmējās.

“Nevar būt, ka tu lasi tādus mēslus! Par viļņojošām krūtīm un kuģu katastrofām!”

“Tas vārds aizķērās man atmiņā,” Straiks smaidot paskaidroja. “Stāsti tālāk par Voldegreivu.”

“Viņš pamanīja Lizu nākam un no visa spēka aizcirta sava kabineta durvis, kad viņa gāja garām. Tu jau redzēji, tās durvis ir no stikla brīnums, ka nesašķīda lauskās. Tas bija pilnīgi lieki un demonstratīvi, visi pārbijās. Viņa izskatās drausmīgi,” Nina piebilda. “Liza Tasela. Šaušalīgi. Ja viņa būtu labā formā, tad būtu spērusies iekšā Džerija kabinetā un izlamājusi viņu par tādu rupjību…”

“Tiešām?”

“Vai tu esi jocīgs? Lizas Taselas ātrās dusmas ir leģendāras."

Nina ieskatījās pulksteni.

“Šovakar televīzijā būs intervija ar Maiklu Fenkortu, es to ierakstīšu," viņa teica, pieliedama abiem glāzes. Viņa joprojām nebija apēdusi ne kumosa.

“Man nebūtu iebildumu to redzēt,” Straiks sacīja.

Nina veltīja viņam savādi vērtējošu skatienu, un Straiks nojauta: viņa mēģina aplēst, kas ciemiņu interesē vairāk informācija, ko no viņas var iztincināt, vai viņas slaidais, zēniskais augums.

Atkal iezvanījās Straika mobilais. Dažas sekundes viņš samēroja aizvainojumu, ko var izraisīt atbildot, un iespēju, ka izdzirdēs kaut ko lietderīgāku nekā Ninas viedoklis par Džeriju Voldegreivu.

“Atvaino,” viņš teica un izņēma no kabatas mobilo. Zvanīja viņa brālis Als.

“Korm!” starp fona trokšņiem atskanēja Ala balss. “Priecājos, ka piezvanīji, bračiņ!”

“Sveiks,” Straiks bez emocijām atsaucās. “Kā klājas?”

“Lieliski! Esmu Ņujorkā un tikai nupat saņēmu tavu ziņu. Kas tev vajadzīgs?”

Als zināja, ka Straiks zvana tikai tad, ja viņam kaut kas nepieciešams, taču atšķirībā no Ninas neņēma to ļaunā.

“Man ienāca prātā, ka šo piektdien mēs varētu kopā paēst vakariņas,” Straiks atbildēja, "bet ja jau tu esi Ņujorkā…”

“Trešdien atgriezīšos, tā ka viss kārtībā. Vai gribi, lai kaut kur pasūtu galdiņu?”

“Jā,” Straiks teica. “Bet tikai restorānā River Cafe’.’

“Labi,” Als piekrita, neko nejautādams: droši vien nosprieda, ka Straikam patīk laba itāļu virtuve. "īsziņā uzrakstīšu, cikos tiekamies, jā? Gaidīšu ar prieku!”

Straiks beidza sarunu, un viņam uz mēles jau bija pirmā atvainošanās zilbe, taču Nina bija aizgājusi uz virtuvi. Un gaisotne nepārprotami bija sarūgusi.

34

Ak Kungs! Ko gan es pateicu? Ak, mana garā mēle!

Viljams Kongrīvs, “Mīla pret mīlu”

“Mīlestība ir mirāža,” no televizora ekrāna paziņoja Maikls Fenkorts. “Mirāža, himera, māns.”

Robina sēdēja uz izbalējušā, iegumušā dīvāna starp Metjū un savu māti. Brūnais labradors gulēja uz grīdas pie kamīna, miegā slinki būkādams asti pret grīdsegu. Pēc divām tikpat kā negulētām naktīm un pēc vairākām negaidīta stresa un emociju pilnām dienām Robinai neganti nāca miegs, tomēr viņa visiem spēkiem centās koncentrēties uz Maiklu Fenkortu. Misis Ellakota turēja gatavībā bloknotu un pildspalvu, jo optimistiski cerēja, ka Fenkorts varbūt pateiks dažas trāpīgas frāzes, kas noderētu viņas esejai par Džonu Vebsteru.

“Tomēr…" intervētājs iesāka, bet Fenkorts neklausījās un turpināja runāt.

“Mēs nemīlam otru cilvēku; mēs mīlam savu priekšstatu par viņu. Tikai retais to saprot vai spēj ņemt to vērā. Cilvēks akli tic savām jaunrades spējām. Jebkāda mīlestība būtībā ir patmīļa.”

Misters Ellakots, atgāzis galvu, snauda atzveltnī, kas atradās vistuvāk kamīnam un sunim. Viņš klusi šņākāja, brilles bija noslīdējušas teju līdz degungalam. Visi trīs Robinas brāļi bija klusītēm aizlaidušies no mājas. Bija sestdienas vakars, un draugi gaidīja viņus “Bērajā zirgā” pilsētiņas laukumā. Džons no universitātes bija atbraucis uz bērēm, taču neuzskatīja, ka māsas līgavaiņa dēļ būtu jāatsakās iedzert dažas pintes Black Sheep alus, kopā ar brāļiem sēžot krogā pie grubuļaina misiņa galda un sildoties pie kamīna uguns.

Robina nojauta, ka ari Metjū labprāt būtu viņiem pievienojies, ja to neliegtu pieklājība. Bet nu viņš bija spiests skatīties literāru pārraidi, ko savās mājās vis nebūtu pacietis. Tur viņš būtu pārslēdzis kanālus, Robinai pat nepajautādams, jo uzskatītu par pašsaprotamu, ka Robinu nevar interesēt tas, ko saka šis pompozais virs ar skābo ģīmi. Nav viegli just simpātijas pret Maiklu Fenkortu, nodomāja Robina. Gan viņa lūpu, gan uzacu izliekums pauda neizdeldējamu pārākuma apziņu. Raidījuma vadītājs visai pazīstama televīzijas personība šķita mazliet nervozējam.

“Un šī tēma ir ietverta arī jūsu jaunajā…”

“Tā ir viena no tēmām, jā. Galvenais varonis apjēdz, ka savu sievu patiesībā ir izdomājis. Taču viņš nevis šausta sevi par tādu aušību, bet gan cenšas atriebties reālajai sievietei, kura, viņaprāt, ir krāpniece. Sižetu uz priekšu virza šī vīrieša atriebības kāre.”

“Ahā,” klusi noteica Robinas māte un paņēma rakstāmo.

“Daudzi no mums iespējams, pat vairums,” intervētājs turpināja, “uzskata mīlestību par šķīstījošu ideālu, par nesavtības avotu, nevis…”

“Tie ir tikai attaisnojoši meli,” Fenkorts attrauca. “Mēs esam zīdītāji, kuriem nepieciešams sekss un bars. Mēs tiecamies pēc ģimenes kā sargājoša anklāva, kurā var izdzīvot un vairoties. Tā dēvēto mīļoto mēs izraugāmies gaužām primitīva iemesla dēļ: piemēram, mans varonis dod priekšroku sievietei ar bumbierveida figūru, un tas, manuprāt, izsaka visu. Mīļotais cilvēks smejas vai smaržo tāpat kā viens no vecākiem, kurš mums bērnībā nozīmējis drošu atbalstu, bet viss pārējais ir tikai projekcija, izdomājums…”

“Draudzība…” drusku izmisīgi iesāka intervētājs.

“Ja es būtu spējis piespiest sevi gulēt ar kādu no saviem draugiem vīriešiem, mana dzīve būtu bijusi laimīgāka un produktīvāka,” Fenkorts teica. “Diemžēl esmu ieprogrammēts iekārot sievišķo formu, lai vai cik neauglīgi. Tāpēc es iestāstu sev, ka, lūk, viena sieviete ir pievilcīgāka, labāk atbilst manām vajadzībām un vēlmēm nekā cita. Es esmu sarežģīts, augsti attīstīts un ar bagātu fantāziju apveltīts radījums, kurš jūtas spiests attaisnot izvēli, kas balstās uz visprastākajiem pamatiem. Šo patiesību mēs esam aprakuši zem tūkstošgadīga pieklājīgas muldēšanas slāņa.”

Robina (miglaini atcerēdamās, ka Fenkorts tak laikam ir precējies) prātoja, ko par šo interviju domātu viņa sieva. Misis Ella-kota tikmēr bija ierakstījusi bloknotā pāris vārdu.

“Atriebību viņš nepiemin vispār,” Robina nomurmināja.

Māte parādīja viņai bloknota lapu, kur bija uzrakstījusi: Smerddis tāds! Robina iespurcās.

Metjū viņai blakus pasniedzās pēc Daily Express, ko uz krēsla bija pametis Džonatans. Pāršķīris pirmās trīs lapas, kur tekstos līdzās Ouena Kvaina vārdam vairākkārt parādījās Straika vārds, viņš sāka lasīt rakstu par to, ka vienā no lielveikalu ķēdēm ticis aizliegts atskaņot Klifa Ričarda Ziemassvētku dziesmas.

Intervētājs drosmīgi turpināja: “Jūs esat izpelnījies kritiku par sieviešu tēliem savos darbos, it īpaši…”

“Es burtiski dzirdu, kā mūsu sarunas laikā kritiķi šis tarakānu bars skrien meklēt savas pildspalvas.” Fenkorts atņirdza augšlūpu, kas droši vien nozīmēja smaidu. “Taču man absolūti neinteresē kritiķu domas par mani vai par manu daiļradi.”

Metjū pāršķīra avīzes lapu. Robina pašķielēja turp un ieraudzīja fotogrāfiju ar apgāzušos autocisternu, augšpēdus apmetušos hondu un sadauzītu mersedesu.

“Mēs gandrīz iekļuvām tajā avārijā!”

“Ko?” Metjū noprasīja.

Vārdi bija pasprukuši nevilšus. Robina apstulba.

“Tas ir noticis uz šosejas M4!” Metjū gandrīz iesmējās par tādu maldīšanos. Kā var neatšķirt šoseju no pilsētas ielas!

“Ak… nūjā, pareizi.” Robina tēloja, ka cenšas izlasīt tekstu zem bildes.

Taču Metjū jau bija saausījies un rauca pieri.

“Vai vakar tu tiešām gandrīz iekļuvi avārijā?”

Viņš runāja klusi, lai netraucētu misis Ellakotai klausīties Fenkorta interviju. Vilcināšanās tagad būtu liktenīga. Izlem! “Jā, tiešām. Tikai negribēju tevi uztraukt.”

Metjū iepleta acis. Robina juta, ka māte viņai blakus atkal kaut ko pieraksta.

“Šajā?” Metjū jautāja, rādīdams uz fotogrāfiju, un Robina pamāja ar galvu. “Kā tu gadījies uz M4?”

“Vajadzēja vest Kormoranu uz tikšanos ar liecinieku.” “Varbūt parunāsim par sievietēm,” sacija intervētājs. “Kādi ir jūsu uzskati par sievietēm…”

“Kur, ellē, bija tā tikšanās?”

“Devonā,” Robina atbildēja.

“Devonā?"

“Viņš atkal ir sabendējis kāju. Un saviem spēkiem nebūtu varējis uz turieni tikt.”

“Tu aizvedi viņu uz Devonu?”

“Jā, Met, es aizvedu viņu uz…”

“Tad tāpēc tu neatbrauci vakar? Lai tikai varētu…”

“Met, nu nē taču!”

Viņš nometa avīzi, piecēlās un straujiem soļiem izgāja no istabas.

Robinai kļuva nelabi. Viņa atskatījās uz durvīm, ko Metjū bija ne gluži aizcirtis, tomēr aizvēris ar tik lielu sparu, ka tēvs miegā sakustējās un kaut ko noņurdēja un labradors pamodās.

“Liec viņam mieru,” sacīja māte, nenovērsdamās no televizora ekrāna.

Robina izmisusi pagriezās pret viņu.

“Kormoranam bija nepieciešams tikt uz Devonu, un slimās kājas dēļ viņš nespēj vadīt mašīnu…”

“Nevajag taisnoties man’,’ misis Ellakota noteica.

“Bet tagad Mets domā, ka es meloju un būtu varējusi atbraukt jau vakar!”

“Un kā tad īsti bija?” māte jautāja, platām acīm vērodama Maiklu Fenkortu. “Gulēt, Rauntrij! Tu aizsedz man ekrānu!”

"Nu… ar pirmās klases biļeti es tiešām būtu varējusi atbraukt,” Robina atzinās, kamēr labradors nožāvājās, pastaipījās un nogūlās atpakaļ uz grīdsegas. “Bet biju jau nopirkusi biļeti uz parasto nakts vilcienu.”

“Mets mūžīgi gaužas, ka tajā personāla lietvedībā tu pelnītu daudz vairāk naudas,” māte sacīja, skatīdamās ekrānā. “Es būtu gaidījusi, ka viņš uzslavēs tevi par naudas taupīšanu. Bet tagad klusu, es gribu dzirdēt par to atriebību.”

Intervētājs pūlējās formulēt jautājumu.

“Tomēr attiecībā uz sievietēm jūs ne vienmēr… mūslaiku etiķete, tā dēvētais politkorektums… šeit īpaši nāk prātā jūsu apgalvojums, ka rakstnieces…”

“Atkal tas?” Fenkorts ar plaukstām uzplāja sev pa ceļiem (un intervētājs manāmi salēcās). "Es teicu, ka dižākajām rakstniecēm tikpat kā bez izņēmumiem nav bijis bērnu. Tas ir fakts. Un vēl es esmu teicis, ka mātes instinkta dēļ sievietes kopumā nav spējīgas uz to absolūto koncentrēšanos, kas nepieciešama, lai radītu literatūru, īstu literatūru. Un es neatsakos ne no viena sava vārda. Tas ir fakts"

Robina virpināja savu saderināšanās gredzenu, juzdama tieksmi uzmeklēt Metjū un paskaidrot, ka nav darījusi neko nosodāmu, un reizē dusmodamās, ka tādi paskaidrojumi vispār ir nepieciešami. Viņa darba pienākumi vienmēr bija pirmajā vietā; viņš ne reizi nebija atvainojies par to, ka pārnācis vēlu, ka

darba dēļ bijis spiests braukt uz Londonas otru malu un tāpēc atgriezies mājās tikai ap astoņiem vakarā…

“Es gribēju sacīt,” intervētājs steigšus piebilda, glaimīgi smaidot, “ka šī grāmata liks kritiķiem paklusēt. Manuprāt, galvenais sievietes tēls ir veidots ar dziļu izpratni, ar patiesu empātiju. Protams,” viņš žigli ieskatījās savās piezīmēs, un Robina skaidri juta, cik stipri viņš nervozē, “neizbēgami tiks vilktas paralēles… attiecībā uz jaunās sievietes pašnāvību, un jūs droši vien esat gatavs… esat sagatavojies tam, ka…”

"…aprobežoti ļaudis nospriedīs, ka esmu uzrakstījis autobiogrāfisku romānu, atainojot tajā arī savas pirmās sievas pašnāvību?”

“Tas neizbēgami tiks uzlūkots kā… neizbēgami radīs jautājumus…”

“Tādā gadījumā es teikšu, lūk, ko,” Fenkorts sacīja un ieturēja pauzi.

Abi sēdēja pie augsta loga, kas vērās uz saulainu, vēja ņirbinātu mauru. Robina pavirši jautāja sev, kad gan filmēts šis raidījums nepārprotami krietnu laiku pirms sniega -, taču prātā valdīja domas par Metjū. Vajadzētu iet viņu meklēt tomēr Robina nez kāpēc palika sēžam uz dīvāna.

“Kad nomira Lell… Ellija,” iesāka Fenkorts, “kad viņa nomira…"

Televīzijas tuvplāns izskatījās mokoši uzmācīgs. Fenkorts aizvēra plakstus, un krunciņas ap acīm padziļinājās; stūraina plauksta strauji pacēlās augšup un aizsedza seju.

Izskatījās, ka Maikls Fenkorts raud.

“Te tev nu bija mīlestība esot mirāža un himera,” misis Ellakota nopūtās un nometa pildspalvu. “Nu pilnīgi nekāda labuma. Es cerēju uz asinīm un šausmām, Maikl! Uz asinīm un šausmām’.’

Robina, vairs nespēdama izturēt bezdarbību, piecēlās un devās uz viesistabas durvīm. Apstākļi nudien nebija ikdienišķi. Nupat bija apglabāta Metjū māte. Vajadzēja atvainoties un izlīgt.

35

Mums visiem gadās kļūdas, ser; ja to atzīstat, turpmāka atvainošanās ir lieka.

Viljams Kongrīvs, "Rūdītais vecpuisis”

Svētdienas avīzes pūlējās atrast cienīgu līdzsvaru starp Ouena Kvaina dzīves un daiļrades objektīvu vērtējumu un viņa nāves baiso, gotisko dabu.

“Maznozīmīgs literāts, kurš reizumis bija interesants, bet pēdējā laikā sliecās parodēt pats sevi; laikabiedru aizēnots, viņš tomēr neatlaidīgi gāja savu nemoderno ceļu,” vēstīja sleja Sunday Times pirmajā lapā, solot daudz aizraujošāku izklāstu turpinājumā: Špikeris sadistam, sk. 10.-11. Ipp. Turpat bija ievietota neliela fotogrāfija bēdīgi slavenā aktiera un rakstnieka Keneta Halivela portrets ar parakstu: Grāmatas un grāmatnieki: literārie slepkavas, 3. Ipp. sadaļā “Kultūra”.

“Baumas par nepublicēto grāmatu, kas esot iedvesmojusi slepkavu, jau ir izplatījušās ārpus Londonas literāro aprindu robežām,” saviem lasītājiem apgalvoja Observer. “Ja vien to neliegtu takta izjūta, apgāds Roper Chard tūdaļ varētu publicēt bestselleru.”

PERVERSS RAKSTNIEKS IZĶIDĀTS SEKSA SPĒLĪTES LAIKĀ, vēstīja Sunday People.

Iedams mājup no Ninas Laselzas dzīvokļa, Straiks sapirkās visas avīzes, kaut gan tās bija par traucēkli, kamēr viņš ar spieķi laipoja pa piesnigušajām ietvēm. Smagi soļojot uz Denmarkstrī-tas pusi, viņam ienāca prātā, ka nav bijis gudri stiept līdzi šādu nastu, ja pastāv iespēja, ka var uzrasties vakardienas uzbrucēja, tomēr tā neparādījās.

Vēlāk vakarā viņš noņēma protēzi, uzelpoja, atlaidās gultā un, grauzdams čipsus, lasīja visas avīzes pēc kārtas.

Uzlūkojot faktus caur preses greizo prizmu, sarosījās iztēle. Visbeidzot izlasījis Kalpepera rakstu avīzē News of the World (“Izmeklēšanai pietuvināti avoti apstiprina, ka Kvainam, pēc viņa sievas teiktā, patikušas seksa rotaļas ar sasiešanu, taču sieva noliedz, ka būtu zinājusi par perversā rakstnieka uzturēšanos abu otrajā mājā”), Straiks nometa avīzes uz grīdas, paņēma bloknotu, kas vienmēr atradās pie gultas, un uzrakstīja sev atgādinājumus nākamajai dienai. Enstisa iniciāli viņš nepievienoja nevienam uzdevumam vai jautājumam, toties ierakstiem “Grāmatnīca” un “Kad filmēts M. F.?” sekoja lielais R. Pēc tam viņš nosūtīja īsziņu Robinai, piekodinādams, lai, nākamajā rītā nākot uz darbu, viņa uzmanās no gara auguma sievietes melnā mētelī, bet, ja tādu pamanīs, lai nenogriežas Denmarkstrītā.

īsajā ceļa gabaliņā no metrostacijas Robina nemanīja nevienu, kura atbilstu šim aprakstam, ieradās birojā pulksten deviņos un ieraudzīja Straiku sēžam pie viņas datora.

“Labrīt! Nesatiki nevienu jukušo?”

"Nē,” Robina atteica, pakarinādama mēteli.

“Kā jūtas Metjū?”

“Labi,” Robina meloja.

Nelāgais ķīviņš ar Metjū bija atstājis mieles, no kurām Robina nekādi netika vaļā. Ar mašīnu braucot atpakaļ uz Kle-pemu, strīds bija te noplacis, te uzliesmojis atkal. No asarām un neizgulēšanās Robinai joprojām bija aptūkušas acis.

“Viņam nav viegli,” Straiks norūca, nenovērsdamies no monitora. “Apglabājis māti.”

“Mhm.” Robina aizkaitināta lēja tējkannā ūdeni: ko tu neteiksi, Straiks nolēmis just līdzi Metjū tieši šodien, kad Robinai lieti noderētu apstiprinājums, ka viņas līgavainis ir īsts āmurgalva.

“Ko tu tur pēti?” viņa jautāja, nolikdama tējas krūzi Straikam pie elkoņa; viņš noņurdēja īsu “paldies”.

“Mēģinu noskaidrot, kad filmēta Maikla Fenkorta intervija. Pa televīziju to rādija sestdienas vakarā.”

“Es to noskatījos,” Robina teica.

Es ari.

"Augstprātīgs ķēms.” Robina apsēdās uz mākslīgās ādas dīvāna; viņai apsēžoties, tas nez kāpēc nemēdza purkšķēt. Straiks nosprieda, ka viņš pats laikam ir pārāk smags.

“Vai tu ievēroji kaut ko savādu, kad viņš runāja par savu nelaiķi sievu?” Straiks jautāja.

“Tās krokodila asaras bija drusku pārspīlētas,” Robina atbildēja, "jo viņš tak nupat bija paziņojis, ka mīlestība ir ilūzija un tā tālāk.”

Straiks atkal uzmeta Robinai īsu skatienu. Viņas gaišā, maigā sejas āda bija pietvīkusi, liecinot par emociju pārmēru, un aptūkušās acis daiļrunīgi papildināja šo liecību. Straiks nojauta, ka viņas naidīgums pret Maiklu Fenkortu sākotnēji bijis veltīts kādam citam, kurš to, iespējams, pelnījis vairāk.

"Tātad tu domā, ka viņš izlikās?” Straiks jautāja. “Arī man tā šķita.” Viņš ieskatījās pulksteni. “Pēc pusstundas ieradīsies Kerolaina Inglza.”

“Vai tad viņa nav izlīgusi ar viru?”

“Viss atkal ir mainījies. Tagad viņa grib aprunāties ar mani par kaut kādu īsziņu, ko nedēļas nogalē atradusi vira telefonā. Vārdu sakot,” Straiks atspiedās pret galdu un piecēlās kājās, “tu tikmēr mēģini noskaidrot, kad filmēta tā intervija, bet es iešu pārskatīt savas piezīmes, lai vēlāk radītu Inglzai iespaidu, ka atceros, par ko viņa runājusi. Pēc tam iešu pusdienās ar Kvaina redaktoru.”

“Un man ir informācija par to, ko medicīnas centrs blakus Ketrīnas Kentas mājai dara ar saviem bioloģiskajiem atkritumiem,” Robina sacīja.

“Stāsti.”

“Katru otrdienu tos atkritumus savāc īpašs dienests. Es sazinājos ar to.” Robina nopūtās, un Straiks saprata, ka šis izmeklēšanas pavediens tūdaļ pārtrūks. "Strādnieki, kuri otrdienā pēc slepkavības savāca atkritumu maisus, neesot ievērojuši neko aizdomīgu vai neparastu. Būtu dīvaini, ja viņi nepamanītu maisu ar cilvēka iekšām. Viņi man teica, ka parasti atkritumos nonākot tikai vates tamponi un šļirču adatas, ievietotas speciālos hermētiskos maisiņos.”

“Tomēr vajadzēja pārbaudīt,” Straiks uzmundrinoši sacīja. “Labs detektīvs neatstāj nevienu versiju nepārbaudītu. Turklāt tev būs vēl viens uzdevums, ja tik esi ar mieru brist pa sniegu.”

“Es ļoti labprāt pastaigāšu pa āru!” Robina tūdaļ atplauka. “Stāsti, kas tas par uzdevumu!”

“Tas Patnijas bukinists apgalvoja, ka astotajā datumā redzējis Kvainu,” Straiks sacīja. “Tagad viņš jau būs atgriezies no atvaļinājuma.”

“Viss skaidrs,” Robina atteica.

Nedēļas nogalē viņai nebija radusies izdevība pastāstīt Metjū, ka Straiks nolēmis apmācīt viņu detektīva darba gudrībās. Pirms bērēm nebija īstais laiks tādām sarunām, bet pēc sestdienas vakara strīda šis temats būtu licies izaicinošs un tikai pielietu eļļu ugunī. Šodien Robina ilgojās iziet ielās, izmeklēt, pārbaudīt, pēc tam atgriezties mājās un lietišķi pastāstīt Metjū, ko ir paveikusi. Ja viņš grib atklātību, viņa būs atklāta.

Kerolaina Inglza, dzīves nobružāta blondīne, torīt nosēdēja Straika birojā ilgāk par stundu. Kad viņa noraudājusies, bet apņēmīga beidzot bija aizgājusi, Robina paziņoja:

“Intervija ar Fenkortu ir filmēta septītajā novembrī. Piezvanīju uz BBC. Tas prasīja daudz laika, bet beigās tomēr dabūju informāciju.”

“Septītajā,” Straiks atkārtoja. “Tā bija svētdiena. Kur to fil-mēja?

“Televīzijas grupa aizbrauca uz viņa māju Čūmagnā,” Robina atbildēja. “Kas tevi tā ieinteresējis tajā intervijā?”

“Noskaties vēlreiz,” Straiks teica. "Pameklē iekš YouTube. Man brīnums, ka nepamanīji to uzreiz.”

Tas iedzēla. Robina atcerējās, kā Metjū bija sēdējis blakus un izprašņājis viņu par avāriju uz M4.

“Man jāpārģērbjas, pirms dodos uz Simpsona restorānu,” Straiks sacīja. “Aizslēgsim biroju un iesim abi reizē, jā?”

Viņi šķirās pēc četrdesmit minūtēm pie metro. Robina brauca uz grāmatnīcu “Bridlingtona” Patnijā, bet Straiks bija nolēmis iet kājām uz restorānu Strendā.

“Pēdējā laikā pārāk daudz naudas notriekts takšiem,” viņš nīgri teica Robinai, negribēdams atzīties, cik bijis spiests samaksāt piektdienas vakarā par lendkrūzera aizvešanu ar evakuatoru. “Laika pietiek."

Robina brīdi noskatījās, kā viņš aiziet pa ielu, smagi balstīdamies uz spieķa un stipri klibodams. Pavadījusi bērnību kopā ar trim brāļiem, Robina bija iemācījusies neparasti precīzi izprast to, ka vīrieši nereti visai pretrunīgi reaģē uz sieviešu gādīgajām rūpēm, tomēr tik un tā prātoja, cik ilgi Straiks vēl spēs balstīties uz sāpošā ceļgala, iekams būs spiests palikt uz vietas ne tikai dažas dienas vien.

Tuvojās pusdienlaiks, un divas metro pasažieres, Vaterlo vilcienā sēdēdamas iepretī Robinai, skaļi pļāpāja, klēpī turēdamas Ziemassvētku pirkumu saiņus. Vagona grīda bija slapja un sa-brista, gaiss dvakoja pēc mitrām drēbēm un sviedriem. Pa ceļam Robina sava mobilā ekrānā nesekmīgi centās noskatīties Maikla Fenkorta interviju.

Grāmatnīca “Bridlingtona” atradās Patnijas galvenajā ielā, vecmodīgos daudzrūšu skatlogus līdz pat augšai aizpildīja līmeniski sakrautu jaunu un vecu grāmatu grēdas. Nošķindēja

zvaniņš, kad Robina pārkāpa pār slieksni un nokļuva omulīgi savecējušā gaisotnē. Pie sienām līdz pat griestiem slējās plaukti ar tādām pašām līmeniski sakrāmētu grāmatu kaudzēm; pie tiem bija pieslietas divas trepes. Telpu apgaismoja spuldzes, pakarinātas tik zemu, ka Straikam te būtu jāpieliec galva.

“Labrīt!” sveicināja vecs kungs, kurš, ģērbies pārmēru lielā žaketē, parādījās rievota stikla durvīs; viņa locītavas čīkstēja teju vai dzirdami. Robinai uzvēdīja stiprs miesas smārds.

Viņa jau bija izplānojusi vienkāršu sarunas gaitu un tūdaļ apjautājās, vai bukinistam krājumā esot kāds Ouena Kvaina darbs.

“Ahā! Ahā!” večuks zīmīgi atsaucās. “Droši vien ir lieki jautāt, kāpēc radusies šī pēkšņā interese!”

Pilns sava svarīguma apziņas līdzīgi daudziem, kuri ir attālinājušies no realitātes un dzīvo savrupā pasaulītē, viņš, vezdams Robinu dziļāk veikalā, nelūgts uzsāka plašu lekciju par Kvaina stilu un par to, ka laika gaitā Kvains rakstījis arvien neizprotamāk. Divas sekundes pēc iepazīšanās bukinists šķita pārliecināts, ka Robina meklē Kvaina grāmatas tikai tāpēc, ka autors nesen ticis noslepkavots. Tas, protams, atbilda patiesībai, tomēr Robina drusku apvainojās.

“Vai jums ir “Brāļi Balzaki”?” viņa jautāja.

“Tātad jūs neesat tik lētticīga, lai prasītu pēc BombyxMori’,’ viņš noteica, drebošām rokām pārvietodams trepes. “Bet trīs jauni žurnālisti bija atnākuši meklēt tieši to.”

“Kāpēc šurp nāk žurnālisti?” Robina nevainīgi vaicāja, kamēr večuks sāka rāpties augšup pa trepēm; virs novalkātajām kurpēm pavīdēja sinepju krāsas kapzeķu josla.

“Misters Kvains šeit iepirkās neilgi pirms savas nāves,” vecais vīrs atbildēja, pētīdams grāmatu muguriņas kādus divus metrus virs Robinas galvas. ““Brāļi Balzaki”, “Brāļi Balzaki”… tepat jābūt… mīļā stundiņ, man taču jābūt eksemplāram…”

“Un Kvains tiešām bija te, jūsu grāmatnīcā?” Robina jautāja.

“O jā. Es uzreiz viņu pazinu. Senāk biju liels Džozefa Norta cienītājs, un reiz Heijas festivālā viņi abi reizē tikās ar lasītājiem.”

Večuks kāpa lejā, kājām trīcot. Robina baidījās, ka viņš var novelties no trepēm.

“Ieskatīšos datorā,” viņš teica, smagi elsdams. “Esmu pārliecināts, ka “Brāļiem Balzakiem” te ir jābūt.”

Robina sekoja viņam, prātodama: ja Ouenu Kvainu viņš pēdējoreiz redzējis astoņdesmito gadu vidū, tad ir visai apšaubāmi, ka viņš tiešām spējis rakstnieku atpazīt.

"Jādomā, jūs nevarējāt viņu nepamanīt,” Robina sacīja. “Esmu redzējusi fotogrāfijas. Viņš ir ļoti uzkrītošs tajā tiroliešu apmetni.”

“Acis viņam ir katra savā krāsā,” večuks atsaucās, skatīdamies monitorā vecam Macintosh Classic, kas, pēc Robinas domām, bija vismaz divdesmit gadus vecs: bēšlgs, masīvs, ar lieliem, stūrainiem taustiņiem, kas atgādināja Irisa konfektes. “Tuvumā to var redzēt. Viena brūna, otra zila. Manuprāt, policistu ļoti pārsteidza mans vērīgums un atmiņa. Kara laikā es biju izlūks.”

Viņš pievērsās Robinai, gandarīti smaidīdams.

“Man bija taisnība, mums tiešām ir viens eksemplārs lietots. Nāciet.”

Un viņš aizčāpoja pie kastes, kurā atradās grāmatu jūklis.

“Policijai tā bija ļoti svarīga informācija,” Robina teica, sekodama viņam.

“Kā nu ne!” bukinists apmierināts piekrita. “Nāves iestāšanās laiks. Jā, es varēju viņiem apliecināt, ka astotajā datumā Ouens Kvains vēl bija dzīvs.”

“Jūs droši vien vairs neatceraties, kādēļ viņš te iegriezās,” Robina teica, īsi iesmiedamās. “Tik ļoti gribētos zināt, ko viņš lasījis.”

“Es atceros gan,” sarunbiedrs nekavējoties iebilda. "Viņš nopirka trīs romānus: Džonatana Franzena “Brīvību” Džošua Ferisa “Bezvārdi” un… trešais man piemirsies… teica, ka došoties atpūsties, tāpēc esot vajadzīga lasāmviela. Mēs apspriedām digitālo grāmatu fenomenu pret lasāmiericēm viņš bija iecietīgāks nekā es… kaut kur šeit,” vecais virs murmināja, vandīdamies pa kasti. Robina negribīgi iesaistījās meklējumos.

“Astotajā,” viņa atkārtoja. “Kā jūs varat būt tik pārliecināts, ka tas notika astotajā datumā?”

Un klusībā nodomāja, ka šajā putekļu pilnajā mijkrēsli visas dienas noteikti saplūst kopā.

“Tā bija pirmdiena,” večuks paskaidroja. “Tāda patīkama pauze, saruna par Džozefu Nortu, par kuru viņam bija ļoti siltas atmiņas.”

Robina joprojām netika gudra, kāpēc bukinists domā, ka tā pirmdiena iekritusi tieši astotajā datumā, taču, iekams paguva uzdot nākamo jautājumu, viņš izvilka no kastes dziļumiem mūžvecu grāmatu mīkstos vākos un uzvaroši iesaucās:

“Lūk! Lūk! Es zināju, ka tā man ir!”

“Es nekad nespēju atcerēties datumus,” Robina meloja, kamēr abi ar guvumu atgriezās pie kases. “Ja jau esmu atnākusi varbūt jums ir ari kāds Džozefa Norta darbs?”

“Viņam iznāca tikai viena grāmata,” vecais vīrs sacīja. "“Pretim mērķim”. Tā mums noteikti ir, man personiski tā ir viena no mīļākajām grāmatām…”

Un viņš atkal devās pie trepēm.

“Es vienmēr jaucu nedēļas dienas,” Robina dūšīgi turpināja, atkal skatīdamās uz sinepju krāsas zeķēm.

“Daudzi tās jauc,” bukinists gandarīts noteica, “turpretī es esmu rekonstruējošās dedukcijas meistars, haha. Atceros, ka tā bija pirmdiena, jo pirmdienās vienmēr pērku pienu un nupat biju atgriezies no veikala, kad šeit ienāca misters Kvains.”

Robina gaidīja, kamēr viņš pārbaudīja plauktus teju pie pašiem griestiem.

"Paskaidroju policistiem, ka varu precīzi nosaukt attiecīgās pirmdienas datumu, jo tovakar, kā gandrīz katru pirmdienas vakaru, gāju ciemos pie sava drauga Čārlza un lieliski atceros, ka stāstīju viņam par to, kā todien manā grāmatnīcā iegriezies Ouens Kvains. Mēs vēl apspriedām ari tos piecus anglikāņu bīskapus, kuri tieši tajā dienā bija pārgājuši Romas katoļu ticībā. Čārlzs ir neordinēts Anglikāņu baznīcas evaņģēlists. Viņš to ļoti pārdzīvoja.”

“Skaidrs,” noteica Robina, klusībā piezīmēdama, ka jāpārbauda šī notikuma datums. Vecais virs bija atradis Norta grāmatu un lēnītēm rāpās lejā pa trepēm.

“Jā, un es atceros vēl kaut ko!” viņš degsmes uzplūdā piebilda. “Čārlzs man parādīja dažas neparastas fotogrāfijas piltuvveida zemes iegruvumu, kas iepriekšējā naktī bija izveidojies Šmāl-kaldenā Vācijā. Kara laikā mana vienība bija stacionēta netālu no Šmālkaldenas. Jā… atceros, tovakar draugs pārtrauca manu stāstu par Kvaina apmeklējumu grāmatnīcā rakstnieki viņu neinteresē… noprasīja: “Paklau, vai tu nedienēji Šmālkaldenā?”…” Bukinista trauslie, mezglainie pirksti darbojās ar kases aparātu, “…un pateica, ka tur esot izveidojies dziļš krāteris… nākamajā dienā avīzēs bija neparastas bildes… Atmiņa ir kaut kas brīnišķīgs,” viņš apmierināts noteica, pasniedza Robinai brūnu papīra maisiņu ar abām grāmatām un paņēma no viņas desmit mārciņu banknoti.

“Es atceros to iegruvumu,” Robina meloja atkal. Kamēr vecais vīrs rūpīgi skaitīja naudas atlikumu, viņa izvilka no kabatas mobilo un nospieda dažus taustiņus. “Jā, te tas ir… Smālkal-dena… neticami, ka tāds krāteris var uzrasties kā no zila gaisa. Tomēr tas uzradās,” viņa pacēla skatienu uz bukinistu, “pirmajā, nevis astotajā novembrī.”

Viņš samirkšķināja acis un iebilda: “Nē, tas bija astotajā!” Balsi skanēja dziļa pārliecība, jo atzīt kļūdu bija pārāk sāpīgi.

“Izlasiet pats.” Robina pavērsa mobilo uz viņa pusi; viņš uzstūma brilles uz pieres un ieskatījās displejā. “Vai jūs pilnīgi

skaidri atceraties, ka Ouena Kvaina apmeklējums un šis zemes iegruvums tika pieminēts vienā un tajā pašā sarunā?”

“Tā ir kļūda” večuks noburkšķēja; nebija saprotams, vai viņš to pārmet The Guardian vietnei, sev pašam vai Robinai. Viņš pagrūda telefonu nost.

“Tātad jūs neatce…"

“Vai tas jums būtu viss?” viņš skaļi un nervozi noprasīja. “Tādā gadījumā jauku dienu, jauku dienu!”

Robina saprata, ka aizvainota veca egoista stūrgalvībai nav robežu, atvēra durvis un, zvaniņam šķindot, atstāja grāmatnīcu.

36

Mister Skendl, ļoti labprāt apspriedīšu ar jums to, ko viņš sacījis, viņa teiktais ir gaužām noslēpumains un aizplīvurots.

Viljams Kongrīvs, “Mīla pret mīlu”

Straiks jau iepriekš bija brīnījies, kāpēc Džerijs Voldegreivs izraudzījies par tikšanās vietu tieši Simpson’s-in-the-Strand, un kļuva arvien ziņkārīgāks, tuvodamies impozantajai akmens mūra fasādei, kur abpus ieejai bija misiņa plāksnes ar nosaukumu un virs koka virpuļdurvim karājās liels lukturis. Lai gan tas bija sens Londonas restorāns, viņš vēl nekad nebija to apmeklējis, jo uzskatīja, ka tur apgrozās tikai turīgi biznesmeņi un iebraucēji, kas nolēmuši ieturēt smalku maltīti.

Tomēr, līdzko iegāja vestibilā, Straiks sajutās kā mājās. “Simpsons”, astoņpadsmitajā gadsimtā bijis džentlmeņu šaha klubs, uzrunāja viņu senā un pazīstamā valodā, kas vēstīja par hierarhiju, kārtību un cienīgām manierēm. Šeit valdīja tumšas, klusinātas kluba krāsas, ko vīrieši izraugās, neņemot vērā sieviešu viedokli, šeit bija resnas marmora kolonnas un masīvi ādas klubkrēsli, kur atzvilt iereibušam dendijam, un pa divviru

durvīm aiz garderobistes muguras varēja saredzēt restorāna zāli, kam sienas bija apšūtas ar tumšiem koka paneļiem. Tas viss atgādināja kādu no virsnieku kazino zālēm, kurās Straiks nereti bija uzturējies savas militārās karjeras laikā. Lai līdzība būtu pilnīga, trūka tikai pulka karoga un karalienes portreta.

Masīvi koka krēsli, sniegbalti galdauti, sudraba paplātes, uz kurām atdusas milzīgi vēršgaļas cepeši; apsēdies pie divvietīga galdiņa tuvu sienai, Straiks nevilšus iedomājās, vai te patiktu Robinai, vai viņu uzjautrinātu vai kaitinātu šis dižmanīgi tradicionālais stils.

Pēc desmit minūtēm beidzot parādījās Voldegreivs un, tuvredzīgi miegdams acis, pārlaida skatienu telpai. Straiks pacēla roku, un Voldegreivs grīļīgā solī devās pie viņa.

“Sveiki, sveiki! Prieks redzēt jūs atkal.”

Viņa gaišbrūnie mati bija izspūruši kā allaž, saburzītās žaketes atloks notraipīts ar zobu pastu. Pār mazo galdiņu Straiku sasniedza alkohola dvesma.

“Paldies, ka piekritāt tikties,” Straiks sacīja.

“Nav par ko pateikties. Gribu palīdzēt. Ceru, jums nav iebildumu, ka tiekamies šeit. Izraudzījos šo vietu tāpēc,” Voldegreivs teica, “ka te mēs nesatiksim nevienu manu paziņu. Reiz, pirms gadiem, mani uz šejieni atveda tēvs. Manuprāt, kopš tā laika te nav mainījies itin nekas.”

Voldegreiva apaļās acis aiz raga brillēm pievērsās krāšņajai stuka rotājumu joslai virs tumšajiem koka paneļiem. Stuku klāja okerdzelteni plankumi, it kā tas gadu gaitā būtu satumsis no cigarešu dūmiem.

“Kolēģi jums pagūst apnikt jau darba laikā, vai ne?” Straiks jautāja.

“Tiem nav ne vainas,” Džerijs Voldegreivs uzstūma brilles augstāk uz deguna un pamāja viesmīlim, “bet gaisotne patlaban ir saindēta. Glāzi sarkanvīna, lūdzu,” viņš teica jauneklim, kurš bija atsteidzies, paklausot viņa mājienam. “Vienalga, kāda.”

Taču viesmīlis, kuram uz žaketes bija izšūts mazs šaha zirdziņš, lika Voldegreivam vilties. "Tūdaļ atsūtīšu vlnzini, ser,” viņš sacīja un devās prom.

“Vai redzējāt pulksteni virs durvīm, kad nācāt iekšā?” Vol-degreivs jautāja Straikam, atkal pabīdīdams augstāk brilles. “Stāsta, ka tas esot apstājies tūkstoš deviņi simti astoņdesmit ceturtajā gadā, kad šeit pirmo reizi ienākusi sieviete. Tāds pastāvīgo apmeklētāju jociņš. Un uz ēdienkartes vāka tiešām stāv rakstīts “Ēdienu karte”, nevis franču vārds Menu. Mans tēvs bija sajūsmā par tādiem smalkumiem. Tolaik es nupat biju iestājies Oksfordā, un tāpēc viņš atveda mani uz šejieni. Ārzemju virtuvi viņš necieta ne acu galā.”

Straiks juta, ka Voldegreivs nervozē, taču sen bija pieradis, ka viņa klātbūtne ietekmē sarunbiedrus šādi. Tagad nebija īstais brīdis, lai jautātu Voldegreivam, vai viņš palīdzējis Kvainam izgudrot slepkavības scenāriju.

“Ko jūs studējāt Oksfordā?”

“Angļu filoloģiju,” Voldegreivs ar nopūtu atbildēja. “Tēvs ar to samierinājās, kaut gan gribēja, lai studēju medicīnu.”

Voldegreiva labās rokas pirksti uz galdauta spēlēja arpedžo.

“Apgādā droši vien valda spriedze, vai ne?” Straiks iejautājās.

“Tā varētu sacīt,” Voldegreivs atbildēja un atkal atskatījās, gaidīdams vīnzini. "Tagad, kad ir kļuvis skaidrs, kādā veidā Ouens noslepkavots, šis fakts pamazām nonāk līdz apziņai. Visi kā idioti dzēš ārā savas e-vēstules un tēlo, ka nemūžam nav lasījuši manuskriptu un nezina, kā tas beidzas. Neviens vairs nesmejas.”

“Vai pirms tam kāds smējās?”

“Nu… jā, jo visi domāja, ka Ouens vienkārši aizlaidies lapās. Cilvēkiem taču ļoti patīk noskatīties, kā izblamējas varenie. Un nedz Fenkorts, nedz Čārds nav labi ieredzēti.”

Atnāca vīnzinis un sniedza Voldegreivam vīnu karti.

“Es ņemšu visu pudeli, jā?” Voldegreivs sacīja, lasīdams nosaukumus. “Vai pareizi saprotu, ka izmaksājat jūs?”

“Jā,” Straiks ar zināmām bažām apstiprināja.

Voldegreivs pasūtīja pudeli Chateau Lezongars, un Straiks ar dziļu nepatiku ieraudzīja, ka tā maksā gandrīz piecdesmit mārciņu; tiesa gan, vīnu kartē bija arī pudeles par teju divsimt mārciņām.

“Tā!” Voldegreivs pēkšņi kļuva mundrs, tiklīdz vīnzinis bija prom. “Vai jums jau ir kādas versijas? Vai zināt, kurš ir noziedznieks?"

“Pagaidām ne,” Straiks atbildēja.

Iestājās neveikla pauze. Voldegreivs uzstūma brilles augstāk uz nosvīdušā deguna.

“Atvainojos,” viņš nomurmināja. "Tas bija rupji… aizsardzības mehānisms. Tas ir… es joprojām nespēju noticēt. Nespēju noticēt tām šausmām.”

"Tām nekad neviens nespēj noticēt,” Straiks atteica.

Uzticēšanās uzplūdā Voldegreivs piebilda: "Es netieku vaļā no neprātīgas domas, ka Ouens to izdarījis pats. Inscenējis savu nāvi.”

“Tiešām?” Straiks vērīgi raudzījās uz Voldegreivu.

“Zinu, ka viņš nevarēja to izdarīt. Saprotu.” Redaktora pirksti bungoja strauju gammu uz galda malas. “Šis slepkavības veids ir tik… tik teatrāls. Tik… tik grotesks. Un… pats šausmīgākais… tā ir vislabākā reklāma grāmatai. Ak debess, kā Ouens dievināja reklāmu! Nabaga Ouens. Reiz viņš man teica un tas nav joks -reiz viņš pilnīgi nopietni man teica: viņam patīkot, ja mīļākā viņu intervē. Tas palīdzot sakārtot domas. Es jautāju: “Un ko jūs izmantojat par mikrofonu?” saprotiet, pavilku viņu uz zoba, un vai zināt, ko tas ērms man atbildēja? “Parasti pildspalvu. Vai kas nu gadās pie rokas.””

Voldegreivs iesmējās, bet šie smiekli drīzāk izklausījās pēc elsām.

“Nabags. Nabaga nelga. Beigās tak nojūdzās pavisam, vai ne? Nu, cerams, Elizabete Tasela tagad ir gandarīta. Kūdīja viņu, kā mācēdama.”

Atgriezās viesmīlis ar bloknotu.

“Ko jūs ņemsiet?” redaktors jautāja Straikam, ar tuvredzīgajām acīm raudzīdamies ēdienkartē.

"Rostbifu,” Straiks atbildēja, jo bija paguvis noskatīties, ka viesmīlis ar servējamiem ratiņiem aizved sudraba paplāti pie galdiņiem un tur nogriež pa šķēlei no cepeša. Rostbifa tradicionālo piedevu Jorkšīras pudiņu viņš nebija ēdis jau daudzus gadus, precīzāk, kopš pēdējās ciemošanās Sentmozā pie tantes un tēvoča.

Voldegreivs pasūtīja jūrasmēli un atkal sāka snaikstīt kaklu, skatīdamies, vai nenāk vīnzinis. Pamanījis viņu atgriežamies ar pudeli rokā, redaktors manāmi atslāba un ērtāk iekārtojās krēslā. Tiklīdz glāze bija pielieta, viņš iedzēra vairākus malkus un nopūtās tā, it kā beidzot būtu saņēmis neatliekamu medicīnisku palīdzību.

“Jūs teicāt, ka Elizabete Tasela kūdījusi Kvainu?” Straiks sacīja.

“Ko?” Voldegreivs pacēla labo plaukstu pie auss, un Straiks atcerējās, ka redaktors ir pakurls. Restorāns pamazām pildījās, troksnis pieņēmās spēkā. Straiks atkārtoja savu jautājumu skaļāk.

“O jā,” Voldegreivs apstiprināja. “Un kā vēl. Pret Fenkortu. Abiem ar Ouenu ļoti patika apcerēt pārestības, ko viņiem nodarījis Fenkorts.”

“Kādas pārestības?” Straiks jautāja, un Voldegreivs iedzēra vīnu.

“Fenkorts pulgoja viņus gadiem ilgi.” Voldegreivs izklaidīgi pakasīja krūtis caur saburzīto kreklu un atkal iedzēra vīnu. “Jo Ouens, lūk, bija uzrakstījis parodiju par Fenkorta nelaiķes sievas romānu, bet Liza turpināja atbalstīt Ouenu. Ņemiet vērā: neviens nekad nav pārmetis Fenkortam par to, ka viņš lauzis līgumu ar Lizas Taselas aģentūru. Tā sieviete ir gatavā sterva. Bet tagad viņai atlikuši tikai kādi divi klienti. Smalki iznesta cauri. Vakaros droši vien sēd un rēķina, cik daudz ir

zaudējusi: piecpadsmit procenti no Fenkorta honorāriem ir liela nauda. Agrāk bija Bukera balvas banketi, filmu pirmizrādes… bet atlika tikai Kvains, kurš intervē pats sevi, mikrofona vietā lietodams pildspalvu, un piedeguši cīsiņi Dorkasas Pen-gelijas pagalmā.”

“Kā jūs zināt par piedegušiem cīsiņiem?” Straiks jautāja. “Dorkasa pati man stāstīja,” Voldegreivs atbildēja, iztukšojis vīna glāzi un pieliedams to otrreiz. “Viņa gribēja zināt, kāpēc Liza nav ieradusies apgāda jubilejas banketā. Kad pastāstīju Dorkasai par Bombyx Mori, viņa man apgalvoja, ka Liza esot īsts sirdscilvēks. Sirdscilvēks. Viņa neesot varējusi zināt, kas rakstīts Ouena grāmatā. Nemūžam neesot nevienu aizskārusi, pat mušai nespētu nodarīt pāri ha!”

“Jūs tam nepiekrītat?”

“Skaidrs, ka nepiekrītu! Esmu saticis rakstniekus, kuriem sākumā bijis līgums ar Lizas Taselas aģentūru. Tie runā kā nolaupīšanas upuri, par kuriem pieprasīta izpirkuma maksa. Neganta sieviete. Ar drausmīgu raksturu.”

“Jūs domājat, ka viņa lika Kvainam uzrakstīt to grāmatu?” “Nu, ne jau tieši,” Voldegreivs atbildēja. “Bet iztēlojieties apsēstu rakstnieku, kas jūtas pārliecināts, ka viņa grāmatas nav bestselleri tikai tāpēc, ka citi viņu apskauž vai nejēdz labi strādāt, un salaidiet viņu kopā ar Lizu, kura mūždien ir nikna un žultaina un nemitīgi apgalvo, ka Fenkorts nomelno viņus abus… Nav brīnums, ka Ouens beigu beigās zaudēja galvu! Liza pat nepapūlējās kārtīgi izlasīt to viņa grāmatu. Ja Ouens nebūtu gājis bojā, es teiktu, ka viņa ir saņēmusi to, ko pelnījusi. Tas nabaga stulbenis jau aplēja ar samazgām ne tikai Fenkortu vien, vai ne? Savu tiesu dabūja arī Liza, haha! Ouens sadeva tam draņķim Danielam, sadeva man, sadeva visiem. VisiemГ

Līdzīgi kā citiem alkoholiķiem, ko Straiks bija sastapis savā mūžā, arī Džerijam Voldegreivam pietika ar divām glāzēm, lai apreibtu. Kustības piepeši kļuva neveiklākas, izturēšanās -uzkrītoša.

“Vai uzskatāt, ka Elizabete Tasela pamudināja Kvainu uzbrukt Fenkortam?”

“Par to es nešaubos ne mirkli,” Voldegreivs atbildēja. “Ne mirkli.”

“Bet, kad tikos ar Elizabeti Taselu, viņa teica, ka viss, ko Kvains rakstījis par Fenkortu, esot meli,” Straiks iebilda.

“Ko?" Voldegreivs atkal pacēla plaukstu pie auss.

“Viņa man teica,” Straiks atkārtoja skaļāk, “ka tas, ko Kvains savā romānā Bombyx Mori rakstījis par Fenkortu, neatbilst patiesībai. Fenkorts neesot sacerējis to parodiju, kuras dēļ viņa sieva izdarīja pašnāvību. To esot sacerējis Kvains.”

“Es nerunāju par to" Voldegreivs nogrozīja galvu, it kā Straiks būtu galīgi aprobežots. “Es taču negribēju teikt… ak, lai nu paliek. Lai paliek.”

Redaktors jau bija izdzēris vairāk par pusi pudeles; alkohols nostiprināja viņa pašapziņu. Straiks klusēja, zinādams, ka uzstājība tikai pamodinātu nesatricināmo stūrgalvību, kas piemīt dzērājiem. Lai viņš stāsta, kas vien ienāk prātā; atliks tikai mazliet pieregulēt sarunas gaitu.

