Smits Aleksandrs Makkols

Žirafes asaras

Aleksandrs Makkols Smits

Žirafes asaras

“Aizmirstiet bibliotēkas! Līķis ir kleķa būdā.

Afrikāņu mis Mārpla, kuru radījis skotu jurists... Pirmšķirīgi.”

Sunday Times

“Spēcīgi un dzīvi... Prešesas panākumi tiek attēloti tā, ka tie vienlaikus smīdina, satrauc un aizkustina.”

Los Angeles Times

Aizmirstiet bibliotēkas! Līķis ir kleķa būdā. Afrikāņu mis Mārpla, kuru radījis skotu jurists... Pirmšķirīgi.

Sunday Times

Šā autora prozai piemīt vienkāršība, daiļskaniba un precizitāte. Viņa darbs lasītājam liek justies tā, it kā tas stāvētu un vērotu Botsvānas ainavas. Sen nebiju lasījis ar tik neviltotu prieku.

Entonijs Denielss, Sunday Telegraph

Spēcīgi un dzīvi... Prešesas panākumi tiek attēloti tā, ka tie vienlaikus smīdina, satrauc un aizkustina.

Los Angeles Times

Stils ir nesamākslots, balsis skaidri saklausāmas un neatkārtojamas - jokpilni nopietnas un tiešas, tas iepriecina un apbur.

Scotland on Sunday

Žirafes asaras Aleksandrs Makkols Sinits

Grāmata veltīta Ričardam Lethemam

Pirmā nodaļa. Mistera Dž. L. B. Matekoni nams

Misteram Dž. L. B. Matekoni, Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” īpašniekam, bija grūti noticēt, ka mma' Ramotsve - talantīgā “Dāmu detektīvaģentūras Nr.l” dibinātāja - ir piekritusi ar viņu precēties. Jāvārdu viņš guva tikai otrajā bildināšanas reizē; mēģinājums šo jautājumu atrisināt, kas prasīja milzu drosmi, sākotnēji saņēma atteikumu - lēnprātīgu un nožēlas pilnu, tomēr atteikumu. Pēc tam viņš bija sapratis, ka mma Ramotsve vairs neprecēsies nekad; ka viņas īslaicīgā un nelaimīgā kopdzīve ar Noutu Mokoti - trompetistu un džeza entuziastu - pārliecinājusi: laulība nav nekas cits kā vien bēdu un ciešanu avots. Galu galā viņa bija uz neatkarību noskaņota darījumu sieviete, kurai piederēja ērts nams Zebru ielā. Kāpēc gan, viņš brīnījās, šādai sievietei vajadzētu pieņemt vīrieti, ja izrādījās, ka visi solījumi tiek lauzti, kolīdz tas iemitinās viņas mājā. Nē, ja viņš būtu mma Ramotsves vietā, tad ar vieglu roku noraidītu piedāvājumu precēties pat ar tik saprātīgu un cienījamu cilvēku, kāds visaugstākajā mērā bija viņš pats.

Taču tad - liktenīgajā vakarā, sēdēdama ar Dž. L. B. Matekoni savā verandā, jau pēc tam, kad tas visu pēcpusdienu bija pavadījis, labodams viņas mazo, balto autobusiņu, - viņa pateica “jā”. Un šo atbildi mma Ramotsve deva tik vienkāršā, nepārprotamā un laipnā veidā, ka precinieks guva pārliecību -viņa ir viena no vislabākajām sievietēm Botsvānā. Tajā vakarā, kad Dž. L. B. Matekoni devās uz savām mājām netālu no

' Mma - madama, kundze. Pagodinoša, pieklājīga uzruna sievietei Āfrikas dienvidos. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

Aizsardzības spēku kluba, viņš domāja, ka visnotaļ labvēlīgais liktenis viņu mēdz paķircināt. Te nu viņš bija - vīrietis krietni pāri četrdesmit, kas līdz pat šim laikam nebija spējis atrast piemērotu sievu, bet tagad tika apbalvots ar tās sievietes roku, kuru viņš apbrīnoja visvairāk. Tik zīmīgi labvēlīgs liktenis bija gandrīz kaut kas neticams, un misters Dž. L. B. Matekoni nevarēja nobrīnīties vien - vai tikai pēkšņi viņš nepamodlsies no salda sapņa, kurā, šķiet, bija apmaldījies.

Tomēr tā bija taisnība. Nākamajā rītā, kad Dž. L. B. Matekoni ieslēdza blakus gultai esošo radioaparātu, lai izdzirdētu pazīstamās govju zvaniņu skaņas, ar kurām Botsvānas radio ievadīja savas rīta pārraides, viņš saprata, ka tas patiešām noticis un, ja vien mma Ramotsve pa nakti nebūs pārdomājusi, viņš nu reiz bija tas cilvēks, kurš patiesi uzņēmies saistības precēties.

Misters Dž. L. B. Matekoni paskatījās pulksteni. Seši no rīta, un pirmā austošās dienas gaisma apspīdēja ērkšķainos kokus aiz guļamistabas loga. Drīz gaisu piepildīs agrīno ugunskuru dūmi - jauki, apetīti rosinoši malkas dūmi - un viņš izdzirdēs skaņas, kuras izraisa cilvēki uz celiņiem, kas šķērso krūmāju blakus mājai, bērnu sasaukšanos, ejot uz skolu, vīrus, kas ar miegpilnām acīm dodas uz darbu pilsētā, sievas, kuras cita citai kaut ko uzsauc: viņš dzirdēs Āfriku mostamies un uzsākam jaunu dienu. Cilvēki cēlās agri, taču, lai zvanītu mma Ramotsvei, vislabāk bija kādu stundu pagaidīt - tas dotu viņai laiku piecelties un pagatavot tasi sarkankrūmu tējas^1. Dž. L. B. Matekoni zināja - kad tas būs padarīts, viņa kādu pusstundu tīksmi pasēdēs ārā un pavēros putnus zāļainajā laukumiņā. Tur bija pupuķi ar melnām un baltām svītrām, kuri gluži kā mehāniskās rotaļlietas knābāja kukaiņus, un cienīgas ūbeles, aizņemtas ar nepārtrauktu lakstošanos. Mma Ramotsvei putni patika, un, ja nu tas viņai būtu pa prātam, misters Dž. L. B. Matekoni varētu uzbūvēt putnu māju. Viņi varētu audzēt baložus vai varbūt, kā to darīja citi cilvēki, ari kaut ko lielāku, piemēram, klijānus; tikai, ko viņi iesāks ar klijāniem, kad tie būs izauguši, nebija gluži skaidrs. Klijāni, protams, ēda čūskas, un tas būtu noderīgi, taču tikpat labi turēt čūskas no pagalma pa gabalu varētu ari suns.

Kad Dž. L. B. Matekoni bija vēl zēns un dzīvoja Molepololē, viņam piederēja suns, kurš sev bija nodrošinājis leģendāra čūsku mednieka slavu. Tas bija kārns, brūns dzīvnieks ar vienu vai diviem baltiem plankumiem un lauztu asti. Viņš šo radījumu bija atradis ciema nomalē - pamestu un badā pamirušu -, tāpēc paņēma to uz savas vecāsmātes mājām. Večiņa negribēja izniekot ēdienu dzīvniekam, no kura nav nekāda labuma, taču zēns viņu pierunāja, un suns palika. Dažu nedēļu laikā tas pierādīja savu lietderību, nogalinādams trīs čūskas pagalmā un vienu - kaimiņa meloņu lauciņā. Kopš tā brīža slava viņam bija nodrošināta, un, ja kādam bija nepatikšanas ar čūskām, tas lūdza Dž. L. B. Matekoni, lai aizdod suni šos sarežģījumus atrisināt.

Suns bija pārdabiski ātrs. Čūskas, redzēdamas to tuvojamies, šķita apzināmies, ka tām draud nāves briesmas. Suns ar saboztu spalvu uz skausta un no uzbudinājuma spīdošām acīm, dīvainā gaitā - it kā skrietu uz naglām - tuvojās čūskai. Tad, atrazdamies dažu pēdu atstatumā no upura, tas dobji ierūcās, un čūska to sajuta kā zemes vibrāciju. Uz mirkli apjucis, mūdzis parasti līda prom, un šajā mirklī suns tai uzklupa un ciešā sakodienā satvēra čūsku aiz galvas. Viņš salauza tai sprandu, un cīņa bija galā.

Dž. L. B. Matekoni zināja, ka šādi suņi nekad nesasniedz cienījamu vecumu. Ja tie izdzīvo līdz septiņiem vai astoņiem gadiem, reakcija sāk palēnināties un cīņas iznākums pamazām kļūst labvēlīgs čūskām. Dž. L. B. Matekoni suns visbeidzot kļuva par upuri svītrainajai kobrai un nobeidzās dažas minūtes pēc kodiena. Nebija tāda suņa, kas spētu to aizstāt, taču tagad... Jā, tagad pavērās vēl viena iespēja. Viņi varētu nopirkt suni un kopā izvēlēties tam vārdu. Patiešām, Dž. L. B. Matekoni ierosinās, lai suni un arī suņa vārdu izvēlas viņa, jo bija norūpējies, kaut mma Ramotsve nedomātu, ka visu izlemj viņš.

Faktiski jau līgavainis būtu priecīgs pieņemt tik maz lēmumu, cik vien iespējams, jo mma Ramotsve šķita visai izdarīga sieviete, un misters Dž. L. B. Matekoni bija pilnīgi pārliecināts par viņas prasmi vadīt ģimenes dzīvi, ja vien sieva necentīsies to iesaistīt savā detektīvu biznesā. Tas vienkārši nebija Dž. L. B. Matekoni pa prātam. Viņa bija detektive, viņš - mehāniķis. Un tā tam jāpaliek.

Viņš piezvanīja neilgi pirms pulksten septiņiem. Izklausījās, ka mma Ramotsve ir priecīga, viņu izdzirdusi, un saskaņā ar setsvanas tautas tradīcijām apjautājās, vai viņš ir labi gulējis.

- Es izgulējos krietni, - teica Dž. L. B. Matekoni. - Visu nakti sapņoju par gudro daiļavu, kurai labpatiks ar mani precēties.

Viņš apklusa. Ja tā gribēja darīt zināmu, ka ir pārdomājusi, tad šis bija īstais brīdis, lai to paziņotu.

Mma Ramotsve iesmējās.

- Es gan nekad neatceros, ko esmu sapņojusi, - viņa sacīja, - tomēr esmu pārliecināta, ka atcerētos sapņus par augstākās klases mehāniķi, kurš kādudien grasās kļūt par manu vīru.

Dž. L. B. Matekoni atviegloti pasmaidīja. Viņa nebija pārdomājusi, un abi joprojām bija saderinājušies.

- Šodien mums jāiet uz “Prezidenta” viesnīcu ieturēt lenču, -viņš uzaicināja. - Šis svinīgais gadījums jānosvin.

Mma Ramotsve piekrita. Viņa spētu saposties pirms pulksten divpadsmitiem, un pēc tam, ja tas būtu piedienīgi, varbūt misters Dž. L. B. Matekoni ļautu viņai apmeklēt savu māju un paskatīties, kāda tā īsti ir. Mājas tagad būs divas, un viena viņiem jāizvēlas. Viņas namam Zebru ielā bija daudz labu īpašību, taču tas atradās pārāk tuvu pilsētas centram, viņš pats dzīvoja tālāk. Viņa mājai pie vecā lidlauka bija liels pagalms, un tā, bez šaubām, bija klusāka, taču atradās netālu no cietuma, un vai blakus nebija ari aizaugusi kapsēta? Tas ari bija galvenais iemesls: ja nu viņa kādreiz paliktu mājās nakti viena, nebūtu labi dirnēt pārāk tuvu kapsētai. Ne jau tāpēc, ka mma

Ramotsve būtu māņticīga; viņai bija tradicionāla reliģiskā ievirze, un apkārt klīstošiem gariem un tamlīdzīgām būtnēm šajā pasaules uzskatā vietas palika maz, tomēr, tomēr...

Mma Ramotsves viedoklis bija tāds, ka pastāv dievs Mo-dimo, kurš dzīvo debesis - kaut kur virs Āfrikas. Dievs bija ārkārtīgi saprotošs, īpaši attiecībā pret tādiem cilvēkiem kā viņa, taču pārkāpt tā likumus, ko tik daudzi cilvēki vieglprātīgi darīja, nozīmēja saņemt sodu. Kad nomira labie cilvēki - tādi kā mma Ramotsves tēvs Obids Ramotsve, tie, bez šaubām, nonāca pie Dieva. Pārējo liktenis nebija skaidrs, taču viņi noteikti tika sūtīti uz kādu briesmīgu vietu - varbūt līdzīgu Nigērijai, uzskatīja mma Ramotsve; un, kad viņi apzinājās savus pārkāpumus, viņiem tika piedots.

Dievs pret viņu ir bijis labestīgs - tā domāja pati mma Ramotsve. Tēvs meitai bija atvēlējis laimīgu bērnību, neraugoties uz to, ka māte viņai tika atņemta, kad mma Ramotsve vēl bija pavisam maza. Viņu pieskatīja tēvs un mīļais brālēns, un tie bija iemācījuši, ko nozīmē sniegt mīlestību - mīlestību, kuru mma Ramotsve savukārt bija devusi savam mazulim tajās dažās neaizmirstamajās dienās. Kad bērna ciņa par dzīvību bija galā, viņa sākumā brīnījās, kāpēc Dievs tā izdarījis, taču pēc kāda laika visu saprata. Šobrīd Dieva laipnība bija izpaudusies no jauna - laba, mīļa cilvēka veidolā. Dievs bija atsūtījis viņai viru.

Pēc svētku lenča “Prezidenta” viesnīcā, kura laikā misters Dž. L. B. Matekoni apēda divus lielus steikus un mma Ramotsve, kārumniece būdama, vairāk saldējuma, nekā bija paredzējusi, abi devās projām Dž. L. B. Matekoni pikapā, lai apskatītu viņa namu.

- Māja nav īpaši spodra, - nobažījies teica Dž. L. B. Matekoni, - kaut gan cenšos to turēt kārtībā, tomēr vīrietim tas nākas grūti. Te gan ierodas istabene, taču, manuprāt, no tā kļūst tikai sliktāk. Nevīža!

- Mēs varam pieņemt sievieti, kura strādā pie manis, -sacīja mma Ramotsve. - Viņa ļoti labi prot visu. Gludina. Tīra.

Spodrina. Tā ir visiem darbiem piemērotākais cilvēks visā Botsvānā. Tavai kalponei mēs varam atrast kādu citu nodarbošanos.

- Un mājā ir dažas istabas, kurās glabājas motoru rezerves daļas, - steigšus piebilda Dž. L. B. Matekoni. - Dažreiz nav pietiekami daudz vietas garāžā, un man jātur tās mājā - interesantas mašīnas, kuras kādu dienu var ievajadzēties.

Mma Ramotsve neteica neko. Tagad viņa zināja, kāpēc misters Dž. L. B. Matekoni nekad līdz šim nav viņu aicinājis pie sevis ciemoties. Ari viņa darbnīca “Ātrais auto” uz Tolokvengas ceļa ar visām eļļām un kalendāriem, kurus sūtīja rezerves daļu piegādātāji, bija diezgan atbaidoša. Pēc viņas domām, kalendārus padarīja smieklīgus pārmērīgi tievās meičas, kuras sēdēja uz riepām un bija atslējušās pret automašīnām. Šīs meitenes būtībā nederēja nekam. Viņas nebija pietiekami labas, lai viņām būtu bērni, un neviena neizskatījās pēc tādas, kurai būtu vidusskolas diploms vai pat parastā sešu klašu izglītība. Nekam nederīgas meičas, kas domātas tikai jautrai laika pavadīšanai, padarīja visus vīriešus uzbudinātus un norūpējušos, un tas nevienam nenāca par labu. Ja vien vīrieši zinātu, par kādiem muļķiem viņus pataisa šīs sliktās meitenes, - taču nezināja, un bija bezjēdzīgi censties viņiem to ieskaidrot.

Piebraucamajā ceļā mma Ramotsve palika sēžam automašīnā, kamēr Dž. L. B. Matekoni atgrūda vaļā sudrabkrāsas vārtus. Viņa ievēroja, ka atkritumu urnu ir izpluinījuši suņi un visapkārt mētājas papīra stērbeles, kā arī citas drazas. Ja viņa dzīvotu šeit - ja vien -, tas viss drīz beigtos. Botsvānas sabiedrībā atbildība par kārtību sētā ierasti gulstas uz sievietes pleciem, un mma Ramotsve, protams, negribēja, ka viņas tēlu saista ar šādu pagalmu.

Viņi apstājās iepretim stāvvietai zem vienkāršas automobiļu nojumes, kuru misters Dž. L. B. Matekoni bija uzmeistarojis no apēnošanas tīkliem. Šis bija liels, pēc mūsdienu standartiem celts nams, būvēts laikos, kad celtniekiem vēl nebija iemesla uztraukties par aizņemto platību. Tolaik visa Āfrika lielākoties bija neizmantota un par dzīves telpas taupīšanu neviens nelikās zinis. Tagad bija citādi, un cilvēki sāka raizēties par lielpilsētām, kurās izskauda tur augošos krūmājus. Ši māja bija zems, drīzāk drūms bungalo zem viļņota skārda jumta, celts varbūt kādam vietējam ierēdnim protektorāta laikos. Ārsienas bija apmestas un nobalsinātas, un grīdas lielā platībā klāja slīpēts sarkans cements. Karstajos mēnešos tās patīkami atvēsināja kājas, taču bija tālu no pilnības - sastampātiem dubļiem un govju mēsliem.

Mma Ramotsve lūkojās visapkārt. Dzīvojamā istabā, kurā varēja iekļūt tieši pa ārdurvīm, atradās smagu mēbeļu komplekts, kas savulaik bijis dārgs, taču šobrīd izskatījās visnotaļ nolietots. Krēsli ar platām koka parocēm bija tapsēti, sarkanā krāsā, un šeit bija arī melns cietkoksnes galds, uz kura stāvēja tukša glāze un pelnu trauks. Pie sienas uz tumša samta uzgleznots kalns, no koka izgrebta kūdū antilopes galva un mazs Nelsona Mandelas portrets. Kopējais iespaids ir gluži patīkams, nosprieda mma Ramotsve, taču istabai, protams, piemita tas bezcerīgais izskats, kas tik ļoti raksturīgs neprecētu vīriešu telpām.

- Ļoti jauka istaba, - novērtēja mma Ramotsve.

Misters Dž. L. B. Matekoni priecīgs staroja.

- Es cenšos šo istabu turēt kārtībā, - viņš teica. - Ir svarīgi, lai īpašiem apmeklētājiem būtu īpaša telpa.

- Vai tev nāk kādi īpaši apmeklētāji? - apvaicājās mma Ramotsve.

Dž. L. B. Matekoni sarauca pieri.

- Pagaidām vēl neviens nav bijis, - viņš atbildēja, - taču to ierašanās vienmēr ir iespējama.

- Jā, - piekrita mma Ramotsve, - to nezina neviens.

Viņa paskatījās pār plecu - uz durvīm, kuras veda tālāk

mājā.

- Vai pārējās istabas ir uz to pusi? - viņa gādīgi apvaicājās.

Dž. L. B. Matekoni pamāja ar galvu.

- Tā ir ne pārāk tīrā mājas daļa, - viņš teica. - Varbūt varam to apskatīt citreiz?

Mma Ramotsve papurināja galvu, un misters Dž. L. B. Ma-tekoni saprata, ka ir sprukās. Viņš pieņēma to kā laulibas dzīves sastāvdaļu: nedrīkst būt nekādu noslēpumu - visam jābūt kā uz delnas.

- Šeit, - viņš sacīja, ar nolemtības pieskaņu balsī atvērdams durvis. - Patiešām, man jādabū labāka mājkalpotāja. Šī savu darbu nepavisam nedara labi.

Mma Ramotsve sekoja viņam tālāk pa gaiteni. Pirmās durvis, kuras viņi sasniedza, bija pusatvērtas; viņa tajās apstājās un ielūkojās istabā. Telpā, kura acīmredzot kādreiz bija kalpojusi par guļamistabu, grīdas bija noklātas ar avīzēm kā ar paklāju. Tās vidū atradās motors ar atsegtiem cilindriem, un visapkārt uz grīdas mētājās no dzinēja noņemtās detaļas.

- Tas ir īpašs motors, - misters Dž. L. B. Matekoni bilda, bažīgi uzlūkodams līgavu. - Botsvānā nav otras šādas mašīnas. Reiz es pabeigšu to labot.

Viņi devās tālāk. Nākamā telpa bija vannasistaba, un mma Ramotsvei šķita, ka tā ir diezgan tīra, kaut arī samērā nemājīga un nolaista. Uz vannas malas bija uzlikts sūklis un tam vidū - liels karbola ziepju gabals. Nekā cita tur arī nebija.

- Karbola ziepes ir ļoti veselīgas, - atzīmēja Dž. L. B. Matekoni. - Es tās esmu lietojis allaž.

Mma Ramotsve piekrītoši pamāja. Viņa bija iecienījusi palmu eļļas ziepes, kuras uzlaboja sejas krāsu, taču bija ari saprotams, ka vīriešiem patika kaut kas spirdzinošāks. Šī vannasistaba ir nemīlīga, toties tīra, nodomāja mma Ramotsve.

No atlikušajām istabām tikai viena bija apdzīvota - ēdamistaba, kuras vidū atradās galds un viens vienīgs krēsls. Uz netīrās grīdas zem mēbelēm un visos stūros krājās putekļu kaudzes. Lai gan tika uzsvērts, ka šī istaba tiek tīrīta, kļuva skaidrs - tā nav slaucīta mēnešiem ilgi. Ar ko gan viņa nodarbojās, šī istabene? Vai viņa pie vārtiem tērzēja ar draudzenēm, kā kalpones mēdz darīt, ja netiek pietiekami labi pieskatītas? Viešņai bija skaidrs, ka saimnieks mājkalpotājai ir trekns kumoss, jo savas labsirdības dēļ viņš to patur darbā.

Pārējās istabas, lai gan tajās atradās gultas, bija pieblīvētas ar kastēm, kuras savukārt bija piebāztas ar aizdedzes svecēm, automašīnu stiklu tīrītājiem un citiem jocīgiem mehānismiem. Kas attiecas uz virtuvi, ari tā, lai gan tīra, faktiski bija tukša, ja neskaita divus katlus, dažus baltus emaljētus šķīvjus un mazu nažu turētāju.

- Šai mājkalpotājai jāgatavo man ari ēst, - Dž. L. B. Ma-tekoni skaidroja. - Viņa gatavo maltītes katru dienu, taču vienmēr vienu un to pašu. Viss, kas man tiek, ir kukurūzas putra un sautēta gaļa. Dažreiz viņa man pagatavo ķirbi, taču ne visai bieži. Tomēr viņai vienmēr vajag lērumu naudas produktiem.

- Viņa ir ļoti slinka, - teica mma Ramotsve. - Tādai vajadzētu par sevi kaunēties. Ja šādas būtu visas Botsvānas sievietes, mūsu vīrieši jau sen būtu izmiruši.

Dž. L. B. Matekoni smaidīja. Istabene bija viņu turējusi verdzībā gadiem ilgi, taču viņam vienmēr bija pietrūcis drosmes sacelties. Taču tagad, iespējams, virs bija atradis savu otro pusīti mma Ramotsves personā, un kalponei drīz vien nāksies meklēt kādu citu apceļamo.

- Kur tas sievišķis ir? - jautāja mma Ramotsve. - Man gribētos ar viņu parunāt.

Dž. L. B. Matekoni paskatījās pulksteni.

- Drīz viņai vajadzētu būt klāt, - vīrietis atbildēja. - Viņa ierodas katru pēcpusdienu apmēram šajā laikā.

Abi sēdēja dzīvojamā istabā, kad istabene paziņoja par savu klātbūtni, aizcirzdama virtuves durvis.

- Tā ir viņa, — sacīja Dž. L. B. Matekoni. - Viņa vienmēr cērt durvis. Pa visiem šiem gadiem, kopš te strādā, viņa nekad nav durvis aizvērusi klusām. Tikai cērt un cērt...

- Iesim paskatīsimies uz viņu, - ierosināja mma Ramotsve. - Man būtu interesanti satikties ar dāmu, kura tevi ir tik labi aprūpējusi.

Dž. L. В. Matekoni devās uz virtuvi. Iepretim izlietnei, piepildīdama tējkannu ar ūdeni, stāvēja ražena sieva jau krietni pāri trīsdesmit. Viņa bija manāmi garāka gan par misteru Dž. L. B. Matekoni, gan mma Ramotsvi un, kaut arī izskatījās tievāka par mma Ramotsvi, domājams, bija krietni stiprāka -viņai bija izspīlēti bicepsi un spēcīgas kājas. Kalpone nēsāja lielu, saņurcītu sarkanu cepuri un zilu uzsvārci virs drēbēm. Viņas kurpes bija izgatavotas no dīvainas spīdīgas ādas, no kādas parasti taisa balles kurpes.

Dž. L. B. Matekoni noklepojās, lai pavēstītu par savu klātbūtni, un kalpone lēnām pagriezās.

- Esmu aizņemta... - viņa uzsāka, taču palika pusvārdā, jo ieraudzīja mma Ramotsvi.

Dž. L. B. Matekoni, kā jau pieņemts, viņu pieklājīgi pasveicināja. Tad viņš stādīja priekšā savu viešņu.

- ŠI ir mma Ramotsve, - viņš teica.

Kalpone paskatījās uz mma Ramotsvi un negribīgi pamāja ar galvu.

- Priecājos par iespēju jūs satikt, kundze, - sacīja mma Ramotsve, - misters Dž. L. B. Matekoni man par jums stāstīja.

Kalpone uzmeta skatienu savam darba devējam.

- Ak jūs par mani esat dzirdējusi? - viņa jautāja. - Esmu iepriecināta, ka viņš par mani ko bildis. Man ir nepatīkami domāt, ka par mani neviens nerunā.

-Jā, - atbildēja mma Ramotsve. - Ir labāk, ja par tevi runā, nevis nepiemin. Tas ir - izņemot dažus gadījumus.

Kalpone sadrūma. Tējkanna bija jau pilna, un viņa aizgrieza krānu.

- Es esmu ļoti aizņemta, - viņa noraidoši teica. - Šajā mājā ir daudz darāmā.

- Jā, - sacīja mma Ramotsve. - Šeit patiešām ir milzums darāmā. Tik netīrā mājā jāiegulda liels darbs.

Mājkalpotāja sastinga.

- Kāpēc jūs sakāt, ka šī māja ir netīra? - viņa vaicāja. - Kas jūs tāda esat, ja varat teikt, ka māja ir netīra?

- Viņa... - iesāka Dž. L. B. Matekoni, taču saimnieku apmulsināja kalpones skatiens, un viņš apklusa.

- Es tā runāju tāpēc, ka esmu to redzējusi, - mma Ramotsve uzstāja. - Visus tos putekļus ēdamistabā un visus mēslus dārzā. Misters Dž. L. B. Matekoni ir tikai vīrietis. No viņa nevar gaidīt tīrību mājā.

Kalpone izvalbītām acīm blenza mma Ramotsvē ar vāji slēptu ļaunumu. Viņas nāsis no niknuma bija izpletušās un lūpas saviebtas agresīvā murskulī.

- Es šim vīram esmu kalpojusi daudzus gadus, - viņa šņāca. - Katru mīļu dienu esmu tikai strādājusi, strādājusi un strādājusi. Esmu gatavojusi viņam labu ēdienu un spodrinājusi grīdas. Es esmu par viņu gādājusi ļoti labi.

- Es tā nedomāju, cienītā, - klusi sacīja mma Ramotsve.

- Ja jūs esat viņu tik labi barojusi, kāpēc viņš ir tik vājš? Vīrietis, kas tiek labi aprūpēts, kļūst resnāks. Vīrieši ir gluži kā gaļas lopi. Tas labi zināms.

Istabene novērsa skatienu no mma Ramotsves un pievērsās savam darba devējam.

- Kas ir šī sieviete? - viņa noprasīja. - Kāpēc viņa nāk manā virtuvē un saka šādas lietas? Esiet tik laipns un palūdziet, lai viņa iet atpakaļ uz bāru, kur jūs viņu atradāt.

Dž. L. B. Matekoni ar grūtībām norija siekalas.

- Esmu viņu lūdzis ar mani precēties, - viņš izpļāpājās.

- Viņa gatavojas kļūt par manu sievu.

Izskatījās, ka istabene saraujas čokurā.

- Ai-ī! - viņa kliedza. - Ai-I! Jūs nedrīkstat viņu precēt! Viņa jūs nogalinās! Tas ir vissliktākais, ko jūs varat izdarīt.

Dž. L. B. Matekoni pagāja uz priekšu un mierinoši uzlika roku istabenei uz pleca.

- Neuztraucies, Florense, - viņš sacīja, - mma Ramotsve

ir laba sieviete, un es apsolu, ka tu dabūsi citu darbu. Man ir brālēns, kuram pieder viesnīca netālu no autobusu stacijas. Istabenes viņam ir vajadzīgas, un, ja es palūgšu tev darbu, viņš to sagādās. zv

Tas kalponi nenomierināja.

ka

- Es negribu strādāt viesnīcā, kur visus izkalpina kā vergus, - viņa iebilda. - Es neesmu istabene šādiem tādiem darbiem. Es esmu augstākās klases istabene, kas piemērota privātmājām. Ak! Ak! Es esmu pagalam. Jūs ari būsiet pagalam, ja apprecēsiet šo resno sievieti. Viņa salauzīs jūsu gultu. Jūs, protams, ļoti ātri nomirsiet. Tas jums ir beigas.

Misters Dž. L. B. Matekoni ar acīm lika mma Ramotsvei saprast, ka vajadzētu virtuvi atstāt. Viņš lēsa, ka būs labāk, ja istabene atgūsies vienatnē. Necerēdams, ka jauno ziņu mājkalpotāja sagaidīs ar sajūsmu, Dž. L. B. Matekoni tomēr nebija paredzējis, ka viņa paudīs šādus aizvainojošus un satraucošus pravietojumus. Jo ātrāk viņš aprunāsies ar brālēnu par viņas pārcelšanos uz citu darbu, jo labāk.

Viņi devās atpakaļ uz dzīvojamo istabu, cieši aizvērdami aiz sevis durvis.

- Tava istabene ir grūti audzināma sieviete, - teica mma Ramotsve.

- Jā, viegli nav, - piekrita Dž. L. B. Matekoni. - Taču es domāju, ka mums nav izvēles. Viņai jāiet strādāt citā darbā.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu. Viņam bija taisnība. Istabenei bija jāaiziet, un tāpat jārīkojas arī viņiem. Viņi nevarēja dzīvot šajā mājā, kaut gan tai bija lielāks pagalms, sprieda mma Ramotsve. Šo viņiem vajadzētu izīrēt, bet pašiem doties uz Zebru ielu. Viņas istabene bija daudzkārt labāka - tā vislabākajā veidā rūpētos par viņiem abiem. Misters Dž. L. B. Matekoni visdrīzākajā laikā pieņemtos svarā un sāktu līdzināties pārtikušam mehāniskās darbnīcas īpašniekam, kāds viņš īstenībā arī bija.

Otra nodaļa Ierodas klients

Rīkoties vajadzēja taktiski. Mma Ramotsve zināja, ka misters Dž. L. B. Matekoni priecātos dzīvot Zebru ielā - viņa par to bija pārliecināta taču vīriešiem ir savs pašlepnums, un viņai, paziņojot par šādu lēmumu, jābūt apdomīgai. Diez vai viņa varētu teikt: “Tava māja ir briesmīga ala; tur visās malās ir motori un automašīnu detaļas.” Vai arī: ”Man nepatīk dzīvot tik tuvu kapsētai.” Drīzāk viņa panāktu savu, sacīdama: “Tas ir brīnišķīgs, plašs nams. Es nepavisam neesmu pret veciem dzinējiem, taču esmu pārliecināta, ka tu piekritīsi - no Zebru ielas daudz vieglāk ir sasniedzams pilsētas centrs.” To vajadzēja darit šādi.

Mma Ramotsve jau bija izstrādājusi plānu, kā varētu nokārtot mistera Dž. L. B. Matekoni pārvākšanos uz viņas māju Zebru ielā. Tā gan nebija gluži tik liela kā Dž. L. B. Matekoni nams, taču platības viņiem būtu vairāk nekā pietiekami. Mājā bija trīs guļamistabas. Viņi varētu apmesties lielākajā, kura bija ari visklusākā, jo atradās pagalma pusē. Patlaban vienu telpu viņa izmantoja šūšanai, bet otrā bija ierīkota noliktava, taču noliktavas istabu varētu iztīrīt un mantas nogādāt garāžā. Tādējādi atbrīvotos telpa Dž. L. B. Matekoni vajadzībām. Vai viņš gribēs to izmantot, lai glabātu tur automašīnu detaļas un vecus motorus, tas atkarīgs no viņa paša, taču tiks dots nepārprotams mājiens, ka motoriem jāpaliek ārpusē.

Dzīvojamai istabai droši vien bija jāpaliek vairāk vai mazāk nemainīgai. Ramotsves krēsli bija daudz labāki par tām mēbelēm, kuras bija redzētas mistera Dž. L. B. Matekoni viesistabā, taču viņš varbūt vēlēsies atgādāt šurp samtā darināto attēlu ar kalnu un pāris citu mājas rotājumu. Tie labi papildinātu viņas bagātību, to skaitā bija mma Ramotsves tēva Obida Ramotsves - tētiņa, kā viņa mēdza sacīt, - fotogrāfija, kur tas redzams savā iemīļotajā mirdzošajā uzvalkā; attēls, pie kura viņa tik bieži apstājās, domādama par tēva dzīvi un visu, kas ar to saistīts. Mma Ramotsve bija pārliecināta, ka tēvs misteru Dž. L. B. Matekoni novērtētu atzinīgi. Viņš meitu bija brīdinājis no Nouta Mokoti, taču nebija centies laulībām likt šķēršļus, kā, iespējams, būtu rīkojušies citi vecāki. Viņa saprata tēva jūtas, taču bija pārāk jauna un pārāk aizrāvusies ar liekulīgo trompetistu, lai rēķinātos ar tēva viedokli. Un, kad laulība bija tik nelaimīgi beigusies, viņš nestāstīja par savām priekšnojautām, bet gan bija norūpējies vienīgi par meitas drošību un labklājību - tā, kā vienmēr bija darījis. Mma Ramotsve bija laimīga, ka viņai ir šāds tēvs, viņa domāja: mūsdienās ir tik daudz cilvēku, kuriem nav tēva un kurus izaudzinājušas mātes vai vecāsmātes, nereti viņi vispār nezina, kas viņu tēvi ir bijuši. Šie cilvēki izskatījās samērā laimīgi, jā, izskatījās, taču viņu dzīvē vienmēr palika nepiepildīts tukšums. Iespējams, ka, neapzinoties šo plaisu, jūs par to neuztraucaties. Ja jūs esat simtkājis - tshongololo, kas rāpo pa zemi, vai jūs skatāties uz putniem un raizējaties par to, ka jums nav spārnu? Droši vien ne.

Mma Ramotsvei bija nosliece uz filozofiskiem prātojumiem, taču tikai līdz zināmai robežai. Šādi jautājumi neapšaubāmi bija izaicinoši, un tie parasti noveda pie turpmākiem jautājumiem, uz kuriem atbilžu gluži vienkārši nebija. Parādības jāpieņem tādas, kādas tās ir, - vienkārši tāpēc, ka tas ir dabiski. Tā, piemēram, ikviens zina, ka nav pareizi, ja vīrietis atrodas pārāk tuvu tai vietai, kur sieviete laiž pasaulē bērnu. Tas ir kaut kas tik nepārprotams, ka nav īpašas vajadzības par to pat runāt. Taču nule citās valstīs ir nākušas klajā pavisam jaunas idejas, kas ieteic vīrietim būt klāt savu bērnu dzemdībās. Kad mma Ramotsve par to izlasīja žurnālā, viņai aizrāvās elpa. Taču tad viņa sev jautāja, kāpēc gan tēvs nedrīkstētu redzēt, kā dzimst viņa bērns, apsveikt to šajā pasaulē un dalīties priekā par notikušo, un nosprieda, ka ir grūti atrast šādu iemeslu. Tomēr nevar teikt, ka tas ir pareizi, skaidrs, ka vīrieša klātbūtne radībās ir galīgi aplama, taču kā gan var attaisnot aizliegumu? Galu galā atbildei laikam jābūt šādai - nepareizi tas ir tāpēc, ka pareizi, kā visiem zināms, bija vecie Botsvānas tikumi. Tie tika uzskatīti par pareiziem.

Mūsdienās, protams, bija ne mazums cilvēku, kuri no šiem tikumiem novērsušies. Viņa to redzēja skolēnu uzvedībā, kad tie uzpūtīgi staigāja apkārt, neizrādīdami pietiekamu cieņu vecākiem cilvēkiem. Kad mma Ramotsve gāja skolā, bērni pieaugušos respektēja un nodūra acis, ja tos kāds uzrunāja, taču tagad bērni skatījās tieši sejā un nepalika atbildi parādā. Nesen viņa bija pateikusi jaunam, kā viņai šķita, knapi trīspadsmit gadu vecam zeņķim, lai paceļ tukšo konservu kārbu, kuru tas bija nosviedis alejas zālē. Puika bija uz viņu skatījies ar izbrīnu, bet pēc tam sācis smieties un teicis, ka viņa pati varot pacelt šo konservu kārbu, jo šim tas nenākot ne prātā. Viņa bija tik pārsteigta par bezkaunību, ka nespēja atrast piemērotu atbildi, un zēns nesteidzīgi bija devies projām, atstādams mma Ramotsvi bez valodas. Viņas jaunības laikos sieviete puiku būtu noķērusi un uz vietas iepļaukājusi. Taču šodien jūs nevarat uz ielas pļaukāt citu cilvēku bērnus: ja mēģinātu kaut ko tamlīdzīgu darīt, izceltos neiedomājams skandāls. Viņa, bez šaubām, bija mūsdienīga dāma un neatzina iepļaukāšanu, taču dažreiz bija par ko pabrīnīties. Vai šis zēns būtu tā rīkojies, ja zinātu, ka kāds var viņu iekaustīt? Droši vien ne.

Domas par precībām, tīkamu māju un zēnu iepļaukāšanu bija itin jaukas, taču ikdienas dzīve joprojām prasīja, lai pievērš uzmanību arī tai, un mma Ramotsvei tas nozīmēja pirmdienas rītā, tāpat kā visu darbdienu rītos, vērt vaļā “Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1” pat tad, ja pastāvēja visai maza varbūtība - kāds varētu ierasties ar savām likstām vai piezvanīt. Mma Ramotsve domāja, ka ir svarīgi turēt vārdu, un izkārtne aģentūras ārpusē pauda - uzņēmuma darba laiks ir katru dienu no pulksten deviņiem rītā līdz pieciem pēcpusdienā. Faktiski līdz šim neviens klients pie viņas nekad nebija konsultējies no rīta; parasti viņi ieradās vēlā pēcpusdienā. Kāpēc tā bija, nevarēja īsti saprast, un dažreiz viņa prātoja, ka cilvēkiem vajadzīgs zināms laiks, lai saņemtu drosmi pārkāpt pāri slieksnim un apzināties to, kas viņus satrauc.

Tā nu mma Ramotsve sēdēja kopā ar savu sekretāri mma Makutsi un no lielas krūzes dzēra sarkankrūmu tēju, kuru mma Makutsi katru ritu uzlēja. Patiesībā mma Ramotsvei sekretāre nebija vajadzīga, taču biznesā - ja gribēja to ņemt nopietni - bija vajadzīgs kāds, kurš atbildētu uz tālruņa zvaniem, kad viņas nebija birojā. Mma Makutsi bija izcili skolota mašīnrakstītāja - kā nekā sekretāru eksāmenā savākusi deviņdesmit septiņas balles - un droši vien šādā mazā biznesā izniekoja savu talantu, taču viņa bija laba sarunu biedrene, uzticama un - kas ir vissvarīgākais - ļoti apdomīga.

- Nav jāizpauž tas, ko mēs šeit redzam, - mma Ramotsve bija uzsvērusi, kad pieņēma viņu darbā, un mma Makutsi nopietni pamāja ar galvu. Mma Ramotsve necerēja no viņas sagaidīt konfidencialitāti - cilvēkiem Botsvānā patika apspriest notikumus -, tāpēc bija pārsteigta, kad atklāja, ka mma Makutsi ir ļoti labi sapratusi, kādas saistības viņa uzņemas. Patiešām, mma Ramotsve bija atklājusi, ka viņas sekretāre pat izvairās ļaudīm izpaust, kur viņa strādā, minēdama vienīgi biroju “kaut kur netālu aiz Kgali kalna”. Tas nemaz nebija nepieciešams, taču tā bija norāde, ka klientu noslēpumi būs drošībā.

Agrīnā rīta tēja kopā ar mma Makutsi bija nomierinošs rituāls, taču tas bija vērtīgs arī no profesionālā viedokļa. Mma Makutsi bija ārkārtīgi vērīga un uzmanīgi ieklausījās visās tenkās, kuras varēja būt noderīgas. Piemēram, no viņas mma Ramotsve padzirdēja - kāds vidusmēra ierēdnis gatavojas precēties ar tās sievietes māsu, kurai piederēja ātrā ķīmiskā tīrītava. Šī informācija varētu likties ikdienišķa, taču, kad mma Ramotsvi nolīga lielveikala īpašnieks, lai izdibinātu, kāpēc viņam liedz atļauju celt ķīmiskās tīrīšanas aģentūru blakus paša supermārketam, bija lietderīgi norādīt uz personu, kura bija pieņēmusi lēmumu cita - konkurējoša ķīmiskās tīrīšanas uzņēmuma interesēs. Minēto jezgu atrisināja tieši šī informācija -viss, ko mma Ramotsvei nācās darīt, bija norādīt ierēdnim, ka Gaborounā ir cilvēki, kuri runā, ka viņa uzņēmējdarbība nonākusi pretrunā ar paša pieņemtajiem lēmumiem. Protams, ja kāds mma Ramotsvei par to ieminējās, viņa baumas dedzīgi noliedza un pierādīja, ka nav nekāda sakara starp varasvīra darbošanos ķīmiskās tīrīšanas jomā un grūtībām, kuras nāktos izbaudīt jebkuram, kas gribētu saņemt atļauju nodarboties ar šāda veida biznesu. Jau šāda doma vien esot briesmīga, viņa teica.

Tajā pirmdienā mma Makutsi nebija nekā ievērības cienīga, ko paziņot priekšniecei, - pēc mierīgi baudītām brīvdienām kopā ar māsu, kura strādāja par medmāsu Princeses Marinas slimnīcā, viņas bija nopirkušas audumu un sāka darināt kleitu māsasmeitai. Svētdien viņas devās uz baznīcu, kur kāda psalma laikā paģība nepazīstama sieviete. Mma Makutsi māsa bija viņai palīdzējusi atgūt samaņu, un ēdnīcā blakus baznīcai viņas tai pagatavoja tēju. Sieviete esot bijusi ļoti resna, viņa stāstīja, turklāt karstums pārāk liels, taču tā ātri atguvusies un izdzērusi četras tases tējas. Esot ieradusies no ziemeļiem, un Fransistaunā viņai augot divpadsmit bērnu.

- Tas ir par daudz, - teica mma Ramotsve. - Mūsdienās nav labi, ka ir divpadsmit bērni. Valdībai vajadzētu cilvēkiem ieteikt apmierināties ar sešiem. Seši bērni ir pilnīgi pietiekami vai varbūt septiņi vai astoņi, ja var atļauties tādu lērumu pabarot.

Mma Makutsi piekrita. Viņai bija četri brāļi un divas māsas, un viņa domāja, ka šis apstāklis ir liedzis vecākiem veltīt pienācīgu uzmanību visu bērnu izglītošanai.

- Tas ir brīnums, ka es dabūju deviņdesmit septiņas balles, -viņa teica.

- Ja bērnu būtu bijis tikai trīs, jūs būtu dabūjusi vairāk par simt ballēm, - piezīmēja mma Ramotsve.

- Neiespējami, - sacīja mma Makutsi. - Botsvānas Sekretāru koledžā neviens nekad nav saņēmis vairāk par simt ballēm. Tas vienkārši nav iespējams.

Torit viņas nebija noslogotas. Mma Makutsi tīrīja savu rakstāmmašīnu un spodrināja rakstāmgaldu, bet mma Ramotsve lasīja žurnālu un rakstīja vēstuli brālēnam, kurš dzīvoja Lo-batsē. Stundas vilkās lēnām, un pulksten divpadsmitos mma Ramotsve gatavojās aģentūru slēgt, lai ieturētu lenču. Bet, tikko viņa gribēja par to paziņot mma Makutsi, sekretāre aizcirta atvilktni, ievietoja rakstāmmašīnā papīra lapu un sāka enerģiski drukāt. Tas liecināja par to, ka ir ieradies klients.

Bija piebraukusi liela automašīna, klāta ar neiztrūkstošo plāno putekļu kārtu, kas sausajā gadalaikā sedza visu; no tās pasažieru sēdekļa izkāpa haki krāsas blūzē un biksēs tērpusies slaida baltā sieviete. Tā uzmeta īsu skatienu izkārtnei nama priekšā, noņēma saulesbrilles un pieklauvēja pie pusatvērtajām durvīm.

Mma Makutsi ielaida viņu birojā, un mma Ramotsve piecēlās, lai sasveicinātos.

- Atvainojiet, ka ierados bez pieteikšanās, - sieviete sacīja. - Cerēju, ka jūs šeit sastapšu.

- Jums nevajadzēja pieteikties, - silti atbildēja mma Ramotsve, sniegdamās pēc viņas rokas. - Jūs vienmēr esat laipni gaidīta.

Sieviete saņēma viņas roku - pareizi, kā ievēroja mma Ramotsve, - raksturīgajā botsvāniešu manierē, uzliekot kreiso roku uz labās rokas apakšdelma un tādējādi izrādot cieņu. Vairākums balto cilvēku sarokojas ļoti primitīvi - ar vienu roku, otru atstājot brīvu dažādām palaidnībām. Šī sieviete vismaz bija kaut nedaudz iemācījusies uzvesties.

Mma Ramotsve aicināja apmeklētāju apsēsties klientiem domātajā krēslā, bet mma Makutsi darbojās ar tējkannu.