“Ouenam es patiku,” Voldegreivs sacīja. “O jā. Es mācēju ar viņu saprasties. Vajadzēja tikai izdabāt viņa godkārei, un viņš piekrita visiem ieteikumiem. Pusstunda glaimu un viņš piekrita mainīt manuskriptā jebko. Otra pusstunda glaimu un varēja ieteikt nākamo labojumu. Tikai tā un ne citādi. Patiesībā viņš nemaz negribēja mani aizvainot. Vienkārši bija galīgi nojūdzies, muļķis tāds. Par visu vari gribēja atkal tikt televīzijā. Uzskatīja, ka visi pret viņu sazvērējušies. Neapjēdza, ka spēlējas ar uguni. Psihiski slims.”

Voldegreivs strauji atzvēlās krēslā, un viņa pakausis atsitās pret pakausi tuklai dāmai, kura, grezni saposusies, sēdēja viņam aiz muguras. “Atvainojiet! Atvainojiet!”

Dāma nikni atskatījās uz Voldegreivu, un viņš pievilka savu krēslu tuvāk galdam tā, ka nošķindēja naži un dakšiņas.

“Tad kas īsti domāts ar Cirpēja tēlu?” Straiks vaicāja.

“Ko?” Voldegreivs pārjautāja.

Šoreiz Straiks nešaubījās, ka plauksta pie auss ir tikai poza.

“Cirpējs…”

“Cirpējs ir redaktors tas taču acīm redzams,” Voldegreivs teica.

“Bet asiņainais maiss un pundure, ko jūs cenšaties noslīcināt?”

“Tas ir tīri simboliski.” Voldegreivs vējlgi novicināja roku, gandrīz apgāzdams savu vīna glāzi. “Varbūt kāda no Ouena idejām, ko esmu apsmādējis, kaut kāds viņa sirdij tuvs prozas fragments, ko esmu grasījies īsināt. Tas ir viņu aizskāris.”

Straiks savā mūžā bija dzirdējis tūkstoš iestudētu atbilžu, un šī atbilde viņam šķita pārāk gluda, pārāk raita, pārāk ātra.

“Un tas ir viss?”

“Nu,” Voldegreivs izdvesa smiekliņu, “es nekad neesmu noslīcinājis nevienu punduri, ja jūs runājat par to.”

Pratināt piedzērušos cilvēkus vienmēr bija grūti. Armijā, īpašās izmeklēšanas nodaļā, iereibuši aizdomās turamie vai liecinieki gadījās reti. Straiks atcerējās alkoholiķi majoru, kura divpadsmitgadīgā meita, mācīdamās skolā Vācijā, bija izpļāpājusies par to, ka tēvs viņu seksuāli izmantojis. Kad Straiks ieradās meitenes mājās, majors metās viņam virsū ar nodauzītu pudeli rokā. Straiks viņu nokautēja. Taču šeit, civilajā pasaulē, kur tuvumā grozījās vīnzinis, šis ieskurbušais, lēnprātīgais redaktors varēja vienkārši piecelties un aiziet, un Straiks pat nevarētu viņu aizkavēt. Atlika vienīgi cerēt, ka radīsies izdevība atsākt sarunu par Cirpēju un ka Voldegreivs paliks savā vietā un būs ar mieru stāstīt.

Servējamie ratiņi tagad solīdi un nesteidzīgi virzījās uz Straika pusi. Tika ceremoniāli nogriezta skotu rostbifa šķēle ar ribiņu, bet Voldegreivam svinīgi pasniedza jūrasmēli.

Trīs mēnešus vairs nekādas braukāšanas ar taksometriem, Straiks sev bargi teica, rīdams siekalas, kamēr viesmīlis dāsni lika viņam šķīvī Jorkšīras pudiņu, kartupeļus un pastinakus.

Servējamie ratiņi aizripoja tālāk. Voldegreivs, jau iztukšojis pudeli par divām trešdaļām, pētīja atnesto zivi, it kā nesaprastu, kā tā šeit gadījusies, un ar pirkstiem ielika mutē mazu kartupelīti.

“Vai Kvains apsprieda ar jums topošos darbus, pirms bija pabeidzis manuskriptu?” Straiks jautāja.

“Nē, nekad,” Voldegreivs atbildēja. "Par Bombyx Mori viņš man pateica tikai vienu: ka zidtārpiņš simbolizējot rakstnieku, kam jāpārcieš elles mokas, lai radītu vērtību. Un viss.”

“Viņš nekad neprasīja jums padomu vai viedokli?”

“Nē, nē, Ouens vienmēr uzskatīja, ka pats visu zina vislabāk.” “Vai tas ir parasts rakstnieka uzskats?”

“Rakstnieki ir dažādi,” Voldegreivs teica. “Bet Ouens vienmēr bija sevišķi noslēpumains. Saprotiet, viņš gribēja, lai grāmatas iznākšana ir sensācija. Viņam patika dramatisms.”

“Jādomā, policisti jums jautāja, ko jūs darījāt pēc manuskripta saņemšanas,” Straiks kā starp citu ieminējās.

"Jā, izprašņāja gan,” Voldegreivs vienaldzīgi atteica, nesekmīgi pūlēdamies izķibināt asakas no jūrasmēles, ko neapdomīgi bija palūdzis pasniegt nesadalītu. “Manuskriptu es saņēmu piektdien, ieskatījos tajā tikai svētdien…”

“Bet vai tad jūs nebijāt plānojis braukt prom?”

"Jā, uz Parīzi,” Voldegreivs apstiprināja. “Lai nedēļas nogalē atzīmētu kāzu jubileju. Bet ceļojums izjuka.”

“Kaut kas atgadījās?”

Voldegreivs ielēja glāzē atlikušo vīnu. Dažas tumšas lāses nopilēja uz galdauta un izplūda plankumos.

“Pa ceļam uz Hītrovu mēs sastrīdējāmies, šausmīgi sastrīdējāmies. Griezāmies riņķī un braucām mājās.”

“Skarbi,” Straiks noteica.

“Gadiem ilgi kā uz pulvera mucas.” Voldegreivs izbeidza nevienlīdzīgo cīņu ar jūrasmēli un nometa nazi un dakšiņu ar tādu troksni, ka tuvāk sēdošie atskatījās. “Džodžo jau ir liela. Vairs nav jēgas. Mēs šķiramies.”

“Skumji to dzirdēt,” Straiks sacīja.

Voldegreivs grūtsirdīgi paraustīja plecus un iedzēra vīnu. Raga briļļu lēcas aizmigloja pirkstu nospiedumi, krekla apkaklīte bija savalkāta un apspērusi. Straiks, pieredzējis šādās lietās, nodomāja, ka redaktors izskatās tā, it kā būtu gulējis ar visām drēbēm.

“Pēc strīda jūs taisnā ceļā braucāt uz mājām, vai ne?”

“Māja ir liela. Nav jāsatiekas, ja negribas.”

Vīna lāses plauka uz sniegbaltā galdauta kā tumšsarkani ziedi.

“Melnā zīme lūk, kas man nāk prātā,” Voldegreivs sacīja. “Melnā zīme kā “Noslēpumu salā”… Aizdomas krīt uz katru, kurš lasījis to nolādēto grāmatu. Visi paslepus šķielē uz visiem. Aizdomīgs ir katrs, kurš zinājis romāna nobeigumu. Policija vandījās pa manu kabinetu, visi blenza… Es to izlasīju svētdienā,” viņš pēkšņi atgriezās pie Straika jautājuma, “pateicu Lizai Taselai visu, ko par viņu domāju, un dzīve turpinājās. Ouens neatbildēja uz telefona zvaniem. Nospriedu, ka viņu varbūt piemeklējis nervu sabrukums, bet man pašam pietika problēmu. Daniels Čārds ārdījās kā negudrs… Pie velna. Uzrakstīju atlūgumu. Viss līdz kaklam. Apsūdzības. Man pietiek. Paņem un izlamā visu kolēģu priekšā. Man pietiek.

“Apsūdzības?” Straiks atkārtoja.

Viņa pratināšanas taktika sāka atgādināt veiklu spēli ar galda futbola figūriņām: grīļīgais sarunbiedrs pakļāvās katram vieglam pieskārienam. (Septiņdesmitajos gados Straikam bija piederējis Arsenal figūriņu komplekts, bet Deivam Pol-vortam pēc pasūtījuma darināts Plimutas Argyle komplekts; abi bija spēlējuši, gulēdami uz Deiva mammas grīdsegas pie kamīna.)

“Dans domā, ka esmu klačojies par viņu Ouenam. Idiots. Domā, ka visa pasaule vēl nezina… baumas klīst jau gadiem ilgi. Ouens sen to zināja. Tāpat kā visi citi.”

“To, ka Čārds ir gejs?”

"Gejs, un kas tad ir… latents. Šaubos, vai Dans pats vispār saprot, ka ir gejs. Bet viņam patīk skaisti jaunekļi, patīk gleznot tos kailus. Tas ir zināms visiem.”

“Vai viņš ir piedāvājies gleznot jūs?” Straiks jautāja.

“Apžēliņ, nē!” Voldegreivs attrauca. “To man pateica Džo Norts pirms daudziem gadiem. Ā!" Viņš bija notvēris vinziņa skatienu. “Vēl glāzi šī paša, lūdzu.”

Straikam atlika priecāties, ka redaktors nav pieprasījis pudeli.

“Atvainojiet, ser, bet šo vīnu mēs nelejam…”

“Tad kādu citu. Sarkanvīnu. Jebkādu. Tas bija pirms gadiem,” Voldegreivs atkal pievērsās Straikam. “Dans gribēja, lai Džo viņam pozē; Džo pasūtīja viņu ratā. Tas ir zināms visiem, jau kur tie gadi.”

Viņš atgāzās krēslā, atkal uzgrūzdamies raženajai dāmai, kura, kā par nelaimi, patlaban ēda zupu. Straiks noskatījās, kā viņas pavadonis sašutis pasauc garāmejošu viesmīli un sāk sūdzēties. Viesmīlis pieliecās pie Voldegreiva un pieklājīgi, taču stingri teica:

“Vai jūs varētu pievirzīties tuvāk galdam, ser? Dāma jums aiz muguras…”

“Atvainojiet, atvainojiet!”

Voldegreivs piesēdās tuvāk Straikam, atbalstīja elkoņus uz galda, atglauda no acīm izspūrušos matus un skaļi noteica:

“Tas sūdabrālis domā tikai par sevi.”

“Kurš?” Straiks jautāja, ar nožēlu pabeigdams visgardāko maltīti, kādu bija baudījis kopš ilgiem laikiem.

“Dans. To nolādēto apgādu viņam pasniedza uz paplātes… visu mūžu kā niere pa taukiem… lai tak dzīvo pāķos un mālē savu sulaini, ja jau viņam tā patīk… bet man pietiek. Dibināšu pats savu… pats savu apgādu.”

Iezvanījās Voldegreiva mobilais. Ar pūlēm to sameklējis, viņš pār brillēm paskatījās uz zvanītāja numuru, iekams atbildēja.

“Kas noticis, Džodžo?”

Kaut gan restorānā valdīja kņada, Straiks tomēr saklausīja atbildi: spalgu, tālu kliegšanu. Voldegreiva sejā pavīdēja šausmas.

“Džodžo? Vai tu…”

Taču tad viņa ļenganā, laipnā seja saspringa tik ļoti, ka Straiks gandrīz neticēja savām acīm. Uz kakla izspiedās dzīslas, lūpas atņirdzās.

“Ej tu ellē!” viņš uzsauca tik skaļi, ka pie pārējiem galdiņiem uz viņa pusi pagriezās piecdesmit galvas un pārtrūka sarunas. “Nezvani man no Džodžo numura! Nē, tu stulbā žūpa… to, ko dzirdēji… es dzeru tāpēc, ka esmu precējies ar tevi, idiote, lūk, kāpēc!”

Tuklā kundze Voldegreivam aiz muguras sašutusi atskatijās. Viesmīļi nikni raudzījās šurp; viens bija aizmirsies tik ļoti, ka apstājās pusceļā, neaiznesis Jorkšlras pudiņu līdz japāņu biznesmeņa šķīvim. Smalkais džentlmeņu klubs noteikti bija piedzīvojis ari citus dzērumā sarīkotus skandālus, tomēr tas šķita nepieļaujami šeit, starp tumšajiem koka paneļiem, stikla lustrām un “Ēdienu kartēm”, kur viss bija nesatricināmi britisks, mierpilns un cienīgs.

“Velns lai parauj, un kurš pie tā ir vainīgs?” Voldegreivs bļāva.

Viņš grīļīgi piecēlās kājās, atkal uzgrūzdamies nelaimīgajai kaimiņienei, taču šoreiz dāmas pavadonis neriskēja pavērt muti. Restorānā bija iestājies klusums. Voldegreivs, nupat izdzēris pudeli un vēl vienu glāzi, streipuļoja uz durvju pusi, lamādamies mobilajā, un Straiks, palicis pie galda, uzjautrināts atskārta, ka jūt to pašu nosodījumu, ar kādu reiz virsnieku klubā nolūkojies uz tiem, kuri neprot dzert.

“Rēķinu, lūdzu,” Straiks sacīja tuvākajam pusceļā sastingušajam viesmīlim. Viņš nožēloja, ka nav izdevies nogaršot “Ēdienu kartē” pamanīto pudiņu ar žāvētiem augļiem, taču tagad svarīgāk bija panākt Voldegreivu.

Kamēr pārējie pusdienotāji sačukstējās un šķielēja uz viņu, Straiks samaksāja, piecēlās un, balstīdamies uz spieķa, devās Voldegreivam pa pēdām. Metrdotels izskatījās sašutis, un aiz ārdurvīm joprojām skanēja redaktora klaigas, tāpēc Straiks secināja, ka Voldegreivs vis nav tik lēti piekritis pamest restorānu.

Redaktors stāvēja ārā, pa kreisi no ieejas durvīm, atbalstījies pret auksto mūri. Stipri sniga, uz ietvēm gurkstēja sniegs, gājēji bija satuntuļojušies līdz ausīm. Šeit, ārpus restorāna solīdās greznības, Voldegreivs vairs neatgādināja paplukušu intelektuāli. Piedzēries, izspūris, saņurcīts, viņš skaļi lamājās mobilajā, ko apslēpa lielā plauksta, un izskatījās pēc jukuša bezpajumtnieka.

“…velns parāvis, tā nav mana vaina, tu stulbā kuce! Vai es uzrakstīju to sūdu? Es?… Tad ej un runā ar viņu!… Ja tu nerunāsi, runāšu es… Tu man te nedraudi, padauza beidzamā… ja tu nebūtu gūlusies apakšā, kam pagadās… to, ko dzirdēji!..’.’

Voldegreivs ieraudzīja Straiku. Pāris sekunžu palika ar pavērtu muti, tad nospieda atvienošanas pogu. Mobilais izslīdēja no neveiklajiem pirkstiem un nokrita uz apsnigušās ietves.

"Sasodīts,” Džerijs Voldegreivs noteica.

Vilks atkal bija pārvērties par aitu. Kamēr viņš ar kailām rokām gramstījās pa slapjo sniegu, meklēdams mobilo, viņam nokrita brilles. Straiks tās pacēla.

“Paldies. Paldies. Atvainojiet. Piedodiet…”

Kamēr redaktors uzlika brilles, Straiks pamanīja asaras uz viņa apaļajiem vaigiem. Noglabājis ieplaisājušo telefonu kabatā, viņš izmisis pievērsās detektīvam.

“Mana dzīve ir izpostīta,” viņš teica. “Tās grāmatas dēļ. Biju domājis, ka Ouenam… ka viņam ir vismaz viens svētums. Tēvs un meita. Vismaz viens…”

Atmetis ar roku, Voldegreivs pagriezās un devās prom, stipri streipuļodams. Viņš bija pamatīgi piedzēries. Droši vien pirms šīs tikšanās paguvis izdzert vismaz pudeli vīna, nosprieda Straiks. Nebija jēgas viņam sekot.

Noraugoties, kā redaktors nozūd virpuļojošā sniegā starp gājējiem, kuri steidzās pa slapjo ietvi, nesdami Ziemassvētku pirkumu saiņus, Straikam atmiņā atausa kāda aina: plauksta, kas sagrābj kādu augšdelmu, barga vīrieša balss un vēl niknāka jaunas sievietes balss: “Kāpēc tad tu neķēri ciet mammu, kad viņa laidās prom?”

Uzsitis mēteļa apkakli, Straiks nodomāja, ka tagad ir sapratis, ko nozīmē pundure asiņainajā maisā, ragi zem Cirpēja cepures un pats nežēlīgākais slīcināšanas mēģinājums.

37

…kad mani tīši sanikno, es nespeju būt pacietīgs un prātīgs.

Viljams Kongrīvs, “Divkosis"

Zem netīri sudrabainām debesim Straiks devās ceļā uz savu biroju, ar pūlēm brizdams pa sniegu, kas strauji sniga un krājās uz ietves. Lai gan dzēris vienīgi ūdeni, viņš jutās mazliet apreibis no gardā, sātīgā ēdiena, un tas sagādāja viltotu labsajūtu, kādu droši vien bija jutis ari Voldegreivs, priekšpusdienā dzerdams savā kabinetā. Ceļš no Simpson’s-in-the-Strand līdz Straika mazajam birojam Denmarkstrītā prasītu sportiskam un veselam gājējam kādas piecpadsmit minūtes. Straika celis sāpēja no pārpūles, un viņš nupat bija notērējis visas nedēļas pārtikas budžetu par vienu vienīgu maltīti. Aizsmēķējis cigareti, viņš kliboja ledainajā aukstumā, noliecis galvu, lai sargātu seju no sniega, un prātoja, ko gan Robina būs uzzinājusi grāmatnīcā “Bridlingtona”.

Ejot gar teātra Lyceum slaidajām kolonnām, Straika domas pievērsās citam faktam: Daniels Čārds uzskatīja, ka Džerijs Voldegreivs ir palīdzējis Kvainam uzrakstīt Bombyx Mori,

turpretī Voldegreivs uzskatīja, ka Elizabete Tasela ir uzkurinājusi Kvaina aizvainojumu, līdz tas kā vulkāns ir izvirdis manuskripta lappusēs. Bet varbūt dusmas vienkārši vērsās pret aplamu mērķi? Varbūt Kvaina šausmīgā nāve bija laupījusi Čār-dam un Voldegreivam īsto vaininieku, tāpēc abi tagad meklēja dzīvus grēkāžus, pret kuriem vērst sakrājušos niknumu? Bet ja nu viņiem bija taisnība un romānā tiešām bija saskatāma ietekme no malas?

Paba Coach &amp; Horses košsarkanā fasāde Velingtonstrītā vilināt vilināja Straiku tur iegriezties; tagad viņš jau pavisam smagi balstījās uz spieķa, kājas stumbenis smeldza, bet pabs solīja siltumu, alu un ērtu krēslu… taču pavadīt pusdienlaiku pabā jau trešo reizi nedēļā tas nedrīkstēja kļūt par ieradumu… Džerijs Voldegreivs bija uzskatāms piemērs tam, kur var novest tāda dzīve…

Garāmejot Straiks nespēja novaldīties un skaudīgi palūrēja pa logu uz alus sūkņiem, kuru misiņā atspulgoja griestu lampas, un uz omulīgajiem vīriem, kam bija pielaidīgāka sirdsapziņa nekā viņam…

Sievieti viņš pamanīja ar acs maliņu. Gara, uzkumpušiem pleciem, melnā mēteli, ar rokām kabatās, tā steidzās pa slapjo ietvi viņam aiz muguras: tā pati vajātāja, kurai sestdienas vakarā nebija izdevies iecerētais uzbrukums.

Straiks nepagausināja soli un nepagrieza galvu. ŠI vairs nebija spēle: viņš netaisījās apstāties, lai pārbaudītu, cik veikla ir šī amatiere, un negrasījās izrādīt, ka ir pamanījis sekotāju. Viņš neatskatīdamies gāja tālāk, un vienīgi cilvēks ar līdzvērtīgu pret-novērošanas pieredzi spētu pamanīt, ka viņš uzmet acis izdevīgi izvietotām vitrīnām vai nospodrinātām misiņa plāksnēm uz durvīm; vienīgi lietpratējs saskatītu saasināto modrību aiz nevērības maskas.

Vairums slepkavu ir pavirši amatieri un tieši tāpēc tiek notverti. Tas, ka pēc sestdienas sadursmes svešiniece sekoja Strai-kam atkal, liecināja par apbrīnojamu pārgalvību, un ar to Straiks

rēķinājās, iedams tālāk pa Velingtonstrltu un izlikdamies, ka neredz sievieti, kura ar nazi kabatā seko viņam pa pēdām. Kad viņš šķērsoja Raselstritu, vajātāja nozuda skatienam, tēlodama, ka ieiet pabā Marquess of Anglesey, taču drīz parādījās atkal, līkumodama starp kādas biroju ēkas kantainajām kolonnām un lāgiem apstādamās durvju nišā, lai ļautu Straikam aiziet gabaliņu tālāk.

Straiks vairs tikpat kā nejuta sāpes celi, jo no galvas līdz kājām bija pārvērties koncentrētas uzmanības iemiesojumā. Šoreiz sekotājai nebija ne priekšrocību, ne izredžu pārsteigt Straiku nesagatavotu. Straiks nosprieda, ka viņas vienīgais plāns droši vien ir izmantot jebkuru izdevību. Viņam vajadzēja tikai sagādāt tādu izdevību, ko svešiniece neuzdrošinātos palaist garām, un parūpēties, lai šoreiz viņa iekrīt.

Viņš aizsoļoja gar Karaliskās operas namu ar tā klasisko portiku, kolonnām un skulptūrām; Endelstrltā vajātāja iegāja vecā, sarkanā telefona būdiņā, droši vien lai nomierinātos un pārliecinātos, ka Straiks nav viņu pamanījis. Straiks vienmērīgā solī devās tālāk, skatīdamies taisni uz priekšu. Svešiniece sadūšojusies atgriezās uz drūzmainās ietves starp gājējiem, kuri steidzās šurpu turpu ar iepirkumu maisiņiem rokās, un turpināja viņam sekot, samazinot atstatumu; iela sašaurinājās, un viņa ik pa brīdim paslēpās kādās namdurvis.

Tuvodamies birojam, Straiks pieņēma lēmumu un no Den-markstrltas nogriezās pa kreisi Flitkroftstrītā, kas ar likumu veda uz Denmarkpleisu, no kurienes atpakaļ uz biroju varēja nokļūt pa tumšu eju, piemētātu ar mūzikas grupu reklām-lapiņām.

Vai viņa uzdrīkstēsies?

Straiks iegāja šaurajā ejā, kur soļi klusu atbalsojās no mitrajiem mūriem, un tikko manāmi palēnināja gaitu. Un tad izdzirda svešinieci sekojam skriešus.

Strauji pagriezies uz veselās kreisās kājas, Straiks sita ar spieķi atskanēja sāpju kliedziens, kad spieķis trāpīja viņai pa

delmu, nazis izlidoja viņai no rokas, atlēca no mūra un rikošetā tikai par mata tiesu netrāpīja Straikam pa aci tad viņš sagrāba vajātāju ciešā tvērienā, un viņa iebļāvās vēl skaļāk.

Straiks bažījās, ka tūdaļ viņai palīgā atsteigsies kāds drosminieks, tomēr neviens nerādījās, un tagad galvenais bija ātrums: sieviete bija stiprāka, nekā viņš gaidījis, un nikni pretojās, mēģinādama iespert viņam pa kājstarpi un ieklupt ar nagiem sejā. Vēlreiz pagriezies ar visu augumu, Straiks satvēra viņu klinčā, un viņas kājas bezpalīdzīgi spirinājās un slīdēja pa slapjo asfaltu.

Kamēr svešiniece centās izrauties un iekost, viņš pieliecās pacelt nazi un pielieca viņu sev līdzi; sieviete gandrīz zaudēja pamatu zem kājām. Nometis spieķi, kas tagad traucēja valdīt uzbrucēju, Straiks aizvilka viņu līdz Denmarkstrītai.

Viņš rīkojās ātri, un pretiniece cīnoties bija aizelsusies, tāpēc nespēja pakliegt. īsajā ieliņā neviena nebija, bet no Čeringkros-roudas neviens neko nevarēja pamanīt, kamēr viņš vilka savu gūstekni līdz melnajām ieejas durvīm.

“Ver vaļā, Robin! Ātri!” Straiks iebļāva namrunī un atgrūda vaļā durvis, tiklīdz iedūcās slēdzenes mehānisms. Viņš stīvēja savu vajātāju augšup pa metāla pakāpieniem, labās kājas celis neciešami sāpēja, sieviete sāka kliegt, un kliedzieni atbalsojās visā kāpņu telpā. Straiks pamanīja kustību aiz stikla durvīm, aiz kurām vienu stāvu zemāk par viņa detektīvbiroju atradās nīgrā un ekscentriskā grafikas dizainera birojs.

“Mēs tikai muļķojamies!” Straiks uzsauca uz durvju pusi un bīdīja savu vajātāju augšup pa kāpnēm.

“Kormoran? Kas… ak Dievsl" Robina izdvesa, skatīdamās lejup no kāpņu laukumiņa. “Tas nav… ko tu dari? Laid viņu vaļā!"

“Viņa nupat… atkal… mēģināja mani… nodurt,” Straiks aizelsies izsēca un ar gigantisku spēka piepūli pagrūda savu vajātāju pār slieksni. “Aizslēdz durvis!” viņš uzkliedza Robinai, kura bija sekojusi abiem birojā un tūdaļ paklausīja pavēlei.

Straiks sviešus nosvieda sievieti uz mākslīgās ādas dīvāna. Kapuce nolidoja nost, atsedzot garenu, bālu seju ar lielām brūnām acīm un biezus, tumšus, viļņainus matus, kas sniedzās līdz pleciem. Smailie nagi bija nolakoti koši sarkani. Pēc skata viņai varēja dot labi ja divdesmit gadus.

“Tu, draņķis! Tu, draņķisГ

Viņa mēģināja piecelties, bet, sastapusi Straika skatienu, kurā plaiksnīja slepkavības draudi, tūdaļ pārdomāja, sašļuka un ņēmās masēt savu balto kaklu, kur Straika pirksti bija atstājuši tumšsārtas švīkas.

"Varbūt pateiksi, kāpēc centies mani nodurt?” Straiks noprasīja.

“Ej ellē!”

“Ļoti oriģināli,” Straiks sacīja. “Robin, zvani policijai…”

"Nēēēē!” melni tērptā meiča iegaudojās kā suns. “Viņš mani savainoja!” viņa aizelsusies sūdzējās Robinai, izmisīgi vilkdama lejup džemperīša apkakli un atsegdama nobrāzumus uz spēcīgā, baltā kakla. “Viņš mani raustīja, grūstīja…”

Robina, uzlikusi plaukstu uz telefona klausules, paskatījās uz Straiku.

“Kāpēc tu mani izsekoji?” Straiks draudīgi noprasīja, vēl arvien nespēdams īsti atgūt elpu.

Meitene ierāvās dziļāk čīkstošajos dīvāna polsteros, taču Robina, joprojām neatlaizdama klausuli, saklausīja viņas bailēs tādu kā tīksmi, saskatīja kādu juteklisku niansi kustībā, ar kuru viņa atvirzījās nostāk no Straika.

“Dodu tev pēdējo iespēju,” Straiks viņai uzrūca. “Kāpēc…”

"Kas jums tur notiek?” no apakšējā kāpņu laukumiņa sauca īgna balss.

Robina, sastapusi Straika skatienu, piesteidzās pie durvīm, atslēdza tās un izgāja kāpnēs, kamēr Straiks palika sardzē pie gūsteknes, sakodis zobus un sažņaudzis roku dūrē. Viņš pamanīja, ka lielajās, tumšajās acīs, kas, violeti ieēnotas, atgādināja vijolītes, pavīd un tūdaļ apdziest nodoms saukt palīgā. Meiča

drebēdama sāka birdināt asaras, taču atņirgtie zobi liecināja drīzāk par niknumu, nevis par ciešanām.

“Viss kārtībā, mister Kraudij!” Robina sauca lejup. “Mēs tikai muļķojamies. Atvainojiet par trokšņošanu!”

Atgriezusies birojā, Robina atkal aizslēdza durvis. Meitene stingi sēdēja uz dīvāna, pār vaigiem ritēja asaras, garie nagi bija iekrampējušies dīvāna malā.

“Pie velna!” Straiks noteica. “Ja negribi runāt, es saucu policiju.”

Meiča acīmredzot noticēja. Straiks paguva paspert tikai divus soļus uz telefona pusi, kad viņa šņukstēdama ierunājās:

“Es gribēju tevi apturēt.”

“Ko nozīmē "apturēt”?” Straiks jautāja.

“It kā pats nezinātu!”

“Nespēlē ar mani spēlītes!” Straiks uzbļāva un, sažņaudzis lielās dūres, pieliecās viņai tuvāk. Celis tagad sāpēja gluži neizturami. Tā bija šīs skuķes vaina, ka viņš bija pakritis un atkal traumējis ceļgala saites.

“Kormoran,” stingri ierunājās Robina, nostādamās starp abiem un piespiezdama Straiku par soli atkāpties. "Paklausieties,” viņa uzrunāja meiteni. “Paklausieties, ko es teikšu. Paskaidrojiet viņam, kāpēc jūs tā rīkojāties, un tad viņš varbūt nezvanīs…”

“Nolādēts, tu laikam joko!” Straiks nošņāca. “Viņa divas reizes ir uzklupusi man ar…”

“…varbūt nezvanīs policijai,” Robina skaļi un nesatricināmi pabeidza teikumu.

Meitene pielēca kājās un metās uz durvju pusi.

“Nekā nebija!” Straiks aši aizkliboja garām Robinai, sakampa savu gūstekni ap vidukli un bez ceremonijām iesvieda atpakaļ dīvānā. “Kas tu tāda esi?”

“Man sāp!” viņa iekliedzās. “Tagad tu tiešām salauzi man ribas… es iesūdzēšu tevi par miesas bojājumiem, draņķis tāds…”

“Tad es saukšu tevi par Pipu, labi?” Straiks teica.

Drebošs elsiens, iznīcinošs skatiens.

I

“Tu… tu… riebeklis…”

“Jā, jā, riebeklis,” Straiks aizkaitināts attrauca. “Kā tevi sauc?!”

Meitenes krūtis zem biezā mēteļa viļņoja satrauktā elpā.

“Ja pateikšu, tad kā tu zināsi, vai es nemeloju?” viņa izaicinoši izgrūda.

"Turēšu tevi šeit, līdz būšu pārbaudījis teikto.”

“Tā ir nolaupīšana!” viņa iesaucās tik rupjā un skaļā balsī kā ostas krāvējs.

“Tas ir civils arests,” Straiks atcirta. “Velns parāvis, tu mēģināji mani nodurt! Un tagad es tev prasu pēdējo reizi…”

“Pipa Midžlija,” viņa spļautin izspļāva.

“Nu tad beidzot. Personas apliecība tev ir?”

Vēlreiz dumpīgi nolamājusies, viņa iebāza roku kabatā, izvilka autobusa mēnešbiļeti un pasvieda to Straikam.

“Te ir rakstīts Filips Midžlijs.”

“Ko tu neteiksi!”

Vērodama, kā Straika prātā ataust kopsakars, Robina, par spīti saspringtajai gaisotnei, ar pūlēm valdīja smieklus.

“Episīna!" Pipa Midžlija nikni paziņoja. “Tev nebija pielēcis? Tas tev ir par gudru, āmurgalva?”

Straiks nopētīja viņu. Saskrāpētajā kaklā tiešām bija saredzams ādamābols. Rokas viņa atkal bija paslēpusi kabatās.

“Nākamgad es visos dokumentos būšu Pipa,” viņa noteica.

"Pipa,” Straiks atkārtoja. “Tātad tu biji tā, kas uzrakstīja: “Kad tu gulēsi uz moku rata, es pašrocīgi pagriezīšu sviru”?”

"O,” Robina izdvesa garu nopūtu, beidzot visu sapratusi.

“Ooooo, jūs esat tik gudrs, Kaušļa kungs!” Pipa nikni mēdījās.

“Vai Ketrīnu Kentu tu pazīsti personiski vai arī jūs esat tikai virtuālas draudzenes?”

"Un kas tad ir? Pazīt Ketrīnu Kentu tas tagad ir noziegums?”

“Kā tu iepazinies ar Ouenu Kvainu?”

“Par to smerdeli es negribu runāt,” viņa atteica, smagi elpodama. "Tas, ko viņš man nodarīja… ko viņš nodarīja… izlikās… meloja… melīgais maitasgabals…”

Atkal bira asaras, sākās īsta histērija. Rokas ar sarkanajiem nagiem ieķērās matos, kājas rībināja pa grīdu, un viņa vaimanādama šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Straiks ar riebumu vēroja viņu un pēc pusminūtes iesāka: “Pie velna, vai tu vienreiz…” Taču Robina ar skatienu apklusināja viņu, pie rakstāmgalda izvilka no kārbas sauju papīra mutautu un iespieda tos Pipai plaukstā.

“Pa… pal…”

"Pipa, vai jūs vēlētos tēju vai kafiju?” Robina laipni jautāja. “Ka… fiju… lū…”

“Robin, velns ar ārā, viņa nupat mēģināja mani nodurt!” “Bet nenodūra taču, vai ne?” Robina atsaucās, liedama tējkannā ūdeni.

“Nemākulība nevienā tiesā nevar kalpot par attaisnojumu!” Straiks pārsteigts atcirta.

Viņš atkal pievērsās Pipai, kura vaļā muti bija klausījusies šajā vārdu pārmaiņā.

“Kāpēc tu mani izsekoji? Kādā ziņā tu gribi mani apturēt? Un es tevi brīdinu kaut gan Robinu iežēlina tava pinkšķēšana…” “Tu strādā viņai'.’’ Pipa iebļāvās. “Tai perversajai kucei, tai viņa atraitnei! Tā tagad ir pievākusi viņa naudu… bet mēs gan zinām, kādēļ tu esi nolīgts, neesam jau no muļķu mājām!”

“Kas ir tie “mēs”?” Straiks noprasīja, taču Pipas tumšās acis atkal pievērsās durvīm. “Zvēru pie Dieva,” samocītais celis tagad sāpēja tik neganti, ka Straikam gribējās griezt zobus, “ja tu, trakā, vēlreiz skriesi pie tām durvīm, es izsaukšu policiju, sniegšu liecību un ar prieku noskatīšos, kā tevi notiesās par slepkavības mēģinājumu! Un ķurķī tev vis nebūs nekāda saldā dzīve, Pipa,” viņš piebilda. “Pirms operācijas.”

"Kormoran!” Robina asi uzsauca.

“Es tikai konstatēju faktus,” Straiks atteica.

Pipa bija ierāvusies dīvāna stūrī un ar neviltotām šausmām raudzījās uz Straiku.

“Kafija!” Robina apņēmīgi sacīja, atstāja rakstāmgaldu un iespieda krūzīti Pipas nagainajā rokā. “Dieva dēļ, Pipa, vienkārši pasakiet viņam, kas notiek. Pasakiet"

Lai cik nelīdzsvarota un agresīva šķita Pipa, Robina tomēr nespēja nejust žēlumu pret šo meiteni, kura acīmredzot nemaz nebija apsvērusi, kādas sekas var būt tam, ka viņa ar nazi uzbrūk privātdetektīvam. Robina nojauta, ka Pipai galējā formā piemit tā pati rakstura īpašība, kas nemitīgi radīja problēmas viņas pašas jaunākajam brālim Mārtiņam, kuram trūka jebkādas apdomības un kurš dievināja briesmas, tāpēc bija nonācis slimnīcas traumpunktā biežāk, nekā abi brāļi un māsa par visiem kopā.

“Mēs zinām, ka viņa nolīga tevi, lai piespiestu mūs pie sienas,” Pipa noķērkstēja.

“Es tev prasu kas ir "viņa” un kas ir “mēs”?” Straiks uzsauca.

“Leonora Kvaina!” Pipa atkliedza. “Mēs zinām, kāda viņa ir un uz ko ir spējīga! Viņa ienīst mūs ar Ketu un ir gatava uz visu, lai mums ieriebtu! Vari blenzt, cik gribi!” viņa uzbrēca Straikam, kurš skatījās uz viņu, pacēlis biezās uzacis. “Viņa ir galīgi ķerta, viņa ir nenormāli greizsirdīga nevarēja paciest, ka Ouens tiekas ar mums, un tagad liek tev uzokšķerēt pierādījumus, lai varētu mūs iegāzt!”

“Nezinu, vai tu pati tici tādiem vajāšanas murgiem…”

“Mēs zinām, kas notiek!” Pipa auroja.

“Aizveries! Kad tu sāki mani izsekot, par Kvaina nāvi zināja vienīgi viņa slepkava. Tu vilkies man pa pēdām tajā dienā, kad atradu līķi, un es zinu, ka pirms tam tu veselu nedēļu izsekoji Leonoru. Kāpēc?” Kad Pipa neatbildēja, viņš atkārtoja: “Prasu pēdējo reizi: kāpēc tu man sekoji, kad atstāju Leonoras māju?”

“Es domāju, ka tu aizvedīsi mani uz turieni, kur atrodas Ouens,” Pipa teica.

“Kāpēc tev bija jāzina, kur viņš atrodas?”

“Lai varētu viņu nogalināt!” Pipa iekliedzās, apstiprinot Robinas iespaidu, ka Pipai, tāpat kā Mārtiņam, gandrīz pilnīgi trūkst pašsaglabāšanās instinkta.

“Un kāpēc tu gribēji viņu nogalināt?” Straiks jautāja tādā tonī, it kā meitene nebūtu pateikusi neko sevišķu.

“Tāpēc, ka viņš ir apkaunojis mūs tajā savā drausmīgajā grāmatā! Pats zini… esi lasījis… Episīna… tāds nelietis, tāds nelietis…” “Nomierinies, velns parāvis! Tātad tolaik tu jau biji izlasījusi Bombyx MorP.”

“Jā, skaidrs, ka biju…”

“Un tad tu sāki mest mēslus Kvainu vēstuļspraugā?”

“Mēsli pret mēsliem!” viņa skaļi paziņoja.

“Asprātīgi. Kad tu izlasīji to grāmatu?”

“Keta pa telefonu nolasīja tos fragmentus, kur runa ir par mums, un tad es aizbraucu pie viņas un…”

“Kad viņa nolasīja to tev pa telefonu?”

“K-kad pārnāca mājās un uz kājslauķa ieraudzīja tās lapas. Visu manuskriptu. Gandrīz nevarēja atvērt durvis. Viņš bija iemetis to vēstuļspraugā kopā ar zīmīti,” Pipa Midžlija paskaidroja. “Keta to man parādīja.”

“Kas bija rakstīts zīmītē?”

“Tur bija teikts: “Atmaksas stunda mums abiem. Ceru, tu esi laimīga! Ouens.””

"Atmaksas stunda mums abiem?” Straiks atkārtoja, raukdams pieri. “Vai tu zini, kas ar to domāts?”

“Keta man neteica, bet es zinu, ka saprata. Viņa bija pilnīgi s-satriekta,” Pipa sacīja, smagi elpodama. “Viņa ir… viņa ir brīnišķīgs cilvēks. Tu viņu nepazīsti. Viņa man ir bijusi kā m-māte. Mēs iepazināmies radošās rakstīšanas kursos un bijām kā… kļuvām kā…” Pipa iešņukstējās un izdvesa: “Viņš bija nelietis! Meloja mums par to, ko raksta, meloja par… par visu…”

Viņa atkal sāka raudāt, skaļi elsodama un vaimanādama, un Robina, bažīdamās mistera Kraudija dēļ, saudzīgi ierunājās: “Pipa, vienkārši pastāstiet mums, par ko viņš meloja. Kor-morans jau tikai grib zināt patiesību un netaisās nevienu iegāzt…”

Viņa nezināja, vai Pipa ir dzirdējusi un noticējusi; varbūt meiča vienkārši gribēja izkratīt sāpošo sirdi. Lai vai kā, viņa trīcēdama dziļi ievilka elpu, un vārdi sāka plūst straumēm:

“Viņš teica, ka es viņam esot gluži kā otra meita, to viņš man teica-, es izstāstīju viņam visu, viņš zināja, ka mamma ir patriekusi mani no mājas, un vispār visu. Un es parādīju viņam s-s-savu grāmatu par manu dzīvi, un viņš b-bija tik sirsnīgs un izrādīja interesi, un teica, ka palīdzēšot man to p-publicēt, un t-teica mums abām ar Ketu, ka rakstot par mums savā j-jaunajā romānā, un teica, k-ka es esot “s-skaista, apmaldījusies dvēsele” tā viņš man teica’,’ Pipa izdvesa, lūpām drebot, “un vienu dienu p-pa telefonu izlikās, ka nolasa man fragmentu, un tas bija… tas bija burvīgs, bet tad es izlasīju t-to pa īstam, un viņš bija… viņš bija uzrakstījis kaut ko tādu… Keta bija pilnīgi s-sašauta… ala… Harpija un Episīna…”

“Tātad Ketrīna pārnāca mājās un atrada manuskriptu uz kājslauķa, jā?” Straiks jautāja. “Pārnāca no kurienes no darba?”

“No h-hospisa, kur bija apmeklējusi mirstošo māsu.”

“Un kad tas bija?” Straiks vaicāja trešo reizi.

“Kāda kuram daļa, kad…”

‘‘Velnsparāvis, man ir daļaГ

“Vai tas bija devītajā?” jautāja Robina. Viņa jau bija atvērusi datorā Ketrīnas Kentas blogu un pagriezusi monitoru prom no dīvāna, uz kura sēdēja Pipa. “Vai tas varēja būt otrdien, devītajā novembrī, Pipa? Tajā otrdienā pēc ugunskuru nakts?”

"Tas bija… jā, laikam gan!” Pipa izskatījās pārsteigta par Robinas veiksmīgo minējumu. “Jā, ugunskuru naktī Keta bija aizbraukusi uz hospisu, jo Andžela jutās ļoti slikti…”

"Kā tu zini, ka tā bija ugunskuru nakts?” noprasīja Straiks. “Todien Ouens pateica Ketai, ka v-vakarā nevarēs tikties ar viņu, jo abi ar meitu šaus uguņošanas raķetes,” Pipa atbildēja. “Un Keta ļoti sabēdājās, jo viņš tak bija solījies aiziet no

ģimenes. Bija viņai apsolījis, ka beidzot pametīs savu raganu, bet te ņem un paziņo, ka viņam jāšauj petardes ar to deb…”

Viņa aprāvās, taču Straiks pabeidza teikumu viņas vietā.

“Ar to debilo meiteni?”

“Tas jau tikai joks,” Pipa kaunīgi nomurmināja, nožēlodama šī vārda izvēli vairāk nekā to, ka pirmīt uzbrukusi Straikam ar nazi. "Mēs ar Ketu zinājām, ka meita ir tikai aizbildinājums tam, ka Ouens nevar pamest ģimeni un būt kopā ar Ketu…”

“Ko Ketrīna tovakar darīja, ja jau izjuka tikšanās ar Kvainu?” Straiks jautāja.

“Es aizbraucu pie viņas. Tad piezvanīja no hospisa un pateica, ka viņas māsa Andžela jūtoties daudz sliktāk, un Keta devās uz turieni. Andželai bija vēzis. Metastāzes visos orgānos.”

“Kur atradās Andželas hospiss?”

“Klepemā.”

“Kā Ketrīna tika uz turieni?”

“Kāda tam nozīme?”

“Paklau, vienkārši atbildi uz jautājumu, jā?”

“Nezinu… droši vien ar metro. Un viņa palika pie Andželas trīs dienas, nakšņoja uz matrača, uz grīdas blakus māsas gultai, jo ārsti teica, ka Andžela var nomirt kuru katru brīdi, taču Andžela turējās, un Ketai vajadzēja braukt uz mājām, lai pārģērbtos tīrās drēbēs, un tad viņa atrada to manuskriptu uz kājslauķa.”

“Kāpēc jūs esat tik pārliecināta, ka Ketrīna atbrauca mājās otrdienā?” jautāja Robina, un Straiks pārsteigts paskatījās uz viņu, jo bija grasījies jautāt tieši to pašu. Par veco bukinistu un par zemes iegruvumu Vācijā viņš vēl nemaz nezināja.

“Tāpēc, ka otrdienas vakaros es strādāju telefona uzziņu dienestā,” Pipa paskaidroja, “un uz turieni Keta man piezvanīja, galīgi noraudājusies, jo bija sakārtojusi manuskripta lapas pareizā secībā un izlasījusi to, ko viņš par mums sarakstījis…” “Njā, tas viss ir ļoti interesanti,” Straiks novilka, “jo policistiem Ketrīna Kenta apgalvoja, ka nav lasījusi Bombyx Mori’.’

Citos apstākļos šausmu izteiksme Pipas sejā būtu varējusi likties amizanta.

“Tu mani apšmauci, maita!"

“Jā, bet tu tiešām esi ciets rieksts,” Straiks teica. “Pat nedomā'.” viņš piebilda, aizstādamies Pipai priekšā, kad viņa mēģināja piecelties no dīvāna.

“Viņš bija… mēsls!” Pipa iekliedzās, vārīdamās bezspēcīgā niknumā. “Izmantotājs! Tēloja, ka viņu interesē mūsu daiļrade, bet pats mūs visu laiku izmantoja, n-nelietlgais m-maita… Man likās, viņš saprot, kāda bijusi mana dzīve, -mēs mēdzām runāt par to stundām ilgi, un viņš mudināja, lai uzrakstu savu dzīvesstāstu… teica, ka palīdzēšot man tikt pie līguma ar izdevēju…”

Straiku pēkšņi pārņēma nogurums. Kas tā par tādu māniju -redzēt savu vārdu nodrukātu?

“…bet viņš tikai centās pieglaimoties, lai es izpaustu savas slēptākās domas un jūtas, un Keta… ko viņš nodarīja Ketai… tu nesaproti… priecājos, ka tā perversā laulene viņu nožmiedza! Ja to nebūtu izdarījusi viņa…”

“Kāpēc tu nemitīgi apgalvo, ka Kvainu nogalinājusi sieva?” Straiks noprasīja.

“Tāpēc, ka Ketai ir pierādījumi!”

īsa pauze.

“Kādi pierādījumi?” Straiks jautāja.

“Jā, to tu gan gribētu zināt!” Pipa nokliedza un histēriski ieķiķinājās. “Nekā nebija!”

“Ja viņai ir pierādījumi, kāpēc viņa tos noklusēja policijai?”

“Aiz līdzcietības!” Pipa auroja. "Tu to nespēj sap…”

"Kāpēc jūs visu laiku tā kliedzat?” aiz durvīm atskanēja žēlabaina balss.

“Ak tu velns!” Straiks paskatījās uz mistera Kraudija miglaino siluetu aiz durvju stikla.

Robina devās atslēgt durvis.

“Lūdzu, atvainojiet, mister Krau…”

Pipa zibenīgi pietrūkās no dīvāna. Straiks mēģināja viņu noķert, bet straujajā kustībā gandrīz saļima sāpošais celis. Pipa pagrūda misteru Kraudiju nost un aizjoņoja lejup pa kāpnēm.

“Lai tik skrien!” Straiks teica Robinai, kura jau grasījās dzīties pakaļ bēglei. “Man vismaz palika viņas nazis.”

“Nazis?” misters Kraudijs spiedzīgi iesaucās, un viņiem vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai pierunātu kaimiņu nezvanīt namsaimniekam (kņada ap Lulas Lendrijas lietu bija gaužām satraukusi dizaineru, kurš tagad dzīvoja pastāvīgās bailēs no tā, ka Straiku ieradīsies meklēt nākamais slepkava un kļūdas pēc ieies nepareizajā birojā).

“Žēlīgais Dievs,” Straiks noteica, kad Kraudijs, puslīdz nomierināts, beidzot bija aizgājis. Viņš atkrita uz dīvāna, Robina apsēdās krēslā pie datora, un abi, dažas sekundes raudzījušies viens otrā, sāka smieties.

“Mēs nudien vareni nospēlējām labo policistu un ļauno policistu,” Straiks sacīja.

“Es nemaz neizlikos,” Robina iebilda. “Man tiešām bija viņas drusku žēl.”

“To es pamanīju. Bet es? Mani taču gandrīz nodūra.”

“Vai viņa patiesi gribēja tevi sadurt vai tikai tēloja?” Robina skeptiski noprasīja.

“Iespējams, ideja patika viņai labāk nekā realitāte,” Straiks atzina. “Nelaime tikai tā, ka ir vienalga, vai tevi nodūris teatrāls āksts vai profesionāls slepkava: tu tik un tā esi beigts. Un ko viņa domāja iegūt, mani nogalēdama?”

“Mātes mīlestību,” Robina klusi atbildēja.

Straiks neizpratnē iepleta acis.

“Pašas māte atteicās no viņas,” Robina sacīja, “un tagad viņa noteikti pārcieš ļoti smagu laiku, lietodama hormonu preparātus un sazin ko vēl, kas nu tur jālieto pirms tādas operācijas. Un viņa taču noticēja, ka ir iemantojusi jaunu ģimeni, saproti? Uzskatīja Kvainu un Ketrīnu Kentu par saviem jaunajiem vecākiem.

Pati taču mums stāstīja, ka Kvains nosaucis viņu par savu otro meitu, un manuskriptā viņš ir aprakstījis Pipu kā Ketrlnas Ken-tas meitu. Taču Bombyx Mori parāda visai pasaulei, ka Pipa ir pa pusei vīrietis un pa pusei sieviete. Turklāt Kvains tur dod mājienu, ka, par spīti visām meitas jūtām, Pipa grib pārgulēt ar viņu. Pipas jaunais tēvs viņu nekrietni nodeva. Bet jaunā māte bija un palika labsirdīga un mīloša, piedevām tika piekrāpta arī pati, tāpēc Pipa nolēma atriebties par abām.”

Robina nespēja apvaldīt smaidu, redzēdama mulsu apbrīnu Straika sejā.

“Kāda velna pēc tu nepabeidzi studēt psiholoģiju?”

“Tas ir garš stāsts.” Robinas skatiens pievērsās monitoram. “Viņa ir diezgan jauna… gadu divdesmit, kā tu domā?”

“Apmēram tā izskatījās,” Straiks piekrita. “Žēl, ka nepaguvām pavaicāt, ko viņa darījusi dienās pēc Kvaina pazušanas.” “Viņa nav slepkava,” Robina ar pārliecību noteica, atkal skatīdamās uz Straiku.

“Jā, tev droši vien taisnība.” Straiks nopūtās. “Pēc Kvaina uzšķēršanas būtu muļķīgi sviest vēstuļspraugā suņa mēslus.” “Un radās iespaids, ka Pipai diez cik labi nepadodas plānošana un efektīva rīcība, vai ne?”

“Maigi teikts,” viņš piekrita.

“Vai tu ziņosi par viņu policijai?”

“Nezinu. Varbūt. Bet, sasodīts,” Straiks piesita ar plaukstu sev pie pieres, "mēs taču nenoskaidrojām, kāpēc viņa tajā stulbajā grāmatā dzied!”

“Iespējams, es to zinu,” Robina teica, pēc tam kad bridi bija strauji klabinājusi taustiņus un lasījusi meklēšanas rezultātus uz ekrāna. “Dziedāšana kā balss dzidrināšanas līdzeklis… vokālie vingrinājumi cilvēkiem, kuri mainījuši dzimumu.”

“Un tas ir viss?” Straiks neticīgi jautāja.

“Tu gribi sacīt, ka viņa veltīgi apvainojās? Nu vai zini -Kvains publiski izņirgājās par kaut ko ļoti personisku…”

“Ne jau to es domāju,” Straiks atteica.

Saraucis pieri, viņš skatījās pa logu un prātoja. Ārā strauji sniga biezs sniegs.

Pēc brīža viņš ierunājās:

“Kā gāja grāmatnīcā “Bridlingtona”?”

“Ak Dievs, jā, gandrīz aizmirsu!”

Robina pastāstīja par bukinistu un par to, kā viņš saputrojis pirmo novembri ar astoto.

“Vecais muļķis,” Straiks noburkšķēja.

“Tas nu ir drusku zemiski,” Robina aizrādīja.

“Bet šito pašpārliecību, ne? Visas pirmdienas ir vienādas, katru pirmdienu viņš iet pie sava drauga Čārlza…”

“Un kā lai mēs zinām, vai tas bija anglikāņu bīskapu vakars vai zemes iegruvuma vakars?”

“Tu saki viņš apgalvo, ka Čārlzs iejaucies ar savu stāstu par zemes iegruvumu, kad viņš pats stāstījis par Kvaina apmeklējumu grāmatnīcā?”

“Tā viņš teica.”

“Tādā gadījumā Kvains drīzāk ir bijis grāmatnīcā pirmajā, nevis astotajā datumā. Bukinists atceras, ka abi notikumi bijuši saistīti. Vecais nelga ir galīgi sapinies. Viņš gribēja būt redzējis Kvainu pēc viņa pazušanas, gribēja palīdzēt noteikt nāves iestāšanās laiku un neapzināti meklēja iemeslu domāt, ka tā ir bijusi tieši tā pirmdiena, kas saistīta ar slepkavību, nevis nenozīmīga pirmdiena veselu nedēļu pirms tam, kad visus pēkšņi sāka interesēt Kvains.”

“Tomēr kaut kas dīvains ir tajā, ko Kvains esot pateicis buki-nistam, vai tev tā neliekas?” Robina jautāja.