- Mani sauc misis Andrea Kērtina, - stādījās priekšā apmeklētāja. - Savā vēstniecībā es no kāda dzirdēju, ka jūs esat detektīve un varētu man palīdzēt.

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

- Vēstniecībā?

- Amerikas vēstniecībā, - misis Kērtina atbildēja. - Es lūdzu viņiem man pateikt detektlvaģentūras nosaukumu.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

- Priecājos, ka viņi ieteica mani, - tā sacīja. - Taču ko jūs vēlaties?

Sieviete bija salikusi rokas klēpī un tagad vērās uz tām. Viņas roku āda bija lāsumaina - tāda baltajiem cilvēkiem mēdz būt no pārāk ilgas uzturēšanās saulē, nosprieda mma Ramotsve. Droši vien viņa ir amerikāniete, kura daudzus gadus nodzīvojusi Āfrikā; šādu cilvēku šeit bija ne mazums. Viņi iemīlējās Āfrikā un palika - dažreiz pat līdz mūža beigām. Mma Ramotsve saprata, kāpēc tā notiek. Viņa tikai nevarēja apjēgt, kāpēc dažs labs grib dzīvot kaut kur citur. Kā gan cilvēki var izdzīvot aukstajā ziemeļu klimatā - sniegā, lietū un tumsībā?

- Varētu teikt, ka es kādu meklēju, - misis Kērtina sacīja, paceldama skatienu pret mma Ramotsves pētošajām acīm. - Taču tas vedinātu uz domām, ka ir kāds, kuru meklēt. Es nedomāju, ka ir. Tātad drīzāk man jāsaka - es mēģinu saprast, kas ar kādu ir noticis pirms ilgāka laika. Nedomāju, ka šis cilvēks ir dzīvs. Faktiski esmu pārliecināta, ka nav. Taču es gribu zināt, kas tieši noticis.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

- Dažreiz ir svarīgi to zināt, - viņa teica. - Un man žēl, kundze, ka esat kādu zaudējusi.

Misis Kērtina smaidīja.

- Jūs esat ļoti laipna. Jā, esmu kādu zaudējusi.

- Kad tas notika? - mma Ramotsve vaicāja.

- Pirms desmit gadiem, - atbildēja misis Kērtina. - Pirms desmit gadiem es zaudēju dēlu.

Brīdi valdīja klusums. Mma Ramotsve uzmeta skatienu mma Makutsi, kura stāvēja pie izlietnes, un ievēroja, ka sekretāre uzmanīgi vēro misis Kērtinu. Uztvērusi priekšnieces ciešo skatienu, Makutsi, juzdamās nogrēkojusies, atgriezās pie uzdevuma piepildit tējkannu.

Mma Ramotsve pārtrauca klusumu.

- Man ļoti žēl. Es zinu, ko nozimē zaudēt bērnu.

- Vai tiešām, kundze?

Mma Ramotsve nebija pārliecināta, vai jautājumam nav provokatoriskas un izaicinošas pieskaņas, taču atbildēja laipni:

- Ari es zaudēju savu mazuliti. Viņš neizdzivoja.

Misis Kērtina novērsa skatienu.

- Tad jau jūs saprotat, - viņa teica.

Mma Makutsi nule bija pagatavojusi sarkankrūmu tēju un pasniedza ieplīsušu emaljētu paplāti, uz kuras atradās divas krūzes. Misis Kērtina vienu no tām tūdaļ paņēma un sāka maziem malciņiem iebaudīt karsto, sarkano šķidrumu.

- Man vajadzētu jums kaut ko par sevi pastāstīt, - misis Kērtina bilda. - Tad jūs saprastu, kāpēc esmu šeit un kāpēc es gribētu, lai jūs man palīdzat. Ja jūs man palīdzēsiet, es ļoti priecāšos, bet, ja ne, es sapratīšu.

- Es jums pateikšu, - sacīja mma Ramotsve. - Es nevaru palīdzēt jebkuram. Es neizniekošu mūsu laiku un jūsu naudu. Es pateikšu, vai varu palīdzēt.

Misis Kērtina nolika krūzi un noslaucīja roku savās haki krāsas biksēs.

- Tad ļaujiet man pastāstīt, - viņa teica, - kāpēc amerikāņu sieviete sēž jūsu birojā Botsvānā. Pēc tam kad būšu visu izstāstījusi, jūs varēsiet pateikt “jā” vai “nē”. Tas būs tik vienkārši - vai nu “jā”, vai “nē”.

Trešā nodaļa Jauneklis ar afrikāņa sirdi

Es ierados Āfrikā pirms divpadsmit gadiem. Man bija četrdesmit trīs gadi, un Āfrika man neko nenozīmēja. Šķiet, man par to bija vienpusīgs priekšstats - iedomu savārstījums par medībām, savannu un Kilimandžāro, kas paceļas virs mākoņiem. Es domāju arī par badu, pilsoņu kariem un puskailiem bērneļiem ar uzpūstiem vēderiem, kuri, grimdami bezcerībā, veras fotoaparāta objektīvā. Zinu, ka tā ir tikai viena - necilākā Āfrikas puse, taču tieši tā es toreiz domāju.

Mans vīrs bija ekonomists. Mēs iepazināmies koledžā un apprecējāmies drīz pēc tās beigšanas; neraugoties uz to, ka bijām ļoti jauni, mūsu laulība izdevās. Viņš dabūja darbu Vašingtonā un kļuva par diezgan lielu priekšnieku Pasaules Bankā. Vīrs būtu varējis kāpt pa karjeras kāpnēm Vašingtonā. Taču viņš bija kļuvis azartisks un kādu dienu paziņoja, ka radusies iespēja divus gadus pavadīt Botsvānā un vadīt Pasaules Bankas darbību šajā Āfrikas apgabalā. Galu galā tas bija paaugstinājums, un, ja viņš tādējādi centās apslāpēt nemieru, es uzskatīju, ka tas ir labāk nekā attiecības ar citu sievieti, kas ir vēl viens veids, kā vīrieši ārstē savu trauksmi. Jūs jau zināt, kundze, kā tas ir, kad vīri saprot, ka vairs nav jauni. Tie trako un meklē jaunākas sievietes, kuras spētu apliecināt, ka viņi joprojām ir vīrieši.

Neko tādu es negribēju pieļaut, tāpēc piekritu, un tā nu mēs kopā ar dēlu Maiklu, kuram tolaik bija tikai astoņpadsmit, nonācām šeit. Togad viņam vajadzēja sākt iet koledžā, taču mēs nolēmām, ka pirms iestāšanās Dortmutā zēns gadu varētu pavadīt kopā ar mums. Tā ir ļoti laba koledža Amerikā, kundze. Dažas mūsu koledžas nekam neder, taču šī ir viena no labākajām. Mēs bijām lepni, ka viņš tajā dabūjis vietu.

Maiklu pārņēma domas par gaidāmo braucienu, un viņš sāka lasīt visu, ko vien par Āfriku varēja atrast. Vēl pirms mēs šeit ieradāmies, viņš zināja daudz vairāk nekā mēs ar vīru kopā. Dēls bija izlasījis visu, ko sarakstījis Van der Posts -visas tās sapņainās muļķibas -, un tad viņš sameklēja daudz nopietnākus darbus - antropologu publikācijas tādos žurnālos kā San un pat Mojfat. Es domāju, ka tieši šo rakstu dēļ viņš iemīlēja Āfriku, pirms vēl bija spēris kāju uz šis zemes.

Banka mums bija sagatavojusi māju Gaborounā tieši aiz Valdības nama, kur atrodas visas šis vēstniecības un komisijas. Es to ļoti iemīlēju. Togad bija pamatīgi lijis, un varēja redzēt, ka dārzs ir labi apkopts. Dobi pie dobes tur auga kannas un Ārona lilijas, blakus bugenvileju pārpilnībai pletās kikvijzāles lauciņi. Aiz augstās, baltās sienas bija rodams mazs paradizes dārziņš.

Maikls izskatījās pēc bērna, kurš atradis atslēgu no bufetes ar saldumiem. Viņš cēlās agri no rīta un ar Džeka kravas automašīnu izbrauca uz Molepololes ceļa. Pēc tam apmēram stundu viņš klaiņoja pa krūmāju un tad atgriezās uz brokastīm. Kaut gan man nepatīk agri celties, pāris reižu es aizbraucu dēlam līdzi un klausījos viņa tērgāšanā par redzētajiem putniem un ķirzakām, kuras pamanījām bēgam pa putekļaino zemi; dažu dienu laikā Maikls jau zināja, kā tās visas sauc. Un mēs redzējām sauli uzlecam un sajutām tās siltumu. Jūs jau zināt, kā tas šeit - Kalahari tuksneša malā - notiek, kundze. Vienubrīd debesis šķiet izbalējušas un tukšas un gaisā ir šī asā smarža, un jūs vēlaties ar to piepildīt savas krūtis, līdz tās gluži vai pārplīst.

Džeks bija aizņemts darbā, viņam vajadzēja tikties ar valdības vīriem, ASV palīdzības piegādātājiem, finansistiem un tā tālāk. Mani nekas no tā neinteresēja, tāpēc es nodarbojos vienīgi ar mājas uzkopšanu, lasīju un satikos ar dažiem cilvēkiem, ar kuriem man patika iedzert rīta kafiju. Es palīdzēju ari Metodistu klīnikā. Vadāju cilvēkus no viņu ciematiem uz slimnīcu un atpakaļ, un tā bija laba iespēja apskatīt attālākus valsts nostūrus. Šādā veidā es daudz ko uzzināju par jūsu tautu, mma Ramotsve.

Varu teikt, ka tās bija laimīgākās dienas manā mūžā. Mēs bijām atraduši valsti, kur cilvēki cits pret citu izturējās labi -ar cieņu un kur bija vēl citas vērtības nekā tikai ņemt, ņemt un vēlreiz ņemt, kā tas pieņemts pie mums mājās. Savā ziņā es jutos pazemota. Daudz kas manā valstī likās tik mazvērtīgs un virspusējs salīdzinājumā ar to, ko redzēju Āfrikā. Šeit cilvēki cieta trūkumu, daudziem nekas nepiederēja, taču viņiem piemita šī brīnišķā attieksme citam pret citu. Kad es pirmoreiz izdzirdēju afrikāņus saucam citus - pilnīgi svešus cilvēkus -par brāļiem un māsām, man tas šķita dīvaini. Taču pēc kāda laika es sapratu, ko tas nozīmē, un sāku domāt tāpat. Tad reiz kāda sieviete mani nosauca par māsu; es sāku raudāt, bet viņa nevarēja saprast, kāpēc pēkšņi esmu tik nomākta. Un es viņai sacīju: “Tas nekas. Es tikai raudu. Es tikai raudu.” Vēlējos, kaut varētu arī savas draudzenes saukt par māsām, taču tas izklausītos samāksloti, un es nevarēju tā darīt. Taču es to gribēju. Es mācījos uzdoto stundu. Es biju ieradusies Āfrikā un mācījos.

Maikls sāka apgūt setsvaniešu valodu, un viņam bija labas sekmes. Kāds vīrs, vārdā misters Nogana, četrreiz nedēļā nāca uz mūsu mājām zēnam pasniegt stundas. Tas bija atvaļināts skolotājs un ļoti cienījams cilvēks krietni pāri sešdesmit. Misters Nogana nēsāja mazas, apaļas brillītes, kurām viens stikliņš bija sasists. Es gribēju šim cilvēkam nopirkt jaunas acenes, jo zināju, ka viņš ir diezgan trūcīgs, taču skolotājs tikai papurināja galvu un teica, ka redzot gluži labi, un pateicās - tas neesot nepieciešams. Abi sēdēja verandā, misters Nogana mācīja Maiklam setsvaniešu gramatiku un sauca vārdos visu, ko viņi redzēja: augus dārzā, mākoņus un putnus.

- Jūsu dēlam ir gaiša galva, - viņš man teica. - Zēna krūtīs pukst afrikāņa sirds. Es vienīgi mācu šo sirdi runāt.

Maikls iemantoja draugus. Gaborounā bija daži viņa vecuma amerikāņi, taču Maikls par viņiem nelikās ne zinis tāpat kā par pārējiem izceļotājiem, kuru vecāki bija diplomāti. Viņš labprāt uzturējās vietējo iedzīvotāju sabiedrībā vai biedrojās ar cilvēkiem, kuri varēja kaut ko pastāstīt par Āfriku. Viņš draudzējās ar jaunu izsūtītu dienvidafrikāni un ar vīru, kurš bijis brīvprātīgais medicīniskajā dienestā Mozambikā. Tie bija nopietni cilvēki, un arī man viņi patika.

Pēc dažiem mēnešiem arvien vairāk laika viņš sāka pavadīt kopā ar ļaudīm, kas mitinājās vecā fermā netālu no Mo-lepololes. Tur dzīvoja pirms dažiem gadiem no Johannes-burgas ieradusies meitene, kas Dienvidāfrikā bija iekūlusies kaut kādās politiskās nepatikšanās. Tur bija ari vācietis no Namībijas - izstīdzējis, bārdains vīrs, pārņemts ar idejām par lauksaimniecības uzlabošanu, un daži vietējie no Močudi, kas tur piedalījušies brigāžu kustībā. Varbūt jūs to sauktu par daudznacionālu komūnu, taču tas nebūtu pareizi. Es par komūnām devēju vietas, kur salasās hipiji, lai smēķētu da-gga'. Šis pasākums bija pavisam kas cits. Cilvēki visu uztvēra ļoti nopietni, un viņu mērķis bija audzēt dārzeņus izkaltušā augsnē.

Šī doma piederēja vācietim Burkhardam. Viņš lēsa, ka tik sausā augsnē, kāda ir Botsvānā un Namībijā, lauksaimniecību var pārveidot, audzējot kultūraugus zem noēnošanas tīkliem ar pilienveida laistīšanas paņēmienu. Gan jau jūs zināt, kā tas notiek, mma Ramotsve: no tievas caurulītes pa stīgām uz leju plūst ūdens, un valgme augsnē nonāk tieši pie augu saknēm. Tā patiešām notiek. Esmu to redzējusi.

Burkhards uz vecās fermas bāzes nodibināja kooperatīvu. Viņš bija sadabūjis mazliet naudas, lai attīrītu no krūmiem nelielu zemes platību un izurbtu aku. Viņiem bija izdevies pierunāt iestāties kooperatīvā daudzus vietējos, un, kad es pirmoreiz kopā ar Maiklu tur ierados, tie jau ievāca labu ķirbju un gurķu ražu. Dārzeņus kooperatīvs pārdeva Gaborounas viesnīcām un slimnīcām.

Maikls kopā ar šiem cilvēkiem sāka pavadīt aizvien vairāk laika un galu galā pateica mums, ka vēlas doties turp

1 Dagga - afrikāņu apzīmējums savvaļas kaņepēm (Leonotis leonurus).

un dzīvot pie viņiem. Sākumā es biju mazliet norūpējusies -kura māte tad nebūtu? taču tad mēs sapratām, cik daudz viņam nozīmē kaut ko izdarīt Āfrikas labā. Tā nu kādas svētdienas pēcpusdienā es viņu turp aizvedu un atstāju. Maikls sacīja, ka ieradīsies pilsētā nākamajā nedēļā, piezvanīs un mūs apciemos, un savu solījumu viņš turēja. Dēls staroja svētlaimē un bija priecīgi satraukts par izredzēm dzīvot kopā ar saviem jaunajiem draugiem.

Mēs bieži tikāmies. Ferma atradās tikai stundas brauciena attālumā no pilsētas, un gandrīz katru dienu viņi veda pārdot dārzeņus vai ieradās pēc pārtikas krājumiem. Viens no botsvā-niešiem bija mācīts sanitārs - viņš uzmeistaroja ambulanci, kur ārstēt vieglākas saslimšanas. Tur tika attārpoti bērni, apkarotas sēnīšu slimības un tamlīdzīgas kaites. Mazliet zāļu viņiem izsniedza valdība, un citas atkal Burkhards dabūja no dažādām firmām, kas priecājās atbrīvoties no medikamentiem, kuriem beidzies derīguma termiņš, bet kuri joprojām bija iedarbīgi. Livingstona slimnīcā tolaik strādāja doktors Meriveders, un laiku pa laikam viņš mēdza piezvanīt, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Reiz viņš man teica, ka sanitārs esot nevainojams un tādam vajadzētu būt ikvienam ārstam.

Pienāca laiks Maiklam atgriezties Amerikā. Trešajā augusta nedēļā viņam vajadzēja būt Dortmutā, taču jūlija beigās viņš mums paziņoja, ka nekur netaisās braukt. Puisis teica, ka grib palikt Botsvānā vēl vismaz gadu. Bez mūsu ziņas Maikls sazinājās ar Dortmutu, un koledžas vadība apsolīja viņa vietu vēl uz gadu saglabāt. Kā varat iedomāties, es biju uztraukusies. Koledža taču, bez šaubām, jāizvēlas Štatos. Ja to nedarīsiet, nekad nedabūsiet kaut cik jēdzīgu darbu. Un es sāku baidīties, ka Maikls būs atteicies no izglītības un atlikušo dzīvi pavadīs komūnā. Domāju, daudziem vecākiem uzmācas līdzīgas domas, kad viņu bērni aizraujas ar kādu fantastisku ideju.

Mēs ar Džeku par to runājām stundām ilgi, un viņš mani pārliecināja, ka vislabāk ļaut Maiklam rīkoties, kā tas iecerējis. Ja mēs liktu šķēršļus, viņš tikai nocietinātos un atteiktos braukt mājās vispār. Turpretim, ja mēs dēla plānam piekristu, viņš priecīgs atgrieztos nākamā gada beigās.

- Viņš dara labu darbu, - Džeks sacīja. - Vairākums jauniešu viņa vecumā domā vienīgi par sevi. Maikls tāds nav.

Man bija jāpiekrit, ka viņam ir taisnība. Izskatījās, ka tas, ar ko nodarbojās Maikls, bija kaut kas labs. Botsvāna bija vieta, kur tika uzskatīts, ka šāda veida darbs ir kas īpašs. Un atcerieties - bija jādara kaut kas, lai pierādītu, ka Dienvidāfrikā notiekošajam ir alternatīva. Tolaik Botsvāna bija ceļa zvaigzne.

Tā nu Maikls palika, kur bijis, un, kad pienāca laiks doties projām, protams, atteicās mums pievienoties. Viņam joprojām esot darāms darbs, zēns teica, un viņš vēloties šeit strādāt vēl pāris gadu. Ferma zēla un plauka: viņi bija izurbuši vēl dažas akas un nodrošināja ar iztiku divdesmit ģimenes. Tobrīd viņš nedrīkstēja padoties.

Es to nojautu; domāju, ka mēs to nojautām abi ar viru. Mēs mēģinājām viņu pārliecināt, taču tas bija bezjēdzīgi. Starp citu, Maikls toreiz jau sagājās ar dienvidafrikāņu sievieti, lai gan tā bija krietnus sešus vai septiņus gadus vecāka. Es iedomājos, ka tieši viņa varētu būt īstais dzinulis, un mēs izteicām priekšlikumu, ka palīdzēsim meitenei kopā ar mums tikt uz Štatiem, taču Maikls šo viedokli uzklausīt atteicās. Tā ir Āfrika, viņš teica, kas patur pie sevis; ja mēs domājot, ka tas ir kaut kas tik vienkāršs kā attiecības ar sievieti, mēs neizprotot patieso stāvokli.

Mēs izsniedzām dēlam pieklājīgu naudas summu. Laime, ka biju no tēva mantojusi vērtspapīrus, tāpēc atstāt Maiklam līdzekļus nebija grūti. Es zināju - pastāv iespēja, ka Burkhards centīsies viņu pierunāt ieguldīt naudu fermā, izlietot to dambja celtniecībai vai kam citam. Taču man bija vienalga. Es jutos drošāk, zinādama, ka gadījumā, ja ievajadzēsies, Gaborounā viņam ir pieejami līdzekļi.

Mēs atgriezāmies Vašingtonā. Dīvaini, bet tad es pēkšņi sapratu, kas Maiklam liedza braukt atpakaļ. Viss šeit šķita tik neīsts, pat agresīvs. Es ilgojos pēc Botsvānas, un nepagāja ne diena, kad es par to nedomātu. Šis ilgas bija kā sāpes. Es

biju gatava atdot visu, lai varētu iziet no mājas un, stāvot zem ērkšķainā koka, skatīties plašajās, baltajās debesīs. Vai lai dzirdētu afrikāņus skaņās balsīs sasaucamies naktī. Es ilgojos pat pēc oktobra svelmes.

Maikls mums rakstīja katru nedēļu. Viņa vēstules bija pilnas ar jaunumiem par fermu. Es zināju visu par to, kā jūtas tomāti un kādi kaitēkļi apsēduši spinātus. Es visu ļoti dzīvi iztēlojos, un man bija sāpīgi, ka nevaru būt tur un darīt to pašu, ko viņš, apzinādamās, ka tas ir kaut kas īpašs. Savā dzīvē es neko sevišķu paveikt nevarēju. Es iesaistījos žēlsirdības kustībā. Es piedalījos analfabētisma apkarošanas programmā. Es nesu no bibliotēkas grāmatas nevarīgiem sirmgalvjiem. Taču tas nebija nekas salīdzinājumā ar to, ko darīja mans dēls daudzus tūkstošus jūdžu attālajā Āfrikā.

Tad kādu nedēļu vēstule nepienāca, un pēc dienas vai divām atskanēja zvans no Amerikas vēstniecības Botsvānā. Mans dēls bija izsludināts par pazudušu. Gadījums tika izmeklēts, un, ja būšot kāda informācija, man tikšot paziņots.

Es nekavējoties izlidoju uz Āfriku, un lidostā mani sagaidīja kāds pazīstams vēstniecības darbinieks. Viņš man izstāstīja, ka Burkhards policijai ziņojis - kādu vakaru Maikls gluži vienkārši pazudis. Viņi visi mēdza ieturēties kopā, un vakariņās viņš bija piedalījies. Pēc tam Maiklu neviens vairs nebija redzējis. Arī dienvidafrikāniete nezināja, kurp viņš devies, un kravas automašīna, kuru mans dēls bija nopircis pēc mūsu aizbraukšanas, joprojām atradās nojumē. Neviena pavediena, kas izskaidrotu notikušo.

Policija fermā bija visus izprašņājusi, taču no tā nebija nekāda labuma. Neviens nebija Maiklu redzējis, un nevienam nebija jausmas, kas noticis. Likās, ka viņu aprijusi nakts.

Es ierados fermā pēcpusdienā. Burkhards bija ļoti nobažījies un centās mani pārliecināt, ka Maikls drīz atgriezīsies. Taču arī viņš nespēja izskaidrot, kāpēc puisis devies projām, nevienam neko nepasakot. Dienvidafrikāniete bija nerunīga. Kaut kāda iemesla dēļ viņa pret mani izturējās ar aizdomām un pastāstīja pavisam nedaudz. Ari viņa nezināja Maikla pazušanas iemeslu.

Es tur paliku četras nedēļas. Mēs ievietojām sludinājumus avizēs un piedāvājām atlīdzību par ziņām, kuras ļautu spriest par Maikla atrašanās vietu. Es braukāju šurpu turpu no pilsētas uz fermu un prātā pārcilāju visas iespējas. Es nolīgu pēddzini, lai tas pārmeklētu apkārtnes krūmāju, un viņš strādāja divas nedēļas, lidz padevās. Nekas netika atrasts.

Galu galā cilvēki nosprieda, ka notikušajam var būt divi izskaidrojumi. Kaut kāda iemesla, iespējams, laupīšanas nolūkā, kāds Maiklam uzbrucis, un viņa līķis aizvests projām. Vai ari viņu saplosījuši zvēri - varbūt no Kalahari ieklīdušie lauvas. Būtu gan diezgan neparasti sastapt lauvu tik tuvu Molepololei, taču tas bija iespējams. Tomēr ari tādā gadījumā pēddzinim vajadzēja atrast kaut kādas zīmes. Taču viņam nebija sekmējies. Nekādu pēdu. Nekādu neparastu dzīvnieku izkārnījumu. Nekā.

Pēc mēneša es ierados fermā no jauna un vēl pēc dažiem mēnešiem atkal. Ikviens man izrādīja līdzjūtību, taču visbeidzot kļuva skaidrs, ka viņiem vairs nav ko teikt. Tā nu es atstāju vēstniecības ziņā sazināties ar policiju un uzzināt jaunumus. Tomēr tādu vairs nebija.

Pirms sešiem mēnešiem nomira Džeks. Viņš jau ilgāku laiku slimoja ar aizkuņģa dziedzera vēzi, un es biju brīdināta, ka nav nekādu cerību. Un, kad viņš bija aizgājis, es nolēmu, ka man vēl pēdējo reizi jāmēģina noskaidrot, vai nav palikusi kāda iespēja uzzināt, kas noticis ar Maiklu. Mma Ramotsve, jums var likties dīvaini, ka cenšos uzjundīt desmit gadu vecus notikumus. Bet es tikai vēlos zināt. Gribu uzzināt, kas noticis ar manu dēlu. Es neceru viņu atrast. Uzskatu, ka Maikls ir miris. Taču man gribētos šai lappusei pielikt punktu un pateikt ardievas. Tas ir viss, ko vēlos. Vai jūs man palīdzēsiet? Vai mēģināsiet manis dēļ to uzzināt? Jūs sakāt, ka esat zaudējusi savu bērnu. Tad jau jūs zināt, kā jūtos. Jūs taču zināt, vai ne? Tās ir skumjas, kas nekad nepāriet. Nekad.

Kad viešņa savu stāstu bija beigusi, mma Ramotsve dažus mirkļus sēdēja klusēdama. Ko gan viņa varēja darīt šis sievietes labā? Vai viņa varēja kaut ko uzzināt, ja pat Botsvānas policijai un Amerikas vēstniecībai nebija paveicies? Droši vien nekas šeit nebija līdzams, tomēr šai sievietei bija vajadzīga palīdzība, un no kā gan vēl viņa varēja to gaidīt, ja ne no “Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1”?

- Es jums palīdzēšu, - viņa teica un piebilda, - mana māsa.

Ceturtā nodaļa Bāreņu patversmē

Misters Dž. L. B. Matekoni apcerīgi vēroja ainavu, kas pavērās no Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” kantoriša. Tam bija divi logi - un viens no tiem vērsts tieši pret darbnīcu, kurā divi viņa jaunie mācekļi ar domkratu cēla automašinu. Dž. L. B. Matekoni ievēroja, ka tas tiek darīts nepareizi, neraugoties uz viņa pastāvīgajiem atgādinājumiem par draudošajām briesmām. Viens no puišiem jau bija piedzīvojis nelaimes gadījumu ar dzinēja ventilatora lāpstiņu un varēja priecāties, ka nav zaudējis pirkstu; taču viņi ietiepīgi palika pie sava. Vaina, protams, bija apstāklī, ka abiem bija knapi deviņpadsmit gadu. Šajā vecumā visi jaunekļi ir nemirstigi un iedomājas, ka dzīvos mūžīgi. “Gan viņi redzēs,” drūmi nodomāja misters Dž. L. B. Matekoni. “Viņi sapratīs, ka ir tādi paši kā mēs visi.”

Viņš pagriezās krēslā un paskatījās pa otru logu. Šajā virzienā pavērās iepriecinošāks skats: garāžas pagalma dziļumā varēja samanīt akāciju puduri, kas tiecās augšup no dzelkšņainu žagaru kaudzes, un aiz tā, gluži kā salas pelēkzaļā jūrā -atsevišķus kalnus Odi virzienā. Bija jau liela diena, un laiciņš pieturējās rāms. Ap pusdienlaiku iestāsies tik nogurdinoša svelme, ka izskatīsies - kalni lēkā un mirgo. Tad misters Dž. L. B. Matekoni dosies mājup ieturēt lenču, jo būs pārāk karsti, lai strādātu. Viņš apsēdīsies virtuvē, kas bija vēsākā telpa mājā, ēdīs istabenes gatavoto kukurūzas putru ar sautētu gaļu un lasis “Botsvānas Ziņas”. Pirms atgriešanās garāžā pie pēcpusdienas darbiem viņš neizbēgami mazliet iesnaudīsies.

Mācekļi mēdza ieturēt lenču darbnīcas pagalmā, sēdēdami uz pāris apgāztām eļļas tvertnēm, kuras viņi bija novietojuši zem vienas akācijas. Tik labi iekārtojušies, tie vēroja un ar aizrautību piedauzīgi ķircināja garāmejošās meitenes. Šis jē-lības nācās noklausīties ari misteram Dž. L. B. Matekoni, un viņš par tām nebija labās domās.

- Tu esi smuks skuķis! Vai tev ir auto? Es salabošu tavu auto. Es varu izdarīt tā, lai tu kustētos daudz ātrāk!

Divas jaunas mašīnrakstītājas no Ūdens resursu ministrijas iespurdzās un pielika soli.

- Tu esi tik tieva! Laikam ēd par maz gaļas. Tādai meitenei kā tu jāēd daudz gaļas, lai būtu pulka bērnu!

- Kur tu dabūji tādas kurpes? Vai tās čabatas ir no mersedesa? Ātras kurpes žiglām meitenēm!

Nudien, nodomāja misters Dž. L. B. Matekoni, viņš šādā vecumā nekad tā nebija uzvedies. Savus mācekļa gadus viņš pavadīja Botsvānas Autobusu kompānijas dīzeļmotoru remonta darbnīcās, un tamlīdzīgi izlēcieni tur nebija iedomājami. Taču mūsdienu jaunieši uzvedās tieši šādi, un misters Dž. L. B. Matekoni tur neko nevarēja darīt. Viņš par to ar mācekļiem bija runājis, norādīdams, ka uzņēmuma gods no darbiniekiem ir atkarīgs tādā pašā mērā kā no īpašnieka. Jaunie cilvēki šefu bija truli uzlūkojuši, un Dž. L. B. Matekoni apzinājās, ka tie vienkārši nesaprot, par ko ir runa. Viņiem nebija mācīts, ko nozīmē “gods”; šis jēdziens bija ārpus puišu saprašanas. Šī atklāsme nomāca misteru Dž. L. B. Matekoni tādā mērā, ka viņam radās doma uzrakstīt izglītības ministram un ierosināt Botsvānas jaunatni iepazīstināt ar galvenajām tikumiskajām vērtībām, taču sacerētā vēstule šķita tik ārišķīga, ka Dž. L. B. Matekoni to nenosūtīja. Viņš saprata, kur meklējama vaina. Ja jums ir savs viedoklis par mūslaiku tikumiem, jūs izskatāties vecmodīgs un pompozs. Šķiet, vienīgais veids, kā izlikties mūsdienīgam, bija sacīt: katrs var darīt, ko grib un kad grib, un nevienam gar to nav nekādas daļas. Šāda bija tā modernā domāšana.

Misters Dž. L. B. Matekoni pievērsa skatienu rakstāmgaldam, uz kura atradās atvērta piezīmju grāmatiņa. Tajā bija atzīmēts, ka šodien ir viņa kārta doties uz bāreņu patversmi; ja nekavējoties dotos ceļā, varētu paspēt līdz lenčam būt atpakaļ, lai pārbaudītu mācekļu darbu, pirms pulksten četros pēc savām automašīnām ierodas klienti. Viņu braucamajiem nebija nekādas vainas - tiem bija nepieciešama vienīgi kārtējā tehniskā apkope, un mācekļi ar to varēja tikt galā it labi. Tomēr tie bija jāuzmana: viņiem patika motorus noregulēt uz pilnu jaudu, un misters Dž. L. B. Matekoni bieži vien nopūlējās, lai pirms izbraukšanas no darbnīcas automašinu motori atgūtu sākotnējo stāvokli.

- Mēs netaisām sacīkšu mašīnas, - viņš atgādināja. - Cilvēki, kuri ar tām brauc, nav tādi karstgalvji kā jūs. Tie ir cienījami pilsoņi.

- Kāpēc tad mūsu firmu sauc “Ātrais auto”? - jautāja viens no mācekļiem.

Dž. L. B. Matekoni paskatījās uz jaunekli. Šad tad viņam gribējās tam uzkliegt, un šī bija viena no tādām reizēm, taču dusmas jāprot turēt grožos.

- Mūs sauc par Tolokvengas ceļa “Ātro auto” tāpēc, - viņš pacietīgi atbildēja, - ka ātrs ir mūsu darbs. Vai saproti atšķirību? Mēs neliekam klientiem gaidit dienām ilgi kā dažas citas darbnīcas. Mēs darbu padarām ātri un rūpīgi, kā jau allaž esmu jums licis pie sirds.

- Dažiem cilvēkiem patīk ātras automašīnas, - sarunā iejaucās otrs māceklis. - Dažam labam patīk braukt ātri.

- Tā varētu būt, - atteica misters Dž. L. B. Matekoni. - Taču ne visiem. Sastopami arī cilvēki, kuri apzinās, ka, lēnāk braucot, var tālāk tikt - labāk vēlāk nekā nekad.

Mācekļi nesaprašanā skatījās uz bosu, un Dž. L. B. Matekoni redzēja: šī atkal bija Izglītības ministrijas un tās jaunmodīgo ideju vaina. Šie zēni nekad nebūs spējīgi saprast pat pusi no viņa teiktā. Un kādu dienu tie piedzīvos smagu negadījumu.

Misters Dž. L. B. Matekoni tuvojās bāreņu patversmei, sparīgi signalizēdams; tā viņš, piebraukdams pie vārtiem, darīja vienmēr. Bija ne viens vien iemesls, kāpēc viņam patika braukt šurpu. Protams, Dž. L. B. Matekoni patika bērni, un viņš vienmēr atveda kādu konfekšu sauju, kuru izdalīja, kad bērni viņu apstāja. Taču viņam patika arī patversmes pārvaldniece mma Silvija Potokvane. Misters Dž. L. B. Matekoni pārvaldnieci pazina visu mūžu, jo tā bija viņa mātes draudzene. Šā iemesla dēļ bija gluži dabiski, ka viņš šeit apkopa un laboja visus mehānismus, kā arī divas kravas automašīnas un vecu, sasistu mikroautobusiņu, kas kalpoja par patversmes transportlīdzekli. Dž. L. B. Matekoni darīja to par velti, jo ikviens, kam bija iespēja, centās palīdzēt patversmei kā mācēdams.

Kad ieradās misters Dž. L. B. Matekoni, mma Potokvane bija savā kantorī. Viņa izliecās pa logu un māja ar roku.

- Tēja ir gatava, mister, - viņa sauca. - Ja pasteigsies, dabūsi arī kūku.

Dž. L. B. Matekoni novietoja automobili baobaba zaru ēnā. Klāt jau bija arī daži bērni, kas, viņam soļojot uz kantori, lēkāja apkārt.

- Bērni, vai jūs uzvedāties labi? - viņš jautāja, rakņādamies savās kabatās.

- Mēs uzvedāmies ļoti labi, - atbildēja vecākais. - Visu nedēļu mēs darījām tikai labus darbus. Tagad mēs no visiem labajiem darbiem esam piekusuši.

Misters Dž. L. B. Matekoni iespurdzās.

- Tādā gadījumā jūs varat dabūt mazliet konfekšu.

Viņš pasniedza riekšavu gados vecākajam, kurš to pieklājīgi saņēma abās izstieptajās rokās - raksturīgajā botsvāniešu manierē.

- Nemaitā tos bērnus, - pa logu sauca mma Potokvane. - Šie ir ļoti palaidnīgi bērni.

Kamēr Dž. L. B. Matekoni gāja iekšā pa kantora durvīm, bērnu bariņš smiedamies aizjoza projām. Telpā viņš sastapa mma Potokvani, viņas vīru - atvaļinātu policistu - un dažas audzinātājas. Katram priekšā bija pa krūzei tējas un pa gabalam ābolkūkas.

Kamēr mma Potokvane stāstīja par sarežģījumiem ar vienu no ūdenssūkņiem, misters Dž. L. B. Matekoni malkoja tēju. Sūknis bija darbojies mazāk par stundu, tad uzkarsis, un bija zināmas bažas, ka tas varētu ieķīlēties.

- Eļļa, - konstatēja Dž. L. B. Matekoni. - Sūknis uzkarst, ja tajā nav eļļas. Tur būs kāda sūce. Salūzis blīvslēgs vai kaut kas tamlīdzīgs.

- Un tad vēl bremzes autobusiņam, - turpināja mma Potokvane. - Tās tagad nejauki čīkst.

- Bremžu uzlikās, - zināja teikt misters Dž. L. B. Matekoni.

- Jau labs laiks pagājis, kopš mēs tās mainījām. Šādā laikā uz tām sakrājas milzums putekļu un tās ātri nolietojas. Es paskatīšos, bet, lai tās nomainītu, autobusiņu laikam vajadzēs vest uz darbnīcu.

Visi pamāja, un saruna novirzījās uz citiem notikumiem patversmē. Viens no bāreņiem nupat bija dabūjis darbu un gatavojās doties uz Fransistaunu. Kāds cits no zviedru labdara, kurš šad tad sūtīja dāvanas, bija saņēmis kroseņu pāri. Viņš bija labākais skrējējs patversmē un tagad varēja piedalīties sacensībās. Tad iestājās klusums, un mma Potokvane nogaidoši palūkojās misterā Dž. L. B. Matekoni.

- Dzirdēju, ka tev ir jaunas ziņas, - viņa pēc brīža sacīja.

- Tu taisoties precēties?

Misters Dž. L. B. Matekoni aplūkoja savas kurpes. Cik zināms, viņi nevienam neko nebija stāstījuši, taču, lai apturētu ziņu izplatīšanos, Botsvānā ar to vien ir par maz. Vainīga būs istabene, Dž. L. B. Matekoni nodomāja. Viņa izstāstījusi citām istabenēm, un tās savukārt dalījušās jaunumos ar darba devējiem. Tagad to zināja visi.

- Es precu mma Ramotsvi, - Dž. L. B. Matekoni sāka stāstīt. - Viņa ir...

- Viņa ir detektlve, vai ne? - jautāja mma Potokvane. - Es par viņu visu zinu. Tava dzīve kļūs varen aizraujoša. Tu visu laiku kaut kur ložņāsi, izspiegodams cilvēkus.

Misters Dž. L. B. Matekoni ievilka elpu.

- Es to nedarīšu, - viņš teica. - Negatavojos kļūt par detektīvu. Tas ir mma Ramotsves darbs.

Mma Potokvane izskatījās vīlusies. Taču tad viņa atplauka.

- Es ceru, ka tu nopirksi viņai gredzenu ar briljantiem, -viņa sacīja. - Saderinātai dāmai mūsdienās klājas nēsāt gredzenu ar briljantiem, lai būtu redzams, ka viņa ir saderinājusies.

Misters Dž. L. B. Matekoni cieši raudzījās pārvaldniecē.

- Vai tas ir nepieciešams? - viņš gribēja zināt.

- Vairāk kā nepieciešams, - paskaidroja mma Potokvane. - Ja tu paņemtu kādu žurnālu, tad redzētu, ka tur ir šādu gredzenu reklāmas. Tur rakstīts, ka tie domāti saderinātajiem.

Misters Dž. L. B. Matekoni klusēja. Tad viņš apjautājās:

- Briljanti ir diezgan dārgi, vai ne?

- Ļoti dārgi, - atbildēja viena no audzinātājām. - Mazs, mazs briljantiņš maksā tūkstoš pulu.

- Pat vairāk, - piebilda mma Potokvane. - Daži briljanti maksā divsimttūkstoš pulu gabalā.

Misters Dž. L. B. Matekoni izskatījās nomākts. Viņš nebija sīkumains un attiecībā uz dāvanām mēdza būt tikpat nesavtīgs kā attiecībā uz savu laiku, taču viņš neatzina naudas izniekošanu, un pat šajā īpašajā gadījumā izskatījās, ka tērēt šādu summu par briljantu ir pilnīga izšķērdība.

- Es par to parunāšu ar mma Ramotsvi, - stingri sacīja Dž. L. B. Matekoni, lai pārtrauktu kutelīgo sarunu. - Varbūt briljanti viņu nemaz neinteresē.

- Nē, - iebilda mma Potokvane. - Viņu noteikti interesē briljanti. Briljanti patīk visām dāmām. Šajā jautājumā visas dāmas ir vienisprātis.

Misters Dž. L. B. Matekoni notupās, lai apskatītu ūdenssūkni. Pabeidzis tējas dzeršanu pie mma Potokvanes, viņš bija aizsoļojis pa taku, kas veda uz sūkņu māju. Šis bija viens no tiem dīvainajiem celiņiem, kas šķiet maldinām, bet visbeidzot tomēr noved pie mērķa. Kā garlaikodamās taka meta slinku cilpu ap ķirbju lauciņiem, tad ienira donga - vecā, izskalotā grāvī - un beidzās iepretim nelielai nojumei, kas aizsargāja sūkni. Pašu sūkņu māju apēnoja lietussargiem līdzīgi ērkšķaini koki, kuri, ierodoties misteram Dž. L. B. Matekoni, laipni piedāvāja savu pavēni. Būda ar tik plānu jumtu, kāds bija sūkņu mājai, tiešos saules staros varēja pārkarst, un tas nenāktu par labu tajā esošajiem mehānismiem.

Misters Dž. L. B. Matekoni nolika darbarīku kasti pie sūkņu mājas ieejas un piesardzīgi pavēra durvis. Šādās vietās viņš mēdza būt uzmanīgs, jo tās bija ļoti piemērotas čūskām. Izskatījās, ka mūdži kaut kāda iemesla dēļ mīl tehniku, un Dž. L. B. Matekoni vairākkārt bija uzgājis miegainas čūskas vijamies ap mehānismiem, pie kuriem viņš strādāja. Kāpēc tās tā darīja, viņam nebija ne jausmas; varbūt tām patika siltums un kustība? Vai čūskas sapņoja par kādu labu - čūskām domātu vietu? Vai tās iedomājās - kaut kur ir čūsku paradīze, kur viss atrodas zemes līmenī un neviens nevar viņām uzkāpt virsū?

Pagāja daži mirkļi, līdz acis aprada ar tumsu telpas iekšienē, un pēc brīža meistars redzēja, ka viņam nekas nedraud. Sūkni darbināja liels spararats, kuru grieza aizvēsturisks dīzeļmotors. Misters Dž. L. B. Matekoni nopūtās. Tā bija ķibele. Vecie dīzeļdzinēji pārsvarā ir izturīgi, taču reiz pienāk brīdis, kad tie vienkārši jālaiž pensijā. Viņš bija par to brīdinājis mma Potokvani, taču tā vienmēr atrada iemeslus, lai naudu iztērētu citiem — steidzamākiem pasākumiem.

- Bet ūdens taču ir vissvarīgākais, - iebilda Dž. L. B. Matekoni. - Ko bērni ēdīs, ja jūs nelaistīsiet dārzeņus?

- Dievs gādās, - nesatricināmā mierā atbildēja mma Poto-kvane. - Kādu dienu Viņš mums atsūtīs jaunu motoru.

- Varbūt, - atteica mehāniķis. - Bet varbūt ari ne. Dažreiz motori Dievu nemaz neinteresē. Esmu labojis automašīnas diezgan daudziem mācītājiem - tās visas bija salūzušas. Dieva kalpi nav tie labākie autovadītāji.

Tagad, būdams liecinieks dīzeļdzinēju mirstības faktam, viņš atnesa savu darbarīku kasti, sadabūja regulējamo uzgriežņu atslēgu un sāka ņemt nost motora apvalku. Misters Dž. L. B. Matekoni centās piekļūt dzinēja cietajai metāla sirdij un drīz vien bija aizrāvies ar darbu gluži kā ķirurgs, kas operē iemidzinātu pacientu. Savulaik šis ir bijis lielisks motors, ražots kādā neiedomājami tālā rūpnīcā, - uzticams motors, motors ar raksturu. Mūsdienās diemžēl šķita, ka visus motorus taisa roboti Japānā. Protams, arī tie lepojās ar izturību, jo visas detaļas bija rūpīgi apstrādātas un savienotas, taču Dž. L. B. Matekoni kaluma vīram šādi dzinēji šķita maigi kā sagriezta baltmaize. Tajos nebija nekā - ne raupjuma, ne savdabības. Un tāpēc labot Japānā ražotus motorus bija garlaicīga nodarbošanās.

Misters Dž. L. B. Matekoni bieži domāja par to, cik skumji, ka nākamajām mehāniķu paaudzēm nekad nebūs izdevība labot kādu no šīm vecajām mašīnām. Viņi visi bija mācīti remontēt modernos dzinējus, kuru defektus atrada dators. Ja darbnīcā kāds iebrauca ar jaunu mersedesu, Dž. L. B. Matekoni sirds pamira. Ar šādām automašīnām viņš vairs nevarēja tikt galā, jo darbnīcā nebija vajadzīgo diagnostikas iekārtu. Ko iesākt bez šādām ierīcēm, ja no kādas nepieejamas motora daļas sīciņš mikroprocesors sūta nepareizus signālus? Misters Dž. L. B. Matekoni juta kārdinājumu pateikt, ka, lai salabotu šādus automobiļus, to īpašniekiem jāmeklē dators, nevis dzīvs mehāniķis, taču, protams, viņš to nedarīja, bet gan pēc labākās sirdsapziņas apkalpoja mirdzošā tērauda veidojumu, kas slēpās zem šo automašīnu pārsegiem. Taču viņš to darīja bezkaislīgi.

Misters Dž. L. B. Matekoni patlaban bija noņēmis sūkņa motora galvu un pētīja cilindrus. Bija noticis tieši tas, ko viņš domāja: abi cilindri piedeguši, jo tos vajadzēja slīpēt jau pirms laba laika. Bet, aplūkojot virzuļus, varēja redzēt, ka gredzeni ir nolietojušies un robaini, it kā tos mocītu artrīts. Šie bojājumi lielā mērā ietekmēja motora lietderību, un tas nozīmēja izniekotu degvielu un mazāk ūdens bāreņu dārzeņiem. Iespēju robežās kaut kas bija jādara. Viņš nomainīs dažus blīvslēgus, lai novērstu eļļas zudumu, un parūpēsies, lai tiktu izslīpēti cilindri. Taču Dž. L. B. Matekoni zināja, ka pienāks bridis, kad šādi pasākumi vairs nelīdzēs, un tad gluži vienkārši būs jāpērk jauns motors.

Viņš iztrūkās no kādas skaņas. Sūkņu māja atrodas klusā vietā, un viss, ko Dž. L. B. Matekoni līdz šim dzirdēja, bija putnu dziesmas akāciju zaros. Šo troksni turpretim izraisīja cilvēks. Viņš atskatījās, taču nekas nebija redzams. Drīz vien šī skaņa - līdzīga neieeļļota riteņa čīkstēšanai - no jauna izlauzās caur krūmāju. Droši vien kāds bārenis stūma ķerru vai vilka rotaļu auto, kādus bērni mēdz sameistarot no vecām stieplēm un skārda gabaliem.

Mehāniķis noslaucīja rokas lupatā, kuru pēc tam iebāza atpakaļ kabatā. Likās, ka skaņa tuvojas, un tad ar zemiem krūmiem apaugušajā takas līkumā viņš ieraudzīja parādāmies ratiņkrēslu, kuros, griezdama riteņus, sēdēja meitene. Pacēlusi skatienu un ieraudzījusi misteru Dž. L. B. Matekoni, tā, satvērusi riteņu stīpas, apstājās. Mirkli viņi skatījās viens otrā, taču tad meitene pasmaidīja un pārvarēja pēdējos jardus līdz sūkņu mājai.

Viņa sasveicinājās pieklājīgi kā labi audzināts bērns.

- Ceru, ka esat vesels, rra, - viņa teica, sniegdama labo roku, bet kreiso uzlikdama uz tās apakšdelma, tādējādi izrādot cieņu.

Viņi sarokojās.

- Ceru, ka manas rokas nav pārāk eļļainas, - sacīja misters Dž. L. B. Matekoni. - Es laboju sūkni.

Meitene pamāja ar galvu.

- Es atvedu jums ūdeni, rra. Mma Potokvane teica, ka esat atnācis šurp bez dzeramā un droši vien būsiet izslāpis.

Viņa pasniedzās pēc somas, kas karājās uz ratiņu atzveltnes, un izvilka no tās pudeli.

Dž. L. B. Matekoni to pateicīgi paņēma, jo tikko bija sācis just slāpes un nožēloja, ka nav paņēmis līdzi ūdeni. Viņš dzēra, skatīdamies uz meiteni. Tā bija ļoti jauna - ar patīkamu, atklātu seju, šķiet, vienpadsmit vai divpadsmit gadu veca. Viņas bizēs bija iepītas krellītes. Meitene valkāja izbalējušu, zilu kleitu, kura no biežas mazgāšanas bija kļuvusi gandrīz balta, un nobružātu, lētu kurpju pāri.

- Vai tu šeit patversmē dzīvo? - Dž. L. B. Matekoni vaicāja.

Viņa pamāja ar galvu.

- Esmu šeit kopā ar jaunāko brāli jau gandrīz gadu, - meitene atbildēja. - Viņam ir tikai pieci gadi.

- No kurienes jūs esat?

Meitene nolaida skatienu.

- Mēs esam no Fransistaunas puses. Manas mātes vairs nav. Viņa nomira pirms pieciem gadiem, kad man bija septiņi. Mēs dzīvojām pie kādas sievietes, bet tad viņa teica, ka mums jāiet projām.

Misters Dž. L. B. Matekoni neko neatbildēja. Mma Poto-kvane dažu bāreņu dzīvesstāstus bija izstāstījusi, un ik reizi viņa sirds sāpēs iesmeldzās. Agrāk Botsvānas sabiedrībā atraidītu bērnu nebija - ikvienu kāds pieskatīja. Taču tagad, šķiet, kaut kas ir mainījies, un mūsdienās varēja sastapt arī bāreņus. Iespējams, daļēji tas izskaidrojams ar slimību, kas plosījās Āfrikā. Bērnu bez vecākiem kļuvis daudz vairāk, un dažiem bāreņu patversme bija vienīgā vieta, kurp doties. Vai tā bija noticis ari ar šo meiteni? Un kāpēc viņa atradās invalīdu ratiņos?

Misters Dž. L. B. Matekoni izmeta no galvas šīs domas. Kāda jēga prātot par šādām lietām, ja neko daudz nevarēja palīdzēt? Bija jārisina steidzamāki jautājumi, piemēram, kāpēc ratiņi rada tik nejauku troksni.

- Tavi ratiņi čīkst, - viņš teica. - Vai tā bijis vienmēr?

Meitene papurināja galvu.

- Tas sākās pirms dažām nedēļām. Domāju, ka tur kaut kas nav kārtībā.

Misters Dž. L. B. Matekoni notupās, lai pārbaudītu riteņus. Viņš nekad nebija labojis invalīdu ratiņus, taču šeit viss šķita skaidrs. Gultņi sausi un putekļaini - mazliet eļļas šobrīd darītu brīnumus -, un ari bremze iesprūdusi. Lūk, no kurienes nācis troksnis!

- Es tevi izcelšu, - viņš sacīja. - Tu vari pasēdēt zem koka, kamēr es salaboju tavu krēslu.

Vīrietis pacēla meiteni un uzmanigi nolika zemē. Tad, pagriezis ratiņus otrādi, atbrīvoja bremzes un noregulēja bremžu sviru. Viņš ieeļļoja gultņus un izmēģinādams pagrieza riteņus. Tie griezās bez aizķeršanās un trokšņa. Dž. L. B. Matekoni nolika ratiņus uz riteņiem un piestūma sēdošajai meitenei.

-Jūs esat ļoti laipns, rra, - viņa teica. - Tagad man jābrauc atpakaļ, citādi audzinātāja domās, ka esmu apmaldījusies.

Meitene devās projām pa celiņu, atstādama misteru Dž. L. B. Matekoni strādājam. Viņš turpināja iesākto, un pēc stundas sūknis bija salabots. Meistars nopriecājās, kad tas atsāka darboties, - izskatījās, ka dzinējs kādu brīdi kalpos vēl diezgan labi. Taču, lai kā arī būtu, misters Dž. L. B. Matekoni zināja, ka tas nav uz ilgu laiku un drīz viņam būs šeit jāatgriežas, lai sūkni izjauktu pilnīgi. Un kur gan tad dārzeņi ņems ūdeni? Posts dzīvot tik sausā valstī. Vienalga - ķirbju vai cilvēku dzīvības - tās karājās mata galā.

Piektā nodaļa "Pastardienas juvelieri"

Mma Potokvanei bija taisnība - kā jau viņa apgalvoja, mma Ramotsvi briljanti interesēja.

Tas noskaidrojās dažas dienas pēc tam, kad misters Dž. L. B. Matekoni bija salabojis sūkni bāreņu patversmē.

- Domāju, ka cilvēki zina par mūsu saderināšanos, - mma Ramotsve sacīja, kad abi sēdēja Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” kantorītī un dzēra tēju. - Mana istabene teica, ka dzirdējusi ļaudis pilsētā par to melšam. Viņa sacīja, ka to zina visi.

- Tāda jau ir šī vieta, - nopūtās līgavainis. - Es ari vienmēr uzzinu citu noslēpumus.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu. Viņam bija taisnība: Ga-borounā noslēpumu nebija. Ikviens zināja, ko dara citi.

- Piemēram, - turpinādams iesākto tematu, stāstīja Dž. L. B. Matekoni, - kad mma Sonkvena sabeidza sava dēla jaunās automašīnas ātrumkārbu, braukdama ar ātrumu trīsdesmit jūdžu stundā un ieslēgdama atpakaļgaitu, izskatījās, ka visi to zina. Es nevienam nestāstīju, taču cilvēki to bija uzzinājuši.

Mma Ramotsve smējās, jo pazina mma Sonkvenu, kas, iespējams, bija visvecākā autovadītāja pilsētā. Viņas dēls, kuram piederēja ienesīgs lielveikals Broudhēsta gatvē, bija centies pārliecināt māti, lai tā noalgo šoferi vai atsakās no braukšanas vispār, taču viņam nācās atkāpties mma Sonkvenas nelokāmās neatkarības priekšā.

- Viņa brauca laukā no Molepololes, - turpināja misters Dž. L. B. Matekoni, - un atcerējās, ka Gaborounā nav pabarojusi vistas. Tā nu kundze izlēma nekavējoties atgriezties, ieslēdzot atpakaļgaitu. Vari iedomāties, kas notika ar ātrumkārbu. Un pēkšņi visi par to sāka runāt. Māte un dēls nosprieda, ka es to esmu cilvēkiem izstāstījis, taču tā nav. Mehāniķim jābūt kā mācītājam. Viņš nedrīkst runāt par to, ko redz.

Mma Ramotsve piekrita. Viņa zināja konfidencialitātes vērtību un cienīja misteru Dž. L. B. Matekoni tāpēc, ka arī viņš prata to novērtēt. Patiešām, visapkārt bija pārāk daudz pļāpīgu cilvēku. Taču šie bija vispārīgi novērojumi, bet patlaban vajadzēja pārrunāt daudz steidzamākus jautājumus, un tāpēc viņa novirzīja sarunu uz tematu, kas bija izraisījis šis debates.

- Tātad visi runā par mūsu saderināšanos, - turpināja mma Ramotsve. - Daži pat grib redzēt gredzenu, kuru tu man esi uzdāvinājis.

Brīdi apklususi, viņa uzmeta acis misteram Dž. L. B. Matekoni.

- Stāstu viņiem, ka vēl neko neesi dāvinājis, taču esmu pārliecināta, ka tuvākajā laikā uzdāvināsi.

Viņa aizturēja elpu. Dž. L. B. Matekoni bija nodūris acis: tā viņš bieži vien darīja, kad jutās nedrošs.

- Gredzenu? - viņš beidzot izmocīja. - Kādu īsti gredzenu?

Mma Ramotsve nopētīja līgavaini. Ja tiek runāts par šādām lietām, ar vīriešiem jāuzmanās. Viņiem, protams, par tām nav nekādas saprašanas, taču vienalga jāpiesargājas, lai lieki nesatrauktu. Pēc tā nav nekādas vajadzības. Mma Ramotsve nolēma būt vaļsirdīga. Misters Dž. L. B. Matekoni varētu pamanīt slazdus, un tas nebūtu labi.

- Gredzenu ar briljantiem, - viņa sacīja. - Tādus saderinātas dāmas mūsdienās nēsā. Tas ir moderni.

Līgavainis joprojām drūmi lūkojās grīdā.

- Briljanti? - viņš gurdi vaicāja. - Vai esi pārliecināta, ka tieši tie ir vismodernākie?

-Jā, - stingri atbildēja mma Ramotsve. - Visas saderinātās dāmas no modernām aprindām mūsdienās dabū gredzenus ar briljantiem. Tā ir zīme, ka viņas tiek novērtētas.

Misters Dž. L. B. Matekoni strauji pacēla skatienu. Ja tas tiesa - un tas lielā mērā saskanēja ar mma Potokvanes teikto viņam nebija citas iespējas kā vien nopirkt gredzenu ar briljantiem. Misters Dž. L. B. Matekoni negribēja, lai mma Ramotsve domātu, ka netiek novērtēta. Viņš to vērtēja ļoti augstu un bija bezgalīgi un padevīgi pateicīgs par piekrišanu ar viņu precēties, un, ja briljanti bija vajadzīgi, lai to pierādītu pasaulei, misters Dž. L. B. Matekoni maksās. Uz mirkli viņš sa-minstinājās, kad prātā uzzibsnīja vārds “cena”, atgādinādams par satraucošajiem skaitļiem, kas tika minēti pie tējas tases bāreņu patversmē.

- Briljanti ir ļoti dārgi, - uzdrošinājās bilst misters Dž. L. B. Matekoni. - Ceru, ka man pietiks naudas.

- Nu, protams, pietiks, - atbildēja mma Ramotsve. - Briljantus var nopirkt ari par gluži pieņemamu cenu. Vai arī tu tos vari dabūt uz nomaksu...

Līgavainis sarosījās.

- Biju domājis, ka tie maksā tūkstošiem pulu, - viņš teica. - Varbūt kādus piecdesmit tūkstošus?

- Protams, ne, - mma Ramotsve mierināja. - Var nopirkt lētus briljantus, taču iespējams atrast arī ļoti labus, kas nav pārāk dārgi. Varam aizbraukt paskatīties. Piemēram, uz “Pastardienas juvelieriem”. Tur ir liela izvēle.

Jautājums bija izlemts. Nākamajā rītā, kad mma Ramotsve tiks galā ar detektīvaģentūras korespondenci, abi dosies uz “Pastardienas juvelieriem” izraudzīties gredzenu. Tā bija aizraujoša perspektīva, un pat misters Dž. L. B. Matekoni, juzdamies milzīgi atvieglots par to, ka var atļauties briljantus, saprata, ka ar nepacietību gaida šo izbraukumu. Tagad viņš pat lēsa, ka dārgakmeņos ir kaut kas ļoti pievilcīgs - kaut kas, ko var apjēgt pat vīrietis, ja vien par tiem kārtīgi padomā. Visnozīmīgākā Dž. L. B. Matekoni šķita doma, ka briljanti - iespējams, visdārgākā dāvana, kādu viņš savā mūžā pasniegs, - bija velte no pašas Botsvānas sirds. Misters Dž. L. B. Matekoni bija patriots. Viņš mīlēja savu zemi un zināja, ka to mīl ari mma Ramotsve. Apstāklis, ka briljanti.

kurus viņi galu galā izvēlēsies, dienas gaismu ieraudzījuši vienā no trim Botsvānas dimantu raktuvēm, piešķīra dāvanai īpašu nozīmi. Dž. L. B. Matekoni dāvāja sievietei, ko viņš mīlēja un apbrīnoja kā nevienu citu pasaulē, mazu kriksīti zemes, pa kuru viņi staigāja. Šī drupatiņa, protams, bija īpaša: mazs klints gabaliņš, kas pārvērties mirdzošā dimantā pirms neskaitāmiem gadiem. Un, raugi, pie Orapas cilvēki to bija izrakuši, pēc tam aizveduši uz Gaborounu, noslīpējuši un iestrādājuši zeltā. Un tas viss tika darīts tāpēc, lai mma Ramotsve briljantu varētu nēsāt uz kreisās rokas zeltneša un parādīt pasaulei, ka viņš, misters Dž. L. B. Matekoni, Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” īpašnieks, gatavojas kļūt par tās vīru.

* * *

“Pastardienas juvelieru” telpas bija noslēpušās putekļainas ielas galā - blakus “Pestīšanas grāmatnīcai”, kur pārdeva Bībeles un citus reliģiskus tekstus, un Motobani grāmatvedības pakalpojumu firmai “Sakiet, lai nodokļu inspektors iet prom”. Veikals bija diezgan nepievilcīgs - ar šķību verandas jumtu, kas balstījās uz balsinātiem ķieģeļu stabiem. Uz izkārtnes, kuru zīmējis kāds netalantīgs amatieris, bija attēlota skaistules galva ar lieliem, nokareniem auskariem un kakls ar komplicētu kaklarotu. Par spīti tam, ka acīmredzami traucēja kaklarota un auskaru smagums, sieviete šķībi smaidīja.

Misters Dž. L. B. Matekoni un mma Ramotsve novietoja automobili ielas pretējā pusē akāciju ēnā. Viņi bija atbraukuši vēlāk, nekā paredzēts, un karstums jau pieņēmās spēkā. Pusdienlaikā ikvienam transportlīdzeklim, kas atstāts saulē, būs gandrīz neiespējami pieskarties: sēdekļi tad sakarst vienā mirklī, bet stūre kļūst par ugunīgu stīpu. Pavēnis no tā kaut drusku pasargā, tāpēc automašīnas, lai saņemtu pēc iespējas vairāk ēnas no skrajās, pelēkzaļās lapotnes, tika novietotas ar priekšgalu pret stumbru un apstāja katru koku gluži kā sivēni sivēnmāti.

Durvis bija slēgtas, taču, kad Dž. L. B. Matekoni piezvanīja, tās pakalpīgi atvērās. Veikalā aiz letes stāvēja kārns cilvēks haki krāsas apģērbā. Viņam bija šaura seja, un gan iešķībās acis, gan zeltainā ādas krāsa liecināja par Kalahari bušmeņu asinīm. Bet, ja tā ir, kāpēc gan viņš strādā juvelierveikalā? Protams, nebija nopietna iemesla, lai viņš to nedarītu, taču tas likās nepiedienīgi. Juvelierveikali piesaistīja indiešus un kenijiešus, kuriem šāds darbs patika; bušmeņi labprātāk nodarbojās ar lopiem - viņiem bija lieliski sasniegumi lopkopībā un strauskoplbā.

Juvelieris abiem uzsmaidīja.

- Es redzēju jūs piebraucam, - viņš teica. - Jūs novietojāt savu automobili, lūk, zem tā koka.

Dž. L. B. Matekoni saprata, ka nav kļūdījies. Pārdevējs runāja pareizā setsvaniešu valodā, taču akcents apstiprināja redzamās pazīmes. Kopā ar patskaņiem izlauzās klakšķi un svilpieni. Tā bija dīvaina - šī Kalahari tuksneša iemītnieku mēle, kas vairāk līdzinājās putnu dziesmām koku zaros, nevis cilvēku valodai.

Līgavainis pieklājīgi stādījās priekšā un pagriezās pret mma Ramotsvi.

- Šī dāma nule ir ar mani saderinājusies, - sacīja misters Dž. L. B. Matekoni. - Viņu sauc mma Ramotsve, un es gribu nopirkt saderināšanās gredzenu.

Viņš ieturēja pauzi.

- Gredzenu ar briljantiem.

Juvelieris vēroja pircēju no plakstiņu apakšas un tad iesāņus uzmeta skatienu mma Ramotsvei. Viņa to uztvēra un nodomāja: “Šeit notiek izlūkošana; viņš ir manīgs vīrs, un viņam nedrīkst uzticēties.”

- Jūs esat veiksmīgs cilvēks, - teica juvelieris. - Ne katrs var atrast tik jauku un tuklu līgavu. Mūsdienās visapkārt klīst tik daudz kārnu un negantu sieviešu. Šī dāma jūs padarīs ļoti laimīgu.

- Jā, - misters Dž. L. B. Matekoni atzinīgi apstiprināja. - Es esmu laimīgs cilvēks.

- Tāpēc jums tagad jānopērk ļoti liels gredzens, - turpināja juvelieris. - Tik lekna sieviete nedrīkst nēsāt šauru gredzentiņu.

Dž. L. В. Matekoni lūkojās uz savām kurpēm.

- Biju domājis par vidēja izmēra gredzenu, - viņš teica. - Neesmu nekāds bagātnieks.

- Es zinu, kas jūs esat, - sacīja juvelieris. - Jūs esat virs, kuram pieder “Ātrais auto” uz Tolokvengas ceļa. Jūs varat atļauties labu gredzenu.

Mma Ramotsve nolēma iejaukties.

- Es negribu lielu gredzenu, - viņa strikti sacīja. - Neesmu nekāda dāma, kam jānēsā lieli gredzeni. Cerēju uz mazu gredzentiņu.

Juvelieris uzmeta viņai ātru skatienu. Likās, ka mma Ra-motsves klātbūtne tam gandrīz vai traucē, it kā šis būtu vīriešu darījums - kaut kas līdzīgs tirdzniecībai ar gaļas lopiem -un viņa maisītos pa kājām.

- Es jums parādīšu dažus gredzenus, - viņš piedāvāja, noliekdamies, lai izvilktu no letes atvilktni. - Šeit būs daži lieliski gredzeni ar briljantiem.

Juvelieris uzlika atvilktni uz letes un norādīja uz vairākiem gredzeniem, kas atdusējās samta ligzdiņās. Misteram Dž. L. B. Matekoni aizrāvās elpa. Briljanti bija iestrādāti gredzenos veselām skupsnām: vienu lielu dārgakmeni ielenca pulks mazāku. Dažiem gredzeniem bija arī citādi akmeņi - smaragdi un rubīni, un zem katra - maza zīmīte ar cenu.

- Nepievērsiet uzmanību tam, kas rakstīts uz etiķetēm, -juvelieris sacīja, pazeminādams balsi. - Varu jums piedāvāt lielas atlaides.

Mma Ramotsve pētīja paliktni. Tad viņa pacēla skatienu un papurināja galvu.

- Šie ir pārāk lieli, - viņa teica. - Es jau jums sacīju, ka vēlos mazāku gredzenu. Laikam mums vajadzēs iet uz citu veikalu.

Juvelieris nopūtās.

- Man ir vēl daži citi, - viņš sacīja. - Man ir arī mazāki gredzeni.

Viņš ieslidināja paliktni vietā un izvilka citu. Gredzeni uz tā bija krietni mazāki. Mma Ramotsve norādīja uz gredzenu paliktņa vidū.

- Man patīk šis, - viņa teica. - Apskatisim šo gredzenu.

- Šis nu gan ir mazs, - atzīmēja juvelieris. - Šādu briljantu var viegli pazaudēt. Ļaudis to var nepamanīt.

- Man vienalga, - atbildēja mma Ramotsve. - Šis briljants domāts man. Par citiem man maza daļa.

Klausīdamies līgavā, misters Dž. L. B. Matekoni sajuta lepnuma uzplūdus. Šī bija sieviete, kuru viņš apbrīnoja, sieviete, kura ticēja Botsvānas pārbaudītajām vērtībām un kurai nebija laika ārišķībām.

- Man arī patīk šis gredzens, - viņš teica. - Lūdzu, ļaujiet mma Ramotsvei to uzlaikot.

Gredzens tika pasniegts mma Ramotsvei, kura uzvilka to pirkstā un pastiepa roku misteram Dž. L. B. Matekoni novērtēšanai.

- Tas tev lieliski piestāv, - viņš sacīja.

Mma Ramotsve smaidīja

- Ja tev labpatiktu šo gredzenu man nopirkt, es būtu loti laimīga.

Juvelieris paņēma etiķeti ar cenu un pasniedza to Dž. L. B. Matekoni.

- Šim gredzenam atlaide nav iespējama, - viņš teica. - Tas jau tāpat ir ļoti lēts.

Cena misteru Dž. L. B. Matekoni patīkami pārsteidza. Nupat par tieši šādu maksu viņš bija nomainījis dzesēšanas sistēmu kāda klienta autobusiņam. Tas nebija dārgi. Iebāzis roku kabatā, viņš no tās izvilka banknošu paciņu, kuru agrāk no rīta bija izņēmis bankā, un samaksāja juvelierim.

- Viens jautājums man jums jāuzdod, - Dž. L. B. Matekoni sacīja. - Vai šis briljants ir no Botsvānas dimantu raktuvēm?

Juvelieris izbrīnīts viņā paskatījās.

- Kāpēc jūs tas interesē? - viņš vaicāja. - Briljants ir briljants, vienalga, no kurienes tas nācis.

- To es zinu, - teica Dž. L. B. Matekoni. - Taču es būtu priecīgs, zinādams, ka mana sieva nēsās mūsu pašu dārgakmeni.

Juvelieris pasmaidīja.

- Šajā gadījumā tas tā ir. Visi šie dārgakmeņi nāk no mušu raktuvēm.

- Pateicos, - sacīja misters Dž. L. B. Matekoni. - Priecājos to dzirdēt.

Mājupceļš veda gar Anglikāņu katedrāli un Princeses Marinas slimnīcu. Kad viņi brauca garām katedrālei, mma Ra-motsve ieminējās:

- Es domāju: varbūt mēs varētu salaulāties šeit? Iespējams, mūs apprecinātu pats bīskaps Makhulu.

- Man tas būtu pa prātam, - Dž. L. B. Matekoni atbildēja. - Viņš ir labs cilvēks, šis bīskaps.

- Tad jau viens labs cilvēks laulās kādu citu labu cilvēku, - sacīja mma Ramotsve. - Tu esi mīļš, mister Dž. L. B. Matekoni.

Līgavainis neatbildēja. Ir grūti atbildēt uz komplimentu, ja turklāt apzinies, ka tas ir nepelnīts. Dž. L. B. Matekoni nedomāja, ka ir sevišķi labs cilvēks. Viņa raksturam droši vien piemita daudz trūkumu, un, ja kāds bija krietns, tad tā bija mma Ramotsve. Viņa bija daudz pārāka par savu līgavaini. Dž. L. B. Matekoni bija tikai cītīgs mehāniķis; viņa turpretim bija daudz nozīmīgāka dāma.

Automašīna nogriezās Zebru ielā, iebrauca šaurā ieliņā iepretim mma Ramotsves mājai un apstājās stāvvietā zem ap-ēnošanas tīkla blakus verandai. Pa virtuves logu viņiem māja Rouza - mma Ramotsves kalpone. Viņa bija izmazgājusi veļu, un nu tā baloja uz virves, krasi atšķirdamās no sarkanbrūnās zemes un zilajām debesīm.

Misters Dž. L. B. Matekoni saņēma mma Ramotsves roku, uz mirkli pieskardamies mirdzošajam gredzenam. Paskatījies līgavā, viņš ieraudzīja tās acīs asaras.

- Piedod, - viņa teica. - Man nevajadzētu raudāt, taču es neko nevaru ar sevi padarīt.

- Kāpēc tu skumsti? - jautāja Dž. L. B. Matekoni. - Tev nav jābēdājas.

Viņa noslaucīja asaras un papurināja galvu.

- Es nebēdājos, - sieviete atbildēja. - Tas tāpēc, ka neviens man agrāk neko tamlīdzīgu nav dāvinājis. Kad precējos ar Noutu, viņš man neuzdāvināja neko. Es cerēju uz gredzentiņu, taču to nesagaidīju. Tagad man ir gredzens...

- Centīšos tev Nouta nolaidību atdarīt, - sacīja Dž. L. B. Matekoni. - Es gribu būt tev labs vīrs.

- Tu būsi, - mma Ramotsve teica, pamādama ar galvu. - Un es centīšos būt tev laba sieva.

Mirkli abi sēdēja, domādami katrs savas šim brīdim atbilstošas domas. Tad misters Dž. L. B. Matekoni izkāpa, gar priekšgalu pagāja garām automobilim un atvēra līgavai durvis. Tagad viņi ies iekšā dzert sarkankrūmu tēju un mma Ramotsve parādīs Rouzai gredzenu, kas viņu darīja tik laimīgu un vienlaikus tik skumju.

Sestā nodaļa Sausā zeme

Sēdēdama savā birojā “Dāmu detektlvaģentūrā Nr. 1”, mma Ramotsve pārdomāja, cik viegli cilvēkus piespiest rīkoties tikai tāpēc, ka tiem trūkst drosmes pateikt “nē”. Viņa patiešām negribēja uzņemties meklēt risinājumu tam, kas noticis ar misis Kērtinas dēlu; Kloviss Andersons, viņas profesionālās bībeles “Privātdetektīva rokasgrāmata” autors, salīdzina izmeklēšanu ar urīna analīzēm. “Šādi urīna izmeklējumi,” viņš raksta, “neatmaksājas nevienai no iesaistītajām pusēm. Klientam tiek dotas maldinošas cerības, jo detektīvs ar viņa lietu strādā, bet detektīvs jūtas spiests klienta cerības kaut kā attaisnot. Tas nozīmē, ka aģents, iespējams, velta izmeklēšanai vairāk laika, nekā prasa apstākļi. Dienas beigās liekas, ka nekas nav sasniegts, un jābrīnās, kāpēc šādā situācijā pagātne nevarētu tikt bez nožēlas apglabāta. Aizmirstiet pagātni dažreiz ir labākais padoms, ko var dot.”

Mma Ramotsve šo rindkopu pārlasīja vairākas reizes un saprata, ka ir vienisprātis ar tajā pausto viedokli. Ari viņa domāja, ka pagātnei tiek piešķirta pārāk liela nozīme. Cilvēki mūžīgi rakņājas notikumos, kuri atgadījušies pirms daudziem gadiem. Kāda jēga šādi rīkoties, ja rezultātā vienīgi tiek saindēta tagadne? Pagātne slēpa daudz aplamību, bet vai tā veicināja izaugsmi un deva svaiga gaisa malku? Detektlve domāja par šonu tautu - kā tie nemitējās sūroties par to, ko Ndebele viņiem nodarījis pie Mzilikazi un Lobengulas. Tiesa gan, viņš strādāja briesmu lietas - galu galā tie bija zulusi, kas vienmēr apspieduši savus kaimiņus -, taču tas nebija attaisnojums, lai turpinātu nemitigi gausties. Labāk būtu to aizmirst reizi par visām reizēm.

Mma Ramotsve domāja arī par Seretsi Hamu^2 - augstāko virsaiti, pirmo Botsvānas prezidentu un valstsvīru cik slikti ar viņu bija apgājušies briti, liegdami izraudzīties sievu un izsūtīdami trimdā tikai tāpēc, ka tas gribēja precēt anglieti. Kā viņi varēja būt tik bezjūtīgi un nežēlīgi pret šādu cilvēku? Padzīt šo vīru no dzimtās zemes un viņa tautas, protams, bija cietsirdīgākais sods, ko Hama varēja saņemt. Ļaudis palika bez vadoņa; tas bija cirtiens tieši tautas dvēselē. “Kur ir mūsu Hama? Kur ir Kgosi Sekgomas Otrā un mohumagadi Tebago dēls?” Taču pats Seretse vēlāk par notikušo daudz neraizējās. Viņš par to nerunāja un bija labās attiecībās ar britu valdību un pašu karalieni. Maziskāks cilvēks būtu klaigājis: “Skatieties, ko esat man nodarījuši, un tagad gribat, lai esmu jūsu draugs!?”

Tad vēl misters Mandela. Ikviens zināja, kā misters Mandela piedeva tiem, kuri viņu ieslodzīja. Mandelam tika atņemts daudz dzīves gadu tikai tāpēc, ka viņš vēlējās taisnību. Šo cilvēku aizsūtija uz akmeņlauztuvēm, kur putekļi augu dienu bojāja viņa redzi. Taču tajā svētīgajā dienā, kad Mandeļu atbrīvoja, viņš nebilda neko par atriebību vai pat par atmaksu. Šis vīrs nesūrojās par pagātni un teica, ka darāmi nozīmīgāki darbi, un laika gaitā pierādija, ka ar to domājis simt veidos pakalpot cilvēkiem, kuri ar viņu bija apgājušies tik slikti. Šāds bija īstenais Āfrikas ceļš, tradīcija, kas ir visraksturīgākā Āfrikas sirdij. Mēs visi esam Āfrikas bērni, un neviens nav labāks vai nozīmīgāks par citiem. Lūk, ko Āfrika var sacīt pasaulei: tā var atgādināt, ko nozīmē būt cilvēcīgiem.

Mma Ramotsve to saprata un novērtēja diženumu, kuru Hama un Mandela bija parādījuši, piedodami pagātnei. Taču misis Kērtinas gadījums bija citāds. Nelikās, ka amerikāniete būtu gana šerpa, lai atrastu kādu, ko vainot dēla pazušanā, taču detektīve zināja - ne vienu vien šādos apstākļos pārņemtu apsēstība sodīt. Jautājums par sodiem, protams, bija īpašs. Mma Ramotsve nopūtās. Viņa pieļāva, ka sods dažreiz ir noderīgs, lai vainīgajam parādītu, ka tas rīkojies nepareizi, taču nekādi nevarēja saprast, kāpēc jāsoda tie, kuri savus nodarījumus nožēlo. Kad mma Ramotsve bija vēl maza meitene, viņa Močudi redzēja, kā tiek piekauts kāds zēns par to, ka pazaudējis kazu. Viņš atzinās, ka nav uzmanījis ganāmpulku, bet zem koka gulējis, un patiesi nožēloja, ka ļāvis kazai noklīst. Kāda jēga, meitene brīnījās, zēna tēvocim viņu slānīt ar mopani koka nūju, līdz tas lūdz žēlastību. Šāds sods bija bezmērķīgs un vienīgi nostādīja sliktā gaismā cilvēku, kas to izpildīja.

Taču šie bija apjomīgi un strīdīgi jautājumi, turpretim patlaban jādomā, kur sākt meklēt šo nabaga mirušo amerikāņu jaunekli. Viņa iedomājās, kā Kloviss Andersons, kratīdams galvu, saka: “Nu, mma Ramotsve, esat piezemējusies ar savu urīna analīžu kasti par spīti tam, ko teicu par šādām lietām? Bet, ja jau tā, mans parastais padoms ir šāds: dodieties uz avotiem. Sāciet tur.” Avots, pēc viņas domām, bija ferma, kur Burkhards un viņa draugi mēģināja ieviest dzīvē savu projektu. Šo vietu atrast nevarētu būt grūti, taču mma Ramotsve šaubījās, vai tur ko uzies. Tomēr tas ļautu viņai iejusties lietas apstākļos, un detektīve zināja, ka sākumam tas nav slikti. Vietām ir atbalsis, un, ja cilvēks ir jūtīgs, viņš var uztvert pagātnes rezonansi - kaut kādu jausmu par to, kas noticis.

Visbeidzot mma Ramotsve uzzināja, kā atrast ciematu. Viņas sekretārei mma Makutsi bija māsīca, kas izskaidroja, pa kuru ceļu jābrauc, jo viņa bija dzīvojusi fermai vistuvāk esošajā ciemā. Ferma atradās uz rietumiem, netālu no Molepololes. Šis bija sauss apgabals, kas robežojās ar Kalahari tuksnesi, klāts ar zemiem krūmiņiem un ērkšķainiem kokiem. Cilvēku šeit maz, taču vietās, kur vairāk ūdens, ap sorgo un meloņu laukiem slējās mazi ciemati un necilu māju puduri. Darba iespējas šeit bija niecīgas, un, ja vien iespējams, vietējie devās peļņā uz Lobatsi vai Gaborounu. Gaborouna bija pārpildīta ar cilvēkiem, kas ieceļoja no šādiem apgabaliem. Laucinieki ieradās pilsētā, taču saglabāja saites ar savām zemēm un govju aplokiem. Šādas vietas vienmēr būs mājas - vienalga, cik ilgi viņi būs svešumā. Savu dienu noslēgumā viņi gribēs mirt šeit - zem šīm milzīgajām, plašajām debesīm, kas ir līdzīgas bezgalīgam okeānam.

Mma Ramotsve savā mazajā, baltajā busiņā aizceļoja ļoti agri sestdienas ritā - tā viņai, dodoties ceļā, patika darit vienmēr. Izbraukdama no pilsētas, viņa sastapa ļaužu straumi, kas jau plūda uz veikaliem, lai veiktu sestdienas iepirkšanos. Bija mēneša beigas, un tas nozīmēja algas dienu: veikali būs trokšņaini un pārpilditi, jo cilvēki pirks lielas sīrupa un pupu burkas un iekāros jaunas drēbes un kurpes. Ari mma Ramotsvei patika iepirkties, taču viņa nekad to nedarīja uzreiz pēc algas dienām. Viņa bija pārliecināta, ka tad cenas ceļas, bet nokritās tikai mēneša beigās, kad nevienam vairs nav naudas.

Vairākums transporta uz ceļa sastāvēja no autobusiem un mikroautobusiem, kas veda cilvēkus uz pilsētu. Tikai daži brauca pretējā virzienā - strādnieki, kuri nedēļas nogalē devās atpakaļ uz saviem ciemiem: vīri, kuri atgriezās pie sievām un bērniem, sievietes, kuras strādāja Gaborounā par istabenēm un nu brauca pavadīt savas lolotās brīvdienas kopā ar vecākiem un vecvecākiem. Mma Ramotsve samazināja ātrumu: ceļa malā stāvēja sieviete, kas, mādama ar roku, lūdza, lai to paņem mašīnā. Sieviete bija apmēram mma Ramotsves gados un diezgan eleganti ģērbusies - melnos svārkos un spilgti sarkanā aditā jakā. Mma Ramotsve mirkli svārstījās, taču tad apstājās. Viņa nevarēja sievieti tā vienkārši atstāt šeit stāvam -varbūt kaut kur to gaidīja pulciņš bērnu, kas cerēja, ka kāds autovadītājs viņu māti atgādās mājās.

Mma Ramotsve apturēja busiņu un noprasīja pa logu:

- Kurp dodaties, mma?

- Uz priekšu, - norādīdama uz ceļu, atsaucās sieviete. - Dodos uz Silokvolelu. Tas ir kādu gabaliņu aiz Molepololes.

Mma Ramotsve pasmaidīja.

- Ari es turp braucu. Varu jūs aizvest līdz pašam galam.

-Jūs esat ārkārtīgi laipna, bet es - veiksminiece, - sieviete

priecīgi iesaucās.

Viņa noliecās pēc polietilēna maisiņa, kurā glabāja savu mantību, un atvēra mma Ramotsves autobusiņa pasažieru durvis. Sieviete novietoja savus īpašumus pie kājām, mma Ramotsve izbrauca busiņu uz ceļa, un viņas devās tālāk. De-tektīve pa vecam ieradumam uzmeta skatienu jauniegūtajai ceļabiedrei un to novērtēja. Pasažiere bija gluži labi ģērbusies -jaka jauna un no īstas vilnas, nevis no mazvērtīgas mākslīgās šķiedras, kādu mūsdienās valkāja daudzi; taču svārki bija lēti un kurpes - mazliet nobružātas. Šī dāma strādā veikalā, nosprieda mma Ramotsve. Viņai ir obligātā sešu klašu izglītība, un, iespējams, tā gājusi divgadīgajā vai trīsgadīgajā vidusskolā. Sievietei nav vīra, un bērni dzīvo pie vecāsmātes Silokvolelā. Detektīve bija redzējusi polietilēna maisiņā iebāzto Bībeli, un tā viņai sniedza papildu informāciju. Šī dāma strādāja draudzes padomē un varbūt apmeklēja Bībeles stundas. Šovakar viņa Bībeli lasīs priekšā bērniem.

- Vai jūsu bērni arī tur dzīvo, kundze? - pieklājīgi apjautājās mma Ramotsve.

- Jā, - skanēja atbilde. - Viņi paliek pie vecāsmātes. Es strādāju veikalā Gaborounā - “Centrālā mēbeļu mazumpie-gādē”, varbūt zināt?

Mma Ramotsve pamāja ar galvu, drīzāk apstiprinādama savu spriedumu nemaldību nekā atbildēdama uz jautājumu.

- Vīra man nav, - turpināja pasažiere. - Viņš aizbrauca uz Fransistaunu un tur nomira no atraugām.

Detektīve uzlūkoja līdzbraucēju.

- No atraugām? Kā var nomirt no atraugām?

- Jā. Fransistaunā viņš ļoti nelāgi atraugājās un tāpēc nokļuva slimnīcā. Vīru operēja, un viņam iekšā atrada kaut ko sliktu, kas lika atraugāties. Pēc tam viņš nomira.

Iestājās klusums. Tad mma Ramotsve teica:

- Man ļoti žēl.

- Paldies. Kad tas atgadījās, ari es bezgala skumu, jo viņš bija ļoti labs cilvēks un krietns tēvs maniem bērniem. Taču mana māte bija vēl gana stipra un teica, ka tos pieskatīs. Es dabūju darbu Gaborounā, jo man ir divgadīgās vidusskolas atestāts. Pieteicos mēbeļu veikalā, un priekšniecība ar mani ir ļoti apmierināta. Tagad esmu viena no galvenajām pārdevējām, un mani pat grib sūtīt uz tirdzniecības kursiem Mafikengā.

Mma Ramotsve smaidīja.

- Jūs esat rīkojusies ļoti saprātīgi. Sievietei nekas nenākas viegli. Vīrieši grib, lai mēs visu apdarām, un pēc tam dabū labākos darbus sev. Nav viegli būt veiksmīgai dāmai.

- Varu teikt, ka ari jūs esat veiksmīga, - sacīja ceļabiedre. - Teikšu, ka esat darījumu sieviete un strādājat labi.

Mma Ramotsve mirkli apdomājās. Viņa bija lepna par savu prasmi tik precīzi novērtēt cilvēkus, taču tagad prātoja, vai tikai šīs intuitīvās spējas nepiemīt visām sievietēm.

- Pasakiet, ko es daru, - viņa uzaicināja. - Vai varat uzminēt, kāds tieši ir mans darbs?

- Domāju, ka esat detektīve, - sacīja sieviete. - Jūs esat persona, kas interesējas par citu cilvēku darīšanām.

Mazais, baltais busiņš uz mirkli sazvārojās. Mma Ramotsve bija satriekta par šīs sievietes intuīciju. “Viņas spējas droši vien ir pat lielākas par manējām,” nodomāja detektīve.

- Kā jūs to zināt? Kas jūs uzvedināja uz šādām domām?

Sieviete novērsa skatienu.

- Tas ir vienkārši, - viņa atbildēja. - Esmu jūs redzējusi sēžam pie detektīvaģentūras un kopā ar sekretāri dzeram tēju. Tā ir dāma ar ļoti lielām brillēm. Kad es pa ielas pretējo pusi eju garām, dažreiz jūs abas tur ēnā sēžat. Lūk, kā es to zinu.

Pļāpādamas par ikdienišķām lietām un baudīdamas viena otras sabiedrību, viņas turpināja ceļu. Sievieti sauca mma Tsbago, un viņa stāstīja par darbu mēbeļu veikalā. Vadītājs esot jauks un savus padotos pārāk neizkalpinot, turklāt godīgs pret pircējiem. Viņai piedāvāts darbs ar lielāku algu citā firmā, taču viņa atteikusies. To uzzinājis, veikala vadītājs atmaksājis mma Tsbago uzticību ar paaugstinājumu.

Tad bija kārta viņas bērniem. Viņai bija desmit gadu veca meitene un astoņgadīgs zēns. Viņi labi mācījās, un mma Tsbago cerēja abus laist vidusskolā Gaborounā. Viņa bija dzirdējusi, ka ļoti laba esot Gaborounas Valsts vidusskola, un cerēja bērnus tajā iekārtot. Esot arī dzirdēts, ka labākie skolēni tur saņemot stipendiju, un varbūt starp tiem varētu būt arī viņas bērni.

Mma Ramotsve norādīja uz briljantu savā pirkstā un pastāstīja, ka ir saderinājusies un gatavojas precēties. Mma Tsbago apbrīnoja gredzenu un vaicāja, kas ir līgavainis. Precēties ar mehāniķi esot prātīgi, jo viņa dzirdējusi, ka tie kļūstot par labākajiem vīriem. Jācenšas apprecēties ar mehāniķi, policistu vai mācītāju, taču nekādā gadījumā nedrīkst iet par sievu pie politiķa, bārmeņa vai taksometru šofera. Šie cilvēki sievām mūždien sagādā lērumu nepatikšanu.

- Un nevajag precēties ar trompetistu, - piebilda mma Ramotsve. - Reiz es kļūdījos. Apprecēju sliktu cilvēku, vārdā Nouts Mokoti. Viņš spēlēja trompeti.

- Esmu pārliecināta, ka šādus cilvēkus nevajag precēt, -mma Tsbago piekrita. - Pievienošu tos savam sarakstam.

Uz ceļojuma beigām autobusiņa ātrums krietni samazinājās. Neasfaltētais ceļš bija kā nosēts ar lielām, draudošām grambām, un dažreiz, lai izvairītos no kādas sevišķi lielas bedres, viņas bija spiestas bīstami tuvoties smilšainajai ceļa nomalei. Tas bija riskanti, jo mazais, baltais busiņš varēja viegli iestigt un, ja viņas neuzmanītos, būtu stundām jāgaida, kamēr kāds to izvilktu. Tomēr galu galā abas nonāca mma Tsbago ciematā, kas bija tuvākā apdzīvotā vieta pie mma Ramotsves meklētās fermas.

Viņa savu pasažieri par šo apmetni bija jau iztaujājusi un ieguvusi šādu tādu informāciju. Mma Tsbago šo projektu atcerējās, taču nepazina tajā iesaistitos cilvēkus. Viņa atminējās balto vīrieti un sievieti no Dienvidāfrikas, un vienu vai divus citus ārzemniekus. Tur bija strādājuši arī daudzi ciema iedzīvotāji, kuri domāja, ka šim pasākumam būs lieli panākumi, taču galu galā tas izgāzās. Mma Ramotsve par to nebija pārsteigta. Daudz kas mēdza izgāzties; pārveidot Āfriku nav nekādu cerību. Ar laiku cilvēki zaudēja interesi un atgriezās pie ierastajiem darbiem vai ari vienkārši padevās grūtību priekšā. Tādējādi Āfrika atgriezās vecajās sliedēs, un viss atkal bija kā parasti.

- Vai ciematā ir kāds, kas mani varētu turp pavadīt? - jautāja mma Ramotsve.

Mma Tsbago mirkli padomāja.

- Dažus, kuri tur savulaik darbojās, vēl atradīsim, - viņa atbildēja. - Piemēram, mana tēvoča draugu. Kādu laiku viņš tur strādāja. Varam to apciemot un aprunāties.

Vispirms viņas iegriezās mma Tsbago mājās. Tā bija parasta Botsvānas māja, celta no ohras dubļu ķieģeļiem un apjozta ar zemu mūra žogu, lomotana, kas mājas priekšā un tai blakus veidoja mazu pagalmiņu. Šaipus žoga uz pāļiem atradās divi ar salmiem apjumti graudu apcirkņi un vistu kūts. Pagalma dziļumā slēpās no skārda sameistarota mazmājiņa ar vecām dēļu durvīm, kas bija aizsietas ar auklu. Acumirklī no mājas izskrēja bērni un, negaidīdami, kad tiks iepazīstināti ar svešinieci, bez kautrēšanās apskāva māti. Pēc tam no mājas tumšajām dzīlēm ar platu smaidu bezzobainajā mutē iznira novalkātās, baltās drēbēs tērpusies vecāmāte.

Mma Tsbago atstāja somu mājās un paskaidroja, ka atgriezīsies ne vēlāk kā pēc stundas. Mma Ramotsve izdalīja bērniem konfektes, kuras tie saņēma ar abām augšup vērstām plaukstām, tādējādi īstā setsvaniešu manierē izrādīdami neviltotu pateicību. Šie bērni ciena vecos tikumus, novērtēja mma Ramotsve - nevis tā kā dažs labs Gaborounā.

Atstājušas mājas, viņas baltajā autobusiņā šķērsoja ciematu. Šī bija Botsvānai raksturīga apdzīvota vieta - plaši izkaisītu ēku grupa, kas sastāvēja no vienistabas un divistabu mitekļiem, kuriem katram bija savs pagalms, ko ieskāva daudzkrāsainu ērkšķainu koku birzis. Mājas līču loču savienoja celiņi, kas vijās starp lauciņiem un dobēm. Govis, kuras, zem koka sēdēdams, uzmanīja noputējis, ādas skotelē tērpies ganuzēns ar uzpūstu vēderu, gurdi plūca brūnās, nokaltušās zāles kumšķus. Lopi nebija iezīmēti, taču ikviens zināja gan to radurakstus, gan pazina īpašniekus. Govis liecināja par pārticību - tās iemiesoja kāda cilvēka darbu Džvanengas dimantu raktuvēs vai Lobatses konservu fabrikā.