“Jā, liekas gan,” Straiks piekrita. “Pirkt lasāmvielu tāpēc, ka jādodas atpūsties… tātad viņš plānoja doties prom jau četras dienas pirms strīda ar Elizabeti Taselu? Varbūt jau bija iecerējis apmesties Talgartroudā pēc ilgiem gadiem, kuros esot ienīdis to māju un metis tai līkumu?”

“Vai tu to stāstīsi Enstisam?” Robina jautāja.

Straiks ironiski iesmējās.

“Nē, es to nestāstīšu Enstisam. Mums nav drošu pierādījumu tam, ka Kvains ir bijis grāmatnīcā pirmajā novembri, nevis astotajā. Turklāt mums ar Enstisu šobrīd nav tās labākās attiecības.” Atkal iestājās gara pauze, un Robina satrūkās, kad Straiks pārtrauca klusumu:

“Man jārunā ar Maiklu Fenkortu.”

"Kāpēc?”

“Iemeslu ir daudz,” Straiks atbildēja. “Tas, ko pusdienās man pateica Voldegreivs. Vai vari sazināties ar Fenkorta aģentu vai kādu citu kontaktpersonu, ko atradisi?”

“Jā.” Robina to pierakstīja. “Zini, es vēlreiz noskatījos to interviju un joprojām nespēju…”

“Noskaties vēl vienu reizi,” Straiks teica. “Skaties uzmanīgi. Domā"

Viņš apklusa un drūmi blenza griestos. Negribēdama izjaukt viņa domu gaitu, Robina pievērsās datoram un sāka meklēt Maikla Fenkorta oficiālos pārstāvjus.

Kamēr viņa klabināja datora taustiņus, Straiks pēdigi ierunājās:

“Kādi pierādījumi Ketrinai Kentai var būt pret Leonoru?” “Iespējams, nav nekādu,” Robina atteica, lasīdama meklēšanas rezultātus.

“Un viņa tos neizpauž “aiz līdzcietības”…”

Robina klusēja, Fenkorta literatūras aģentūras vietnē meklēdama kontakttelefonu.

"Cerēsim, ka tā bija tikai histēriska muldēšana,” Straiks sacīja. Tomēr sirds viņam bija nemierīga.

38

Ka tik mazs papīriņš Slēpj sevī tādu postu…

Džons Vebsters, “Baltais velns”

Sekretāre mis Broklhērsta, kuru mīļākais turēja aizdomās par neuzticību, joprojām apgalvoja, ka nekur nevar iet, jo ir saaukstējusies. Viņas mīļākajam, Straika klientam, tas šķita pārspīlēti, un detektīvs sliecās viņam piekrist. Nākamajā rītā pulksten septiņos Straiks jau stāvēja tumšā nišā pretim mis Broklhērstas dzīvoklim Batersijā, silti saģērbies mētelī, šallē un cimdos, tomēr rokas un kājas juta ledaino salu. Viņš ik pa brīdim plati nožāvājās, mielodamies ar otro no trim sendvičiem ar olu, pa ceļam nopirktiem makdonaldā.

Laika prognoze visiem dienvidaustrumiem bija draudīga. Ielu jau klāja biezs sniegs, rīta mijkrēslī tumši zils, un no bez-zvaigžņu debesīm vilcinoties krita pirmās pārslas, kamēr Straiks gaidīja, lāgiem pakustinādams kājas pirkstus, lai pārbaudītu, vai tos vēl jūt. Nama iedzīvotāji cits pēc cita devās uz darbu -kājām slīdot, soļoja uz stacijas pusi vai kāpa mašīnās, un motoru rūkoņa slāpētajā klusumā izklausījās neparasti skaļa. No trim

viesistabu logiem Straikam pretī jau mirkšķināja oranžas, smaragdzaļas un neonzilas Ziemassvētku eglīšu gaismiņas, lai gan šī vēl bija tikai novembra pēdējā diena. Straiks, ar muguru atbalstījies pret mūri, nenovērsa acu no mis Broklhērstas dzīvokļa logiem, pats ar sevi slēgdams derības par to, vai šādos laikapstākļos viņa vispār izies no mājas. Celis joprojām sāpēja, ka vai traks, taču sniegs bija piespiedis pārējo pasauli pagausināt gaitu, un nu viņš spēja tikt tai līdzi. Mis Broklhērstu viņš nekad nebija redzējis tādās kurpēs, kam papēdis būtu zemāks par desmit centimetriem. Šajos laikapstākļos viņa droši vien pārvietotos vēl lēnāk nekā Straiks.

Pēdējā nedēļā Kvaina slepkavas meklēšana bija aizēnojusi visas pārējās izmeklējamās lietas, taču bija svarīgi neatstāt tās novārtā, ja viņš negribēja zaudēt savu detektlvaģentūru. Mis Broklhērstas mīļākais bija bagāts cilvēks un noteikti varētu sagādāt Straikam vēl daudz vairāk darāmā, ja būtu mierā ar detektīva veikumu. Šim biznesmenim bija vājība pret jaunām blondīnēm, kuras cita pēc citas (kā viņš bija atklāti atzinies Straikam pirmajā tikšanās reizē) pieņēma no viņa lielas naudas summas un dažādas dārgas dāvanas, bet pēc tam pameta vai piekrāpa viņu. Nekas neliecināja, ka biznesmenis būtu mācījies no savām kļūdām, tāpēc Straiks paredzēja, ka viņu gaida vēl daudzas ienesīgas stundas, izsekojot nākamās mis Broklhērstas. Varbūt klientu uzbudina tieši krāpšana, Straiks prātoja, kamēr viņa elpa balti virmoja ledainajā gaisā; viņš jau bija sastapis līdzīgus vīriešus. Šāda gaume visspilgtāk izpaudās tajos, kuri mēdza iemīlēties prostitūtās.

Bez desmit deviņos logā notrīsēja aizkari. Nupat vēl stāvējis laiskā pozā, Straiks reaģēja zibenīgi, paceldams nakts redzamības kameru, ko bija neuzkrītoši turējis pie sāniem.

No pustumšās, sniegotās ielas mirkli varēja saskatīt mis Broklhērstu, tērpušos tikai biksītēs un krūšturi, lai gan viņas skaistumķirurģiski uzlabotajām krūtīm nevajadzēja balstu. Guļamistabas tumsā viņai aiz muguras nostājās vīrietis ar

resnu vēderu un kailu rumpi, saņēma saujā vienu viņas krūti un tika smejoties sarāts. Abi pagriezās un iegāja dziļāk guļamistabā.

Straiks nolaida fotokameru un pārbaudīja savu rokudarbu. Vislabākajā no kadriem, ko bija izdevies notvert, skaidrās aprisēs bija redzama vīrieša roka un mis Broklhērstas smejošā seja profilā, taču mīlnieka seja palika ēnā. Straiks nojauta, ka vīrietis tūdaļ dosies uz darbu, tāpēc noglabāja kameru iekškabatā, sagatavojās gausai un apgrūtinošai izsekošanai un ķērās pie trešā sendviča.

Un patiesi, bez piecām minūtēm deviņos atvērās namdurvis un tajās parādījās Vēderainais; pēc skata viņš it nemaz nebija līdzīgs mis Broklhērstas šefam, abiem kopīgs bija tikai vecums un bagātības aura. Diagonāli pār krūtīm stiepās elegantas ādas somas lence, un soma bija gana liela, lai tajā pietiktu vietas tīram kreklam un zobu sukai. Pēdējā laikā Straiks bija redzējis tādas somas tik bieži, ka domās jau dēvēja tās par "kreisajiem koferīšiem”. Uz sliekšņa pārītis pārmija franču skūpstu, kam pāragru punktu pielika ledainais sals un arī tas, ka mis Brokl-hērsta bija pārlieku trūcīgi ģērbusies. Tad viņa atgriezās mājā, bet Vēderainais aizsoļoja uz Klepemas mezgla stacijas pusi, jau runādams pa mobilo un droši vien apgalvodams, ka aizkavēsies sniega dēļ. Straiks ļāva viņam aiziet divdesmit metrus tālāk, tad iznira no savas paslēptuves, balstīdamies uz spieķa, ko Robina iepriekšējā pēcpusdienā bija izpalīdzīgi sameklējusi Denmark-pleisā.

Vēderaino bija viegli novērot, jo viņš koncentrēja visu uzmanību uz telefona sarunu. Abi ar divdesmit metru atstarpi -soļoja pa Lavenderhilas lēzeno slīpumu; atkal vienmērīgi sniga. Vēderainais savās dārgajās kurpēs vairākas reizes paslīdēja. Stacijā Straiks mierīgi iekāpa tajā pašā vagonā, kur Vēderainais (joprojām tarkšķēdams pa telefonu), un, tēlodams, ka lasa īsziņas, nofotografēja viņu ar savu mobilo.

Tajā brīdī tiešam pienāca īsziņa no Robinas:

Atzvanīja Maikla Fenkorta aģents MF labprāt tikšoties

ar tevi! Viņš ir Vācijā un atgriezīsies 6ajā. Ierosina klubu

“Graučo”, laiku izvēlies tu. R x

Kamēr vilciens dārdēdams tuvojās Vaterlo stacijai, Straiks domāja: ārkārtīgi savādi, ka tik daudzi no tiem, kuri lasījuši Bombyx Mori, tagad grib runāt ar viņu. Kur tas redzēts, ka aizdomās turamie tik kāri tver izdevību tikties ar detektīvu aci pret aci? Un ko slavenais Maikls Fenkorts cer iegūt no sarunas ar privātdetektīvu, kurš atradis Ouena Kvaina līķi?

Straiks nopakaļ Vēderainajam izkāpa no vilciena un ļaužu drūzmā sekoja viņam pa Vaterlo stacijas mitro, slideno flīžu grīdu. Stikla griesti ar krēmkrāsas sijām atgādināja Straikam Taitbārnhauzu. Vēderainais izgāja ārā, aukstumā, nemitēdamies runāt pa mobilo, un Straiks sekoja viņam pa nodevīgi glumajām ietvēm, kuru malās krājās netīrs, slapjš sniegs. Abi soļoja gar nebeidzamām biroju ēkām no stikla un betona, lavierēdami starp tumšos mēteļos tērptiem finansistiem, kas līdzīgi skudrām bariņos tekalēja šurpu turpu, līdz beidzot Vēderainais nogriezās autostāvvietā pie viena no lielākajiem biroju namiem, kur acīmredzot bija atstājis savu BMW, domādams, ka prātīgāk būs novietot to pie biroja, nevis pie mis Broklhērstas dzīvokļa. Straiks viņu vēroja, ērti paslēpies aiz kāda reindžrovera; kabatā ievibrējās mobilais, bet viņš to ignorēja, negribēdams piesaistīt sev uzmanību. Vēderainajam šeit piederēja iezīmēta autostāvvieta. Izņēmis no bagāžnieka dažas mantas, viņš iegāja ēkā, un nu Straiks varēja netraucēti pieiet pie sienas, kur uz plāksnes bija uzrakstīti direktoru vārdi, un nofotografēt pilnu Vēderainā vārdu un amatu, lai papildinātu informāciju, ko vēlāk sniegt savam klientam.

Tad Straiks devās atpakaļ uz biroju. Braukdams metro, ieskatījās mobilajā un atklāja, ka zvanījis viņa vissenākais

draugs Deivs Polvorts, tas pats, kuram reiz bija uzbrukusi haizivs.

Polvorts pēc bērnudienu ieraduma mēdza saukt Straiku par Dīdu. Nezinātāji domāja, ka iesauka liecina par Straika nerātno uzvedību skolas laikā, taču patiesībā tā bija radusies tāpēc, ka viņš te ieradās skolā, te atkal to pameta, jo bija spiests klejot apkārt kopā ar savu māti, kura nespēja ilgi izturēt vienā dzīvesvietā. Un reiz pirms daudziem gadiem mazais, skaļais Deivs Polvorts bija nosaucis Straiku par didicoy, kas Kornvolas izloksnē nozīmē “čigāns”.

Tiklīdz izkāpa no vilciena, Straiks atzvanīja Deivam, un abi turpināja pļāpāt vēl arī pēc divdesmit minūtēm, kad viņš iegāja birojā. Robina pacēla acis un grasījās kaut ko teikt, taču, redzēdama, ka Straiks runā pa telefonu, tikai pasmaidīja un atkal pievērsās monitoram.

“Vai pa Ziemassvētkiem brauksi mājās?” Polvorts jautāja, kamēr Straiks iegāja kabinetā un aizvēra aiz sevis durvis.

“Varbūt.”

“Iedzersim pa pintei “Viktorijā”?” Polvorts kārdināja. “Un tu atkal ievilksi gultā Gveniferu Arskotu?"

“Es nemūžam neesmu vilcis gultā Gveniferu Arskotu,” Straiks atbildēja uz abu mūžveco jociņu.

“Bet tu pamēģini vēlreiz, Dīda, varbūt šoreiz tev laimēsies. Nudien, pēdējais laiks laupīt viņai nevainību. Un, ja runājam par meičām, kuras nekad neesam ievilkuši gultā…”

Polvorts ņēmās klāstīt piparotas un ļoti smieklīgas atmiņas par abu dēkām ar vecajiem draugiem Sentmozā. Straiks smējās tik gardi, ka neatsaucās uz zvana signālu un pat nepārbaudīja, kas viņam piezvanījis.

“Tu tak nebūsi atkal sagājis kopā ar milēdiju Trako, puisīt?” Deivs jautāja. Šarloti viņš mēdza dēvēt tieši šādi.

“Nē,” Straiks atbildēja. “Viņa precas pēc… četrām dienām,” viņš saskaitīja.

401

L

"Nu tad esi modrs un skaties, ka viņa pēkšņi neatauļo atpakaļ pie tevis. Es nebrīnītos, ja šī aizmuktu no altāra. Ja kāds viņu tiešām noprecēs, tu beidzot varēsi uzelpot.”

"Jā, tev taisnība.”

“Tad norunāts, vai ne?” Polvorts noprasīja. “Pa Ziemassvētkiem atbrauksi mājās? Iedzersim alu “Viktorijā”?”

"Jā, kāpēc ne,” Straiks teica.

Abi pārmija vēl dažus vircotus jociņus, tad Deivs atgriezās pie sava darba, bet Straiks, joprojām smaidīdams, pārbaudīja mobilo un ieraudzīja, ka palaidis garām Leonoras Kvainas zvanu. Viņš izgāja priekšistabā, pa ceļam ieslēgdams balss pastu. “Vēlreiz noskatījos Maikla Fenkorta interviju,” dedzīgi iesāka Robina, “un sapratu, ko tu…”

Straiks pacēla plaukstu, apklusinādams viņu, jo pie auss ierunājās Leonoras balss, kas citkārt bija neizteiksmīga, bet šoreiz satraukuma un apjukuma pilna.

“Kormoran, ārprāts, es esmu arestēta! Nesaprotu, par ko… neviens man neko nepaskaidro… mani atveda uz policijas iecirkni. Gaida advokātu vai ko tur vēl. Nezinu, ko darīt… Orlando ir pie Ednas, es nezinu… tagad esmu šeit.”

Pēc dažām klusuma sekundēm ziņa beidzās.

“Velns!” Straiks iebļāvās tik skaļi, ka Robina salēcās. “VELNS!"

“Kas noticis?”

“Leonora ir arestēta un kāpēc viņa zvana man, nevis llsai? Velns!..”

Straiks sastādīja Ilsas Herbertas numuru un gaidīja.

“Sveiks, Korm…”

“Leonora Kvaina ir arestēta!”

“Ko?” Ilsa iesaucās. “Kāpēc? Tak ne jau tās asiņainās lupatas dēļ, ko policija atrada pieliekamajā kambarī?”

“Varbūt viņi atraduši vēl kaut ko.”

(“Ketai ir pierādījumi.”)

“Kur viņa ir, Korm?”

“Policijas iecirkni… droši vien Kilbernā, tas ir vistuvāk.”

“Ak kungs, un kāpēc viņa nepiezvanīja man?”

“Suns viņu zina. Teica kaut ko tādā garā, ka policija patlaban meklējot viņai advokātu…”

“Neviens nav sazinājies ar mani… žēlīgais Dievs, vai viņa nedomā nemaz? Kāpēc nav nosaukusi manu vārdu? Es braucu uz turieni, Korm, šeit ar darbu lai tiek galā kāds cits. Viens otrs ir man parādā pakalpojumu…”

Straiks saklausīja kaut kādus būkšķus, tālas balsis, Ilsas straujos soļus.

“Piezvani man, kad uzzināsi, kas notiek,” viņš sacīja.

“Var paiet kāds laiks.”

“Tas nekas. Piezvani.”

Ilsa beidza sarunu. Straiks pievērsās pārsteigtajai Robinai. “Tikai ne to!” viņa ar šausmām izdvesa.

“Es zvanu Enstisam.” Straiks atkal ķērās pie mobilā.

Taču vecais draugs nebija noskaņots izpalīdzīgi.

“Es brīdināju tevi, Bob, es brīdināju, ka tā notiks. Viņa ir vainīga, čomiņ.”

“Kādi pierādījumi tev ir?” Straiks noprasīja.

“To es tev nedrīkstu teikt, Bob, atvaino.”

“Vai tu tos dabūji no Ketrīnas Kentas?”

“Nedrīkstu teikt.”

Gandrīz nevīžodams atbildēt uz Enstisa pieklājīgo atvadīšanos, Straiks pārtrauca sarunu.

“Cietpauris!” viņš noteica. "Stulbais cietpaurisl”

Leonora tagad atradās tādā vietā, kur vairs nebija sasniedzama, un Straiks raizējās par to, kādu iespaidu Leonoras īgnums un naidīgums atstās uz pratinātājiem. Viņš skaidri iztēlojās, kā Leonora činkst, ka Orlando tagad palikusi viena, prašņā, kad beidzot varēs atgriezties pie meitas, un nespēj valdīt sašutumu par to, ka policija izjaukusi viņas nožēlojamās eksistences vienmuļo kārtību. Straiku biedēja Leonoras pašsaglabāšanās instinkta trūkums; viņš cerēja, ka Ilsa pagūs ierasties iecirkni pietiekami agri, lai nepieļautu, ka Leonora iekuļas vēl lielākā ķezā, naivi sūdzēdamās par vira nevērību un neuzticību un pēc tam atkārtodama mazticamo, aizdomīgo apgalvojumu, ka vira grāmatas ir lasījusi tikai pēc to publicēšanas un ka uz laiku ir aizmirsusi par viņu otro māju, kur tikmēr dienām ilgi gulējis vira līķis.

Pulkstenis jau rādija pāri pieciem, bet no llsas vēl nebija nekādu ziņu. Straiks, pa logu paraudzījies uz tumšajām debesim un sniegu, uzstāja, lai Robina brauc mājās.

"Bet tu man piezvanīsi, ja būs kādi jaunumi?” Robina lūdzoši sacīja, uzģērbusi mēteli un tīdama ap kaklu biezu vilnas šalli.

“Jā, protams,” Straiks apsolīja.

Taču Ilsa piezvanīja tikai pusseptiņos.

“Sliktāk vairs nevar būt,” bija llsas pirmie vārdi. Viņa izklausījās nogurusi un saspringta. “Policijai ir pierādījumi, ka ar Kvainu kopīgo kredītkarti ir maksāts par aizsargtērpu, gumijas zābakiem, cimdiem un virvēm. Tas viss pirkts internēta veikalā un apmaksāts ar Kvainu Visa karti. Ak jā un vēl tā musulmaņu burka.”

“Tu joko!”

“Nē. Zinu, tu uzskati, ka Leonora nav vainīga…”

"Jā, tā es uzskatu,” Straiks pārtrauca viņu, skaidri likdams saprast, ka būtu veltīgi pārliecināt viņu par pretējo.

"Nu labi,” Ilsa gurdi teica, “domā, ko gribi, bet es tev saku: viņa pati rok sev bedri. Izturas ļoti agresīvi, uzstāj, ka visas tās mantas noteikti nopircis Kvains. Musulmaņu burku, nē, nudien… Virves, kas pirktas ar kredītkarti, ir identiskas tām, ar ko bija sasiets līķis. Viņai jautāja, kādēļ Kvainam būtu bijusi vajadzīga burka vai plastikāta aizsargtērps, kas paredzēts darbam ar ķimikālijām, bet viņa atbildēja tikai: “Pie velna, kā lai es to zinu?” Katrā otrajā teikumā viņa prašņāja, kad varēs doties mājās pie meitas; viņa nudien neko neapjēdz. Tās mantas ir nopirktas pirms pusgada un piegādātas uz Talgartroudu vārdu sakot, slepkavība notikusi ar iepriekšēju nodomu; skaidrāks

pierādījums varbūt būtu vēl tikai slepkavības plāns, rakstīts ar Leonoras roku. Viņa apgalvo, ka nav zinājusi, kādu nobeigumu Kvains iecerējis savam romānam, bet tas tavs Enstiss…”

“Viņš tur bija klāt?”

“Jā, un pats pratināja Leonoru. Nemitīgi jautāja, vai viņa tiešām gribot iestāstīt, ka Kvains nekad nav pārrunājis ar viņu topošos darbus. Un šī pasaka: “Es to laidu gar ausīm.” "Tātad viņš tomēr ir stāstījis par savu darbu sižetiem?” Un tā bez sava gala, lai nokausētu Leonoru, un beigās viņa pasaka: “Nūjā, viņš kaut ko pieminēja par zīdtārpiņu, kas iemests verdošā ūdenī.” Tā tik vēl bija pietrūcis, lai Enstiss būtu pilnīgi pārliecināts, ka Leonora visu laiku ir melojusi un patiesībā ir zinājusi sižetu no sākuma līdz beigām. Ak jā, un Leonoras pagalmā ir atrasts svaigs rakums.”

“Varu derēt, ka bedrē atradīs beigtu kaķi, vārdā misters Kak-sis,” Straiks nikni noņurdēja.

“Enstisu tas neapturēs,” Ilsa pareģoja. "Viņš ir absolūti pārliecināts par Leonoras vainu, Korm. Viņiem ir tiesības aizturēt Leonoru līdz rītdienai, pulksten vienpadsmitiem, un nešaubos, ka tiks celta apsūdzība.”

"Viņiem nepietiek pierādījumu,” Straiks dedzīgi iebilda. “Kur ir DNS testa rezultāti? Kur ir liecinieki?”

“Tur jau tas āķis, Korm, ka liecinieku nav, toties kredītkartes izdruka runā pati par sevi. Paklau, es esmu tavā pusē,” Ilsa pacietīgi sacīja. “Vai gribi dzirdēt atklātu viedokli? Enstiss blefo un cer uz veiksmi. Man liekas, viņu ietekmē lielā preses interese. Turklāt, godīgi sakot, viņš nervozē par to, ka tuvumā visu laiku grozies tu, un grib pārņemt iniciatīvu pats.”

Straiks novaidējās.

“Kur viņi rāvuši pusgadu vecu kredītkartes izdruku? Vai viņiem vajadzēja tik daudz laika, lai izskatītu Kvaina darbistabā atrastos papīrus?”

“Nē,” Ilsa atbildēja. “Izdrukai otrā pusē bija viņa meitas zīmējums. To viņa pirms vairākiem mēnešiem esot uzdāvinājusi

kādai Kvaina paziņai, un šī paziņa šorīt aiznesusi izdruku uz policiju un apgalvojusi, ka tikai tagad paskatījusies zīmējumam otrā pusē un sapratusi, kas tur ir. Ko tu teici?”

“Neko.” Straiks nopūtās.

“Izklausījās kā “TaškentaT

“Nē, ne tik tāla vieta. Vairāk tevi neaizkavēšu, Ilsa… paldies par visu.”

Dažas sekundes Straiks sēdēja, drūmi klusēdams.

“Nu ir sūdi,” viņš pēdīgi noteica kabineta tumsā.

Viņš saprata, kā tas noticis. Pipa Midžlija, savā paranojā un histērijā pārliecināta, ka Leonora nolīgusi Straiku, lai vainu par slepkavību uzveltu kādam citam, no Straika biroja bija taisnā ceļā aizskrējusi pie Ketrlnas Kentas, atzinusies, ka nevilšus atmaskojusi Ketrlnas melus par to, ka tā nav lasījusi Bombyx Mori, un mudinājusi Ketrīnu likt lietā pierādījumus pret Leo-noru. Un Ketrīna Kenta bija paķērusi sava mīļākā meitas zīmējumu (Straiks iztēlojās, ka tas ar magnētiņu bijis piestiprināts pie ledusskapja) un steigusies uz policijas iecirkni.

“Nu ir sūdi" viņš atkārtoja skaļāk un mobilajā sameklēja Robinas numuru.

39

Tik labi pazīstu es izmisumu,

Ka neprotu vairs cerēt…

Tomass Dekers un Tomass Midltons, “Godīgā palaistuve”

Kā jau bija paredzējusi advokāte, nākamajā rītā pulksten vienpadsmitos Leonora Kvaina tika oficiāli apsūdzēta sava vīra slepkavībā. Straiks un Robina, saņēmuši šo informāciju pa telefonu, vēroja, kā ziņa izplatās tīmeklī, minūti pēc minūtes vairodamās kā baktērija. Pusdivpadsmitos avīzes The Sun vietnē parādījās raksts par Leonoru “Rozas Vestas līdziniece, miesnieka mācekle”.

Žurnālisti bija čakli vākuši pierādījumus par to, cik neuzticīgs vīrs bijis Kvains. Viņa biežā nozušana tika saistīta ar mīlas dēkām, viņa daiļdarbu seksuālās tēmas tika sīki iztirzātas un izpušķotas. Reportieri bija sameklējuši Ketrīnu Kentu, nomedījuši viņu pie dzīvokļa durvīm, safotografējuši un nodēvējuši par “Kvaina kairo, rudmataino mīļāko erotisku romānu autori”.

īsi pirms dienas vidus Straikam atkal piezvanīja Ilsa.

“Rit viņai jāstājas tiesas priekšā.”

“Kur?”’

“Vudgrīnā, pulksten vienpadsmitos. Un no turienes viņu droši vien vedis taisnā ceļā uz Holoveju.”

Straiks ar māti un māsu Lūsiju reiz bija dzīvojis Londonas ziemeļos triju minūšu gājiena attālumā no Holovejas slēgtā sieviešu cietuma.

“Es gribu ar viņu tikties.”

"Vari mēģināt, bet neticu, ka policija laidis tevi pie Leonoras, un kā viņas advokāte sacīšu tev, Korm, ka tas diez vai izskatīsies…”

“Ilsa, es tagad esmu viņas pēdējā cerība.”

“Paldies par uzticēšanos,” Ilsa dzedri atteica.

“Tu taču saproti, ko es gribu sacīt.”

Straiks saklausīja viņas nopūtu.

"Es domāju ari par tevi. Vai tu tiešām gribi vēl vairāk nokaitināt policistus…”

“Kā viņa jūtas?” Straiks pārtrauca Ilsu.

“Slikti. Smagi pārdzīvo atšķirtību no Orlando,” Ilsa atbildēja.

Visu pēcpusdienu bez mitas zvanīja žurnālisti un attāli Kvaina paziņas, kārodami iegūt informāciju, kura vēl nebūtu parādījusies presē. Elizabetes Taselas balss klausulē atskanēja tik dobja un rupja, ka Robina sākumā noturēja viņu par vīrieti.

Kad Straiks pienāca pie telefona, aģente noprasīja: “Kur ir Orlando?” it kā viņš tagad būtu iecelts par visas Kvainu ģimenes aizbildni. “Pie kā viņa atrodas?”

“Pie kaimiņienes, man liekas,” Straiks atbildēja, klausulē dzirdēdams Elizabetes sēcošo elpu.

"Ak Dievs, kādas šausmas!” aģente nogārdza. “Leonora… zaudējusi pacietību pēc visiem šiem gadiem… neticami…”

Nina Laselza reaģēja ar vāji slēptu atvieglojumu, un Straiku tas nepārsteidza. Slepkavība beidzot bija atkāpusies savā īstajā vietā pie iespējamības tālajām, miglainajām robežām. Ņinu vairs neskāra tās ēna: slepkavu viņa nepazina.

“Tā Kvaina sieva tiešām ir drusku līdzīga Rozai Vestai, vai ne?” Nina pa telefonu jautāja Straikam, un viņš nojauta, ka meiča patlaban skatās The Sun vietni. "Tikai ar gariem matiem.” Izklausījās, ka Nina jūt viņam līdzi. Viņš nebija atšķetinājis šo slepkavības lietu. Policija bija viņu apsteigusi.

“Paklau, pie manis piektdien būs maza ballīte, varbūt atnāksi?”

“Nevaru, atvaino,” Straiks sacīja. “Jāiet vakariņās ar brāli.” Viņš nojauta: Nina jūt, ka tie ir meli. Žigli gudrodams aizbildinājumu, viņš bija īsu mirkli vilcinājies, pirms pateica “ar brāli”. Straiks neatcerējās, ka jebkad agrāk būtu pieminējis Alu kā savu brāli. Viņš vispār reti pieminēja sava tēva likumīgās atvases.

Tovakar pirms promiešanas Robina vēl uzvārīja tēju un nolika krūzīti uz galda Straikam, kurš sēdēja un pārlasīja Kvaina lietas materiālus. Viņa gandrīz vai fiziski sajuta dusmas, ko Straiks centās slēpt visiem spēkiem, un nojauta, ka viņš dusmojas ne tikai uz Enstisu, bet arī uz sevi pašu.

“Nekas vēl nav beidzies,” Robina noteica, tīdama šalli ap kaklu. “Mēs pierādīsim, ka viņa nav vainīga.”

Robina jau reiz bija lietojusi vietniekvārdu “mēs” tādā brīdī, kad Straiks gandrīz bija zaudējis ticibu sev. Viņš novērtēja šo morālo atbalstu, taču bezspēcības sajūta traucēja skaidri domāt. Bija neciešami mīņāties izmeklēšanas nomalē un nevarīgi noskatīties, kā citi sadzen rokā pierādījumus, versijas un informāciju.

Tovakar Straiks līdz vēlai naktij pētīja Kvaina lietu, pārlasīja savas sarunu piezīmes, vēlreiz rūpīgi apskatīja no mobilā izdrukātās fotogrāfijas. Ouena Kvaina sakropļotais līķis nakts klusumā itin kā raidīja signālus, kādus nereti mēdz raidīt līķi, mēmi lūdzot taisnīgumu un žēlastību. Dažreiz gadījās, ka nogalinātie savās stīvajās, nedzīvajās rokās nesa ziņas no slepkavām. Straiks ilgi raudzījās uz apsvilināto, tukšo krūškurvja dobumu, uz virvēm ap potītēm un plaukstu locītavām, uz sasieto līķi, kas bija izķidāts kā tītars, taču, lai kā centās, nespēja ieraudzīt neko

tādu, ko vēl nezinātu. Beigu beigās viņš izslēdza visas lampas un devās uz augšstāvu, lai liktos gulēt.

Juzdams reizē rūgtumu un atvieglojumu, Straiks ceturtdienas rītā devās uz savas klientes, apburošās brunetes, neiedomājami dārgā advokāta biroju Linkolnsinnflldsā. Viņš priecājās, ka varēs īsināt laiku, ko tik un tā nav iespējams veltīt Kvaina slepkavības izmeklēšanai, tomēr klusībā juta, ka uz šo tikšanos ir atvilināts ar melīgu ieganstu. Koķetā pusšķirtene bija apgalvojusi, ka advokāts grib dzirdēt no Straika paša personiski, kā viņš savācis tik daudz pierādījumu par brunetes vīra dubulto dzīvi. Straiks sēdēja viņai blakus pie spoži nopulētā sarkankoka galda, pie kura pietika vietas divpadsmit cilvēkiem, kamēr viņa nepārtraukti atsaucās uz to, ko “izdevās izdibināt Kormoranam” un “Kormorans to redzēja pats savām acīm vai ne?” ik pa brītiņam pieskardamās viņa delmam. Nevajadzēja daudz laika, lai Straiks, manīdams smalkā advokāta vāji slēpto aizkaitinājumu, saprastu, ka tam nav nācis ne prātā aicināt viņu uz šejieni. Tomēr, kā jau varēja gaidīt no jurista, kura honorārs pārsniedz piecsimt mārciņas par stundu, advokāts it nemaz necentās pasteidzināt notikumu gaitu.

Izgājis uz tualeti, Straiks ieskatījās mobilajā un sīciņos attēlos ieraudzīja, kā Leonora tiek ievesta Vudgrlnas tiesas namā un vēlāk atstāj to. Pēc apsūdzības nolasīšanas viņu aizveda ar policijas automašīnu. Apkārt drūzmējās daudz preses fotogrāfu, taču nebija sabiedrības pārstāvju, kas brēktu pēc viņas asinīm; slepkavības upuris plašai sabiedrībai bija diezgan vienaldzīgs.

Kad Straiks grasījās atgriezties apspriežu telpā, pienāca īsziņa no Robinas:

Ir izdevība tikties ar Leonoru šovakar pīkst. 6 varēsi?

Lieliski, viņš atbildēja.

“Man likās,” teica koķetā kliente, līdzko viņš bija apsēdies, “ka Kormorans ļoti iespaidīgi izskatītos uz liecinieku sola.”

Straiks jau bija parādījis advokātam rūpīgi apkopotās piezīmes un fotogrāfijas, kas fiksēja mistera Bērneta slepenos darījumus, ieskaitot mēģinājumu pārdot dzīvokli un piesavināties smaragda kaklarotu. Misis Bērneta izskatījās gaužām vīlusies, kad abi vīrieši secināja, ka lietas materiāli ir pietiekami kvalitatīvi, lai Straikam nevajadzētu personiski ierasties tiesā. Likās pat, ka advokāts ar pūlēm slēpj aizkaitinājumu par to, cik pārmērīgi viņa kliente paļaujas uz šo detektīvu. Advokāts, bez šaubām, uzskatīja, ka bagātās klientes diskrētie glāsti un skropstu plivināšana daudz vairāk pienāktos viņam pašam pēc mēra šūtā uzvalkā ar svītriņu, ar cienīgu sirmumu matos -, nevis vīrietim, kurš izskatās pēc kliba cīkstoņa.

Ticis laukā no kabineta retinātā gaisa, Straiks uzelpoja, ar metro aizbrauca atpakaļ uz savu biroju, dzīvoklī priecīgs noģērba uzvalku un ar labpatiku domāja par to, ka drīz tiks vaļā no šīs izmeklējamās lietas, toties saņems čeku par prāvu summu, kas bija vienīgais iemesls, kura dēļ viņš bija noslēdzis līgumu ar šo klienti. Tagad viņš varēja veltīt visu uzmanību kalsnajai, sirmajai, piecdesmit gadus vecajai sievietei, kura patlaban atradās Holovejas cietumā. Pa ceļam Straiks bija nopircis avīzi Evening Standard, un virsraksts otrajā lappusē vēstīja: RAKSTNIEKA BIKLĀ SIEVA MEISTARĪGI RĪKOJAS AR GAĻAS CIRVĪTI.

"Vai dāmas advokāts bija apmierināts?” jautāja Robina, kad Straiks ienāca birojā.

“Jā, puslīdz,” viņš atbildēja, skatīdamies uz miniatūro Ziemassvētku eglīti, ko viņa bija novietojusi uz sava kārtīgā rakstāmgalda. Eglīte bija izrotāta ar sīciņiem bumbulīšiem un LED spuldzītēm.

“Kam tā?” viņš īsi noprasīja.

“Ziemassvētkiem.” Robina īsi pasmaidīja, taču neaizbildinājās. “Grasījos izrotāt eglīti jau vakar, bet pēc Leonoras aresta nebija vairs nekāda svētku noskaņojuma. Lai tur vai kā, esmu

noorganizējusi jums tikšanos pulksten sešos. Tev jāpaņem līdzi personas apliecība ar fotogrāfiju…”

"Tas labi, paldies.”

“…biju aizgājusi nopirkt tev sendvičus un nodomāju, ka gribēsi izlasīt, lūk, šo,” viņa teica. “Maikls Fenkorts ir sniedzis interviju par Kvainu.”

Viņa iedeva Straikam sainīti ar siera un mikspiklu sendvičiem un avīzi The Times, atlocītu vajadzīgajā lapā. Straiks apsēdās uz purkšķošā ādas dīvāna un, ēzdams sendviču, lasīja rakstu, ko papildināja divas fotogrāfijas. Kreisajā bildē pie Elizabetes laika lauku mājas stāvēja Fenkorts, nofotografēts leņķī no apakšas, tāpēc viņa galva neizskatījās tik neproporcionāli liela kā īstenībā. Pa labi Kvains ekscentrisks, ar drudžainu skatienu, hūtītē ar spalvu -uzrunāja saujiņu klausītāju tādā kā nelielā gadatirgus teltī.

Raksta autors cītīgi uzsvēra faktu, ka Fenkorts un Kvains reiz bijuši labi paziņas un pat uzskatīti par vienlīdz talantīgiem.

Tikai retais tagad atceras Kvaina debijas romānu "Hobarta grēks", taču Fenkorts joprojām cildina to kā spožu paraugu stilam, kuru viņš dēvē par Kvaina maģisko brutālismu. Lai gan Fenkortam ir ļaunatminīga cilvēka slava, mūsu sarunā viņš apbrīnojami augstsirdīgi izsakās par Kvaina daiļradi.

"Viņa darbi vienmēr bija interesanti, bet bieži tika novērtēti par zemu," Fenkorts saka. "Paredzu, ka nākotnes kritiķi vērtēs viņa veikumu labvēlīgāk nekā mūsu laikabiedri."

Šī negaidītā augstsirdība pārsteidz vēl vairāk, ja atceramies, ka Fenkorta pirmā sieva Elspeta Ķerra pirms 25 gadiem izdarīja pašnāvību, izlasījusi nežēlīgu parodiju par savu pirmo romānu. Ļoti daudzi uzskatīja, ka parodijas autors ir tuvs Fenkorta draugs un literatūras dumpinieks nelaiķis Ouens Kvains.

"Cilvēks atmaigst, pats to gandrīz neatskārzdams: gadi dāvā šo priekšrocību, citādi dusmas laupītu visus spēkus. Rakstīdams savu jaunāko romānu, esmu atsvabinājies no daudzām rūgtām emocijām, kas saistītas ar Ellijas nāvi; tiesa gan, šis romāns nav autobiogrāfisks…"

Straiks pārlaida acis divām nākamajām rindkopām, kurās tika reklamēta Fenkorta jaunā grāmata, un atsāka lasīt tajā vietā, kur acis iekrita vārds "varmācība”.

Grūti nākas apvienot abus šos tēlus: tvīda žaketē ģērbušos Fen-kortu, ar kuru patlaban sarunājos, un kādreizējo viņa paša vārdiem izsakoties literatūras panku, kurš izpelnījās gan skaļu piekrišanu, gan kritiku par to, ka savas agrīnās daiļrades spilgtajās fantāzijās sludināja neapvaldītu varmācību.

"Ja taisnība ir misteram Greiemam Grīnam," kritiķis Hārvijs Bērds rakstīja par Fenkorta pirmo romānu, "un katram rakstniekam sirdī jānēsā ledus šķemba, tad Maikls Fenkorts pilnībā atbilst šim aprakstam. Lasot izvarošanas ainu romānā "Bellafronta", rodas iespaids, ka jaunā rakstnieka krūtīs slēpjas vesels glečers. Neapšaubāmi meistarīgo un oriģinālo "Beiiafrontu" būtībā var aplūkot divējādi. Pirmā iespēja: mistera Fenkorta debijas romāns apliecina neparastu briedumu, jo autors ir veiksmīgi pretojies iesācēja nosliecei identificēties ar (anti)varoni. Mēs varam vīpsnāt par romāna groteskajām ainām vai morāles trūkumu, taču neviens nenoliegs šīs prozas spēku un meistarību. Otra, draudīgāka iespēja: misteram Fenkortam nemaz nav sirds, kur nēsāt ledus šķembu, un neparasti necilvēcīgais romāna sižets atspoguļo viņa paša iekšējo ainavu. Kā ir patiesībā to rādīs laiks un turpmākie darbi."

Fenkorts ir dzimis Slafā kā neprecētas medmāsas vienīgais bērns. Māte joprojām dzīvo tajā pašā mājā, kur viņš uzaudzis.

"Mātei tur patīk," Fenkorts saka. "Viņai piemīt apskaužama spēja priecāties par ierasto."

Pats Fenkorts dzīvo tālu prom no Slafas rindu mājas. Mūsu saruna notiek plašā viesistabā, pilnā ar Meisenes porcelāna figūriņām un Obisonas paklājiem; aiz logiem paveras Endzorkortas plašumi.

"To visu izraudzījusies mana sieva," Fenkorts vēsi saka. "Man ir gluži citāda, visnotaļ askētiska gaume." Līdzās mājai patlaban tiek rakta bedre, lai liktu betona pamatus rūsaina metāla skulptūrai, kas atainos fūriju Tīsifoni. Fenkorts smiedamies paskaidro: "Impulsīvs pirkums… fūrija, kas atriebj slepkavības… ļoti spēcīgs tēls. Manai sievai tā derdzas."

Un mēs atkal atgriežamies pie sarunas sākotnējā temata: pie Ouena Kvaina briesmīgā likteņa.

"Vēl neesmu līdz galam pārdzīvojis Ouena slepkavību," Fenkorts klusi saka. "Tāpat kā vairums rakstnieku, arī es sliecos tikt skaidrībā ar savām jūtām, izliekot tās uz papīra. Tieši tādā veidā mēs interpretējam pasauli un apjēdzam to."

Vai tas nozīmē, ka varam gaidīt literārā formā ietērptu stāstu par Kvaina noslepkavošanu?

"Iztēlē jau dzirdu pārmetumus par sliktu gaumi un dzīšanos pēc lētas slavas." Fenkorts pasmaida. "Pieļauju, ka ar laiku varbūt taps romāns par zaudētu draudzību, par pēdējo iespēju kaut ko pateikt, paskaidrot vai labot, taču Ouena slepkavība jau ir ietērpta literārā formā, un to ir paveicis viņš pats."

Maikls Fenkorts ir viens no nedaudzajiem, kuri lasījuši bēdīgi slaveno manuskriptu, kas acīmredzot devis ierosmi slepkavības plānam.

"Manuskriptu es izlasīju tajā pašā dienā, kad tika atrasts Kvaina līķis. Mans izdevējs uzstāja, lai to izlasu, jo, saprotiet, esmu tajā atainots."Šķiet, Fenkorts izturas pret šo savu portretu ar neviltotu vienaldzību, lai cik aizvainojošs tas arī būtu. "Man nenāca ne prātā iesaistīt advokātus. Esmu pret cenzūru."

Kā viņš vērtē romānu no literārā viedokļa?

"Izsakoties Nabokova vārdiem, tas ir maniaka meistardarbs," viņš smaidot atbild. "Kazi varbūt ar laiku tas tiks publicēts?"

Bet viņš taču nerunā nopietni?

"Kāpēc lai tas nenāktu klajā?" Fenkorts noprasa. "Mākslai ir jāprovocē, un jau pēc šī kritērija vien Bombyx Mori ir veicis savu uzdevumu ar uzviju. Jā, kāpēc ne?" jautā literatūras panks, kurš mitinās šajā omulīgajā Elizabetes laika muižā.

"Ar Maikla Fenkorta ievadvārdiem?" es iejautājos.

"Ir notikušas arī dīvainākas lietas," Maikls Fenkorts vīpsnādams atbild. "Daudz dīvainākas."

“Žēlīgais Dievs,” Straiks nomurmināja un nometa avīzi uz Robinas galda, gandrīz apgāzdams eglīti.

“Vai ievēroji: viņš apgalvo, ka Bombyx Mori esot izlasījis tikai todien, kad tu atradi Kvainu?”

“Jā.”

“Viņš melo,” Robina noteica.

“Mēs domājam, ka viņš melo,” Straiks izlaboja.

Viņš bija cieši apņēmies vairs nešķiest naudu taksometriem, taču ārā sniga un pamazām krēsloja, tāpēc viņš iekāpa 29. autobusā. Tas brauca uz ziemeļiem un divdesmit minūtes veda Straiku pa apledojušām ielām, kas nesen bija nokaisītas ar smiltīm. Hempstidroudas pieturā iekāpa izdēdējusi sieviete ar mazu, činkstošu puiku. Ar kaut kādu sesto maņu Straiks nojauta, ka viņiem visiem trim ir viens ceļamērķis, un patiesi sieviete ar zēnu piecēlās, lai izkāptu Kemdenroudā pie Holovejas sieviešu cietuma kailā mūra.

“Tūlīt tu satiksi mammīti,” sieviete sacīja savam mazajam pavadonim, kurš acīmredzot bija viņas mazdēls, lai gan pati izskatījās tikai gadus četrdesmit veca.

Kailu koku un biezi apsnigušu zāles joslu ietvertais cietums varēja atgādināt kādu universitātes ēku, ja nebūtu bargo uzrakstu uz oficiālām zili baltām plāksnēm un mūri iebūvētu, piecus metrus augstu, cietuma furgoniem paredzētu vārtu. Straiks pievienojās apmeklētāju straumītei; vairākas sievietes veda līdzi bērnus, kuri stīvējās sānis, lai iemīdītu pēdas neskartajā sniegā abpus celiņam. Ļaužu rinda vilkās garām terakotas mūriem ar betona musturiem, garām pakarinātiem puķupodiem, kas ledainajā decembra gaisā bija pārvērtušies sniega bumbās. Vairums apmeklētāju bija sievietes; vīriešu vidū Straiks izcēlās ne tikai ar lielo augumu, bet arī ar to, ka viņa stāja liecināja dzīve vēl nav iedzinusi viņu strupceļā un piespiedusi mēmi pakļauties liktenim. Viņam pa priekšu gāja viscaur notetovēts jauneklis nošļukušos džinsos un katrā solī drusku sagrīļojās. Selīoukas slimnīcā Straiks bija redzējis dažādus neiroloģiskus traucējumus un secināja, ka jaunekļa trauma vis nav gūta ienaidnieka apšaudē.

Druknā uzraudze, kuras uzdevums bija pārbaudīt apmeklētāju dokumentus, nopētīja Straika autovadītāja apliecību un tad pacēla acis.

“Es zinu, kas jūs esat,” viņa noteica, urbdamās Straikā ar skatienu.

Straikam iešāvās prātā: varbūt Enstiss ir lūdzis dot viņam ziņu, ja Straiks ieradīsies pie Leonoras. Tas šķita visnotaļ ticami.

Viņš tīšām bija atbraucis paagrāk, lai nezaudētu ne minūti no sarunai atvēlētā laika. Pateicoties šai tālredzībai, viņš vēl paguva iedzert tasi kafijas apmeklētāju centrā, kura ienākumi tika pārskaitīti bērnu labdarībai. Telpa bija gaiša un gandrīz vai omulīga, un daudzi no apmeklētāju bērniem steidzās pie rotaļu mašīnām un plīša lācēniem kā pie veciem draugiem. Straika izdēdējusi ceļabiedre bezkaislīgi noskatījās, kā viņas puisēns ar spēļu zaldātiņu rotaļājas pie Straika lielajām kājām, it kā viņš būtu milzīga skulptūra (Tisifone, kas atriebj slepkavības…).

Precīzi pulksten sešos Straiku izsauca uz apmeklētāju zāli. Soļi skaļi atbalsojās uz spodrās grīdas. Sienas sastāvēja no betona blokiem, taču ieslodzītās bija tos apgleznojušas, un šie gleznojumi nedaudz atdzīvināja drūmo telpu, kur šķindēja aizbīdņi un atslēgas un skanēja slāpēta sarunu dūkoņa. Neizkustināmi plastmasas krēsli bija izvietoti abās pusēs tikpat neizkustināmam zemam galdam; kontakts starp ieslodzīto un apmeklētāju bija minimāls, un neradās nekāda iespēja nodot aizliegtus priekšmetus. Kaut kur ieraudājās bērns. Pie sienām modri stāvēja uzraudzes. Līdz šim Straikam bija iznākusi darīšana tikai ar ieslodzītiem vīriešiem, un šī vieta modināja viņā neparastu pretīgumu. Bērni, kas neatņemdamies skatās uz izkāmējušām mātēm, tikko samanāmas psihisku slimību pazīmes, nemierīgi pirksti ar apgrauztiem nagiem, miegainas, sazāļotas sievietes, sarāvušās čokurā uz šiem plastmasas krēsliem: tas viss krasi atšķīrās no vīriešu cietumiem, ko viņš bija apmeklējis.

Leonora, sīciņa un trausla, sēdēja pie galda un aizkustinoši nopriecājās, ieraudzījusi Straiku. Savās mājas drēbēs platā džemperi un biksēs viņa izskatījās kā sarukusi.

“Bija atbraukusi Orlando,” Leonora ierunājās. Stipri apsarkušās acis liecināja, ka viņa ilgi raudājusi. “Neparko negribēja iet prom. Viņu vilkšus izvilka laukā. Man neļāva viņu nomierināt.” Straiks dzirdēja, ka agrākā izaicinājuma un dusmu vietā Leonoras balsī jau ir sākusi skanēt cietuma bezcerība. Pēdējās četrdesmit astoņās stundās viņa bija sapratusi, ka pati vairs nespēj kontrolēt itin neko.

“Leonora, mums jāaprunājas par to kredītkartes izdruku.” “Es nekad neesmu lietojusi to karti,” viņa sacīja, nobālušajām lūpām drebot. “Tā vienmēr atradās pie Ouena, un viņš iedeva to man tikai dažas reizes, kad vajadzēja iepirkties lielveikalā. Parasti viņš izsniedza man skaidru naudu.”

Straiks atcerējās, ka uz viņa biroju Leonora bija atnākusi galvenokārt tāpēc, ka draudēja izbeigties nauda.

“Visas mūsu finanses biju atstājusi Ouena ziņā, viņam tas patika, bet viņš bija bezrūpīgs, nekad nepārbaudīja ne rēķinus, ne bankas izdrukas, vienkārši nometa tās savā darbistabā, un viss. Es mēdzu mudināt: “Nu pārbaudi taču, varbūt kāds tev izkrāpj naudu,” bet viņš nelikās ne zinis. Varēja atdot tos papīrus Orlando, lai zīmē, tāpēc jau tas viņas zīmējums bija uz…”

“Lai nu paliek zīmējums. Kredītkarte acīmredzot ir bijusi pieejama vēl kādam trešajam, ne tikai jums ar Ouenu. Padomāsim tagad, kurš tas varētu būt, jā?”

“Labi,” Leonora bikli nočukstēja.

“Elizabete Tasela uzraudzīja remontdarbus Talgartroudas mājā, vai ne? Kā par tiem tika maksāts? Vai viņai bija jūsu kredītkartes kopija?”

“Nē,” Leonora atbildēja.

“Jūs to droši zināt?”

“Jā, pavisam droši, jo mēs viņai to piedāvājām, bet viņa atteica, ka vienkāršāk būšot atskaitīt vajadzīgo summu no nākamajiem Ouena honorāriem viņam visu laiku tika maksāti kaut kādi procenti. Viņa grāmatas labi pērk Somijā, nezinu, kāpēc, bet somiem patīk viņa…”

“Vai varat atcerēties kaut vai vienu vienīgu reizi, kad Elizabete Tasela būtu apmaksājusi remontdarbus ar jūsu Visa karti?” “Nē,” Leonora papurināja galvu, “tā nenotika ne reizi.”

“Nu labi,” Straiks noteica. “Vai atceraties tikai nesteidzieties kādu gadījumu, kad Ouens ar savu kredītkarti kaut ko apmaksāja apgādā Roper Chard?"

Viņam par milzīgu pārsteigumu, Leonora atbildēja: "Ne gluži apgādā, tomēr tāds gadījums bija. Piedalījās pilnīgi visi. Arī es. Tas bija… nezinu… pirms diviem gadiem? Varbūt ne tik sen… liels izdevēju bankets “Dorčesterā”. Mūs ar Ouenu nosēdināja pie viena galda ar zemākā ranga darbiniekiem. Danielam Čārdam un Džerijam Voldegreivam mēs nebijām ne tuvumā. Un tur notika tāda klusā izsole, ziniet, kad solito summu katrs uzraksta uz…”

“Jā, es zinu tos noteikumus,” Straiks atteica, pūlēdamies apvaldīt nepacietību.

“Tas bija kaut kāds rakstnieku labdarības pasākums kad tie mēģina atsvabināt savus kolēģus no cietuma. Un Ouens tajā banketā piedalījās vairāksolīšanā par nedēļas nogali ārpilsētas viesnīcā un uzvarēja, un tad viņam vajadzēja iesniegt kredītkartes datus. Samaksu iekasēja apgāda meičas, uzcirtušās kā lelles. Vienai tādai viņš iedeva savu kredītkarti. To es atceros tāpēc, ka viņš bija galīgi piemāvies,” Leonoras balsī ieskanējās senā aizkaitinājuma ēna, “un samaksāja astoņsimt mārciņu. Dižojās. Centās parādīt, ka pelna ne mazāk par citiem.”

“Tātad viņš iedeva kredītkarti apgāda meičai,” Straiks atkārtoja. “Vai datus viņa fiksēja turpat pie galda vai arī…”

“Viņai nedarbojās tas mazais karšu aparāts,” Leonora atbildēja. “Tāpēc viņa aiznesa karti prom un pēcāk atnesa atpakaļ.” “Vai banketā jūs redzējāt vēl kādu paziņu?”

“Tur bija Maikls Fenkorts ar savu izdevēju,” Leonora sacīja, “zāles pretējā pusē. Tajā laikā viņš vēl nebija pārgājis uz Roper Chard"

“Vai viņi ar Ouenu sarunājās?”

"Diezin vai,” Leonora atteica.

“Nu labi, un vai…” Straiks iesāka un sastomījās. Abi vēl nekad nebija pieminējuši Ketrlnu Kentu.

"Mīlniece jau varēja tikt pie kredītkartes katrā laikā, vai tad ne?” Leonora teica, gluži kā nolasījusi viņa domas.

“Jūs zinājāt par viņu?” Straiks lietišķi vaicāja.

“Policisti pieminēja kaut ko tādu.” Leonoras seja palika bezkaislīga. "Mīļāko viņam netrūka nekad. Tāds nu viņš bija. Nozvejoja kādu tajos savos rakstīšanas kursos. Ne reizi vien sadevu viņam sutu. Kad man pateica, ka viņš bijis… kad pateica, ka viņš bijis… bijis sasiets…” Leonora atkal sāka raudāt. “Es tūlīt sapratu, ka to noteikti izdarījusi sieviete. Tas viņam patika. Tas viņu uzbudināja.”

"Par Ketrīnu Kentu jūs pirmo reizi uzzinājāt no policistiem?”

"Reiz pamanīju viņas vārdu īsziņā Ouena telefonā, bet viņš teica, ka tas neko nenozīmējot, tā esot viena no viņa studentēm. Tā viņš aizbildinājās allaž. Dievojās, ka nemūžam nepametīšot mūs ar Orlando.”

Ar kalsnas, drebošas plaukstas virspusi Leonora noslaucīja asaras aiz vecmodīgajām brillēm.

“Un Ketrīnu Kentu jūs pirmo reizi ieraudzījāt tad, kad viņa nostājās uz jūsu sliekšņa, lai pateiktu, ka nomirusi viņas masa?

"Ak tad tā bija viņa?” Leonora jautāja, šņaukādamās un susinādama acis piedurknē. “Tāda resnule. Nūjā, pie Ouena kredītkartes viņa varēja tikt katrā laikā, vai ne? Varēja izvilkt to no kabatas portfeļa, kamēr viņš gulēja aizmidzis.”

Straiks zināja, ka būs grūti atrast un izvaicāt Ketrīnu Kentu. Viņa noteikti bija nozudusi no sava dzīvokļa, lai izvairītos no preses uzmanības.

"Preces, par ko slepkava samaksāja ar kredītkarti, bija nopirktas internētā,” viņš mainīja tematu. “Jums mājās taču nav datora, vai ne?”

“Ouenam tie nepatika, viņš deva priekšroku savai vecajai rakstām…”

"Vai jūs kādreiz esat kaut ko pirkusi internētā?”

“Jā,” Leonora atbildēja, un Straikam drusku nodrebēja sirds. Viņš bija cerējis, ka Leonora būs viena no teju mītiskajām būtnēm datora nesamaitātām jaunavām.

“Kur jūs to darījāt?”

“Pie Ednas. Viņa ļāva izmantot savu datoru, lai es bez liekas braukāšanas uz pilsētu varētu pasūtīt gleznošanas piederumu komplektu, ko dāvināt Orlando dzimšanas dienā,” Leonora paskaidroja.

Nepalika ne mazāko šaubu, ka policisti drīz konfiscēs labsirdīgās Ednas datoru un izpētīs to līdz beidzamajam sīkumam.

Pie blakusgalda sēdošā sieviete ar noskūtu galvu un tetovētu lūpu sāka kliegt uz uzraudzi, kura bija aizliegusi viņai piecelties no krēsla. Leonora izbailēs parāvās sāņus, kad ieslodzītā sāka rupji lamāties un uzraudze nāca šurp.

“Leonora, vēl tikai pēdējais jautājums,” Straiks pacēla balsi, kad bļaušana pie blakusgalda kļuva arvien skaļāka. “Vai pirms tam, kad Ouens piektajā novembrī aizgāja no mājām, viņš jums kaut ko teica par nodomu braukt prom un atpūsties?”

“Nē,” Leonora atbildēja. “Skaidrs, ka ne.”

Cietumniece pie blakusgalda beidzot bija piedabūta apklust. Viņas viešņa ar līdzīgu tetovējumu un tikai drusku mazāk agresīva parādīja uzraudzei pirkstu, kad tā gāja atpakaļ uz savu posteni.

“Varbūt Ouens tomēr pateica vai izdarīja kaut ko tādu, kas liecināja, ka viņš iecerējis uz laiku doties prom?” Straiks neatlaidās, kamēr Leonora ar baiļpilnām, apaļām pūces acīm vēroja savas kaimiņienes.

“Ko?” viņa izklaidīgi pārjautāja. "Nē viņš nekad man nesaka… neteica… vienmēr vienkārši nozuda… Ja jau viņš bija nolēmis braukt atpūsties, tad kāpēc neatvadījās?” Leonora ieraudājās, piespiedusi plāno plaukstu pie mutes. “Kas notiks ar Dodo, ja

mani atstās cietumā?” viņa caur šņukstiem jautāja. “Edna nevar pieskatīt viņu mūžīgi. Nemaz netiek ar viņu galā. Pat aizmirsa paņemt no mājām Čīkiju, bet tajā bija noglabāti Dodo zīmējumi, domāti man…” Straiks mirkli apjuka un tad nosprieda, ka runa acīmredzot ir par plīša orangutānu, ko Orlando auklējusi, kad viņš ciemojies Kvainu mājā. “Ja mani atstās šeit…”

"Es dabūšu jūs laukā no šejienes,” Straiks sacīja ar tādu pārliecību, kādu īstenībā nejuta; bet kas tur slikts dot Leonorai cerību, pie kā turēties, lai pārciestu nākamās divdesmit četras stundas?

Atvēlētais laiks bija beidzies. Straiks neatskatīdamies devās ārā no telpas, pats brīnīdamies: kāpēc Leonora apvītusi, nīgra, piecdesmit gadus veca, ar garīgi atpalikušu meitu un bezcerīgu dzīvi iedveš viņam šo kaismīgo apņēmību, šo niknumu…

Tāpēc, ka viņa nav noziedzniece, atradās vienkārša atbilde. Tāpēc, ka viņa nav vainīga.

Pēdējo astoņu mēnešu laikā neskaitāmi klienti bija vēruši vaļā stikla durvis, kurās iegravēts Straika vārds, un uzmeklējuši viņu bezmaz vai pilnīgi vienādu iemeslu dēļ. Tie bija nākuši meklēt spiegu, ieroci, līdzekli, kas ļautu mainīt spēku līdzsvaru par labu viņiem vai atsvabināties no nevēlamiem sakariem. Tie gribēja iegūt priekšrocības, jo uzskatīja, ka viņiem kāds noskau-dis atlīdzību vai kompensāciju. Jo lielākoties tie visi gribēja iegūt vairāk naudas.

Turpretī Leonora bija atnākusi pie Straika tāpēc, ka gribēja, lai mājās atgriežas vīrs. Šo vienkāršo vēlēšanos radīja pagurums un mīlestība ja ne pret vējagrābsli Kvainu, tad pret meitu, kurai tik ļoti pietrūka tēva. Šī vēlēšanās bija tik sirdsšķīsta, ka Straiks bija ar mieru darīt Leonoras labā visu, kas ir viņa spēkos.

Aukstajam gaisam ārpus cietuma tagad bija cita garša. Straiks jau sen vairs nebija uzturējies tādā vidē, kur pavēļu pildīšana ir ikdienas dzīves mugurkauls. Viņš skaudri juta savu brīvību, iedams atpakaļ uz autobusu pieturu un smagi balstīdamies uz spieķa.

Autobusa pēdējā sēdeklī bija iekārtojušās trīs iereibušas meičas; katrai ap galvu bija matu stipiņa, greznota ar brieža ragiem. Trijotne dziedāja;

They say it’s unrealistic,

But I believe in you Saint Nick…

Sasodītie Ziemassvētki, Straiks nodomāja, ar aizkaitinājumu atcerēdamies, ka jāpērk taču dāvanas māsasdēliem un krustbērniem, lai gan viņš pat nespēja atcerēties, cik kuram gadu.

Autobuss stenēdams kūlās uz priekšu pa slapjo sniegu. Caur aizsvīdušo rūti miglaini mirdzēja daudzkrāsainas uguntiņas. Drūmi raukdams pieri un prātodams par netaisnīgumu un slepkavībām, Straiks mēmi un bez pūlēm atbaidīja ikvienu, kuram varētu ienākt prātā apsēsties viņam blakus.

40

Jel priecājies, ka netiec vārdā saukts; nav vērts šo vārdu nest.

Frānsiss Bomonts un Džons Flečers,

"Divkosis”

Nākamajā dienā biroja logos sitās te slapjš sniegs, te lietus, te atkal sniegs. Ap dienas vidu birojā ieradās mis Broklhērstas šefs, lai iepazītos ar viņas neuzticības pierādījumiem. Driz pēc tam, kad Straiks bija atvadījies no viņa, atnāca Kerolaina Inglza. Viņa steidzās izņemt bērnus no skolas, bet pa ceļam bija cieši apņēmusies atdot Straikam nesen atvērtā kungu kluba un bāra “Zelta mežģīnes” vizītkarti, ko bija atradusi sava vira kabatas portfeli. Laulātā pāra nesenā izlīguma priekšnoteikums bija mistera Inglza solījums turēties pa gabalu no klēpja deju izpildītājām, meitenēm pēc izsaukuma un striptīza dejotājām. Straiks piekrita iegriezties “Zelta mežģīnēs” lai paskatītos, vai tik misters Inglzs atkal nav ļāvies kārdinājumam. Kad Kerolaina Inglza beidzot aizgāja, Straiks bija vairāk nekā gatavs ķerties pie sendviču sainīša, kas gaidīja uz Robinas galda, taču, līdzko bija nokodis pirmo kumosu, iezvanījās viņa mobilais.

Straika kliente kārdinošā brunete apzinājās, ka abu lietišķais sakars tuvojas noslēgumam, tāpēc, atmetusi ar roku piesardzībai, ielūdza Straiku vakariņās. Viņam šķita, ka Robina tikko manāmi smaida, ēzdama sendviču un uzcītīgi raudzīdamās monitorā. Straiks mēģināja pieklājīgi atraidīt ielūgumu, vispirms aizbildinādamies ar darba nastu un visbeidzot skaidri un gaiši paziņodams, ka viņam ir attiecības ar citu sievieti.

“To jūs man netikāt teicis,” brunetes tonis pēkšņi kļuva ledains.

“Es vienmēr nošķiru savu privāto dzīvi no profesionālās dzīves,” Straiks sacīja.

Viņa nometa klausuli, pārtraukdama Straika pieklājīgās atvadas pusvārdā.

“Varbūt tev tomēr vajadzēja iet uz tām vakariņām,” Robina nevainīgi ieminējās. “Lai būtu drošs, ka viņa tiešām samaksās.”

“Samaksās, un kā vēl,” Straiks noņurdēja un centās atgūt zaudēto laiku, iestūķēdams mutē pusi sendviča uzreiz. Iedūcās mobilais. Viņš novaidējās un pārbaudīja, kas atsūtījis īsziņu.

Viņam sažņaudzās sirds.

“Leonora?” jautāja Robina, redzēdama, kā apmācas viņa seja.

Straiks papurināja galvu; mute bija pilna ar sendviču.

īsziņa sastāvēja no trim vārdiem:

Tas bija tavējais.

Pēc šķiršanās no Šarlotes viņš nebija nomainījis telefona numuru. Tas šķita pārāk sarežģīti, jo ar veco numuru bija saistīti simt lietišķi kontakti. Un tagad šo numuru bija izmantojusi Šarlote pirmo reizi kopš astoņiem mēnešiem.

Straiks atcerējās Deiva Polvorta brīdinājumu:

Esi modrs, Dīda, un skaties, ka viņa pēkšņi neatauļo atpakaļ pie tevis. Es nebrīnītos, ja šī aizmuktu no altāra.

Straiks atgādināja sev, ka šodien ir trešais decembris. Rītdien viņai būs kāzas.

Pirmo reizi, kopš Straikam piederēja mobilais telefons, viņš nožēloja, ka tas neuzrāda vietu, no kuras pienācis zvans vai īsziņa. Vai viņa to sūtījusi no tās nolādētās Krojas pils, īsā starpbrīdi starp uzkodu kvalitātes pārbaudi un ziedu kārtojumu novērtēšanu kapelā? Vai varbūt stāv uz Denmarkstrltas stūra un novēro viņa biroja logus tāpat kā Pipa Midžlija? Aizbēgt no lepnām, presē plaši izreklamētām kāzām tas būtu Šarlotes augstākais sasniegums, haosa un iznīcības karjeras virsotne.

Straiks noglabāja mobilo kabatā un ķērās pie otrā sendviča. Robina saprata, ka nespēs izdibināt iemeslu, kura dēļ Straikam pārakmeņojusies seja, tāpēc saņurcīja tukšo čipsu paciņu, iemeta to papīrgrozā un teica:

“Tu šovakar tiecies ar savu brāli, vai ne?”

“Ko?”

"Vai tad tu netiecies ar brāli?…”

“Ak jā,” Straiks atteica. “Jā.”

“Restorānā River Cafe?”

“Jā.”

Tas bija tavējais.

“Kādēļ?” Robina jautāja.

Manējais. Kā tad, stāsti vien. Ja tas vispār eksistēja.

“Ko?” Straiks atsaucās, neskaidri nojauzdams, ka Robina ir kaut ko jautājusi.

“Tev viss ir kārtībā?”

“Jā, viss ir lieliski.” Straiks sakopoja uzmanību. “Ko tu man jautāji?”

“Kādēļ tu brauksi uz River Cafe?”

"Ā. Nūjā.” Straiks pasniedzās pēc savas čipsu paciņas. “Varbūt tas neko nedos, tomēr es gribu aprunāties ar Kvaina un Taselas strīda aculieciniekiem. Mēģinu izprast, vai Kvains to inscenēja tīšām un jau tolaik bija izplānojis savu nozušanu.”

“Tu ceri atrast kādu no darbiniekiem, kuri tovakar strādāja?” Robina jautāja šaubu pilnā tonī.

“Tāpēc jau esmu uzaicinājis līdzi Alu,” Straiks atteica. “Viņš pazīst katru viesmīli visos glaunajos Londonas restorānos. Tāpat kā pārējie mana tēva bērni.”

Notiesājis savas pusdienas, Straiks paņēma kafijas tasi, iegāja kabinetā un aizvēra durvis. Rūtis atkal sitās slapjš sniegs. Viņš nespēja pretoties kārdinājumam paskatīties pa logu uz salto ielu, pa pusei gaidīdams (cerēdams?) ieraudzīt tur Šarloti, kura, garajiem, melnajiem matiem plīvojot ap burvīgo, bālo seju, raugās augšup uz viņu ar lūdzošu skatienu zaļganbrūnajās acīs… taču pa ielu soļoja tikai sveši ļaudis, silti savīstījušies, lai pasargātos no nejaukā laika.

Nē, nudien, viņam aptumšojies prāts. Šarlote atradās Skotijā, un tā ari bija daudz, daudz labāk.

Vēlāk, kad Robina bija aizgājusi mājās, Straiks saposās itāļu uzvalkā, ko Šarlote bija uzdāvinājusi viņam pirms vairāk nekā gada, kad abi bija ieturējuši vakariņas tajā pašā River Cafe, svinot viņa trīsdesmit piekto dzimšanas dienu. Uzvilcis mēteli, viņš aizslēdza dzīvokļa durvis un, balstīdamies uz spieķa, āra saltumā devās uz metro.

Ziemassvētki klupa virsū no katra skatloga, kam viņš gāja garām; zaigojošas spuldzīšu virtenes, veseli kalni ar jaunām precēm, rotaļlietām un elektroniskām ierīcēm, mākslīgs sniegs uz rūtīm un neskaitāmas pirmssvētku izpārdošanu reklāmas kā sērīga nots ekonomikas lejupslīdes ēnā. Kā jau piektdienas vakarā, ari metro vagonos netrūka svinētāju: meičas smieklīgi īsās, vizuļainās kleitiņās riskēja pārsalt tikai tādēļ, lai ballītē pamaigotos ar puisi no preču saiņošanas nodaļas. Straiks jutās noguris un nomākts.

Izrādījās, ka ceļš no Hamersmitas stacijas ir garāks, nekā viņam palicis atmiņā. Iedams pa Fulempelisroudu, Straiks atskārta, ka pavisam tuvu atrodas Elizabetes Taselas māja. Droši vien tieši ērtības labad viņa toreiz bija norunājusi satikšanos restorānā tik tālu prom no Kvainu dzīvokļa Ledbrokgrovā.

Pēc desmit minūtēm Straiks nogriezās pa labi un pa tumšām ieliņām, kur atbalsojās soļi, gāja uz Temzas pusi, elpai virmojot gaisā kā baltiem dūmiem. Restorāna upmalas dārzs, vasarā allaž pilns ar viesiem pie balti klātiem galdiņiem, tagad bija biezi apsnidzis. Aiz šī baltā klajuma tumši lāsmoja Temza, draudīga un auksta kā ledus. Straiks iegāja mūra namā pārbūvētā noliktavas ēkā -, un tur viņu tūdaļ ieskāva gaisma, siltums un kņada.

Turpat pie durvīm, ar elkoni atbalstījies uz spīdīgās tērauda letes, stāvēja Als, iegrimis draudzīgā sarunā ar bārmeni.

Augumā Als bija mazāks par pārējām Rokbija atvasēm -tikko metru septiņdesmit garš, turklāt iedzīvojies liekajā svarā. Pelēkbrūnie mati bija gludi atķemmēti atpakaļ; no mātes viņš bija mantojis šauro zodu, bet no tēva tikko manāmu šķiel-acību, kas piešķīra valdzinošu savdabību Rokbija glītajai sejai un uzsvēra Ala līdzību tēvam.

Pamanījis Straiku, Als sveicināja viņu pilnā kaklā un metās apkampties. Straiks nevarēja atbildēt ar līdzīgu degsmi, jo traucēja spieķis un mētelis, ko viņš pūlējās novilkt. Als samulsis palaida viņu vaļā.

"Kā sviežas, brāl?”

Lai gan Als mēdza lietot tipiski angliskus izteicienus, savdabīgi jauktā izruna liecināja par daudziem gadiem, kas pavadīti starp Eiropu un Ameriku.

“Tīri nekas,” Straiks atbildēja. “Un tev?”

“Jā, tīri nekas,” Als atbalsoja. “Nekas. Varētu būt arī sliktāk.”

Viņš paraustīja plecus teatrālā franču stilā. Savulaik viņš bija mācījies Šveicē, starptautiskajā internātā Lerozē, un ķermeņa valodā bija saglabājušās kontinentālo manieru pēdas. Tomēr šajā atbildē slēpās vēl arī kas cits, ko Straiks juta ikreiz, kad abi satikās: Ala vainas apziņa, aizbildināšanās, gatavība saņemt pārmetumus par to, ka viņam ir daudz ērtāka un vieglāka dzīve nekā vecākajam brālim.

“Ko tu dzersi?” viņš jautāja. “Alutiņu? Varbūt itāļu Peroni?”

Abi ar pūlēm atrada divas vietas pie bāra, apsēdās iepretim stikla plauktiem ar pudeļu rindām un gaidīja, kad atbrīvosies kāds galdiņš. Laizdams skatienu pār garo, ļaužu pilno restorāna zāli ar viļņotiem industriāla metāla griestiem, kobaltzilu grīdas segumu un gigantiskam bišu stropam līdzīgu malkas krāsni pie galasienas, Straiks pamanīja slavenu tēlnieku, pazīstamu arhitekti un vismaz vienu populāru aktieri.

“Dzirdēju par jums ar Šarloti,” Als sacīja. “Nudien žēl.”

Vai varēja būt, ka Alām un Šarlotei ir kopīgi paziņas? Nūjā, Als tiešām apgrozījās tādās aprindās, kurās varētu sastapt ari nākamo Krojas vikontu.

"Ko tur lai saka.” Straiks paraustīja plecus. “Labi vien ir.” (Viņi ar Šarloti bija sēdējuši šeit, šajā burvīgajā upmalas restorānā, savas kopdzīves pēdējā laimīgajā vakarā. Pēc tam vajadzēja vēl četrus mēnešus, lai attiecības izirtu un sabruktu, četrus mēnešus, pilnus ar gurdinošu agresiju un izmisumu… tas bija tavējais.)

Izskatīga meiča, kuru Als uzrunāja vārdā, pavadīja abus līdz galdiņam; tikpat pievilcīgs jauneklis pasniedza ēdienkartes. Straiks nogaidīja, līdz Als bija pasūtījis vīnu un viesmīlis aizgājis, un tikai tad paskaidroja, kādēļ abi atrodas šeit.

“Pirms četrām nedēļām,” viņš iesāka, “rakstnieks Ouens Kvains šajā restorānā sastrīdējās ar savu aģenti. Cik zināms, to redzēja visi klātesošie. Viņš izskrēja no restorāna, bet drīz pēc tam pēc pāris dienām vai pat jau tajā pašā vakarā…”

“…tika noslepkavots,” sacīja Als, pavērtu muti klausījies Straikā. “Par to es lasīju avīzē. Tu atradi līķi.”

Viņa toni skanēja ilgas pēc sīkākas informācijas, taču Straiks nolēma to ignorēt.

“Iespējams, šeit es neuzzināšu neko jaunu, tomēr…”

"Bet viņu taču nozūmēja paša sieva,” Als pārsteigts sacīja. “Un jau ir arestēta.”

“Sieva nav vainīga,” Straiks atteica, pievērsdamies ēdienkartei. Viņš jau agrāk bija ievērojis, ka Als, augot saskāries ar nebeidzamiem avīžnieku izdomājumiem par savu tēvu un ģimeni, ar veselīgu skepsi izturas vienīgi pret šo tematu, toties pārējiem britu preses apgalvojumiem tic kā naivs bērns.

(Ala skolas gaitas internātā noritēja divās vietās: vasaras mēnešos viņš mācījās pie Ženēvas ezera, bet pa ziemu Gštādē, kur pēcpusdienas varēja pavadīt slēpojot un slidojot. Als bija audzis saudzējošā vidē, elpodams superdārgu kalnu gaisu un biedrodamies ar citu slavenību bērniem. Dzeltenās preses ķengas bija tikai tāla šalkoņa viņa dzīves fonā… vismaz Straiks šādi iztulkoja to mazumiņu, ko Als bija stāstījis par savu jaunību.)

“Sieva nav vainīga?” Als atkārtoja, kad Straiks atkal pacēla acis.

“Nē.”

“Re, kā! Un tu taisies vēlreiz izstrādāt tādu numuru kā toreiz ar Lulu Lendriju?” Als noprasīja ar platu smaidu, kas piešķīra šķielacu skatienam vēl vairāk šarma.

“Tāda doma ir,” Straiks atbildēja.

“Tu gribi, lai es izvaicāju darbiniekus?” Als jautāja.

“Tieši tā.”

Viņu uzjautrināja un aizkustināja tas, cik ļoti Als priecājas par iespēju izpalīdzēt.

"Tā nav problēma. Mēģināšu sameklēt tev kādu no jēdzīgākiem. Kur palikusi Lulū? Tas ir viens sakarīgs skuķis.”

Kad maltīte bija pasūtīta, Als devās uz tualeti, pa ceļam meklēdams sakarīgo Lulū. Straiks sēdēja vienatnē, dzēra Ala izraudzīto Tignanello un vēroja, kā virtuvē rosās balti tērpti pavāri. Tie bija jauni, prasmīgi un izdarīgi. Gaisā uzšāvās liesmas, zibsnīja naži, šurpu turpu tika stumdītas smagas čuguna pannas.

Viņš nav dumjš, Straiks nodomāja, ieraudzījis Alu, kurš, lavierēdams starp galdiņiem, veda šurp meiteni baltā priekšautā. Viņš tikai…

“Tā ir Lulū,” Als paziņoja un apsēdās. “Viņa tovakar strādāja.”

“Vai jūs atceraties to strīdu?” Straiks tūdaļ pievērsās viesmīlei, kurai nebija laika piesēst pie galda; viņa palika stāvam, pieklājīgi smaidīdama.

“Kā nu ne,” meitene atbildēja. “Abi tik skaļi kliedza. Visi pārējie apklusa.”

“Vai atceraties, kā izskatījās tas vīrietis?” Straiks jautāja, lai pārliecinātos, ka viņa tiešām runā par Kvainu.

“Tāds resnis ar hūtīti galvā, jā,” meiča atbildēja. “Kliedza uz sievieti ar sirmiem matiem. Jā, abi plūcās ne pa jokam. Atvainojiet, man tagad…”

Un viņa aizsteidzās pie cita galdiņa, lai pieņemtu pasūtījumu.

“Pārķersim viņu atceļā,” Als mierināja. “Starp citu, Edijs sūta sveicienus. Labprāt būtu gribējis tevi satikt.”

“Kā viņam klājas?” Straiks tēloja interesi. Als savulaik bija centies nodibināt draudzīgas attiecības, bet jaunākajam brālim Edijam tas acīmredzot bija vienaldzīgi. Divdesmit četrus gadus vecais Edijs bija rokgrupas solists. Straiks nekad nebija klausījies šīs grupas mūziku.

“O, viņam klājas lieliski,” Als atbildēja.

Iestājās klusums. Viesmīlis atnesa uzkodas, un abi ēda, nebilzdami ne vārda. Straiks zināja, ka Als ar izcilām sekmēm ir ieguvis starptautisku bakalaura grādu. Kādu vakaru armijas teltī Afganistānā Straiks internētā bija ieraudzījis fotogrāfiju: astoņ-padsmitgadīgais Als krēmkrāsas bleizerā ar ģerboni uz krūška-batas stāvēja spožajā Ženēvas saulē, kas zeltīja viņa garos, sānis atglaustos matus. Rokbijs, aplicis roku Alām ap pleciem, staroja tēvišķā lepnumā. Fotogrāfija kļuva populāra presē, jo Rokbijs nekad agrāk nebija nobildēts uzvalkā ar kaklasaiti.

“Labvakar, Al!” atskanēja pazīstama balss.

Straiks pārsteigts iepleta acis: pie viņu galdiņa, balstīdamies uz kruķiem, stāvēja Daniels Čārds, metāla griestu viļņi meta blāvus atspulgus uz viņa plikā paura. Izdevējs tumšsarkanā kreklā ar vaļēju apkaklīti un pelēkā uzvalkā izskatījās ļoti stilīgs šajā bohēmiešu pulkā.

“O,” Als izdvesa, un Straiks redzēja, ka viņš pūlas atcerēties, kas ir šis svešinieks. "Ēē… sveiki…”

“Dans Čārds,” izdevējs piepalīdzēja. “Mēs tikāmies, kad biju ieradies aprunāties ar jūsu tēvu par viņa autobiogrāfiju.”

“Ak ak jā!” Als piecēlās un sarokojās ar Čārdu. “Un tas ir mans brālis Kormorans.”

Straika pārsteigums, redzot Čārdu pienākam pie Ala, bija nieks salīdzinājumā ar šoku, kas tagad parādījās Čārda sejā.

“Jūsu… jūsu brālis?”

“Pusbrālis,” Straiks sacīja, klusībā uzjautrinādamies par Čārda klajo apjukumu. Jā, kā tas iespējams, ka nolīgts detektīvs ir rados ar princi pleiboju?

Čārds droši vien bija sakopojis spēkus un dūšu, lai pieietu pie potenciāli ienesīga autora dēla un uzsāktu sarunu, bet tagad izskatījās, ka viss spars ir viņu pametis: valdīja neveikls klusums, ko nepārtrauca neviens no trijotnes.

“Vai kāja labi dzīst?” Straiks iejautājās.

"O jā,” Čārds atbildēja. “Nu jau ir daudz labāk. Nu tad es… ilgāk netraucēšu.”

Viņš devās prom, veikli manevrēdams starp galdiņiem, un atgriezās savā vietā, kur Straiks vairs nevarēja viņu saredzēt. Straiks un Als apsēdās, un Straiks prātoja, cik maza gan sarūk Londona, kad esi sasniedzis noteiktu līmeni un pametis tos, kuriem nav iespējas tik viegli rezervēt galdiņus lepnākajos restorānos un klubos.

"Nekādi nevarēju atcerēties to cilvēku,” samulsis ieteicās Als.

“Ak tad viņš nodomājis rakstīt autobiogrāfiju?” Straiks jautāja.

Runājot par Rokbiju, Straiks nekad nesauca viņu par tēvu, bet Ala klātbūtnē centās nenosaukt viņu par Rokbiju.

“Jā,” Als atbildēja. “Viņam sola lielu naudu. Nezinu, vai viņš salīgs ar šo izdevēju vai ar kādu citu. Patiesībā grāmatu droši vien rakstīs ēnautors.»

Straiks mirkli prātoja, kā Rokbijs tādā grāmatā atainos sava vecākā dēla nejaušo ieņemšanu un strīdīgo piedzimšanu. Varbūt nepieminēs to vispār. Tāds variants Straikam noteikti patiktu labāk.

“Zini, viņš joprojām vēlas tevi satikt,” Als teica ar tādu sejas izteiksmi, it kā šis paziņojums prasītu ārkārtīgi daudz spēka.

“Viņš patiešām lepojas… ir izlasījis visu, ko avīzes rakstīja par Lendrijas lietu.”

“Ak tā?” Straiks atteica, ar acīm meklēdams viesmīli Lulū, kura atcerējās Kvainu.

"Jā,” Als apstiprināja.

"Un tagad viņš risina sarunas ar izdevējiem?” Straiks sacīja, domādams par Ketrīnu Kentu, kura nespēja atrast izdevēju, un par apgāda atraidīto Kvainu; turpretī novecojošā rokzvaigzne varēja izvēlēties pēc patikas.

“Nu vispār jā,” Als teica. “Nezinu, vai viņš tiešām rakstīs grāmatu, bet, manuprāt, kāds viņam ieteica to Čārdu.”

“Kurš tieši?”

“Maikls Fenkorts,” Als atbildēja, ar maizes gabaliņu slaucīdams paliekas no sava risoto šķīvja.

“Rokbijs pazīst Fenkortu?” Straiks noprasīja, aizmirsis savu apņemšanos.

“Jā.” Als tikko manāmi sarauca pieri. “Skatīsimies patiesībai acīs: tētis pazīst visus.”

Straiks atcerējās, kā Elizabete Tasela līdzīgā toni bija sacījusi: “Man likās, to zina visi,” paskaidrodama, kāpēc ir lauzusi līgumu ar Fenkortu; tomēr šeit pastāvēja atšķirība. Ala izpratnē “visi” bija tie, kuri bija “kaut kas”, bagātie, slavenie un ietekmīgie. Sīkie ļautiņi, kuri pirka viņa tēva mūziku, nebija nekas, tāpat kā Straiks nebija nekas, līdz pēkšņi kļuva slavens, jo notvēra slepkavu.

“Tieši kad Fenkorts ieteica apgādu Roper Chard tavam… kad viņš ieteica Čārdu?” Straiks jautāja.

“Nezinu… pirms pāris mēnešiem?” Als šaubīdamies sacīja. “Viņš stāstīja tētim, ka pats nesen esot pārgājis uz turieni. Un saņēmis avansā pusmiljonu.”

“Jauki,” Straiks noteica.

"Piekodināja, lai tētis skatoties televīziju, sākšoties varena kņada, tiklīdz viņš parakstīšot līgumu.”

Zālē atkal parādījās viesmīle Lulū. Als viņai pamāja; viņa tuvojās galdiņam, izskatīdamās aizkususi.

“Pagaidiet desmit minūtes, tad es varēšu parunāties,” viņa sacīja. “Tikai desmit minūtes.”

Kamēr Straiks ēda cūkas cepeti, Als apvaicājās par viņa darbu. Straiku pārsteidza šī neviltotā interese.

“Vai tu ilgojies pēc armijas laikiem?” Als jautāja.

“Dažreiz,” Straiks atzinās. “Un ko tu pats tagad sadari?”

Viņš jutās drusku vainīgs, ka nav pajautājis agrāk. Tagad, sācis par to domāt, viņš atskārta, ka nezina, kā Als pelna iztiku -un vai vispār jebkad ir bijis spiests strādāt.

“Iespējams, dibināšu uzņēmumu kopā ar vienu draugu,” Als atbildēja.

Tātad nestrādā vis, Straiks nodomāja.

“Individuāls serviss… brīvā laika pavadīšanas iespējas,” Als murmināja.

“Vareni,” Straiks teica.

“Būs vareni, ja tik izdosies," Als sacīja.

Pauze. Straiks skatījās, vai beidzot nenāk Lulū, kuras dēļ viņš te tik ilgi nīkst, taču meiča nerādījās, jo strādāja tik čakli, kā Als droši vien nebija strādājis nekad mūžā.

“Tev vismaz ir reputācija,” Als ierunājās.

"Hm?” Straiks nesaprata.

“Tu visu esi sasniedzis pats saviem spēkiem, vai ne?”

“Ko?”

Te Straiks atskārta, ka pie galda patlaban notiek vienpusēja krīze. Als raudzījās viņā ar izaicinājumu, kam piejaucās skaudība.

“Nūjā,” Straiks noteica, paraustīdams platos plecus.

Viņš nespēja iedomāties nevienu jēdzīgāku atbildi, kas neizklausītos augstprātīga vai rūgta, un nevēlējās atbalstīt Ala centienus uzsākt tik personisku sarunu, kādu abi nekad nebija risinājuši.

“Tu no mums esi vienīgais, kurš to neizmanto,” Als sacīja. "Bet armijā tas tev nebūtu palīdzējis tik un tā, vai ne?”

Bija veltīgi izlikties, ka viņš nezina, ko nozīmē “tas”.

“Laikam nebūtu vis,” Straiks piekrita (un tiešām, tajās retajās reizēs, kad viņa izcelsme bija piesaistījusi karabiedru uzmanību, tie bija reaģējuši tikai un vienīgi ar neticību, it sevišķi tāpēc, ka Straiks pēc skata nemaz nebija līdzīgs Rokbijam).

Toties viņš ar ironiju iedomājās savu dzīvokli šajā saltajā ziemas vakarā: divarpus šauras istabiņas, šķirbaini logu rāmji. Als šo nakti pavadīs Meifērā, tēva mājā, kur par visu rūpējas kalpotāji. Būtu veselīgi parādīt brālim, kāda realitātē izskatās neatkarība, iekams viņš sācis lūkoties uz to pārlieku romantiski…

“Tu droši vien domā, ka es žēloju sevi un činkstu?” Als noprasīja.

Ala izlaiduma bildi tīmeklī Straiks bija redzējis nepilnu stundu pēc tam, kad bija nopratinājis izmisušu deviņpadsmitgadīgu ierindnieku, kurš ar mašīnpistoli bija nejauši sašāvis savu labāko draugu krūtīs un kaklā.

“Visiem ir tiesības činkstēt,” Straiks sacīja.

Mirkli šķita, ka Als apvainosies; tad viņš negribīgi pasmaidīja.

Pēkšņi viņiem līdzās nostājās Lulū, rokā turēdama glāzi ūdens; ar otru roku veikli noraisījusi priekšautu, viņa apsēdās pie galda.

“Tā, man ir piecas minūtes,” viņa bez ievada sacīja Straikam. “Als teica, ka jūs gribot kaut ko uzzināt par to ķerto rakstnieku.”

“Jā,” Straiks atbildēja, acumirklī koncentrējis uzmanību. "Kāpēc jūs sakāt, ka viņš bija ķerts?”

"Viņš kaifoja.” Meitene iedzēra ūdeni.

“Kaifoja?…”

“Ķēra kaifu no sava skandāla. Bļāva un lamājās, bet bija skaidri redzams, ka tas ir teātris. Viņš gribēja, lai dzird visi, gribēja publiku. Bet pats bija slikts aktieris.”

“Vai atceraties, tieši ko viņš teica?” Straiks sameklēja bloknotu. Als aizrautīgi vēroja notiekošo.

“Ņēmās par deviņiem mēmiem. Nolamāja to sievieti par maitu, teica, ka viņa esot melojusi, dievojās, ka savu grāmatu izdošot pats, un lai viņa vācoties pie velna. Bet pats no tā visa kaifoja. Un dusmas tikai tēloja.”

“Bet Eliz… tā sieviete?”

“O, tā tiešām bija ellīgi nikna,” Lulū līksmi atbildēja. “Viņa neizlikās. Jo stiprāk viņš plātījās ar rokām un auroja, jo tumšāk viņa piesarka… drebēja no dusmām un gandrīz vairs nespēja valdīties. Pateica kaut ko tādā garā, ka viņš “iesaistījis to stulbo sievišķi”, un taisni tad, man liekas, viņš izskrēja ārā, nesamaksājis rēķinu. Visi blenza uz to dāmu izskatījās, ka viņai gribas iegrimt zemē. Man nudien bija viņas žēl.”

“Vai viņa nemēģināja sekot tam vīrietim?”

“Nē, samaksāja rēķinu un tad uz brīdi nozuda tualetē. Vēl nodomāju, ka viņa droši vien raud. Un pēc tam viņa aizgāja.”

“Jūs man ļoti palīdzējāt,” Straiks sacīja. “Varbūt atceraties vēl ko citu, ko abi teica viens otram?”

“Jā,” Lulū vienā mierā atbildēja. “Viņš kliedza: “Pie visa vainīgs Fenkorts ar savu ļengano pimpi!””

Straiks un Als pārsteigumā iepleta acis.

“Pie visa vainīgs Fenkorts ar savu ļengano pimpi?” Straiks atkārtoja.

“Jā,” Lulū apstiprināja. “To dzirdot, viss restorāns palika bez valodas…”

“To var saprast,” Als iespurcās.

“Viņa mēģināja pārkliegt to rakstnieku, bija pārskaitusies līdz pēdējam, bet viņš neņēma to galvā. Tikai tīksminājās par iegūto uzmanību. Burtiski kaifoja. Bet nu man jāiet,” Lulū sacīja. “Atvainojiet.” Viņa piecēlās un apsēja priekšautu. “Uz redziti, AI!"

Meiča nezināja Straika vārdu, tomēr uzsmaidīja viņam, iekams aizsteidzās.

Daniels Čārds posās uz promiešanu; viņa plikais pauris izslējās pār pūļa galvām. Viņu pavadīja tikpat eleganti ļaudis, apmēram vienos gados ar viņu; visi kopā devās ārā no restorāna, sarunādamies un piekrītoši mādami cits citam. Straiks noskatījās tiem pakaļ, taču domās kavējās citur. Pat nemanīja, ka tiek aizvākts tukšais šķīvis.

Pie visa vainīgs Fenkorts ar savu ļengano pimpi…

Dīvaini.

Es netieku vaļā no neprātīgas domas, ka Ouens to izdarījis pats. Inscenējis savu nāvi…

“Tev viss kārtībā, brāl?” Als jautāja.

Atvadu zīmīte: atmaksas stunda mums abiem…

“Jā,” Straiks atbildēja.

Asiņu plūdi un noslēpumaini simboli… vajadzēja tikai izdabāt viņa godkārei, un viņš bija gatavs izdarīt visu, ko gribat… divi hermafrodīti, divi asiņaini maisi… Skaista, apmaldījusies dvēsele, tā viņš man teica… zīdtārpiņš simbolizē rakstnieku, kam jāpārcieš elles mokas, lai radītu vērtību…

Līdzīgi skrūvējamam vāciņam, kas trāpa vītnē, nesaistītu faktu virpulis Straika prātā pēkšņi sakārtojās neapgāžami precīzi, neapstrīdami pareizi. Viņš apskatīja savu teoriju no visām pusēm: tā bija ideāla, gluda un stabila.

Vienīgais āķis bija tas, ka pagaidām viņš nezināja, kā to pierādīt.

41

Tev šķiet, ka manas domas tikai mīlas murgi?

Nē, tie ir uguns zīmogi, ko Plūtons kalis…

Roberts Grīns, "Orlando Furioso”

Nākamajā rītā Straiks pamodās no nemierīga miega noguris, nomākts un ērcīgs. Pārbaudījis, vai nav pienākusi kāda īsziņa, viņš iegāja dušā, apģērbās un nokāpa lejā uz tukšo biroju, skaizdamies par to, ka Robinas nav jo bija sestdiena -, un gluži neloģiski izjuzdams šo prombūtni kā lojalitātes trūkuma pazīmi. Šajā rītā Robina lieti noderētu kā vērtētāja, uzklausot Straika vakarējo atklāsmi. Straiks pat apsvēra, vai nepiezvanīt viņai, tomēr nosprieda, ka gūtu daudz lielāku gandarījumu, izstāstot to viņai aci pret aci, nevis pa telefonu, it sevišķi tāpēc, ka telefona sarunu dzirdētu arī Metjū.

Straiks uzvārīja tēju, taču tā atdzisa, kamēr viņš iedziļinājās Kvaina lietas materiālos.

Biroja klusumā neciešami uzmācās bezspēcības sajūta. Ik pa brīdim viņš pārbaudīja mobilo.

Gribējās rīkoties, taču trūka nepieciešamā oficiālā statusa; Straikam nebija pilnvaru, kas ļautu pārmeklēt privātu īpašumu vai piespiest sadarboties lieciniekus. Līdz pirmdienas sarunai ar Maiklu Fenkortu viņš nevarēja darīt itin neko, ja nu vienīgi… Varbūt piezvanīt Enstisam un izklāstīt savu teoriju viņam? Straiks sarauca pieri un izlaida pirkstus caur biezajiem matiem, iztēlodamies Enstisa augstprātīgo atbildi. Jo nebija taču neviena paša pierādījuma. Viss bija tikai pieņēmums tomēr man ir taisnība, Straiks visai pašapzinīgi nodomāja, bet viņš ir ieciklē-jies. Enstisam trūka attapības un iztēles, kas ļautu novērtēt teoriju, kura izskaidro visas nozieguma savādības; viņam tā liktos neticama salīdzinājumā ar vienkāršo policijas versiju, kaut arī Leonoras lieta bija pilna ar pretrunām un neatbildētiem jautājumiem.

Paskaidro, Straiks noprasīja iedomātajam Enstisam, kāpēc sieviete, kura bijusi tik gudra, ka pratusi paslēpt nelaiķa vīra iekšas, neatstājot nekādas pēdas, tomēr ir bijusi tik dumja, ka ar savu kredītkarti maksājusi par internētā pasūtītām virvēm un musulmaņu burku! Paskaidro, kāpēc māte, kurai nav radinieku un kuras galvenais dzīves uzdevums ir rūpes par meitas labklājību, riskē ar mūža ieslodzījumu! Paskaidro, kāpēc, gadiem ilgi samierinājusies ar Kvaina neuzticību un seksuālajām dīvainībām, lai tikai saglabātu ģimeni, viņa pēkšņi nolemj nogalināt vīru!

Tiesa gan, uz pēdējo jautājumu Enstisam varētu būt loģiska atbilde: Kvains gatavojās pamest sievu Ketrīnas Kentas dēļ. Rakstnieka dzīvība bija apdrošināta par prāvu summu, un varbūt Leonora bija nospriedusi, ka labāk būt finansiāli nodrošinātai atraitnei, nevis dzīvot no rokas mutē, kamēr vieglprātīgais bijušais vīrs tērē naudu, izdabādams otrajai sievai. Arī zvērināto tiesa noticētu šādai versijai, it īpaši, ja Ketrīna Kenta kā lieciniece apstiprinātu, ka Kvains solījies viņu precēt.

Straiks baidījās, ka, negaidīti ierazdamies pie Ketrīnas Kentas, ir palaidis vējā iespēju vēlreiz aprunāties ar viņu. Tagad tāda rīcība šķita aplama un nemākulīga. Viņš bija nobiedējis Ketrīnu, iznirdams no tumsas pie viņas durvīm, tāpēc Pipai Midžlijai bija vēl jo vieglāk iztēlot viņu kā Leonoras nolīgtu ļaundari. Būtu vajadzējis rīkoties delikātāk, soli pa solim iemantot Ketrīnas uzticēšanos tāpat, kā viņš bija iemantojis Pārķēra sekretāres uzticēšanos, lai gādīgas līdzcietības aizsegā izvilktu atzīšanās gluži kā skabargas no miesas, nevis lauzties iekšā pa durvīm kā tādam tiesu izpildītājam.

Straiks vēlreiz pārbaudīja mobilo. Nevienas īsziņas. Viņš ieskatījās pulkstenī. Tikko pusdesmit. Viņš juta, kā uzmanība pret paša gribu mūk prom no galvenā objekta no Kvaina slepkavas un no visa, kas jāveic, lai viņu arestētu, un pārslēdzas uz septiņpadsmitā gadsimta kapelu Krojas pilī…

Patlaban Šarlote droši vien gatavojas uzģērbt līgavas tērpu, kas, bez šaubām, maksā tūkstošus. Nebija grūti iztēloties, kā viņa kaila sēd pie spoguļa un krāsojas. Straiks simtiem reižu bija vērojis, kā viņa rīkojas ar pūderslotiņām un grima otiņām pie tualetes galdiņa spoguļa, pie viesnīcu spoguļiem, apzinādamās savu pievilcību tik spilgti, ka demonstrē to bez mazākā mulsuma.

Vai Šarlote ieskatās savā mobilajā, ritot minūtēm, kad tik tuvu ir ceļš uz altāri, īss kā traps? Vai viņa vēl gaida, cer saņemt Straika atbildi uz savu vakardienas ziņu triju vārdu garumā?

Un, ja viņš tagad nosūtītu atbildi… ko vajadzētu pateikt, lai viņa uzgrieztu muguru kāzu kleitai (Straiks iztēlojās, kā šis tērps gluži kā rēgs karājas viņas istabas stūrī), uzvilktu džinsus, iemestu somā dažas mantas un slepus izslīdētu laukā pa sētas durvīm? Iekšā mašīnā, gāzi grīdā, atpakaļ uz dienvidiem pie vīrieša, kurš vienmēr nozīmējis glābiņu…

“Ka velns to visu rāvis,” Straiks nomurmināja.

Viņš piecēlās, iebāza kabatā mobilo, izdzēra aukstās tējas paliekas un uzģērba mēteli. Palīdzēt varēja vienīgi darbs viņa iecienītās zāles no sākta gala.

Kaut gan Straiks nešaubījās, ka tagad Ketrīna Kenta jau ir apmetusies pie kādas draudzenes, lai izvairītos no preses uzmanības, un kaut gan nožēloja, ka toreiz bez brīdinājuma ieradies pie Ketrīnas durvim, viņš tomēr vēlreiz devās uz Klementa Edija kvartālu, kur viņa aizdomas apstiprinājās. Neviens nevēra vaļā durvis, logi bija tumši, dzīvoklī valdīja klusums.

Garajā mūra galerijā pūta ledains vējš. Straiks jau grasījās iet prom, kad pavērās cita dzīvokļa durvis un tajās parādījās piktā kaimiņiene, kura šoreiz bija runīgā noskaņojumā.

“Šī ir prom. Vai jūs esat avīžnieks?”

"Jā,” Straiks atbildēja, redzēdams, ka šāds priekšstats iedvesmo kaimiņieni; turklāt negribējās, lai Kenta uzzina, ka viņš atkal bijis šeit.

“Ko tik visu jūs neesat sarakstījuši!” viņa teica ar vāji slēptu ļaunu prieku. “Ko tik neesat sarunājuši par viņu! Nē, šis nav mājās.”

“Vai zināt, kad viņa atgriezīsies?”

"Nē,” kaimiņiene ar nožēlu atteica. Caur plānajām, sirmajām ilgviļņu sprogām vīdēja rozā āda. “Es varētu jums piezvanīt, ja šī parādisies.”

“Tas būtu ļoti laipni,” Straiks sacīja.

Viņa vārds bija rēgojies avīzēs vēl pavisam nesen, tāpēc vizītkarti nevarēja dot. Straiks izplēsa lapiņu no bloknota, uzrakstīja savu telefona numuru un sniedza viņai lapiņu kopā ar divdesmit mārciņu banknoti.

“Paldies,” viņa lietišķi pateicās. “Uz redzīti!”

Kāpdams lejup pa kāpnēm, Straiks sastapa kaķi noteikti to pašu, kuru viņreiz bija paspērusi malā Ketrīna Kenta. Kaķis pavadīja Straiku ar piesardzīgu, taču pārākuma pilnu skatienu. Šoreiz sētā negrozījās zeņķu bariņš; bija pārāk auksti, lai slaistītos pa āru vienā džemperī.

Klibošana pa slideno, pelēko sniegu prasīja fizisku piepūli, kas palīdzēja kliedēt uzmācīgās domas; Straiks vairs lāgā nemācētu atbildēt, vai aizdomās turamos šobrīd apstaigā Leonoras labad vai Šarlotes dēļ. Lai jau Šarlote dodas uz to cietumu, ko pati izvēlējusies; viņš nezvanīs un nesūtīs īsziņas.

Ticis līdz metrostacijai, Straiks paņēma mobilo un piezvanīja Džerijam Voldegreivam. Viņš nešaubījās, ka redaktoram ir informācija, kuras nozīmi viņš iepriekš nebija apzinājies un kura bija kļuvusi pilnīgi nepieciešama pēc River Cafe piedzīvotās atklāsmes, taču Voldegreivs necēla klausuli. Straiku tas nepārsteidza. Voldegreivam draudēja izjukt laulība, karjera gāja uz leju, bija jāraizējas par meitu; tad kāpēc vēl arī atbildēt uz detektīva zvaniem? Kāpēc lieki sarežģīt dzīvi, ja no tā var izvairīties?

Aukstums, telefona zvani bez atbildes, tukši dzīvokļi ar aizslēgtām durvīm; šodien nekas vairs nebija paveicams. Straiks nopirka avīzi, aizgāja uz “Totnemu” un apsēdās līdzās Viktorijas laikā gleznotām kārdinošām meičām, kuras, tērptas caurspīdīgās drānās, draiskojās ar puķu vijām. Šodien Straiks jutās savādi it kā īsinātu laiku uzgaidāmajā telpā. Atmiņas, iegūlušas smadzenēs uz mūžu kā šrapneļa šķemba, saindētas turpmāko notikumu dēļ… mīlas un nemirstīgas uzticības vārdi, bezgalīgas laimes brīži, meli, meli un meli… Straiks nekādi nespēja koncentrēties uz lasāmvielu.

Viņa māsa Lūsija reiz sašutumā bija noprasījusi: “Kāpēc tu ar to samierinies? Kāpēc? Tikai tāpēc, ka viņa ir skaista?”

Un viņš bija atbildējis: “Jā, tas palīdz.”

Lūsija, protams, bija gaidījusi noliedzošu atbildi. Lai gan sievietes veltīja ārkārtīgi daudz laika tam, lai izskatītos skaistas, vīrieši nedrīkstēja klaji atzīt skaistuma nozīmi. Šarlote bija skaista visskaistākā sieviete, kādu Straiks jebkad redzējis, un viņš nepagurdams bija apbrīnojis viņas izskatu, juzdamies pateicīgs un lepns.

Mīlestība ir ilūzija, bija teicis Maikls Fenkorts.

Straiks uzšķīra lapu, kurā bija foto ar finanšu ministra saīgušo seju, taču neredzēja neko. Vai viņš bija piedēvējis Šarlotei īpašības, kādu viņai patiesībā nemaz nebija? Vai bija izgudrojis viņai tikumus, lai satriecošajam skaistumam piešķirtu papildu spozmi? Kad abi iepazinās, Straikam bija deviņpadsmit gadu. Cik neticami zaļa jaunība, Straiks nodomāja, sēdēdams pabā, kopš tiem laikiem pieņēmies svarā par kādiem piecpadsmit kilogramiem un zaudējis pusi kājas.

Varbūt viņš tiešām bija izdomājis Šarlotes tēlu, kuš nekad nebija eksistējis ārpus viņa apmiglotā prāta, bet kas par to? Viņš bija mīlējis arī reālo Šarloti, to sievieti, kura bija izģērbusies kaila viņa acu priekšā un jautājusi, vai viņš mīlētu viņu arī tad, ja viņa darītu šo, ja atzītos šajā, ja izturētos pret viņu šādi… līdz beidzot bija pārkāpusi Straika pacietības robežu, aiz kuras Straiku vairs nespēja piesaistīt un noturēt ne skaistums, ne dusmas un asaras, un tad viņa bija aizbēgusi pie cita.

Un varbūt tā ir mīlestība, Straiks domāja, klusībā nostādamies Maikla Fenkorta pusē pret neredzamo, piekasīgo Robinu, jo viņam nez kāpēc šķita, ka Robina ir tepat blakus un nosodoši noraugās, kā viņš sēd un dzer Doom Bar, tēlodams, ka lasa avīžrakstu par šāgada nepieredzēti bargo ziemu. Tu un Metjū… Straiks skaidri redzēja to, ko laikam neredzēja Robina: lai paliktu kopā ar Metjū, viņa nedrīkstēja būt viņa pati.

Kur gan atrodams tāds pāris, kurā abi redz viens otru skaidri? Tajā bezgalīgajā priekšpilsētas konformisma teātrī, kurā dzīvo Lūsija un Gregs? Garlaicīgajās krāpšanas un ilūziju zaudēšanas variācijās, kas atved pie Straika durvīm aizvien jaunus klientus? Leonoras Kvainas tīši aklajā lojalitātē pret vīrieti, kuram tiek piedotas visas vājības, jo “viņš ir rakstnieks”? Varoņa pielūgsmē, ko Ketrīna Kenta un Pipa Midžlija veltī tam pašam muļķim, kurš beigu beigās ticis sasiets un izķidāts kā tītars?