Mma Tsbago norādīja uz ēku ciemata malā. Tā bija labi kopta, mazliet lielāka par kaimiņu mājām un nokrāsota - kā jau tas Botsvānā klājas - sarkanos un brūnos toņos; uz balta fona bija iegrebti trekni, rombiski raksti. Pagalms tīri izslaucīts, un tas liecināja par to, ka mājas saimniece, kas bija ari daiļkrāsotāja, ir draugos ar salmu slotu. Māja un tās izrotāšana tradicionāli gūlās uz saimnieces pleciem, un šī sieviete acīmredzot bija mantojusi veco laiku iemaņas.

Kamēr mma Tsbago ūjināja, lai saņemtu atļauju iet iekšā, abas stāvēja pie vārtiem. Ieiet pagalmā bez uzaicinājuma bija nepieklājīgi, bet vēl nepieklājīgāk - neaicinātam ieiet mājā.

- Kou, kou! - sauca mma Tsbago. - JVfma Potsane, esmu atnākusi ciemos.

Atbildes nebija, un viņa uzsauca vēlreiz. Atkal nekā, taču tad mājas durvis pēkšņi atvērās un tajās parādījās garos svārkos un baltā blūzē ar augstu apkaklīti tērpusies maza, tukla sieviete, kura cieši skatījās atbraucēju virzienā.

- Kas tur ir? - viņa prasīja. - Kas jūs esat? Es neredzu.

- Mma Tsbago. Jūs mani pazīstat. Esmu kopā ar svešinieci.

Saimniece iesmējās.

- Domāju, ka tas būs kāds cits, un ātri pārģērbos. Taču laikam man nevajadzēja uztraukties.

Saimniece ar mājienu aicināja sievietes ienākt, un tās devās viņai pretim.

- Es vairs lāgā neredzu, - paskaidroja mma Potsane. - Mana redze kļūst aizvien sliktāka. Tāpēc jau arī jūs nepazinu.

Viņas sarokojās un apmainījās ar parastajām pieklājības frāzēm. Mma Potsane norādīja uz solu, kas slēpās liela koka ēnā blakus mājai pagalma pretējā pusē. Viņas varētu apsēsties tur, sacīja saimniece, jo iekštelpas esot pārāk tumšas.

Mma Tsbago izklāstīja ierašanās iemeslu, un mma Potsane uzmanīgi klausījās. Bija redzams, ka acis dara tai raizes, jo laiku pa laikam viņa tās izslaucīja ar blūzes piedurkni. Mma Tsbago runājot, namamāte pamudinoši māja ar galvu.

- Jā, - viņa teica. - Mēs tur dzīvojām. Mans vīrs tur strādāja. Mēs abi tur strādājām. Mēs cerējām par saviem dārzeņiem dabūt kaut cik naudas un pēc kāda laika dabūjām arī. Taču...

Mma Potsane apklusa un grūtsirdīgi paraustīja plecus.

- Notika kaut kas slikts? - vaicāja mma Ramotsve. - Sausums?

Saimniece pamāja ar galvu.

- Jā, uznāca sausums. Taču tur vienmēr ir sausums. Nē, tas notika tāpēc, ka cilvēki zaudēja ticību. Tur dzīvoja labi cilvēki, taču viņi aizbrauca.

- Baltais no Namībijas? Vācietis? - jautāja mma Ramotsve.

- Jā, tas arī. Viņš bija labs cilvēks, taču aizbrauca. Tur bija vēl citi - botsvānieši, kuri nolēma, ka viņiem nu reiz ir diezgan. Arī viņi aizbrauca.

- Bet amerikānis? - nemitējās klaušināt mma Ramotsve. - Vai tur bija arī kāds amerikāņu jauneklis?

Mma Potsane izberzēja acis.

- Jaunais cilvēks pazuda. Kādu vakaru viņš izgaisa. Tur ieradās policisti, kas meklēja vienā meklēšanā. Arī puiša māte daudz reižu bija atbraukusi. Viņa atveda līdzi bušmeņu pēddzini - mazu, sīku vīreli, kurš lodāja ar degunu pa zemi gluži kā suns. Tam bija varen resna pakaļa - kā jau visiem tiem bušmeņiem.

- Viņš neko neatrada?

Mma Ramotsvei atbilde uz šo jautājumu bija zināma, taču viņa gribēja likt sievietei runāt. Tiktāl viņa šo stāstu bija dzirdējusi tikai no misis Kērtinas viedokļa; gluži iespējams, ka bija kaut kas, ko citi ievērojuši, bet kas zēna mātei paslīdējis garām nepamanīts.

- Viņš skraidīja apkārt kā suns, - smiedamās turpināja mma Potsane, - skatījās zem akmeņiem, ostīja gaisu un kaut ko murmināja savā jocīgajā valodā - jūs jau zināt, kāda tā ir, -krakšķ kā vējā lūstoši koku zari. Taču no plēsīgajiem zvēriem, kuri būtu varējuši jaunekli apēst, nebija miņas.

Mma Ramotsve pasniedza mutautiņu, lai saimniece nosusinātu acis.

- Kā jūs domājat, kas ar viņu notika, kundze? Kā gan var tā pēkšņi izgaist?

Mma Potsane ievilka gaisu un izšņauca degunu mma Ra-motsves nēzdogā.

- Domāju, ka jauneklis ir iesūkts, - viņa teica. - Ļoti sausā laikā šeit dažreiz uzrodas viesuli. Tie nāk no Kalahari un iesūc mantas. Es domāju, varbūt arī šo iesūcis viesulis un aiznesis kaut kur tālu, tālu. Iespējams, aiz Hanzi ceļa vai uz Kalahari vidieni, vai vēl kaut kur citur. Nav brīnums, ka viņi to nevarēja atrast.

Mma Tsbago sāniski pavērās mma Ramotsvē, cenzdamās uztvert tās skatienu, taču detektīve aplūkoja pretim sēdošo mma Potsani.

- Tas gan var būt, cienītā, - sacīja mma Ramotsve. - Šī ir interesanta doma.

Viņa uz mirkli apklusa.

- Vai varat mani uz turieni aizvest un parādīt apkārtni? Man ir autobusiņš.

Mma Potsane brīdi domāja.

- Man negribētos turp doties, - viņa atbildēja. - Tā vieta man uzdzen skumjas.

- Man šim nolūkam ir divdesmit pulu, - mma Ramotsve sacīja, iebāzdama roku kabatā. - Cerēju, ka jūs tās no manis pieņemsiet.

- Protams, - mma Potsane steidzīgi piekrita. - Varam uz turieni aizbraukt. Man nepatīk turp doties naktī, bet dienā ir citādi.

- Tūlīt? - vaicāja mma Ramotsve. - Vai jūs varētu braukt tūlīt?

- Neesmu aizņemta, - atteica mma Potsane. - Šeit tāpat nekas nav darāms.

Detektīve pasniedza naudu mma Potsanei, kura pateikdamās sasita plaukstas. Pēc tam viņas šķērsoja kārtīgi izslaucīto pagalmu un, atvadījušās no mma Tsbago, iesēdās busiņā un devās ceļā.

Septītā nodaļa Turpmākie sarežģījumi ar bāreņu patversmes ūdenssūkni

Dienā, kad mma Ramotsve ceļoja uz Silokvolelu, misters Dž. L. B. Matekoni nebija labā omā. Viņš bija pieradis satikties ar mma Ramotsvi sestdienu rītos, lai palīdzētu iepirkties un apkopt mājas soli. Nesastapis līgavu, viņš nīka bezdarbībā: Gaborouna šķita dīvaini tukša; darbnīca bija slēgta, un pievērsties dokumentu kaudzēm, kas krājās uz rakstāmgalda, nebija noskaņojuma. Protams, misters Dž. L. B. Matekoni varēja piezvanīt draugam un aiziet noskatīties kādu futbola maču, taču negribējās darīt ari to. Tad viņš atcerējās bāreņu patversmes pārzini mma Silviju Potokvani. Viņai patika pasēdēt pie tējas tases un papļāpāt, jo patversmē vienmēr kaut kas atgadījās. Misters Dž. L. B. Matekoni dosies turp un paskatīsies, kas tur notiek. Tādējādi vakars, kad atgriezīsies mma Ramotsve, pienāks ātri.

Kad Dž. L. B. Matekoni novietoja automobili zem krūma, mma Potokvane viņu kā parasti pamanīja.

- Es tevi redzu! - viņa sauca pa logu. - Es redzu tevi, mister Dž. L. B. Matekoni!

Aizslēdzis mašīnas durvis, viņš pamāja mma Potokvanei un platiem soļiem mēroja ceļu uz kantori, pa kura logu plūda jauka mūzika. Pārvaldniece sēdēja pie sava rakstāmgalda ar tālruņa klausuli pie auss. Turpinādama sarunu, viņa ar žestu aicināja apsēsties ari viesim.

- Ja jūs man dotu kaut cik tās cepameļļas, - viņa teica, - bāreņi būtu ļoti pateicīgi. Bērniem garšo eļļā cepti kartupeļi, un tie nāk viņiem par labu.

Otrā galā kāds kaut ko atbildēja, un mma Potokvane, saraukusi uzacis, paskatījās uz Dž. L. B. Matekoni, it kā dalītos ar viņu savā neapmierinātībā.

- Bet jūs taču šo eļļu nevarat pārdot, jo tai beidzies derīguma termiņš. Tad kāpēc man par to kaut kas būtu jāmaksā? Labāk būtu to atdot bāreņiem, nevis izliet kanalizācijā. Es nevaru jums par to maksāt un neredzu arī iemeslu, kāpēc to nevar mums vienkārši atdot.

Līnijas otrā galā kaut kas atkal tika pateikts, un viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

- Esmu pārliecināta, ka “Dienas Ziņas” būs klāt, lai nofotografētu, kā jūs atdodat eļļu. Visi uzzinās, ka esat nesavtīgs cilvēks. Tas būs rakstīts avīzē.

Sekoja īss sarunas kopsavilkums, pēc kura mma Potokvane nolika klausuli.

- Dažs labs nav pārāk devīgs, - viņa sacīja. - Ko lai dara, ja mātes viņus šādi audzinājušas? Esmu lasījusi grāmatu par šo jautājumu. Kāds ļoti slavens ārsts, vārdā doktors Freids, par šādiem cilvēkiem ir sarakstījis daudz grāmatu.

- Vai viņš ir no Johannesburgas? - apjautājās misters Dž. L. B. Matekoni.

- Nedomāju gan, - atbildēja pārvaldniece. - Grāmata izdota Londonā. Bet tā ir ļoti interesanta. Viņš teic, ka visi zēni mīl savas mātes.

- Tas ir dabiski, - sacīja viesis. - Protams, zēni mīl savas mātes. Kāpēc lai viņi to nedarītu?

Mma Potokvane paraustīja plecus.

- Esmu ar tevi vienisprātis. Nesaskatu nekā slikta apstāklī, ka zēns mīl māti.

- Kāpēc tad doktors Freids par to ir nobažījies? -Dž. L. B. Matekoni nerimās. - Īstenībā viņam vajadzētu uztraukties, ja zēni mātes nemīlētu.

Mma Potokvane izskatījās domīga.

- Jā. Taču viņš tomēr par šiem zēniem raizējas un, man šķiet, cenšas viņus no tā atturēt.

- Tas ir smieklīgi, - teica misters Dž. L. B. Matekoni.

- Skaidrs, ka doktoram Freidam savu laiku vajadzētu izmantot lietderigāk.

- Tā varētu būt, - pārvaldniece piekrita. - Jo, par spīti šim doktoram, zēni joprojām savas mātes mīl, un tā tam ari jābūt.

Viņa apklusa un, nolēmusi pārtraukt šo grūto tematu, plati uzsmaidīja misteram Dž. L. B. Matekoni.

- Priecājos, ka esi šodien ieradies. Gribēju jau tev zvanīt.

Mehāniķis nopūtās.

- Bremzes? Vai sūknis?

- Sūknis, - teica patversmes pārvaldniece. - Tas rada visai savādu troksni. Ūdens gan tek, kā nākas, taču sūknis izraisa tādas skaņas, it kā tam sāpētu.

- Mašīnām patiešām sāp, - sacīja Dž. L. B. Matekoni.

- Trokšņodamas tās mums pastāsta par savām sāpēm.

- lātad šim sūknim vajadzīga palīdzība, - nosprieda mma Potokvane. - Vai tu vari tam uzmest aci?

- Protams, - atbildēja Dž. L. B. Matekoni.

Tas prasīja vairāk laika, nekā viņš bija paredzējis, taču visbeidzot meistars bojājumu atrada un spēja to novērst. Sūknis nu bija salikts, pārbaudīts un atkal melodiski darbojās. Bez šaubām, tam vajadzīgs kapitālais remonts - ilgi to atlikt vairs nebija iespējams, taču vismaz dīvainā, gaudojošā skaņa bija pazudusi.

Atgriezies pārvaldnieces kantorī, misters Dž. L. B. Matekoni iebaudīja tasi tējas un notiesāja lielu korinšu kūkas gabalu, kuru pavāri bija izcepuši no rīta. Bāreņi tika baroti labi. Valdība par tiem gādāja un katru gadu piešķīra dāsnus līdzekļus. Tāpat arī privātie ziedotāji - cilvēku loks, kas bāreņu patversmei dāvināja naudu un sniedza bezmaksas pakalpojumus. Tas nozīmēja, ka neviens sērdienis patiesībā neko labāku nevarēja vēlēties; neviens nestaigāja izsalcis, kā mēdza gadī-ties citās Āfrikas valstīs. Botsvāna bija Dieva svētīta valsts. Neviens šeit nebadojās un nesmaka cietumā par politiskajiem uzskatiem. Kā jau mma Ramotsve bija norādījusi, Botsvāna savu ģerboni varēja nest lepni - vienmēr un visur.

- Laba kūka, - novērtēja Dž. L. B. Matekoni. - Bērniem tā droši vien garšo.

Mma Potokvane smaidīja.

- Mūsu bērniem kūkas patiešām garšo. Ja mēs tos barotu tikai ar kūkām, viņi nudien būtu laimīgi. Taču, protams, mēs tā nedarām. Bāreņiem vajadzīgi arī sīpoli un pupas.

Misters Dž. L. B. Matekoni pamāja ar galvu.

- Līdzsvarota diēta, - viņš sacīja skaņā balsī. - Tiek uzskatīts, ka līdzsvarota diēta ir veselības ķīla.

Kamēr abi pārdomāja mistera Dž. L. B. Matekoni novērojumus, brīdi valdīja klusums. Tad mma Potokvane uzsāka sarunu.

- Tātad drīz tu būsi precēts vīrs, - viņa teica. - Tas pilnīgi izmainīs tavu dzīvi. Tev būs jāprot uzvesties, mister Dž. L. B. Matekoni.

Viesis, uzlasīdams kūkas pēdējās drumslas, iesmējās.

- Mma Ramotsve mani pieskatīs. Viņa ir pārliecināta, ka uzvedīšos labi.

- Mm, - novilka mma Potokvane. - Vai jūs dzīvosiet pie tevis vai pie viņas?

- Domāju, ka pie viņas, - atbildēja Dž. L. B. Matekoni. - Mma Ramotsves māja ir mazliet glītāka par manējo. Viņai pieder nams Zebru ielā, jūs jau zināt.

- Jā, - atteica pārvaldniece. - Šo vietu esmu redzējusi. Viņdien braucu tur garām. Izskatās ļoti skaisti.

Misters Dž. L. B. Matekoni izskatījās pārsteigts.

- Jūs braucāt ar mērķi paskatīties?

- Nu, - plati smaidīdama, atbildēja mma Potokvane, - nolēmu paskatīties, kāda tā māja īsti ir. Diezgan liela, vai ne?

- Tā ir ērta māja, - atsaucās Dž. L. B. Matekoni. - Domāju, ka mums tur vietas pietiks.

- Tur ir par daudz vietas, - sacīja saimniece. - Tur pietiks vietas ari bērniem.

Misters Dž. L. B. Matekoni sarauca uzacis.

- Neesam par to domājuši. Var būt, ka bērniem mēs esam mazliet par vecu. Man ir četrdesmit pieci. Un tad vēl... Nu, man nepatīk par to runāt, bet mma Ramotsve man ir teikusi, ka viņai nevarot būt bērnu. Viņai reiz bija mazulis, kurš nomira, un ārsti teikuši, ka...

Mma Potokvane papurināja galvu.

- Tas ir ārkārtīgi skumji. Man viņas gaužām žēl.

- Taču mēs esam ļoti laimīgi, - teica Dž. L. B. Matekoni. - Pat bez bērniem.

Mma Potokvane pasniedzās pēc tējkannas un ielēja viesim vēl vienu tasi tējas. Pēc tam viņa nogrieza kūku - pamatīgu gabalu - un uzslidināja to uz Dž. L. B. Matekoni šķīvja.

- Protams, iespējama ari adopcija, - pārvaldniece, viņā lūkodamās, atgādināja. - Vai ari, ja negribi adoptēt, tu vienkārši vari par kādu bērnu parūpēties. Tu vari... - viņa, paceldama tasi pie lūpām, ieturēja pauzi. - Tu katrā laikā vari pieņemt bāreni, - un steigšus piebilda, - vai pat pāris bāreņu.

Misters Dž. L. B. Matekoni aplūkoja savas kurpes.

- Nezinu gan. Nedomāju, ka es gribētu adoptēt bērnu. Taču...

- Taču bērns var pie tevis dzīvot. Nemaz nav nepieciešams noņemties ar visiem šiem adopcijas dokumentiem un ierēdņiem, - sacīja mma Potokvane. - Iedomājies, cik tas būtu jauki!

- Varbūt... Es nezinu. Bērni nozīmē lielu atbildību.

Mma Potokvane iesmējās.

- Bet tu taču esi vīrs ar attīstītu atbildības sajūtu. Tev pieder darbnīca, un tā uzliek pienākumus. Un šie mācekļi? Arī tā ir atbildība, vai ne? Tu esi ļoti piemērots atbildībai.

Dž. L. B. Matekoni iedomājās par saviem mācekļiem. Tie ieradās remontdarbnīcā, kolīdz viņš bija piezvanījis uz tehnisko koledžu un piedāvājis divas mācekļu vietas. Meistars lika uz-mācekļiem lielas cerības, taču, patiesību sakot, pievīlās jau pašā sākumā. Kad Dž. L. B. Matekoni pats bija šādā vecumā, viņš bija pilns godkāres, taču šie jaunekļi, šķiet, visu pieņēma kā dāvanu. Sākumā mehāniķis nevarēja saprast, kāpēc tie ir tik kūtri, taču vēlāk draugs viņam visu izskaidroja. “Mūsdienās neizskatās prātīgi būt aizrautīgam,” viņš teica. Tad, lūk, kur bija vaina! Mācekļi gribēja būt prātīgi.

Vienreiz misters Dž. L. B. Matekoni, redzot, kā jaunie cilvēki, skatīdamies gaisā, sēž uz tukšām eļļas mucām, kļuva sevišķi nikns un pacēla uz tiem balsi.

- Tātad jus domājāt, ka esat tie gudrākie? - viņš uzkliedza. - Vai tā jums šķiet?

Mācekļi paskatījās viens otrā.

- Nē, - viens no viņiem pēc brīža atbildēja. - Nē, mēs tā nedomājam.

Meistars jutās iztukšots un aizcirta kantorīša durvis. Šķita, ka puišiem trūkst uzņēmības pat atbildēt uz izaicinājumu...

Patlaban, domādams par bērniem, misters Dž. L. B. Matekoni pārlika, vai viņam pietiks spēka tikt ar tiem galā. Vīrs bija sasniedzis vecumu, kad gribas mierīgu un sakārtotu dzīvi. Pa dienu viņš vēlējās pats savā darbnīcā labot mašīnas, bet vakarus pavadīt kopā ar mma Ramotsvi. Tā būtu svētlaime! Bet vai bērni viņu idillē neienesīs spriedzi? Tos vajadzēja skolot un likt vannā, un vest pie medmāsas uz potēm. Vecāki vienmēr izskatījās tik norūpējušies, un Dž. L. B. Matekoni šaubījās, vai viņam un mma Ramotsvei tas būtu pa prātam.

- Redzu, ka tu to apsver, - sarija mma Potokvane. - Domāju -esi jau izlēmis.

- Es nezinu...

- Vajag tikai sākt, - viņa turpināja. - Tu varētu tos veltīt mma Ramotsvei kā kāzu dāvanu. Sievietes mīl bērnus. Viņa būs ļoti iepriecināta, jo vienlaikus dabūs vīru un pārīti bērnu! Tici man, ikviena sieviete par to tikai priecātos.

- Taču...

Mma Potokvane viņu pārtrauca.

- Šeit atrodas divi bērni, kuri būtu laimīgi par iespēju padzīvot pie tevis, - viņa teica. - Ļauj tiem sevi parādīt. Pēc kāda mēneša varēsi izlemt, vai viņi var palikt.

- Divi? Divi bērni? - misters Dž. L. B. Matekoni sāka stostīties.

- Brālis un māsa, - mma Potokvane ar steigu turpināja. Mums nepatīk izšķirt brāļus un māsas. Meitenei ir divpadsmit, bet zēnam tikai pieci gadi. Tie ir ļoti jauki bērni.

- Es nezinu... Man vajadzētu...

- Patiesību sakot, - pieceldamās sacīja mma Potokvane,

- man šķiet, ka vienu no viņiem tu esi jau redzējis. Tā ir meitene, kura tev aizveda ūdeni. Šis bērns nevar staigāt.

Dž. L. B. Matekoni neko neatbildēja. Viņš atcerējās pieklājīgo un pateicīgo meiteni. Bet vai pieskatīt bērnu, kas turklāt ir invalids, nav grūts pienākums? Sarunas sākumā mma Potokvane par šo nelaimi neko nebija teikusi. Viņa runāja tikai par nevainojamo meitenes brāli un tikai tagad it kā starp citu pieminēja ratiņkrēslu, gluži kā tam nebūtu nekādas nozīmes. Dž. L. B. Matekoni mitējās domāt. Viņš pats varēja būt šajos ratiņos.

Pārvaldniece skatījās pa logu. Tad tā pagriezās un vērsās pie ciemiņa.

- Vai vēlies, lai pasaucu šo bērnu? - viņa prasīja. - Nemēģinu uztiept, mister Dž. L. B. Matekoni, bet vai tu gribētu meiteni satikt vēlreiz? Meiteni un tās mazo brālīti.

Telpā valdīja klusums - bija dzirdami tikai krakšķi, ko radīja skārda jumta izplešanās saulē. Misters Dž. L. B. Matekoni pētīja kurpes un uz mirkli atcerējās savu bērnību ciematā uz laukiem - pirms daudziem, daudziem gadiem. Viņš atcerējās, kā baudīja vietējā mehāniķa labvēlību - tas atļāva puišelim spodrināt mašīnas un palīdzēt aizlāpīt tajās esošos caurumus, un zēns, pateicoties viņa laipnībai, bija atklājis un izauklējis savu aicinājumu.

- Pasauciet bērnus, - viņš teica. - Gribu tos redzēt.

Mma Potokvane smaidīja.

- Tu esi labs cilvēks, mister Dž. L. B. Matekoni, - viņa sacīja.

- Došu ziņu, lai tos pasauc. Bērniem būs jānāk no lauka. Taču, kamēr mēs gaidām, es izstāstīšu, kas ar viņiem atgadījies.

Astotā nodaļa Stāsts par bāreņiem

- Tev jāsaprot, - sacīja mma Potokvane, - ka, lai gan ir viegli nopelt bušmeņu dzīvesveidu, mums būtu labi jāpadomā, pirms to darām. Kad redzi, kā viņi tur Kalahari tuksnesī dzīvo -bez lopiem un mitekļiem, kad iedomājies par to un prāto, cik ilgi tu, es vai kāds cits botsvānietis varētu šādi izdzīvot, tad saproti - šie ļaudis ir visai apbrīnojami.

Daži no šiem cilvēkiem klaiņoja Makadikadi sāls ielejas malā gar ceļu uz Okavango. Es pārāk labi šo valsts daļu nepazīstu, taču reizi vai divas esmu tur bijusi. Atceros pirmos iespaidus par šo vietu: plašs, balts līdzenums zem baltām debesīm, kur aug dažas garas palmas un zāle šķiet iesakņojusies tukšumā. Ši ainava bija tik dīvaina, ka likās - esmu no Bot-svānas ieklīdusi kādā citā valstī. Taču jau nedaudz tālāk apkārtne kļūst raksturīga Botsvānai, un jūs atkal jūtaties omulīgi.

Grupa bušmeņu no Kalahari turp bija devusies medīt strausus.

Viņiem vajadzēja sāļajos klajumos atrast ūdeni, tāpēc tie gar Maunas ceļu virzījās uz kādu ciematu. Dažreiz turienieši uz bušmeņiem raugās ar aizdomām, jo domā, ka tie zog viņu kazas un naktīs slepus slauc nepieskatītas govis.

Šī grupa ierīkoja nometni divas vai trīs jūdzes no ciemata. Protams, bušmeņi neko necēla, bet gulēja zem krūmiem, kā paraduši. Gaļas tiem bija atlikām, jo nule bija nomedīti daži strausi, un viņi priecājās, ka var tur palikt, kamēr tos nedzen projām.

Tur skraidīja arī bariņš bērnu, un kāda sieviete tikko bija laidusi pasaulē puisēnu. Viņa gulēja tam blakus gabaliņu tālāk no pārējiem. Sievietei bija arī meita, kura gulēja mātei pie otriem sāniem. Jādomā, sieviete gribēja iekārtoties ērtāk un izstiepa kājas. Par nelaimi, tur gadījās čūska, un viņa uzlika papēdi tai tieši uz galvas. Mūdzis iekoda. Tieši tā vairākums cilvēku tiek sakosti. Tie savās guļvietās aizmieg, un čūska lien uz siltumu. Tad gulošais pagriežas uz otriem sāniem - tieši virsū rāpulim, un čūskai nākas sevi aizstāvēt.

Bušmeņi sievietei deva dažādus ārstniecības augus. Šādos gadījumos tie vienmēr sarok visādas saknes un noplēš kokiem mizas, taču nekas nelīdz pret lebolobolo kodienu, jo tas ir nāvējošs. Meitene stāsta, ka māte esot nomirusi, pirms vēl mazulis pamodies. Ciltsbrāļi, protams, nekavēja laiku un tajā pašā rītā gatavojās māti apglabāt. Tu varbūt to nezini, mister Dž. L. B. Matekoni, bet, ja nomirst bušmeņu sieviete, kurai ir zīdāms bērns, viņi to apglabā kopā ar māti. Gluži vienkārši bez mātes bērnam nav ko ēst. Tur tā lieta.

Meitene noslēpās krūmos un vēroja, kā aiznes viņas māti un mazo brālīti. Apkārtne tur smilšaina, un viss, ko viņi spēja, bija izkašņāt seklu kapu, kurā, sievām vaimanājot un vīriem kaut ko dziedot, guldīja mirušo sievieti. Meitene redzēja, kā, ievīstītu ādā, kapā ieliek ari mazuli. Pēc tam bušmeņi kapu aizbēra ar smiltīm un atgriezās nometnē.

Mirkli pēc viņu aiziešanas meitene izlīda no krūmiem un ar rokām ātri atraka zemi. Nepagāja necik ilgs laiks, kad brālis jau bija viņas rokās. Zīdaiņa nāsis bija piebirušas ar smiltīm, taču viņš vēl elpoja. Meitene zināja, ka ne visai tālu jābūt ceļam; viņa pagriezās uz papēžiem un metās skriet caur krūmāju tā virzienā. Pēc īsa brīža garām brauca smagā automašīna no valdības Ceļu departamenta. Vadītājs samazināja ātrumu un apstājās. Viņš droši vien bija pārsteigts, redzēdams ceļmalā stāvam mazu bušmeņu meiteni ar zīdaini rokās. Kaut gan no viņas teiktā šoferis nesaprata ne vārda, pamest meiteni uz ceļa nedrīkstēja. Atgriezies Fransistaunā, vīrs meiteni ar zīdaini atstāja dežurantam pie Niangabves slimnīcas vārtiem.

Mazulis bija izkāmējis un stipri cieta no sēnīšu slimībām. Meitenei turpretim atklāja tuberkulozi, kas, protams, nav nekas neparasts; uz dažiem mēnešiem viņu ievietoja tuberkulozes nodaļā, kur tā saņēma zāles. Zīdaini pa šo laiku mediķi turēja dzemdību nodaļā. Pēc tam abiem ļāva iet. Arī citiem diloņslimniekiem bija vajadzīgas vietas, un slimnīcas pienākumos neietilpst rūpes par bušmeņu meiteni un tās brāli. Laikam jau ārsti domāja, ka viņa, kā jau tas parasts, atgriezīsies pie tuviniekiem.

Par bērniem ieinteresējās kāda žēlsirdīgā māsa. Sieviete redzēja meiteni sēžam pie slimnīcas vārtiem un saprata, ka viņai nav kur iet. Sieviete aizveda bērnus uz savām mājām un atļāva tiem palikt pagalmā šķūnī, kas tika izmantots par noliktavu, bet iztīrīts kļuva gluži piemērots dzīvošanai. Medmāsa un viņas vīrs bērnus gan pabaroja, taču rocība liedza tos pieņemt ģimenē pa īstam, jo pašiem divas atvases jau bija.

Meitene diezgan ātri ielauzījās setsvaniešu valodā. Viņa atrada veidu, kā nopelnīt pāris pulu, lasot ceļmalās tukšās pudeles, kuras viņa nodeva pudeļu noliktavā. Zīdaini meitene nēsāja sev līdzi, uzsietu uz muguras, un nekad to neizlaida no redzesloka. Es runāju ar medmāsu, tāpēc zinu, ka meitene, pati vēl būdama bērns, bija laba māte savam brālim. Viņa mazgāja to pie krāna pagalma dziļumā un no šur tur salasītiem auduma atgriezumiem pašuva mazulim drēbes. Laiku pa laikam māsa devās uz dzelzceļa staciju ubagot, un cilvēki reizēm par viņu iežēlojās un deva naudu, taču vislabprātāk, ja vien tas bija iespējams, meitene to nopelnīja pati.

Tā tas turpinājās četrus gadus. Tad pēkšņi meitene saslima. Kad viņu aizveda uz slimnīcu, atklājās, ka tuberkuloze nelaimīgā kārtā skārusi kaulus. Daži no tiem bija cietuši tik stipri, ka slimniece tikai ar grūtībām varēja staigāt. Ārsti darīja, ko spēja, taču visbeidzot viņa vairs nevarēja paiet. Žēlsirdīgā māsa apklaušinājās pēc ratiņkrēsla, un galu galā to sagādāja kāds Romas katoļu mācītājs. Līdz ar to meitenei nācās aprūpēt brāli, sēžot ratiņos, bet viņš savukārt visādi pakalpoja māsai.

Medmāsai ar viru nācās aizbraukt. Šis cilvēks strādāja gaļas konservēšanas fabrikā, un priekšniecība viņu gribēja pārcelt uz Lobatsi. Sieviete bija dzirdējusi par mūsu patversmi un atrakstīja man vēstuli. Es atbildēju, ka bērniem vieta atradīsies, un tikai pirms dažiem mēnešiem aizbraucu tiem pakaļ uz Fransistaunu. Tagad, kā redzi, viņi ir šeit.

Tāds ir šis stāsts, mister Dž. L. B. Matekoni. Tā viņi šeit nokļuva.

Dž. L. B. Matekoni neko neteica. Ciemiņš palūkojās mma Potokvanē, un viņu skatieni sastapās. Pārvaldniece šajā patversmē strādāja divdesmit gadus - kopš tās dibināšanas dienas - un pie traģēdijām bija pieradusi; vismaz tā viņa domāja. Taču, kad medmāsa mma Potokvanei šo stāstu Fransistaunā pirmo reizi pastāstīja, pārvaldniece bija pamatīgi satriekta. Patlaban viņa redzēja, ka līdzīgu ietekmi tas atstājis arī uz misteru Dž. L. B. Matekoni.

- Pēc brīža bērni būs klāt, - sacīja pārvaldniece. - Vai gribi, lai saku viņiem, ka gatavojies tos ņemt pie sevis?

Dž. L. B. Matekoni aizvēra acis. Mma Ramotsvei nekas nebija teikts, un bez iepriekšējas aprunāšanās līgavu ar kaut ko tādu pārsteigt šķita gaužām aplam. Vai šādā veidā vajadzēja uzsākt laulības dzīvi? Impulsīvi izlemt, neaprunājoties ar laulāto draudzeni? Protams, ne.

Taču bērni bija klāt. Meitene ratiņos viņam uzsmaidīja, bet zēns stāvēja ļoti nopietns, ar bijīgi nodurtām acīm.

Misters Dž. L. B. Matekoni ievilka elpu. Dzīvē mēdz būt brīži, kad jārlkojas, un viņam bija aizdomas, ka šis ir viens no tiem.

- Bērni, vai jūs gribētu palikt pie manis? - viņš jautāja. - Tikai uz kādu laiku. Tad jau redzēsim, kā mums veiksies.

Māsa skatījās uz mma Potokvani, it kā gaidītu apstiprinājumu.

- Misters Dž. L. B. Matekoni par jums gādās labi. Jūs pie viņa būsiet laimīgi.

Meitene pagriezās pret brāli un pateica viņam kaut ko, kas pieaugušajiem palika nedzirdēts. Zēns mirkli padomāja, tad pamāja ar galvu.

-Jūs esat ļoti laipns, rra, - viņa teica. - Mēs ļoti priecāsimies braukt jums līdzi.

Mma Potokvane sasita plaukstas.

- Ejiet sakravāt mantas, bērni, - viņa sacīja. - Pasakiet savai audzinātājai, lai iedod jums tīras drēbes.

Meitene apgrieza savus invalīdu ratiņus un kopā ar brāli atstāja telpu.

- Ko es esmu izdarījis? - pusbalsī nomurmināja Dž. L. B. Matekoni.

- Ļoti labu darbu, - mma Potokvane viņam atbildēja.

Devītā nodaļa No kurienes puš vējš?

Viņas izbrauca no ciemata mma Ramotsves mazajā, baltajā autobusiņā. Zemesceļš, cik vien tālu varēja redzēt, bija klāts dziļām bedrēm vai ņirbēja kā grambu jūra, kas busiņam lika protestējot čīkstēt un grabēt. Ferma atradās tikai astoņas jūdzes no ciemata, taču viņas virzījās uz priekšu ļoti lēnām, un mma Ramotsve jutās priecīga, ka kopā ar viņu brauc mma Potsane. Vienveidīgajā krūmājā, kur nebija neviena paugura, pēc kā varētu orientēties, bija ļoti viegli apmaldīties, un koki izskatījās tik ļoti līdzīgi cits citam. Taču mma Potsanei tas viss acīmredzami izraisīja dzīvas atmiņas. Ar piemiegtām acīm sieviete pētīja garām slīdošo ainavu un norādīja uz vietu, kur pirms gadiem viņi bija atraduši noklīdušu ēzeli, un tur -pie tās klints - bez redzama iemesla bija nobeigusies govs. Apkārtni atdzīvināja tuvas atmiņas: tās lika cilvēkiem tiekties pie izkaltušās zemes - tik vērtīgas un skaistas -, it kā tā būtu klāta ar maigu zālīti.

Mma Potsane sēdēja priekšējā sēdeklī.

- Tur, - viņa teica. - Vai jūs to redzat? Es tālumā redzu labāk. Es to jau redzu.

Mma Ramotsve sekoja ceļabiedres skatienam. Krūmājs bija kļuvis biezāks, pilns ar ērkšķainiem kokiem, kas slēpa celtņu aprises. Dažas sabrukušās mājas bija tipiskas Āfrikas dienvidos sastopamās drupas, kas izskatījās kā saplacinātas - ar balsinātām, sadrupušām sienām, no kurām atlicis vien pāris pēdu virs zemes; citām turpretim vēl bija jumti vai vismaz spāres, bet salmu klājums iebrucis, skudru saēsts vai izmantots par materiālu putnu ligzdām.

- Vai šī ir ferma?

- Jā. Un tur tālāk - vai redzat? - tur mēs dzīvojām.

Mma Potsanei, kā jau viņa detektīvi brīdināja, šī bija skumja

atgriešanās: šeit viņa kopā ar vīru pavadīja mierpilno laiku pēc garajiem gadiem, kurus tas bija nostrādājis Dienvidāfrikas raktuvēs. Bērni bija izauguši, abi atkal bija kopā un baudīja rāmo dzīves ritējumu.

- Mums nekas daudz nebija jādara, - stāstīja mma Potsane. - Mans vīrs ik dienas gāja strādāt uz lauka. Es sēdēju kopā ar citām sievietēm un darināju drānas. Vācietim patika, ka mēs taisām drēbes: viņš tās Gaborounā pārdeva.

Ceļš galā, un mma Ramotsve novietoja autobusiņu zem koka. Izstaipīdama kājas, viņa caur kokiem centās saskatīt māju, kurai vajadzēja būt galvenajai ēkai. Spriežot pēc apkārt izkaisītajām drupām, tur vajadzēja būt kādām vienpadsmit vai divpadsmit celtnēm. “Cik skumji,” viņa nodomāja. “Visas šīs krūmāja vidū uzceltās mājas, visas šīs cerības, un tagad -pāri palikuši tikai kleķa pamati un sairušas sienas.”

Abas devās uz galveno ēku. Lielākā daļa jumta bija saglabājusies, jo atšķirībā no citiem tas bija taisīts no viļņota skārda. Māja lepojās ari ar vecām, no metāliska sieta izgatavotām durvīm, kas neturējās aplodā, un stikliem dažos logos.

- Šeit dzīvoja vācietis, - mma Potsane stāstīja, - un amerikānis, un dienvidafrikāniete, un vēl daži ārzemnieki. Mēs, botsvānieši, dzīvojām tur tālāk.

- Es gribētu tai mājā ieiet, - teica mma Ramotsve.

Mma Potsane papurināja galvu.

- Jūs tur neko neatradīsiet. Māja ir tukša. Visi aizbraukuši.

- Es zinu, taču, ja reiz esam šeit, man gribētos zināt, kā tur iekšpusē izskatās. Ja negribat, varat nenākt.

Mma Potsane saviebās.

- Es nevaru ļaut jums iet iekšā vienai, - viņa nomurmināja. - Iešu kopā ar jums.

Viņas pagrūda slieteni, kas aizšķērsoja ieeju. Tas bija termītu izvagots un padevās no viena vienīga pieskāriena.

- Skudras šajā valstī apēdīs visu, - teica mma Potsane. - Pienāks diena, kad būs palikušas tikai skudras. Visu pārējo tās būs apēdušas.

Sievietes iegāja mājā un tūdaļ sajuta vēsumu, kas nāca no ēnainajām telpām. Gaisā jaucās putekļu, sabirzušu siju un skudru atbaidīšanas nolūkā ar kreozotu piesūcinātu būvkoku asā smarža.

Mma Potsane ar plašu rokas mājienu norādīja uz istabu, kurā viņas stāvēja.

- Redzat nu. Te nekā nav. Šī māja ir tukša. Varam iet projām.

Mma Ramotsve šo ierosinājumu neņēma vērā. Viņa pētīja pie sienas piespraustu nodzeltējušu papīra gabaliņu. Tā bija no avīzes izgriezta fotogrāfija, kurā bija redzams vīrs, kas stāvēja mājas priekšā. Zem attēla varēja manīt rakstu zīmes, taču papīrs bija satrunējis un uzraksts - nesalasāms. Detektīve ar mājienu pieaicināja savu pavadoni.

- Kas ir šis cilvēks?

Mma Potsane pētīja fotogrāfiju, turēdama to tuvu acīm.

- Es šo vīru atceros, - teica sieviete. - Arī viņš šeit strādāja. Botsvānietis. Amerikānis ar viņu bija labos draugos. Abi visu laiku runājās - pļāpāja kā divi veci vīri pie degvīna -kgotla glāzes.

- Vai viņš arī bija no jūsu ciemata? - mma Ramotsve apjautājās.

Mma Potsane iesmējās.

- Nē, viņš nebija mūsējais. Puisis bija atbraucis no Fran-sistaunas. Viņa tēvs tur strādāja par direktoru un bija loti gudrs cilvēks. Šis te - dēls - arī bija ļoti gudrs. Viņš daudz ko zināja. Tāpēc jau amerikānis vienmēr ar viņu sarunājās. Taču vācietim šis jauneklis nepatika. Viņi labi nesatika.

Mma Ramotsve aplūkoja fotogrāfiju, tad uzmanīgi noņēma to no sienas un iebāza kabatā. Mma Potsane bija aizgājusi, un detektīve viņai sekoja, lai apskatītu nākamo istabu. Redzams, kādreiz mājā iemaldījies liels putns, kas droši vien vairs nav varējis tikt laukā. Vietā, kur putns bija nokritis, skudru tīri apskrubināti, mētājās tā kauli.

- Šo telpu viņi izmantoja par kantori, - paskaidroja mma Potsane. - Tajā stūri atradās neliels seifs, kurā glabājās visi ieņēmumi. Ziniet, cilvēki sūtīja viņiem naudu. Citās valstis dzīvoja ļaudis, kuri uzskatīja šo komūnu par kaut ko nozīmīgu. Viņi ticēja, ka tādējādi iespējams pierādīt - šis izkaltušās zemes var pārveidot. Šie ziedotāji gribēja, lai mēs pierādām pasaulei, ka cilvēki var dzīvot komūnā un dalīties it visā.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu. Viņa pazina lāga vīrus, kuriem patika izmēģināt visdažādākās teorijas par to, kā citiem vajadzētu dzīvot. Šeit viņus kaut kas pievilka, jo šajā plašajā valsti kopā ar sauso gaisu varēja ieelpot arī jaunas idejas. Šie cilvēki bija sajūsmā, kad radās brigāžu kustība. Viņi uzskatīja par ļoti labu domu lūgt jauniešus strādāt citu cilvēku labā un palīdzēt celt savu valsti; taču kas gan tur būtu tik sevišķs? Vai bagātajās valstis jauni cilvēki nestrādāja? Varbūt ari ne, un droši vien tāpēc ļaudīm, kuri ieradās no šim valstīm, šis pasākums šķita tik pievilcīgs. Viņiem nebija nekādas vainas - pārsvarā tie bija jauki cilvēki un pret botsvānie-šiem izturējās ar cieņu. Tomēr nepārtraukti saņemt padomus ir visai nogurdinoši. Vienmēr atradās kāda dedzīga ārzemju organizācija, kas bija gatava pamācīt afrikāņus: jūs darāt nepareizi, tas jādara pavisam citādi. Padomi varbūt bija labu labie, taču šeit tie nederēja, jo Āfrikai vajadzēja pašai savus risinājumus.

ŠI ferma bija piemērs vēl vienai iecerei, kas netika īstenota. Jūs nevarat audzēt dārzeņus Kalahari tuksnesī. Tur vairs nav ko piebilst. Šeit varētu augt daudzi citi - šai vietai piemērotāki kultūraugi. Taču tie nekādā ziņā nebūtu tomāti un salāti. Tie neiederējās Botsvānā vai vismaz šajā valsts daļā.

Viņas pameta kantora telpas un izgāja cauri atlikušajai mājas daļai. No dažām istabām varēja aplūkot debesis, un grīdas tajās bija pārklājušās ar lapām un zariem. Patvērumu meklēdamas, pa čabošajām lapām aizšāvās ķirzakas un pie sienām, sašutuši par gaužām nepiedienīgo traucējumu, sastinga mazi sārti un balti gekoni - mazās ķirzaciņas. Ķirzakas, gekoni un putekļainais gaiss bija viss, kas palicis pāri: tukša māja.

Izņemot fotogrāfiju.

Mma Potsane priecājās, ka atkal tikusi ārā, un aicināja mma Ramotsvi apskatīt vietu, kur kādreiz auguši dārzeņi. Zeme no jauna bija apliecinājusi savas tiesības, un viss, kas atgādināja par projektu, bija dažas līkumainas grāvju gultnes. Varēja manīt, ka šur tur kādreiz slējušies koka stabi, kas balstījuši apēnošanas tiklus, taču no pašiem stabiem vairs nebija ne miņas: tāpat kā visu pārējo, tos bija sagrauzušas skudras.

Mma Ramotsve piesedza acis ar plaukstu.

- Viss lielais darbs, - viņa žēlojās. - Un tagad vairs nekā.

Mma Potsane paraustīja plecus.

- Bet tā jau vienmēr ir, - viņa teica. - Pat Gaborounā. Paskatieties uz visām tām celtnēm. Kā mēs varam zināt, vai pēc piecdesmit gadiem tur vēl bias pilsēta? Varbūt skudrām ari attiecībā uz Gaborounu ir savi nodomi?

Mma Ramotsve pasmaidīja. Tas bija labs veids, kā pievilties. Visi mūsu cilvēciskie pūliņi ir bezjēdzīgi, viņa gudroja, tāpēc, ka esam pārāk aprobežoti, lai saprastu, vai pārāk aizmāršīgi, lai atcerētos, ka mums ir dota iespēja radīt kaut ko ilgtspējlgu. Vai “Dāmu detektlvaģentūru Nr. 1” pēc divdesmit gadiem kāds atcerēsies? Un Tolokvengas ceļa “Ātro auto”? Droši vien nē. Tad kāda gan tam visam nozīme? Grūtsirdība lika detektivei atgriezties īstenībā. Viņa šeit nebija ieradusies sapņot par arheoloģiju, bet gan censties kaut ko uzzināt par to, kas atgadījies pirms daudziem gadiem. Viņa bija atbraukusi izprast šo vietu, taču izrādījās, ka izprotams šeit nav nekas vai gandrīz nekas. Šķita, ka visu aizslaucījis vējš, aizpūtis grāmatas lapas, nolīdzinājis pēdas ar smiltīm.

Detektīve vērsās pie mma Potsanes, kura klusēdama stāvēja blakus.

- No kurienes pūš vējš, mma Potsane?

Ceļabiedre pieskārās savam vaigam, taču mma Ramotsve šo žestu nesaprata. Sievietes acis izskatījās tukšas - viena bija kļuvusi blāva un nedaudz apmiglojusies. “Viņai jābrauc uz slimnīcu,” mma Ramotsve nodomāja.

- No turienes, - mma Potsane atbildēja, norādīdama uz ērkšķainajiem kokiem un plašo debess klaju Kalahari pusē. - No turienes.

Mma Ramotsve klusēja. Viņa zināja, ka ir ļoti tuvu sapratnei par notikušo, taču nemācēja šo sajūtu izskaidrot; viņa nevarēja ari pateikt, kāpēc to zina.

Desmita nodaļa Bērni Botsvanai ir vajadzīgi

m Mistera Dž. L. B. Matekoni untumainā istabene savā sarkanajā, saņurcītajā cepurē, kas bija uzbīdīta galvā nevīžīgā, agresīvā manierē, klamzāja gar virtuves durvīm. Kopš darba devējs bija nācis klajā ar apbēdinošajiem jaunumiem, viņa savas nomoda stundas pavadīja nepārtrauktās pārdomās, kā novērst katastrofu. Darbs pie mistera Dž. L. B. Matekoni kalponi visnotaļ apmierināja. Darāmā nebija daudz. Jo vīrieši reti uztraucas par tīrību un spodrību, un, ja vien tiek labi ēdināti, tie ir ļoti miermīlīgi darba devēji. Un viņa baroja misteru Dž. L. B. Matekoni brangi - pretēji tam, ko teica šī resnā sieviete. Tā sacīja, ka misters Dž. L. B. Matekoni esot vājš! Pēc viņas mērauklas - protams, taču - pēc visu normālo cilvēku domām - gluži labi veidots. Kalpone varēja iedomāties, ko mma Ramotsve pietaupījusi līgavainim pieliekamajā: droši vien brokastīs to gaidīja ar biezu cūkas tauku kārtu apziestas maizes ņukas, no kurām viņš varēja uzpūsties gluži kā tas treknais virsaitis no ziemeļiem, kas salauza krēslu, kad ciemojās mājā, kur par istabeni strādāja viņas māsīca. Taču kalponi tik ļoti nesatrauca mistera Dž. L. B. Matekoni labklājība, cik pašas apdraudētais stāvoklis. Ja viņai nāktos šo vietu atstāt un iet strādāt viesnīcā, vairs nebūtu iespējams zināmā veidā izklaidēt draugus. Patlaban vīrieši varēja istabeni apciemot, kamēr saimnieks bija darbā, - protams, bez tā ziņas -, un viņi varēja iet Dž. L. B. Matekoni istabā, kur bija liela divguļamā gulta, pirkta “Centrālā mēbeļu mazumpiegādē”. Gulta bija ļoti ērta -Dž. L. B. Matekoni, vecpuisis būdams, to izmantoja tikai uz

pusslodzi, un vīriešiem tā patika. Florense no draugiem saņēma naudas veltes, un dāvanas vienmēr bija dāsnākas, ja lakstošanās notika saimnieka istabā. Ja kaut kas mainītos, tam visam pienāktu beigas.

Kalpone sarauca uzacis. Stāvoklis bija pietiekami nopietns un prasīja izlēmīgu rīcību, taču viņa nevarēja saprast, kas darāms. Censties saimnieku vest pie prāta šķita bezjēdzīgi: ja reiz šāda sieviete ir ielaidusi vīrieti savus nagus, tā mierā neliksies. Šādās reizēs virieši kļūst gaužām nesaprātīgi, un, ja Florense censtos saimniekam pavēstīt par draudiem, ar kuriem tam būs jāsastopas nākotnē, viņš vienkārši neņemtu tos par pilnu. Pat tad, ja viņa uzzinātu par šo sievieti vai viņas pagātni kaut ko sliktu, misters Dž. L. B. Matekoni droši vien šiem atklājumiem nepievērstu uzmanību. Istabene iedomājās iestāstīt saimniekam, ka viņa topošā sieva ir slepkava! ŠI sieviete jau ir nobendējusi divus iepriekšējos vīrus, viņa sacītu. Tā esot kaut ko piebērusi nelaimīgo vīriešu ēdienam. Viņas dēļ tie tagad ir pagalam.

Taču misters Dž. L. B. Matekoni neatbildēs un tikai pasmīnēs bārdā. “Es tev neticu,” viņš atteiks un paliks pie savām domām pat tad, ja viņa vicinās tam acu priekšā “Botsvānas Ziņas” ar virsrakstiem: “Mma Ramotsve noindē viru. Policija ņem putras paraugus analīzēm. Atklājas, ka putra ir pilna ar indi.” Nē, viņš tam neticēs.

Kalpone nospļāvās putekļos. Ja nekas nebija darāms, lai vestu pie prāta saimnieku, varbūt labāk vajadzētu padomāt, kā tikt galā ar mma Ramotsvi? Ja vien viņas šeit nebūtu, viss atrisinātos pats no sevis, tikai... Nē, šī bija šausminoša doma, turklāt šobrīd nolīgt burvi droši vien nemaz nebija iespējams. Kad jautājums nonāca līdz cilvēku novākšanai, tie plēsa bargu naudu, un tas visādā ziņā bija ari pārāk bīstami. Ļaudis baumos, policisti skraidīs apkārt, un Florense nevarēja iedomāties neko ļaunāku kā nonākt cietumā.

Cietums! Kā būtu, ja mma Ramotsvi pašu uz dažiem gadiem ieliktu cietumā? Jūs nevarat apprecēt sievieti, kas ir cietumā, un viņa nevar apprecēt jūs. Tātad, ja atklātos, ka mma

Ramotsve vainojama kādā noziegumā un uz dažiem gadiem pazustu, viss paliktu akurāt, kā bijis. Kāda starpība, vai viņa ir vainīga vai ne - ka tikai policija atrastu pierādījumus. Istabene reiz bija dzirdējusi par kādu vīru, kurš ticis ieslodzīts tāpēc, ka nelabvēļi tā mājās paslēpuši patronas un paziņojuši policijai, ka viņš tās glabā partizāniem. Tas notika Zimbabves kara laikā, kad misters Nkomo ar saviem vīriem stāvēja pie Fransistaunas un, par spīti policijas pūliņiem, patronas un šaujamie plūda valstī plašā straumē. Šis cilvēks mēģināja pierādīt savu nevainību, taču policisti tikai smējās, un arī miertiesnesis smējās.

Šajos laikos ieroču un munīcijas bija kļuvis mazāk, taču atrast kādu stroķi, ko paslēpt viņas mājā, joprojām bija iespējams. Ko mūsdienās meklē policija? Visticamāk, tā ir ļoti norūpējusies par narkotikām, jo avīzes laiku pa laikam apraksta gadījumus, kad viens vai otrs pilsonis apcietināts par dagga tirdzniecību. Tomēr, lai par to ieinteresētos policija, bija vajadzīgs liels daudzums šīs narkotiskās vielas, un kur to lai ņem? Dagga bija dārga, un Florense droši vien varēja atļauties nopirkt tikai pāris lapu. Tātad vajadzēja izdomāt kaut ko citu.

Un istabene domāja. Uz viņas pieres piezemējās muša, kas rāpoja lejup tieši pa virsdeguni. Citos apstākļos sieviete to būtu aizdzinusi, taču viņas prātā bija ataususi doma, kura lēnām izkristalizējās. Muša netika ņemta vērā - tāpat kā suns, kas rēja kaimiņu dārzā, un automobilis ar bojāto ātrumkārbu, kas brauca uz veco lidlauku. Florense pasmaidīja un atbīdīja cepuri. Viens no viņas vīriešiem varēja palīdzēt. Kalpone zināja, ar ko viņš nodarbojas, un zināja arī, ka tas ir bīstami. Viņi varētu salīgt, un kā atmaksu Florense draugam izrādītu uzmanību, kura tam tik acīmredzami patika, taču mājās tika liegta. Visi būtu apmierināti. Viņai paliktu darbs. Misters Dž. L. B. Matekoni tiku pasargāts no plēsonīgās sievietes, un mma Ramotsve saņemtu, ko pelnījusi. Viss nostātos savā vietā.

Istabene atgriezās virtuvē un sāka mizot kartupeļus. Tagad, kad no mma Ramotsves sagaidāmie draudi šķita uz kādu laiku atkāpušies, kalpones attieksme pret ietiepīgo darba devēju izvērtās itin labvēlīga, jo viņš gluži vienkārši bija vājš: kā jau vīrietis. Šodien viņa tam pagatavos garšīgu lenču. Ledusskapī atradās gaļa. Šo gaļu, kuru istabene sākumā bija iecerējusi nest mājās, viņa nolēma ar pāris sīpoliem uzcept saimniekam un pasniegt kopā ar labu tiesu kartupeļu biezeņa.

Kad misters Dž. L. B. Matekoni atgriezās mājās, gaļa vēl nebija gluži gatava. Kalpone izdzirdēja piebraucam viņa automobili un noklaudzam vārtus, bet pēc tam - atveramies durvis. Parasti saimnieks atgriezdamies uzsauca “esmu mājās!”, lai viņa zinātu, ka var likt maltīti galdā. Taču šoreiz nekas tamlīdzīgs nenotika: sauciena vietā varēja dzirdēt skanam vēl citas balsis. Florense aizturēja elpu. Viņai iešāvās prātā doma, ka misters Dž. L. B. Matekoni uzaicinājis uz lenču arī to sievieti. Šādā gadījumā Florense nekavējoties noslēptu sautējumu un pateiktu, ka mājās nekā ēdama nav. Doma, ka mma Ramotsve mielotos ar viņas ēdieniem, bija nepanesama; drīzāk Florense tos izbarotu sunim nekā celtu priekšā sievišķim, kas apdraud viņas iztikas līdzekļus.

Istabene pievirzījās tuvāk virtuves durvīm un pavērās gaitenī. Pie ārdurvīm, turēdams tās atvērtas, lai palīdzētu kādam iekļūt mājā, stāvēja misters Dž. L. B. Matekoni.

- Uzmanīgi, - viņš brīdināja. - Durvis ir diezgan šauras.

Kada balss atsaucās, taču atbilde nebija saklausāma. Balss piederēja sievietei, taču kalpone pacilātā atvieglojumā saprata, ka tā nebija šīs briesmīgās sievietes balss. Ko gan viņš atvedis mājās? Citu sievieti? Tas gan būtu labi, tad varētu Ramotsvei pastāstīt, ka misters Dž. L. B. Matekoni nav uzticīgs, un tādējādi precībām pienāktu gals, pirms vēl tās notikušas.

Taču tad namā ieripoja ratiņkrēsls un viņa ieraudzīja tajā sēžam meiteni, kuru stūma kāds zēns. Istabene bija neziņā. Kādēļ gan viņas darba devējs veda uz mājām šos bērnus? Tie droši vien bija radinieki - kāda attāla radagabala bērni. Vecie Botsvānas tikumi noteica, ka par tādiem jārūpējas - vienalga, cik attāla ir radniecība.

- Es esmu šeit, rra, - viņa uzsauca. - Lenčs ir gatavs.

Misters Dž. L. B. Matekoni uzlūkoja mājkalpotāju.

- Nu, - viņš sacīja, - kopā ar mani ir pāris bērnu. Ari viņi gribēs ēst.

- Pietiks visiem, - atsaucās kalpone. - Esmu pagatavojusi lielisku sautējumu.

Pirms došanās uz dzīvojamo istabu viņa dažas minūtes aizkavējās, mīcīdama vārītos kartupeļus. Kad tas bija paveikts, Florense, čakli slaucīdama rokas trauklupatā, atrada misteru Dž. L. B. Matekoni sēžam savā vietā. Pretējā istabas pusē, skatīdamās pa logu, sēdēja meitene, kurai blakus stāvēja mazs zēns, domājams - viņas brālis. Istabene paskatījās uz bērniem, lai mēģinātu noskaidrot, kas tie tādi ir. Bušmeņi, viņa nosprieda - neapšaubāmi. Meitenei bija govs mēsliem raksturīgā gaiši brūnā ādas krāsa; zēnam turpretim bija mazliet ieslīpas acis kā ķīnietim un nedaudz atkārusies pēcpuse.

- Šie bērni ir šeit ieradušies uz dzīvi, - novērsis skatienu, pavēstīja Dž. L. B. Matekoni. - Viņi ir no bāreņu patversmes, un es esmu apņēmies par viņiem parūpēties.

Kalpones acis iepletās. To viņa nebija gaidījusi. Vest buš-meņu bērnus uz kārtīga pilsoņa māju un atļaut viņiem tur dzi-vot - tas bija kaut kas tāds, ko cilvēks ar pašcieņu neatļautos. Šie ļautiņi bija zagļi, par to nebija šaubu, un tie nedrīkstētu iedrošināties apmesties uz dzīvi cienījamu botsvāniešu namos. Misters Dž. L. B. Matekoni varēja mēģināt izrādīt labsirdību, taču arī žēlsirdībai bija robežas.

Florense pavērās saimniekā.

- Viņi paliks šeit? Uz cik dienām?

Dž. L. B. Matekoni joprojām raudzījās grīdā. “Laikam pārāk nokaunējies,” nodomāja kalpone.

- Bērni šeit paliks ilgi. Es nedomāju viņus vest atpakaļ.

Kalpone klusēja. Viņa apsvēra, vai šis nav kāds no mma

Ramotsves stiķiem. Iespējams, tā nospriedusi, ka šāda bērnu ierašanās uz palikšanu varētu būt daļa no plāna, kā pārņemt mistera Dž. L. B. Matekoni dzīvi. Vispirms jūs iesūtāt dažus bušmeņu bērnus, bet pēc tam ierodaties pati. Protams, bērnu ierašanās varēja būt pat daļa no sazvērestības pret viņu -Florensi. Mma Ramotsve varbūt cerēja, ka istabene necietīs šādu bērnu parādīšanos mājās un tādā veidā mēģinās kalponi izdzīvot, pirms vēl ieradusies pati. Nu, ja šāds bija plāns, jādara viss, kas ir viņas spēkos, lai to izjauktu. Florense parādīs, cik ļoti viņai šie bērni patīk un kā viņa priecājas par to klātbūtni namā. Tas būs grūti, taču viņa to spēs.

- Būsiet izsalkuši, - mājkalpotāja smaidīdama sacīja meitenei. - Man ir labs gaļas sautējums. Tieši tas, kas bērniem garšo.

- Paldies, mma, - meitene godbijīgi atbildēja un pasmaidīja, - jūs esat ļoti laipna.

Brālis klusēja. Zēns skatījās kalponē ar mulsinošu skatienu, kas viņai uzdzina iekšējus drebuļus. Florense atgriezās virtuvē un salika ēdienu uz šķīvjiem. Meitenei tika pamatīga porcija, tāpat arī misteram Dž. L. B. Matekoni. Taču zēnam istabene uzlika tikai nedaudz gaļas, kuru papildināja ar sakasni no kartupeļu katla. Viņa negribēja šo puiku iedrošināt, un, jo mazāk tam bija ko ēst, jo labāk.

Maltīte noritēja, klātesošajiem klusējot. Misters Dž. L. B. Matekoni sēdēja galda galā, meitene no viņa pa labi un zēns -pretējā pusē. Meitenei ēdot nācās savā krēslā saliekties uz priekšu, jo galds bija par zemu, lai zem tā varētu pabraukt ratiņi. Taču viņa tika galā itin labi un driz vien savu porciju bija pieveikusi. Zēns turpretim savējo gluži vai rīsus aprija un pēc tam sēdēja ar pieklājīgi saliktām rokām un skatījās saimniekā.

Pēc lenča Dž. L. B. Matekoni aizgāja uz automobili un atnesa ceļasomu, kuru viņi bija atveduši no patversmes. Audzinātāja bērniem bija pagādājusi papildu drēbju kārtas, un tās atradās vienā no lētajām, brūnajām kartona somām, kādas bāreņi saņēma, dodoties pasaulē. Ceļasomas vākam bija piestiprināta maza zīmīte, kurā divas drukātas slejas vēstīja par līdzi doto drēbju klāstu.

Zēns:

Meitene:

3 meiteņu apakšbikses;

2 krekli;

1 veste;

2 svārki;

1 pāris kurpju;

2 zēnu apakšbikses; 2 haki krāsas šorti; 1 jaka;

4 pāri zeķu;

1 pāris kurpju;

1 Bībele setsvaniešu valodā. 1 Bībele setsvaniešu valodā.

Misters Dž. L. B. Matekoni ienesa somu iekšā un parādīja bērniem viņiem atvēlēto telpu - mazo istabiņu, ko viņš bija taupījis viesiem, kuri, kā likās, nekad netaisījās ierasties, -istabu ar diviem matračiem, krēslu un nelielu kaudzīti putekļainu segu. Viņš nolika ceļasomu uz krēsla un to atvēra. Meitene piebrauca pie krēsla un ielūkojās somā ar jaunajām drēbēm. Viņa pasniedzās uz priekšu un maigi un uzmanīgi tās aptaustīja - kā cilvēks, kuram nekad nav piederējušas jaunas drānas.

Saimnieks atstāja bērnus izkravājamies. Iedams uz dārzu, viņš uz brīdi apstājās zem apēnošanas tīkla pie ārdurvīm. Dž. L. B. Matekoni saprata, ka, atvezdams bērnus, ir rīkojies mirkļa iespaidā un ka kopā ar viņiem mājās ieradušās visas šīs rīcības nopietnās sekas. Misters Dž. L. B. Matekoni bija izmainījis divu citu cilvēku dzīves gājumu, un tagad viss, kas ar tiem varēja atgadīties, gūlās uz viņa pleciem. Uz mirkli šī doma viņu nobiedēja. Tās nebija tikai divas liekas mutes; bija jādomā arī par skolu; bija jāpieņem sieviete, kura bērnus ikdienā pieskatītu. Viņam nāksies atrast aukli - vīrietis nekad neizdarīs visu, kas bērniem vajadzīgs. Jāmeklē kāda audzinātāja - līdzīga tām, kuras par bāreņiem rūpējās patversmē. Misters Dž. L. B. Matekoni apstājās. Viņš bija kaut ko aizmirsis. Viņš taču bija teju vai precēts cilvēks. Šo divu bērnu māte būs mma Ramotsve.

Vīrs smagi apsēdās uz apgāztas benzīna mucas. Tagad par šiem bērniem atbildēs arī mma Ramotsve, un viņš pat nebija noskaidrojis līgavas viedokli. Viņš ļāva sevi piemuļķot viltniecei mma Potokvanei, un tagad visas iespējamās sekas bija grūti pat paredzēt. Vai drīkstēja bērnus sūtīt atpakaļ? Pārvaldniecei būtu grūti atteikties tos pieņemt, jo, domājams, viņi joprojām atradās patversmes aizbildnībā. Nekas nebija parakstīts; nebija neviena rakstu gala, kuru varētu iebāzt misteram Dž. L. B. Matekoni sejā. Taču vest viņus atpakaļ likās neiedomājami. Viņš bērniem bija jau pateicis, ka uzņemas par tiem gādību, un tam, viņaprāt, bija lielāka nozīme nekā visiem parakstiem uz likumīgiem dokumentiem.

Misters Dž. L. B. Matekoni vienmēr turēja vārdu. Par savas darījumu dzīves likumu viņš bija padarījis principu - attiecībās ar klientiem vārdi jāsaskaņo ar darbiem. Dažkārt tas maksāja dārgi. Ja viņš klientam teica, ka automašīnas remonts maksās trīssimts pulu, nekad netika prasīts vairāk, pat ja atklājās, ka jāpatērē daudz vairāk laika, nekā sākumā domāts. Un šo slinko mācekļu dēļ, kuri stundām varēja muļļāties ar visvienkāršākajiem darbiem, bieži vien tā arī notika. Dž. L. B. Matekoni nevarēja saprast, kā tas iespējams, ka visparastākajai automobiļa tehniskajai apkopei jāpatērē trīs stundas. Jums tikai jāiztecina no motora kartera vecā eļļa un jāizlej tā netīrās eļļas tvertnē. Pēc tam jūs ielejat svaigu eļļu, nomaināt eļļas filtru, pārbaudāt bremžu šķīduma līmeni, noregulējat aizdedzi un ieeļļojat ātrumkārbu. Šī ir visvienkāršākā apkope, kas maksā divsimt astoņdesmit pulu. Tā prasa, visilgākais, pusotru stundu, taču mācekļi iemanījās izniekot daudz vairāk laika.

Nē, misters Dž. L. B. Matekoni nedrīkstēja lauzt bāreņiem doto solījumu. Tie bija viņa bērni - lai notiek kas notikdams. Viņš runās ar mma Ramotsvi un pārliecinās to, ka bērni Botsvānai ir vajadzīgi, ka jādara viss, kas viņu spēkos, lai palīdzētu šiem nabaga pamestajiem cilvēkbērniem. Mma Ramotsve ir laba sieviete, misters Dž. L. B. Matekoni to zina: viņš bija pārliecināts, ka līgava sapratīs un piekritīs. Jā, viņš rīkosies šādi, tikai varbūt nedaudz vēlāk.

Vienpadsmitā nodaļa Stikla griesti

Mma Makutsi, “Dāmu detektlvaģentūras Nr. 1” sekretāre un Botsvānas Sekretāru koledžas cum laude', sēdēja pie sava galda un raudzījās pa atvērtajām durvīm. Kad aģentūrā nekas nenotika (un tā bija gandrīz visu laiku), viņai patika atstāt durvis vaļā, taču tam bija viens trūkums, jo dažreiz iekšā nāca vistas un uzvedās tā, it kā atrastos vistu kūtī. Vairāku nozīmīgu iemeslu dēļ mma Makutsi šie putni nepatika. Sāksim ar to, ka vistu atrašanās detektīvaģentūrā izskatījās pavisam neprofesionāli, turklāt arī pašas vistas viņai krita uz nerviem. Vienmēr ieradās viens un tas pats mājputnu bariņš: četras vistas un nomākts, nežēlastībā kritis gailis, kurš, kā domāja mma Makutsi, cieta no impotences. Gailis bija klibs, un vienam spārnam trūka daudz spalvu. Putns izskatījās sakauts un ļoti pārdzīvoja savu zaudēto stāvokli - vienmēr vilkās dažus soļus aiz vistām gluži kā ar protokolu uz visiem laikiem degradēts karaliskais laulātais draugs.

Tādā pašā mērā mma Makutsi klātbūtne nepatika arī vistām. Izskatījās, ka viņa, nevis vistas, šeit ir iebrucēja. Patiešām, šī niecīgā celtne ar diviem maziem lodziņiem un čīkstošām durvīm drīzāk atgādināja vistu kūti, nevis detektīvaģentūru. Varbūt drīzāk sekretārei bija jāaiziet un jāpaliek vistām, lai tās varētu lēkāt pa krēsliem un ierīkot perēkļus dokumentu skapjos. Tieši to tās droši vien gribēja. [3]

- Ārā! - vēcinādama salocītu avīzi, iesaucās mma Makutsi. - Nekādu vistu! Ārā!

Lielākā vista pagriezās un nikni uzlūkoja sievieti; apjucis izskatījās vienīgi gailis.

- Es ar jums runāju! - sekretāre kliedza. - ŠI nav nekāda vistu ferma. Ārā!

Putni neapmierināti ieklukstējās un izskatījās pārdomājam. Taču, kad mma Makutsi atbīdīja krēslu un gatavojās piecelties, tie pagriezās un sāka virzities uz durvīm; gailis, lempīgi klibodams, šoreiz izrādījās priekšgalā.

“Vistas pieveiktas,” skatīdamās pa durvīm, nosprieda sekretāre. Viņa bija apvainojusies par šādu uzdevumu - dzīt prom no biroja vistas. Vai daudzām pirmklasīgām Botsvānas Sekretāru koledžas absolventēm bija šādi uzdevumi, viņa sprieda. Pilsētā bija biroji - lielas ēkas ar platiem logiem un gaisa kondicionieriem, kur sekretāres sēdēja pie pulētiem rakstāmgaldiem, kuru atvilktnēm bija hromēti rokturi. Viņa šos birojus bija redzējusi, kad koledža sūtīja meitenes praksē. Mma Makutsi bija redzējusi ari darbinieces, kuras tur, apkārušās ar dārgiem auskariem, smaidošas sēdēja un gaidīja, kad ienāks kāds naudīgs līgavainis un tās bildinās. Tolaik mma Makutsi domāja, ka ari viņai patiktu šāds darbs, taču viņa nu gan vairāk uzmanības veltītu pienākumiem, nevis vīriešiem. Sieviete lēsa, ka tamlīdzīgs darbs viņai katrā ziņā ir nodrošināts, taču, kad beidzās mācības un visas absolventes atgriezās no darba intervijām, viņa nevienam nebija vajadzīga. Mma Makutsi nesaprata, kāpēc tas tā. Dažas meitenes, kurām bija daudz sliktākas atzīmes, reizēm pat tikai piecdesmit viena balle (viszemākais sniegums), saņēma labus darba piedāvājumus, turpretim viņa (kas bija ieguvusi gandrīz neticamu novērtējumu - deviņdesmit septiņas balles) nesagaidīja neko. Kā gan tas varēja būt?

Kāda cita neveiksminiece to izskaidroja. Ari viņai darba intervijās nebija veicies.

- Tie ir vīrieši, kuri piedāvā šis darbavietas, vai ne? - viņa jautāja.

- Domājams gan, - piekrita mma Makutsi. - Uzņēmumi taču pieder vīriešiem. Viņi ari izvēlas sekretāres.

- Un kā, pēc tavām domām, vīrieši izlemj, kuru pieņemt un kuru atraidīt? Vai tu domā, ka viņi skatās uz mūsu atzīmēm? Varbūt tiešām tu tā iedomājies?

Mma Makutsi klusēja. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka šāda veida lēmumi varētu tikt pieņemti pēc citām mērauklām. Viss, kas viņai tika mācīts skolā, pauda atziņu, ka sūri pūliņi pie grāmatām palīdz dabūt labu darbu.

- Labi, - sāji smaidīdama, sacīja draudzene. - Redzu, ka tu patiešām tā domā. Tu maldies. Vīrieši pieņem darbā sievietes pēc viņu izskata. Tie izvēlas skaistās un dod viņām darbu. Pārējām vīrieši saka: “Mums ļoti žēl. Visas vietas jau aizņemtas. Patiešām, ļoti žēl. Patlaban visā pasaulē valda ekonomikas lejupslīde, un šādos apstākļos mēs varam piedāvāt darbavietas tikai skaistām sievietēm. Tas saistīts ar lejupslīdi. To paģēr ekonomika.”

Mma Makutsi bija pārsteigta klausījusies. Taču viņa zināja, ka draudzenes rūgtajās atziņās slēpās patiesība. Droši vien zemapziņas līmeni viņa to nojauta jau sen, taču bija ar šo faktu samierinājusies. Izskatīgās dabūja visu kāroto un tādām kā viņa, kura varbūt nebija tik eleganta, neatstāja neko.

Tovakar mma Makutsi aplūkoja sevi spogulī. Viņa mēģināja kaut ko izdarīt ar saviem matiem, taču tas neizdevās. Viņa iezieda tos ar matu taisnošanas līdzekli, raustīja un plūca, bet viss velti. Arī no krēmiem, kurus viņa klāja uz ādas, nebija nekādas jēgas - vienalga tā palika tumšāka nekā visām pārējām koledžas meitenēm. Kādu bridi viņa pat ienīda savu likteni. Tas bija bezcerīgi. Pat lielās, apaļās brilles - pirktas par bezdievīgi dārgu naudu - nespēja noslēpt īstenību, ka viņa ir tumsnēja meitene pasaulē, kurā viss atvēlēts ar sarkanu lūpu krāsu bagātīgi izkrāšļotām gaišādainām meičām. Tā bija neizbēgama un nemainīga patiesība, kuru nevarēja grozīt ne kvēla ilgošanās, ne dārgu krēmu un losjonu pārbagātība. Priecīga dzīve, labs darbs, bagāts virs nebija tikuma un smaga darba, bet gan cietsirdīgas un nepielūdzamas bioloģijas nopelns.

Mma Makutsi stāvēja pie spoguļa un raudāja. Viņa bija smagi strādājusi, lai Botsvānas Sekretāru koledžā dabūtu šīs deviņdesmit septiņas balles, taču tikpat labi būtu varējusi pavadīt laiku vienos priekos un izklaidēs ar puišiem - iznākums būtu tāds pats. Vai uz šīs pasaules vispār bija kāds darbs, vai arī jāpaliek mājās un jāpalīdz mātei mazgāt un gludināt jaunāko brāļu haki krāsas apakšbikses?

Jautājums atrisinājās dienu pēc tam, kad mma Makutsi bija pieteikusies par mma Ramotsves sekretāri. Lūk, risinājums! Ja vīrieši negrib saskatīt patiesas vērtības, ej strādāt pie sievietes. Varbūt tur nav diezin kāds lepnais birojs, toties ir aizraujoša nodarbošanās. Būt privātdetektīva sekretārei ir nesalīdzināmi pagodinošāk nekā strādāt par sekretāri bankā vai advokātu birojā. Varbūt tomēr uz pasaules kaut kāda taisnība bija? Varbūt viss šis darbs galu galā nebija veltīgs?

Taču joprojām neatrisināts palika vistu jautājums.

- Tātad, mma Makutsi, - apsēdusies savā krēslā un gaidīdama, kamēr sekretāre viņai pagatavo tasi sarkankrūmu tējas, sacīja mma Ramotsve. - Tātad es devos uz Molepololi un atradu vietu, kur šie cilvēki bija dzīvojuši. Es redzēju fermas kantori un apkārtni, kur viņi mēģināja audzēt dārzeņus. Aprunājos ar sievieti, kura tolaik tur dzīvojusi. Es redzēju visu, ko bija vērts redzēt.

- Un kaut ko atradāt? - ieliedama karsto ūdeni vecā, emaljētā kanniņā un apmaisīdama tējas lapas, jautāja mma Makutsi.

- Es atradu sajūtu, - mma Ramotsve atbildēja. - Es sajutu, ka kaut ko zinu.

Mma Makutsi klausījās priekšniecē. Ko gan viņa domāja, sacidama, ka sajutusi kaut ko zinām? Vai nu jūs kaut ko zināt, vai ne. Nevarat taču cerēt, ka kaut kas ir zināms, ja patiesībā nenojaušat, kas ir tas, ko jūs domājat zinām.

- Neesmu pārliecināta... - viņa iesāka.

Mma Ramotsve smējās.

- To sauc par intuīciju. Jūs par to varat izlasīt mistera Andersona grāmatā. Tajā viņš runā ari par intuīciju. Tā stāsta mums par lietām, kuras sajūtam dziļi sevī, taču neprotam tām atrast vārdus.

- Un šādu intuīciju jūs tur izjutāt? - neticīgi jautāja mma Makutsi. - Ko tā jums pastāstīja? Kur ir tas nabaga amerikāņu zēns?

- Tur, - klusi atbildēja mma Ramotsve. - Tas jauneklis ir tur.

Bridi abas klusēja. Mma Makutsi nolika tējkannu uz galda plastikāta virsmas un noņēma vāciņu.

- Viņš tur dzīvo? Joprojām?

- Nē, - atbildēja mma Ramotsve. - Puisis ir miris. Taču viņš joprojām ir tur. Vai saprotat, par ko es runāju?

Mma Makutsi piekrītoši pamāja. Viņa saprata. Āfrikā ikviens jūtīgs cilvēks saprastu, ko ar to domāja mma Ramotsve. Kad nomirstam, mēs nepametam vietu, kur dzīvojām. Mūsu apziņa, gars joprojām atrodas tur. Tas nekad nedodas projām. Tas bija kaut kas, ko baltie cilvēki nespēja saprast. Viņi sauca to par māņticību un teica, ka ticēt šādām blēņām esot tumsonības pazīme. Taču nejēgas bija viņi paši. Ja jau tie nespēja saprast, ka esam daļa no apkārtējās pasaules, tad viņi, nevis afrikāņi dzīvoja ar aizvērtām acīm.

Mma Makutsi ielēja tēju un pasniedza mma Ramotsvei viņas krūzi.

- Vai gatavojaties to pastāstīt amerikānietei? - sekretāre vaicāja. - Misis Kērtina neapšaubāmi prasīs: “Kur ir viņa mirstīgās atliekas? Parādiet precīzi, kur guļ mans dēls.” Jūs taču zināt, kā šie cilvēki domā. Viņa nesapratīs, ja teiksiet, ka jauneklis kaut kur atdusas, bet precīzi norādīt vietu jūs nevarat.

Mma Ramotsve, skatīdamās uz sekretāri, pacēla pie lūpām tējas krūzi. “Apķērīga sieviete,” detektive nosprieda. Mma Makutsi skaidri zināja, ko domās amerikāniete, un saprata, cik grūti būs izskaidrot šīs smalkās patiesības cilvēkam, kas iedomājās, ka pasaule ir pilnīgi izzināma ar zinātnes palīdzību. Amerikāņi bija ļoti gudri: viņi sūtīja izplatījumā raķetes un izgudroja mašīnas, kuras domāja ātrāk par ikvienu cilvēcisku būtni, taču visa šī gudrība padarīja viņus aklus. Tie nesaprata citus cilvēkus. Amerikāņi iedomājās, ka visi skatās uz pasauli tāpat kā viņi, taču maldījās. Zinātne ir tikai patiesības viena sastāvdaļa. Ari milzums citu parādību padara pasauli tādu, kāda tā ir, tomēr amerikāņi bieži vien neievēroja šīs norises, kuras visu laiku bija tepat - viņu degungalā.

Mma Ramotsve nolika savu tējas krūzi un iebāza roku kabatā.

- Es atradu ari šo, - viņa teica, izvilkdama salocīto fotogrāfiju, kas bija izgriezta no avīzes, un sniedza to sekretārei. Mma Makutsi atlocīja papīra gabaliņu un izgludināja to uz sava rakstāmgalda virsmas. Dažus mirkļus viņa to pētīja, tad paskatījās uz mma Ramotsvi.

- Tā ir ļoti veca, - viņa sacīja. - Vai tā tur mētājās?

- Nē. Tā bija pie sienas. Tur vēl aizvien pie sienas piespraustas dažas avīzes. Skudras tās nebija atradušas.

Mma Makutsi no jauna pievērsās fotogrāfijai.

- Šeit ir vārdi, - viņa teica. - Sifess Kalumani. Osvalds Ranta. Mma Soloi. Kas ir šie ļaudis?

- Viņi tur dzīvojuši, - atbildēja mma Ramotsve. - Tajā laikā viņi droši vien atradušies tur.

Mma Makutsi paraustīja plecus.

- Pat tad, ja mēs varētu atrast šos cilvēkus un ar tiem aprunāties, - viņa sacīja, - vai tam būtu kāda nozīme? Ar viņiem toreiz noteikti jau runājuši policisti. Varbūt pat mma Kērtina ar viņiem ir runājusi, kad pirmoreiz atgriezās Āfrikā.

Mma Ramotsve piekrītoši pamāja.

- jums taisnība, - viņa teica. - Taču šī fotogrāfija man par kaut ko stāsta. Ieskatieties šo cilvēku sejās!

Mma Makutsi pētīja nodzeltējušo attēlu. Priekšplānā blakus diviem vīriešiem stāvēja sieviete. Aiz viņiem bija vēl viens vīrs ar neskaidri saskatāmu seju un sieviete - pa pusei pagriezusi muguru. Vārdi zem fotogrāfijas attiecās uz trim cilvēkiem pirmajā rindā. Sifess Kalumani bija izstīdzējis vīrietis ar neveikliem locekļiem - cilvēks, kurš izskatītos lempīgs un mazliet apslimis jebkurā fotogrāfijā. Mma Soloi, kas stāvēja viņam blakus, no prieka staroja. Tā bija apmierināta sieviete -patriarhāla, čakla botsvāniete, no tām, kuras uzturēja lielu ģimeni un kuru dzīves jēga, šķiet, bija nebeidzama, pacietīga rosīšanās: pagalma uzkopšana, mājas tīrīšana, bērnu sakopšana. Šis bija varones - nezināmas varones portrets.

Trešā figūra, Osvalds Ranta, turpretim izskatījās pavisam citādi. Viņš bija labi ģērbies, pat uzcirties. Ranta valkāja baltu kreklu ar kaklasaiti un, tāpat kā mma Soloi, smaidīja fotoaparāta objektīvā. Taču viņa smaids bija savāds.

- Paskatieties uz šo cilvēku, - uzaicināja mma Ramotsve.

- Paskatieties uz Rantu!

- Man viņš nepatīk, - teica mma Makutsi. - Man nepavisam nepatīk viņa izskats.

- Tieši tā, - detektīve sacīja. - Šis vīrs ir ļauns.

Mma Makutsi neatbildēja, un dažas minūtes abas sēdēja pilnīgā klusumā, sekretārei vērojot fotogrāfiju un detektīvei raugoties tējas krūzē. Tad ierunājās mma Ramotsve.

- Domāju - ja fermā ticis izdarīts kas ļauns, to paveicis šis vīrs. Vai tiesa?

- Jā, - atbildēja mma Makutsi. - Jums taisnība.

Viņa ieturēja pauzi.

- Vai tagad mēģināsiet viņu atrast?

- Tas ir mans nākamais uzdevums, - teica mma Ramotsve.

- Es apklaušināšos, vai kāds šo vīru nepazist. Taču šobrīd mums jāuzraksta dažas vēstules, mma. Mums jādomā arī par citiem klientiem. Tas vīrs no alus darītavas, kurš bija nobažījies par savu brāli. Esmu uzzinājusi kaut ko jaunu, un par to viņam jāuzraksta. Bet vispirms mums jāuzraksta vēstule par to grāmatvedi.

Mma Makutsi ievietoja papīra loksni rakstāmmašīnā un gaidīja, kad mma Ramotsve sāks diktēt. Vēstule šķita neinteresanta - runa bija par kādas kompānijas grāmatveža izsekošanu: viņš bija pārdevis lielāko daļu aktīvu un aizbēdzis. Policija šai lietai bija atmetusi ar roku, taču kompānijas vadība gribēja zināt, kur palicis tās īpašums.

Mma Makutsi drukāja automātiski. Sekretāre šajā darbā neiedziļinājās, jo viņas izglītība ļāva rakstīt pareizi pat tad, ja prāts maldījās citur. Patlaban viņa apsvēra, kā varētu nokļūt uz pēdām Osvaldam Rantam. Šis uzvārds bija mazliet neparasts, un visvienkāršāk būtu ielūkoties tālruņa abonentu sarakstā. Osvalds Ranta izskatījās pēc veikla zeļļa, kuram, visticamāk, bija ari tālrunis. Viņas vienīgais uzdevums - atrast šo uzvārdu un norakstīt adresi. Šo izpēti viņa, ja vien vēlētos, varētu veikt uz savu roku un iepriecināt mma Ramotsvi ar informāciju.

Vēstule bija pabeigta, sekretāre atdeva to mma Ramotsvei parakstīt un uzdrukāja uz aploksnes adresi. Kamēr detektlve izdarīja atzīmes lietā, mma Makutsi atvēra atvilktni un sadabūja Botsvānas tālruņa abonentu sarakstu. Kā jau domāts, tajā bija tikai viens Osvalds Ranta.

- Es tūlīt piezvanīšu, - viņa teica. - Tas aizņems tikai vienu mirkli.

Mma Ramotsve noņurdēja apstiprinoši. Viņa zināja, ka mma Makutsi tālruni var uzticēt - nevis tā kā vairumam sekretāru, kuras, kā viņa zināja, izmantoja darba devēju tālruņus, lai sazinātos ar saviem mīļākajiem, kas dzīvoja tik attālās vietās kā Mauna un Orapa.

Mma Makutsi runāja pusbalsī, un mma Ramotsve viņu nedzirdēja.

- Vai tur, lūdzu, ir rra Ranta?

- Viņš ir darbā, mma. Es esmu kalpone.

- Piedodiet, ka jūs traucēju, mma. Man jāpiezvana viņam uz darbu. Vai varat pateikt, kur tas atrodas?

- Viņš ir universitātē. Rra Ranta dodas turp katru dienu.

- Saprotu. Kāds tur ir numurs?

Viņa uzrakstīja to uz lapiņas, pateicās kalponei un nolika klausuli. Pēc tam mma Makutsi piezvanīja vēlreiz, un viņas zīmulis no jauna sāka skriet pa papīru.

- Mma Ramotsve, - sekretāre klusi ierunājās. - Man ir visa jums vajadzīgā informācija.

Detektlve strauji pacēla skatienu.

- Kāda informācija?

- Osvalds Ranta. Viņš dzīvo šeit, Gaborounā. Ranta ir lektors universitātes Lauksaimniecības fakultātē. Sekretāre man pavēstīja, ka viņš tur ierodas katru ritu pulksten astoņos un visi, kas vēlas ar viņu tikties, var iepriekš pieteikties. Jums, mma Ramotsve, vairs nekas nav jāmeklē.

Mma Ramotsve smaidīja.

- Jūs esat ļoti prātīga, - viņa teica. - Kā jūs to visu uzzinājāt?

- Es paskatījos tālruņa abonentu sarakstā, - mma Makutsi atbildēja. - Pēc tam es piezvanīju un noskaidroju visu pārējo.

- Saprotu, - joprojām smaidīdama, teica mma Ramotsve. - Ir paveikts ļoti labs detektīva darbs.

Mma Makutsi no saņemtās uzslavas staroja. Detektīva darbs. Viņa bija padarījusi detektīva darbu, lai gan bija tikai sekretāre.

- Priecājos, ka esat ar manu veikumu apmierināta, - pēc mirkļa viņa sacīja. - Es gribētu būt detektīve. Priecājos, ka varu strādāt par sekretāri, tomēr tas nav tas pats, kas būt par detektīvi.

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

- Jūs tiešām to vēlaties?

- Visu laiku, - mma Makutsi atzinās. - Es to esmu gribējusi katru mīļu dienu.

Mma Ramotsve domāja par savu sekretāri. Tā bija laba darbiniece - inteliģenta, un, ja jau sievietei tas nozīmēja tik daudz, kāpēc gan viņu nepaaugstināt? Mma Makutsi varēja palīdzēt izmeklēšanā, nevis sēdēt pie sava rakstāmgalda un gaidīt, kad iezvanīsies tālrunis; tas ari būtu veids, kā lietderīgāk izmantot viņas darba laiku. Lai tiktu galā ar tālruņa zvaniem mma Makutsi prombūtnes laikā, varēja taču nopirkt automātisko atbildētāju. Kādēļ gan nedot viņai iespēju sevi parādīt un nepadarīt viņu laimīgu?

-Jūs dabūsiet, ko vēlaties, - teica mma Ramotsve. - Jūs tiekat paaugstināta par detektīves asistenti. Sākot ar rītdienu.

Mma Makutsi piecēlās. Sieviete atvēra muti, lai runātu, taču jūtas apslāpēja vārdus. Viņa atkal apsēdās.

-Jauki, ka esat iepriecināta, - sacīja mma Ramotsve. - Jūs esat sadauzījusi stikla griestus, kuri neļauj sekretārēm izpaust visu viņu radošo potenciālu.

Mma Makutsi pavērās augšup, it kā meklētu sadauzītos griestus. Taču tur bija tikai no karstuma izliekušies parasti, mušu noķēzīti griestu dēļi. Taču pat Siksta kapelas griesti šobrīd viņas acīs nebūtu tik lieliski - pilni cerību un prieka.

Divpadsmitā nodaļa Gaborounas nakts

Būdama viena savās mājās Zebru ielā, mma Ramotsve, kā jau daždien, pamodās agrā rīta stundā, kad pilsēta vēl grima klusumā, - laikā, kas bija visbīstamākais žurkām un citiem sīkiem radījumiem, jo medībās izslīdēja kobras un mambas. Viņa bija iemācījusies neuztraukties par cauro miegu. Mma Ramotsve nekad nevāļājās nomodā ilgāk par stundu, un, tā kā pie miera viņa gāja agri, gulēt sanāca vismaz septiņas stundas. Viņa bija lasījusi, ka cilvēka organismam nepieciešamas astoņas stundas miega. Ja tas tiesa, tad mma Ramotsve to panāca tādējādi, ka bieži vien gulēja ilgāk sestdienās un svētdienās nekad agri necēlās augšā. Tātad kāda pulksten divos vai trijos no rīta pazaudēta miega stunda nebija nekas bīstams.

Vēl nesen, gaidīdama, kamēr viņai sapin bizītes skaistumkopšanas salonā “Dari mani skaistu”, viņa žurnālā bija atradusi rakstu par miegu. Autors bija kāds slavens ārsts, kas par gulēšanu zināja visu: viņš sniedza šādus tādus padomus cilvēkiem, kuri mocījās ar miega traucējumiem. Šis doktors Šapiro ļaudīm, kas cieta no bezmiega, bija izveidojis īpašu klīniku, kur viņiem pie galvas pievienoja vadus, lai uzzinātu, kas par vainu. Mma Ramotsve ieinteresējās: attēlā bija redzams doktors Šapiro, izstaipītā pidžamā tērpusies miegaina sieviete un vīrietis, kam no galvas nāca vadu mudžekļi. Detektīvei tūlīt pat kļuva abu žēl: sevišķi nelaimīga izskatījās sieviete - kā cilvēks, kas spiests piedalīties apnicīgā pasākumā, no kura nav iespējams izvairīties. Bet varbūt sieviete skuma fotogrāfijā redzamās slimnīcas pidžamas dēļ? Viņa droši vien vienmēr bija sapņojusi tikt nofotografēta žurnālam, un nu šī vēlēšanās bija piepildījusies - fotogrāfijā sieviete būs redzama pidžamā.

Mma Ramotsve sāka lasīt un briesmīgi apvainojās. “Slikti bieži vien guļ resni cilvēki,” tika vēstīts. “Tie cieš no traucējumiem, kurus sauc par «miega apnoju»; tas nozīmē, ka miegā apstājas viņu elpošana. Šādiem cilvēkiem tiek ieteikts atbrīvoties no liekā svara.”

Tiek ieteikts atbrīvoties no liekā svara! Kāda tad svaram ir nozīme? Ir taču zināms, ka pietiekami daudz resnu cilvēku guļ ārkārtīgi labi. Patiešām, mma Ramotsve pazina kādu ļoti tuklu vīru, kurš bieži sēdēja zem koka pie viņas mājas un gandrīz nepārtraukti izskatījās aizmidzis. Vai kāds varētu šim cilvēkam ieteikt atbrīvoties no liekā svara? Mma Ramotsvei šķita, ka šāds padoms būtu gluži nevietā un drīzāk šo kungu padarītu nelaimīgu. No pietiekami apaļīga cilvēka, kas ērti iekārtojies koka pavēni, šis nelaimīgais pārtaptu par kārnu personu bez dibena, uz kā apsēsties, un beigu beigās droši vien nevarētu gulēt.