Straiks pats dzina sevi depresijā. Un dzēra trešo pinti. Kad viņš sāka prātot, vai iet pakaļ ceturtajai, iedūcās mobilais, ko viņš ar ekrānu uz leju bija nolicis uz galda.

Restorāns pamazām pildījās ar klientiem, Straiks lēni sūca alu, skatījās uz telefonu un slēdza derības pats ar sevi. Viņa stāv pie kapelas ieejas un dod man pēdējo iespēju iejaukties? Vai varbūt viss jau ir noticis un viņa grib to man paziņot?

Izdzēris alus paliekas, viņš apgrieza mobilo otrādi.

Apsveic mani. Džago Rosa kundze.

Pāris sekunžu blenzis uz šiem vārdiem, Straiks noglabāja mobilo kabatā, piecēlās, salocīja avīzi, pasita to padusē un devās mājup.

Balstīdamies uz spieķa, viņš soļoja uz Denmarkstrītu un pēkšņi atcerējās vārdus no savas iemīļotās grāmatas, kura, nepārlasīta jau ļoti sen, bija ierakta dziļi mantu kastē viņa kāpņu laukumiņā.

…difficile est longum subito deponere amorem, difficile est, verum hoc qua lubet efficias…

…grūti ir piepeši pamest sen lolotu mīlu, grūti, bet tas tev kaut kā ir jāiespēj…

Nemiers, grauzis viņu visu dienu, tagad bija pagaisis. Gribējās ēst, vajadzēja atslābināt saspringtos nervus. Pulksten trijos Arsenal spēlēja pret Fulham; vēl pietika laika pagatavot sev vēlas pusdienas, pirms sāksies mačs.

Un pēc tam varētu apciemot Ņinu Laselzu. Šonakt nepavisam negribējās palikt vienam.

42

МАТЕО: …savāda rotaļlieta.

DŽULJĀNO: Jā, mērkaķa noģīmis.

Bens Džonsons, “Katram sava iedaba”

Pirmdienas rītā Robina ieradās darbā, nogurusi no cīņas, tomēr lepna par sevi.

Gandrīz visu nedēļas nogali abi ar Metjū bija diskutējuši par viņas darbu. Savā ziņā (dīvaini to apjaust pēc deviņiem kopdzīves gadiem) tā bija visdziļākā un nopietnākā saruna, kādu abi līdz šim risinājuši. Kāpēc viņa tik ilgi nebija atzinusies, ka slepenā interese par izmeklēšanas darbu radusies jau sen pirms iepazīšanās ar Kormoranu Straiku? Metjū gluži vai apstulba, kad viņa pēdīgi izpauda, ka jau kopš pusaudzes gadiem ir sapņojusi izmeklēt noziegumus.

“Es gan būtu domājis, ka tas nu ir pats pēdējais…” Metjū nomurmināja un apklusa, tomēr Robina saprata, ka miglainais mājiens attiecies uz iemeslu, kura dēļ viņa pametusi universitāti.

“Es vienkārši nezināju, kā lai tev to pasaku,” viņa teica. “Baidījos, ka tu smiesies. Saproti, birojā es paliku ne jau Kormorana

dēļ, tam nav nekāda sakara ar viņu kā… kā cilvēku.” (Gandrīz paspruka vārdi “kā vīrieti”, bet viņa laikus iekoda mēlē.) “Es pati izlēmu palikt. Jo gribu strādāt šajā profesijā, kura man ļoti patīk. Un tagad, Met, viņš solās mani apmācīt, un tieši to es vienmēr esmu gribējusi.”

Diskusija turpinājās visu svētdienu, un apjukušais Metjū izkustējās no savām pozīcijām gausi kā klintsakmens.

“Cik bieži būs jāstrādā nedēļas nogalēs?” viņš ar aizdomām jautāja.

“Nezinu; tik, cik vajadzēs. Met, es mīlu šo darbu, vai tu nesa-proti? Un vairs negribu izlikties. Gribu strādāt šajā profesijā -un priecātos par tavu atbalstu.”

Beigu beigās Metjū apskāva viņu un piekrita. Robina pūlējās nejusties pateicīga par to, ka nupat ir nomirusi Metjū māte un tāpēc viņš ir kļuvis drusku piekāpīgāks nekā parasti.

Robina bija nepacietīgi gaidījusi brīdi, kad varēs pavēstīt Straikam par šo lēmumu, kas taču liecināja par briedumu viņas attiecībās ar Metjū, bet, kad ieradās birojā, Straika tur nebija. Uz rakstāmgalda blakus mazajai eglītei atradās zīmīte raksturīgajā kricelīgajā rokrakstā:

Nav piena, aizeju brokas+fe, pēc. tam uz Hamleys, kamēr

mazāk ļaužu. P.S. Z.inu, ka«s ir «vaina «slepkava.

Robina pārsteigumā ieelsās. Paķēra mobilo un zvanīja Strai-kam, taču viņa telefons bija aizņemts.

Hamleys rotaļlietu veikalu vēra vaļā tikai desmitos, bet Robina nespēja nociesties tik ilgi. Atvērdama un šķirodama vēstules, viņa atkal un atkal nospieda numura atkārtojuma taustiņu, taču Straiks joprojām sarunājās ar kādu citu. Viņa vēra vaļā e-pasta sūtījumus, iespiedusi mobilo starp plecu un ausi; pagāja pusstunda, pēc tam stunda, bet Straika numurs bija aizņemts. Robina sāka skaisties; radās aizdomas, ka Straiks tīšām tur viņu neziņā.

Pusvienpadsmitos kluss datora tinkšķis vēstīja, ka pienācis e-pasts no nepazīstamas adreses Clodia2@live.com. Bija atsūtīts vienīgi pielikums ar nosaukumu “Info”

Robina automātiski uzklikšķināja uz tā, vēl arvien klausīdamās telefona īsajos signālos. Monitoru pēkšņi aizpildīja liels melnbalts attēls.

Fons bija skarbs: apmākušās debesis un veca akmens mūra ēka. Bildē viss bija miglains, atskaitot līgavu, kura pār plecu skatījās tieši fotokameras objektīvā. Viņa bija ģērbusies garā, vienkāršā, cieši piegulošā baltā kleitā; plīvuru, kas sniedzās līdz zemei, ap galvu noturēja šaura briljanta stīpiņa. Melnie mati stiprajā vējā plīvoja tāpat kā tilla ieloces. Vienu viņas roku bija satvēris neskaidrs tēls ketavejā ģērbies vīrietis; izskatījās, ka viņš smejas, toties viņa… tādu sejas izteiksmi Robina vēl nebija redzējusi nevienai līgavai. Viņa izskatījās salauzta, aplaupīta, vajāta. Un skatījās Robinai tieši acīs gluži kā vienīgajai draudzenei, kā vienīgajai, kura spētu viņu saprast.

Robina nolika mobilo uz galda un cieši lūkojās fotogrāfijā. Šo neparasti skaisto seju viņa bija redzējusi jau agrāk. Reiz abas bija ari runājušas pa telefonu: Robina atcerējās zemo, jutekliski dūmakaino balsi. Tā bija Šarlote, Straika bijusī līgava, tā pati sieviete, kura Robinas acu priekšā reiz bija skrējusi laukā no šī nama.

Cik gan viņa skaista! Šis sievietes izskats modināja Robinā savādu pazemību un bijību pret dziļajām skumjām viņas skatienā. Sešpadsmit gadi ar pārtraukumiem kopā ar Straiku… ar Straiku, kam mati kā savēlusies vilna, deguns kā bokserim un pusotra kāja… bet tas, protams, nav svarīgi, Robina sev teica, kā noburta lūkodamās uz pasakaini daiļo, skumjo līgavu…

Atvērās durvis. Robinai blakus pēkšņi nostājās Straiks, rokās turēdams divus iepirkumu maisiņus, pilnus ar rotaļlietām. Robina nebija dzirdējusi kāpjam viņu augšup pa kāpnēm

un salēcās tā, it kā būtu pieķerta, čiepjot monētas no sīknaudas kārbas.

“Labrīt!” viņš teica.

Robina steigšus sniedzās pēc peles, lai aizvērtu attēlu, iekams Straiks to ieraudzījis, taču tieši viņas nervozā steiga neatvairāmi piesaistīja Straika skatienu ekrānam. Robina nokaunējusies sastinga.

“To viņa atsūtīja pirms pāris minūtēm, un es to atvēru, nezinādama, kas tas ir. At… atvaino.”

Dažas sekundes Straiks raudzījās fotogrāfijā, tad novērsās un nolika rotaļlietu maisiņus uz grīdas pie rakstāmgalda.

“Izdzēs,” viņš sacīja nevis skumji vai dusmīgi, bet gan tikai stingri.

Robina, mirkli vilcinājusies, aizvēra datni, izdzēsa e-vēstuli un iztukšoja miskastes mapi.

“Paldies,” Straiks noteica un izslējās stalti, šādi likdams saprast, ka Šarlotes kāzu bilde vairs netiks pieminēta. “Man telefonā ir kādi trīsdesmit neatbildēti zvani no tevis.”

“Un ko tad tu gaidīji?” Robina dūšīgi attrauca. “Tava zīmīte… tur rakstīts…”

“Man piezvanīja tante,” Straiks paskaidroja. “Stundu un desmit minūtes klausījos ziņas par visu Sentmozas iedzīvotāju veselības problēmām un tikai tāpēc, ka apsolīju pa Ziemassvētkiem aizbraukt mājās.”

Viņš iesmējās, pamanījis Robinas vāji slēpto sapīkumu.

“Nu labi, taču mums jārlkojas ātri. Nupat aptvēru, ka šorīt vēl varam pagūt šo to izdarīt, pirms tikšos ar Fenkortu.”

Nenovilcis mēteli, viņš apsēdās uz ādas dīvāna un runāja krietnas desmit minūtes, sīki izklāstīdams Robinai savu teoriju.

Pēc tam iestājās ilgs klusums. Robina skatījās uz Straiku ar teju vai absolūtu neticību, un viņai prātā pavīdēja miglainais, mistiskais puisēna-eņģeļa tēls no dzimtās pilsētiņas baznīcas.

“Tieši kas tev nav skaidrs?” Straiks noprasīja.

“Ēē…” Robina stomījās.

“Mēs taču jau vienojāmies, ka Kvaina pazušana varēja nebūt spontāna, vai ne? Ja atceramies Talgartroudā atrasto matraci -cik noderīgs priekšmets mājā, kurā neviens nedzīvo jau divdesmit piecus gadus, pievienojam tam faktu, ka nedēļu pirms pazušanas Kvains stāstījis vecajam bukinistam par savu prombraukšanu, pirms kuras grib iegādāties lasāmvielu, un pievienojam ari River Cafe viesmīles liecību par to, ka Kvains tikai tēlojis dusmas, kad kliedzis uz Taselu, bet patiesībā izbaudījis to skandālu, tad mēs, manuprāt, varam hipotētiski pieņemt, ka viņa pazušana bijusi inscenēta.”

“Nu labi,” Robina piekrita. Šī Straika teorijas daļa viņai vēl likās kaut cik pieņemama. Viņa nezināja, kā pateikt, ka viss pārējais šķiet galīgi neticams, un, lai norādītu vismaz uz kādu atsevišķu trūkumu, jautāja: “Bet vai tad viņš nebūtu izstāstījis Leonorai par savu plānu?”

“Nekādā gadījumā! Viņa nespēj tēlot pat tad, kad jāglābj pašas dzīvība. Kvains gribēja, lai viņa raizējas pa īstam un pārliecinoši stāsta visiem par vīra pazušanu. Varbūt lai ziņo policijai. Saceļ traci apgādā. Izraisa paniku.”

“Bet tas vēl nekad nebija izdevies,” Robina iebilda. "Viņš mūždien aizlaidās no mājām, un neviens par to nebēdāja. Viņš taču noteikti apzinājās, ka neizpelnīsies skaļu reklāmu tikai tāpēc, ka ir aizmucis un paslēpies tajā vecajā mājā.”

“Redzi, šoreiz viņš taču atstāja manuskriptu, domādams, ka par to runās visa literārā Londona, vai ne? Jau bija piesaistījis savam romānam maksimālu uzmanību, pārpildītā restorānā skandalēdamies ar savu aģenti un publiski piedraudēdams izdot romānu pats. Viņš atgriežas mājās, sarīko Leonorai īstu teātri un aizlavās uz Talgartroudu. Vēlāk tajā pašā vakarā viņš bez kādām aizdomām ielaiž mājā līdzzinātāju, pārliecināts par to, ka abi taču ir uz vienu roku.”

Pēc garas pauzes Robina drosmīgi ierunājās (jo nebija paradusi apstrīdēt Straika secinājumus, kuri piedevām nekad nebija maldīgi):

“Bet tev nav neviena paša pierādījuma, kas liecinātu, ka viņam tiešām ir bijis līdzzinātājs, kur nu vēl… tas ir… tas viss ir… tikai pieņēmums.”

Straiks sāka atkārtot to, ko jau bija izklāstījis, bet Robina pacēla roku, apklusinādama viņu.

“To visu es jau dzirdēju, bet… tu vadies pēc citu teiktā. Tev nav… nav nekādu lietisku pierādījumu.”

“Kā nu ne, ir gan,” Straiks atteica. “Bombyx Mori’.’

“Tas nav…”

“Tas mums ir vienīgais un vislielākais pierādījums.”

“Tu pats vienmēr man atkārto: līdzekļi un iespējas. Tu pats vienmēr saki, ka motīvs vēl nevar…”

“Par motīvu es neesmu teicis ne vārda,” Straiks viņai atgādināja. “Starp citu, vēl neesmu gluži drošs par to, kāds ir bijis motīvs, kaut gan dažas domas man ir. Un, ja tev vajag vairāk lietisko pierādījumu, vari tūlīt nākt man palīgā tos sameklēt.”

Robina paskatījās uz viņu ar aizdomām. Kopš viņa šeit strādāja, Straiks vēl ne reizi nebija uzdevis viņai meklēt lietiskos pierādījumus.

“Gribu, lai tu palīdzi man sarunāties ar Orlando Kvainu,” viņš sacīja, celdamies augšā no dīvāna. “Man vienam tas var neizdoties, jo viņa… nu, ar viņu nav tik vienkārši. Viņai nepatīk mani mati. Patlaban viņa ir Ledbrokgrovā pie kaimiņienes, tāpēc labāk pasteigsimies.”

“Tā ir tā meitene ar īpašām vajadzībām?” Robina jautāja, mazliet apmulsusi.

“Jā,” Straiks apstiprināja. “Viņai ir tāds plīša pērtiķis, ko viņa pastāvīgi nēsā sev ap kaklu. Hamleys veikalā nupat redzēju veselu kaudzi ar tādiem patiesībā tās ir pidžamas somiņas. Tos pērtiķus sauc par Čīkijiem.”

Robina skatījās uz Straiku tā, it kā bažītos par viņa saprātu.

“Kad pirmo reizi redzēju Orlando, viņa nēsāja pērtiķi sev ap kaklu un nemitīgi kā no zila gaisa izbūra dažādas lietas zīmējumus, krltiņus un kartīti, ko iepriekš bija nočiepusi no virtuves galda. Man tikai nesen pielēca, ka viņa vilka to visu ārā no savas pidžamas somiņas. Viņa mēdz čiept mantas,” Straiks turpināja, “un, kamēr tēvs bija dzīvs, augām dienām apgrozījās viņa darbistabā. Kvains deva viņai papīru, uz kā zīmēt.”

“Tu ceri, ka tajā pidžamas somiņā atrodas viņas tēva slepkavības atminējums?”

“Nē, tomēr domāju, ka Kvaina darbistabā viņa varēja slepus pievākt kādu daļu no Bombyx Mori un varbūt tēvs pats iedeva viņai kādas melnraksta lapas, kam otrā pusē var zīmēt. Es meklēju papīrus, uz kuriem kaut kas ir rakstīts, kaut vai pāris rindkopu, jebkas. Paklau, es saprotu, ka tas ir maz ticams,” Straiks sacīja, pareizi izpratis Robinas sejas izteiksmi, "taču Kvaina darbistabā mēs nevaram iekļūt, turklāt policija tur ir visu pārmeklējusi un nav atradusi neko, un varu derēt, ka piezīmes un uzmetumi, ko Kvains paņēma līdzi, ir iznīcināti. Pērtiķis Čīkijs ir pēdējā vieta, ko varu iedomāties, un,” viņš ieskatījās pulkstenī, “mums vairs nav daudz laika, ja gribam aizbraukt uz Ledbrokgrovu un atgriezties, pirms tiekos ar Fenkortu. Ak jā, un vēl…”

Viņš izgāja no biroja. Robina dzirdēja viņu kāpjam augšā pa kāpnēm un nosprieda, ka viņš iet uz dzīvokli, taču tad saklausīja trokšņus, kas liecināja, ka Straiks kāpņu laukumiņā kaut ko meklē mantu kastēs. Viņš ienesa birojā kārbu ar lateksa cimdiem, ko acīmredzot bija nospēris, uz visiem laikiem pamezdams īpašās izmeklēšanas nodaļu, un caurspīdīgu plastikāta maisiņu, tieši tādu, kādus lidmašīnu pasažieriem izsniedz tualetes piederumu ievietošanai.

“Gribu sadabūt vēl vienu svarīgu lietisko pierādījumu,” viņš teica, sniegdams vienu lateksa cimdu pāri Robinai, kura nesaprata neko. “Būtu labi, ja tu mēģinātu to sagādāt, kamēr pēcpusdienā tikšos ar Fenkortu.”

Dažos kodolīgos vārdos viņš paskaidroja, kas un kādēļ ir jāsagādā.

Straiks nejutās sevišķi pārsteigts, kad viņa paskaidrojumiem sekoja apjukuma pilns klusums.

“Tu joko,” Robina vārgā balsī teica.

“Nē.”

Viņa nevilšus piespieda plaukstu pie lūpām.

“Tas nebūs bīstami,” Straiks mierināja.

“Ne jau par to es uztraucos. Kormoran, tas ir… tas ir šausmīgi! Tu… tu tiešām runā nopietni?”

“Ja tu pagājušā nedēļā būtu redzējusi Leonoru Holovejas cietumā, tev nerastos šāds jautājums,” Straiks drūmi atteica. “Mums jārīkojas ellīgi gudri, lai dabūtu viņu laukā no turienes.”

Gudri? nodomāja Robina, joprojām kā apstulbusi stāvēdama ar lateksa cimdiem rokā. Straika dienas plāns izklausījās neprātīgs, ērmīgs un pēdējā punktā pretīgs.

“Paklau,” Straiks pēkšņi kļuva ļoti nopietns, “nezinu, ko citu lai tev pasaku, bet es to jūtu. Es to saožu, Robin. Aiz šī visa stāv kāds ārprātīgais, kurš ir ļoti bīstams un izmanīgs. Viņš aizmānīja to muļķi Kvainu tieši uz turieni, kur bija vajadzīgs, jo prata glaimot Kvaina narcismam; turklāt es neesmu vienīgais, kurš tā domā.”

Straiks pasvieda Robinai mēteli, un viņa to uzģērba, kamēr viņš noglabāja iekškabatā maisiņus lietiskajiem pierādījumiem.

“Visi kā viens man stāsta, ka tur bijis iejaukts vēl kāds: Čārds norāda uz Voldegreivu, Voldegreivs uz Taselu, Pipa Midžlija ir pārāk stulba, lai saredzētu to, kas pašai acu priekšā, un Kristians Fišers nu, viņam ir plašāks skatījums, jo viņš nav pieminēts grāmatā,” Straiks sacīja. “Pats to neapjēgdams, viņš trāpīja desmitniekā.”

Robina, pūlēdamās turēties līdzi Straika domu gājienam un juzdama skepsi pret tiem hipotēzes aspektiem, kurus spēja saprast, sekoja viņam lejup pa metāla kāpnēm un izgāja ārā, aukstumā.

“ŠI slepkavība,” Straiks teica, aizsmēķēdams cigareti, kamēr abi soļoja pa Denmarkstrltu, “tika gatavota mēnešiem vai pat gadiem ilgi. Ja tā padomā, tas ir ģeniāls plāns bet pārlieku sarežģīts un tieši tāpēc tiks atmaskots. Slepkavību nevar izplānot kā romāna sižetu. Reālajā dzīvē vienmēr gadās kļūmes.”

Straiks redzēja, ka nav pārliecinājis Robinu, taču neraizējās par to. Viņš arī agrāk bija strādājis ar skeptiskiem padotajiem. Abi iegāja metrostacijā un iekāpa Centrālās līnijas vilcienā.

“Ko tu nopirki māsasdēliem?” pēc ilgas klusēšanas iejautājās Robina.

"Maskēšanās tērpus un rotaļu šaujamos,” Straiks atbildēja. Šo izvēli bija noteikusi tikai un vienīgi vēlēšanās ieriebt svainim. “Un Timotijam Enstisam es nopirku milzīgas bungas. Lai iepriecina vecākus pulksten piecos Ziemassvētku rītā.”

Par spīti bažām, Robina iespurcās smieklos.

Kluso māju rindu, no kuras pirms mēneša bija aizbēdzis Ouens Kvains, tāpat kā visu pārējo Londonu klāja sniegs, neskarts un gaišs uz jumtiem un netīri pelēks zem kājām. No paba izkārtnes uz viņiem smaidot noraudzijās laimīgais eskimoss gluži kā ziemīgās ielas augstākā dievība.

Tagad pie Kvainu mājas dežurēja cits policists, ietves malā stāvēja balts busiņš ar atvērtām durvīm.

“Rakņājas dārzā, meklēdami iekšas,” Straiks pačukstēja Robinai, kad abi piegāja tuvāk un ieraudzīja lāpstas uz busiņa grīdas. “Makingas izgāztuvē šiem nelaimējās un nelaimēsies arī Leonoras puķudobēs.”

“Tā domā tu” Robina tikpat klusi attrauca, drusku baidīdamās no izskatīgā policista, kurš abus vēroja.

“Bet tu šajā pēcpusdienā palīdzēsi man to pierādīt,” Straiks nomurmināja. “Labrīt!” viņš uzsauca modrajam konsteblam, taču tas neatņēma sveicienu.

Straika trakā teorija acīmredzot piešķīra viņam papildu enerģiju, bet Robina domāja: ja viņam brīnumainā kārtā ir taisnība, tad noziegumam piemīt vēl daudz perversākas īpatnības nekā līķa izķidāšana…

Pāris metru atstatumā no vērīgā policista abi aizsoļoja pa taku līdz kaimiņmājas durvīm. Straiks nospieda zvana pogu, un pēc īsa brīža durvis atvēra satraukta, gadus sešdesmit veca sieviete. Viņa bija maza auguma, ģērbusies mājas halātā un čībās ar aitādas apdari.

“Vai jūs esat Edna?” Straiks jautāja.

“Jā,” viņa bikli atbildēja, skatīdamās augšup uz Straiku.

Kad Straiks nosauca savu un Robinas vārdu, rievas Ednas pierē izzuda un sejā parādījās bezmaz vai aizkustinoša atvieglojuma izteiksme.

“Ak, tas esat jūs, esmu daudz par jums dzirdējusi! Jūs palīdzat Leonorai un dabūsiet viņu laukā no turienes, vai ne?”

Robina ar nepatiku juta, ka smukais policists dažu metru attālumā dzird katru vārdu.

“Nāciet iekšā, nāciet iekšā,” Edna aicināja, kāpdamās atpakaļ un dedzīgi mādama ar roku.

“Misis… atvainojiet, nezinu jūsu uzvārdu,” Straiks iesāka, slaucīdams kājas uz paklājiņa (Ednas māja bija silta, tīra un daudz omulīgāka par Kvainu māju, kaut gan plānojums abām bija vienāds).

“Sauciet mani par Ednu,” viņa teica, starojoši uzsmaidīdama Straikam.

“Paldies, Edna… bet, ziniet, vajadzētu lūgt uzrādīt personas apliecību, iekams ielaižat kādu savā mājā.”

“Jā, bet…” Edna satraucās, “Leonora ir tik daudz par jums stāstījusi…”

Tomēr Straiks parādīja savu autovadītāja apliecību, iekams sekoja viņai pa gaiteni uz virtuvi, ieturētu zili baltos toņos un daudz mājīgāku nekā Leonoras virtuve.

“Viņa ir augšstāvā,” Edna sacīja, kad Straiks paskaidroja, ka abi vēlas aprunāties ar Orlando. “Viņai nav laba diena. Vai iedzersiet kafiju?”

Rosīdamās pa virtuvi un likdama galdā tasītes, Edna runāja bez mitas, kā mēdz runāt stresa mocīti vientuļnieki.

“Nepārprotiet, man nav nekādu iebildumu pieskatīt to nabaga bērnu, bet…” Bezcerīgi paskatījusies uz Straiku un pēc tam uz Robinu, viņa izgrūda: “Bet cik ilgi? Redziet, viņām nav nekādu tuvinieku. Vakar bija atnākusi sociālā darbiniece, lai pārbaudītu, kā meitenei klājas, un teica: ja es nevarēšot atstāt Orlando pie sevis, viņu vajadzēšot nogādāt attiecīgā iestādījumā vai kur; es teicu, ka tā nedrīkst, Orlando nekad nav bijusi šķirta no mātes, nē, viņa var palikt pie manis, bet…” Edna paskatījās griestos. “Patlaban viņa ir ļoti nemierīga, ļoti nomākta. Grib, lai mamma nāk mājās, un ko es tur varu pateikt? Nevaru taču sacīt patiesību, vai ne? Un tepat kaimiņos policisti ir izrakņājuši visu dārzu, izrakuši pat misteru Kaksi…”

“Beigtu kaķi,” Straiks pačukstēja Robinai. Aiz Ednas brillēm riesās asaras un ripoja lejup pa apaļajiem vaigiem.

“Nabaga bērns,” viņa atkārtoja.

Pasniegusi Straikam un Robinai kafiju, Edna devās uz augšstāvu, lai atvestu Orlando. Vajadzēja desmit minūtes, lai pierunātu meiteni nākt lejā, bet Straiks nopriecājās, pamanījis viņai rokās pērtiķi Čīkiju, kad viņa saīgusi ienāca virtuvē, ģērbusies savalkātā sporta tērpā.

“Viņam vārds ir kā milzim,” Orlando paziņoja virtuvei, ieraudzījusi Straiku.

“Jā gan.” Straiks pamāja ar galvu. "Tev ir laba atmiņa.”

Orlando apsēdās uz Ednas piebīdītā krēsla, cieši apskāvusi savu orangutānu.

“Es esmu Robina,” Robina smaidot teica.

“Tu esi putns,” Orlando nekavējoties konstatēja. “Un Dodo ir putns.”

“Tā viņu sauca mamma un tētis,” Edna paskaidroja.

“Mēs abas esam putni,” Robina piekrita.

Orlando nopētīja Robinu, tad piecēlās un klusēdama izgāja no virtuves.

Edna dziļi nopūtās.

“Viņa apvainojas par visu. Nekad nevar zināt, ko viņa…”

Bet Orlando tūdaļ atgriezās ar krāsu krītiņiem un zīmēšanas bloknotu; Straiks nešaubījās, ka to nopirkusi Edna, lai meitenei būtu, ko darīt. Orlando apsēdās pie virtuves galda un veltīja Robinai gaišu, mīļu smaidu, no kura viņai skumjās sažņaudzās sirds.

“Es uzzīmēšu tev sarkanrīklīti,” Orlando paziņoja.

“Man būs liels prieks,” Robina atsaucās.

Orlando ķērās pie darba, iekodusi zobos mēles galiņu. Robina klusēdama noraudzījās, kā top zīmējums. Straiks, juzdams, ka Robina jau nodibinājusi ar Orlando labāku saprašanos, nekā izdevies pašam, paņēma vienu no Ednas piedāvātajiem šokolādes cepumiem un tērzēja ar viņu par sniegoto ziemu.

Pēdīgi Orlando pabeidza zīmējumu, izplēsa bloknota lapu un pār galdu pastūma to Robinai.

"Cik skaists,” Robina teica un uzsmaidīja meitenei. “Es labprāt uzzīmētu dodo, bet nemaz neprotu zīmēt.” Straiks zināja, ka tie ir meli. Robina zīmēja lieliski; viņš bija redzējis, ko viņa aizdomājusies švīkā uz papīra. "Tomēr gribu tev kaut ko uzdāvināt.”

Orlando ziņkārīgi vēroja, kā viešņa kaut ko meklē rokas-somā; beidzot Robina izņēma no tās mazu, apaļu spogulīti, kam mugurpusi rotāja stilizēts rozā putniņš.

“Re, skaties,” Robina teica. “Tas ir flamingo. Vēl viens putns. Tas ir tev.”

Orlando, pavērusi muti, pieņēma dāvanu un lūkojās uz to kā noburta.

“Pasaki dāmai paldies,” skubināja Edna.

"Paldies,” Orlando sacīja un noglabāja spogulīti pidžamas somiņā.

“Vai tā tev ir tāda somiņa?” Robina ar dzīvu interesi jautāja.

“Tas ir mans pērtiķis,” Orlando atteica, apskaudama orangutānu vēl ciešāk. “Tētis uzdāvināja. Mans tētis nomira.”

“Cik tas ir bēdīgi,” Robina klusi sacīja. Kaut jel iztēlē nemitīgi nerēgotos Kvaina līķis, kam krūškurvis atvērts kā tukša soma…

Straiks slepus paraudzījās pulkstenī. Tuvojās norunātā tikšanās ar Fenkortu. Robina iedzēra kafiju un jautāja:

“Vai tu savā pērtiķī glabā mantas?”

“Man patīk tavi mati,” Orlando teica. “Spīdīgi un dzelteni.”

“Paldies,” Robina atsaucās. “Vai tam iekšā ir vēl citi zīmē-jumi?

Orlando pamāja ar galvu.

"Var paņemt cepumu?” viņa jautāja Ednai.

“Vai parādīsi man pārējos zīmējumus?” Robina ieminējās, kad Orlando sāka ēst cepumu.

Mirkli padomājusi, viņa atvēra plīša orangutānu.

Parādījās žūksnis saburzītu zīmējumu uz dažādu lielumu un krāsu lapām. Straiks un Robina sākumā neskatījās, kas ir lapām otrā pusē, un tikai slavēja zīmējumus, kad Orlando izlika tos uz galda. Robina uzdeva jautājumus par spilgtajām jūraszvaigznēm un dejojošiem eņģeļiem, zīmētiem ar krītiņiem un flomāste-riem. Gozēdamās atzinības saulītē, Orlando iebāza rokas dziļāk somiņā, meklēdama zīmēšanas piederumus, un vispirms izvilka laukā garenu, pelēku, lietotu rakstāmmašīnas lentes kaseti. Uz šaurās lentes bija ačgārni nospiedušies drukātie vārdi. Straiks pretojās kārdinājumam tūdaļ pakampt kaseti; tā nozuda zem krāsu zīmuļu komplekta un piparmētru ledeņu kārbiņas, taču Straiks paturēja to acīs, kamēr Orlando nolika uz galda lapu ar uzzīmētu tauriņu, kam cauri spīdēja nevīžīgs pieauguša cilvēka rokraksts.

Robinas iedrošināta, Orlando cēla ārā vēl citas mantas: lapiņu ar uzlīmēm, pastkarti ar Mendipas pakalnu skatu, apaļu ledusskapja magnētiņu ar uzrakstu “Uzmanies! Aprakstīšu tevi romānā!" Visbeidzot viņa parādīja trīs labākas kvalitātes lapas ar divām grāmatu ilustrācijām un grāmatas vāka bildi.

“Tās ir no tēta darbiņa,” Orlando teica. “Danilčārs mani aiztika, kad gribēju paņemt šito.” Viņa norādīja uz koši krāsainu attēlu, ko Straiks pazina: “Ķengurs, kam patika lēkāt”. Orlando bija piezīmējusi ķenguram cepuri un rokassomiņu; ar vienkāršām kontūrām līdzās bija uzskicēta princese, kura sarunājas ar vardi, un šo princesi Orlando bija izkrāsojusi ar neona toņu flo-māsteriem.

Edna priecājās, ka Orlando ir tik runīga, un atkal vārīja kafiju. Robina un Straiks apzinājās, ka laika atliek maz, taču baidījās steigties un aizkaitināt Orlando, jo tad viņa varētu noglabāt savus dārgumus atpakaļ; tāpēc abi draudzīgi tērzēja, ņemdami no galda pa vienai lapai un rūpīgi apskatīdami tās. Ja Robinai kaut kas šķita svarīgs, viņa pasniedza atradumu Straikam.

Otrā pusē lapai ar uzzīmēto tauriņu bija vārdu saraksts:

Sems Brevil;. Edij? Bom?7 Edvard-; Baskinvils? S+īven;

Bruk.57

Pastkarte ar Mendipas pakalniem bija atsūtīta jūlijā, un tajā bija īsa ziņa:

Laik.&lt;s pasakains, viesnīca slik+a, ceru, ka grama+as rakstīšana veicas! V xx

Nekur citur nebija ne vēsts no rokraksta. Dažus Orlando zīmējumus Straiks pazina no iepriekšējā apmeklējuma. Viena bilde bija uzzīmēta otrā pusē bērnu restorāna ēdienkartei, cita -uz Kvainu rēķina par gāzi.

“Tad nu mēs iesim,” Straiks ar pieklājīgu nožēlu sacīja un iztukšoja kafijas tasi. Itin kā izklaidības dēļ viņš joprojām turēja rokā Dorkasas Pengelijas romāna “Baisās klintis” vāka attēlu. Klinšu alā kādā akmeņainā krastā uz muguras gulēja sieviete saplosītās drānās, pār viņu krita vīrieša ēna. Bangainajos zilajos ūdeņos Orlando ar treknām līnijām bija iezīmējusi melnu zivi. Zem šis lapas Straiks bija neuzkrītoši paslēpis lietoto rakstāmmašīnas kaseti.

“Neej prom!” Orlando teica Robinai, pēkšņi saspringusi un tuvu asarām.

“Bija taču jauki, vai ne?” Robina sacīja. “Mēs noteikti satiksimies atkal. Tev tagad ir spogulītis ar flamingo, un man ir bilde ar sarkanrīklīti…”

Taču Orlando sāka skaļi dīkt, rībinādama ar kājām pa grīdu. Viņa negribēja atkal piedzīvot atvadas. Troksnim pieņemoties spēkā, Straiks veikli ietina rakstāmmašīnas kaseti “Baiso klinšu” vāka ilustrācijā un iebāza kabatā, neatstājis uz tās pirkstu nospiedumus.

Pēc piecām minūtēm viņi izgāja uz ielas. Robina jutās drusku satricināta, jo Orlando bija vaimanājusi un priekšnamā mēģinājusi turēt viņu ciet, satverot aiz piedurknes. Edna ar pūlēm savaldīja Orlando, lai viņa nemestos abiem pakaļ.

“Nabaga meitene,” Robina teica tik klusi, lai to nedzirdētu modrais policists. “Ak Dievs, tas bija šausmīgi!”

"Toties lietderīgi,” Straiks sacīja.

"Tā rakstāmmašīnas lente ir pie tevis?”

"Jā,” Straiks apstiprināja, atskatījās, lai pārliecinātos, ka policists viņus vairs neredz, izņēma no kabatas kaseti, ietītu Dor-kasas vākā, un ielika to lietisko pierādījumu maisiņā. "Un man ir ne tikai tā.”

“Tiešām?” Robina pārsteigta jautāja.

“Man ir arī iespējams pavediens,” Straiks paskaidroja. “Nav gan teikts, ka tas noderēs.” Atkal ieskatījies pulksteni, viņš pielika soli, viebdamies no sāpēm celi. "Man jāpasteidzas, citādi nokavēšu tikšanos ar Fenkortu.”

Pēc divdesmit minūtēm, kad abi sēdēja pārpildītā metrovil-cienā, kas veda viņus atpakaļ uz Londonas centru, Straiks iejautājās:

“Tātad tu skaidri zini, kas tev darāms šajā pēcpusdienā?”

“Pilnīgi skaidri,” Robina drusku atturīgi atbildēja.

“Es zinu, tā nav nekāda izklaide…”

“Ne jau tas mani uztrauc.”

“Un, kā jau teicu, tam nevajadzētu būt bīstami,” Straiks piebilda, gatavodamies celties kājās, jo tuvojās Totnemkortroudas stacija. "Bet…”

Te viņš aprāvās, starp biezajām uzacīm ievilkās rieviņa.

“Tavi mati,” viņš teica.

“Kas vainas maniem matiem?” Robina nevilšus tiem pieskārās.

“Tie ir uzkrītoši un paliek atmiņā,” Straiks sacīja. “Vai cepures tev nav?”

“Es… es varu nopirkt,” Robina atbildēja, nez kāpēc juzdamās glaimota.

“Pieskaiti to sīkiem biroja izdevumiem,” Straiks teica. “Piesardzība nenāks par ļaunu.”

43

Skat, skat, kāds iedomības vilnis šurpu veļas!

Viljams Šekspīrs, “Atēnu Timons”

Straiks soļoja pa drūzmaino Oksfordstrītu, dzirdēdams korāļu un sezonas popdziesmu ierakstu driskās, un nogriezās pa kreisi klusākajā, šaurākajā Dīnstrītā. Tur nebija veikalu un blīvi rindojās kluclgas ēkas ar baltām, sarkanām un pelēcīgi brūnām fasādēm, aiz kurām atradās biroji, bāri, pabi vai bistro tipa restorāni. Straiks apstājās, lai palaistu garām ratiņus ar vīna kastēm, kas tika vestas no piegādes furgona: Ziemassvētkiem jau laikus gatavojās šeit, Soho, kur pulcējās mākslas aprindas, reklāmisti un izdevēji, un viscītīgāk gatavojās klubs “Graučo".

Pelēka, neievērojama ēka ar melniem logu rāmjiem un dekoratīviem, apaļiski apcirptiem kociņiem aiz vienkāršām pusloka balustrādēm. Slēgtā mākslinieku kluba prestižu noteica nevis āriene, bet gan tas, ka ieiet tajā bija ļauts tikai retajam no malas. Pārklibojis pār slieksni, Straiks nonāca mazā vestibilā, kur meitene aiz letes laipni jautāja:

“Kā varu jums palīdzēt?”

“Esmu ieradies uz tikšanos ar Maiklu Fenkortu.”

“Ak jā jūs esat misters Striks?”

"Tas pats,” Straiks atbildēja.

Viņu pavadīja caur garu bāra telpu, kur visus ādas sēdekļus bija aizņēmuši dienasvidus iedzērāji, un veda augšup pa kāpnēm. Kāpjot pa tām, Straiks jau nez kuru reizi apcerēja to, ka īpašās izmeklēšanas nodaļas apmācībā nav bijusi paredzēta liecinieku izvaicāšana bez oficiālām sankcijām vai pilnvarām, turklāt vēl paša aizdomās turamā teritorijā, kur tam ir tiesības izbeigt sarunu bez kāda iemesla un atvainošanās. IlN prasīja, lai tās darbinieki strukturē pratināšanu pa punktiem: personas, vietas, lietas… Straiks allaž paturēja prātā šo efektīvo, precīzo metodi, taču pēdējā laikā bija spiests veikli slēpt to, ka domās sašķiro faktus pa ailītēm. Sarunājoties ar tiem, kuri uzskatīja, ka izdara viņam pakalpojumu, bija jāliek lietā citi paņēmieni.

Tiklīdz spēris soli uz parketa grīdas otrā stāva bārā, kur pie sienām, rotātām ar modernu mākslinieku gleznām, bija izvietoti dīvāni pamatkrāsās, viņš uzreiz pamanīja Maiklu Fenkortu. Fenkorts puspagriezienā sēdēja uz koši sarkana dīvāna, vienu roku izstiepis uz atzveltnes, pārspīlēti nevērīgā pozā pārlicis vienu kāju pār otru. Tieši aiz viņa milzīgās galvas kā neona oreols karājās Demjena Hērsta punktainā glezna.

Rakstniekam bija biezs, iesirms tumšu matu ērkulis, raupji vaibsti un dziļas rievas abpus lielajai mutei. Ieraudzījis tuvojamies Straiku, viņš pasmaidīja. Varbūt šis smaids nebija tāds, kādu viņš veltītu cilvēkam, kuru uzskatītu par līdzvērtīgu sev (tāda doma nevilšus uzmācās, redzot iestudēto pozu un parasto skābo sejas izteiksmi), tomēr apliecināja vēlmi būt laipnam.

“Mister Straik.”

Iespējams, viņš pat grasījās piecelties, lai sarokotos, taču Straika masīvā miesasbūve parasti atturēja mazāka auguma vīriešus atstāt sēdvietu. Abi pār koka galdiņu paspieda viens otram roku. Straiks negribīgi apsēdās uz masīva, apaļa pufa, kas nebija piemērots ne viņa apjomiem, ne sāpošajam celim, taču neatlika nekas cits, ja viņš nevēlējās sēsties uz dīvāna blakus Fenkortam un tā nu būtu pārāk familiāra poza, sevišķi tāpēc, ka uz atzveltnes visā garumā atdusējās autora roka.

Turpat blakus sēdēja izbijis ziepju operu zvaigznis ar skūtu galvu, nesen tēlojis karavīru kādā BBC drāmā. Viņš skaļi stāstīja par sevi diviem citiem vīriešiem. Fenkorts un Straiks pasūtīja dzērienus, bet atraidīja ēdienkartes. Straiks uzelpoja, sapratis, ka rakstnieks nejūtas izsalcis. Izmaksāt Fenkortam pusdienas -to viņš nevarētu atļauties.

“Cik sen jūs jau esat šī kluba biedrs?” viņš iejautājās, kad viesmīlis bija aizgājis.

“Kopš tā atvēršanas. Es biju viens no pirmajiem investoriem,” Fenkorts atbildēja. “Šis ir vienīgais klubs, kurš man jebkad bijis vajadzīgs. Ja nepieciešams, es šeit pārnakšņoju. Augšstāvā ir istabas.” Fenkorts raudzījās Straikā ar uzsvērti ciešu skatienu. “Es gaidīju šo tikšanos. Mana nākamā romāna varonis ir veterāns, kurš piedalījies tā dēvētajā karā pret terorismu un tā militārajām sekām. Gribētos jūs izvaicāt, kad būsim tikuši skaidrībā par Ouenu Kvainu.”

Straiks šo to zināja par manipulēšanas paņēmieniem, kādus izmanto slavenības. Lūsijas tēvs, ģitārists Riks, ne tik slavens kā Straika tēvs vai Fenkorts, tomēr joprojām bija gana pazīstams, lai pusmūža sievietes ieelstos un nodrebētu, ieraugot viņu Sentmozā stāvam rindā pēc saldējuma: "Ak debess kā jūs te gadījāties?” Kad Straiks vēl bija pusaudzis, Riks reiz bija izpaudis viņam drošu metodi, kā iedabūt sievieti gultā: apsolīt, ka sacerēsi dziesmu par viņu. Maikla Fenkorta paziņojums par nodomu iekļaut savā nākamajā romānā kaut ko no Straika teiktā izklausījās kā variācija par to pašu tēmu. Viņš acīmredzot nebija aptvēris, ka Straiks sen ir pieradis redzēt savu vārdu nodrukātu un nekad nav pēc tā tiecies. Detektīvs vienaldzīgi pamāja ar galvu, apliecinot, ka ir dzirdējis Fenkorta priekšlikumu, un paņēma bloknotu.

“Vai neiebilstat, ka izmantošu piezīmes? Tā būs vieglāk atcerēties, ko gribu jums jautāt.”

“Protams!” Fenkorts uzjautrināts noteica un pasvieda malā Guardian numuru, ko bija lasījis. Straiks tajā pamanīja fotogrāfiju ar cienīga izskata vecu vīru, kurš likās tāds kā redzēts, kaut arī bilde bija apgriezta otrādi. Virsraksts vēstīja: “Pinkelmanam deviņdesmit.”

“Vecais lāga Pinkss,” Fenkorts sacīja, sekojis Straika skatienam. “Nākamajā nedēļā mēs rīkojam viņam nelielas svinības Čelsijas Mākslas klubā.”

“Ak tā?” Straiks atsaucās, meklēdams pildspalvu.

“Viņš pazina manu tēvoci. Abi kopā dienēja armijā,” Fenkorts teica. “Kad uzrakstīju savu pirmo romānu “Bellafronta” -nupat biju beidzis studijas Oksfordā -, mans nabaga onkulītis centās palīdzēt un nosūtīja manuskripta eksemplāru Pinkelmanam, vienīgajam rakstniekam starp saviem paziņām.”

Fenkorts runāja tik pārdomātos teikumos, it kā neredzama stenogrāfiste pierakstītu katru viņa vārdu. Stāstījums izklausījās kā iepriekš iemēģināts un daudzreiz atkārtots, un varbūt tas atbilda patiesībai; Fenkortu intervēja bieži.

“Pinkelmans, tolaik populārās grāmatu virknes “Bantija lielā dēka” autors, no mana romāna nesaprata ne vārda,” Fenkorts turpināja, “tomēr, lai izpatiktu tēvocim, pārsūtīja manuskriptu uz apgādu Chard Books, kur tas laimīgā kārtā nonāca uz rakstāmgalda vienīgajam apgāda darbiniekam, kurš tiešām spēja to saprast.”

“Veiksme,” Straiks sacīja.

Viesmīlis atnesa vīnu Fenkortam un glāzi ūdens Straikam.

“Tātad,” detektīvs ieminējās, “jūs atmaksājāt ar labu, iepazīstinādams Pinkelmanu ar savu aģenti?”

“Jā gan.” Fenkorts pamāja ar galvu aizbildnieciski kā skolotājs, kurš ar prieku redz, ka viens no skolēniem tiešām ir klausījies. “Tolaik Pinksam bija aģents, kurš nemitīgi “piemirsa” izmaksāt viņam procentus par grāmatu metieniem. Lai ko runātu par

Elizabeti Taselu, viņa ir godīga… biznesa lietās viņa ir godīga,” Fenkorts izlaboja un iedzēra vīnu.

“Ari viņa piedalīsies Pinkelmana svinībās, vai ne?” Straiks jautāja, vērodams, kāda būs Fenkorta reakcija. “Pinkelmans taču joprojām ir viņas klients?”

“Man nav svarīgi, vai tur būs Liza. Vai viņa iedomājas, ka es līdz pat šim laikam turu ļaunu prātu?" Fenkorts ar skābu smaidu noprasīja. “Man liekas, Lizu Taselu es atceros labi ja reizi gadā.”

“Kāpēc viņa liedzās atteikties no Kvaina, kad jūs viņai to lūdzāt?” Straiks jautāja.

Viņš bija nolēmis doties tiešā uzbrukumā, jo dažas sekundes pēc satikšanās šis cilvēks taču bija paziņojis, ka arī pašam ir iemesls tikties ar Straiku.

“Es nekad neesmu lūdzis, lai viņa atsakās no Kvaina.” Fenkorts joprojām veidoja teikumus rūpīgi neredzamās steno-grāfistes labad. “Tikai paskaidroju, ka nevaru izmantot viņas aģentūras pakalpojumus, kamēr tos izmanto Kvains, un devos prom.”

“Skaidrs,” sacīja Straiks, sen pieradis pie matu skaldīšanas. “Kā jums šķiet, kāpēc Elizabete Tasela ļāva jums aiziet? Jūs taču bijāt lielāka zivs, vai ne?”

“Domāju, būs godīgi, ja teikšu, ka biju barakuda salīdzinājumā ar kazragu Kvainu,” Fenkorts pasmīnēja, "bet, redziet, Liza ar viņu gulēja.”

“Tiešām? To es nezināju.” Straiks noklikšķināja pildspalvu.

“Kad Liza ieradās Oksfordā,” Fenkorts sacīja, “viņa bija braša un dūšīga meiča, visādās ziemeļu fermās palīdzējusi savam tēvam kastrēt buļļus un darījusi citus tamlīdzīgus darbus. Viņa bija izmisīgi nocietusies pēc puišiem, bet neviens viņu diez kā neiekāroja. Tad viņa meta aci uz mani, turklāt ļoti nopietni -mēs apmeklējām vienu un to pašu semināru, un karaļa Džeimsa laiku piparotās intrigas bija kā radītas, lai uzkarsētu meičai asinis, tomēr es nekad nejutos tik pašaizliedzīgs, lai atsvabinātu viņu no jaunavības. Mēs palikām draugi,” Fenkorts teica, "un, kad viņa nodibināja literatūras aģentūru, es iepazīstināju viņu ar Kvainu, slavenu ar savām brunču mednieka dēkām. Un notika neizbēgamais.”

“Ļoti interesanti,” Straiks sacīja. “Vai tas ir zināms visiem?”

“Šaubos,” Fenkorts atbildēja. “Kvains jau bija precējies ar savu… savu slepkavu jo tagad viņa jādēvē šādi, vai ne?” viņš domīgi piebilda. "Tuvu attiecību kontekstā “slepkava” taču pārtrumpo “sievu”? Un Liza būtu piedraudējusi viņam ar smagām sekām, ja viņš savā parastajā takta trūkumā būtu izpļāpājies par viņas aušībām guļamistabā, veltīgi cerēdams, ka varbūt izdosies modināt manī interesi par Lizu.”

Straiks prātoja, vai tā ir akla iedomība, reāls fakts vai to abu sajaukums.

“Viņa mēdza skatīties uz mani ar tām lielajām govs acīm, gaidīdama, cerēdama…” Fenkorts teica ar cietsirdīgu smīnu. “Pēc Ellijas nāves viņa apjēdza, ka pat aiz bēdām es nelikšos viņas gultā. Man liekas, viņa nespēja paciest domu par gaidāmajiem vientulīgajiem gadu desmitiem, tāpēc cieši turējās pie sava vienīgā vīrieša.”

“Vai pēc aiziešanas no aģentūras jūs vēl kādreiz runājāt ar Kvainu?” Straiks jautāja.

“Pirmajos gados pēc Ellijas nāves viņš muka laukā no katra bāra, ja tur iegāju es,” Fenkorts sacīja. “Beigu beigās sadūšojās tiktāl, lai paliktu vienā restorānā ar mani, tikai nervozi šķielēja uz manu pusi. Nē, nedomāju, ka pēc tam mēs vēl būtu sarunājušies,” Fenkorts piebilda tādā tonī, it kā šis jautājums viņu interesētu maz. “Jādomā, jūs ievainoja Afganistānā?”

"Jā,” Straiks atbildēja.

Un nodomāja: iespējams, šāds tīši ciešs skatiens iedarbojas uz sievietēm. Varbūt Ouens Kvains bija raudzījies uz Ketrinu Kentu un Pipu Midžliju ar tikpat alkainu vampīra skatienu, solīdams, ka rakstīs par viņām savā Bombyx Mori… un abas jūsmoja, iztēlodamās, kā viņu personība un dzīve tiek iemūžināta rakstnieka prozas dzintarā…

"Kā tas notika?” Fenkorts jautāja, lūkodamies uz detektīva kājām.

“Improvizēts spridzeklis,” Straiks atteica. “Sakiet un Tal-gartrouda? Māja piederēja jums abiem ar Kvainu. Vai nekad neradās vajadzība apspriesties šīs mājas sakarā? Vai tur jūs kādreiz sastapāties?”

“Nekad.”

“Vai neesat braucis pārbaudīt mājas stāvokli? Tā jums pieder jau… cik?…”

"Gadus divdesmit vai divdesmit piecus,” Fenkorts vienaldzīgi atbildēja. “Nē, tur es neesmu bijis kopš Džo nāves.”

“Izmeklētāji droši vien uzdeva jums jautājumus par to sievieti, kura liecinājusi, ka astotajā novembrī redzējusi jūs pie mājas?”

"Jā,” Fenkorts īsi attrauca. “Viņa ir kļūdījusies.”

Aktieris pie blakusgalda turpināja savu skaļo monologu.

"…nospriedu, ka nu ir galīgā tūtā, nevaru redzēt, kur jāskrien, acis pilnas ar smiltīm…”

“Tātad tajā mājā jūs neesat bijis kopš astoņdesmit sestā gada?”

“Jā,” Fenkorts nepacietīgi apstiprināja. “Tā māja vispār bija par nastu gan Ouenam, gan man.”

“Kāpēc tā?”

“Tāpēc, ka mūsu draugs Džo tur nomira gaužām briesmīgos apstākļos. Viņš necieta slimnīcas, atteicās no ārstēšanas. Kad viņš pēdīgi ieslīga komā, māja bija briesmīgā stāvoklī, bet viņš, pats Apollona iemiesojums, pārvērties par kaulu maisu, viņa āda izskatījās… tās bija drausmīgas beigas,” Fenkorts teica, “un visu vēl pasliktināja Daniels Čā…”

Fenkorta vaibsti sastinga. Viņš dīvaini pakustināja žokli, it kā burtiski norītu neizteiktos vārdus. Straiks gaidīja.

“Dans Čārds ir interesants cilvēks,” Fenkorts ierunājās atkal, ar manāmu piepūli spraukdamies ārā no strupceļa, kurā pats bija sevi iedzinis. "Manuprāt, tas, kā Ouens viņu aprakstījis savā Bombyx Mori, ir vislielākā misēšanās kaut gan diez vai nākotnes pētnieki meklēs šajā romānā izsmalcinātus raksturojumus, vai ne?” Viņš īsi iesmējās.