Un kā tad ar mma Ramotsvi pašu? Viņa bija tukla dāma -ar tradicionālu miesas būvi -, taču tas nesagādāja grūtības labi izgulēties. Tas viss nāk no briesmīgās kampaņas, kuru izvērš cilvēki, kam nav nekā labāka, ko darīt, kā vienmēr visiem dot padomus. Šie ļaudis, kas raksta avīzēs un runā pa radio, ir pārpilni spīdošu ideju, kā padarīt cilvēci labāku. Viņi bāž savu degunu citu cilvēku darīšanās, pamācīdami, kas īstenībā būtu darāms. Viņi novēro, ko jūs ēdat, un atzīst, ka tas ir kaitīgi; pēc tam viņi paskatās, kā jūs audzināt bērnus, un uzsver, ka arī tas nav pareizi. Un, lai būtu vēl sliktāk, viņi bez mitas daudzina, ka, neņemdami vērā šos brīdinājumus, jūs nomirsiet.

Šo uzbrukumu objekti galvenokārt bija divi, domāja mma Ramotsve. Pirmkārt, tie bija resnie cilvēki, kuri nu jau sāka pierast pie nerimstošās pret viņiem vērstās kampaņas. Un, otrkārt, tie bija vīrieši. Mma Ramotsve zināja, ka vīrieši ir tālu no pilnības - daudzi no viņiem bija ļauni, savtīgi un slinki un, kopumā ņemot, Āfrikas labā bija paveikuši visai maz. Taču tas nebija pietiekams iemesls, lai viņus visus bāztu vienā maisā, kā to daži cilvēki darīja. Sastopami taču arī ļoti daudzi krietni vīrieši - tādi kā misters Dž. L. B. Matekoni, sers Seretse Hama (pirmais Botsvānas prezidents, valstsvīrs un augstākais virsaitis) un nelaiķis Obids Ramotsve - atvaļinātais kalnracis, liellopu vērtēšanas eksperts un viņas karsti mīļotais tētiņš.

Mma Ramotsve pēc tētiņa skuma, un nepagāja ne diena -neviena vienīga diena, kad viņa par to nedomātu. Bieži vien, pamozdamās nakts stundā un gulēdama viena tumsā, viņa centās atdzīvināt atmiņas, kuras jau sāka bālēt: kādu sarunas fragmentu, kādu žestu vai tēva doto padomu. Šīs atmiņas viņai bija kā lolots dārgums - mīļi glabāts un savā nozīmībā svēts. Obids Ramotsve, kurš mīlēja savu meitu un taupīja katru nežēlīgajās raktuvēs nopelnīto randu, katru centu, lai viņai nopirktu ganāmpulku, sev nepaturēja neko. Viņš nedzēra, nesmēķēja, viņš domāja tikai par meitu un tās nākotni. Ja vien mma Ramotsve spētu izdzēst no dzīves tos divus briesmīgos kopā ar Noutu Mokoti pavadītos gadus, kad viņa redzēja tētiņu tik ļoti ciešam: tas zināja, ka Nouts padarīs meitu nelaimīgu! Kad mma Ramotsve pēc Nouta aizbraukšanas atgriezās pie tēva un tas, viņu apkampdams, ieraudzīja brūci no pēdējā kāviena, viņš neko neteica un apklusināja meitas paskaidrojumus jau pirmajā mirklī.

- Tev nekas man par to nav jāstāsta, - viņš teica. - Mums par to nav jārunā. Tas ir beidzies.

Viņa gribēja tēvam lūgt piedošanu - pateikt, ka pirms precēšanās būtu vajadzējis noskaidrot viņa viedokli par Noutu, taču jutās pārāk nedroša, un tēvs to arī nebūtu gribējis.

Mma Ramotsve atcerējās tēvu sirgstam, kad viņa krūtis arvien vairāk pārņēma slimība, kura bija aiznesusi tik daudzu kalnraču dzīvības; viņa atcerējās, kā sēdēja pie gultas un turēja tētiņa roku un kā visbeidzot apmulsusi izgāja ārā, lai skaļi izraudātos, kas šajā reizē bija īsti vietā, taču palika klusa savās skumjās; kā bija ieraudzījusi torako - putnu, kas lūkojās viņā, sēdēdams zarā, un kā tas uzspurdza galotnē, bet pirms aizlidošanas atskatījās; viņa atcerējās sarkano automašīnu, kas tobrīd brauca garām ar diviem bērniem pakaļējā sēdeklī -tie bija tērpti baltās drēbēs un ar lentēm matos; tie viņai pamāja. Un kādas izskatījās debesis - piesmagušas, ar purpur-krāsas mākoņiem, kas krājās cits uz cita lielās gubās, bet tālumā virs Kalahari zibens šautras savienoja debesis ar zemi. Un viņa atcerējās sievieti, kura, nezinādama, ka pasaulei tikko pienācis gals, sauca no slimnīcas verandas: “Nāciet iekšā, mma! Nestāviet tur! Tūlīt būs vētra. Nāciet ātri iekšā!”

Virs netālā dambja nelielā augstumā Gaborounai tuvojās maza lidmašīna; vēl vairāk samazinādama augstumu, tā tuvojās apdzīvotajai vietai, kuru sauca par Ciematu, pārlidoja veikalu pudurim uz Tolokvengas ceļa un visbeidzot - pēdējā lidojuma minūtē - krūmāja ieskautajām mājām uz lidlauka robežas. Vienā no šīm mājām pie loga sēdēja meitene. Viņa bija nomodā jau krietnu stundu - miegs bija iztraucēts, un viņa nolēma celties augšā, lai paskatītos pa logu. Invalīdu ratiņi atradās blakus gultai, un viņa varēja tajos iesēsties pati -bez citu palīdzības. Aizkļuvusi līdz atvērtajam logam, meitene sēdēja un raudzījās ārā naktī.

Lidmašīna bija sadzirdama jau pirms signālgaismām. Meitene brīnījās, kāpēc tā ierodas trijos no rita. Kā lidotāji naktī var atrast ceļu? Kā viņi šajā bezgalīgajā tumsā nosaka atrašanās vietu? Ja nu tie nepareizi pagriežas un aizlido uz Kalahari, kur lejā nav neviena gaismas stara un jālido kā tumšā alā?

Viņa redzēja lidmašīnu aizlidojam gandrīz tieši virs mājas -tās spārnu aprises un starmešu spilgtās nolaišanās gaismas. Motoru rēkoņa nu jau bija skaļa, nevis tikai tāla, smaga, mutuļojoša dūkoņa. Protams, tas pamodinās mājiniekus, nodomāja meitene, taču, kad lidmašīna bija nolaidusies un motori apklusa, mājā atkal iestājās klusums.

Meitene paskatījās laukā. Kaut kur tālumā, iespējams, lidlaukā, vīdēja gaisma, taču visur citur apkārtnē valdīja tumsa. Māja atradās pilsētas nomalē, un aiz dārza bija tikai brikšņi, zāles puduri, ērkšķaini krūmi, pa kādam kokam un jocīgi termītu pūžņi, kurus kukaiņi bija uzcēluši no sarkanajiem dubļiem.

Viņa jutās vientuļa. Mājās bija vēl divi gulētāji - jaunākais brālis, kurš naktis nekad nemodās, un laipnais virs, kas bija salabojis viņas ratiņus un pēc tam abus paņēmis pie sevis. Viņai nebija bail šeit atrasties: meitene uzticējās cilvēkam, kurš par viņiem rūpējās, jo šis vīrs bija tāds pats kā misters Džeimsons - tās misijas direktors, kura vadīja bāreņu patversmi. Tas bija labs cilvēks, kas domāja tikai par bāreņiem un viņu vajadzībām. Sākumā meitene nesaprata, kā tas nākas, ka uz pasaules ir šādi cilvēki. Kāpēc tie gādāja par citiem, kuri nebija viņu ģimenes locekļi? Viņa ari rūpējās par brāli, taču tas bija viņas pienākums.

Kādu dienu audzinātāja bija centusies to izskaidrot.

- Mums jārūpējas par citiem, - viņa teica. - Cilvēki ir mūsu brāļi un māsas. Ja viņi ir nelaimīgi, ari mēs nevaram būt laimīgi. Ja viņi būs izsalkuši, arī mēs būsim izsalkuši. Vai saproti?

Meitene to bija ielāgojusi. Ari viņas pienākums būs gādāt par citiem. Pat tad, ja viņai pašai nekad nebūs bērnu, viņa rūpēsies par svešiem bērniem. Un viņa mēģinās rūpēties par šo laipno cilvēku, misteru Dž. L. B. Matekoni, un raudzīsies, lai mājās viss ir tīrs un kārtīgs. Tas būs viņas darbs.

Daudziem bērniem bija mātes, kuras par tiem gādāja. Viņa nebija to vidū. Bet kāpēc māte bija nomirusi? Tagad viņa māti atcerējās pavisam neskaidri. Atmiņā palikusi tās nāve un pārējo sieviešu vaimanas. Meitene atcerējās, kā no mātes rokām tika paņemts zīdainis un ielikts kapā. Viņa laikam mazuli bija izrakuši, taču nebija pārliecināta. Varbūt kāds cits to izdarīja un atdeva brāli viņai? Un tad viņa atcerējās, kā devās projām un nonāca kādā dīvainā vietā.

Varbūt kādreiz viņa atradis vietu, kur apmesties uz visiem laikiem. Tas būtu labi. Apzināties, ka tā ir tava vieta — vieta, kur tev jāpaliek.

Trīspadsmitā nodaļa Ētikas jautājums

Daži klienti iekaroja mma Ramotsves simpātijas, tikko bija izstāstījuši savas likstas. Citi turpretim izraisīja nepatiku, jo viņu mērķi bija savtīgi, mantkārīgi, bet dažreiz pat acīmredzami paranoiski. Gadījās arī situācijas, kuras privātdetektīva amatu padarīja par īstu aicinājumu, - tās spēja patiesi aizkustināt. Mma Ramotsve saprata, ka viena no šādām lietām būs tā, kas saistīta ar misteru Letseniānu Bedjūlu.

Viņš ieradās nepieteicies dienu pēc mma Ramotsves atgriešanās no ceļojuma uz Molepololi. Mma Makutsi nule bija iecelta par privātdetektīves palīdzi, un mma Ramotsve asistentei tikko bija izskaidrojusi, ka, neraugoties uz paaugstinājumu, viņai joprojām jāpilda ari sekretāres pienākumi.

Priekšniece saprata, ka tas jāpasaka laikus, lai izvairītos no turpmākajiem pārpratumiem.

- Es nevaru algot gan sekretāri, gan asistenti, - viņa sacīja. - Šī ir maza aģentūra. Man nav lielu ienākumu. Jūs to zināt. Jūs izsūtāt rēķinus.

Mma Makutsi seja sadrūma. Viņa bija ģērbusies savās labākajās drēbēs un kaut ko mēģinājusi darīt ar matiem, kuri nu slējās gaisā mazos, smailos kušķīšos. Acīmredzot pūliņi bijuši veltīgi.

- Tad jau es joprojām esmu sekretāre? - viņa jautāja. - Vai man vēl aizvien jādrukā uz rakstāmmašīnas?

Mma Ramotsve papurināja galvu.

- Es neesmu pārdomājusi, - viņa teica. - Jūs esat privātdetektīves palīdze. Taču kādam ir jādrukā, vai ne? Tas ietilpst privātdetektīves palīdzes pienākumos. Tas un ari citi darbi.

Mma Makutsi seja atplauka.

- Tad jau viss kārtībā. Es darīšu visu, ko mēdzu darīt agrāk, bet strādāšu vēl vairāk. Man būs klienti.

Mma Ramotsve ievilka elpu. Viņa nebija gatavojusies atdot mma Makutsi savus klientus. Detektīve bija iecerējusi dot palīdzei uzdevumus, kurus tā pildītu viņas pārraudzībā. Visu lietu virzība paliktu viņas pašas ziņā. Taču tad mma Ramotsve kaut ko atcerējās. Viņa atcerējās, kā, jauna meitene būdama, strādāja “Godigā sīktirgotāja” veikalā Močudi un cik saviļņota bija, kad viņai pirmoreiz pašai atļāva uzskaitīt preci. Paturēt visus klientus sev ir savtīgi. Kā lai cilvēks uzsāk karjeru, ja tie, kuri atrodas virsotnē, visu interesanto darbu paņem sev?

- Jā, - viņa klusi noteica. - Jums būs pašai savi klienti. Taču, kuri tie būs, izlemšu es. Pārāk apjomīgas lietas jūs nedabūsiet... sākumā. Sāksiet ar mazākām lietām, kamēr iestrādāsieties.

- Tas ir gluži jauki, - sacīja mma Makutsi. - Paldies, mma. Negribu skriet, pirms neesmu iemācījusies staigāt. To mums mācīja Botsvānas Sekretāru koledžā. Vispirms jāapgūst vieglākais un tikai pēc tam - grūtākais. Nevis otrādi.

- Laba filozofija, - mma Ramotsve piekrita. - Mūsdienās daudziem jaunajiem cilvēkiem tas nav iemācīts. Viņi grib uzreiz gāzt kalnus. Viņi grib sākt no augšas ar lērumu naudas un lielu mersedesu.

- Tas nav prātīgi, - pievienojās mma Makutsi. - Dari mazus darbus, kamēr esi jauns, un vēlāk pārej pie lielākiem darbiem.

- Mjā, - prātoja detektīve. - Mersedesi Āfrikai neder. Jādomā, ka tās ir ļoti labas automašīnas, taču visi godkārīgie afrikāņi grib braukt ar mersedesiem, pirms vēl tos ir nopelnījuši. Tas rada lielus sarežģījumus.

-Jo vairāk valstī mersedesu, - atzīmēja mma Makutsi, - jo sliktāka valsts. Ja ir kāda valsts, kurā nav neviena mersedesa, tad tā ir ļoti laba. Varat ar to rēķināties.

Mma Ramotsve lūkojās uz asistenti. Tā bija interesanta doma, kura pēcāk varētu tikt apspriesta. Taču patlaban dienas kārtībā bija jautājums, kas gaidīja atbildi.

- Jums joprojām jāgatavo tēja, - viņa stingri sacīja. - Jūs to vienmēr esat tik labi pratusi.

- Darīšu to ar prieku, - smaidīdama atbildēja mma Makutsi. - Neredzu iemesla, kāpēc privātdetektīves palīdze nevarētu pagatavot tēju, ja jau šeit nav neviena jaunāka.

Šī bija neveikla saruna, un mma Ramotsve priecājās, kad tā beidzās. Viņa domāja - lai izvairītos no spriedzes, būs labāk, ja viņas jaunā asistente pēc iespējas ātrāk dabūs kādu lietu, un, kad brīdi vēlāk ieradās misters Letseniāns Bedjūls, detektīve nolēma, ka šo gadījumu izmeklēs mma Makutsi.

Viņš atbrauca ar mersedesu, taču tas bija vecs un tāpēc morāli nolietojies - ar rūsas plankumiem uz aizmugurējiem spārniem un dziļu iedobumu vadītāja durvīs.

- Neesmu no tiem, kas staigā pie privātdetektīviem, - viņš teica, nervozi sēdēdams uz ērtā, klientiem domātā krēsla maliņas.

Viņam iepretim iedrošinoši smaidīja abas sievietes. Res-nīte bija priekšniece - viņš tās fotogrāfiju bija redzējis avīzē -, un tā otra jaunā, ar jocīgo frizūru un smalkajām drēbēm droši vien bija asistente.

- Jums nav jāraizējas, - teica mma Ramotsve. - Pa šīm durvīm ir nākuši visdažādākie cilvēki. Lūgt palīdzību nav jākaunas.

- Patiešām, - mma Makutsi piebilda. - Pēc palīdzības vēršas stiprie. Tie ir vāji cilvēki, kuri pārāk nokaunējušies, lai atnāktu šurpu.

Mma Ramotsve pamāja. Izskatījās, ka mma Makutsi teiktais apmeklētāju ir iedrošinājis. Tā bija laba zīme. Ne jau katrs prot likt klientam justies brīvi, un tas, ka mma Makutsi spēj izvēlēties pareizos vārdus, viesa cerības. Misters Bedjūls atlaida cepures malu, kuru bija turējis cieši sažņaugtu, un atgāzās krēslā.

- Esmu ļoti uztraucies, - viņš teica - Katru nakti es pamostos klusumā un vairs nespēju aizmigt. Guļu gultā un grozos no vieniem sāniem uz otriem, un nevaru izmest no prāta kādu domu. Tā tur ir ieperinājusies un neatstāj mani ne uz mirkli. Es nepārtraukti uzdodu sev vienu un to pašu jautājumu.

- Un nevarat atrast atbildi? - jautāja mma Makutsi. - Nakts nav tas labākais laiks jautājumiem, uz kuriem nav atbilžu.

Misters Bedjūls paskatījās uz mma Makutsi.

-Jums visaugstākajā mērā taisnība, mana māsa. Nav nekā sliktāka par jautājumu risināšanu nakts laikā.

Viņš apklusa, un īsu bridi neviens nerunāja. Tad klusumu pārtrauca mma Ramotsve.

- Kāpēc jūs mums par sevi nepastāstāt, rra? Tad pēc brīža mēs varētu ķerties pie jautājuma, kas jūs tik ļoti nomoka. Mana palīdze vispirms uzvārīs pa tasei tējas, un tad mēs visi kopā to iedzersim.

Misters Bedjūls dedzīgi pamāja. Šķita, ka viņš ir tuvu asarām, taču mma Ramotsve zināja - karsta krūze rokā nomierina; tējas rituāls kaut kāda nezināma iemesla dēļ liks stāstam plūst raiti un atbrīvos šā bažīgā vīra prātu.

- Es neesmu dižs un ievērojams vīrs, - uzsāka misters Bedjūls. - Esmu dzimis Lobatsē. Mans tēvs tur daudzus gadus strādāja Augstākajā tiesā par kalpotāju. Viņš strādāja pie britiem, un tie viņam piešķīra divas medaļas ar karalienes portretu. Tēvs tās nēsāja ikdienā - pat tad, kad aizgāja pensijā. Kad tēvs pameta dienestu, viens no tiesnešiem viņam uzdāvināja kapli, lai būtu ar ko apstrādāt lauciņus. Tiesnesis šo rīku bija pasūtījis cietuma darbnīcā, un pēc viņa norādījuma cietumnieki uz kapļa kāta ar nokvēlinātu naglu bija iededzinājuši uzrakstu: Pirmklasīgajam kalpotājam Bedjūlam, kurš uzticīgi kalpoja Viņas Majestātei un pēc tam Botsvānas Republikai piecdesmit gadus. Uzticamajam un krietnajam kalpam no mistera Džastisa Maklīna, Botsvānas Augstākās tiesas jaunākā tiesneša.

Tiesnesis bija lāga vīrs un izturējās labi ari pret mani. Viņš vienojās ar vienu no Katoļu skolas tēviem, un mani pieņēma četrgadīgajā skolā. Es cītīgi mācījos un, kad atklāju, ka viens no zēniem skolas virtuvē zog gaļu, mani paaugstināja par skolotāja palīgu.

Es saņēmu Kembridžas skolas atestātu un dabūju labu darbu Gaļas komitejā. Ari tur es centīgi strādāju un atkal darīju zināmu, ka citi darbinieki zog gaļu. Es nedarīju to tāpēc, ka tīkotu pēc paaugstinājuma, bet gan tādēļ, ka neciešu negodīgumu nekādās tā izpausmēs. To es iemācījos no tēva. Būdams kalpotājs Augstākajā tiesā, viņš redzēja visdažādākos ļaundarus, ieskaitot slepkavas. Viņš redzēja tos, pieķertus nekrietnībās, stāvam tiesas priekšā un melojam. Tēvs skatījās, kā lieli, stipri viri, kuri bija situši un dūruši citus cilvēkus, elsoja un šņukstēja kā tādi puišeļi, kad izdzirdēja nāves spriedumu; viņi teica, ka nožēlo visus grēka darbus, kuros iepriekš bija liegušies.

Nav brīnums, ka, smēlies šādu pieredzi, tēvs mācīja man, savam dēlam, būt godīgam un vienmēr sacīt patiesību. Tāpēc es ne mirkli nekavējos saukt šos negodīgos darbiniekus pie atbildības, un mani priekšnieki par to ļoti priecājās.

«Jūs esat novērsis to, ka nekrietni cilvēki izlaupa Botsvānas gaļu,» viņi teica. «Mēs nevaram uzmanīt visus darbiniekus. Jūsu modrība mums ir palīdzējusi.»

Es necerēju uz atlidzlbu, taču tiku paaugstināts. Un es pamanīju, ka manā jaunajā darbavietā, komitejas galvenajā mītnē, cilvēki zog gaļu vēl vairāk - šoreiz pa aplinkus ceļiem un gudrākā veidā, taču tā vienalga bija zagšana. Tāpēc es uzrakstīju vēstuli ģenerālmenedžerim, un tajā bija teikts: «Šādi gaļa iet zudumā štāba mītnē - tieši jūsu degungalā.» Beigās es alfabētā kārtībā pievienoju vainīgo vārdus, parakstījos un vēstuli nosūtīju.

Priekšniecība atkal bija ļoti iepriecināta, un kā atlidzlbu es saņēmu vēl vienu paaugstinājumu. Taču šoreiz visi negodīgie darbinieki baidījās, ka tiks padzīti no kompānijas, un tāpēc darbs man gāja secen. Taču es vienalga strādāju čakli un galu galā biju sakrājis pietiekami daudz naudas, lai atvērtu pats savu gaļas tirgotavu. Kompānija, kurai bija žēl no manis šķirties, izmaksāja man krietnu naudas summu, un es atvēru savu tirgotavu pilsētas pievārtē. Droši vien esat to uz

Lobatses ceļa redzējušas. Tās nosaukums ir “Godīgās apkalpošanas skārnis”.

Uzņēmums darbojas veiksmīgi, taču es nekādi nevaru ietaupīt naudu. Iemesls tam ir mana sieva. Viņa ir moderna dāma, kurai patīk elegantas drēbes, bet ne visai tik strādāt. Man nekas nav iebilstams, ka sieva nestrādā, taču mani nomāc tas, ka viņa tērē tik daudz naudas par savām bizītēm un kleitām, kuras pasūta pie indiešu drēbniekiem. Pats neesmu nekāds smalkais virs, toties viņa gan ir ļoti izsmalcināta dāma.

Ilgus gadus mūsu laulībā nebija bērnu. Taču tad viņa kļuva grūta, un mums piedzima dēls. Es biju ļoti lepns, un mana vienīgā sāpe bija, ka starp dzīvajiem vairs nav mana tēva, jo viņš neredz savu jauko mazdēlu.

Mans dēls ar gudrību neizcēlās. Mēs viņu sūtījām pamatskolā, kas atrodas blakus mūsu mājām, un saņēmām ziņojumus, ka viņam jāmācās cītīgāk, ka viņš raksta nevīžīgi un ar daudzām kļūdām. Sieva teica, ka puika jāsūta privātskolā, kur labāki skolotāji, kas viņu piespiedis rakstīt kārtīgāk, bet es raizējos, ka nevaram to atļauties.

Kad es to pateicu, sieva kļuva ļoti īgna.

“Ja tu nevari atļauties,” viņa teica, “es aiziešu uz vienu misiju, kas samaksās skolas naudu.”

“Šādu misiju nav,” es iebildu. “Ja kāda atrastos, tā būtu cilvēku pārpildīta. Visi taču grib sūtīt savus bērnus privātskolās. Visi Botsvānas vecāki dotos turp pēc palīdzības. Tas nav iespējams.”

“Ir gan, ir gan,” viņa teica. “Es rit uz turieni aiziešu, un tu redzēsi. Tikai pagaidi, gan redzēsi.”

Nākamajā dienā viņa devās uz pilsētu un, kad atgriezās, paziņoja, ka viss nokārtots.

“Misija samaksās visu skolas naudu par mācībām Tornhilā. Viņš var sākt mācīties no nākamā semestra.”

Es biju pārsteigts. Tomhila, kā zināt, ir ļoti laba skola, un doma, ka tajā mācīsies mans dēls, bija ļoti satraucoša. Taču es nevarēju iedomāties, kā mana sieva piedabūjusi misiju par to samaksāt, un, kad gribēju uzzināt ko sīkāk, lai varētu uzrakstīt pateicibas vēstuli, viņa atbildēja, ka tā ir slepena misija.

“Dažas misijas negrib kārt savus labos darbus pie lielā zvana,” viņa sacīja. “Es apsolīju nevienam par to nestāstīt. Taču, ja gribi pateikties, vari rakstīt vēstuli, kuru es tavā vārdā nogādāšu misijā.”

Vēstuli es uzrakstīju, taču atbildi nesaņēmu.

“Viņi ir pārāk aizņemti, lai atbildētu visiem vecākiem, kuriem palīdzējuši,” teica mana sieva. “Nesaprotu, kas tev nepatīk. Viņi taču maksā skolas naudu, vai ne? Beidz uzmākties viņiem ar tām vēstulēm.”

Es biju uzrakstījis vienu vienīgu vēstuli, taču mana sieva visu pārspīlē - vismaz to, kas attiecas uz mani. Viņa mani vaino «simtiem ķirbju aprīšanā», kaut gan es apēdu mazāk ķirbju nekā viņa. Tāpat viņa pārmet, ka es krākdams taisu lielāku troksni nekā lidmašīna, un ari tas nav tiesa. Viņa žēlojas, ka es katru gadu izšķiežu tūkstošiem pulu, sūtīdams naudu savam slinkajam brāļadēlam. Patiesībā es viņam dāvinu tikai simt pulu dzimšanas dienā un vēl simt uz Ziemassvētkiem. Kur viņa rauj tos tūkstošus, es nezinu. Es ari nezinu, kā viņa tiek pie līdzekļiem tik lepnai dzivei. Man tiek stāstīts, ka to var panākt, taupīgi saimniekojot mājās, taču es nesaprotu, kā var sakrāt šādu naudu. Bet par to es jums pastāstīšu mazliet vēlāk.

Taču nepārprotiet mani, dāmas. Es neesmu no tiem vīriem, kuriem nepatīk pašu sievas. Esmu ļoti laimīgs ar savu sievu. Ik dienas es paturu prātā, kāda laime būt precētam ar tik elegantu kundzi - dāmu, kura liek cilvēkiem uz ielas atskatīties. Mani miesnieki ir apprecējuši ne visai valdzinošas sievietes, taču man šajā ziņā ir veicies. Esmu miesnieks, kuram ir ļoti pievilcīga sieva, un ar to es lepojos.

Es lepojos ari ar savu dēlu. Uzsākdams mācības Tornhilā, viņš bija atpalicis visos priekšmetos, un es uztraucos, ka viņu atstās uz otru gadu. Taču, kad aprunājos ar skolotāju, viņa teica, lai neuztraucos, - puikam esot gaiša galva, un drīz viņš nokavēto atgūšot. Skolotāja sacīja, ka apķērīgi bērni vienmēr tiek pāri grūtībām, ja vien saņemas.

Dēlam skola iepatikās. Driz vien viņš bija sapelnījis vislabākās atzīmes matemātikā, un rakstīšana uzlabojās tiktāl, ka varētu domāt - rakstījis pavisam cits zēns. Dēls uzrakstīja eseju «Augsnes erozijas cēloņi Botsvānā», kuru esmu paglabājis un, ja vēlaties, kādreiz jums to parādīšu. Tas ir ļoti labs darbs, un es domāju - ja viņš turpinās tādā garā, tad kādu dienu kļūs par kalnrūpniecības vai pat par ūdens resursu ministru. Augstākās tiesas kalpotāja mazdēls un parasta miesnieka dēls tad būtu ministrs.

Jus varbūt domājat: par ko gan šis vīrs gaužas? Viņam ir eleganta sieva un gudrs dēls. Viņam pieder pašam savs skārnis. Par ko gan žēloties? Es saprotu, ka dažs labs tā varētu spriest, taču tas nepadara mani mazāk nelaimīgu. Katru nakti es pamostos un domāju vienu un to pašu domu. Katru dienu, kad atgriežos no darba un redzu, ka mana sieva vēl nav mājās un gaidu viņu atgriežamies līdz desmitiem vai vienpadsmitiem vakarā, nemiers plosa manas krūtis kā izbadējies zvērs. Jo patiesībā es domāju - mana sieva satiekas ar citu vīrieti. Zinu, ka daudzi vīri teiktu to pašu, jo viņus moka iedomas, un ceru, ka ar mani ir tāpat - tikai iedomas -, taču es nevaru atrast mieru, kamēr nezinu, vai tas, no kā baidos, nav patiesība.

Kad misters Letseniāns Bedjūls savā apdauzītajā mersedesā visbeidzot aizbrauca, mma Ramotsve ar smaidu sejā paskatījās uz mma Makutsi.

- Viss ir ļoti vienkārši, - viņa teica. - Domāju, šis ir ļoti vienkāršs gadījums, mma Makutsi. Jūs varat šo lietu ņemt bez bažām.

Asistente, nogludinādama elegantās zilās kleitas audumu, devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda.

- Paldies, mma Ramotsve. Darīšu, kas ir manos spēkos.

Detektīve pamāja.

- Jā, - viņa turpināja. - Vienkāršs gadījums ar viru, kuram ir nogarlaikojusies sieva. Šis stāsts ir vecs kā pasaule. Es reiz lasīju žurnālā, ka tamlīdzīgi stāsti patīk frančiem. Ir kāds romāns par franču kundzīti, vārdā mma Bovarī; tas, tāpat kā šis, ir ļoti pazīstams stāsts. Šī dāma dzīvoja uz laukiem, un viņai nepatika dumjais vīrs.

- Kas vainas būt precētai ar dumju vīrieti? - prātoja mma Makutsi. - Šī mma Bovarī bija īsta muļķe. Dumji vīrieši ir vislabākie vīri. Viņi vienmēr ir uzticīgi, un nav jābaidās, ka tie varētu aizbēgt ar citu sievieti. Jums ir ļoti paveicies, ka esat saderinājusies ar...

Viņa apklusa. Tā tas nebija domāts, taču bija jau par vēlu. Mma Makutsi neuzskatīja misteru Dž. L. B. Matekoni par muļķi -viņš bija uzticams cilvēks, un viņš bija mehāniķis, tātad - pilnīgi apmierinošs vīrs. Та tas bija jāsaprot: viņa taču nedomāja, ka misters Dž. L. B. Matekoni patiešām ir stulbs.

Mma Ramotsve cieši raudzījās asistentē.

- Ar ko? - viņa prasīja. - Man ir ļoti paveicies, ka esmu saderinājusies - ar ko?

Mma Makutsi aplūkoja savas kurpes. Viņa jutās satraukta un apjukusi. Viņas labāko kurpju pāris - ar tām trim spīdīgajām sprādzēm - skatījās pretim, kā jau kurpes mēdz darīt.

Mma Ramotsve smējās.

- Neuztraucieties, - viņa mierināja. - Es saprotu, ko jūs gribējāt sacīt. Misters Dž. L. B. Matekoni varbūt nav pats švītīgākais vīrietis pilsētā, taču viens no labākajiem gan. Uz viņu var paļauties visās lietās. Viņš nekad nevienu nepievils. Un es zinu, ka viņam no manis nekad nebūs noslēpumu. Tas ir ļoti svarīgi.

Priecādamās par darba devējas sapratni, mma Makutsi steigšus piekrita.

- Misters Dž. L. B. Matekoni ir labāks par vislabāko vīrieti, -viņa teica. - Ja man kādreiz laimēsies tādu sastapt, ceru, ka viņš mani bildinās.

Viņa atkal uzmeta acis kurpēm, un šķita, ka tās skatās pretim. Kurpes ir reālistes, nodomāja mma Makutsi, jo likās, ka tās grib sacīt: “Nekādu cerību. Piedod, bet ne vismazāko.”

- Nu labi, - teica mma Ramotsve. - Pagaidām liksim vīriešu jautājumu pie malas un atgriezīsimies pie mistera Bedjūla. Ko jūs domājat par šo gadījumu? Mistera Andersona grāmatā teikts, ka vispirms jābūt kādam pieņēmumam. Pēc tam var domāt - vai to pārbaudīt vai atmest. Mēs pieņemam, ka mma Bedjūla izskatās nogarlaikojusies, bet kā jums šķiet - vai tur slēpjas kas vairāk?

Mma Makutsi sarauca pieri.

- Es domāju, ka tur notiek kaut kas aizdomīgs. Viņa kaut kur dabū naudu, tas nozīmē - mma Bedjūla to saņem no vīrieša. Viņa arī pati maksā skolas naudu no līdzekļiem, kurus it kā iekrājusi.

Mma Ramotsve piekrita.

- Tātad viss, kas jums jādara, - kādu dienu jāseko tai un jāuzzina, kurp tā dodas. Viņa jūs aizvedīs tieši pie šā otra vīrieša. Tad jūs redzēsiet, cik ilgi šī sieviete tur uzturas, un varēsiet parunāt ar kalponi. Iedodiet viņai simt pulu, un tā jums visu mīlas stāstu izliks kā uz delnas. Kalponēm tik tērzēt par notikumiem, kuri atgadās saimnieku mājās. Darba devēji bieži vien domā, ka istabenes ir kurlas un aklas. Viņi tās neievēro. Un tad kādu dienu viņi pēkšņi saprot, ka istabene ir dzirdējusi un redzējusi visus noslēpumus un deg vēlmē dalīties tajos ar pirmo pretimnācēju. Kalpone jums pateiks visu. Jūs redzēsiet. Pēc tam atliks to izstāstīt misteram Bedjūlam.

- Tas nu gan man nepatiks, - teica mma Makutsi. - Par pārējo es neraizējos, taču klāstīt šim nabaga vīram par viņa nelāgo sievu nebūs viegli.

- Neuztraucieties, - mma Ramotsve drošināja. - Detektīvam gandrīz vienmēr jāstāsta klientiem tas, ko tie jau zina. Mēs vienīgi apstiprinām patiesību. Viņi tāpat visu zina. Mēs nepasakām neko jaunu.

- Ari tādā gadījumā, - sacīja mma Makutsi. - Nabaga nelaimīgais cilvēks.

- Iespējams, - detektlve piekrita. - Taču atcerieties, ka uz katru neuzticīgu sievu Botsvānā ir piecsimt piecdesmit neuzticīgu viru.

Mma Makutsi iesvilpās.

- Tas ir iespaidīgs skaitlis, - viņa teica. - Kur jūs to izlasījāt?

- Nekur, - mma Ramotsve ķiķināja. - Es to izzīdu no pirksta. Taču tikpat labi tā varētu būt taisnība.

Brīnišķīgs mirklis - ķerties pie savas pirmās lietas izmeklēšanas. Mma Makutsi nebija autovadītājas apliecības, tāpēc nācās lūgt tēvocim, kas agrāk strādāja par valdības automašīnas šoferi, bet nu jau bija pensijā, lai tas viņu izvizina vecajā os-tinā, kuru kopā ar saviem autovadītāja pakalpojumiem tēvocis mēdza izīrēt uz kāzām un bērēm. Vecūksnis pasākumā iesaistījās ar priecīgu satraukumu un par godu šim notikumam uzlika tumšas saulesbrilles.

Agri no rīta abi ieradās pie mājas blakus skārnim, kur dzīvoja misters Bedjūls ar sievu. Tas bija maķenīt apbružāts bungalo, kuru ieskāva papaijas. Celtne lepojās ar sudrabkrāsas skārda jumtu, kas prasījās pēc remonta. Pagalms bija gandrīz tukšs, ja neskaita papaijas un apvītušu kannu dobi ēkas priekšā. Aiz mājas pie stiepļu žoga, kas iezīmēja īpašuma robežu, atradās kalpotāju miteklis un garāžas nojume.

Bija grūti atrast piemērotu vietu novērošanai, taču visbeidzot mma Makutsi izlēma, ka, apstājoties uzreiz aiz ielas stūra, viņus pa pusei aizsegs lete, kur pārdeva grauzdētu kukurūzu, mušu aptaisītas kaltētas gaļas strēmeles, bet īstiem gardēžiem arī maigos mopani kāpurus. Nebija iemesla, kāpēc tur nevarētu stāvēt automašīna: šī bija laba vieta, kur satikties mīlētājiem, bet varbūt automobilī kāds gaidīja ierodamies no laukiem radinieku, kurš varēja atbraukt ar satiksmes autobusu, kas šeit iegriezās no Fransistaunas ceļa.

Tēvocis bija satraukts un aizsmēķēja cigareti.

- Esmu šādas lietas redzējis daudzās filmās, - viņš teica. - Pat sapņos man nebija rādījies, ka darīšu kaut ko tādu tepat Gaborounā.

- Strādāt par privātdetektīvu nav tā aizraujošākā nodarbe, - sacīja viņa māsasmeita. - Mums jābūt pacietīgiem. Mūsu darbs lielākoties sastāv no sēdēšanas un gaidīšanas.

- Zinu, - tēvocis piekrita. - Arī to es esmu redzējis filmās. Detektīvi parasti sēž automašīnās un, laiku īsinādami, ēd sviestmaizes. Un tad pēkšņi kāds sāk šaut.

Mma Makutsi sarauca uzacis.

- Botsvānā neviens nešauj, - viņa teica. - Mēs dzīvojam civilizētā valstī.

Viņi vadīja laiku, biedriski klusēdami un vērodami, kā ļaudis apdara savus rīta darbus. Pulksten septiņos atvērās Bedjūlu namdurvis un pa tām iznāca raksturīgajā Tornhilas skolas formā ģērbies zēns. Uz mirkli viņš mājas priekšā apstājās, lai sakārtotu skolas somas lenci, un tad pa celiņu devās uz vārtiem. Pēc tam zēns ātri pagriezās pa kreisi un aizsoļoja pa ielu.

- Šis ir viņu dēls, - klusā balsī sacīja mma Makutsi, kaut gan neviens viņus nevarēja dzirdēt. - Viņš saņem stipendiju mācībām Tornhilas skolā un ir ļoti saprātīgs zēns, kuram labi padodas rakstīšana.

Tēvocis izskatījās ieinteresēts.

- Vai man tas jāpieraksta? - viņš gribēja zināt. - Es visu notiekošo varu pierakstīt.

Mma Makutsi gribēja paskaidrot, ka tas nav nepieciešams, taču pārdomāja. Tēvocim tad vismaz būtu kāda itin nevainīga nodarbošanās. Tāpēc viņš uz kabatā atrastas papīra strēmeles pierakstīja: “Bedjūlu puika atstāj māju pulksten septiņos no rīta un kājām dodas uz skolu.”

Viņš parādīja šo piezīmi māsasmeitai, un tā pamāja ar galvu.

- No tevis iznāktu varen labs detektīvs, tēvoc, - mma Makutsi uzlielīja un piebilda: - Žēl, ka tu esi par vecu.

Pēc divdesmit minūtēm no mājas iznira misters Bedjūls un devās uz savu gaļas tirgotavu. Viņš atslēdza durvis un ielaida tajā abus palīgus, kuri viņu zem koka bija gaidījuši. Pēc dažām minūtēm viens no viņiem, tērpies ar asinīm notašķītā priekšautā, iznāca laukā, nesdams lielu nerūsējošā tērauda trauku, kuru pie ēkas malā ierīkotās spiediencaurules izmazgāja. Pēc tam ieradās divi pircēji - viens atnāca kājām, bet otrs izkāpa no maza autobusiņa, kas apstājās tieši pie ārā novietotās letes.

“Veikalā ieiet klienti,” rakstīja tēvocis. “Pircēji dodas projām, nesdami saiņus. Droši vien gaļu.”

Pierakstus viņš atkal parādīja māsasmeitai, kura atzinīgi pamāja ar galvu.

- Ļoti labi. Un noderīgi. Taču mūs interesē kundze, - teica mma Makutsi. - Drīz tā kā būtu laiks sarosīties arī viņai.

Viņi gaidīja vēl veselas četras stundas. Tad neilgi pirms divpadsmitiem, kad automašīnā, kas stāvēja saulē, jau valdīja smacīgs karstums un mma Makutsi sāka krist uz nerviem tēvocis ar saviem pastāvīgajiem pierakstiem, aiz mājas parādījās mma Bedjūla un devās uz garāžu. Viņa iekāpa apdauzītajā mersedesā un atpakaļgaitā izbrauca uz piebraucamā ceļa. Tas lika tēvocim iedarbināt automašīnu un pieklājīgā attālumā sekot mersedesam, kas devās uz pilsētu.

Mma Bedjūla brauca ātri, un vadītājam vecajā ostinā bija grūti tikt viņai līdzi, taču sekotāji paspēja pamanīt, ka mersedess iegriežas piebraucamajā ceļā pie liela nama Nijereres ielā. Viņi lēnām pabrauca garām un ar acs kaktiņu pamanīja, kā mma Bedjūla izkāpj no automobiļa un aizsoļo uz ēnainu verandu. Pēc tam krāšņa dārza audze, daudz bagātīgāka par nožēlojamajiem papaiju kokiem blakus skārnim, aizsedza sekotājiem skatu.

Taču ar to bija gana. Viņi nogriezās ap stūri un apstājās zem palisandra koka ielas malā.

- Ko nu? - vaicāja tēvocis. - Vai gaidīsim šeit, līdz viņa brauks projām?

Mma Makutsi šaubījās.

- Sēdēt šeit nav lielas jēgas, - viņa teica. - Patiesībā mūs interesē, kas notiek mājā.

Viņa atcerējās mma Ramotsves padomu. Labākais informācijas avots neapšaubāmi bija kalpones, ja vien tās piedabūjamas runāt. Bija klāt brokastu laiks, un kalpones aizņemtas virtuvē. Taču apmēram pēc stundas viņas pašas ieturēs lenču un dosies atpakaļ uz kalpotāju telpām. Tās bija viegli sasniedzamas pa šauro celiņu, kas stiepās dārza dziļumā. Tad būs īstais laiks ar viņām parunāt un piedāvāt jaunās, čaukstošās piecdesmit pulu naudaszīmes, kuras mma Makutse bija sagatavojusi iepriekšējā vakarā.

Tēvocis vēlējās piebiedroties, un māsasmeitai nācās grūti to pārliecināt ļaut viņai iet vienai.

- Tas var būt bīstami, - uztraucās tēvocis. - Tev var ieva-jadzēties palīdzību.

Mma Makutsi tēvoča bažas izgaisināja.

- Bīstami? Kopš kura laika ir bīstami aprunāties ar pāris kalponēm Gaborounas centrā pašā dienas vidū?

Viņam nebija ko iebilst, taču, kad mma Makutsi atstāja tēvoci sēžam automobilī un devās pa celiņu uz kalpotāju vārtiņiem, viņš izskatījās noraizējies. Tēvocis redzēja, kā māsasmeita pie mazā, balsinātā namiņa, kas bija kalpotāju miteklis, brīdi svārstās, pirms dodas uz durvīm, un tad pazūd no redzesloka. Vīrs paņēma zīmuli, paskatījās pulkstenī un pierakstīja: “Pulksten divos un desmit minūtēs pēcpusdienā mma Makutsi ieiet kalpotāju telpās.”

Kalpones bija divas - tieši tā, kā viņa bija paredzējusi. Viena no tām bija gados vecāka - ar “vārnu kājiņām” ap acīm. Tā bija omulīga sieviete ar lielām krūtīm, ģērbusies zaļā uzsvārcī; kājās viņai bija baltas, nobružātas kurpes, kādas parasti valkā medmāsas. Jaunākajai kalponei bija krietni pāri divdesmit - apmēram pašas mma Makutsi vecums -, tā valkāja sarkanu halātu, un viņai bija kaislīga, samaitāta seja. Citās drēbēs un ar kosmētiku viņa varbūt arī neizskatītos pēc palaistuves, kāda patiesībā droši vien bija, nodomāja mma Makutsi.

Abas sievietes aplūkoja pienācēju, jaunākā turklāt diezgan nekautrīgi.

- Kou, kou, - pieklājīgi sveicināja mma Makutsi. Ja nav durvju, pie kurām pieklauvēt, var izlīdzēties arī ar šādu sveicienu. Tas bija nepieciešams tāpēc, ka, lai gan sievietes nebija mājas iekšienē, tās tomēr neatradās ari ārpusē - viņas sēdēja uz ķebļiem norobežotā lievenī mājas priekšā. Vecākā kalpone nopētīja viešņu, ar plaukstu sargādama acis no spilgtās agrīnās pēcpusdienas saules.

Sievietes apmainījās ar parastajām pieklājības frāzēm, un iestājās klusums. Jaunākā istabene ar nūju pabikstīja kalpoņu mazo, nomelnējušo tējkannu.

- Es gribētu ar jums aprunāties, māsas, - sacīja mma Makutsi. - Gribu kaut ko uzzināt par sievieti, kura apmeklē šo māju, to, kura brauc ar mersedesu. Jūs viņu pazīstat?

Jaunā kalpone nometa nūju. Vecākā pamāja ar galvu.

- Jā, mēs šo sievieti pazīstam.

- Kas viņa ir?

Jaunākā sieviete pacēla nūju un paskatījās uz mma Makutsi.

- Tā ir ļoti ievērojama dāma. Viņa brauc šurpu, sēž krēslā un dzer tēju. Lūk, kas viņa ir.

Otra kalpone ieķiķinājās.

- Bet tā ir arī ļoti nogurusi dāma, - viņa teica. - Nabaga kundze tik smagi strādā, ka bieži vien viņai nākas iet uz guļamistabu atgulties, lai atgūtu spēkus.

Jaunākajai uznāca smieklu lēkme.

- Ak jā! - viņa iesaucās. - Guļamistabā notiek pamatīga atpūšanās. Viņš palīdz dāmai atpūtināt piekusušās kājas. Nabaga kundze!

Mma Makutsi pievienojās viņu smiekliem. Nu jau viņa zināja, ka viss būs daudz vieglāk, nekā domāts. Mma Ramotsvei, kā parasti, bija taisnība: cilvēkiem patika pļāpāt, un īpaši viņi gribēja tenkot par tiem, kuri viņus kaut kādā veidā bija nokaitinājuši. Vajadzēja tikai uztaustīt nenovīdības iemeslus, un pārējo paveica nenovīdība pati. Viņa juta, ka abas kabatā čaukstošās piecdesmit pulu banknotes šoreiz paliks, kur bijušas. Bet, ja tā, viņa lūgs mma Ramotsvei, lai atļauj kalponēm domāto samaksu pāradresēt tēvocim.

- Kas ir šis mājas saimnieks? - viņa tincināja. - Vai viņam pašam sievas nav?

Abas kalpones atkal ieķiķinājās.

- Viņam ir labu labā sieva, - vecākā atbildēja. - Tā dzīvo ciematā netālu no Mahalapjes. Viņš uz turieni brauc brīvdienās. Šī te kundze ir viņa pilsētas sieva.