“Kā jūs pats būtu aprakstījis Dānieļu Čārdu?” Straiks jautāja, un Fenkorts šķita pārsteigts. Brīdi domājis, viņš atbildēja:

“No visiem maniem paziņām Dans dzīvē gūst vismazāk gandarījuma. Viņš strādā tādā jomā, kurā ir kompetents, bet nelaimīgs. Viņš alkst pēc jaunu vīriešu ķermeņiem, bet neuzdrošinās neko vairāk kā tikai zīmēt tos. Viņš ir pilns ar iekšējiem tabu un ar riebumu pret sevi, kas izskaidro viņa muļķīgo un histērisko reakciju uz Ouena radīto karikatūru. Danam bija valdonīga, briesmīga māte, sabiedrības dāma, kura gribēja, lai viņas patoloģiski biklais dēls pārņem ģimenes biznesa vadību. Man liekas,” Fenkorts piebilda, “es no tā visa būtu spējis izveidot interesantu sižetu.”

“Kāpēc Čārds atraidīja Norta grāmatu?” Straiks jautāja. Fenkorts atkal pakustināja žokli un tad atbildēja:

"Ziniet, Daniels Čārds man patīk.”

“Man gan šķita, ka jums ir bijušas domstarpības.”

“Kur jūs to ņēmāt?”

“Savā runā apgāda Roper Chard jubilejas svinībās jūs teicāt: “Atzīšos, nebiju cerējis, ka vēl kādreiz stāvēšu šeit.””

“Jūs tur bijāt?” Fenkorts asi noprasīja, un Straiks pamāja ar galvu. “Kādēļ?”

“Es meklēju Kvainu,” Straiks atteica. “Viņa sievas uzdevumā.” "Bet tagad taču vairs nav noslēpums, ka viņa lieliski zināja, kur ir Kvains.”

“Nē,” Straiks sacīja. “Diez vai viņa to zināja.”

"Jūs patiešām tam ticat?” Fenkorts piešķieba lielo galvu.

“Jā, ticu,” Straiks atbildēja.

Fenkorts pacēla uzacis un nopētīja Straiku kā tādu kuriozu eksponātu vitrīnā.

“Tātad jūs neļaunojāties uz Čārdu par to, ka viņš atraidīja Norta grāmatu?” Straiks atgriezās pie galvenā jautājuma.

Pēc īsas pauzes Fenkorts atbildēja:

“Nu jā, es ņēmu to ļaunā. Kāpēc Dans pārdomāja un nolēma neizdot Džo grāmatu to jums varētu pateikt tikai Dans pats, bet, manuprāt, iemesls bija preses saceltā kņada ap Džo un viņa veselības stāvokli; šī kņada uzkurināja mietpilsonisku sašutumu par to, ka savā grāmatā Džo nenožēlo grēkus, un Dans, kurš nebija zinājis, ka Džo slimo ar AIDS, krita panikā. Viņš negribēja, lai viņa vārds tiek saistīts ar pirtīm un AIDS, tāpēc pateica Džo, ka grāmatu tomēr neizdos. Tā bija liela gļēvulība, un mēs ar Ouenu…”

Atkal pauze. Pirms cik ilga laika Fenkorts iekšēji bija sarāvis šo draudzības saiti ar Kvainu?

“Mēs ar Ouenu uzskatījām, ka Džo nogalināja tieši šis gļēvais solis. Viņš vairs tikpat kā nespēja noturēt rokā pildspalvu un bija gandrīz akls, tomēr izmisīgi centās pirms nāves pabeigt savu grāmatu. Mēs jutām, ka tas ir vienīgais, kas vēl notur viņu pie dzīvības. Tad pienāca Čārda vēstule ar ziņu par Ilguma laušanu; Džo mitējās strādāt un pēc četrdesmit astoņām stundām nomira.”

“Tur ir zināma līdzība ar to, kas notika ar jūsu sievu,” Straiks teica.

“Nekādas līdzības tur nav,” Fenkorts stingri attrauca.

"Kāpēc?”

“Džo grāmata bija neizmērojami labāka.”

Vēl viena pauze, šoreiz daudz garāka.

“Tas ir, ja raugāmies no tīri literāra viedokļa,” Fenkorts pēdīgi piebilda. "Protams, var raudzīties arī no citiem viedokļiem.”

Viņš iztukšoja vīna glāzi un pacēla roku, dodams zīmi, lai viesmīlis atnes vēl vienu. Aktieris viņiem blakus runāja, neatvilkdams elpu.

“…teicu: “Velns rāvis to dabiskumu! Vai tu gribi, lai es reāli nozāģēju sev roku?””

"Tas jums būs bijis ļoti smags laiks,” Straiks sacīja.

“Jā,” Fenkorts ērcīgi apstiprināja. "Jā, to droši vien var saukt arī par “smaguT

“Jūs zaudējāt labu draugu un sievu ar cik? Ar dažu mēnešu atstarpi?”

“Pāris mēnešu, jā.”

“Un visu to laiku jūs rakstījāt?”

"Jā.” Fenkorts dusmīgi, augstprātīgi iesmējās. “Es rakstīju visu to laiku. Tā ir mana profesija. Jums taču neviens nejautātu, vai jūs joprojām dienējāt armijā, kad jums radās privāti sarežģījumi?”

“Diezin vai,” Straiks atteica. "Un ko jūs rakstījāt?”

“Tas netika publicēts. Es pametu savu grāmatu, lai pabeigtu Džo romānu.”

Viesmīlis atnesa Fenkortam otru glāzi vīna un aizgāja.

“Vai Norta romāns prasīja daudz darba?”

“Tikpat kā nemaz,” Fenkorts atbildēja. “Viņš bija spožs rakstnieks. Es tikai novērsu dažus negludumus un noslīpēju nobeigumu. Viņš bija atstājis piezīmes par to, kā vēlas pabeigt romānu. Pēc tam es nogādāju manuskriptu Džerijam Voldegrei-vam, kurš jau strādāja apgādā Roper Chard"

Straiks atcerējās, ko Čārds bija teicis par Fenkorta kvēlajām simpātijām pret Voldegreiva sievu, un turpināja piesardzīgāk.

“Vai agrāk bijāt sadarbojies ar Voldegreivu?”

"Viņš nekad nav rediģējis manus darbus, taču viņam bija talantīga redaktora reputācija, turklāt es zināju, ka viņam patika Džo. “Pretim mērķim” kļuva par mūsu kopīgo darbu.”

“Un viņš strādāja prasmīgi?”

Fenkorta sapīkums bija pārgājis. Izskatījās pat, ka Straika jautājumi viņu uzjautrina.

“Jā,” viņš atbildēja un iedzēra vīnu. “Ļoti prasmīgi.”

“Bet tagad, kad atkal publicējaties apgādā Roper Chard, jūs vairs negribat ar viņu sadarboties?”

“Ne pārāk,” Fenkorts atbildēja, joprojām smaidīdams. “Pēdējā laikā viņš daudz dzer.”

“Kā jums liekas kāpēc Kvains romānā Bombyx Mori aprakstīja Voldegreivu?”

“Kā lai es to zinu?”

"Šķiet, Voldegreivs labi izturējās pret Kvainu. Grūti saprast, kāpēc Kvains juta nepieciešamību viņam uzbrukt.”

“Tiešām grūti?” Fenkorts vērīgi raudzījās uz Straiku. “Katram no tiem, ar kuriem esmu runājis, ir atšķirīgs skatījums uz Cirpēja tēlu.”

“Ak tā?”

“Vairums ir sašutuši par to, ka Kvains šādi kariķējis Voldegreivu. Viņi nesaprot, ar ko Voldegreivs to izpelnījies. Daniels Čārds domā, ka Cirpēja tēls liecina Kvainam ir bijis līdzautors,” Straiks sacīja.

“Un kurš, viņaprāt, būtu palīdzējis Kvainam rakstīt Bombyx Mori?” Fenkorts īsi iesmējās.

“Viņam ir dažas idejas,” Straiks atbildēja. “Savukārt Voldegreivs uzskata, ka ar Cirpēja tēlu Kvains patiesībā ir atriebies jums.”

“Bet es tak esmu Vīzdegunis," Fenkorts smaidot iebilda. “Tas nevienam nav noslēpums.”

“Tad kāpēc Voldegreivs domā, ka Cirpējs esat jūs?” “Pajautājiet to Džerijam Voldegreivam.” Fenkorts joprojām smaidīja. “Tomēr man ir dīvaina nojauta, mister Straik, ka jūs pats to zināt. Un, lūk, ko es jums teikšu: Kvains ļoti smagi maldījās un to viņam būtu vajadzējis saprast.”

Strupceļš.

“Tātad visos šajos gados jums nav izdevies pārdot Talgar-troudas māju?”

“Ir ļoti grūti atrast pircēju, kurš atbilstu Džo testamenta noteikumiem. Šis testaments ir donkihotisks žests. Džo bija romantiķis, ideālists. Emocijas, ko manī izraisījis tas viss mantojums, nasta, īpašie noteikumi -, esmu izklāstījis savā romānā “Tukšuma nams’”’ Fenkorts sacīja tādā tonī kā pasniedzējs, kurš iesaka papildliteratūru. “Ouens savu attieksmi kāda nu tā bija…” Fenkorts ar vieglu vīpsnu piebilda, “ir paudis “Brāļos BalzakosT

“Tātad “Brāļos Balzakos” ir runa par Talgartroudas māju?” Straiks vaicāja. Izlasot pirmās piecdesmit lappuses, viņam nebija radies šāds iespaids.

“Tur notiek romāna darbība. Patiesībā tas ir romāns par attiecībām starp mums trim,” Fenkorts sacīja. “Džo guļ kaktā miris, un mēs ar Ouenu mēģinām soli pa solim nostaigāt viņa ceļu, apjēgt viņa nāvi. Šī epizode risinājās studijā; tur cik esmu lasījis jūs, šķiet, atradāt Kvaina līķi?”

Straiks klusēdams rakstīja piezīmes.

“Kritiķis Hārvijs Bērds nosauca “Brāļus Balzakus” par šaušalīgu romānu, “no kura saviebjas ģīmis, atkaras žoklis un sažņaudzas sfinktersT

“Es atceros tikai nebeidzamu gramstīšanos gar pautiem,” Straiks atteica, un Fenkorts pēkšņi nepiespiesti un meitenīgi ieķiķinājās.

“Tad jūs esat to lasījis? О jā, Ouens bija kā apsēsts ar saviem pautiem.”

Aktieris viņiem blakus beidzot bija apklusis, lai atvilktu elpu. Fenkorta vārdi izskanēja šajā klusuma mirklī. Straiks uzjautrināts pavīpsnāja, kad aktieris un abi viņa sarunbiedri ieplestām acīm paskatījās uz Fenkortu, kurš veltīja tiem skābu smaidu. Visi trīs steigšus atsāka sarunāties.

“Viņam bija visīstākā idee fixe" Fenkorts atkal pievērsās Straikam. “Pikaso stilā, ziniet; sēklinieki kā radošā spēka avots. Gan dzīvē, gan darbā viņš bija apsēsts ar mačismu, vīrestību, auglību. Dažs labs teiktu, ka tāda uzmācīga ideja nepiestāv vīrietim, kuram paticis tikt sasietam un pazemotam, taču es to uzlūkoju kā dabisku rezultātu… kā Kvaina seksuālās būtības iņ un jan. Jūs taču būsiet ievērojis, kādus vārdus viņš mums devis savā romānā?”

"Vass un Varikocels,” Straiks atbildēja, atkal pārsteigdams Fenkortu, kurš nebija gaidījis, ka cilvēks ar šādu ārieni lasa grāmatas un pat pievērš uzmanību to saturam.

“Vass Kvains ir kanāls, pa kuru sperma plūst no sēkliniekiem uz peni, veselīgais, jaudīgais, radošais spēks. Varikocels, atvasināts no medicīniskā termina “varikocēle”, ir sāpīga, paplašināta vēna sēkliniekā un dažreiz noved pie neauglības. Rupja, Kvainam raksturīga alūzija par to, ka drīz pēc Džo nāves es saslimu ar epidēmisko parotītu un jutos tik slikti, ka neaizgāju uz bērēm, bet reizē ari par faktu kā jūs jau pieminējāt ka tajā laikā es rakstīju smagos apstākļos.”

“Tolaik jūs vēl bijāt draugos?” Straiks vēlējās precizēt.

"Kad viņš sāka rakstīt savu grāmatu, mēs teorētiski vēl bijām draugos,” Fenkorts ar drūmu smaidu apstiprināja. “Taču rakstnieki, mister Straik, ir nežēlīga cilts. Ja gribat draudzību uz mūžu un pašaizliedzīgu biedriskumu, ejiet armijā un mācieties nogalināt. Ja gribat visu dzīvi veidot īslaicīgas saiknes ar sev līdzīgajiem, kuri līksmo par katru jūsu neveiksmi, tad rakstiet romānus.”

Straiks pasmaidīja. Fenkorts ar vēsu labpatiku noteica:

““Brāļi Balzaki” izpelnījās vissliktākās recenzijas, kādas jebkad esmu lasījis.”

“Vai jūs ari uzrakstījāt kādu recenziju?”

“Nē,” Fenkorts atbildēja.

"Tolaik jūs vēl bijāt precējies ar savu pirmo sievu?” Straiks jautāja.

“Jā.” Viņa sejā notrīcēja muskulītis, kā notrīc dzīvnieka sāns, kad uz tā nolaižas muša.

“Es tikai mēģinu sakārtot faktus hronoloģiski… sievu jūs zaudējāt drīz pēc Norta nāves?”

“Nāves eifēmismi ir tik interesanti, vai ne?” Fenkorts vieglā toni atsaucās. “Es viņu “nezaudēju”. Gluži otrādi, atradu viņu virtuvē, tumsā paklupu pār viņas līķi ar galvu gāzes plīts cepeškrāsnī.”

"Atvainojiet,” Straiks sacīja, kā jau pieklājas.

«ļn

Ja, nu…

Fenkorts pasūtīja vēl vienu glāzi vīna. Straiks redzēja, ka ir sasniegta kutelīga fāze, kurā informācija vai nu plūdīs straumēm, vai apsīks pavisam.

“Vai jūs kādreiz runājāt ar Kvainu par to parodiju, kura noveda jūsu sievu līdz pašnāvībai?”

“Es jums jau teicu pēc Ellijas nāves vairs nekad netiku runājis ar Kvainu,” Fenkorts rāmi atteica. "Tā ka nē.”

“Taču jūs bijāt pārliecināts, ka parodijas autors ir tieši viņš?”

“Neapšaubāmi. Tāpat kā daudzi rakstnieki, kuriem lāgā nav, ko teikt, arī Kvains patiesībā bija labs literārs atdarinātājs. Atceros, kā viņš parodēja kaut ko no Džo rakstītā, un tas izdevās visai asprātīgi. Viņš, protams, netaisījās publiski ņirgāties par Džo, jo draudzība ar mums abiem bija viņam ļoti izdevīga.”

“Vai kāds ir atzinies, ka lasījis to parodiju pirms publicēša-nas?

“Man neviens neko tādu nav teicis, taču, ja ņemam vērā sekas, būtu pārsteidzoši, ja kāds būtu to izlasījis, vai ne? Liza Tasela personiskā sarunā ar mani noliedza, ka Ouens būtu rādījis viņai to parodiju, taču esmu dzirdējis baumas, ka viņa tomēr esot to lasījusi pirms publicēšanas. Un tieši tas noteikti iedrošināja Ouenu publicēt parodiju. Liza bija ārprātīgi greizsirdīga uz Elliju.”

Mirkli valdīja klusums; tad Fenkorts uzsvērti bezrūpīgi sacīja:

"Tagad rodas dīvaina sajūta, atceroties, ka ir bijuši laiki, kad vajadzēja gaidīt uz papīra nodrukātas recenzijas, lai ieraudzītu, kā kritiķi samaļ miltos tavu darbu. Kopš izgudrots internets, katrs neizglītots muļķis var uzdoties par Mičiko Kakutani.”

“Kvains vienmēr noliedza, ka ir šīs parodijas autors, vai ne?” Straiks jautāja.

“Noliedza gan, gļēvais maita,” Fenkorts atbildēja, acīmredzot nejuzdams savu takta trūkumu. “Tāpat kā daudzi tā dēvētie brīvdomātāji, ari Kvains bija skaudīgs, bezgalīgi godkārīgs radījums, kurš alkst pēc slavinājumiem. Viņš šausmīgi baidījās, ka pēc Ellijas nāves kļūs par izstumto. Protams,” Fenkorts ar nepārprotamu labpatiku piebilda, “tas notika tik un tā. Kamēr mēs ar Džo bijām viņa draugi, Ouens bija pieradis gozēties mūsu slavas saulītē. Kad Džo nomira un es pārtraucu sakarus ar Ouenu, visi ieraudzīja, kas viņš ir patiesībā: cilvēks, kuram piemīt piedauzīga iztēle un interesants stils, bet gandrīz visas idejas ir pornogrāfiskas. Daži autori,” Fenkorts teica, “spēj uzrakstīt tikai vienu labu grāmatu. Tieši tāds bija Ouens. Viņš izšāva savu pulveri -tāds izteiciens viņam patiktu “Hobarta grēkā”. Viss turpmākais bija tikai bezjēdzīgs atgremojums.”

“Bet vai tad jūs neteicāt, ka uzskatāt Bombyx Mori par “maniaka meistardarbu”?”

“Ak esat lasījis to rakstu?” Fenkorts šķita pārsteigts un ari mazliet glaimots. “Nu, tas tiešām ir īsts literārs kuriozs. Ziniet, es nekad neesmu noliedzis, ka Ouens prot rakstīt; viņam tikai neizdevās atrast nevienu dziļu vai interesantu tēmu. Tā ir neticami izplatīta parādība. Bet romānā Bombyx Mori viņš beidzot bija atradis savu tēmu, vai ne? Visi mani ienīst, visi ir nostājušies pret mani, es esmu ģēnijs, bet neviens nespēj to saskatīt. Rezultāts ir grotesks un komisks, pilns aizvainojuma un sevis žēlošanas, tomēr tam nenoliedzami piemīt valdzinājums. Un valoda ir apbrīnojama,” Fenkorta balsi pirmo reizi ieskanējās neviltota degsme. “Daži fragmenti ir vieni no labākajiem, kādus viņš savā mūžā uzrakstījis.”

“Tas viss ir ļoti noderīgi,” Straiks sacīja.

Fenkorts šķita uzjautrināts.

“Kādā ziņā?”

“Man ir nojauta, ka Bombyx Mori ir šis izmeklēšanas stūrakmens.”

“Izmeklēšanas?” Fenkorts smaidot atkārtoja. Iestājās īsa pauze. “Vai jūs nopietni gribat man teikt, ka, jūsuprāt, Ouena Kvaina slepkava joprojām ir uz brīvām kājām?”

“Jā, tā es domāju,” Straiks apstiprināja.

“Vai tādā gadījumā,” Fenkorta smaids kļuva vēl platāks, “nebūtu lietderīgāk analizēt slepkavas, nevis upura daiļdarbus?” “Iespējams,” Straiks atbildēja, “taču mēs nezinām, vai slepkava ir rakstnieks.”

“O, mūsdienās gandrīz visi kaut ko raksta,” Fenkorts sacīja. “Visa pasaule raksta romānus, tikai neviens tos nelasa.”

“Nešaubos, ka cilvēki lasītu Bombyx Mori, it īpaši tad, ja jūs uzrakstītu ievadvārdus,” Straiks teica.

“Manuprāt, jums ir taisnība.” Smaids līdz ausīm.

“Tieši kad jūs pirmo reizi izlasījāt manuskriptu?”

“Tas būs bijis… pagaidiet…”

Fenkorts sataisīja tādu seju, it kā censtos atcerēties. “Laikam tikai… tikai tās nedēļas vidū, kad Kvains bija iesniedzis manuskriptu apgādam. Dans Čārds man piezvanīja un paziņoja: Kvains caur puķēm liekot saprast, ka parodiju par Ellijas grāmatu esot uzrakstījis es. Viņš mēģināja pierunāt mani kopīgi iesūdzēt Kvainu tiesā. Es atteicos.”

“Vai Čārds nolasīja jums kādus fragmentus?”

“Nē.” Fenkorts smaidīja atkal. “Saprotiet, viņš baidījās zaudēt bestselleru autoru, kuru nupat pamanījies nolīgt. Nē, viņš vienkārši īsumā ieskicēja Kvaina nepamatotos apgalvojumus un piedāvāja man savu juristu pakalpojumus.”

“Kad viņš jums zvanīja?”

“Šķiet… jā, tas būs bijis septītā novembra vakarā,” Fenkorts atbildēja. “Svētdienas vakarā.”

“Tātad tajā pašā dienā, kad jūs sniedzāt televīzijai interviju par savu jauno romānu,” Straiks precizēja.

“Jūs esat ļoti labi informēts.” Fenkorts piemiedza acis.

“Es redzēju to pārraidi.”

"Ziniet,” Fenkorts dzēlīgi teica, “jūs neizskatāties pēc tāda, kuram patīk pārraides par mākslu.”

"Nekad neesmu apgalvojis, ka tās man patīk.” Straiks nebrīnījās, redzēdams, ka Fenkortu šī atbilde iepriecina. “Tomēr ievēroju, ka jūs pārteicāties, kameras priekšā nosaukdams savas pirmās sievas vārdu.”

Fenkorts klusēdams vēroja Straiku pār savas glāzes malu.

"Jūs vispirms teicāt: “Lell…” un tad izlabojāt to par “Elliju’’’ Straiks piebilda.

“Nu, kā jau pats sakāt es pārteicos. Tā var gadīties pat vislabākajam oratoram.”

“Romānā Bombyx Mori jūsu nelaiķe sieva…”

“…tiek dēvēta par Lellīti.”

“Un tā ir sagadīšanās,” Straiks sacīja.

“Protams,” Fenkorts apstiprināja.

“Jo septītajā novembrī jūs vēl nevarējāt zināt, ka Kvains nosaucis viņu par Lellīti.”

“Protams, nevarēju.”

"Tūdaļ pēc Kvaina pazušanas viens manuskripta eksemplārs tika pa vēstuļspraugu iemests viņa mīļākās dzīvoklī,” Straiks turpināja. “Vai arī jums gadījumā nepienāca kāds agrīns sūtījums?”

Tagad pauze ievilkās garumā. Straiks juta pārtrūkstam trauslo pavedienu, ko bija izdevies savērpt starp sevi un Fenkortu. Taču tas nebija svarīgi. Šo jautājumu viņš bija pietaupījis pašām beigām.

“Nē,” Fenkorts pēdīgi atbildēja. “Nekāds sūtījums man nepienāca.”

Viņš izvilka naudasmaku. Straiks nebūt nenožēloja, ka rakstniekam pavisam piemirsies izvaicāt viņu par detaļām, kas noderētu nākamajam romānam. Straiks izņēma no kabatas dažas banknotes, bet Fenkorts pacēla plaukstu un nepārprotami agresīvi noteica:

"Nē, nē, atļaujiet man! Avīzēs ir plaši aprakstīts, ka reiz esat pieredzējis labākus laikus. Tas atsauc atmiņā Benu Džonsonu: “Esmu nabadzīgs cilvēks, karavīrs; tolaik, kad man vēl smaidīja laime, es būtu apnicinājis tik trūcīgu patvērumu.’”'

"Tiešām?” Straiks laipni atsaucās un noglabāja naudu atpakaļ kabatā. “Man prātā drīzāk nāk šis:

…sicine subrepsti mi, atque intestina pururens ei miser о eripuisti omnia nostra bona?

Eripuisti, eheu, nostrae crudele venenum Vitae, eheu nostrae pestis amicitae”

Viņš bez smaida vēroja pārsteigto Fenkortu. Taču rakstnieks ātri attapās.

“Ovidijs?”

“Katulls.” Straiks, atbalstīdamies pret galdu, piecēlās no zemā pufa. “Aptuvens tulkojums būtu šāds:

Tā tu man piezagies klāt un izplēsi manas iekšas, kā gan varēji laupīt nabagam visu, kas viņam dārgs?

Ak vai, to laupīji tu, mūsu dzīves ļaunākā inde, ak vai, tu, mūsu draudzības lāsts.

Nu tā. Domāju, ka mēs vēl tiksimies,” viņš laipni noteica. Kamēr Straiks kliboja uz kāpņu pusi, viņam mugurā urbās Fenkorta skatiens.

44

It visi viņa biedri, draugi cīņā trauc Kā bangojošas straumes.

Tomass Dekors, “Cēlais spāņu karavīrs”

Tovakar Straiks ilgi sēdēja uz dīvāna savā virtuvē, kas reizē bija arī dzīvojamā istaba, un tikpat kā nedzirdēja ne satiksmes dūkoņu Čeringkrosroudā, ne Ziemassvētku agrīno svinētāju klaigas. Viņš bija noņēmis protēzi, lai tā nespiestu kājas stumbeni, un jutās ērti, sēdēdams vienos bokseršortos un apdullinājis pulsējošo celi ar pretsāpju līdzekļu dubultdevu. Blakus uz dīvāna stāvēja šķīvis, kurā dzisa pastas paliekas, debesis aiz mazā lodziņa pamazām ieguva tumšzilo, samtaino nakts dziļumu, un Straiks nekustējās, kaut gan bija pilnīgi modrs.

Likās pagājis ļoti ilgs laiks, kopš viņš redzējis fotogrāfiju ar Šarloti kāzu tērpā. Visu dienu viņš vairs nebija iedomājies par Šarloti. Varbūt šis patiešām bija atveseļošanās sākums? Šarlote bija apprecējusies ar Džago Rosu, bet Straiks vienatnē sēdēja aukstā bēniņu dzīvoklī un apcerēja sarežģītas slepkavības nianses. Varbūt viņi abi beidzot atradās katrs savā īstajā vietā.

Viņam priekšā uz galda caurspīdīgā plastikāta maisiņā, joprojām pa pusei ietīta “Baiso klinšu” vāka kopijā, gulēja tumšpelēkā rakstāmmašīnas lentes kasete, ko viņš bija nočiepis Orlando. Vismaz pusstundu Straiks bija nekustīgi skatījies uz kaseti, juzdamies kā bērns, kuru Ziemassvētku rītā gaida noslēpumains, kārdinošs sainis, pats lielākais zem eglītes. Tomēr viņš vilcinājās izņemt un aplūkot kaseti, baidīdamies iznīcināt lietiskos pierādījumus, ko uz tās varētu atrast krimināleksperti. Ja radīsies aizdomas par falsifikāciju…

Straiks ieskatījās pulkstenī. Viņš bija cieši apņēmies nezvanīt agrāk par pusdesmitiem. Tam cilvēkam tak vajadzēja nolikt gulēt bērnus un pēc garas darba dienas veltīt kaut cik uzmanības sievai. Bet Straikam vajadzēja laiku, lai visu sīki paskaidrotu…

Tomēr viņa pacietībai bija robežas. Šā tā piecēlies no dīvāna, viņš paņēma kabineta atslēgas un ar milzu pūlēm lēkāja lejup pa kāpnēm, iekrampējies lenterī un ik pa brīdim apsēzdamies uz pakāpiena. Pēc desmit minūtēm viņš atgriezās dzīvoklī un iekārtojās iesēdētajā vietā uz dīvāna, līdzi atnesis kabatas nazi un lateksa cimdus, tādus pašus kā tie, ko bija iedevis Robinai.

Straiks saudzīgi izcēla no maisiņa rakstāmmašīnas kaseti un ar visu saburzīto vāka ilustrāciju nolika uz grīļīgā plastmasas galdiņa. Aizturējis elpu, viņš atlieca naža spalā iemontēto īlenu un uzmanīgi pabīdīja to zem atsegtā, piecus centimetrus garā trauslās lentes posma. Ar piesardzīgām manipulācijām izdevās izvilkt ārā vēl garāku lentes posmu. Nu bija salasāmi burti ačgārnā secībā.

UJIDE OŽAM UTSĪZAP AK ,SĀK1L NAM

Pēkšņais adrenalīna uzplūds ārēji izpaudās tikai kā klusa, gandarījuma pilna nopūta. Ar nazī iemontēto skrūvgriezi Straiks veikli ieritināja lenti atpakaļ kasetē, nepieskāries tai ar rokām, un, nenovilcis lateksa cimdus, ievietoja kaseti atpakaļ plastikāta maisiņā. Tad vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Vairs nespēdams nociesties, viņš paņēma mobilo un piezvanīja Deivam Polvortam.

“Vai zvanu nelaikā?” viņš jautāja, kad atsaucās vecais draugs.

“Nē,” Polvorts atbildēja un ziņkārīgi noprasīja: "Kas jauns, Dīda?”

“Man ir viens lūgums, Žibuli. Liels.”

Inženieris vairāk nekā simt jūdžu attālumā savā dzīvojamā istabā Bristolē klausījās, nepārtraukdams detektīvu, kamēr tas izklāstīja savu vajadzibu. Kad viņš bija beidzis runāt, iestājās pauze.

“Saprotu, tas ir liels lūgums,” Straiks sacīja, bažīgi klausīdamies savienojuma sprakšķos. “Nezinu, vai šādos laikapstākļos tas vispār izdosies.”

“Skaidrs, ka izdosies,” Polvorts noteica. “Bet jāpaskatās, kad varēšu pie tā ķerties, Dīda. Drīz man būs divas brīvdienas… bet diez vai Penija būs priecīga…”

“Jā, man jau ienāca prātā, ka Penija var iebilst,” Straiks atsaucās. “Un es zinu tas būs bīstami.”

“Paklau, nevērtē mani tik zemu, esmu ticis galā arī ar grūtākiem uzdevumiem,” Polvorts sacīja. “Nē, viņa jau tikai gribēja, lai aizvedu abas ar māti uz veikaliem pēc Ziemassvētku dāvanām… bet, pie velna, Dīda, vai tu teici, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums?”

“Tuvu tam.” Straiks aizvēra acis un pasmaidīja. “Dzīvības un brīvības jautājums.”

“Ziemassvētku dāvanu pirkšanas vietā vecajam Žibulim tas ir pa prātam. Uzskati, ka viss jau nokārtots, un es tev piezvanīšu, kad būs rezultāti, labi?”

“Esi piesardzīgs, draugs.”

“Atšujies!”

Straiks nometa mobilo sev blakus uz dīvāna un, joprojām smaidīdams, pārvilka ar plaukstu pār seju. Iespējams, nupat viņš bija palūdzis Polvortu izdarīt kaut ko vēl trakāku un bezjēdzīgāku nekā pieskaršanās garāmpeldošai haizivij, taču Polvortam patika riskēt, un tagad bija pienācis laiks ārkārtas pasākumiem.

Pirms gaismas izslēgšanas Straiks pārlasīja piezīmes par sarunu ar Fenkortu un ar tik treknu līniju, ka ieplīsa papīrs -pasvītroja vārdu “Cirpējs”.

45

Vai tad tu nesaprati joku par zīdtārpiņu?

Džons Vebsters, "Baltais velns”

Gan Kvainu mājā, gan Talgartroudas mājā policisti cītīgi turpināja meklēt lietiskos pierādījumus. Leonora palika Holovejas cietumā. Risinājās gaidīšanas spēle.

Straiks bija pieradis stundām ilgi stāvēt aukstumā, vērojot tumšus logus vai sekojot bezsejainiem svešiniekiem; bija pieradis pie veltīgiem zvaniem pa telefonu un pie durvīm, pie neizteiksmīgām sejām, bezjēdzīgiem aculieciniekiem un kaitinošas piespiedu bezdarbības. Taču šoreiz koncentrēties traucēja kas cits: klusa trauksmes dūkoņa fonā visam, ko viņš darīja.

Vajadzēja saglabāt distanci, taču mūždien gadījās cilvēki, kuru liktenis ķērās pie sirds, un bija jāpiedzīvo kāda sāpinoša netaisnība. Leonora cietumā, bāla un noraudājusies, viņas meita apjukusi, neaizsargāta, zaudējusi abus vecākus. Robina bija piespraudusi Orlando zīmējumu pie sienas virs rakstāmgalda; līksmā sarkanrīklīte noraudzījās uz detektīvu un viņa asistenti, kuri nodarbojās ar citām izmeklējamām lietām, un atgādināja viņiem, ka cirtaina meitene Ledbrokgrovā joprojām gaida pārnākam mājās māti.

Robinai vismaz bija uzdots jēdzīgs darbs, tomēr viņa jutās tā, it kā nemitīgi sagādātu Straikam vilšanos. Divas dienas pēc kārtas viņa pēc veltīgiem pūliņiem bija atgriezusies birojā tukšām rokām lietisko pierādījumu maisiņā nebija nekā. Detektīvs bija piekodinājis būt piesardzīgai un mukt prom, tiklīdz rastos vismazākās aizdomas, ka viņu kāds ievērojis vai atcerējies. Straikam negribējās uzsvērt, cik viegli ir atpazīt Robinu, pat ja rudi zeltainie mati paslēpti zem adītas cepurītes. Viņa tiešām bija ļoti izskatīga.

“Diez vai man jābūt tik dikti piesardzīgai,” Robina sacīja, precīzi izpildījusi visas viņa instrukcijas.

“Robina, neaizmirsīsim, ar ko mums šeit ir darīšana!” Straiks atcirta, jo pakrūtē atkal iedūcās trauksme. “Kvains neizķidāja sevi pats.”

Dažas no viņa bailēm bija dīvaini miglainas un nenosakāmas. Protams, viņš bažījās, ka slepkava vēl var izsprukt sveikā un ka paša konstruētajā trauslajā lietas izmeklēšanas tiklā ir lieli robi, jo lietas pamatā ir viņa izgudrotā notikumu rekonstrukcija, kam nepieciešami neapstrīdami lietiskie pierādījumi, lai policija un advokāti to tūdaļ nenolīdzinātu līdz ar zemi. Taču viņam bija ari citas bažas.

Lai kā viņam nepatika Enstisa piešķirtā iesauka “Mistik-bobs”, Straiks tagad ar kaut kādu sesto maņu tiešām juta tuvojamies briesmas juta to gandrīz tikpat spēcīgi kā toreiz, kad bija skaidri zinājis, ka vikings, kurā viņi brauc, tūdaļ uzsprāgs. To mēdz dēvēt par intuīciju, taču Straiks saprata: šo priekšnojautu rada tikko pamanāmu zīmju nolasīšana, neapzināta punktu savienošana ar līnijām. No nesaistītu pierādījumu masas pamazām iznira skaidrs, spilgts un baismīgs slepkavas tēls; šis slepkava bija apsēstais, pilns nežēlīga niknuma un apveltīts ar asu, spožu, bet smagi slimu prātu.

Jo ilgāk Straiks pētīja šo slepkavību un nelikās mierā, jo tuvāk meta ap to lokus, jo precīzākus jautājumus uzdeva jo lielāka kļuva iespēja, ka slepkava beidzot saskatīs detektīvā reālu draudu. Straiks ticēja savām spējām pamanīt un atvairīt uzbrukumu, taču nevarēja aukstasinīgi domāt par risinājumiem, kādi var ienākt slimā prātā, kurš jau parādījis, ka priekšroku dod bizantiskai cietsirdībai.

Polvorta brīvās dienas pienāca un pagāja bez taustāmiem rezultātiem.

"Tikai nenolaid rokas, Dīda,” viņš teica Straikam pa telefonu. Tas bija Polvorta garā: veltīgie pūliņi nevis laupīja drosmi, bet gan iekarsēja viņu vēl vairāk. “Pirmdien paņemšu brīvdienu slimības dēļ. Un mēģināšu vēlreiz.”

“To es tev nevaru lūgt,” Straiks nervozi nomurmināja. "Tas brauciens…”

“Es piedāvājos pats, tu, nepateicīgais klibiķi!”

“Penija tevi nositīs. Un kas vedis viņu pirkt dāvanas?”

“Un kas dos man citu iespēju izgriezt pogas Skotlendjardam?” atcirta Polvorts, kurš sen un principiāli neieredzēja galvaspilsētu un tās iedzīvotājus.

“Tu esi īsts draugs, Žibuli,” Straiks sacīja.

Beidzis sarunu, viņš ieraudzīja, ka Robina smaida.

“Kas tur smieklīgs?”

“Žibulis,” viņa atkārtoja. Tas ļoti izklausījās pēc privātskolas un nemaz neizklausījās pēc Straika.

“Tas nav tas, ko tu domā,” Straiks atteica. Kad viņš bija līdz pusei izstāstījis notikumu ar Deivu Polvortu un haizivi, atkal iezvanījās mobilais; numurs bija nepazīstams. Viņš atbildēja.

“Vai tur Kamerons… ē… Straiks?”

"Klausos.”

“Te Džūda Greiema. Ketas Kentas kaimiņiene. Viņa ir atpakaļ,” gandarīti vēstīja sievietes balss.

“Tā ir laba ziņa.” Straiks parādīja Robinai paceltu īkšķi.

"Jā, šorīt atgriezās. Kopā ar kādu. Pajautāju, kur viņa bijusi, bet šī neteica,” kaimiņiene klāstīja.

Straiks atcerējās, ka Džūda Greiema taču noturējusi viņu par žurnālistu.

“Vai viņa atgriezās kopā ar vīrieti vai ar sievieti?”

“Ar sievieti,” kaimiņiene ar nožēlu atbildēja. “Ar tādu tievu, garu, tumsnēju skuķi tā mūždien apgrozās pie Ketas.”

“Tā ir ļoti svarīga informācija, mis Greiema,” Straiks sacīja. “Vēlāk es… hm… atstāšu jums kaut ko pastkastītē par jūsu pūlēm.” “Jauki,” kaimiņiene nopriecājās. “Paldies.”

Un nolika klausuli.

“Keta Kenta ir atgriezusies mājās,” Straiks paskaidroja Robi-nai. “Cik saprotu, pie viņas pašlaik ir Pipa Midžlija.”

“Ahā,” Robina sacīja, apvaldīdama smaidu. “Jādomā, hm… tagad tu nožēlo, ka sagrābi viņu klinčā?”

Straiks drūmi pasmaidīja.

“Tās abas ar mani nerunās,” viņš sacīja.

“Jā,” Robina piekrita, “nerunās gan.”

“Viņām ir pa prātam, ka Leonora sēd aiz restēm.”

"Ja tu izstāstīsi viņām visu savu teoriju, viņas varbūt piekritīs sadarboties,” Robina ieminējās.

Straiks berzēja zodu un skatījās uz Robinu, neredzēdams viņu.

“Es nevaru,” viņš pēdīgi noteica. “Ja kāds uzzinās, kādas pēdas es dzenu, tad labi vēl, ja vienā jaukā naktī nedabūšu nazi mugurā.”

“Tu runā nopietni?”

“Robina,” Straiks drusku nepacietīgi attrauca, “Kvains tika sasiets un izķidāts!”

Viņš apsēdās uz dīvāna rokbalsta, kas čīkstēja klusāk nekā polsteri, tomēr ievaidējās zem viņa svara, un sacīja:

“Pipai Midžlijai tu patiki.”

“Es to izdarīšu,” Robina nekavējoties atsaucās.

“Tikai ne vienatnē,” Straiks iebilda. “Varbūt varēsi ievest pie viņām arī mani? Kā būtu šovakar?”

“Protams!” Robina nopriecājās.

Vai tad viņi ar Metjū nebija vienojušies par jauniem noteikumiem? Šis bija pirmais pārbaudījums, taču Robina paļāvīgi devās pie telefona. Kad viņa pateica, ka pagaidām nezina, cikos šovakar pārnāks mājās, Metjū reakcija nebija dēvējama par jūsmīgu, tomēr šo ziņu viņš uzklausīja bez kurnēšanas.

Tāpēc septiņos vakarā, šiki pārrunājuši rīcības taktiku, Straiks un Robina izgāja tumsā un aukstumā Robina pirmā, pēc desmit minūtēm sekoja Straiks un devās uz Staforda Kripsa namu.

Betonētajā pagalmā atkal slaistījās bariņš puišu, un Robi-nai tie netaisījās izrādīt to piesardzīgo cieņu, ar kādu pirms divām nedēļām bija sagaidījuši Straiku. Kamēr Robina tuvojās kāpnēm, viens no tiem atmuguriski dancoja viņai pa priekšu, aicināja uz ballīti, teica, ka viņa esot dikti smuka, un zobgalīgi smējās par viņas klusēšanu, kamēr drauģeļi dažus soļus tālāk tumsā apsprieda, kā viņa izskatās no mugurpuses. Ķircinātāja bļaustīšanās dīvaini atbalsojās betona kāpņutelpā. Pēc Robinas domām, viņam nevarēja būt vairāk par septiņpadsmit gadiem.

“Man jākāpj augšā,” Robina stingri noteica, kad puisis par lielu uzjautrinājumu draugiem aizšķērsoja viņai ceļu; tomēr viņai nosvīda piere. Tas ir tikai puišelis, Robina sevi drošināja. Un Straiks jau nāk. Šī doma iedvesa drosmi. “Laid mani garām, lūdzu,” viņa sacīja.

Puisis vilcinājās, izmeta izsmējīgu piezīmi par viņas figūru un pakāpās malā. Garāmejot Robina baidījās, ka viņš palaidīs nagus, taču puisis palēkdamies aizmetās atpakaļ pie draugiem, un visi sauca viņai nopakaļ rupjības, kamēr viņa uzkāpa augšstāvā un uzelpojusi, jo neviens viņai nesekoja, izgāja garajā balkonā, kas veda uz Ketrīnas Kentas dzīvokli.

Iekšā dega gaisma. Robina mirkli nogaidīja, lai saņemtu dūšu, un nospieda zvana pogu.

Pēc dažām sekundēm durvis atvērās par piesardzīgām sešām collām un tajās parādījās pusmūža sieviete ar gariem, izspūrušiem rudiem matiem.

"Ketrīna?”

“Jā?” sieviete ar aizdomām atsaucās.

“Man ir ļoti svarīga informācija,” Robina sacīja. “Jums tā ir jādzird.”

(“Nesaki "man ar jums jārunāT bija pamācījis Straiks, “vai "man ir daži jautājumi”. Radi iespaidu, ka šī saruna ir viņai izdevīga. Centies pēc iespējas ilgāk nepaskaidrot, kas tu tāda esi; notēlo, ka lieta ir steidzama, panāc, lai viņa sāk bažīties, ka paliks neuzzinājusi kaut ko svarīgu, ja ļaus tev aiziet. Tev ir jāiekļūst dzīvoklī, iekams viņa pagūst apdomāties. Sauc viņu vārdā. Izveido personisku saikni. Un runā, runā”)

“Kas tā par informāciju?” Ketrīna Kenta noprasīja.

“Vai drīkstu ienākt?” Robina jautāja. “Te, ārpusē, ir ļoti auksti.”

“Kas jūs vispār esat?”

"Jums tas jādzird, Ketrīn.”

"Kas…?”

"Keta?” atskanēja kāda balss viņai aiz muguras.

“Vai jūs esat žurnāliste?”

“Es esmu draugs,” Robina improvizēja; kurpju purngali jau bija uz sliekšņa. “Un gribu jums palīdzēt, Ketrīn.”

“Ei…"

Līdzās Ketrinas sejai parādījās otra seja pazīstama, gara, bāla, ar lielām, brūnām acīm.

“Tā ir tā pati, par kuru es tev stāstīju!” Pipa iesaucās. "Viņa strādā pie tā…”

“Pipa,” Robina sacīja, skatīdamās garajai meitenei acis, “jūs zināt, ka esmu jūsu pusē, un man ir kaut kas sakāms jums abām, tas ir steidzami…”

Robinas pēda tagad bija par divām trešdaļām pāri slieksnim. Sataisījusi tik nopietnu un pārliecinošu sejas izteiksmi, cik vien bija viņas spēkos, viņa raudzījās Pipas izbiedētajās acīs.

"Pipa, es nebūtu nākusi šurp, ja tas nebūtu tik svarīgi…”

“Laid viņu iekšā,” Pipa teica Ketrlnai. Balsi skanēja bailes.

Priekšnams bija šaurs, viss piekarināts ar mēteļiem. Ketrīna ieveda Robinu mazā, lampas apgaismotā dzīvojamā istabā ar kailām magnoliju krāsas sienām. Brūnie logu aizkari bija tik plāni, ka tiem caur spīdēja pretējā nama gaišie logi un attālas mašīnu ugunis. Ar mazliet savazātu oranžu segu pārklātais dīvāns stāvēja uz paklāja ar abstraktu virpuļu rakstu, uz lēta priežkoka kafijgaldiņa bija palikusi pusēsta ķīniešu maltīte. Stūrī uz grīļīga datorgaldiņa atradās klēpjdators. Robina sajuta kaut ko līdzīgu vainas apziņai, ievērojusi, ka abas sievietes nupat ir rotājušas mazu mākslīgo eglīti. Uz grīdas mētājās spuldzīšu virtene, uz vienīgā atzveltnes krēsla bija nolikti daži eglītes rotājumi. Viens no tiem bija porcelāna disks ar uzrakstu “Topošā slavenā rakstniece!”

"Ko jums vajag?” noprasīja Ketrīna Kenta, sakrustojusi rokas uz krūtīm un ar mazajām, dusmu pilnajām acīm nikni skatīdamās uz Robinu.

“Vai drīkstu apsēsties?” Robina jautāja un apsēdās, nenogaidīdama Ketrīnas atļauju. (“Parādi protams, pieklājīgā veidā -, ka tu jūties kā mājās, tad viņām būs grūtāk dzīt tevi laukā,” bija teicis Straiks.)

"Ko jums vajag?” Ketrīna Kenta atkārtoja.

Pipa stāvēja ar muguru pret logiem un cieši skatījās uz Robinu, pirkstos grozīdama eglītes rotājumu peli Ziemassvētku vecīša tērpā.

“Vai zināt, ka Leonora Kvaina ir arestēta par slepkavību?" Robina jautāja.

“Skaidrs, ka zinu. Tieši es,” Ketrīna iebakstīja ar pirkstu sev kuplajās krūtīs, “atradu Visa kartes izdruku, kas liecināja, ka ar to karti pirktas virves, burka un aizsargtērps.”

“Jā,” Robina atteica. “To es zinu.”

“Virves un burka!” Ketrīna Kenta izgrūda. “Viņš saņēma pēc nopelniem un vēl vairāk! Tik ilgus gadus domāja, ka viņa ir tikai tāda sīka, pelēka… sīka, garlaicīga… govs… un paskat, kā viņa izrīkojās!”

“Jā,” Robina teica, “es zinu, ka tā tas izskatās.”

“Ko jūs gribat ar to sacīt “tā izskatās”?…”

“Ketrīn, esmu atnākusi jūs brīdināt: viņi nedomā, ka Leonora ir vainīga.”

(“Tikai neko konkrētu! Ja vari, nepiemini policiju, nestāsti neko tādu, ko viegli var pārbaudīt, izsakies nenoteikti,” bija piekodinājis Straiks.)

"Ko jūs gribat ar to sacīt?” Ketrlna asi noprasīja. “Vai tad policija ne…”

“Un jums tā karte bija pieejama, jūs varējāt to nokopēt…”

Ketrlna trauksmaini paskatījās uz Pipu, kura nobālusi žņaudzīja pirkstos Ziemassvētku peli.

“Bet Straiks nedomā, ka vainīgā esat jūs,” Robina teica.

“Kas?” Ketrlna pārvaicāja, pārāk apjukusi un nobijusies, lai spētu domāt skaidri.

“Viņas šefs,” skaļi pačukstēja Pipa.

“Hm!” Ketrlna atkal pievērsās Robinai. “To tak ir nolīgusi Leonora'.”

“Viņš nedomā, ka vainīgā esat jūs,” Robina atkārtoja, “kaut arī kredītkartes izdruka atradās pie jums. Redziet, tas izskatās aizdomīgi, taču viņš nešaubās, ka pie jums tā bija nonākusi gluži nejau…”

“To man iedeva viņa!” Ketrlna Kenta nikni plātījās ar rokām. “Ouena meita! Nedēļām ilgi es pat nepaskatījos, kas tai lapai ir otrā pusē, tas man pat neienāca prātā! Aiz tīrās pieklājības paņēmu to viņas smērējumu un izlikos, ka tas man patīk, aiz pieklājības'.”

“Tas ir skaidrs,” Robina sacīja. “Mēs jums ticam, Ketrīn, goda vārds. Straiks grib atrast īsto slepkavu viņš nav tāds kā tie policisti. (“Dod mājienus, nevis konstatē faktus”) Viņš netaisās aizturēt pirmo pagadījušos sievieti, kurai Kvains būtu varējis ļaut… jūs jau saprotat…”

Gaisā karājās neizteiktie vārdi: sasiet sevi.

Pipas sejas izteiksmi bija vieglāk izprast. Lētticīga un nervoza, viņa raudzījās uz Katrīnu, kura tagad šķita pārskaitusies ne pa jokam.

“Varbūt man ir vienalga, kurš viņu nogalināja!” Ketrina nošņāca, sakodusi zobus.

“Bet jūs taču negribat, lai jūs āres…”

“Kāpēc lai es ticētu jums, ka policija par mani interesējas? Ziņās nekas tamlīdzīgs nav teikts!”

"Nu… bet ziņās jau to ari neteiktu, vai ne?” Robina saudzīgi sacīja. “Policija taču nerīko preses konferences, lai paziņotu, ka aizturēta nepareizā perso…”

“Pie kā bija kredītkarte? Pie viņasl”

“Parasti tā bija pie Kvaina paša,” Robina atteica, “un viņa sieva nav vienīgā, kura varēja tikt tai klāt.”

“Kā jūs labāk par mani varat zināt, ko domā policija?” “Straikam ir labi sakari Skotlendjardā,” Robina rāmi paskaidroja. “Viņš dienēja Afganistānā kopā ar šīs lietas izmeklētāju Ričardu Enstisu.”

Šis vārds atstāja iespaidu Enstiss bija pratinājis Ketrīnu. Viņa atkal uzmeta īsu skatienu Pipai un tad noprasīja: “Kāpēc jūs man to stāstāt?”

“Tāpēc, ka mēs negribam, lai tiek arestēta vēl viena sieviete, kura neko nav noziegusies,” Robina atbildēja. “Tāpēc, ka policija, mūsuprāt, velti tērē laiku, turēdama aizdomās nepareizās personas, un tāpēc (“kad viņa uzķersies, piemet klāt drusku savtīgas intereses, lai būtu ticamāk”), ka ir taču skaidrs Kormorans daudz iegūtu, ja atrastu īsto slepkavu. Atkal," viņa piebilda.

“Jā, protams!” Ketrīna sparīgi pamāja ar galvu. “Tas taču ir skaidrs, vai ne? Viņam vajag reklāmu.”

Neviena sieviete, kura pavadījusi kopā ar Ouenu Kvainu divus gadus, nemūžam neticētu, ka reklāmu var dabūt par velti.

“Paklausieties, mēs tikai gribam jūs brīdināt par izmeklētāju domu gaitu,” Robina turpināja, “un lūgt jūsu palīdzību. Bet, protams, ja neesat ar mieru…”

Robina sakustējās, it kā grasītos celties kājās.

(“Kad būsi viņai visu izklāstījusi, izliecies, ka tev ir vienalga, vai viņa piekrīt vai ne. Tu būsi panākusi savu, ja viņa negribēs laist tevi prom”)

L

“Policijai es izstāstīju visu, ko zināju.” Ketrīna sāka nervozēt, kad Robina, augumā garāka par viņu, tiešām piecēlās kājās. “Man vairāk nav, ko teikt.”

“Redziet, mēs neesam pārliecināti, vai tie uzdeva pareizos jautājumus.” Robina atkal apsēdās uz dīvāna. "Jūs esat rakstniece,” viņa pēkšņi atkāpās no Straika izstrādātās taktikas, raudzīdamās uz klēpjdatoru istabas stūrī. “Jums piemīt īpašs vērīgums. Kvainu un viņa darbu jūs izpratāt labāk nekā jebkurš cits.”

Ketrīna jau bija pavērusi muti, lai veltītu Robinai dusmu pilnus vārdus, taču negaidītie glaimi tos noslāpēja.

“Un tad?” Ketrīna teica. Viņas agresija tagad šķita nedaudz mākslota. “Ko jūs gribat zināt?"

“Vai atļausiet, lai Straiks atnāk uz šejieni un uzklausa to, kas jums sakāms? Viņš nenāks, ja jūs to nevēlaties,” Robina apgalvoja (kaut gan šefs nebija sankcionējis tādu piedāvājumu). “Viņš respektē jūsu tiesības klusēt.” (Neko tamlīdzīgu Straiks nebija teicis.) “Tomēr viņš gribētu to visu dzirdēt no jums pašas.”

“Šaubos, vai varu pateikt kaut ko noderīgu.” Ketrīna atkal sakrustoja rokas uz krūtīm, tomēr balsī skanēja vāji slēpts gandarījums.

“Zinu, ka tas ir liels lūgums,” Robina sacīja, “bet, ja jūs, Ketrīn, palīdzēsiet mums notvert īsto slepkavu, avīzēs par jums rakstīs pareizā iemesla dēļ.”