- Un vai lauku sieva zina par šo pilsētas sievu?

- Nē, - atbildēja vecākā kalpone. - Tas viņai nudien nepatiktu. Viņa ir katoliete un ļoti bagāta. Viņas tēvam tur pieder četri veikali un liela ferma. Fermā tika ierīkotas raktuves, un šī sieviete tāpēc dabūja brangu naudu. Tādā vīzē kundze varēja vīram nopirkt šo skaisto namu. Taču viņai pašai Gaborouna nepatīk.

- Viņa ir no tiem cilvēkiem, kuriem netīk braukt prom no laukiem, - piebilda jaunākā istabene. - Sastopami arī šādi ļaudis. Kundze vīram ļauj dzīvot šeit un nodarboties ar kaut kādiem viņas darījumiem. Taču viņam katru piektdienu jābrauc atpakaļ gluži kā skolēnam, kas dodas mājās pavadīt brīvdienas.

Mma Makutsi skatījās uz tējkannu. Diena bija ļoti karsta, un viņa prātoja, vai kalpones piedāvās tēju arī viņai. Par laimi, vecākā pamanīja viņas skatienu un ielēja mma Makutsi tēju.

- Teikšu jums vēl ko, - aizdedzinādama mazu petrolejas plītiņu zem tējkannas, sacīja jaunākā kalpone. - Es uzrakstītu vēstuli sievai un pastāstītu viņai par šo sievieti, ja vien nebaidītos zaudēt darbu.

- Saimnieks mūs brīdināja, - teica otra. - Viņš sacīja - ja mēs kaut ko stāstīsim viņa sievai, mūs nekavējoties izmetīs uz ielas. Šis vīrs mums maksā labi. Neviens cits šajā rajonā kalponēm tik daudz nemaksā. Tāpēc mēs no šī darba negribam šķirties. Mums jātur mute ciet.

Viņa apklusa, un kādu mirkli abas istabenes bailīgi saskatījās.

- Aī-ī! - ievaimanājās jaunākā. - Ko mēs esam izdarījušas! Kāpēc mēs jums to stāstījām? Vai jūs esat no Mahalapjes? Vai jūs sūtīja viņa sieva? Mēs esam pagalam! Mēs nu gan esam dumjas. Aī-ī!

- Nē, nē, - ātri atteica mma Makutsi. - Es nepazīstu viņa sievu. Nekad nebiju par viņu pat dzirdējusi. Šīs otras sievietes virs grib uzzināt, ar ko viņa nodarbojas. Tas ir viss.

Abas kalpones nedaudz nomierinājās, taču vecākā joprojām izskatījās satraukta.

- Bet, ja jūs viņam izstāstīsiet, viņš nāks un kārtīgi sados mūsu saimniekam, un pateiks tā sievai, ka vīram ir cita sieviete. Tādējādi mums vienalga beigas. Nekādas starpības.

- Nē, - mierināja mma Makutsi. - Man viņam nav jāstāsta, kas notiek. Es varu vienkārši pateikt, ka viņa sieva satiekas ar citu vīrieti, bet nezinu, kas tas tāds ir. Kāda tur starpība? Viss, ko viņš vēlas zināt, ir, vai viņa sieva tiekas ar vīrieti. Vienalga, kas ir šis cilvēks.

Jaunākā istabene kaut ko pačukstēja otrai, un tā sarauca pieri.

- Kas noticis, mma? - gribēja zināt mma Makutsi.

Vecākā sieviete uz viņu paskatījās.

- Mana māsa uztraucas par zēnu. Jūs droši vien zināt, ka šim viltīgajam sievišķim ir dēls. Mums nepatik šī sieviete, taču patīk zēns. Un šis puisis, ziniet, ir mūsu saimnieka, nevis tā otra vīrieša dēls. Abiem ir ļoti lieli deguni. Tātad nav nekādu šaubu. Jūs tikai paskatieties uz viņiem - redzēsiet pati. Šis vīrs ir viņa tēvs, kaut gan puika dzīvo pie tā otra. Zēns nāk šurpu katru pēcpusdienu pēc skolas. Māte ir nabagam iestāstījusi, ka par to viņš otram tēvam neko nedrīkst teikt, un tā nu puika šo noslēpumu glabā. Tas ir slikti. Zēnus nevajadzētu mācīt melot. Kas notiks ar Botsvānu, mma, ja mēs mācīsim jaunatni šādi uzvesties? Kur nonāks Botsvāna, ja pie mums būs tik daudz blēdīgu zēnu? Dievs mūs sodīs, esmu pārliecināta. Vai ne?

Kad mma Makutsi atgriezās pie ostina, viņa izskatījās domīga. Tēvocis bija iesnaudies, un no mutes kaktiņa tam sūcās siekalas. Viņa to uzmanigi paraustīja aiz piedurknes, un tas iztrūcies pamodās.

- Ak tu esi sveika un vesela! Priecājos, ka esi atpakaļ.

- Nu mēs varam braukt, - teica mma Makutsi. - Uzzināju visu, ko gribēju.

Viņi brauca atpakaļ tieši uz “Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1”. Mma Ramotsve bija izgājusi, un mma Makutsi, iedevusi tēvocim vienu piecdesmit pulu naudaszīmi, apsēdās pie sava rakstāmgalda rakstīt ziņojumu.

“Klienta bažas ir apstiprinājušās,” rakstīja mma Makutsi. “Viņa sieva jau daudzus gadus satiekas ar kādu vīrieti. Šis vīrietis ir precējies ar bagātu sievieti, kura ir katoliete. Bagātā sieviete par to neko nenojauš. Zēns ir šā vīrieša, nevis klienta dēls. īsti nezinu, ko iesākt, taču domāju, ka mums ir divas iespējas.

Pirmkārt, mēs izstāstām klientam visu, ko esam uzzinājušas. Tieši to viņš mums lūdza. Ja to viņam nepastāstīsim, mēs būsim viņu maldinājušas. Vai tad, uzņemoties šo lietu, mēs neapsolījām viņam visu pastāstīt? Domāju, mums tā jā-rikojas, jo solījums jātur. Ja mēs neturēsim solījumu, tad nav starpības starp Botsvānu un kādu citu Āfrikas valsti, kuru es šeit negribu pieminēt, taču zinu, ka nojaušat, ko domāju.

Otrkārt, mēs pasakām klientam, ka viņa sievai ir kāds vīrietis, taču mēs nezinām, kas viņš ir. Tā ir skaidra patiesība, jo es patiešām nezinu šā cilvēka vārdu, kaut gan zinu, kur viņš dzīvo. Man nepatīk melot, jo esmu dāma, kura tic Dievam. Taču Dievs citkārt grib, lai mēs padomājam, kas notiks, ja mēs kādam kaut ko pastāstīsim. Ja mēs pastāstīsim klientam, ka zēns nav viņa dēls, viņš būs ļoti apbēdināts. Tas viņam būtu tas pats, kas zaudēt dēlu. Vai tāpēc viņš kļūs laimīgāks? Vai Dievs vēlas, lai viņš būtu nelaimīgs? Un, ja mēs klientam to izstāstām, būs liels tracis, bet tēvs, iespējams, nevarēs vairs maksāt skolas naudu kā līdz šim. Bagātā sieviete viņam to neļaus darīt, un cietis zēns. Viņam būs jāpamet skola.

Šo iemeslu dēļ es nezinu, ko darīt.”

Mma Makutsi parakstīja ziņojumu un nolika to uz mma Ramotsves rakstāmgalda. Pēc tam viņa piecēlās un paskatījās pa logu - pāri akācijām plašajās, pārkarsušajās debesis. Ļoti labi būt Botsvānas Sekretāru koledžas absolventei un vēl labāk nobeiguma pārbaudījumā saņemt deviņdesmit septiņas balles. Taču tur nemācīja ētiku, un viņa nevarēja izdomāt, kā atrisināt dilemmu, ar kuru noslēdzās viņas sekmīgi veiktā izmeklēšana. Viņa ļaus to izlemt mma Ramotsvei. Tā ir gudra sieviete ar daudz lielāku dzīves pieredzi, un gan viņa zinās, kā rīkoties.

Mma Makutsi pagatavoja sev tasi sarkankrūmu tējas un izstiepās krēslā. Viņa skatījās uz savām kurpēm ar trim mirdzošajām sprādzēm. Vai tās zināja atbildi? Iespējams.

Četrpadsmita nodaļa Ceļojums uz pilsētu

Torlt, kad mma Makutsi veica savu veiksmīgo, taču pārdomas rosinošo izmeklēšanu mistera Letseniāna Bedjūla lietā, Dž. L. B. Matekoni, Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” īpašnieks un neapšaubāmi viens no Botsvānas redzamākajiem mehāniķiem, izlēma kopā ar saviem jauniegūtajiem audžubērniem doties uz pilsētu iepirkšanās braucienā.

Bērnu ierašanās viņa mājās bija pagalam apmulsinājusi neaudzināto istabeni mma Florensi Peko un pašu nama saimnieku novedusi neziņas un trauksmes stāvoklī, kas dažbrīd robežojās ar izmisumu. Ne jau katru dienu cilvēks aizbrauc salabot ūdenssūkņa dīzeļmotoru un atgriežas ar diviem bērniem, iedomāta morāla pienākuma pārņemts, lai bāreņiem, no kuriem viens turklāt sēž invalīdu ratiņos, būtu laimiga bērnība. Kas attiecas uz ratiņkrēslam piesaistīto meiteni - tas varētu būt viss viņas atlikušais mūžs. Kā mma Potokvane, līksmā bāreņu patversmes pārvaldniece, spēja viņu pierunāt paņemt bērnus - tas sniedzās pāri mistera Dž. L. B. Matekoni saprašanai. Tiesa, kaut kāda runa par to bija gan, un viņš teica, ka varbūt padomās, taču kas viņu mudināja izlemt tik pēkšņi? Mma Potokvane uzvedās kā viltīgs advokāts, kas nopratina liecinieku: ar kāda nevainīga jautājuma palīdzību tiek panākta piekrišana, un pēc tam, pirms vēl liecinieks atjēdzies, viņam jāpiekrit ari gluži pretējiem apgalvojumiem.

Taču bērni bija ieradušies, un nekas vairs nebija līdzams. Sēdēdams Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” kantorlti un dziļdomīgi aplūkodams dokumentu blāķi, misters Dž. L. B. Matekoni

pieņēma divus lēmumus. Pirmkārt, vajadzēja algot sekretāri -lēmums, kas, kā viņš zināja jau iepriekš, dzivē nekad netiks īstenots; otrkārt, neprātot, kā viņa mājā gadījušies bērni, un darīt to, kas patiešām jādara. Galu galā - ja situācija tika apsvērta vēsi un bezkaislīgi, izrādījās, ka tai ir arī daudz gaišo pušu. Bērni bija jauki - lai to saprastu, vajadzēja tikai uzklausīt stāstu par meitenes drosmi -, un viņu dzīve nupat kā bija uzlabojusies pēkšņā un dīvainā veidā. Vēl vakar tie bija tikai divi no simt piecdesmit patversmes bāreņiem. Jau šodien viņiem bija savas mājas ar jaukām istabām un tēvs - jā, misters Dž. L. B. Matekoni tagad bija tēvs -, kuram piederēja pašam sava mehāniskā darbnīca. Par naudas trūkumu nevarēja sūdzēties; lai gan misters Dž. L. B. Matekoni nebija uzkrītoši bagāts, viņš bija pietiekami turīgs. Darbnīcas vajadzībām viņš nebija aizņēmies ne centa, māja brīva no saistībām, un trīs kontos Botsvānas Bērklija bankā sakrājies pietiekami daudz pulu. Misters Dž. L. B. Matekoni varēja skatīties acīs jebkuram no Gaborounas Komercijas kameras biedriem un teikt: “Es nekad no jums neesmu ņēmis ne penija. Neviena paša.” Vai mūsdienās varēja atrast daudz darījumu cilvēku, kuri varētu tā sacīt? Lielākā daļa vilka dzīvību ar aizņēmumu palīdzību, pielabinādamies pašapmierinātajam misteram Timonam Motokoli, kurš pārvaldīja bankas kredītdaļu. Viņš bija dzirdējis, ka, dodoties no sava nama Kaunda ielā uz darbu, misteram Motokoli nācās pabraukt garām vismaz piecām mājām, kurās dzīvoja vīri, kas, redzēdami viņu tuvojamies, aiz savām ārdurvīm trīcēja. Misters Dž. L. B. Matekoni, ja vien gribētu, satikdams baņķieri tirdzniecības centrā, varētu to pat nesveicināt, taču viņš, bez šaubām, nekad tā nerīkotos.

Tātad, ja ir šāda likviditāte, domāja Dž. L. B. Matekoni, kāpēc gan daļu naudas neiztērēt bērnu vajadzībām? Viņš, protams, gatavojās tos sūtīt skolā un neredzēja iemesla, kāpēc tā nevarētu būt privātskola. Tur viņiem būtu labi skolotāji -skolotāji, kuriem nav svešs Šekspīrs un ģeometrija. Bērniem jāiemācās viss, kas vajadzīgs, lai dabūtu labu darbu. Varbūt zēns... Nē, tas bija gandrīz par daudz cerēts, taču tā bija tik brīnišķīga doma. Varbūt zēnam būs nosliece uz tehniku un viņš pārņems “Ātrā auto” vadību? Uz bridi misters Dž. L. B. Ma-tekoni ļāvās sapnim, kā viņa dēls - jā, viņa dēls -, krietni pastrādājis pie sarežģītas ātrumkārbas remonta, stāv darbnīcas priekšā un slauka rokas eļļainā lupatā. Un dziļāk, kantoriti, sēž viņš pats un mma Ramotsve, tagad jau daudz vecāki - ar sirmiem matiem un dzer sarkankrūmu tēju.

Tas viss vēl ir tālu nākotnē, un, lai sasniegtu šo laimīgo iznākumu, daudz kas jāpadara. Vispirms jau misters Dž. L. B. Ma-tekoni aizvedīs bērnus uz pilsētu un nopirks viņiem drēbes. Patversme savā augstsirdībā, kā parasti, bija bāreņiem līdzi iedevusi gandrīz jaunu izejamo kārtu, taču tas nebija tas pats, kas pašiem savas, veikalā iegādātas drānas. Misters Dž. L. B. Matekoni iedomājās, ka šādu greznību abi nekad nav baudījuši. Viņi nekad nebija izsaiņojuši no iepakojuma tikko pirktas drēbes un vilkuši tās mugurā, ieelpodami īpašo, neatkārtojamo jauna auduma smaržu. Tūlīt pat, šo pašu rītu, viņš sēdinās bērnus mašīnā un nopirks tiem visu nepieciešamo. Pēc tam viņi dosies uz parfimērijas veikalu, kur meitene varēs sev iegādāties krēmus un šampūnus, un citas lietas, kas meitenēm vajadzīgas. Mājās bija tikai karbola ziepes, taču viņa bija pelnījusi kaut ko labāku.

Misters Dž. L. B. Matekoni izdzina no garāžas veco, zaļo kravas automobili, kura aizmugurē bija pietiekami daudz vietas invalidu ratiņiem. Kad viņš ieradās mājās, bērni sēdēja verandā; zēns bija atradis nūju, kuru kaut kāda iemesla dēļ aptinis ar virvi, bet meitene tamborēja pārsegu piena kanniņai. Tamborēt bērniem mācīja bāreņu patversmē, un dažas meitenes par saviem darinājumiem bija saņēmušas arī balvas. ŠI ir apdāvināta meitene, nodomāja Dž. L. B. Matekoni, viņa spēs izdarit visu, jādod tikai iespēja.

Bērni pieklājīgi sveicināja Dž. L. B. Matekoni un apstiprinoši pamāja, kad viņš apjautājās, vai istabene tiem ir devusi brokastis. Misters Dž. L. B. Matekoni bija lūdzis Florensi nākt uz darbu agrāk, lai varētu pieskatīt bērnus, kamēr viņš pats ir darbnīcā, un jutās mazliet pārsteigts, kad tā bija piekritusi. No virtuves nāca skaņas, kas liecināja par kalpones klātbūtni, -rībēšana un dārdēšana: tādas viņa radīja vienmēr, kad bija sliktā garastāvoklī.

Kamēr Dž. L. B. Matekoni ar abiem bērniem vecajā kravas automašīnā nozuda aiz vecā Aizsardzības spēku kluba, kalpone viņus pavadīja ar īgnu skatienu. Spēkrata amortizatori bija izgājuši no ierindas, un dabūt jaunus nenācās viegli, jo šā automobiļa ražotāji bija aizslaucīti tehnikas vēsturē, taču motors joprojām darbojās labi, un drebelīgais brauciens sajūsmināja abus bērnus. Par pārsteigumu Dž. L. B. Matekoni, meitene interesējās par mašīnas vēsturi - cik tā veca un vai tā patērē daudz eļļas.

- Esmu dzirdējusi, ka vecas automašīnas patērē vairāk eļļas, - viņa teica. - Vai tas tiesa, rra?

Misters Dž. L. B. Matekoni viņai skaidroja par nolietotām automobiļu daļām un to grūto apkopi, un meitene uzmanīgi klausījās. Zēns turpretim neizskatījās ieinteresēts. Taču vēl bija laiks. Viņš aizvedīs puiku uz darbnīcu, un mācekļi tam parādīs, kā jāatskrūvē riteņa uzgriežņi. Tas bija uzdevums, kas ir pa spēkam pat tik jaunam zēnam. Mācīties par mehāniķi vajadzēja sākt pēc iespējas agrāk. Tā bija māksla, kuru ideālā gadījumā dēlam vajadzētu mācīties no tēva. Vai tad pats Kungs nevingrinājās namdara amatā tēva darbnīcā, domāja Dž. L. B. Matekoni. ja Tas Kungs atgrieztos šodien, viņš droši vien kļūtu par mehāniķi, prātoja misters Dž. L. B. Matekoni. Būt par mehāniķi ir liels gods visur. Un, bez šaubām, Viņš izvēlētos Āfriku: Izraēla mūsdienas ir pārāk bīstama vieta. īstenībā, jo vairāk par to domāja, jo vairāk likās, ka tā varētu būt Botsvāna - un tieši Gaborouna. Botsvānas iedzīvotājiem tas būtu liels pagodinājums; taču tas nenotiks, un tāpēc nebija jēgas vairs par to domāt. Tas Kungs negatavojās nākt atpakaļ: viena iespēja mums tika dota, bet diemžēl mēs to neizmantojām.

Ievērojis, ka Viņa Ekselences baltais reindžrovers stāv pie durvīm, Dž. L. B. Matekoni apturēja auto pie Lielbritānijas

Augstākās komitejās. Lielākā daļa diplomātisko automašīnu brauca uz lielām darbnīcām ar sarežģītām diagnosticēšanas iekārtām un komplicētām datorprogrammām, taču Viņa Ekselence deva priekšroku misteram Dž. L. B. Matekoni.

- Vai redzi to tur automobili? - mehāniķis vērsās pie zēna.

- Tas ir ļoti nozīmīgs braucamais. Es to esmu pamatīgi izpētījis.

Zēns skatījās grīdā un klusēja.

- Šī baltā automašīna ir brīnišķīga, - viņam aiz muguras ierunājās meitene. - Tā ir kā mākonis uz riteņiem.

Misters Dž. L. B. Matekoni pagriezās un paskatījās uz audžumeitu.

- Tas šim automobilim ir ļoti piemērots salīdzinājums, -viņš teica. - Es to atcerēšos.

- Cik cilindru šādiem auto mēdz būt? - meitene turpināja iztaujāt. - Vai seši?

Dž. L. B. Matekoni smaidīja un pievērsās zēnam.

- Nu? - viņš prasīja. - Kā tu domā, cik cilindru ir šīs mašīnas motoram?

- Viens, - joprojām cieši raudzīdamies zemē, atbildēja zēns.

- Viens! - smējās māsa. - Tas taču nav divtaktu motors!

Misteram Dž. L. B. Matekoni iepletās acis.

- Divtaktu? Ko tu zini par divtaktu dzinējiem?

Meitene paraustīja plecus.

- Es vienmēr esmu zinājusi par divtaktu dzinējiem, - viņa atbildēja. - Tie rada lielu troksni, un benzīnam jāpielej eļļa. Šādi dzinēji pārsvarā ir tikai maziem motocikliem. Nevienam nepatīk divtaktu motori.

Misters Dž. L. B. Matekoni pamāja.

- Jā, divtaktu motori bieži vien niķojas, - viņš paskaidroja.

- Taču mēs neesam šeit, lai runātu par motoriem. Mums jāiet uz veikaliem nopirkt jums drēbes un citas vajadzīgas lietas.

Pārdevējām meitene - Motoleli patika, un tās gāja viņai līdzi kabīnēs, lai palīdzētu pielaikot kleitas, kuras viņa bija noskatījusi uz pakaramajiem. Motoleli gaume bija atturīga, un viņa izvēlējās vislētākās drēbes, taču tieši tās, viņa teica, esot ari visskaistākās. Zēns šķita ieinteresēts vairāk. Viņš izvēlējās viskošākos kreklus un gribēja ari baltu kurpju pāri, taču šo vēlmi māsa apspieda pašā iedīgli, uzskatīdama kurpes par nepraktiskām.

- Mēs nedrīkstam viņam ļaut tās pirkt, rra, - viņa teica misteram Dž. L. B. Matekoni. - Tās drīz vien kļūs netīras, un viņš tās vienkārši aizmetis. Viņš ir ļoti uzpūtīgs puika.

- Redzu, - Dž. L. B. Matekoni domīgi noteica.

Zēns bija paklausīgs un pieklājīgs, taču patēva iecerētie rožainie sapņi, kurus viņš loloja par dēlu, kas stāv pie Tolok-vengas ceļa “Ātrā auto”, sāka pagaist. Radās cita vīzija par jaunekli baltā kreklā un uzvalkā... Taču tā nevarēja būt taisnība.

Kad viņi, beiguši iepirkties, mēroja atpakaļceļu cauri plašam publiskam parkam, kas atradās pie pasta, trijotni uzrunāja fotogrāfs.

- Varu jūs nofotografēt, - viņš uzaicināja. - Šeit pat - uz līdzenas vietas. Nostājieties zem šā koka, un es jūs nofotografēšu. Uzņēmumi būs uzreiz gatavi. Skatieties. Skaists ģimenes foto.

- Vai jūs to gribat? - misters Dž. L. B. Matekoni noprasīja. - Fotogrāfiju, kas atgādinās par mūsu iepirkšanos?

Bērni priekā staroja.

- Jā, lūdzu, - iesaucās meitene un piebilda: - Man nekad nav bijusi neviena fotogrāfija.

Misters Dž. L. B. Matekoni stāvēja gluži apmulsis. Šai meitenei, kura nupat jau sasniegusi padsmitnieces vecumu, nav nevienas fotogrāfijas. Nevienas liecības par bērnību, nekā, kas atgādinātu, kāda viņa kādreiz bijusi. Neviena attēla, par kuru viņa varētu teikt: “Tā esmu es.” Tas nozīmēja tikai to, ka neviens viņas foto nebija vēlējies - viņa gluži vienkārši nebija nevienam vajadzīga.

Misteram Dž. L. B. Matekoni aizrāvās elpa, un uz mirkli viņš juta bezgalīga žēluma uzplūdus pret abiem bērniem, un līdzjūtība sajaucās ar mīlestību. Viņš dos tiem visu. Viņš visu tiem atlīdzinās. Viņi dabūs to pašu, kas pienākas citiem bērniem, visu, ko citi bērni pieņem kā pašu par sevi saprotamu, ari mīlestību; katrs nesaņemtās mīlestības gads tiks atlīdzināts pa kripatiņai vien, līdz svaru kausi izlīdzināsies.

Viņš aizstūma ratiņus zem koka, kur fotogrāfs bija izveidojis brīvdabas studiju. Fotogrāfs iesprauda savu ļodzigo trijkāji putekļainajā zemē un, pavēcinājis roku, lai pievērstu klientes uzmanību, pieplaka fotoaparātam. Atskanēja klikšķis, kuram sekoja dūkoņa, un fotogrāfs, noplēsis fotogrāfijai aiz-sargplēvīti, ar burvju mākslinieka izskatu tai uzpūta, lai nožāvētu.

Meitene smaidīdama paņēma fotogrāfiju. Pēc tam fotogrāfs pievērsās zēnam, kurš stāvēja ar priekšā saliktām rokām, smaidā atvēris muti līdz ausim; sekoja teatrālais priekšnesums ar fotogrāfijas izdruku un prieks bērnu sejās.

- Nu, - misters Dž. L. B. Matekoni sacīja, - tagad jūs šos uzņēmumus varēsiet nolikt savās istabās. Drīz mums būs daudz vairāk fotogrāfiju.

Viņš pagriezās, lai ķertos pie ratiņkrēsla stumšanas, taču apstājās ar bezspēcīgām, ļenganām, gar sāniem nolaistām rokām.

Ar vēstuļu groziņu labajā rokā viņa priekšā stāvēja mma Ramotsve. Viņa bija gājusi uz pastu, ieraudzījusi misteru Dž. L. B. Matekoni un apstājusies. Kas šeit notika? Ko te darīja viņas līgavainis, un kas bija šie bērni?

Piecpadsmita nodaļa Nejaukas, ļaunas istabenes nedarbi

Mistera Dž. L. B. Matekoni saīgusi, drūmā istabene cieta no galvassāpēm, kopš mma Ramotsve viņai tika stādīta priekšā kā saimnieka nākamā sieva. Galvassāpes viņu piemeklēja bieži -tās varēja izraisit visnenozīmīgākie kreņķi. Tā, piemēram, viņas brāļa tiesas prāva radīja galvassāpes uz visu sezonu, un katru mēnesi, kad Florense gāja apmeklēt brāli cietumā, kas atradās blakus indiešu lielveikalam, galva sāka sāpēt, pirms vēl Florense bija ieņēmusi vietu ieslodzīto radinieku rindā, kuri mīņājās, gaidīdami satikšanos. Viņas brālis bija iesaistīts automašīnu zādzībās, un, kaut gan māsa liecināja viņam par labu, apzvērēdama, ka redzējusi tikšanos, kuras laikā brālis piekritis pasargāt drauga automobili - tie bija tīrie pekstiņi -, viņa zināja, ka brālis ir vainīgs, un apsūdzība tā arī uzskatīja. Patiešām, noziegumi, par kuriem Florenses brālis tika notiesāts uz pieciem gadiem cietumā, laikam gan bija tikai daļa no tiem, kurus viņš bija pastrādājis īstenībā. Bet ne jau tas bija galvenais: Florensi smagi aizskāra brāļa notiesāšana, un aizvainojums izpaudās tādējādi, ka viņa tiesā žestikulēja un nemitējās kliegt uz policistiem. Miertiesnese, kura jau gatavojās aiziet, atgriezās savā vietā un lika Florensei iznākt priekšā.

- Šī ir likumīga tiesa, - viņa teica. - Jums jāsaprot, ka šeit nedrīkst lamāt policistus vai kādu citu. Vēl vairāk - jums jāpriecājas, ka prokurors jūs nav apsūdzējis par nepatiesas liecības došanu un visiem tiem meliem, ko jūs šodien šeit stāstījāt.

Florense pretī nerunāja, un viņai ļāva iet. Taču tas tikai stiprināja viņas pārliecību, ka uz pasaules nav taisnības. Ielikdama viņas brāli cietumā, Botsvānas Republika bija pieļāvusi lielu kļūdu. Šeit bija sastopami par viņu daudz sliktāki cilvēki -kāpēc tie palika nesodīti? Kur bija taisnība, ja tādi ļautiņi kā... Saraksts bija garu garais, taču dīvainas sakritības dēļ trīs no tajā esošajiem vīriešiem Florense pazina, divus turklāt ļoti tuvu.

Pie viena no viņiem, mistera Filemona Līnija, viņa tagad nolēma vērsties. Viņš bija Florensei parādā pakalpojumu. Reiz viņa policijā pateica, ka Filemons bijis pie viņas, un tie atkal bija meli, un tas notika pēc tam, kad Florense no tiesneses saņēma brīdinājumu par nepatiesas liecības sniegšanu un bija nobijusies no varas pārstāvjiem. Viņi iepazinās bārā “Āfrikas Tirdzniecības centrā”. Skuķi bija Filu nomocījuši, viņš teica, un viņam griboties iepazīties ar kādu godīgu meiteni, kas netērētu viņa naudu un neliktu pirkt dzērienus.

- Ar tādu kā tu, - Filemons mīļi sacīja.

Florense jutās glaimota, un viņu pazīšanās uzplauka kā krāšņa puķe. Florense draugu neredzēja mēnešiem ilgi, taču laiku pa laikam viņš parādījās un pasniedza meičai dāvanas -vienreiz sudraba pulksteni, citreiz somu (ar visu maku iekšā) vai pudeli Cape brendija. Filemons dzīvoja Oldnaledi kopā ar kādu sievieti, un viņiem bija trīs bērni.

- Tas sievišķis vienmēr uz mani kliedz, - viņš žēlojās. - Es neko nevaru izdarīt viņai pa prātam. Katru mēnesi dodu naudu, bet viņa bļauj, ka par to neko nevarot nopirkt un bērni staigājot neēduši. Viņa vienmēr ir neapmierināta.

Florense izrādīja līdzjūtību.

- Tev vajadzētu viņu pamest un precēt mani, - sieviete teica. - Es nu gan nekliegtu. Es būtu laba sieva tādam vīrietim kā tu.

Viņas piedāvājums bija domāts nopietni, taču Filemons to pārvērta par joku un Florensi rotaļīgi iedunkāja.

- Tu būsi tikpat slikta, - viņš sacīja. - Tikko sievietes apprecas, tās sāk činkstēt. Tas ir skaidrs kā diena. Pajautā jebkuram precētam vīram.

Tā nu viņu attiecībās viss palika pa vecam, taču pēc nepatīkamās un bīstamās nopratināšanas policijā - nopratināšanas, kurā Fila alibi tika pārbaudīts trīs stundas, - Florense juta, ka viņš ir tās parādnieks.

- Filemon, - viņa teica kādā karstā pēcpusdienā, gulēdama tam blakus mistera Dž. L. B. Matekoni gultā, - es gribu, lai tu man sagādā šaujamo.

Viņš sāka smieties, taču, pagriezies pret Florensi un ieraudzījis tās sejas izteiksmi, kļuva nopietns.

- Ko tu taisies darīt? Nošaut misteru Dž. L. B. Matekoni? Nākamreiz, kad viņš ieies virtuvē un sūdzēsies par ēdienu, tu viņu šausi nost? На!

- Nē, es negrasos nevienu nogalināt. Es gribu ieroci nolikt kādās mājās. Pēc tam es pateikšu policistiem, ka tur ir šaujamais, un viņi to atradīs.

- Tad jau es nedabūšu savu pistoli atpakaļ?

- Nē. To paņems policisti. Bet viņi paņems ciet arī mājas saimnieci. Kas notiek, ja kādu noķer ar nelegālu ieroci?

Filemons aizdedzināja cigareti un izpūta dūmus pret mistera Dž. L. B. Matekoni griestiem.

- Viņiem šeit trakoti nepatīk nelegāli ieroči. Ja pie kāda atrod šaujamo, to ieliek cietumā. Lūk, tā. Nemaz ilgi nav jāgaida. Viņi negrib, ka pie mums būtu tā kā Johannesburgā.

Florense smaidīja.

- Man prieks, ka policija ir tik barga pret ieroču glabātājiem. Tas ir tieši tas, kas man vajadzigs.

Filemons izķeksēja tabakas kriksi, kas bija ieķēries starp viņa priekšzobiem.

- Nu, - viņš teica. - Ko tas man maksās? Piecsimt pulu. Pats mazākais. Kādam pistole jādabū šurp no Johannesburgas. Šeit tās nemaz tik viegli nevar atrast.

- Man nav piecsimt pulu, - sacīja Florense. - Kāpēc nevar pistoli nozagt? Tev taču ir paziņas. Liec kādam no saviem puišiem to izdarīt.

Viņa bridi pieklusa un tad turpināja:

- Atceries, cik ļoti es tev palīdzēju. Tas man nemaz nebija viegli.

Fils viņu uzmanīgi nopētīja.

- Vai tiešām tu to vēlies?

- Jā, - Florense atbildēja. - Tas man patiešām ir ļoti svarīgi.

Viņš nospieda izsmēķi un pārkāra kājas pāri gultas malai.

- Labi, - viņš teica, - es sagādāšu tev pistoli. Taču, ja kaut kas noiet greizi, - tu no manis nekādus šaujamos neesi dabūjusi.

- Teikšu, ka to atradu, - sacīja Florense. - Es teikšu, ka tā mētājās krūmos netālu no cietuma. Varbūt cietumniekiem ar to ir kāds sakars.

- Izklausās ticami, - Filemons piekrita. - Kad tev to vajag?

- Cik vien ātri tu vari sagādāt, - Florense piekodināja.

- Dabūsi vienu stroķi šovakar pat, - viņš teica. - Kā parasti, man kaut kas ir krājumā. Vari to dabūt.

Florense apsēdās un maigi aizskāra drauga sprandu.

- Tu esi ļoti mīļš. Tu jau zini, ka vari nākt pie manis jebkurā laikā. Vienmēr. Es vienmēr priecājos tevi redzēt un darīt laimīgu.

- Tu esi ļoti laba meitene, - viņš smiedamies sacīja. - Ļoti slikta. Ļoti samaitāta. Un ļoti gudra.

Viņš atgādāja pistoli, kā bija solījis, vaskpapīra tīstoklī, kuru bija noglabājis “OK” lielveikala ietilpīgā polietilēna maisiņa dibenā zem vecu Ebony žurnālu kaudzes. Florense to viņa klātbūtnē izsaiņoja, un Fils sāka skaidrot, kā darbojas drošinātājs, taču sieviete viņu strupi pārtrauca.

- Mani tas neinteresē, - viņa teica. - Vienīgais, kas mani interesē, ir tas, ka šī ir pistole un tās - patronas.

Atsevišķi viņš Florensei iedeva deviņas strupas, smagas kaujas patronas. Lodes spīdēja, it kā būtu speciāli spodrinātas, un tām pieskarties šķita satraucoši. Ja tām pie pamatnes izurbtu caurumiņus un izvērtu cauri kaprona aukliņu vai varbūt pat sudraba ķēdīti, iznāktu skaista kaklarota, viņa nosprieda.

Filemons parādīja, kā ielādēt patronas aptverē un kā pēc tam pistoli noslaucīt, lai nepaliktu pirkstu nospiedumi. Tad viņš atvadoties draudzeni apmīļoja, nobučoja uz vaiga un aizgāja. Gaisā, kā vienmēr pēc Fila apciemojumiem, bija jūtams viņa matu eļļas eksotiskais ruma aromāts, un Florensei kļuva mazliet žēl bez mīlas priekiem izniekotās pēcpusdienas. Ja viņa tagad aizietu uz Fila mājām un nošautu viņa sievu, vai viņš to apprecētu? Vai viņš to uzskatītu par atbrīvotāju vai par savu bērnu mātes slepkavu? Tas bija grūts jautājums.

Turklāt Florense nekad nevienu nespētu nošaut. Viņa bija kristiete un neatbalstīja cilvēku slepkavošanu. Viņa sevi uzskatīja par krietnu sievieti, kura gluži vienkārši, apstākļu spiesta, rīkojas tā, kā labi cilvēki nedara - vai vismaz izliekas nedarām. Florense jau nu zināja labāk. Ikviens šad tad nogludināja sev ceļu ar ne pārāk izmeklētiem līdzekļiem, un, ja viņa taisījās tikt galā ar mma Ramotsvi šādā neikdienišķā veidā, tas bija tikai tādēļ, ka vajadzēja cīnīties pret sievieti, kas tik neatlaidīgi apdraudēja misteru Dž. L. B. Matekoni. Kā gan saimnieks varēja sevi aizsargāt pret tik apņēmīgu sievieti? Skaidrs, ka jāsper atbilstoši soļi, un daži gadi cietumā šai kundzei iemācītu, ka jāciena arī citu cilvēku tiesības. Šī uzmācīgā detektīve bija pati sava nelabvēlīgā likteņa kalēja; viņa varēja vainot tikai sevi.

“Tagad,” domāja Florense, “man ir pistole. Tagad tā jānoliek vajadzīgajā vietā - kādā zināmā namā Zebru ielā.”

Lai to paveiktu, bija jāprasa palīdzība vēl kādam cilvēkam. Tas bija vīrs, par kuru Florense zināja tikai to, ka viņu sauc Pols, - cilvēks, kurš nāca pie viņas papļāpāt un padraiskoties, pirms diviem gadiem bija arī aizņēmies naudu. Summa nebija liela, taču viņš to nebija atdevis. Varbūt Pols par to bija aizmirsis, taču Florense to paturēja atmiņā un tagad viņam atgādinās. Un ja būs kādas grūtības ar parāda atdošanu...

Viņam, starp citu, bija ari sieva, kura par vira saviesīgajiem Dž. L. B. Matekoni nama apmeklējumiem, protams, neko nezināja. Bailes tikt pieķertam varētu viņu pamudināt uz piekrišanu.

Palīdzību nodrošināja tā pati nauda. Florense atgādināja parādu, un Pols stostīdamies atzinās, ka naudas viņam nav.

- Man jāatskaitās par katru pulu, - viņš teica. - Viens no mūsu bērniem ir slimnīcā, un mums par to jāmaksā. Viņš slimo nepārtraukti. Es neko nevaru ietaupīt. Kādreiz es tev parādu atdošu.

Florense saprotoši pamāja.

- Man nebūtu grūti par to aizmirst, - viņa sacīja. - Es aizmirsīšu parādu, ja tu manā labā kaut ko izdarīsi.

Pols uz viņu skatījās ar aizdomām.

- Tev jāaiziet uz kādu māju - tur neviena nebūs. Tad tu atmūķēsi virtuves logu un tiksi iekšā.

- Es neesmu zaglis, - Pols iebilda. - Es nezagšu.

- Bet es neprasu, lai tu zodz, - Florense uzstāja. - Kurš zaglis iekļūst mājā un kaut ko tur noliek? Tas nav nekāds zaglis!

Viņa izskaidroja, ka vēlas, lai trauku skapī, tālāk no acīm, kur to nevarētu uzreiz atrast, tiktu atstāts kāds sainītis.

- Es gribu kaut ko noglabāt, - viņa paskaidroja. - Tur šī manta būs drošībā.

Pols šo priekšlikumu mēģināja noraidīt, taču Florense no jauna atgādināja par parādu, un viņš padevās. Viņš dosies turp rit pēcpusdienā, kad visi būs darbā. Florense bija veikusi priekšdarbus un visu noskaidrojusi: kalpones mājās nebūs, un tur nav ari suņa.

- Nekas nevar būt vieglāk, - viņa drošināja. - Tu tiksi galā piecpadsmit minūšu laikā. Iekšā un ārā.

Florense pasniedza draugam nešļavu. Pistole atkal bija ietīta vaskpapīrā un vēl ievīstīta parastā, brūnā papīrā. Tīstoklis izskatījās gaužām parasts, taču bija pietiekami smags, lai Polam rastos aizdomas.

- Neko neprasi, - Florense piekodināja. - Neko neprasi, un tad tu neko nezināsi.

“Tā ir pistole,” vīrietis nosprieda. “Viņa grib, lai es tajā mājā Zebru ielā nolieku šaujamo.”

- Es negribu staipīt šo mantu līdzi, - viņš teica. - Tas ir ļoti bīstami. Es zinu, ka tā ir pistole, un zinu ari, kas notiks, ja mani ar to noķers policija. Es negribu nokļūt cietumā. Atnākšu tai pakaļ rit uz Matekoni māju.

Florense bridi domāja. Viņa varēja ielikt pistoli polietilēna maisiņā un paņemt to uz darbu. Ja Pols vēlējās aiziet tai pakaļ uz turieni, viņai nebija iebildumu. Svarīgākais bija nogādāt ieroci mma Ramotsves mājā un tad - pēc divām dienām - piezvanīt uz policiju.

- Lai notiek, - viņa teica. - Ielikšu to atpakaļ maisā un paņemšu līdzi. Atnāc pustrijos. Tad viņš jau būs aizbraucis atpakaļ uz darbnīcu.

Pols noskatījās, kā viņa ieliek vīstokli atpakaļ “OK” veikala maisiņā, kurā tas tika atnests.

- Nu, - Florense vedināja. - Tu biji labs zēns, un es gribu tevi aplaimot.

Viņš papurināja galvu.

- Esmu pārāk satraucies, lai būtu laimīgs. Varbūt citreiz.

Nākamajā pēcpusdienā neilgi pēc pulksten diviem Pols Monsopati, Gaborounas “Saules” viesnīcas vecākais administrators, vīrs, kuru vadība bija nolēmusi paaugstināt amatā, ieslīdēja vienā no viesnīcas sekretāru darba telpām un palūdza meiteni uz brīdi iziet.

- Man jāpiezvana ļoti svarīgā jautājumā, - viņš paskaidroja. - Tā ir privāta saruna. Sakarā ar bērēm.

Sekretāre pamāja un atstāja kabinetu. Cilvēki mira vienā laidā, un bēres, kuras dedzīgi apmeklēja visattālākie radinieki, kas vien spēja kustēt, un pat pavirši paziņas, prasīja nopietnu sagatavošanos.

Pols nocēla tālruņa klausuli un uzgrieza numuru, kuru bija pierakstījis uz papīra stērbeles.

- Es gribu runāt ar inspektoru, - viņš sacīja klausulē.

- Nevis ar seržantu, bet gan ar inspektoru.

- Kas jūs esat, rra?

- Tas nav svarīgi. Sadabūjiet man inspektoru, vai arī jums būs nepatikšanas.

Atbildes nebija, taču pēc dažām minūtēm klausulē ierunājās cita balss.

- Tagad, lūdzu, klausieties uzmanīgi, rra, - Pols sacīja.

- Es ilgi nevaru runāt. Esmu godīgs Botsvānas pilsonis. Es neciešu noziegumus.

- Jauki, - atbildēja inspektors. - To nu gan ir patīkami dzirdēt.

- Tātad, - teica Pols, - ja jūs dosieties uz kādu namu, tad atradīsiet tur dāmu, kurai ir nelegāls šaujamierocis. Viņa tirgojas ar ieročiem. Pistole būs baltā “OK” veikala maisiņā. Ja brauksiet nekavējoties, jūs viņu katrā ziņā noķersiet. Vainīga ir viņa, nevis vīrs, kas tajā mājā dzīvo. Tas ir viņas maiss, kas būs pie viņas virtuvē. Tas ir viss, kas man sakāms.

Pols pateica adresi un nolika klausuli. Līnijas otrā galā inspektors apmierināts smaidīja. Šis būs viegls arests, un viņš izpelnīsies uzslavu par cīņu pret nelegālajiem ieročiem. Daudzi žēlojās par varas pārstāvjiem, kuri nebija uzdevumu augstumos, taču laiku pa laikam atgadījās, ka kāds apzinīgs pilsonis palīdzēja atjaunot uzticību ierindas likumsargiem. Šādus cilvēkus vajadzētu apbalvot. Apbalvot un prēmēt. Vismaz piecsimt pulu apmērā.

Sešpadsmitā nodaļa Ģimene

Misters Dž. L. B. Matekoni skaidri apzinājās faktu, ka stāv tieši zem akācijas zariem. Viņš paskatījās augšup un acumirklī tik skaidri ieraudzīja pret tukšajām debesīm krāšņojamies akācijas lapas. No pusdienas karstuma sarāvušās, tās izskatījās kā mazas lūgšanā sakļautas plaukstas; ar nagiem cieši aptvērusi zaru, kokā sēdēja necila, noplukusi čakste, kas ar melnajām acīm zibsnīja dzeļošus skatienus. Dž. L. B. Matekoni jutās pavisam nožēlojami, un tas saasināja viņa uztveri - vīrietis jutās kā notiesātais, kas pa aizrestotu logu skatās uz savu pēdējo rītu un redz labi pazīstamo, taču gaistošo pasauli.

Viņš novērsa skatienu no koka lapotnes un ieraudzīja, ka mma Ramotsve, gaužām apmulsusi, joprojām stāv kādu desmit pēdu attālumā. Viņai nebija noslēpums, ka Dž. L. B. Matekoni palīdz bāreņu patversmei, un viņa zināja, kādas pārliecināšanas spējas piemīt mma Potokvanei. Mma Ramotsve droši vien iedomājās, sprieda Dž. L. B. Matekoni, ka viņš uz vienu dienu paņēmis pāris bāreņu, lai sagādātu tiem fotogrāfijas. Viņa nebūt nenojauta, ka šeit atradās misters Dž. L. B. Matekoni ar saviem jauniegūtajiem audžubērniem, kuri drīz vien būs arī viņas audžubērni.

Mma Ramotsve pārtrauca klusumu.

- Ko tu dari? - viņa vienkārši pajautāja.

Tas bija gluži saprātīgs jautājums, kādu varētu uzdot jebkurš draugs, vēl jo vairāk - līgava. Dž. L. B. Matekoni paskatījās uz bērniem. Meitene savu fotogrāfiju bija ielikusi ratiņiem pierīkotajā somā, bet zēns savējo spieda pie krūtīm, it kā mma Ramotsve gatavotos viņam to atņemt.

- Šie abi bērni ir no bāreņu patversmes, - misters Dž. L. B. Matekoni stostījās. - Šī ir meitene, un tas ir zēns.

- Nūja, - smējās mma Ramotsve. - Tā tas varētu būt. Ļoti jauki.

Meitene smaidīja un pieklājīgi sveicināja nepazīstamo sievieti.

- Mani sauc par Motoleli, - viņa stādījās priekšā, - un manu brāli par Puso. Šādus vārdus mēs dabūjām patversmē.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

- Ceru, ka par jums tur rūpējas labi. Mma Potokvane ir sirsnīga kundze.

- Viņa ir laba, - teica meitene. - Ļoti laba.

Izskatījās, ka viņa grib vēl kaut ko piebilst, tāpēc

Dž. L. B. Matekoni steigšus iesaistījās sarunā.

- Es liku bērnus nofotografēt, - viņš paskaidroja un, pagriezies pret meiteni, sacīja: - Parādi bildi mma Ramotsvei, Motoleli!

Meitene ratiņos pabrauca uz priekšu un pasniedza foto mma Ramotsvei, kura to apbrīnoja.