Šis solījums maigi virmoja dzīvojamās istabas gaisā: Ketrīnu intervēs ieinteresēti žurnālisti, uzdos apbrīnas pilnus jautājumus par viņas daiļradi, piemēram: pastāstiet mums par Melinas ziedošanos”…

Ketrīna iesāņus palūkojās uz Pipu, un Pipa paziņoja:

“Tas maita mani nolaupīja'.”

“Bet tuvīnam uzbruki, Pip,” Ketrīna aizrādīja un mazliet tramīgi pievērsās Robinai: “Es viņai to neliku darīt. Viņa bija… pēc tam kad izlasījām, ko viņš sarakstījis tajā savā grāmatā… mēs abas bijām… un nospriedām, ka viņš jūsu šefs ir nolīgts, lai uzveltu vainu mums.”

“Saprotu,” Robina meloja; tāda loģika šķita samocīta un neprātīga bet varbūt tādi kļuva visi, kas bija pavadījuši laiku kopā ar Ouenu Kvainu.

“Viņa vienkārši aizrāvās un pati vairs neapjēdza, ko dara.” Ketrīna ar mīļu pārmetumu palūkojās uz savu aizbilstamo. “Pipai ir ātra daba.”

“To var saprast,” Robina liekuļoja. “Vai drīkstu piezvanīt Kormoranam… tas ir Straikam? Un aicināt viņu uz šejieni pie mums?”

Viņa jau bija izņēmusi mobilo no kabatas un ieskatījās tajā. Straiks bija atsūtījis īsziņu:

Esmu uz balkona. Baigi auksti.

Robina atbildēja:

Vēl 5 min.

Patiesībā vajadzēja tikai trīs minūtes. Robinas nopietnība un tēlotā sapratne bija likusi Ketrīnai atmaigt, turklāt satrauktā Pipa mudināja viņu ielaist dzīvoklī Straiku un uzzināt visļaunāko. Kad Straiks pēdīgi pieklauvēja, Ketrīna devās pie ārdurvīm teju vai ar degsmi.

Tiklīdz Straiks ienāca, dzīvojamā istaba šķita sarūkam vēl mazāka. Līdzās Ketrīnai viņš izskatījās milzīgs un gandrīz vai pārmērīgi vīrišķīgs; Ketrīna žigli novāca eglītes rotājumus no atzveltņa, un arī tas izskatījās pavisam mazs, kad tajā apsēdās Straiks. Pipa atkāpās dīvāna galā, apsēdās uz rokbalsta un raidīja Straikam skatienus, kuros izaicinājums sajaucās ar šausmām.

“Vai vēlaties kaut ko iedzert?” Ketrīna strupi jautāja Straikam, kurš nebija novilcis biezo mēteli; 48. lieluma zābaki stingri balstījās uz virpuļrakstainā paklāja.

“Labprāt tasi tējas,” viņš atbildēja.

Ketrlna iegāja virtuvītē. Palikusi vienatnē ar Straiku un Robinu, Pipa pēkšņā panikā metās Ketrīnai nopakaļ.

“Tu esi pastrādājusi godam,” Straiks pačukstēja Robinai, “ja jau šīs piedāvā tēju.”

“Viņa ļoti lepojas ar to, ka ir rakstniece,” Robina tāpat čukstus atteica, “tāpēc domā, ka ir sapratusi Kvainu kā neviens…”

Atgriezās Pipa, nesdama kārbu ar lētiem cepumiem; Straiks un Robina tūdaļ apklusa. Pipa atkal apsēdās dīvāna galā un iesāņus raidīja Straikam baiļpilnus skatienus; tāpat kā toreiz, kad viņa bija sēdējusi Straika birojā, šie skatieni bija mazliet teatrāli.

"Jūs esat ļoti laipna, Ketrīn,” Straiks sacīja, kad Ketrīna bija nolikusi tējas paplāti uz galdiņa. Robina pamanīja, ka uz vienas krūzītes ir uzraksts: “Sablagā mieru un izlabo kļūdas!”

“To mēs vēl redzēsim,” Kenta atcirta un, sakrustojusi rokas, pikti noraudzījās uz Straiku no augšas.

“Sēdies, Ket,” Pipa aicināja, un Ketrīna negribīgi apsēdās uz dīvāna starp viņu un Robinu.

Straikam vispirmām kārtām vajadzēja nostiprināt trauslo uzticēšanos, ko bija izdevies nodibināt Robinai; tiešs uzbrukums te nederēja. Tāpēc viņš, atbalsodams Robinas teikto, sāka stāstīt, ka varas iestādes šaubās, vai Leonoras arests ir pamatots, un no jauna pārskata savāktos pierādījumus; viņš izvairījās konkrēti pieminēt policiju, taču ar katru vārdu lika saprast, ka tās Galvenā pārvalde tagad interesējas par Ketrīnu Kentu. Kamēr viņš runāja, tālumā iegaudojās sirēna. Straiks apliecināja savu personisko pārliecību par to, ka Ketrīna nav vainīga, un piebilda, ka viņai esot potenciāls, ko policija neesot nedz saskatījusi, nedz mācējusi izmantot.

"Nūjā, tur jums, iespējams, ir taisnība,” Ketrīna noteica. Klausīdamās šajos mierinošajos vārdos, viņa nebija gluži atplaukusi, taču vismaz nomierinājusies gan. Paņēmusi krūzīti ar uzrakstu, viņa uzsvērti nievīgi sacīja: “Tie jau prašņāja vienīgi par mūsu seksuālo dzīvi.”

Straiks gan atcerējās Enstisa teikto, ka Ketrlna bez kādas piespiešanas esot labprātīgi sniegusi plašu informāciju par šo tematu.

“Jūsu seksuālā dzīve mani neinteresē,” Straiks sacīja. “Ir pilnīgi skaidrs, ka Kvains ja runājam bez aplinkiem mājās nedabūja to, ko gribēja.”

“Ar sievu viņš nebija gulējis jau gadiem ilgi,” Ketrīna pavēstīja. Robina atcerējās Leonoras guļamistabā atrastās fotogrāfijas ar sasieto Kvainu, nodūra acis un skatījās savā tējas krūzītē. "Abiem nebija nekā kopīga. Viņš nevarēja runāt ar sievu par savu darbu, šai tas bija vienalga, nospļauties. Viņš mums stāstīja vai ne?” Ketrīna paraudzījās uz Pipu dīvāna galā. “Stāstīja, ka sieva pat kārtīgi neizlasot viņa grāmatas. Viņam bija nepieciešams kāds, ar kuru sarunāties radošā līmenī. Ar mani viņš tiešām varēja runāt par literatūru.”

“Un ar mani arī,” Pipa piebalsoja un pēkšņi sāka bērt vārdus: “Ziniet, viņu interesēja identitātes politika, un viņš stundām ilgi sarunājās ar mani par to, kā tas ir būtībā piedzimt ar aplamu…” "Jā, viņš man sacīja, ka tas esot liels atvieglojums iespēja parunāties ar kādu, kurš patiesi izprot viņa daiļradi,” Ketrīna skaļi pārtrauca Pipu.

"Tā jau es domāju.” Straiks māja ar galvu. “Un policijā jums droši vien pat nepapūlējās uzdot tamlīdzīgus jautājumus?” "Man jautāja, kur mēs iepazināmies, un es pateicu: viņa radošās rakstīšanas kursos,” Ketrīna sacīja. “Saprotiet, tas notika pakāpeniski, viņu ieinteresēja mani sacerējumi…”

"… mūsu sacerējumi…" klusi izlaboja Pipa.

Ketrīna runāja ilgi un gari, un Straiks tik māja ar galvu, izrādīdams interesi par to, kā skolotāja un mācekles attiecības pamazām kļuvušas arvien tuvākas; cik noprotams, Pipa allaž bija staigājusi Kvainam un Ketrīnai pa pēdām un atstājusies tikai pie guļamistabas durvīm.

“Es rakstu fantāzijas romānus ar odziņu,” Ketrīna sacīja, un Straiku pārsteidza un drusku smīdināja tas, ka viņa bija sākusi runāt gluži kā Fenkorts: iestudētās, kodolīgās frāzēs. Mirkli pazibēja prātā: cik gan daudzi no tiem, kuri stundām ilgi sēd vienatnē un skrīvē savus sacerējumus, kafijas pauzēs vingrinās stāstīt par šo darbu. Straiks atcerējās, ko Voldegreivs bija teicis par Kvainu: tas bez liekas kautrības esot atzinies, ka spēlē lomu spēles, sniedzot iedomātas intervijas ar pildspalvu mikrofona vietā.

“Vispār tās ir erotiskas fantāzijas, bet absolūti literāras. Un, ziniet, tas ir raksturīgi tradicionālajiem apgādiem: tie negrib riskēt, izdodot kaut ko tādu, kas nav bijis izdots iepriekš, visam ir jāiederas tirgus kategorijās, un, ja tu sakausē vairākus žanrus un radi kaut ko pilnīgi jaunu, apgādi baidās riskēt… Es zinu, ka Liza Tasela’,' šo vārdu Ketrīna izrunāja tādā tonī, kā mēdz runāt par slimībām, “sacīja Ouenam, ka mani darbi atbilstot pārāk ierobežotai nišai. Bet tieši tā ir neatkarīgās publicēšanas labākā īpašība šī brīvība…”

“Jā,” iejaucās Pipa, vairs nespēdama nociesties, “tas ir tiesa, neatkarīga publicēšana var dot iespēju žanra prozai…”

“Bet es īsti nerakstu nevienā žanrā,” Ketrina mazliet sarauca uzacis, “tieši to jau es gribu pateikt…”

“…taču Ouens uzskatīja, ka memuārus man labāk derētu publicēt tradicionālā veidā,” Pipa turpināja. “Ziniet, viņu ārkārtīgi interesēja dzimuma identitāte un tas, ko esmu pārdzīvojusi. Iepazīstināju viņu ar pāris citiem transseksuāļiem, un viņš apsolīja aizlikt par mani vārdiņu savam redaktoram, jo uzskatīja, ka ar pareizu reklāmu, ziniet, un ar dzīvesstāstu par tematu, kuram neviens vēl nav īsti pievērsies…”

“Ouens jūsmoja par “Melīnas ziedošanos” un nepacietīgi gaidīja katru turpinājumu. Burtiski izrāva lapas man no rokām, tiklīdz biju pabeigusi jaunu nodaļu,” Ketrīna skaļi paziņoja, “un teica…”

Pēkšņi viņa aprāvās pusvārdā. Pipas sejā gluži komiski izdzisa aizkaitinājums par to, ka viņas sakāmais ticis pārtraukts. Robina nojauta: abas ir piepeši atcerējušās, ka Kvains, dāsni apbērdams viņas ar dedzīgiem uzmundrinājumiem, intereses apliecinājumiem un uzslavām, slepenībā ir klabinājis savu veco elektrisko rakstāmmašīnu, izgudrodams piedauzīgos Harpijas un Episīnas tēlus.

“Tātad viņš stāstīja jums par savu romānu?” jautāja Straiks.

“Mazliet,” Ketrīna Kenta neskanīgā balsī atbildēja.

“Vai jūs zināt, cik ilgā laikā tapa Bombyx Mori?”

“Viņš pie tā strādāja gandrīz visu to laiku, kamēr bijām pazīstami.”

“Ko viņš par to stāstīja?”

Iestājās pauze. Ketrīna un Pipa saskatījās.

“Es jau viņam teicu,” Pipa sacīja Ketrīnai, uzmezdama zīmīgu skatienu Straikam, “ka Ouens mums aprakstīja pavisam citādu ieceri.”

“Jā,” Ketrīna drūmi piekrita un sakrustoja rokas uz krūtīm. "Viņš nebilda ne vārda par to, ka romāns būs šāds.”

Šāds… Straiks atcerējās brūno, stigro šķidrumu, kas sūcās no Harpijas krūtīm. Šis tēls viņam šķita viens no pretīgākajiem visā romānā. Atmiņā atausa ari tas, ka Ketrīnas māsa bija nomirusi no krūts vēža.

“Vai viņš stāstīja, kāds tas būs?" Straiks jautāja.

“Viņš meloja,” Ketrīna vienkārši atbildēja. “Teica, ka tas būšot rakstnieka ceļojums vai kaut kas tamlīdzīgs, bet pats pagrieza visu tā… lai gan solīja, ka mēs būšot…”

"Skaistas, apmaldījušās dvēseles’,’ palīgā nāca Pipa, kurai šī frāze acīmredzot bija kā iegravēta apziņā.

“Jā,” Ketrīna nomākta apstiprināja.

“Ketrīn, vai viņš kādreiz lasīja jums kādus fragmentus?”

“Nē. Teica, ka gribot, lai tas ir… ir…”

"Ak, Ket traģiski izdvesa Pipa. Ketrīna bija paslēpusi seju plaukstās.

“Tūdaļ,” mierinoši ierunājās Robina, somiņā meklēdama papīra mutautus.

“Nevajag!” Ketrīna aizsmakusi izgrūda, piecēlās no dīvāna, nozuda virtuvē un atgriezās ar papīra dvielīšiem rokā.

“Viņš teica,” Ketrīna iesāka vēlreiz, “ka gribot, lai tas ir pārsteigums. Kāds nelietis.” Viņa apsēdās uz dīvāna. “Nelietis” Viņa nosusināja acis un nogrozīja galvu tik sparīgi, ka rudie, garie mati nošūpojās vien. Pipa glāstīja viņai muguru.

“Pipa man sacīja,” Straiks ierunājās atkal, “ka vienu manuskripta eksemplāru Kvains esot iemetis jūsu durvju vēstuļ-spraugā.”

“Jā,” Ketrīna apstiprināja. Kļuva skaidrs, ka Pipa jau izstāstījusi viņai par savu izpļāpāšanos. “To redzēja kaimiņiene Džūda. Tā ir neciešami ziņkārīga un mūždien mani izspiego.”

Straiks nupat bija iemetis ziņkārīgajai kaimiņienei vēstuļ-spraugā vēl divdesmit mārciņas kā pateicību par to, ka viņa informējusi par Ketrīnas atgriešanos. “Kad tas notika?” viņš jautāja.

“Naktī no piektā uz sesto,” Ketrīna atbildēja.

Straiks gandrīz vai fiziski juta Robinas saspringumu un satraukumu.

“Vai tonakt virs jūsu ārdurvīm dega spuldzes?”

“Tās? Tās ir izdegušas jau pirms nez cik mēnešiem.”

“Vai jūsu kaimiņiene sarunājās ar Kvainu?”

"Nē, tikai lūrēja pa logu. Bija tak kādi divi naktī, viņa netaisījās vienā naktskreklā iet laukā no dzīvokļa. Bet neskaitāmas reizes bija redzējusi Ouenu nākam un ejam. Pazina viņu pēc iz… izskata,” Ketrīna iešņukstējās, “tajā s-stulbajā apmetnī un hūtītē.”

“Pipa pieminēja arī zīmīti,” Straiks sacīja.

"Jā… “Atmaksas stunda mums abiem’”' Ketrīna teica.

“Vai tā zīmīte jums vēl ir?”

“Es to sadedzināju,” viņa atbildēja.

“Vai tā bija adresēta jums? “Mīļā Ketrīn”?”

“Nē, tur bija tikai teksts un stulba bučiņa. Nelietis.1” Viņa iešņukstējās atkal.

"Varbūt es iešu un atnesīšu mums visiem kādu stiprāku dzērienu?” negaidīti piedāvāja Robina.

“Virtuvē ir.” Ketrīnas atbildi apslāpēja pie mutes un vaigiem piespiestais papīra dvielītis. “Pipa, atnes!”

“Jūs droši zināt, ka zīmīte bija no Kvaina?” Straiks jautāja, kad Pipa bija aizsteigusies pēc alkohola.

“Jā, tas bija viņa rokraksts. To es būtu pazinusi jebkur.”

“Kā jūs izpratāt rakstīto?”

“Nezinu," Ketrīna vārgi izdvesa, slaucīdama asaras. “Atmaksa man par to, ka viņš krāpis sievu? Vai viņa atmaksa visiem… pat man. Gļēvais nelietis,” viņa teica, neapzināti atbalsodama Maikla Fenkorta vārdus. “Būtu tak varējis man pateikt, ka negrib… ja jau gribēja visu izbeigt… bet kāpēc izrīkoties šādi? Kāpēc? Un ne jau tikai ar mani… Pipa… viņš tēloja, ka viņam rūp Pipa un viņas dzīve… Pipa ir pārcietusi briesmīgu laiku… Labi, viņas memuāri nav nekāda augstā literatūra, tomēr…"

Atgriezās Pipa, nesdama džinkstošas glāzes un pudeli brendija, un Ketrīna apklusa.

"To mēs taupījām Ziemassvētku pudiņam,” Pipa teica, veikli atkorķēdama brendiju. "Lūdzu, Ket.”

Ketrīna ielēja sev krietnu brendija devu un izdzēra to vienā paņēmienā. Tam acīmredzot bija vajadzīgais efekts. Viņa no-šņaukājās un izslējās staltāk. Robina piekrita iedzert mazdrusciņ. Straiks atteicās.

“Kad jūs izlasījāt manuskriptu?” viņš pievērsās Ketrīnai, kura jau lēja sev glāzē otru devu.

“Tajā pašā dienā, kad to atradu, devītajā datumā, pārnākusi mājās, lai paņemtu tīras drēbes. Saprotiet, biju sēdējusi pie Andželas hospisā… kopš ugunskuru nakts viņš vairs neatbildēja ne uz vienu manu zvanu, nevienu vienīgu reizi, bet es biju viņam teikusi, ka Andželai ir pavisam slikti, biju sūtījusi īsziņas. Un tad pārnācu mājās un uz grīdas atradu manuskriptu. Nodomāju: varbūt viņš neatbild uz zvaniem tāpēc, ka grib, lai vispirms izlasu romānu? Paņēmu to līdzi uz hospisu un lasīju, sēdēdama pie Andželas.”

Robina tik tikko spēja iedomāties, kā jutusies Ketrīna, sēdēdama pie mirstošās māsas gultas un lasīdama to, kā viņu apraksta mīļākais.

“Es piezvanīju Pipai vai ne?” Ketrīna jautāja, un Pipa pamāja ar galvu. “Izstāstīju, ko viņš pastrādājis. Nez cik reižu zvanīju viņam, bet viņš joprojām neatbildēja. Nu un pēc Andže-las nāves nospriedu: lai tur velns par stenderi, es dabūšu tevi rokā!” Ketrīnas bālie vaigi sārtojās no brendija. “Aizbraucu uz viņu māju, bet, kad ieraudzīju… viņa sievu… uzreiz sapratu, ka viņa saka patiesību: Ouena nebija mājās. Tāpēc palūdzu nodot ziņu, ka Andžela ir mirusi. Viņi reiz bija tikušies.” Ketrīnas seja atkal saviebās uz raudāšanu. Pipa nolika glāzi un apskāva Ketrīnas drebošos plecus. “Man likās, viņš beidzot sapratīs, ko ir man nodarījis, kad es zaudēju… kad biju zaudējusi…”

Krietnu minūti istabā bija dzirdami tikai Ketrīnas šņuksti un tālas zeņķu klaigas lejā, pagalmā.

“Man ļoti žēl,” Straiks pieklājīgi noteica.

“Tas jums ir bijis briesmīgs pārdzīvojums,” sacīja Robina.

Visus četrus tagad vienoja trausls biedriskums. Viņi bija vienisprātis vismaz vienā ziņā: ka Ouens Kvains ir izturējies gaužām zemiski.

“Patiesībā esmu ieradies tāpēc, ka ceru uz jūsu prasmi analizēt tekstu,” Straiks uzrunāja Ketrīnu, kad viņa noslaucīja aizpampušās acis.

“Kā jūs to domājat?” viņa noprasīja, taču aiz strupā toņa Robina saklausīja pateicīgu lepnumu.

“Dažas vietas Kvaina romānā es nesaprotu.”

“Tas nav grūti,” viņa teica, atkal neapzināti atbalsodama Fen-korta vārdus. “Teksts neizceļas ar smalkjūtību, vai ne?”

“Nezinu,” Straiks sacīja. “Bet tur ir viens ļoti intriģējošs tēls.”

“Vīzdegunis?”

Straiks secināja: skaidrs, ka viņa uzreiz iedomājusies to, jo Fenkorts taču ir slavens.

“Es domāju Cirpēju.”

“Par to es negribu runāt,” viņa atcirta tik skarbi, ka Robina satrūkās. Ketrīna paskatījās uz Pipu, un Robina pamanīja slikti slēptu kvēli, kādu izstaro kopīgs noslēpums.

“Viņš izlikās par labāku nekā patiesībā,” Ketrīna sacīja. “Tēloja, ka viņam kaut kas vēl ir svēts. Bet tad ņēma un…”

“Diemžēl neviens nav ar mieru izskaidrot man Cirpēja tēla būtību,” Straiks teica.

“Tas tāpēc, ka dažiem no mums vēl piemīt godaprāts,” Ketrīna attrauca.

Straiks ar skatienu mudināja Robinu runāt.

“Džerijs Voldegreivs jau ir pateicis Kormoranam, ka Cirpējs esot viņš,” Robina piesardzīgi ieminējās.

“Man patīk Džerijs Voldegreivs,” Ketrīna izaicinoši paziņoja.

“Jūs viņu pazīstat?” Robina jautāja.

"Aizpērnajos Ziemassvētkos Ouens paņēma mani līdzi uz ballīti,” Ketrīna atbildēja. “Tur bija arī Voldegreivs. Jauks cilvēks. Bija drusku iedzēris.”

“Tātad viņš dzēra jau tolaik, jā?” iejaucās Straiks.

Tā bija kļūda; viņš bija skubinājis runāt Robinu, jo nojauta, ka Ketrīnai viņa neliekas bīstama. Taču pēc šīs viņa piezīmes Ketrīna ierāvās sevī.

“Vai ballē bija vēl kādi interesanti cilvēki?” Robina jautāja un iedzēra malciņu brendija.

“Tur bija Maikls Fenkorts,” Ketrīna nevilcinājās ar atbildi. “Viņu uzskata par augstprātīgu, taču man viņš likās apburošs.”

“O… vai jūs parunājāties?”

“Ouens gribēja, lai turos pa gabalu,” Ketrīna atbildēja, “bet es aizgāju uz dāmistabu un atceļā pateicu Fenkortam, cik ļoti man paticis “Tukšuma nams”. Ouenam tas nebūtu pa prātam,” viņa ar gandarījumu noteica. “Ouens mūždien daudzināja, ka Fenkorts tiekot pārslavēts, bet es uzskatu, ka viņš ir brīnišķīgs rakstnieks. Nūjā, mēs kādu brīdi patērzējām, un tad viņu kāds aizvilka prom, bet jā,” Ketrīna izaicinoši atkārtoja, it kā Ouena

Kvaina ēna atrastos tepat tuvumā un varētu dzirdēt, kā viņa slavē sāncensi, “viņš mani apbūra. Novēlēja man veiksmi rakstniecībā.” Ketrīna iedzēra brendiju.

“Vai jūs viņam pateicāt, ka esat Ouena draudzene?” Robina jautāja.

“Jā.” Ketrīna greizi pasmaidīja. “Viņš iesmējās un teica: “Izsaku jums līdzjūtību.” Tas viņam netraucēja. Ouens bija viņam kļuvis pilnīgi vienaldzīgs, es to redzēju. Nē, manuprāt, Fenkorts ir jauks cilvēks un brīnišķīgs rakstnieks. Ļaudīm vienkārši skauž citu panākumi, vai ne?”

Ketrīna pielēja sev glāzē brendiju. Alkoholu viņa panesa pārsteidzoši labi. Nebija manāmas nekādas skurbuma pazīmes, tikai sārtojās vaigi.

“Un Džerijs Voldegreivs jums patika,” Robina gandrīz izklaidīgi noteica.

“Ak, viņš ir burvīgs!” Ketrīna bija gluži aizrāvusies, itin kā nolēmusi slavēt visus, kurus varētu nozākāt Kvains. “Burvīgs cilvēks. Tiesa gan bija ļoti stipri piedzēries. Sēdēja kādā sānis-tabā, un, ziniet, visi meta viņam līkumu. Tā sterva Tasela teica mums, lai liekam viņu mierā, jo viņš gvelžot muļķības.”

“Kāpēc jūs saucat viņu par stervu?” Robina jautāja.

"Snobiska veca govs,” Ketrīna attrauca. “Un kā šī runāja ar mani ar visiem! Taču es gan zinu: viņa dusmojās par to, ka ieradies arī Maikls Fenkorts. Es šai teicu… Ouens bija aizgājis paskatīties, vai ar Džeriju viss kārtībā, jo, par spīti tai vecajai stervai, netaisījās pieļaut, lai viņš aizmieg turpat krēslā… es šai teicu: “Nupat patērzēju ar Fenkortu, viņš ir apburošs.” Šai tas vis nepatika,” Ketrīna ar gandarījumu sacīja. “Nepatika tas, ka pret mani viņš izturas apburoši, bet šo nevar ciest. Ouens man stāstīja, ka šī reiz bijusi samīlējusies Fenkortā, bet viņš nepagodinājis šo ne ar skatienu.”

Ketrīna tīksminājās par šīm baumām, lai arī cik vecas tās būtu. Vismaz tajā balles vakarā viņa bija drīkstējusi justies kā līdzīga starp līdzīgiem.

"Pēc tam šī drīz aizvācās prom,” Ketrīna apmierināta piebilda. “Drausmīgs sievišķis.”

“Maikls Fenkorts man stāstīja,” iesāka Straiks, un Ketrīna un Pipa tūdaļ pievērsās viņam, kārodamas dzirdēt, ko stāstījis slavenais rakstnieks, “ka Ouenam Kvainam reiz bijis romāns ar Elizabeti Taselu.”

Sekoja pārsteiguma pilns klusums; tad Ketrīna Kenta izplūda smieklos. Tie neapšaubāmi bija neviltoti: skaļi, spalgi, gandrīz priecīgi.

“Ouenam Kvainam ar Elizabeti Taselu?”

“Tā viņš man teica.”

Pipa staroja, redzēdama Ketrīnas Kentas nevaldāmo, negaidīto līksmību. Ketrīna atkrita pret dīvāna atzveltni un aizvilkdamās kratījās sirsnīgos smieklos; brendijs izšļakstījās viņai uz biksēm. Šī histērija pielipa Pipai, un arī viņa sāka smieties.

“Nemūžam,” Ketrīna dvesa, “tas… nemūžam… nav iespējams…”

“Tas būs bijis ļoti sen,” Straiks sacīja, taču Ketrīna tikai auroja neviltotos smieklos, ka rudo matu ērkulis drebēja vien.

“Ouens un Liza… nemūžam! Nemūžam, nemūžam… jūs nesaprotat,” viņa teica, slaucīdama smieklu asaras. “Ouenam viņa riebās. Viņš būtu man pateicis… Ouens stāstīja man par visām, ar kurām bija gulējis, tajā ziņā viņš vis nebija džentlmenis vai ne, Pip? Es būtu zinājusi, ja viņi abi kādreiz… Nesaprotu, kur Maikls Fenkorts to rāvis. Nemūžam?’ Ketrīna Kenta atkārtoja ar nepiespiestu uzjautrinājumu un absolūtu pārliecību.

Smiekli bija ļāvuši viņai atraisīties.

“Bet jūs nezināt, ko īsti nozīmē Cirpēja tēls?” Robina iejautājās, nolikdama brendija glāzi uz priežkoka galdiņa ar tik apņēmīgu žestu kā ciemiņš, kurš jau pošas prom.

“Vai tad es teicu, ka nezinu?” Ketrīna joprojām bija aizelsusies no ilgās smiešanās. “Es zinu gan! Cik tas bija zemiski tā izrīkoties ar Džeriju! Tāda liekulība… Ouens man piekodina, lai nevienam to nesaku, bet pēc tam pats ņem un uzraksta par to savā romānā…”

Robinai nemaz nevajadzēja Straika skatienu; viņa pati saprata, ka ir jāklusē un jāļauj, lai Ketrīnu uzkurbulē brendija rosinātā labā oma, prieks par ciemiņu nedalīto uzmanību un lepnums par to, ka viņa pārzina literāru tēlu delikātos noslēpumus.

“Nu labi,” viņa sacīja. "Nu labi, tad klausieties… Ouens to man pastāstīja, kad gājām prom. Džerijs tovakar stipri piedzērās, jo, ziniet, viņa laulības dzīve jūk pa visām vīlēm, jau kur tie gadi… iepriekšējā vakarā viņš bija briesmīgi sastrīdējies ar Fenellu, un tā bija pateikusi, ka abu meita varbūt nemaz nav Džerija bērns. Jo tēvs varot būt ari…”

Straiks jau zināja, kas sekos.

“…Fenkorts,” Ketrina teica, ieturējusi dramatisku pauzi. “Tā pundure ar lielo galvu, tā pati, no kuras māte gribēja atbrīvoties, jo nezināja, kas ir gaidāmā bērna tēvs, vai tagad saprotat? Piekrāptais Cirpējs ar uzliktajiem ragiem… Bet Ouens piekodināja, lai turu muti. “Tas nav smieklīgi,” viņš teica. “Džerijs mīl savu meitu, šajā dzīvē tā ir viņa vienīgais dārgums.” Tomēr viņš par to runāja visu ceļu līdz mājām. Nerimās spriedelēt par Fenkortu un par to, kā Fenkorts pārskaistos, uzzinājis, ka viņam ir meita, jo pats nekad nav gribējis bērnus… Un vēl visas tās muļķības par to, ka esot jāaizstāv Džerijs! Ouens bija gatavs uz visu, lai tikai sāpīgāk ievainotu Maiklu Fenkortu. Gatavs uz visu'.”

46

Gan Leandrs cīnījās, bet viļņi bangainie To vilka lejup jūras dzelmē,

Kur izbārstītas pērles zaigoja…

Kristofers Mārlovs, “Него un Leandrs”

Straiks, juzdamies pateicīgs par lēta brendija brīnišķo iespaidu un par Robinas attapību un sirsnību, pēc pusstundas šķirās no savas asistentes, pateicis viņai lielu paldies. Robina brauca mājup pie Metjū, gandarījuma un priecīga satraukuma sildīta, un iecietīgāk nekā iepriekš vērtēja Straika teoriju par Ouena Kvaina slepkavu. Šādu viedokļa pārmaiņu daļēji veicināja tas, ka Ketrīnas Kentas teiktais nerunāja pretī Straika hipotēzei, tomēr galvenais iemesls bija kopīgi veiktā liecinieces izvaicāšana, pēc kuras Robina juta īpašu sirsnību pret savu šefu.

Straiks nebija tik pacilāts, atgriežoties savās bēniņu istabās. Viņš bija dzēris vienīgi tēju un vēl ciešāk ticēja savai teorijai, taču viņa rīcībā bija viens vienīgs lietiskais pierādījums rakstāmmašīnas lentes kasete: ar to nepietika, lai policija atsauktu apsūdzību pret Leonoru.

Naktī no sestdienas uz svētdienu stipri piesala, taču dienā caur mākoņu blīvu lāgiem izlauzās saules stari. Lietus pārvērta renstelēs sakrājušos sniegu slīdīgā šķīdoņa putrā. Straiks, iegrimis domās, klīda no dzīvokļa uz biroju un atpakaļ, ignorēja Ninas Laselzas zvanu, atraidīja Niķa un Ilsas ielūgumu vakariņās, aizbildinādamies, ka jāstrādā ar papīriem, bet patiesībā gribēdams palikt vienatnē, lai nevajadzētu apspriest ar citiem Kvaina lietu.

Viņš apzinājās, ka joprojām pakļaujas profesijas normām, kas bija beigušas attiekties uz viņu, tiklīdz viņš bija pametis īpašās izmeklēšanas nodaļu. Lai gan neviens likums tagad neliedza izpļāpāt savas aizdomas ikvienam, kurš gribētu klausīties, Straiks turpināja uzskatīt visus lietas materiālus par konfidenciāliem. Pa daļai tas bija ilggadējs ieradums, tomēr galvenais iemesls bija tas, ka viņš (lai cik smieklīgi tas liktos citiem) ārkārtīgi nopietni raudzījās uz iespējamību, ka slepkava var uzzināt, ko viņš domā un dara. Viņaprāt, visdrošākais veids, kā nepieļaut slepenas informācijas noplūdi, bija nevienam to neizpaust.

Pirmdien pie Straika atkal ieradās neuzticīgās mis Brokl-hērstas šefs un mīļākais, kura mazohisms tagad sniedzās tik tālu, ka viņš vēlējās zināt, vai ir pamatotas viņa stiprās aizdomas, ka jaunajai dāmai kaut kur ir nobēdzināts trešais mīlnieks. Straiks klausījās ar pusausi, domādams par to, kā veicas Dei-vam Polvortam, kurš pamazām kļuva par viņa pēdējo cerību. Robinas centieni nenesa augļus, kaut gan viņa veselām stundām medīja pierādījumus, ko Straiks bija lūdzis sagādāt.

Tovakar pusseptiņos Straiks sēdēja savā dzīvoklī un skatījās laika ziņas, kas solīja arktiskā sala atgriešanos nedēļas nogalē, un te iezvanījās mobilais.

“Uzmini, ko es tev teikšu, Dīda!” caur savienojuma sprakšķiem ierunājās Polvorts.

“Tu joko,” Straiks atsaucās, sirdij pēkšņi notrīsot gaidās.

“Rokā ir, vecīt.”

“Ej tu nost!” Straiks izdvesa.

Viņš pats bija izgudrojis šo teoriju, tomēr jutās tik pārsteigts, it kā Polvorts visu būtu paveicis viens.

"Ielikts maisiņā un gaida tevi.”

“Rīt agri nosūtīšu kādu pakaļ…”

“Un es tagad laidīšos mājās un likšos karstā vannā,” Polvorts noteica.

“Žibuli, velns parāvis, tu esi…”

“Zinu, ka esmu. Par maniem nopelniem parunāsim vēlāk. Dīda, es esmu nosalis kā pēdīgais suns un tagad braucu mājās.”

Straiks piezvanīja Robinai un pavēstīja jaunumus. Robina priecājās ne mazāk kā viņš.

“Nu tad rītdien!” viņa apņēmīgi teica. “Rīt aizbraukšu pakaļ un pārbaudīšu…”

“Tikai nezaudē piesardzību,” Straiks viņu pārtrauca. “Tās nav sacīkstes.”

Tonakt viņš tikpat kā neaizmiga.

Robina ieradās birojā tikai vienos pēcpusdienā, bet Straiks visu saprata, līdzko izdzirda stikla durvju aizvēršanos un Robi-nas saucienu.

“Tātad tu esi…”

“Jā,” viņa aizelsusies teica.

Robina nodomāja, ka Straiks grasās viņu apskaut, tādējādi pārkāpdams robežu, kurai līdz šim nebija pat tuvojies, taču patiesībā šefs metās nevis pie viņas, bet gan pie mobilā telefona, kas bija nolikts uz rakstāmgalda.

“Es zvanu Enstisam. Mums ir izdevies, Robin!”

“Kormoran, man liekas…” Robina iesāka, bet viņš to nedzirdēja, jo iesteidzās kabinetā un aizvēra durvis.

Robina, juzdamās neērti, apsēdās datorkrēslā. Aiz durvīm te skaļāk, te klusāk skanēja Straika apslāpētā balss. Robina nemierīgi piecēlās, aizgāja uz tualeti, nomazgāja rokas, ieskatījās plankumainajā spogulī virs izlietnes un nopētīja savus pārlieku spilgti zeltainos matus. Atgriezusies birojā, apsēdās atkal, nespēja lāgā pieķerties nevienam darbam, pamanīja, ka nav ieslēgusi spuldzīšu virteni mazajā eglītē, ieslēdza to un sāka gaidīt, kodīdama īkšķa nagu, lai gan bija atmetusi šo paradumu jau pirms daudziem gadiem.

Pēc divdesmit minūtēm no kabineta iznāca Straiks sakostiem zobiem, drūmu seju.

“Stulbais idiots!” bija viņa pirmie vārdi.

“Nē!” Robina izdvesa.

“Viņš netic nevienam vārdam!” Aiz uztraukuma nespēdams apsēsties, Straiks kliboja šurpu turpu pa šauro istabiņu. "Viņš ir nosūtījis uz laboratoriju to pieliekamajā kambari atrasto lupatu, un uz tās ir Kvaina asinis. Tad ta liela muiža Kvains varēja iegriezt sev pirkstā pirms nez cik mēnešiem! Bet Enstiss ir tik briesmīgi iemīlējies savā debilajā teorijā…”

“Vai tu pateici, lai viņš vienkārši dabū orderi…?"

“IDIOTS!” Straiks ieaurojās un tā iezvēla ar dūri pa metāla skapi, ka tas nošķindēja un Robina salēcās.

“Bet viņš tak nevarēs noliegt… kad ekspertīze apstiprinās…”

“Nolādēts, tur jau tas āķis, Robin!” Straiks pacirtās uz viņas pusi. “Ja viņš neveiks kratīšanu pirms ekspertīzes, tad varbūt vairs nebūs, ko meklēt!”

“Bet vai tu pastāstīji viņam par rakstāmmašīnu?”

“Ja tam kretīnam nepielec, ko vispār nozīmē šī rakstāmmašīna…”

Robina vairs neriskēja neko ieteikt, noraudzījās, kā Straiks, raukdams pieri, soļo šurpu turpu, un baidījās ieminēties par to, kas uztrauc viņu pašu.

“Maucība,” Straiks noņurdēja, sesto reizi ejot garām viņas galdam. "Traks var palikt. Izvēles nav. Als,” viņš murmināja, vilkdams laukā mobilo, “un Niks.”

“Kas ir Niks?” Robina jautāja, izmisīgi cenzdamās izprast šefa domu gaitu.

“Leonoras advokātes virs.” Straiks jau spaidīja mobilā taustiņus. “Vecs paziņa… gastroenterologs…”

Viņš atkal nozuda kabinetā un aizcirta durvis.

Lai darītu vismaz kaut ko, Robina, sirdij smagi sitoties, ielēja tējkannā ūdeni un uzvārīja abiem tēju. Tā atdzisa krūzītēs, kamēr viņa gaidīja.

Straiks parādījās pēc piecpadsmit minūtēm un izskatījās mierīgāks.

“Nu tā," viņš teica, pakampa krūzīti un iedzēra lielu malku tējas. “Man ir plāns, un man būsi vajadzīga tu. Vai esi gatava?”

"Protams!” Robina atsaucās.

Viņš īsi izklāstīja, ko nodomājis darīt. Plāns bija pārdrošs un prasīja pamatīgu veiksmes devu.

"Nu?” Straiks pēdīgi noprasīja.

"Nav problēmu,” Robina atteica.

“Varbūt tevi mums nemaz nevajadzēs.”

“Jā,” Robina piekrita.

“Tomēr var arī gadīties, ka tieši tu būsi galvenais posms.”

“Jā,” Robina piekrita.

“Tu droši zini, ka esi ar mieru?” Straiks uzmanīgi vēroja viņu.

"Tiešām nav problēmu,” Robina teica. "Es nudien esmu ar mieru -tikai,” viņa sastomījās, “manuprāt, viņš…”

“Ko?” Straiks asi noprasīja.

“Manuprāt, man vajag patrenēties," Robina sacīja.

“Ahā.” Straiks joprojām raudzījās viņā. “Jā, tev taisnība. Domāju, mums ir laiks līdz ceturtdienai. Tūdaļ pārbaudīšu datumu…”

Viņš trešo reizi nozuda kabinetā. Robina apsēdās pie datora.

Meitenei izmisīgi gribējās piedalīties Ouena Kvaina slepkavas notveršanā, taču, pirms viņu bija nobiedējis Straika asais tonis, viņa bija gribējusi pateikt: “Manuprāt, viņš jau ir mani pamanījis.”

47

Ha, ha, ha, tu esi sapinies pats savos tiklos kā zldtārpiņš!

Džons Vebsters, “Baltais velns”

Vecmodīgās ielu laternas gaismā karikatūrām līdzīgie grafiti uz Čelsijas Mākslas kluba fasādes izskatījās rēgaini. Garo, zemo ēku rinda bija nokrāsota varavīksnes toņos un apgleznota ar cirka ērmiem: tur bija gan četrkājaina blondīne, gan zilonis, kas aprija savu dresētāju, gan svītrainās cietuma drānās tērpts bāls akrobāts, iebāzis galvu sev pakaļā. Klubs atradās miegainā, kārtīgā, ar kokiem apstādītā ielā, un vēl klusāku to padarīja sniegs, kas, atriebīgi un strauji atsācis snigt, krājās uz jumtiem un ietvēm, it kā šajā arktiskajā ziemā nemaz nebūtu bijis īsās atelpas. Visu ceturtdienu bija plosījies putenis, un caur virmojošo ledaino sniegpārslu aizkaru vecais, svaigos pasteļtoņos nokrāsotais klubs laternu vizmā izskatījās dīvaini nereāls kā papjēmašē dekorācija vai trompe l’ceil radīta ilūzija.

Straiks, nostājies kādā tumšākā Oldčērčstrītas stūrītī, noskatījās, kā pie kluba cits pēc cita piebrauc nelielo svinību viesi. Viņš redzēja, kā vecajam Pinkelmanam no taksometra palīdz

izkāpt Džerijs Voldegreivs ar sadrūmušu seju, kamēr Daniels Čārds kažokādas cepurē stāv uz saviem kruķiem pie ieejas, māj ar galvu, smaida un neveikli sasveicinās ar nācējiem. Elizabete Tasela vienatnē atbrauca ar taksometru un, drebinādamās no aukstuma, sameklēja somiņā naudu, lai norēķinātos. Visbeidzot limuzīnā ar šoferi atbrauca Maikls Fenkorts. Bez steigas izkāpis no mašīnas, viņš sakārtoja mēteli, iekams devās augšup pa pakāpieniem uz kluba ieeju.

Straika biezie, cirtainie mati tikmēr apsniga arvien vairāk. Viņš paņēma mobilo un piezvanīja pusbrālim.

"Ei!” Als satraukti teica. “Visi tagad ir ēdamzālē.”

“Cik daudz viņu ir?”

“Kāds ducis.”

“Es eju iekšā.”

Ar spieķa palīdzību Straiks pārkliboja pār ielu. Klubā viņu ielaida bez tielēšanās, tiklīdz viņš nosauca savu vārdu un paskaidroja, ka ir ieradies kā Dankana Gilfedera viesis.

Gilfeders slavenību fotogrāfs, kuru Straiks redzēja pirmo reizi, kopā ar Alu stāvēja netālu no ieejas. Izskatījās, ka Gilfe-deram nav ne jausmas, kas Straiks vispār tāds ir un kāpēc paziņa Als lūdzis viņu, šī ekscentriskā un smalkā kluba biedru, ielūgt viesi, kuru viņš nemaz nepazīst.

“Tas ir mans brālis,” Als teica, abus iepazīstinādams. Balsi skanēja lepnums.

“A,” Gilfeders mulsi noteica. Viņam bija tādas pašas brilles kā Kristiānām Fišeram, taisnie mati pakāpeniskā griezumā sniedzās līdz pleciem. “Biju domājis, ka tev ir jaunāks brālis."

“Jaunāks ir Edijs,” Als paskaidroja. “Bet šis ir Kormorans. Bijušais armijnieks. Tagad viņš ir detektīvs.”

“Ā,” Gilfeders atkārtoja, apjucis vēl vairāk.

“Paldies par ielūgumu,” Straiks sacīja abiem reizē. “Vai atnest jums vēl kaut ko dzeramu?”

Klubā valdīja tāda kņada un drūzma, ka bija grūti saskatīt ko vairāk par mīkstiem dīvāniem un kamīnu, kurā sprēgāja malka.

Bārā ar zemiem griestiem visas sienas klāja oforti, gleznas un fotogrāfijas; interjers atgādināja omulīgu un mazliet nolaistu lauku māju. Būdams augumā visgarākais, Straiks pār pūļa galvām redzēja logus pašā kluba galā. Aiz tiem pletās liels dārzs, kur āra lampas meta gaismas plankumus. Mūžzaļos krūmus un starp tiem izvietotās akmens skulptūras sedza biezs sniegs, neskarts, tīrs un gluds kā cukura glazūra.

Ticis līdz bāra letei, Straiks pasūtīja vīnu saviem kompanjoniem un pārlaida acis ēdamzālei.

Tur atradās vairāki gari koka galdi. Viesiem no apgāda Roper Chard bija paredzēts galds pie divām stikla durvīm, aiz kurām vīdēja ledaini baltais, rēgainais dārzs. Kāds ducis ļaužu, no kuriem Straiks dažus nepazina, bija sapulcējušies, lai godinātu deviņdesmit gadus veco Pinkelmanu, kurš sēdēja galda galā. Straiks ievēroja, ka tas, kurš bijis atbildīgs par vietu ierādīšanu, ir nosēdinājis Elizabeti Taselu krietni attālu no Maikla Fenkorta. Fenkorts kaut ko skaļi runāja Pinkelmanam pie auss, Čārds sēdēja abiem iepretim. Elizabetes Taselas vieta bija blakus Džerijam Voldegreivam. Abi nepārmija ne vārda.

Straiks pasniedza pa vīna glāzei Alām un Gilfederam un atkal devās pie bāra, lai paņemtu sev viskiju; no turienes varēja labi saredzēt Roper Chard svinību galdu.

Kaut kur no lejas atskanēja balss, dzidra kā zvaniņš: “Kā tu te gadījies?”

Straikam pie elkoņa stāvēja Nina Laselza tajā pašā melnajā lencīšu kleitā, kurā bija ģērbusies viņa dzimšanas dienas vakariņās. No agrākās rotaļīgās koķetērijas vairs nebija ne vēsts. Ninas skatiens bija pārmetošs.

“Sveika,” Straiks pārsteigts sacīja. “Nebiju gaidījis, ka šeit sastapšu tevi.”

“Un es tevi,” viņa atteica.

Uz Ninas zvaniem Straiks nebija atbildējis ilgāk par nedēļu -kopš tās nakts, kad bija pārgulējis ar viņu, lai tiktu vaļā no domām par Šarlotes kāzām.

“Tātad tu pazīsti Pinkelmanu,” Straiks lūkoja pieklājīgi tērzēt, lai gan redzēja, ka Nina ir noskaņota naidīgi.

“Džerijs iet prom no darba, un es pārņemu dažus viņa autorus. Pinkss ir viens no tiem.”

“Apsveicu,” Straiks sacīja, taču Nina pat nepasmaidīja. “Tomēr Voldegreivs ir ieradies svinībās?”

“Pinksam patīk Džerijs. Kā tu te gadījies?” viņa atkārtoja.

“Es te daru savu darbu,” Straiks atbildēja. “Mēģinu noskaidrot, kurš nogalinājis Ouenu Kvainu.”

Nina nobolīja acis, likdama saprast, ka tāda stūrgalvība vairs nudien nav uzjautrinoša.

“Kā tu tiki iekšā? Šis ir slēgts klubs.”

"Man te ir kāds paziņa,” Straiks atteica.

"Tātad šoreiz nolēmi neizmantot mani?” viņa noprasīja.

Straikam nepatika paša atspulgs viņas lielajās, apaļajās acīs. Nevarēja noliegt, ka viņš vairākas reizes bija savtīgi izmantojis Ņinu. Lēti un kaunpilni; viņa nebija to pelnījusi.

“Nodomāju, ka tev tas būs apnicis,” Straiks sacīja.

“Jā,” Nina teica. “Pareiza doma."

Viņa novērsās, atgriezās pie galda un apsēdās pēdējā brīvajā vietā starp diviem apgāda darbiniekiem, kurus viņš nepazina.

Straiks atradās tieši Džerija Voldegreiva redzeslaukā. Voldegreivs pamanīja viņu, un redaktora acis aiz raga brillēm iepletās pārsteigumā. Ievērojis Voldegreiva stingo skatienu, Čārds pagriezās krēslā un arī atpazina Straiku.

“Nu, kā tev veicas?” Straikam blakus ierunājās priecīgi satrauktais Als.

“Lieliski,” Straiks atbildēja. "Kur palicis tas Gilff…?”

“Izdzēra savu vīnu un aizgāja, nesapratis, ko mēs te meklējam,” Als atbildēja.

Arī Als pats nesaprata, kādēļ viņi abi ir šeit. Straiks bija pateicis vienīgi to, ka šovakar viņam noteikti jānokļūst Čel-sijas Mākslas klubā un ka būtu labi, ja Als aizvestu viņu turp ar mašīnu. Ala koši sarkanā Alfa Romeo Spider tagad gaidīja gabaliņu tālāk uz ielas. Straikam bija drausmīgi sāpējis celis, iekāpjot zemajā vāģi un izkāpjot no tā.

Atbilstoši Straika nodomam, puse no Roper Chard kompā-nijas tagad bija viņu pamanījusi. Straiks stāvēja tādā vietā, no kuras skaidri redzēja viņu atspulgus tumšajos durvju stiklos. Pār ēdienkarti uz viņu nikni skatījās divas Elizabetes Taselas, divas Ninas viņu cītīgi ignorēja, un divi Čārdi, mirdzinot plikos paurus, paaicināja katrs pa vienam viesmīlim un kaut ko tiem pačukstēja.

“Vai tas ir tas pats plikpauris, ko mēs redzējām River Cafe?” Als jautāja.

“Jā.” Straiks pavīpsnāja, redzēdams, ka solīdais viesmīlis atdalās no sava rēgainā dubultnieka un nāk šurp. “Man liekas, mums tūdaļ jautās, vai mums ir tiesības šeit atrasties.”

"Lūdzu, atvainojiet, ser,” viesmīlis klusu ierunājās, piegājis pie Straika, “bet vai es drīkstētu jautāt…"

“Es esmu Als Rokbijs. Mūs ar brāli ir ielūdzis Dankans Gil-feders,” Als laipni atbildēja, iekams Straiks paguva pavērt muti. Ala tonī skanēja pārsteigums par tādu jautājumu. Viņš bija šarmants un privileģēts jauneklis ar nevainojamu reputāciju, gaidīts vienmēr un visur. Ar vieglu roku ievedis Straiku ģimenes klēpī, Als nodrošināja šīs privilēģijas arī viņam. No Ala šaurās sejas raudzījās Džonija Rokbija acis. Viesmīlis steigšus atvainojās un aizgāja.

"Vai tu vienkārši mēģini viņus iebiedēt?” Als jautāja, pārlaizdams skatienu apgāda galdam.

“Tas nenāks par ļaunu,” Straiks smaidot atbildēja, iedzēra viskiju un vēroja Dānieļu Čārdu, kurš teica patētisku runu par godu Pinkelmanam. No pagaldes tika izcelta dāvana un apsveikuma kartīte. Vecajam rakstniekam tika veltīts tikpat daudz smaidu, cik nervozu skatienu tika raidīts uz lielo, tumsnējo vīru, kas cieši raudzījās uz viņiem no bāra. Atskatījies nebija vienīgi Maikls Fenkorts. Vai nu viņš nezināja par detektīva klātbūtni, vai arī neuztraucās par to.

Kad bija pasniegtas uzkodas, Džerijs Voldegreivs piecēlās kājās un devās uz bāra pusi. Nina un Elizabete sekoja viņam ar skatienu. Pa ceļam uz tualeti Voldegreivs tikai pamāja Straikam ar galvu, bet atceļā apstājās.

“Man brīnums, ka esat šeit.”

“Tiešām?” Straiks atsaucās.

"Tiešām,” Voldegreivs sacīja. “Jūs, hm… liekat cilvēkiem nervozēt.”

“Tur nu es neko nevaru līdzēt,” Straiks teica.

“Jūs varētu izbeigt mūs novērot.”

“Tas ir mans brālis Als,” Straiks sacīja, ignorēdams ierosinājumu.

Als starodams sniedza roku, un Voldegreivs apjucis to paspieda.

“Daniels jūsu dēļ uztraucas,” Voldegreivs sacīja, raudzīdamies detektīvam acīs.

“Cik žēl.”

Redaktors izlaida pirkstus caur saviem izspūrušajiem matiem.

“Nu, ja jūsu attieksme ir tāda…”

“Brīnos, ka jums rūp Daniela Čārda labsajūta.”

“īpaši nerūp,” Voldegreivs atteica, “bet viņš, sliktā omā būdams, var sabojāt dzīvi citiem. Man gribētos, lai Pinkelmana svinības norit gludi. Nesaprotu, kāpēc jūs esat šeit.”

“Man kaut kas jānogādā adresātam,” Straiks izņēma no iekškabatas baltu aploksni.

“Kas tas ir?”

“Tas ir jums,” Straiks sacīja.

Voldegreivs, pilnīgi apstulbis, paņēma aploksni.

“Kaut kas tāds, par ko jums derētu padomāt,” Straiks turpināja, trokšņainajā bārā paspēris soli tuvāk samulsušajam redaktoram. “Ziniet, Fenkorts pirms sievas nāves izslimoja epidēmisko parotītu.”

“Ko?” Voldegreivs vairs nesaprata nenieka.

“Viņam nekad nav bijis bērnu. Viņš noteikti ir neauglīgs. Man likās, tas varētu jūs interesēt.”

Voldegreivs blenza uz viņu, pavēra muti, neatrada vārdus un tad devās prom, rokā turēdams balto aploksni.

“Kas tas tagad bija?” Als ziņkārīgi jautāja.

“Plāns A,” Straiks atbildēja. “Redzēsim, kas notiks tālāk.”

Voldegreivs apsēdās savā vietā pie Roper Chard galda. Atspoguļodamies melnajā durvju rūtī sev blakus, viņš atvēra Straika doto aploksni. Samulsis izņēma no tās otru aploksni. Uz tās bija uzšņāpts vārds.

Redaktors atskatījās uz Straiku. Straiks pacēla uzacis.

Mirkli vilcinājies, Džerijs Voldegreivs pasniedza aploksni Elizabetei Taselai. Viņa, raukdama pieri, izlasīja uzrakstu. Viņas acis zibenīgi pievērsās Straikam. Detektīvs pasmaidīja un pacēla glāzi.

Liza Tasela īsi sastomījās; tad piebikstīja blakussēdošajai meitenei un iedeva tai aploksni.

Aploksne ceļoja ap galdu, līdz nokļuva Maikla Fenkorta rokās.

“Nu tā,” Straiks noteica. “Ai, es iziešu dārzā uzsmēķēt. Paliec tepat un neizslēdz mobilo.”

“Mobilos te neļauj…"

Taču, ieraudzījis Straika sejas izteiksmi, Als steigšus izlaboja: “Protams.”

48

Kam zīdtārpiņš auž savu zelta pavedienu? Vai tiešām tevis labad izšķetina sevi?

Tomass Midltons, “Atriebēja traģēdija”

Tukšajā dārzā valdīja ledains sals. Straiks iegrima sniegā līdz potītēm, nejuzdams aukstumu, kas sūcās caur bikšu labo staru. Visi smēķētāji, kuri parasti būtu pulcējušies dārza mauriņos, tagad gāja ārā uz ielas. Klusa skaistuma ielenkts, Straiks iemina baltajā sniegā vientulīgu taciņu un apstājās pie apaļa dīķīša, kas bija pārvērties par biezu, pelēku ledus disku. Dīķīša vidū uz milzīga gliemežvāka sēdēja tukls bronzas amors ar sniega parūku galvā. Ar lokā ielikto bultu viņš tēmēja nevis turp, kur varētu trāpīt kādam cilvēkam, bet gan augšup, tumšajās debesīs.

Aizsmēķējis cigareti, Straiks pagriezās un sāka raudzīties uz spilgti izgaismotajiem kluba logiem. Viesi un viesmīļi izskatījās pēc papīra siluetiem, kas kustas uz gaiša ekrāna.

Ja Straiks kaut cik pazina šī cilvēka raksturu, viņam tūdaļ bija jāatnāk. Vai gan tik kārdinošu iespēju palaidīs garām rakstnieks, kurš alkst ietērpt savu pieredzi vārdos, turklāt dievina visu baiso un dīvaino?

Un patiesi, pēc pāris minūtēm Straiks dzirdēja atveramies durvis, saklausīja sarunas fragmentu un mūziku, kas tūdaļ noklusa, un tad atskanēja apslāpēti soļi.

“Mister Straik?”

Tumsā Fenkorta galva izskatījās sevišķi liela.

“Vai nebūtu vienkāršāk iziet uz ielas?”

“Es labprātāk paliktu dārzā,” Straiks atteica.

“Saprotu.”

Fenkorts izklausījās mazliet uzjautrināts, it kā būtu nolēmis izpatikt Straikam vismaz šo īso brīdi. Detektīvs nojauta: rakstniekam patīk šī teatrālā epizode, kurā tieši viņš tiek aicināts prom no tramīgo viesu pulka, lai runātu ar cilvēku, kurš piespiedis viņus visus tā nervozēt.

“Par ko ir runa?” Fenkorts jautāja.

"Es augstu vērtētu jūsu viedokli,” Straiks atbildēja. “Jautājums ir par romāna Bombyx Mori kritisko analīzi.”

“Atkal?” Fenkorts izsaucās. Viņa sirsnība atdzisa tikpat strauji kā salstošās kājas. Viņš ciešāk ietinās mētelī; visapkārt strauji krita biezs sniegs. "Esmu pateicis visu, ko vēlējos teikt par to grāmatu.”

“Viens no pirmajiem spriedumiem, ko dzirdēju par Bombyx Mori” Straiks sacīja, “bija secinājums, ka tas atgādinot jūsu agrīnos daiļdarbus. “Asiņu plūdi un mistisks simbolisms” šķiet tika lietoti šādi apzīmējumi.”

“Un tad?” Fenkorts noprasīja, rokas sabāzis kabatās.

"Jo vairāk esmu runājis ar cilvēkiem, kuri pazinuši Kvainu, jo skaidrāks ir kļuvis tas, ka grāmatai, kuru tagad izlasījuši visi, ir gaužām maz līdzības ar to, kuru, pēc paša apgalvojumiem, rakstīja Kvains.”

Fenkorta elpa izplūda gaisā kā balts mākonis, aizsedzot viņa rupjos vaibstus, ko Straiks tumsā tik un tā saredzēja vāji.

“Esmu pat saticis meiteni, kura stāsta, ka ir dzirdējusi grāmatas fragmentu, kas nemaz neparādās galīgajā variantā.”

“Rakstnieki mēdz saīsināt savu tekstu.” Fenkorts mīņājās uz vietas, ievilcis galvu plecos. "Ouens būtu rīkojies pareizi, ja būtu to saīsinājis vēl krietni vairāk. Un ja dažus romānus nebūtu uzrakstījis vispār.”

“Turklāt šajā darbā atkārtojas šis tas no viņa agrīnās daiļrades,” Straiks turpināja. “Divi hermafrodīti. Divi asiņaini maisi. Un daudz bezmaksas seksa.”

“Viņam bija ierobežota iztēle, mister Straik.”

“Viņš ir atstājis zīmīti, kurā, cik noprotams, uzrakstīti iespējamo romāna varoņu vārdi. Viens no šiem vārdiem parādās arī lietotā rakstāmmašīnas kasetē, kas tika paņemta no Kvaina darbistabas, iekams to aizzīmogoja policija; taču pabeigtajā manuskriptā šī vārda nav.”

“Tātad viņš bija pārdomājis,” Fenkorts ērcīgi attrauca.

"Tas ir gluži ikdienišķs vārds, nevis simbolisks vai arhetipisks kā citi personu vārdi pabeigtajā manuskriptā,” Straiks sacīja.

Acis tagad bija pieradušas pie tumsas, un viņš redzēja, ka Fenkorta vaibstos pavīd viegla ziņkārība.

“Ļaužu pilnā restorānā visi kļuva par aculieciniekiem tam, kas domāju, tam būs pierādījumi bija Kvaina pēdējā maltīte un pēdējā publiskā uzstāšanās,” Straiks turpināja. “Liecinieks, uz kuru var paļauties, stāsta: Kvains, visam restorānam dzirdot, kliedzis, ka viens no iemesliem, kuru dēļ Tasela baidās piedāvāt viņa romānu izdevējiem, ir "Fenkorts ar savu ļengano

• • tm

pimpi.

Straiks šaubījās, vai nervozie viesi pie apgāda galda var saredzēt viņus ar Fenkortu. Abu figūras noteikti saplūda kopā ar krūmiem un skulptūrām, taču kāds sevišķi apņēmīgs vai izmisis vērotājs varbūt spēja noteikt abu atrašanās vietu pēc Straika cigaretes gailošās oglītes, spilgtas kā strēlnieka mērķis.

“Nelaime tikai tā, ka romānā Bombyx Mori nav ne vārda par jūsu locekli,” Straiks sacīja. “Tur nav ne vārda par Kvaina mīļāko un par viņa jauno transseksuālo draudzeni, lai gan viņš abām solījis, ka aprakstīšot viņas kā “skaistas, apmaldījušās dvēseles”.

Un zldtārpiņus neaplej ar skābi; tos met verdošā ūdeni, lai iegūtu kokonus.”

“Un tad?’ Fenkorts atkārtoja.

“Esmu spiests secināt,” Straiks atbildēja, "ka tas Bombyx Mori, ko lasījuši visi, nav tas pats Bombyx Mori, ko uzrakstījis Ouens Kvains.”

Fenkorts mitējās mīņāties. Mirkli viņš sastinga kā pārakmeņojies un šķita nopietni apsveram Straika teikto.

"Es… nē,” viņš sacīja itin kā pats sev. “To grāmatu uzrakstīja Kvains. Tas ir viņa stils.”

“Dīvaini, ka to sakāt jūs, jo visi citi, kuri uztvēruši Kvaina savdabīgo stilu, šajā grāmatā saklausa svešu balsi. Daniels Čārds turēja aizdomās Voldegreivu. Voldegreivs Elizabeti Taselu. Un Kristians Fišers saklausīja jūsu balsi.”

Fenkorts parastajā nepiespiestajā augstprātībā paraustīja plecus.

“Kvains būs mēģinājis atdarināt kādu labāku rakstnieku.”

“Vai jums nešķiet, ka veids, kā viņš apraksta reālos prototipus, ir savādi neviendabīgs?”

Fenkorts paņēma Straika piedāvāto cigareti, piesmēķēja un tagad klausījās klusēdams un ar interesi.

“Viņš apgalvo, ka sieva un aģente viņu savtīgi izmantojot,” Straiks teica. “Tas ir nepatīkami, tomēr ikviens varētu to pārmest cilvēkiem, kuri, iespējams, pārtiek no viņa darba augļiem. Kvains dod mājienu, ka viņa mīļākā necieš dzīvniekus, un iepin tekstā kaut ko tādu, kas varētu būt vai nu aizplīvurota norāde uz to, ka viņa raksta draņķīgas grāmatas, vai ari visai perversa alūzija par krūts vēzi. Draudzene transseksuāle tiek cauri puslīdz sveikā, jo tiek izsmieta vienīgi par saviem vokālajiem vingrinājumiem pēc tam kad viņa, pēc pašas apgalvojuma, bija parādījusi Kvainam iesākto autobiogrāfiju un izpaudusi savus intīmākos noslēpumus. Čārdu viņš būtībā apsūdz Džo Norta nogalināšanā un izsaka nepiedienīgu minējumu par to, ko Čārds patiesībā gribējis ar viņu izdarīt. Savukārt jūs viņš vaino jūsu pirmās sievas nāvē. Un tas viss ir vai nu publiski pieejama informācija, vai izplatītas tenkas, vai arī nepamatoti uzbrukumi."

“Tāpēc tie nav mazāk sāpinoši,” Fenkorts klusi noteica.

“Piekrītu,” Straiks sacīja. “Tas daudziem deva iemeslu dusmoties uz Kvainu. Taču vienīgā īstā atklāsme visā grāmatā ir tā, ka jūs esot Džoenas Voldegreivas tēvs.”

“Kad tikāmies iepriekšējo reizi, es jums pateicu… tikpat kā pateicu,” Fenkorta balsī skanēja saspringums, “ka šī apsūdzība ir ne tikai melīga, bet arī neiespējama. Es esmu neauglīgs, un Kvainam to…”

“…Kvainam to būtu vajadzējis zināt,” Straiks pabeidza teikumu Fenkorta vietā, "jo jums abiem vismaz ārēji vēl bija draudzīgas attiecības, kad jūs izslimojāt parotītu un viņš par to pazobojās “Brāļos Balzakos”. Un tāpēc apsūdzība, ko simbolizē Cirpēja tēls, ir vēl dīvaināka, vai ne? It kā to būtu rakstījis kāds, kurš nav zinājis, ka esat neauglīgs. Vai tas jums nenāca prātā, lasot grāmatu?”

Uz abu vīriešu matiem un pleciem krājās sniegs.

“Man likās, Ouenam nerūpēja, vai tas ir ticami vai nav,” Fenkorts gausi atbildēja, izelpodams dūmus. “Bet dubļi pielīp. Un ar tiem viņš šķaidījās uz nebēdu. Manuprāt, viņš centās sarīkot pēc iespējas lielāku skandālu."

“Vai domājat, ka tādēļ viņš tik agri nosūtīja jums manuskriptu?” Fenkorts neatbildēja, un Straiks turpināja: “Ziniet, to viegli var pārbaudīt. Kurjers pasts kaut kur tas būs reģistrēts. Tikpat labi varat man pateikt pats.”

Gara pauze.

“Nu labi,” Fenkorts pēdīgi ierunājās.

“Kad jūs to saņēmāt?”

“Sestā novembra rītā.”

“Ko jūs ar to izdarījāt?”

“Sadedzināju,” Fenkorts attrauca tikpat strupi, kā bija atbildējusi Ketrīna Kenta. “Es sapratu, ko viņš dara: mēģina izprovocēt publisku traci un iegūt maksimālu reklāmu. Neveiksminieka pēdējais patvērums… es netaisījos viņam izdabāt.”

Viņus sasniedza svinību trokšņi, kad atkal atvērās un aizvērās durvis uz dārzu. Sniegā nogurkstēja nedroši soļi, no tumsas iznira liela ēna.

“Kas te notiek?” noķērkstēja Elizabete Tasela, ietinusies biezā mēteli ar kažokādas apkakli.

Tiklīdz izdzirdis šo balsi, Fenkorts pagriezās, lai steigtos atpakaļ uz klubu. Straikam ienāca prātā: kad gan abi pēdējo reizi ir satikušies aci pret aci divatā, nevis simtgalvainā pūli?

“Pagaidiet mirklīti, lūdzu,” Straiks sacīja rakstniekam.

Fenkorts sastomījās. Tasela savā dobjajā, čērkstošajā balsī uzrunāja Straiku: “Pinkss gaida Maiklu atgriežamies.”

“Jā, par gaidīšanu jūs zināt visu,” Straiks noteica.

Sniegs klusu sijājās pār mūžzaļo krūmu lapām un aizsalušo dīķi, kur amors ar bultu tēmēja debesīs.

“Lizas Taselas daiļradi jūs reiz uzskatījāt par "nožēlojami otršķirīgu”, vai ne?” Straiks jautāja Fenkortam. "Jūs abi studējāt Elizabetes laiku atriebības traģēdijas, un tas izskaidro jūsu stila līdzības. Toties jūs, manuprāt, lieliski protat atdarināt citu rakstnieku stilu,” Straiks sacīja Taselai.

Straiks bija zinājis, ka Liza Tasela atnāks, ja viņš aizvedis prom Fenkortu, jo baidīsies no tā, ko viņš ārā, tumsā, var rakstniekam pateikt. Aģente stāvēja kā pārakmeņojusies, sniegs krita uz kažokādas apkakles un uz viņas metāliski vizošajiem sirmajiem matiem. Kluba logu gaismā Straiks tik tikko saskatīja viņas sejas aprises un saspringto, tukšo skatienu. Šis acis bija nedzīvas un bezkaislīgas kā haizivij.

“Piemēram, Elspetas Fenkortas stilu jūs apguvāt līdz pilnībai.”

Fenkortam pavērās mute. Dažas sekundes bija dzirdami tikai sniega čuksti un svelpjošā elpa, kas plūda no Elizabetes Taselas plaušām.

“Jau no paša sākuma man likās, ka Kvainam ir bijusi kaut kāda vara pār jums,” Straiks sacīja. “Jūs neizskatāties pēc tādas sievietes, kura ļautu pārvērst sevi par privātu banku un kalponi vai izlemtu paturēt Kvainu un atteikties no Fenkorta. Visas tās blēņas par pašizteiksmes brīvību… jūs uzrakstījāt parodiju par Elspetas Fenkortas grāmatu un pamudinājāt viņu uz pašnāvību. Visus šos gadus jūs vienīgā esat apgalvojusi, ka Ouens rādījis jums savu parodiju. Patiesībā bija otrādi.”

Iestājās klusums, tikai čaukstēja sniegpārslas, krizdamas sniegā, un rēgaini čīkstēja Elizabetes Taselas elpa. Fenkorts, pavēris muti, skatījās te uz aģenti, te uz detektīvu.

"Policijai bija aizdomas, ka Kvains jūs šantažē,” Straiks teica, “bet jūs apmuļķojāt izmeklētājus ar aizkustinošu stāstu par naudas aizdošanu Orlando vajadzībām. Jūs maksājāt Kvainam nodevas ilgāk par ceturtdaļgadsimtu, vai ne?”

Straiks mēģināja panākt, lai Tasela sāk runāt, taču viņa klusēdama raudzījās uz detektīvu ar tumšām, tukšām acīm, kas izskatījās kā caurumi bālajā sejā.

“Kā jūs man raksturojāt sevi mūsu kopīgajās pusdienās?” Straiks viņai jautāja. “Nevainojamas vecmeitas iemiesojums? Tomēr jūs atradāt ventili savai neapmierinātībai, vai ne, Eliza-bet?”

Neprātīgās, tukšās acis pēkšņi pievērsās Fenkortam, kurš bija pavirzījies drusku nostāk.

"Vai jūs jutāt gandarījumu, Elizabet, aprakstīdama, kā tiek izvaroti un noslepkavoti visi, kurus pazināt? Viena milzīga ļaunuma un piedauzības eksplozija, ar kuru jūs atriebāties visiem, parādījāt sevi kā neatzītu ģēniju, šaustījāt katru, kuram bija veiksmīgāka mīlas dzīve, labāka…”

Tumsā ierunājās klusa balss, un Straiks mirkli nesaprata, no kurienes tā nāk. Šī balss bija dīvaina, nepazīstama, smalka un vārga; ārprātīgai sievietei varētu likties, ka šādi viņa pauž nevainīgumu un labestību.

“Nē, mister Straik,” viņa čukstēja kā māte, kura pierunā samiegojušos bērnu necelties sēdus, neturēties pretī. "Jūs, nabaga nelga. Jūs, nabadziņš.”

Viņa ar piespiešanos iesmējās, krūtis smagi cilājās, plaušas svelpjoši sēca.

“Afganistānā viņu smagi ievainoja,” tajā pašā spokaini dūdojošā balsī Elizabete sacīja Fenkortam. “Man liekas, viņš ir kontuzēts. Garīgi traumēts tāpat kā mazā Orlando. Nabaga misteram Straikam ir nepieciešama palīdzība.”

Viņas elpa kļuva straujāka, plaušas sēca.

“Būtu noderējusi maska, Elizabet, vai ne?” Straiks jautāja.

Šķita, ka viņas acis kļūst vēl tumšākas un lielākas, adrenalīns paplašināja redzokļus. Vīrišķīgās plaukstas bija savilkušās dūrēs.

“Jūs domājāt, ka viss ir ideāli izplānots, vai ne? Virves, maskēšanās, aizsargtērps, lai pasargātos no skābes, taču jūs neapjēdzāt, ka audi tiks bojāti, jau tikai ieelpojot skābes izgarojumus.”

Aukstais gaiss pastiprināja viņas aizdusu. Panika lika viņai elsot kā seksuālā uzbudinājumā.

“Man liekas,” Straiks ar tīšu cietsirdību sacīja, “tas ir burtiski laupījis jums prātu, Elizabet, vai nav tiesa? Cerēsim, ka tam noticēs zvērinātie, vai ne? Cik bezjēdzīgi izniekots mūžs. Bizness izputējis, ne vīra, ne bērnu… Sakiet, vai jums abiem kādreiz ir bijis kāds neveiksmīgs kopošanās mēģinājums?” Straiks rupji noprasīja, vērodams viņu profilus. “Tas par to “ļengano pimpi”… manuprāt, Kvains mierīgi būtu varējis to izmantot īstajā Bom-byx Mori”

Abi stāvēja ar muguru pret gaismu, sejas izteiksme nebija redzama, taču ķermeņa valoda sniedza Straikam atbildi: abi acumirklī novērsās viens no otra un pagriezās pret Straiku rēgainā, vienotā frontē.

“Kad tas notika?” Straiks vaicāja, vērodams Elizabetes tumšo siluetu. “Pēc Elspetas nāves? Bet tad taču jūs, Maikl, pārmetāties uz Fenellu Voldegreivu, vai ne? Kā noprotu, tur jums vairs nekas nebija ļengans?”

Elizabete īsi ieelsās, it kā Straiks būtu viņai iesitis.

“Dieva dēļ!” noņurdēja Fenkorts. Nu viņš bija sadusmojies uz Straiku. Straiks nelikās dzirdam netiešo pārmetumu un turpināja izaicināt Elizabeti, kamēr, sniegam krītot, viņas sēcošās plaušas cīnījās par katru skābekļa malku.

“Jādomā, restorānā River Cafe jūs tiešām pārskaitāties, kad Kvains aizrāvies sāka klaigāt par īstā Bombyx Mori saturu, vai ne, Elizabet? Jūs taču bijāt piekodinājusi, lai viņš ne ar vārdu neizpauž tā saturu?”

"Jucis. Jūs esat jucis,” viņa nočukstēja, māksloti smaidīdama, urbdamās Straikā ar savām haizivs acīm; tumsā iespīdējās lielie, dzeltenie zobi. “Karš ir jūs ne tikai sakropļojis…”

"Jauki,” Straiks atzinīgi noteica. “Beidzot es redzu to indīgo stervu, par kuru visi man stāstījuši…”

"Jūs klibojat apkārt pa Londonu, pūlēdamies panākt, lai par jums raksta avīzēs,” viņa elsa. “Jūs esat tāds pats kā nabaga Ouens, tieši tāds pats… viņš dievināja avīzes, vai ne, Maikl?” Viņa pievērsās Fenkortam, gaidīdama atbalstu. "Ouens taču dievināja reklāmu. Bēga prom no mājām kā mazs puišelis, kurš spēlē paslēpes…”

“Jūs pamudinājāt Kvainu paslēpties Talgartroudā,” Straiks sacīja. “Tā bija jūsu ideja.”

“Es vairs neko negribu dzirdēt,” Elizabete nočukstēja, ievilka auksto gaisu čikstošajās plaušās un pacēla balsi: “Es neklausos, mister Straik, es neklausos. Neviens jūsos neklausās, jūs, nabaga nelga..'.’

"Jūs man teicāt, ka Kvains alkst pēc uzslavām,” Straiks ierunājās skaļāk par spalgo murmināšanu, ar kuru Elizabete centās apslāpēt viņa vārdus. “Domāju, viņš jau pirms vairākiem mēnešiem izklāstīja jums visu Bombyx Mori sižetu, un tajā kaut kādā formā bija aprakstīts ari Maikls ne tik rupji kā Vīzdegunis, bet varbūt izņirgāts par to, ka viņam nestāv? “Atmaksas stunda jums abiem” vai ne?”

Un, kā jau viņš bija gaidījis, Elizabete ieelsās un apklusa.

“Jūs iestāstījāt Kvainam, ka Bombyx Mori izklausās spožs, ka tas būs viņa labākais romāns, ka to gaida diženi panākumi, bet tā saturs ir jāpatur lielā noslēpumā, lai neriskētu ar tiesu darbiem, toties sensācija izdosies vēl lielāka. Un visu to laiku jūs rakstījāt pati savu versiju. Laika jau jums pietika atliku likām, lai izdarītu visu, kā nākas, vai ne, Elizabet? Divdesmit seši gadi ar tukšiem vakariem; ar savu Oksfordas bakalaura diplomu jūs būtu varējusi uzrakstīt daudz grāmatu… bet par ko lai jūs rakstītu? īstenībā jūs nemaz neesat dzīvojusi, vai ne?”

Elizabetes sejā uzplaiksnīja kails niknums. Pirksti sažņaudzās dūrēs, tomēr viņa savaldījās. Straiks gribēja, lai viņa salūst, lai padodas, taču haizivs acis gaidīja vājuma mirkli, iespēju uzbrukt.

“Jūs uzmeistarojāt romānu no slepkavības plāna. Līķa izķi-dāšana un apliešana ar skābi nebija simboliska; tai vajadzēja tikai maldināt izmeklētājus, taču visi noticēja, ka tā ir literatūra. Un jūs panācāt, lai tas patmīlīgais muļķis piedalās savas slepkavības plānošanā. Pateicāt, ka jums ir lieliska ideja, kā iegūt maksimālu reklāmu un peļņu: vajag sarīkot loti publisku skandālu, kura laikā jūs paziņosiet, ka grāmata ir pārāk provocējoša un to nav iespējams izdot, un pēc tam Kvains nozudīs. Jūs izplatīsiet baumas par grāmatas saturu un visbeidzot, kad Kvains atļaus, lai viņu atrod, sagādāsiet viņam ļoti izdevīgu līgumu ar apgādu.”

Elizabete purināja galvu, plaušas skaļi sēca, bet nedzīvās acis nenovērsās no Straika sejas.

"Viņš uzrakstīja grāmatu. Jūs nogaidījāt dažas dienas līdz ugunskuru naktij, kad ārā valdīja svētku kņada un ērti novērsa nevajadzīgu uzmanību, un tad nosūtījāt viltotā romāna eksemplārus Fišeram jo labāk, ja par romānu jau izplatīsies valodas, Voldegreivam un Maiklam. Jūs inscenējāt savu publisko strīdu, bet pēc tam sekojāt Kvainam uz Talgartroudu…”

“Nē!” izgrūda Fenkorts, acīmredzot nespēdams apvaldīt emocijas.

“Jā,” Straiks bez žēlastības attrauca. “Kvains nenojauta, ka ir jābaidās no Elizabetes no savas sabiedrotās šajā gadsimta sazvērestībā. Domāju, ap to laiku viņš jau bija gandrīz aizmirsis, ka gadiem ilgi būtībā ir jūs šantažējis, vai ne?” Straiks jautāja Taselai. “Viņš gluži vienkārši bija pieradis prasīt no jums naudu un saņemt to. Šaubos, vai jūs abi vispār kādreiz vēl pieminējāt parodiju, kura bija izpostījusi jums dzīvi… Un vai zināt, Elizabet, kas, manuprāt, notika pēc tam, kad Kvains ielaida jūs mājā?”

Straiks pret savu gribu atcerējās to ainu: lielo, velvēto logu un liki kā šaušalīgas klusās dabas modeli.

"Domāju, ka jūs pierunājāt to nabaga naivo, patmīlīgo muļķi pozēt reklāmas fotogrāfijai. Vai viņš nometās ceļos? Vai īstā romāna varonis diedelēja žēlastību un lūdza Dievu? Vai ari tika sasiets kā jūsu Bombikss? Kvainam taču būtu paticis pozēt sasietam, vai ne? Un tad jau bija pavisam vienkārši pieiet viņam klāt no mugurpuses un pārsist galvu ar metāla atduri, vai ne? Kamēr visā apkaimē blīkšķēja petardes, jūs apdullinājāt Kvainu, sasējāt viņu, uzšķērdāt un…”

Fenkorts šausmās apslāpēti ievaidējās, bet Tasela atsāka rēgaini mierinoši dūdot:

“Jums derētu aiziet pie ārsta, mister Straik. Nabaga mister Straik.” Un, pārsteigdama viņu, pēkšņi uzlika savu lielo plaukstu viņam uz apsnigušā pleca. Atcerēdamies, ko izdarījušas šīs rokas, Straiks instinktīvi atkāpās, un Taselas roka ļengani nokrita gar sāniem, pirksti instinktīvi sažņaudzās.

“Jūs ielikāt ceļasomā Ouena iekšas un īsto manuskriptu,” detektīvs sacīja. Tasela bija pienākusi tik tuvu, ka viņš atkal saoda parfīma un tabakas smārda sajaukumu. “Pēc tam jūs ietērpāties Kvaina apmetni, uzlikāt galvā viņa platmali un aizgājāt. Mierīgi devāties ceļā, lai viltotā Bombyx Mori ceturto eksemplāru iemestu Ketrīnas Kentas durvju vēstuļspraugā, tādējādi palielinot aizdomās turamo skaitu un pakļaujot riskam sievieti, kurai bija tas, kā nebija jums, sekss. Biedriskas attiecības. Draudzība ar vismaz vienu cilvēku.”

Elizabete atkal māksloti iesmējās, taču šoreiz tie bija ārprātīgās smiekli. Viņa nemitīgi žņaudzīja dūres.

"Jūs ar Ouenu būtu lieliski sapratušies,” viņa čukstēja. “Vai nav tiesa, Maikl? Vai viņš nebūtu brīnišķīgi sapraties ar Ouenu? Abiem tik slimīga fantāzija… ļaudis par jums smiesies, mister Straik.” Viņa elsa vēl smagāk nekā iepriekš, un stingajā, bālajā sejā melnēja nedzīvās, bezkaislīgās acis. "Nabaga kroplis mēģina vēlreiz gūt panākumus, dzenoties pakaļ savam slavenajam tē…”

“Vai jums ir pierādījumi?” sniegpārslu virpulī noprasīja Fenkorts, balsī skaudri skanēja nevēlēšanās ticēt dzirdētajam. Šī traģēdija nebija nodrukāta uz papīra, šo nāves ainu netēloja grimējušies aktieri. Šeit viņam blakus stāvēja bijusī studiju biedrene, un bija teju nepanesami apzināties, ko viņiem nodarījusi dzīve. Lielā, neveiklā, pēc mīlas salkstošā meitene, ko viņš bija pazinis Oksfordā, bija pārvērtusies par sievieti, kura spējīga pastrādāt šaušalīgu slepkavību.

“Jā, man ir pierādījumi,” Straiks rāmi atbildēja. “Man ir otra elektriskā rakstāmmašīna, tieši tāds pats modelis, kāds piederēja Kvainam. Tā ir ietīta melnā burkā un aizsargtērpā ar sālsskābes plankumiem, un smagumam klāt ir pievienoti akmeņi. Kāds amatieris nirējs, mans paziņa, pirms dažām dienām izcēla to visu no jūras. Sainis bija nogremdēts Gvitjenas krastā pie klintīm ar zīmīgu nosaukumu “Elles mute”. Šīs klintis ir atainotas uz Dorkasas Pengelijas romāna vāka. Jādomā, Elizabet, ka viņa jums tās parādīja, kad bijāt aizbraukusi ciemos? Vai pēc tam jūs devāties uz klintīm viena pati, aizbildinādamās ar to, ka meklējat labāku uztveršanas zonu mobilajam?”

Viņa dobji un baismīgi ievaidējās tādā balsī kā vīrietis, kuram iebelzts pa pakrūti. Mirkli neviens nekustējās; tad Tasela neveikli pagriezās un klupdama skrēja uz kluba pusi. Ietrīcējās un nodzisa spilgti dzeltens gaismas četrstūris, atveroties un aizveroties durvīm.

“Bet jūs taču nedrīkstat…” Fenkorts paspēra dažus soļus viņai nopakaļ, tad izmisīgi atskatījās uz Straiku. “Jūs nedrīkstat… jums viņa jāaptur!”

“Es nespētu viņu panākt, pat ja gribētu,” Straiks atteica, nomezdams nosmēķi sniegā. “Celis neklausa.”

“Viņa taču var izdarīt jebko…”

“Droši vien aizskrēja darīt sev galu,” Straiks piekrita, ņemdams no kabatas mobilo.

Rakstnieks apstulbis skatījās uz viņu.

“Jūs… jūs, aukstasinīgais nelieti!”

“Neesat jau pirmais, kas to saka.” Straiks spaidīja mobilā taustiņus. “Viss gatavs?” viņš teica sarunbiedram. “Mēs braucam.”

49

Briesmas, tāpat kā zvaigznes, tumsā mirdz visspožāk.

Tomass Dekers, “Cēlais spāņu karavīrs”

Lielā, neizskatīgā sieviete kā neredzīga paskrēja garām smēķētājiem uz ielas pie kluba ieejas, kājas viņai slīdēja uz sniegotās ietves. Viņa metās prom pa ielu, mēteļa stērbelēm plandot.

No šķērsielas iznira brīvs taksometrs, un viņa to apturēja, drudžaini vicinādama rokas. Taksometra lukturi raidīja tumsā divus gaismas konusus, kuros virmoja biezs sniegs.

“Uz Fulempelisroudu,” caur šņukstiem teica skarbā, dobjā balss.

Mašīna lēni sakustējās. Taksometrs bija vecs, stikla rūts starp šoferi un pasažieri saskrāpēta un drusku sadzeltējusi no īpašnieka cigarešu dūmiem. Atpakaļskata spogulī garāmslīdošo ielas laternu gaismā bija redzams, ka Elizabete Tasela klusi šņukst, aizsegusi seju ar plaukstām, trīcēdama pie visām miesām.

Taksometra vadītāja nejautāja, kas viņai kaiš, tikai vēroja spogulī pamazām sarūkam divus vīriešus, kuri pa apsnigušo ielu skrēja uz sarkanas sporta mašīnas pusi.

Ielas galā taksometrs nogriezās pa kreisi, un Elizabete Tasela joprojām šņukstēja plaukstās. Zem biezās vilnas cepures tak-sistei kņudēja galva, tomēr garajās gaidīšanas stundās iztikt bez cepures būtu bijis grūti. Taksometrs traucās pa Kingsroudu, riepas nespēja samalt slapjā putrā biezo, smalko sniegu, un putenis plosījās bez žēlastības, padarot ielas arvien bīstamākas.

“Jūs braucat uz nepareizo pusi.”

“Te ir apvedceļš,” Robina meloja. “Sniega dēļ.”

Spoguli viņa mirkli sastapa Elizabetes acis. Aģente atskatījās. Sarkanais Alfa Romeo bija pārāk tālu, lai to varētu pamanīt. Elizabete tramīgi raudzījās uz garāmslīdošajiem namiem. Robina saklausīja viņas rēgaini svelpjošo elpu.

“Mēs braucam pretējā virzienā.”

“Tūdaļ nogriezīšos,” Robina teica.

Viņa neredzēja, tikai dzirdēja, ka Elizabete Tasela parausta durvju rokturi. Visas durvis bija bloķētas.

“Varat izlaist mani tepat,” viņa skaļi sacīja. "Laidiet mani ārā, es teicu!”

“Tādā putenī jūs neatradīsiet citu taksometru,” Robina iebilda.

Viņi bija cerējuši, ka Tasela jutīsies pārāk satriekta, lai tik drīz pamanītu, kurp viņas brauc. Taksometrs vēl nebija sasniedzis SIounskvēru. Līdz Jaunajam Skotlendjardam atlika vairāk par jūdzi. Robina atkal ieskatījās spogulī. Alfa Romeo vīdēja tālumā kā sīks, sarkans punktiņš.

Elizabete bija atsprādzējusi drošības jostu.

“Apturiet mašīnu!” viņa uzkliedza. “Apturiet un izlaidiet mani ārā!”

“Šeit nedrīkst apstāties,” Robina mierīgi teica, kaut gan nepavisam nejutās mierīga, jo aģente bija piecēlusies no sēdekļa un ar lielajām rokām gramstījās gar stikla rūti. “Kundze, lūdzama, apsēdieties…”

Rūts aizslīdēja sānis. Elizabetes roka sagrāba Robinas cepuri un matu kumšķi, viņas galva atradās gandrīz blakus Robinas galvai, seja bija saviebusies ļaunā grimasē. Robinai acīs krita sasvīdušo matu šķipsnas.

“Vācieties nost!”

"Kas jūs esat?” Tasela ķērca, purinādama Robinu aiz matiem. "Ralfs teica, ka redzējis kādu blondīni rakņājamies atkritumos… kas jūs esat?”

“Laidiet vaļā!” Robina iekliedzās, kad Tasela ar otru roku sakampa viņas kaklu.

Divsimt metrus aiz viņām Straiks uzbļāva Alām:

“Velns ar ārā, piedod gāzi, tur notiek kaut kas nelabs, skaties…”

Taksometrs viņiem priekšā streipuļoja no vienas ielas malas līdz otrai.

“Uz apledojušiem ceļiem šitais vāģis nekam neder,” Als novaidējās, kad alfa saslīdēja, bet taksometrs lielā ātrumā nogriezās ap stūri uz Slounskvēru un nozuda skatienam.

Tasela jau bija pa pusei ierāpusies priekšējā sēdeklī, no savainotās rīkles izlauzās skaļi rēcieni Robina ar vienu roku mēģināja pagrūst viņu atpakaļ, ar otru turēdama stūri mati krita acīs, vējstiklā sitās sniegs, viņa vairs neredzēja, kur brauc, un Tasela ar abām rokām žņaudza viņas kaklu Robinas pēda meklēja bremzes pedāli, bet taksometrs metās uz priekšu vēl straujāk, un viņa saprata, ka ir nospiedusi gāzi trūka elpas atlaidusi stūri, viņa centās atliekt vaļā aģentes pirkstus kliedza garāmgājēji, atskanēja dobjš būkšķis, ar apdullinošu troksni pašķīda stikli, metāls nožļerkstēja pret asfaltu, miesā sāpīgi iegriezās drošības josta, Robina grima kā dzelmē, un viss satumsa…

“Velns rāvis to vāģi, atstāj tepat, skrienam!” Straiks pārkliedza kāda veikala signalizācijas gaudas un mūkošo gājēju kliedzienus. Riepām slīdot, Als apturēja mašīnu ielas vidū simt metru attālumā no turienes, kur taksometrs bija ietriecies biez-stikla vitrīnā. Als izlēca no mašīnas, kamēr Straiks vēl pūlējās izkāpt. Vairāki gājēji, to vidū daži Ziemassvētku svinētāji smokingos, bija pabēguši malā, kad taksometrs uzbrauca uz ietves, un tagad apstulbuši noskatījās, kā Als, kājām slīdot, klupdams krizdams skrien uz avārijas vietu.

Atvērās taksometra aizmugures durvis. Elizabete Tasela izlēca ārā un metās bēgt.

“AI, ķer viņu ciet!" Straiks ieaurojās, smagi brizdams pa sniegu. “Ķer, AI!”

Lerozē internātskolā bija lieliska regbija komanda. Als bija pieradis klausīt pavēlēm. īss sprints un viņš veikli notrieca bēgli no kājām. Elizabete ar būkšķi nogāzās uz apsnigušā asfalta, vairākām aculieciniecēm skaļi protestējot; Als lamādamies spieda viņu pie zemes, atgaiņādamies no galantiem vīriešiem, kuri grasījās nākt palīgā viņa upurim.

Straiku tas atstāja vienaldzīgu: viņš skrēja kā palēninātā filmā, pūlēdamies nepakrist, grīļīgi tuvodamies biedējoši klusajam un nekustīgajam taksometram. Visi skatījās tikai uz Alu un viņa saniknoto, trakojošo gūstekni un pat neiedomājās par taksometra šoferi.

“Robin…”

Viņa bija saļimusi sāņus, tikai drošības josta noturēja viņu sēdeklī. Seja bija asiņaina, taču, kad Straiks pasauca viņu vārdā, viņa klusi ievaidējās.

“Dzīva… tavu laimi…”

Laukumā jau skanēja policijas sirēnas, gaudodamas skaļāk par veikala trauksmes signālu un šokēto londoniešu protestiem. Straiks atsprādzēja Robinas drošības jostu un saudzīgi apturēja viņu, kad viņa grasījās kāpt ārā.

“Paliec tepat.”

“Viņa saprata, ka nebraucam uz viņas māju,” Robina murmināja. “Uzreiz saprata, ka braucam uz nepareizo pusi.”

“Nav svarīgi,” Straiks aizelsies teica. "Tu pati esi izsaukusi Skotlendjardu.”

Kailajos koku zaros ap laukumu spoži zaigoja spuldzīšu virtenes. Sniegs sijājās pār skatītāju pūli, kas auga arvien lielāks, pār taksometru, kas rēgojās no izdauzītās vitrīnas, pār ielas vidū pamesto sporta auto. Policijas mašīnas apstājās, zilo signāluguņu zibšņi atmirdzēja stikla lauskās uz asfalta, sirēnas saplūda kopā ar veikala signalizācijas gaudām.

Kamēr Straika pusbrālis pilnā kaklā skaidroja policistiem, kāpēc guļ zemē, uzgāzies virsū sešdesmitgadīgai sievietei, pārgurušais detektīvs uzelpodams atkrita taksometra sēdeklī blakus savai partnerei un pret savu gribu un pret visiem labas gaumes noteikumiem izplūda smieklos.

Pēc nedēļas

.

50

SINTIJA: Tu saki, Endimion, tas viss bija mīlas dēļ?

ENDIMIONS: Jā, kundze, bet pēc tam man dievi uzsūtīja sievietes naidu.

Džons Lailijs, “Endimions jeb Virs Mēnesi”

Straiks vēl nekad nebija ciemojies Robinas un Metjū dzīvoklī īlingā. Tikai ar lielām pūlēm viņam bija izdevies pārliecināt Robinu, ka ir jāpaņem brīvas dienas, lai atlabtu pēc vieglā smadzeņu satricinājuma un žņaudzējas uzbrukuma.

"Robina,” viņš bija pacietīgi sacījis pa telefonu, “biroju man vajadzēja slēgt tik un tā. Pa visu Denmarkstrītu čum un mudž reportieri… Pagaidām esmu apmeties pie Niķa un Ilsas.”

Tomēr viņš nespēja braukt uz Kornvolu neatvadījies. Kad Robina atvēra dzīvokļa durvis, Straiks nopriecājās, redzēdams, ka zilumi uz kakla un pieres jau ir izbalējuši līdz bāli dzeltenīgam un zilganam tonim.

“Kā tu jūties?” viņš jautāja, slaucīdams kājas uz tepiķīša.

“Lieliski!” viņa atbildēja.

Dzīvoklis bija mazs, bet omulīgs un dvesmoja pēc viņas parfīma, ko Straiks agrāk nebija īpaši pamanījis. Iespējams, tagad viņš uztvēra to jutīgāk, jo Robina jau nedēļu nebija nākusi uz biroju. Viņa ieveda ciemiņu dzīvojamā istabā ar tādām pašām magnoliju krāsas sienām kā pie Ketrīnas Ken-tas, un viņš ar interesi pamanīja atvērtu grāmatu “Pratināšana izmeklēšanas procesā: psiholoģija un prakse”, ar vākiem uz augšu atstātu uz krēsla. Stūrī stāvēja maza Ziemassvētku eglīte ar baltām un sudrabainām rotām, tādām pašām kā Slounskvēra kokos, uz kuru fona reportieri bija fotografējuši avarējušo taksometru.

“Metjū jau ir ticis tam pāri?” Straiks jautāja, apsēzdamies uz dīvāna.

“Nevarētu teikt, ka viņš ir sevišķi priecīgs.” Robina pavīpsnāja. “Tēju?”

Viņa zināja, kāda tēja Straikam garšo: melna kā piķis.

“Ziemassvētku dāvana,” Straiks sacīja, kad Robina atgriezās ar paplāti, un sniedza viņai baltu aploksni. Robina to ziņkārīgi atvēra un izņēma vairākas kopā saspraustas lapas.

“Novērošanas kursi janvārī,” Straiks paskaidroja. “Lai nākamreiz neviens nepamanītu, kā tu no atkritumu konteinera velc laukā maisiņu ar suņa mēsliem.”

Robina iesmējās aiz prieka.

“Paldies. Paldies.1”

“Citas sievietes būtu gaidījušas ziedus.”

“Es neesmu citas sievietes.”

“Jā, to es esmu ievērojis,” Straiks noteica un paņēma šokolādes cepumu.

“Vai ekspertīzes slēdziens jau gatavs?” viņa jautāja. “Par tiem suņa mēsliem?”

“Jā. Tie ir pilni ar cilvēka iekšu paliekām. Iekšas viņa ir atkausējusi pa daļām. Tādas paliekas atrastas dobermaņa bļodiņā, bet viss pārējais viņas ledusskapja saldētavā.”

"Ak Dievs.” Robinas smaids apdzisa.

“Noziedzības ģēnijs,” Straiks sacīja. “Iezagās Kvaina darbistabā un paslēpa aiz rakstāmgalda divas lietotas lentes no savas rakstāmmašīnas… Enstiss beidzot piekrita nosūtīt tās uz ekspertīzi; uz tām nav ne pēdu no Kvaina DNS. Viņš nekad nav tām pieskāries un tātad nav drukājis to, kas uz tām nospiedies.” “Enstiss joprojām sarunājas ar tevi?”

"Caur zobiem. Viņam nav viegli tikt no manis vaļā. Es izglābu viņam dzīvību.”

“Varu iedomāties, kā tas sarežģī attiecības,” Robina piekrita. “Tātad tagad policija ir noticējusi tavai versijai?”

“Kas tad nu vairs tagad tak viņi zina, ko meklēt. Pirms nepilniem diviem gadiem Tasela iegādājās tādu pašu rakstāmmašīnu kā Kvainam. Ar Kvaina kredītkarti apmaksāja musulmaņu burkas un virvju pirkumu un lika to visu nosūtīt uz Talgartroudas māju, kur tobrīd strādāja remontētāji. Gadu gaitā viņai netrūka izdevības tikt pie Kvaina Visa kartes. Viņa mētelis palika pakarināts Tase-las birojā, kamēr viņš izgāja uz tualeti… cik tur tā darba izvilkt maku no kabatas aizmigušajam, piedzērušajam Kvainam, kamēr Tasela veda viņu mājās no ballītēm. Kvainu viņa pazina gana labi, lai zinātu, ka viņš nevīžo pārbaudīt nekādas kvītis un rēķinus. Nenācās grūti arī iegūt Talgartroudas mājas atslēgas dublikātu. Viņa bija izlodājusi visu māju un zināja, ka tur glabājas sālsskābe. Plāns bija spožs, taču pārlieku gudrs,” Straiks teica un iedzēra savu tumšo tēju. “Cik zinu, psihenē viņu pastāvīgi uzrauga, lai viņa neizdarītu pašnāvību. Taču tu vēl neesi dzirdējusi pašu trakāko.” “Vai tad ir vēl kaut kas?” Robina tramīgi jautāja.

Viņa bija ļoti gaidījusi Straika ierašanos, tomēr pēc visa tā, kas noticis pirms nedēļas, vēl jutās nedaudz vārga. Viņa saņēma dūšu, izslējās staltāk un ieskatījās šefam acīs.

“Viņa ir saglabājusi to nolādēto grāmatu.”

Robina sarauca uzacis. “Par ko tu runā?”

"Tā atradās saldētavā kopā ar iekšu paliekām. Notraipīta ar asinīm, jo viņa bija nesusi to somā kopā ar iekšām. īstais manuskripts. Tas Bombyx Mori, ko bija uzrakstījis Kvains.”

“Bet… kāpēc…”

“Dievs vien to zina. Fenkorts saka…”

“Tu esi ticies ar Fenkortu?”

“Tikai īsu bridi. Tagad viņš apgalvo, ka no sākta gala esot turējis aizdomās Elizabeti. Esmu gatavs saderēt, par ko viņš rakstīs savu nākamo romānu. Starp citu, viņš teica, ka Elizabete nebūtu spējīga iznicināt manuskripta oriģinālu.”

“Dieva dēļ bet viņa mierīgi iznicināja tā autoru!”

"Jā, taču manuskripts ir literatūra, Robin.” Straiks pavīpsnāja. “Un iedomājies: apgāds Roper Chard burtiski alkst publicēt īsto romānu. Fenkorts rakstīs ievadvārdus.”

“Tu tak joko!”

“Nē. Kvains beidzot kļūs par bestsellera autoru. Neskaties tā,” Straiks uzmundrinoši teica, kad Robina neticīgi purināja galvu. “Mums ir daudz, ko svinēt. Leonorai un Orlando naudas būs kā spaļu, līdzko Bombyx Mori nonāks grāmatplauktos. Ak jā, atcerējos, ka jāatdod tev vēl kaut kas.”

Viņš iebāza roku iekškabatā mētelim, ko bija nolicis sev blakus uz dīvāna, izņēma saritinātu zīmējumu un sniedza to Robi-nai. Robina to atritināja un pasmaidīja; acīs sariesās asaras. Divi sprogaini eņģelīši dejoja zem rūpīgi izzīmēta uzraksta: “Robinai mīļi no Dodo.”

“Kā viņām klājas?”

“Brīnišķīgi,” Straiks atbildēja.

Pēc Leonoras aicinājuma viņš bija apmeklējis māju Sazern-rovā. Abas ar Orlando sagaidīja viņu, rokrokā stāvēdamas durvis, un Orlando ap kaklu kā allaž karājās pērtiķis ČIkijs.

“Kur ir Robina?” Orlando noprasīja. "Es gribēju, lai atnāk Robina. Es uzzīmēju viņai bildi.”

“Dāma taču ir cietusi nelaimes gadījumā,” Leonora atgādināja meitai, atkāpās priekšnamā, ļaudama ienākt Straikam, un cieši turēja Orlando pie rokas, it kā baidītos, ka abas kāds atkal var izšķirt. “Es jau tev stāstīju, Orlando, ka tā dāma veica īstu varoņdarbu un cieta autoavārijā.”

“Tante Liza bija slikta” Orlando sacīja Straikam, atmuguriski iedama caur priekšnamu, neatlaizdama mātes roku un raudzīdamās Straikā ar savām dzidri zaļajām acīm. “Viņas dēļ nomira mans tētis.”

“Jā, es… hm… es zinu.” Straiks atkal jutās kaut kādā ziņā nepareizs; Orlando klātbūtnē šī sajūta radās katru reizi.

Pie virtuves galda sēdēja kaimiņiene Edna.

“О, jūs nu gan rīkojāties gudri!” viņa atkārtoja vēl un vēl. “Bet vai tas nebija šausmīgi? Kā jūtas jūsu nabaga asistente? Bet vai tas nebija briesmīgi?”

“Lai viņām veicas,” noteica Robina, kad Straiks bija visu sīki izstāstījis. Viņa izklāja Orlando zīmējumu līdzās novērošanas kursu programmai uz kafijas galdiņa, kas stāvēja abiem pa vidu, un apbrīnoja gan vienu, gan otru. “Un kā klājas Alām?”

“Als joprojām ir vai traks aiz sajūsmas,” Straiks drūmi atbildēja. “Mēs esam radījuši viņam aplamu iespaidu par to, cik aizraujoša ir darba dzīve.”

“Man viņš patika,” Robina smaidot sacīja.

“Nūjā, tev tak bija smadzeņu satricinājums,” Straiks attrauca. “Un Polvorts ir starā par to, ka izgriezis pogas Skotlendjardam.” “Tev ir daži ļoti interesanti draugi,” Robina teica. “Cik tev būs jāmaksā Niķa tēvam par taksometra labošanu?”

“Vēl neesmu saņēmis rēķinu.” Straiks nopūtās. Pēc dažiem cepumiem, skatīdamies uz atnesto dāvanu, viņš piebilda: “Man droši vien būs jāpieņem darbā aizstājēja uz laiku, kamēr tu mācīsies novērošanu."

“Jā, droši vien,” Robina piekrita un, mirkli vilcinājusies, piemetināja: “Ceru, ka tā būs galīga nejēga.”

Straiks iesmējās, piecēlās un paņēma mēteli.

“Tam nu es neticu. Zibens nesper divreiz vienā un tajā pašā vietā.”

“Vai starp tavām daudzajām iesaukām tiešām vēl nav šīs?” “Kādas “šīs”?”

"Zibens Straiks.”

“Vai tad tāda man būtu piemērota?” Viņš norādīja uz savu kāju. “Nu tad priecīgus Ziemassvētkus, partner!”

Gaisā mirkli virmoja doma par apkampšanos, tomēr Robina teatrāli vīrišķīgi pastiepa roku sveicienam, un Straiks to satvēra. “Lai tev jauki klājas Kornvolā.”

“Un tev Mesemā.”

Kad Robina jau grasījās atvilkt savu plaukstu nost, viņš strauji pagrieza to otrādi un noskūpstīja, iekams viņa paguva attapties. Tad viņš pasmaidīja, pamāja atvadas un projām bija.

Pateicības

Rakstīt kā Robertam Galbraitam ir tīrais prieks, un šajā darbā man ir palīdzējuši vairāki cilvēki. No sirds pateicos:

SOBE, Dībijam un Back Door Man, jo bez jums es nemūžam nebūtu tikusi tik tālu.

Deividam Šellijam manam izcilajam redaktoram, uzticamajam atbalstam un tādam pašam INFJ jeb “intuitīvajam un jūtīgajam introvertam” kā es. Paldies par tavu spožo darbu, par nopietno attieksmi pret visu, kas svarīgs, un par to, ka pārējais tev likās tikpat amizants kā man.

Manam aģentam Nīlam Blēram, kurš ar prieku piekrita palīdzēt man piepildīt ieceri un kļūt par iesācēju rakstnieku. Tu tiešām esi viens tāds no miljona!

Visiem apgāda Little, Brown darbiniekiem, kuri tik čakli un aizrautīgi strādāja ar Roberta pirmo romānu, nenojauzdami, kas viņš ir. īpaši pateicos audiogrāmatu komandai, kas panāca, lai Roberts topā ieņem pirmo vietu, pirms bija kritusi viņa maska.

Lornai un Stīvam Bārnsiem, kuri deva man iespēju iedzert pabā “Bērais zirgs”, apskatīt sera Marmadjūka Vaivila kapu un uzzināt, ka Robinas dzimto pilsētu sauc Mesema, nevis Mešema, kas aiztaupīja man neveiklus brīžus nākotnē.

Fidijai Hendersonei, Kristīnei Kollingvudai, Fionai Šepkotai, Andželai Milnai, Alisonai Kellijai un Saimonam Braunam, bez kuru cītīgā darba man nebūtu bijis laika uzrakstīt nedz “Zīdtār-piņu” nedz arī jebko citu.

Markam Hačinsonam, Nikijai Stounhilai un Rebekai Soltai, kuriem ir liela daļa nopelnu tajā, ka vēl neesmu gluži zaudējusi veselo saprātu.

Manai ģimenei, it īpaši Nīlam, par tik daudz ko, ka to nav iespējams izteikt dažās rindiņās, bet šajā gadījumā par lielo atbalstu asiņainas slepkavības lietā.

Content

Galbraits Roberts Zīdtārpiņš

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Pēc nedēļas

50

Pateicības