- Šis ir ļoti jauks uzņēmums, - viņa teica. - Man pašai gan ir tikai viena vai divas fotogrāfijas no tiem laikiem, kad biju tavā vecumā. Ja kādreiz jūtos veca, paskatos uz tām un nodomāju - varbūt galu galā tāda nemaz neesmu.

- Tu joprojām esi jauna, - piezīmēja misters Dž. L. B. Matekoni. - Mūsdienās cilvēki neskaitās veci līdz septiņdesmit gadiem, varbūt pat ilgāk. Viss ir mainījies.

- Tā jau mums patiktu domāt, - pasniegdama fotogrāfiju meitenei, grudzināja mma Ramotsve. - Vai misters Dž. L. B. Matekoni jūs tagad vedīs atpakaļ, vai arī jūs ēdīsiet pilsētā?

- Mēs bijām iepirkties, - Dž. L. B. Matekoni izpļāpājās.

- Mums vēl šis tas jāpadara.

- Drīz mēs brauksim pie viņa atpakaļ, - teica meitene.

- Mēs tagad dzīvojam pie mistera Dž. L. B. Matekoni. Mēs tur paliksim.

Pieminētais kungs juta, kā sirds dauzās viņam krūtis. “Mani piemeklēs sirdslēkme,” viņš nodomāja. “Man gals klāt.” Un uz mirkli misteru Dž. L. B. Matekoni pārņēma bezgalīga nožēla, ka viņš nekad neapprecēs mma Ramotsvi, ka viņš gulsies kapā kā vecpuisis, ka bērni būs divkārši bāreņi un Tolokvengas ceļa “Ātrais auto” tiks slēgts. Taču viņa sirds nenorima, bet joprojām dauzījās, un mma Ramotsve un visa materiālā pasaule ietiepīgi palika, kur bijusi.

Mma Ramotsve uz viņu dīvaini paskatījās.

- Šie bērni paliks tavā mājā? - viņa jautāja. - Tas ir kaut kas jauns. Viņi ieradās nesen?

Misters Dž. L. B. Matekoni drūmi pamāja ar galvu.

- Vakar, - viņš teica.

Detektive paskatījās vispirms uz bērniem un tad uz līgavaini.

- Man šķiet, ka mums jāparunājas, - viņa sacīja. - Jūs, bērni, brītiņu pagaidiet. Mēs ar misteru Dž. L. B. Matekoni aiziesim uz pastu.

Nebija kur sprukt. Ar nokārtu galvu, kā nedarbos pieķerts skolnieks viņš sekoja mma Ramotsvei līdz pasta nama stūrim, kur cita virs citas rindojās abonentu kastītes, lai sagaidītu taisno tiesu un spriedumu, kas, kā viņš zināja, būs liktenīgs. Mma Ramotsve no viņa šķirsies - ja vien tas ir pareizais vārds saderināšanās atsaukšanai. Viņš zaudēja līgavu, jo bija negodīgs un stulbs, - un viss tikai mma Silvijas Potokvanes dēļ. Šādas sievietes vienmēr jaucās citu cilvēku dzīvē un uzspieda savu gribu; un tad viss aizgāja galīgi šķērsām un beidzās ar izpostītiem likteņiem.

Mma Ramotsve nolika savu vēstuļu groziņu.

- Kāpēc tu man nepastāstīji par šiem bērniem? - viņa jautāja. - Ko tu esi izdarījis?

Misteram Dž. L. B. Matekoni bija grūti paskatīties viņai acis.

- Gribēju tev izstāstīt, - viņš teica. - Tas bija vakar - tur -bāreņu patversmē. Pumpis sāka niķoties. Tas ir tik vecs. Ari viņu autobusiņam vajag jaunas bremzes. Esmu jau mēģinājis tās salabot, bet no tā nav nekādas jēgas. Teicu viņiem, ka jāmēģina sameklēt jaunas detaļas, taču...

- Jā, jā, - mma Ramotsve steidzināja. - Par tām bremzēm tu jau esi man stāstījis. Bet kā ar bērniem?

Misters Dž. L. B. Matekoni nopūtās.

- Mma Potokvane ir ļoti barga sieviete. Viņa teica, ka man vajadzētu pieņemt dažus audžubērnus. Gribēju vispirms aprunāties ar tevi, taču pārvaldniece man! neklausījās. Viņa atveda bērnus, un man patiešām nebija izvēles. Man tas nācās ļoti grūti.

Viņš apklusa. Kāds vīrs, taustīdamies kabatā pēc atslēgas un kaut ko pie sevis murminādams, gāja garām uz pastkastītēm. Mma Ramotsve paskatījās uz viņu un pēc tam uz Dž. L. B. Matekoni.

- Tātad, - viņa sacīja, - tu piekriti pieņemt šos bērnus. Un tagad viņi domā, ka varēs pie tevis palikt.

- Jā, šķiet, ka tā, - nomurmināja misters Dž. L. B. Matekoni.

- Un cik ilgi? - vaicāja mma Ramotsve.

Dž. L. B. Matekoni dziļi ievilka elpu.

- Tik ilgi, cik ilgi viņiem būs vajadzīgas mājas, - skanēja atbilde. - Jā, es to apsolīju.

Pēkšņi viņš juta atgriežamies pašapziņu. Viņš nebija izdarījis neko sliktu. Viņš neko nebija nozadzis, nevienu nebija noslepkavojis vai pārkāpis laulību. Viņš tikai gribēja palīdzēt diviem nabaga cilvēkbērniem, kuriem nebija gluži nekā un kuri tagad tiks mīlēti un aprūpēti. Ja mma Ramotsvei tas nepatika, viņš tur neko nevarēja darīt. Viņš bija rīkojies impulsīvi, taču to diktēja labi nodomi.

Pēkšņi mma Ramotsve sāka smieties

- Jā, mister Dž. L. B. Matekoni, - viņa teica. - Lai nu kāds teic, ka tu neesi krietns cilvēks. Es domāju, tu esi krietnākais cilvēks visā Botsvānā. Kurš cits tā rīkotos? Nevienu tādu nepazīstu, nevienu pašu. Neviens cits tā nedarītu. Neviens.

Misters Dž. L. B. Matekoni vēroja mma Ramotsvi.

- Tu neesi pretim?

- Es biju. Taču tikai īsu brīdi. Varbūt kādu minūti. Taču tad es nodomāju: “Vai es gribu precēties ar labāko cilvēku valstī? Jā, gribu. Vai varu būt viņiem māte? Varu gan.” Tā es domāju, mister Dž. L. B. Matekoni.

Viņš neticīgi skatījās uz savu līgavu.

- Tu pati esi ļoti krietna sieviete, mma. Tu pret mani esi ļoti laipna.

- Mums nav šeit jāstāv un jārunā par laipnību, - viņa teica. - Tur palika divi bērni. Aizvedīsim tos uz Zebru ielu un parādīsim, kur viņi mitināsies. Pēc tam, šopēcpusdien, es aizbraukšu viņiem pakaļ un aizvedīšu pie sevis. Mana māja ir...

Viņa aprāvās, taču Dž. L. B. Matekoni neapvainojās.

- Es zinu, ka nams Zebru ielā ir ērtāks, - viņš sacīja, - un būs labāk, ja viņus audzināsi tu.

Abi kopā draudzīgi gāja atpakaļ pie bērniem.

- Es gatavojos precēt šo kundzi, - paziņoja misters Dž. L. B. Matekoni. - Drīz viņa būs jūsu māte.

Zēns izskatījās pārsteigts, taču meitene godbijīgi nodūra acis.

- Paldies, mma, - viņa teica. - Mēs centīsimies būt jums labi bērni.

- Tas labi, - mma Ramotsve sacīja. - Mēs būsim ļoti laimīga ģimene. Es to zinu jau tagad.

Detektīve paņēma līdzi zēnu un aizgāja pēc mazā, baltā autobusiņa. Dž. L. B. Matekoni aizstūma meitenes invalīdu ratiņus atpakaļ uz veco kravas automobili, un viņi devās uz Zebru ielu, kur mma Ramotsve un Puso viņus jau gaidīja. Zēns satraukts metās pie māsas.

- Šī ir ļoti laba māja, - viņš sauca. - Skaties, rau, kur koki un melones. Man būs istaba pagalma pusē.

Kamēr saimniece izrādīja bērniem mājas apkārtni, misters Dž. L. B. Matekoni palika stāvam. Viss, ko viņš savā prātā par mma Ramotsvi bija domājis, tagad pilnībā apstiprinājās. Viņas tēvs Obids Ramotsve, kurš pēc sievas nāves audzināja meitu, bija paveicis izcilu darbu. Viņš bija apveltījis Botsvānu ar vienu no tās krietnākajām lēdijām. Viņš bija varonis, pats droši vien to nemaz nezinādams.

Kamēr mma Ramotsve gatavoja bērniem lenču, Dž. L. B. Ma-tekoni piezvanīja uz darbnīcu, lai apjautātos, kā mācekļi tiek galā ar saimniecības darbiem, kurus viņš bija tiem uzticējis. Atbildēja jaunākais māceklis, un misters Dž. L. B. Matekoni pēc viņa balss intonācijas saprata, ka noticis kaut kas nopietns. Jaunekļa balss bija spalga un uzbudināta.

- Labi, ka jūs piezvanījāt, rra, - viņš teica. - Šeit bija policisti. Viņi gribēja ar jums runāt par jūsu kalponi. Tā ir apcietināta un atrodas cietumā. Viņas somā atrasta pistole. Policisti bija varen dusmigi.

Neko vairāk māceklis nezināja, un Dž. L. B. Matekoni nolika klausuli. Viņa istabene bijusi apbruņota! Misters Dž. L. B. Matekoni viņu turēja aizdomās par negodīgumu un vēl ļaunākiem grēkiem, taču ne jau par ieroču glabāšanu. Ar ko gan tā nodarbojās brīvajā laikā? Ar bruņotām laupīšanām? Slepkavībām?

Viņš iegāja virtuvē, kur mma Ramotsve lielā, emaljētā katlā vārīja ķirbja gabaliņus.

- Mana istabene ir apcietināta un aizvesta uz cietumu, -viņš sāji sacīja. - Viņai bijusi pistole. Somā.

Mma Ramotsve nolika uz galda karoti. Ķirbis lēnītēm vārījās, un izskatījās, ka drīz tas būs mīksts.

- Neesmu pārsteigta, - viņa teica. - Tā bija visnotaļ nekrietna sieviete. Gluži dabiski, ka policija viņu galu galā noķēra. Tava kalpone nebija pietiekami izmanīga.

Tajā pēcpusdienā Dž. L. B. Matekoni un mma Ramotsve izlēma, ka dzīve abiem kļūst pārāk sarežģīta un ka atlikušo dienas daļu viņi veltīs vienkāršākām nodarbēm un pievērsīsies bērniem. Šajā nolūkā misters Dž. L. B. Matekoni piezvanīja saviem mācekļiem un lika slēgt darbnīcu līdz nākamajam rītam.

- Man ir doma dot jums laiku pamācīties, - viņš sacīja. - Jā, šo pēcpusdienu jūs varat veltīt mācībām. Izlieciet pazi-nojumu, ka darbnīca būs atkal vaļā rit no rīta pulksten astoņos.

Mma Ramotsvei Dž. L. B. Matekoni teica:

- Viņi nemācīsies. Viņi ies tvarstīt skuķus. Šo jaunekļu pakauši ir tukši. Pilnīgi tukši.

- Tādi ir daudzi jaunieši, - viņa piekrita. - Tiem prātā vienīgi dejas, drēbes un skaļa mūzika. No tā sastāv viņu dzīve. Mēs arī tādi bijām, atceries?

Kad viņa pati piezvanīja uz “Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1”, klausuli pacēla pašapzinīgā mma Makutsi, kura paskaidroja, ka Bedjūla lietas izmeklēšana ir pabeigta un atlicis vienīgi noskaidrot, ko darīt ar viņas savākto izziņas materiālu. Mma Ramotsve atzina, ka viņām šis jautājums jāpārrunā. Viņa baidījās, ka izmeklēšana atklās patiesību, kas morālā ziņā būs ļoti daudzšķautņaina. Dažreiz nezināt bija izdevīgāk nekā zināt.

Arī ķirbis bija gatavs, un viņi pirmo reizi varēja sēsties pie galda kā ģimene.

Mma Ramotsve norunāja galda lūgsnu.

- Mēs pateicamies par šo ķirbi un šo gaļu, - viņa teica. - Mums ir brāļi un māsas, kuriem nepietiek pārtikas, un mēs vēlamies, lai turpmāk ari viņi dabū ķirbjus un gaļu. Un mēs tencinām To Kungu par to, ka Viņš ievedis mūsu dzīvē šos bērnus, lai mēs varētu būt laimīgi un lai viņiem pie mums būtu mājas. Un mēs domājam, cik laimīga šī diena ir šo bērnu nelaiķa mātei un nelaiķa tētiņam, kas skatās uz mums no debesīm.

Misters Dž. L. B. Matekoni šai lūgsnai neko nevarēja piebilst, jo domāja, ka tā katrā ziņā ir nevainojama. Tā pilnīgi izteica arī viņa jūtas, turklāt sirds bija emociju pārpilna un neļāva runāt. Tāpēc viņš klusēja.

Septiņpadsmitā nodaļa Zinātnes centrs

Pēc mma Ramotsves domām, vislabākais laiks, kad ķerties pie jautājumu risināšanas, bija rīts. Pirmajās darbdienas stundās, kad saule vēl zemu un gaiss spirgts, ikviens jūtas možs: vislabākais laiks, kad sev uzdot nozīmīgākos jautājumus, - ar dienas smagumu neapgrūtināts apskaidrības un saprāta laiks.

- Es izlasīju jūsu ziņojumu, - mma Ramotsve teica, kad darbā ieradās mma Makutsi. - Tas ir izsmeļošs un ļoti labi uzrakstīts. Labi pastrādāts.

Mma Makutsi pieklājīgi pieņēma komplimentu.

- Es priecājos, ka mana pirmā lieta nebija sarežģīta, - viņa sacīja. - Vismaz nebija grūti uzzināt visu vajadzīgo. Taču grūtākie ir jautājumi, kurus esmu pierakstījusi beigās.

- Jā, - mma Ramotsve piekrita, skatīdamās uz aprakstīto papira lapu. - Ētiskas dabas jautājumi.

- Es nezinu, kā tos atrisināt, - mma Makutsi atzinās. - Ja domāju, ka viena atbilde ir pareizā, tad tūlīt ieraugu visas grūtības, kuras tā slēpj. Pēc tam es apsveru kādu citu atbildi un atkal redzu virkni grūtību.

Viņa nogaidoši lūkojās priekšniecē, kas bija saviebusi lūpas.

- Ari man tas nav viegli, - mma Ramotsve sacīja. - Tas, ka esmu pārjums nedaudz vecāka, nenozīmē, ka varu atbildēt uz visām dilemmām, kuras nāk priekšā. Kad cilvēks kļūst vecāks, viņš, protams, situāciju redz plašākā leņķī. Taču jūsu gados, mma Makutsi, ir asāka uztvere.

Viņa uz mirkli apklusa, bet tad piebilda:

- Neaizmirstiet, ka man vēl nav četrdesmit. Neesmu jau nemaz tik veca.

- Nē, - mma Makutsi atteica. - Jūs esat gandriz vislabākajā vecumā. Bet tas mūsu jautājums - tas ir tik satraucošs. Ja mēs pastāstām par to vīrieti Bedjūlam un viņš visam pieliek punktu, zēns vairs nesaņems skolas naudu. Tad pienāks beigas visām viņa labajām izredzēm. Zēnam tas nebūtu pats labākais.

Mma Ramotsve piekrītoši pamāja.

- To es saprotu, - viņa teica. - No otras puses, mēs nedrīkstam misteram Bedjūlam melot. Melot klientam liedz de-tektiva ētika. To jūs nevarat darīt.

- Tik daudz es varu saprast, - mma Makutsi sacīja. - Taču reizēm meli nāk par labu. Ko tad, ja atnāk slepkava un prasa, kur ir kāds jūsu paziņa? Un, ja jūs zināt, kur šis cilvēks ir, - vai tad būs slikti pateikt: “Es par viņu neko nezinu. Es nemāku teikt, kur viņš ir.” Vai tad tie nebūs meli?

-Jā. Bet tādā gadījumā jums nav pienākuma teikt šim slepkavam taisnību. Tātad jūs drīkstat viņam melot. Taču jums ir pienākums teikt patiesību jūsu klientam, laulātajam draugam vai policistam. Tas ir pavisam kas cits.

- Kāpēc? Ja jau melot ir slikti, tad melot ir slikti vienmēr. Ja ļaudis melos, kad vien uzskatīs par vajadzīgu, mēs nekad nevarēsim zināt, kurā brīdī viņiem kas iešausies prātā.

Mma Makutsi apklusa un brīdi apdomājās.

- Cilvēku uzskati par to, kas ir pareizi, var būt krietni atšķirīgi. Ja katrs izdomātu pats savus likumus...

Viņa paraustīja plecus, noklusēdama savus secinājumus.

- Jā, - sacīja mma Ramotsve. - Tur jums taisnība. Šī ir mūsdienu pasaules nelaime. Ikviens domā, ka pats drīkst izlemt, kas ir labi un kas - slikti. Visi domā, ka drīkst aizmirst vecos Botsvānas tikumus. Taču viņi to nedrīkst.

- Patiesībā mums tagad jāatrisina jautājums, - sacīja mma Makutsi, - vai mēs viņam teiksim visu. Kā būtu, ja pateiktu: “Jums taisnība, jūsu sieva ir neuzticīga,” - un vairāk neko? Vai mēs būtu izpildījušas savu pienākumu? Mēs taču nemelotu, tikai nepateiktu visu līdz galam.

Mma Ramotsve vēroja mma Makutsi. Viņa vienmēr bija augstu vērtējusi savas sekretāres piezīmes, taču nevarēja iedomāties, ka tā no nelielām grūtībām, ar kādām detektīvi saduras vai ik dienu, uzcels veselu morālo problēmu kalnu. Ja jūs palīdzat cilvēkiem tikt galā ar viņu sarežģījumiem, tas nenozīmē, ka jums jānāk klajā ar gataviem ieteikumiem, kā tos atrisināt. Tikai viņi var izlemt, ko darīt ar iegūtajām ziņām. Tā ir citu cilvēku dzīve, un viņiem pašiem tā jādzivo.

Taču, kad mma Ramotsve par to domāja, viņa saprata, ka pati kādreiz ir rīkojusies gluži pretēji. Daudzās savās veiksmīgajās lietās viņa bija gājusi tālāk par informācijas ievākšanu. Detektive pati lēma, ko darīt ar iegūtajām ziņām, un šie lēmumi bieži vien izrādījās nozīmīgi. Piemēram, ķibeli ar sievieti, kuras vīram piederēja zagts mersedess, viņa nokārtoja tā, ka automobilis tika atdots īpašniekam. Un gadījumā, kad kāds virs trīs reizes pieprasīja kompensāciju no apdrošināšanas kompānijas par pirkstu, viņa izlēma neziņot policijai. Šādi lēmumi varēja mainīt cilvēka dzīvi. Ja tam tika dota iespēja, viņš varēja izvēlēties - kļūt godīgam vai ne. To nevarēja zināt. Taču galvenais, ka viņa varēja dot iespēju, kas ļāva izvēlēties. Tātad viņa ne tikai sagādāja informāciju, bet arī iejaucās citu cilvēku dzīvē.

JVfma Ramotsve apzinājās, ka šajā gadījumā uzmanības centrā ir zēna liktenis. Pieaugušie par sevi var parūpēties: misters Bedjūls pārdzīvos laulātās draudzenes neuzticību (sirds dziļumos viņš jau zināja, ka tā viņu krāpj), otrs vīrietis varēs doties atpakaļ pie savas sievas un, mezdamies ceļos, saņemt sodu (kas droši vien izpaudīsies tādējādi, ka viņš būs spiests dzīvot tālajā ciematā kopā ar stingro katolieti), un, kas attiecas uz eleganto dāmu, viņa varēs drusku vairāk laika pavadīt gaļas tirgotavā, nevis vāļāties platajā gultā Nijereres ielā. Taču likteņa varā nedrīkstēja palikt zēns. Lai kas arī notiktu, mma Ramotsvei vajadzēja būt pārliecinātai, ka viņš necietis savas mātes nelāgās uzvedības dēļ.

Droši vien bija kāds risinājums, kas ļautu puikam palikt skolā. Ja aplūkoja stāvokli tādu, kāds tas bija šobrīd, izrādījās, ka neviens nav pa īstam nelaimīgs. Elegantā sieva bija ļoti laimīga - viņai bija bagāts mīļākais un plata gulta, kur gulēt. Bagātais mīļākais viņai pirka modernas drēbes un citas lietas, uz kurām kāras elegantas dāmas. Bagātais mīļākais bija laimīgs, jo viņam bija elegantā dāma un nevajadzēja pavadīt daudz laika kopā ar dievbijīgo sievu. Dievbijīgā sieva bija laimīga, jo dzīvoja tur, kur viņai patika dzīvot, un droši vien nodarbojās ar sirdij tīkamām lietām, turklāt mājās pastāvīgi pārradās vīrs, taču ne tik bieži, lai sagādātu viņai neērtības. Puika bija laimīgs, jo tam bija divi tēvi un viņš varēja tikt pie labas izglītības dārgā skolā.

Palika vēl misters Letseniāns Bedjūls. Vai viņš bija laimīgs, vai arī, ja nebija, viņu bija iespējams padarīt atkal laimīgu, nemainot pašreizējo situāciju? Ja varētu izdomāt, kādā veidā to izdarīt, tad nebūtu vajadzības kaitēt zēnam. Bet kā lai to panāk? Mma Ramotsve nedrīkstēja teikt misteram Bedjūlam, ka zēns nav viņa dēls, - tas būtu pārāk nomācoši. Un nežē-līgi. Un arī zēns, to uzzinādams, būtu sarūgtināts. Droši vien puisis nemaz nezināja, kas ir viņa īstais tēvs; pat tad, ja viņiem abiem bija vienādi, lieli deguni, zēni parasti šādām lietām nepievērš uzmanību, un, visticamāk, viņš par to nebija domājis. Mma Ramotsve nolēma neiejaukties: neziņa zēnam būtu vislabākais stāvoklis. Vēlāk, kad būs samaksāta visa skolas nauda, viņš pats varēs pētīt senču degunus un izdarīt secinājumus.

- Tas ir misters Bedjūls, - mma Ramotsve ierunājās, - kurš mums jāpadara laimīgs. Mums jāizstāsta, kas notiek, un jāliek viņam to atzīt par pareizu. Ja viņš to atzīs, nebūs nekādu nepatikšanu.

- Bet viņš mums teica, ka tieši to pārdzīvo, - mma Makutsi iebilda.

- Viņš pārdzīvo, jo domā, ka ir slikti, ja viņa sieva ar kādu satiekas, - noteica mma Ramotsve. - Mums viņš jāpārliecina par pretējo.

Mma Makutsi izskatījās domīga, taču jutās atvieglota, ka lietu atkal pārņēmusi mma Ramotsve. Nekas netiks melots, un, ja nu tomēr tiks, tad tā, kas melos, nebūs viņa. Lai kā ari būtu, mma Ramotsve ir bezgala attapīga. Ja viņa ticēja, ka spēs pārliecināt misteru Bedjūlu būt laimīgam, tad droši vien to arī izdarīs.

Taču uzmanība bija jāpievērš arī citiem jautājumiem. Viņas bija saņēmušas vēstuli no misis Kērtinas, kurā viņa jautāja, vai mma Ramotsve kaut ko ir atklājusi. “Es zinu, ka ir par agru jautāt,” viņa rakstīja, “taču, kopš es ar jums runāju, mani neatstāj sajūta, ka jūs kaut ko uzzināsiet. Negribu jums glaimot, mma, bet man šķiet, ka jūs esat no tiem cilvēkiem, kuri vienkārši zina. Jums nav jāatbild uz šo vēstuli. Saprotu, ka šajā izmeklēšanas stadijā nevajadzētu jums rakstīt, taču man sevi kaut kā jānodarbina. Jūs sapratīsiet, mma Ramotsve, es zinu.”

Šī vēstule saviļņoja mma Ramotsvi tāpat kā visi citi nelaimē nokļuvušo cilvēku lūgumi pēc palīdzības, kurus viņa saņēma. Detektīve prātā pārlika, cik daudz jau padarits. Viņa bija redzējusi apkārtni un sajutusi, ka tā ir vieta, kur aprāvies jaunā cilvēka mūžs. Varētu teikt, ka viņa bija nonākusi pie beigu sākuma. Tagad atlika noskaidrot, kāpēc viņš tur gulēja, - mma Ramotsve zināja, ka Maikls ir tur, šajā izkaltušajā zemē, lielā Kalahari tuksneša malā. Tas bija vientulīgs kaps -tālu prom no viņa tautas, un viņš taču bija tik jauns. Kā tas varēja notikt? Tur bija pastrādāta kaut kāda ļaundarība, un, ja viņa gribēja uzzināt, kas atgadījies, vajadzēja meklēt cilvēkus, kuri spēj būt neģēlīgi. Misters Osvalds Ranta.

Mazais, baltais autobusiņš sparīgi rāpās pāri “guļošajiem policistiem”, kuri bija izvietoti, lai atturētu no ātras un nevaldāmas braukšanas universitātes darbiniekus. Mma Ramotsve bija uzmanīga autovadītāja un kaunējās par neprasmīgajiem šoferiem, kuri padarīja ceļus tik bīstamus. Protams, Botsvāna bija drošāka nekā pārējās šīs Āfrikas daļas valstis.

Dienvidāfrikā gāja pavisam slikti - tur bija agresīvi vadītāji, kuri varēja jūs nošaut, ja gadījāties tiem ceļā; viņi bieži vien bija ari piedzērušies - īpaši pēc algas dienām. Ja alga tika izmaksāta piektdienas vakarā, tad rādīties uz ceļa brīvdienās bija īsta pārdrošība. Svazi tautas pārstāvjiem patika ātrums, un līkumotais ceļš no Manzini uz Mbabani, uz kura mma Ra-motsvei gadījās pavadīt briesmīgu pusstundu, bija plaši pazīstams ar savu motorizētās dzīves bēdīgo slavu. Viņa atcerējās, kā “Svazilendas Laika” eksemplārā nejauši bija atradusi aizkustinošu paziņojumu: zem fotogrāfijas, kurā bija attēlots sīks, neievērojams vīrelis ar peles purniņam līdzīgu seju, lakonisks komentārs vēstīja: “Nelaiķis misters Ričards Māvušo (46).” Misters Māvušo, kuram bija neliela galva un mazas, gaumīgi apcirptas Ūsiņas, atradās ārpus visu skaistuma karalieņu uzmanības loka, taču nelaimīgā kārtā, vēstīja laikraksts, kņda tomēr bija iemanījusies viņu sabraukt.

Izklāsts mma Ramotsvi dīvaini saviļņoja. “Vietējo iedzīvotāju misteru Ričardu Māvušo (augstāk) piektdienas vakarā sabrauca konkursa “Mis Svazilenda” dalībniece. Pazīstamā skaistuma karaliene mis Gledisa Lapelala no Manzini sabrauca misteru Māvušo, kad viņš centās šķērsot ielu Mbabanē, kur strādāja par ierēdni Sabiedrisko darbu departamentā.”

Tas bija viss, ko avīze par šo gadījumu ziņoja, un mma Ramotsve brīnījās, kāpēc viņa par to tik ļoti satraucas. Cilvēki tika sabraukti nepārtraukti, un neviens īpaši nesatraucās. Vai bija nozīme tam, ka kādu sabrauca skaistuma karaliene? Varbūt tas bija skumji tāpēc, ka misters Māvušo bija sīks un necils, bet skaistuma karaliene - ievērojama un nozīmīga? Bet varbūt šis atgadījums bija pārsteidzoša dzīves netaisnības metafora: cik bieži varenie, apburošie un godinātie nesodīti pabīdīja malā neievērojamos un kautros.

Mma Ramotsve piesardzīgi iebrauca mazo, balto autobu-siņu stāvvietā aiz administrācijas ēkām un paskatījās visapkārt. Viņa gāja garām universitātes parkam katru mīļu dienu un labi pazina balto, saules izbalināto ēku puduri vairāku simtu akru platībā netālu no vecā lidlauka. Taču detektlvei nekad nebija gadījies šeit iegriezties, un tagad, sastapdamās ar mulsinošajām celtnēm, kurām katrai bija savs iespaidīgs un svešāds nosaukums, viņa jutās mazliet nobijusies. Mma Ramotsvi varēja uzskatīt par izglītotu sievieti, taču viņa nebija BA^4. Un ši bija vieta, kur katrs pretimnācējs bija vai nu BA, vai BSc^5, vai vēl kas vairāk. Šeit apgrozījās ārkārtīgi gudri cilvēki - tādi zinātnieki kā profesors Tlou, kurš bija sarakstījis Botsvānas vēsturi un Seretses Hamas biogrāfiju, un doktors Bodžosi Otloghile, kas laidis klajā grāmatu par Botsvānas Augstāko tiesu - grāmatu, kuru mma Ramotsve bija nopirkusi, taču vēl nebija izlasījusi. Jebkurā no šim ēkām ar šādiem cilvēkiem varēja saskrieties uz katra stūra, un viņi izskatījās gluži tādi paši kā visi pārējie. Taču viņu galvās bija daudz vairāk saprašanas nekā vidusmēra pilsoņu pakaušos, kuri jau ilgstoši bija patukši.

Mma Ramotsve pētīja plātni, uz kuras shematiski bija attēlota universitātes pilsētiņas karte: Fizikas fakultāte uz šo pusi, Teoloģijas fakultāte uz to pusi, Augstāko kursu institūts - uz priekšu un tad pa labi. Un tur, tieši īstajā laikā, - izziņu birojs. Viņa sekoja bultiņām, virs kurām bija rakstīts “Izziņu birojs”, un nonāca pie necilas tipveida celtnes, kas bija iespiesta starp teologiem un Afrikāņu valodu fakultāti. Viņa pieklauvēja un gāja iekšā.

Pie rakstāmgalda sēdēja novārdzināta sieviete un centās atskrūvēt skrotspalvas uzgali.

- Es meklēju misteru Rantu, - mma Ramotsve teica. - Domāju, ka viņš šeit strādā.

Sieviete izskatījās nogarlaikojusies.

- Doktoru Rantu, - viņa izlaboja. - Viņš nav vienkārši misters Ranta. Viņš ir zinātņu doktors.

- Piedošanu, - mma Ramotsve atvainojās. - Negribēju viņu apvainot. Kur viņš, lūdzu, ir?

- Viņu meklē šur, un viņu meklē tur, - darbiniece atbildēja. - Vienubrīd viņš ir šeit, bet citreiz viņa nav nekur. Tāds ir doktors Ranta.

- Bet vai patlaban viņš ir šeit? - jautāja mma Ramotsve. - Kur doktors būs pēc briža, man nav daļas.

Sieviete sarauca uzacis.

- Varat ielūkoties viņa birojā. Viņam šeit ir birojs. Taču lielākoties doktors Ranta laiku pavada savā guļamistabā.

- Ak tā? - detektīve brīnījās. - Tad jau šis doktors Ranta laikam ir meitu ģēģeris?

- Tā varētu teikt, - sacīja sieviete. - Un kādu jauku dienu universitātes padome viņu noķers un sasies ar striķiem. Bet pagaidām neviens neuzdrošinās viņu aiztikt.

Mma Ramotsve saausījās. Bieži vien cilvēki strādāja citu vietā - kā šī sieviete patlaban.

- Kāpēc tad ļaudis nevar viņu aiztikt? - detektīve vaicāja.

- Meitenes ir pārāk nobijušās, lai runātu, - darbiniece atbildēja. - Un visiem viņa kolēģiem pašiem ir kas slēpjams. Jūs jau zināt, kas šādās iestādēs notiek.

Mma Ramotsve papurināja galvu.

- Es neesmu BA, - viņa teica. - Es nesaprotu.

- Labi, - sieviete sacīja. - Es jums paskaidrošu. Starp viņiem ir daudz tādu cilvēku kā doktors Ranta. Saprotat? Varu jums to teikt tāpēc, ka rīt es no šejienes aizeju. Es dabūju labāku darbu.

Mma Ramotsve saņēma norādījumus, kā atrast doktora Rantas biroju, un gatavojās izpalīdzīgo sekretāri atstāt vienu. No universitātes vadības puses nebija prātīgi šādu sievieti nosēdināt izziņu birojā, domāja mma Ramotsve. Ja viņa katru atnācēju apsveica ar tenkām gluži kā savējo, viesim varēja rasties aplams iespaids. Taču varbūt tas bija tāpēc, ka sieviete nākamajā dienā gatavojās no šā darba atvadīties; tādā gadījumā šeit pavērās iespēja, nosprieda detektīve.

- Viens jautājums, kundze, - viņa teica, kad bija nokļuvusi līdz durvīm. - Varbūt kādam grūti tikt galā ar doktoru Rantu, tāpēc ka viņš nav izdarījis neko sliktu? Varbūt nav labi ielaisties ar studentēm, taču tas nevar būt iemesls viņa atlaišanai - vismaz mūsdienās jau nu noteikti ne. Tad jau laikam viņam neko nevar padarīt.

Mma Ramotsve tūlīt pat redzēja, ka viņas teiktais iedarbojās, un pieņēmums, ka sekretāre pati ir cietusi no doktora Rantas, bijis nekļūdīgs.

- Ak nē, var gan! - sieviete atcirta, pēkšņi atdzīvodamās. - Viņš parāda studentēm eksāmena jautājumus, ja tās ir ar mieru viņam izpatikt. Jā! Es vienīgā to zinu. Šeit mācās manas māsīcas meita. Viņa to pastāstīja savai mātei, taču tā neziņoja. Viņa to pateica tikai man.

- Un jums nav pierādījumu? - mma Ramotsve klusi jautāja. - Vai tur tas āķis?

- Jā, - sekretāre atbildēja. - Nav pierādījumu. Viņš izmelotos.

- Un šī meitene Māgerita - ko darīja viņa?

- Māgerita? Kāda Māgerita?

- Jūsu māsīcas meita, - mma Ramotsve teica.

- Viņu nesauc par Māgeritu, - sekretāre izlaboja. - Viņu sauc Eindžela. Viņa nedarīja neko, un tas maita tika cauri sveikā. Vīrieši vienmēr tiek cauri sveikā, vai ne?

Mma Ramotsve gribēja teikt: “Nē. Ne vienmēr,” - taču viņai bija maz laika, tāpēc viņa, atvadījusies otrreiz, devās ceļā uz Ekonomikas fakultāti.

Durvis bija atvērtas. Vēl nepieklauvējusi, detektīve izlasīja nelielu zīmīti: “Osvalds Ranta, BSc. (econ.), Dr. phil. Ja manis nav, varat atstāt ziņu fakultātes sekretāram. Studentiem, kuri vēlas saņemt savas esejas, jāvēršas pie kuratoriem vai jāiet uz dekanātu.”

Mma Ramotsve ieklausījās, vai telpā neskan balsis, taču valdīja klusums. Viņa sadzirdēja tikai datora tastatūras taustiņu klikšķus. Tur darbojās doktors Ranta.

Kad detektīve pieklauvēja un atvēra durvis, viņš strauji pacēla skatienu.

- Jā, mma, - viņš teica. - Ko jūs vēlaties?

- Gribu ar jums aprunāties, rra. Vai varat man veltīt mazliet laika? - mma Ramotsve jautāja setsvaniešu valodā.

Ranta aši paskatījās pulkstenī.

- Jā, - viņš diezgan pieklājīgi atbildēja. - Taču mans laiks ir ierobežots. Vai esat mana studente?

Mma Ramotsve ar grēku nožēlnieces izskatu apsēdās norādītajā krēslā.

- Nē, - viņa sacija. - Es neesmu no tām izglītotajām. Man ir Kembridžas skolas atestāts un nekā vairāk. Redziet, man nācās smagi strādāt māsīcas vira autobusu parkā, tāpēc es nevarēju turpināt mācīties.

- Nekad nav par vēlu, mma, - teica doktors Ranta. - Jūs vēl varat mācīties. Mums šeit ir daži studenti visai cienījamā vecumā. Protams, es negribu teikt, ka esat ļoti veca, bet gan to, ka mācīties var visi.

- Varbūt, - viņa teica. - Varbūt kādreiz.

- Šeit jūs varat apgūt gandrīz visas iespējamās zinātnes, -turpināja Ranta. - Izņemot medicīnu. Ārstus mēs vēl negatavojam.

- Un detektīvus.

Sarunas biedrs izskatījās pārsteigts.

- Detektīvus? Par detektīvu universitātē tiešām nevar izmācīties.

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

- Bet es lasīju, ka Amerikā universitātēs ir privātdetektīvu kursi. Man ir grāmata par...

Doktors Ranta viņu pārtrauca:

- Nūja! Amerikāņu koledžās jūs patiešām varat iemācīties visu. Pat peldēt, ja vēlaties. Taču tas neattiecas uz visām koledžām. Labākajās, kuras mēs saucam par “Efeju ligu”1, jūsu galvu ar dažādām muļķībām nepiebāzls. Tur jums būtu jāapgūst nopietnas zinātnes.

- Ari loģika?

- Loģika? Jā. Tā jums būtu jāmācās, lai iegūtu grādu filozofijā. Loģiku māca, piemēram, Djūkā. Vai vismaz mācīja, kamēr tur skolojos es.

' “Efeju līga” - koledžas, kuras saistītas ar vecām un respektablām universitātēm ASV austrumos.

Misters Ranta gaidīja, ka teiktais ietekmēs mma Ramotsvi, un viņa centās attaisnot doktora cerības ar apbrīnas pilnu skatienu. Šim vīram, domāja detektīve, nepieciešama nemitīga pašapliecināšanās - tāpēc ari parādās visas šīs meitenes.

- Bet tieši loģika visciešākajā veidā ir saistīta ar detektīva darbu. Loģika un mazliet psiholoģijas. Ja jūs orientējaties loģikā, jūs saprotat lietu būtību; ja jūs pārzināt psiholoģiju, tad varat izprast cilvēku rīcību.

Misters Ranta smaidīja, sakrustojis rokas uz vēdera, it kā gatavotos mma Ramotsvi konsultēt. Zinātņu doktoram smīkņājot, viņa skatiens slīdēja lejup pa detektlves augumu tā, ka sieviete to fiziski sajuta. Viņa skatījās pretim uz mācītā vira sakrustotajām rokām un švītīgo kaklasaiti.

- Tātad, kundze, - viņš sacīja, - es labprāt ar jums ilgstoši pārrunātu filozofijas jautājumus. Taču drīz man paredzēta tikšanās, un tādēļ gribu jautāt, par ko jūs vēlējāties ar mani runāt. Vai tā būtu tikai filozofija?

Mma Ramotsve smējās.

- Neizniekošu jūsu laiku, rra. Jūs esat gudrs cilvēks, kurš dzīvē daudz paveicis. Es turpretim esmu tikai detektīve. Es...

Viņa redzēja, kā sarunas biedrs saspringst. Viņš palaida vaļā vēderu un uzlika rokas uz krēsla atbalstņiem.

- Jūs esat detektīve? - doktors Ranta jautāja. Viņa balss bija kļuvusi saltāka.

Mma Ramotsve bēdīgi pameta ar roku.

- Tā ir pavisam maza aģentūra. “Dāmu dektlvaģentūra Nr. 1”. Tā atrodas aiz Kgali kalna. Varbūt esat to ievērojis.

- Es uz turieni neeju, - teica Ranta. - Neesmu par jums ari dzirdējis.

- Nu, es ari negaidīju, ka būsiet par mani dzirdējis, rra. Es neesmu tik plaši pazīstama kā jūs.

Misters Ranta nervozi sakārtoja kaklasaites mezglu.

- Kādēļ jūs vēlaties ar mani runāt? - viņš vaicāja. - Vai kāds jūs šajā nolūkā pie manis sūtīja?

- Nē, - sacīja mma Ramotsve. - Tā tas nav.

Viņa ievēroja, ka atbilde doktoru nomierina un atgriežas viņa augstprātība.

- Nu, tātad? - viņš tincināja.

- Esmu ieradusies, lai pajautātu jums kaut ko, kas notika pirms ilgāka laika. Pirms desmit gadiem.

Misters Ranta vēroja mma Ramotsvi. Viņa skatiens bija piesardzīgs, un detektīve nekļūdīgi sajuta aso aromātu, kas raksturīgs cilvēkam, kurš pārdzīvo bailes.

- Desmit gadi ir ilgs laiks. Cilvēks daudz ko aizmirst.

- Jā, aizmirst, - viņa piekrita. - Taču ir lietas, kuras nav tik viegli izmest no galvas. Piemēram, māte savu dēlu neaizmirsīs nekad.

Kamēr mma Ramotsve runāja, mistera Rantas uzvedība atkal mainījās. Viņš smiedamies piecēlās no krēsla.

- Jā, tagad es saprotu, - viņš teica. - Tā amerikāniete, kura tik daudz prašņāja, ir samaksājusi, lai jūs skraidītu apkārt un urķētos pagātnē. Vai viņa nekad neliksies mierā? Kad viņa reiz sapratīs?

- Ko sapratīs? - mma Ramotsve gribēja zināt.

Doktors Ranta stāvēja pie loga un skatījās uz studentu

bariņu, kas lejā pastaigājās pa celiņu.

- Sapratīs, ka tur nav ko saprast, - viņš atteica. - Tas zēns ir miris. Droši vien viņš ieklīda Kalahari tuksnesī un apmaldījās. Aizgāja pastaigāties un neatgriezās. Apmaldīties ir viegli, jūs jau zināt. Visi dzeloņkoki ir līdzīgi cits citam, un tur nav neviena kalna, pēc kura orientēties. Apmaldīties var ātri. Sevišķi, ja esat baltais, kas nonācis neierastā vidē. Un ko domājat jūs?

- Es neticu, ka viņš nomira tāpēc, ka apmaldījās, - sacīja mma Ramotsve. - Uzskatu, ka ar viņu atgadījās kaut kas cits.

Misters Ranta pagriezās pret detektīvi.

- Piemēram? - viņš nikni jautāja.

Mma Ramotsve paraustīja plecus.

- Precīzi nezinu. Kā gan lai es zinātu? Manis taču tur nebija.

Viņa ieturēja pauzi un tad gandrīz nedzirdami piemetināja:

- Jūs tur bijāt.

Misteram Rantam apsēžoties krēslā, detektlve dzirdēja pat viņa elpu. Lejā viens no studentiem kaut ko uzsauca - kaut ko par vesti un pārējie smējās.

- Jūs sakāt, ka es tur esmu bijis. Ko jūs ar to domājat?

Мгла Ramotsve izturēja Rantas skatienu.

- Es domāju, ka tajā laikā jūs tur dzīvojāt. Jūs bijāt viens no tiem cilvēkiem, kas ar viņu katru dienu satikās. Jūs redzējāt Maiklu viņa nāves dienā. Droši vien jums par notikušo ir kāds viedoklis.

- Es jau toreiz visu izstāstīju policistiem un amerikāņiem, kuri staigāja apkārt, mūs visus izprašņādami. Toreiz es viņu redzēju no rīta un pēc tam atkal lenča laikā. Es izstāstīju policistiem, ko mēs ēdām lenčā. Es aprakstīju drēbes, kādas viņam bija mugurā. Es izstāstīju viņiem visu.

Kamēr misters Ranta runāja, mma Ramotsve saprata: viņš melo. Ja Ranta teiktu taisnību, viņa savai vizītei pieliktu punktu, taču tagad detektīve redzēja, ka viņas sākotnējā nojausma bijusi nemaldīga. Viņš melsa niekus. To varēja viegli pateikt; patiešām, mma Ramotsve nevarēja saprast, kā cilvēks var neredzēt, ka otrs melo. Viņai tas bija tik acīmredzams - tikpat labi doktoram Rantam kaklā varētu karāties spīdīga meļu atšķirības zīme.

- Es jums neticu, rra, - viņa vienkārši pateica. - Jūs man melojat.

Uzrunātais mazliet pavēra muti un tad atkal to aizvēra. Tad, no jauna sakrampējis rokas uz vēdera, viņš atgāzās krēslā.

- Mūsu sarunai pienākušas beigas, mma, - viņš paziņoja. - Man žēl, ka nevaru jums palīdzēt. Varbūt ejiet mājās un pamācieties loģiku. Loģika jums pateiks priekšā - ja kāds uzskata, ka nevar jums palīdzēt, jūs palīdzību nevarat gaidīt. Tas galu galā ir loģiski.

Iepriecināts par savu izdevušos domugraudu, viņš runādams vīpsnāja.

- Ļoti labi, rra, - mma Ramotsve sacīja. - Jūs varējāt palīdzēt man vai drīzāk tai nabaga amerikānietei. Viņa ir māte. Ari jums ir māte. Es varētu jūs lūgt, lai jūs padomājat par mātes jūtām, taču zinu, ka tādam cilvēkam kā jūs tas neko neizsaka. Jums nav daļas gar to sievieti. Ne jau tikai tāpēc, ka viņa ir baltā, kura dzīvo tālu, tālu; jūs neraizētos ari par sievieti no jūsu ciemata, vai ne?

Doktors Ranta viņai plati uzsmaidīja.

- Es jau teicu. Mūsu saruna ir beigusies.

- Bet cilvēkus, kuriem citi nerūp, dažkārt var ietekmēt, -detektlve sacīja.

Viņš nosprauslājās.

- Šo pašu bridi es zvanīšu priekšniecībai un teikšu, ka manā kabinetā kāds ir ielauzies. Es varētu teikt, ka pieķēru jūs zādzības mēģinājumā. Es to varētu, jūs taču zināt. Patiesību sakot, domāju, ka tieši tā man vajadzētu rīkoties. Pēdējā laikā mums ar šādiem tādiem zagļiem ir bijusi darīšana, un apsardze tiks atsūtīta visai drīz. Jums nāksies grūti taisnoties, misis Loģika.

- Es gan tā nedarītu, rra, - mma Ramotsve teica. - Redziet, es zinu visu par Eindželu.

Šie vārdi acumirklī iedarbojās. Mistera Rantas ķermenis pārakmeņojās, un viņa atkal saoda spīvo aromātu - tagad vēl jo jūtamāku.

- Jā, - sacīja detektīve. - Es zinu par Eindželu un eksāmena jautājumiem. Manā aģentūrā stāv iesniegums. Es varu izsist jums pamatu no kājām tieši šobrīd. Ko gan jūs iesāksiet Gaborounā, būdams nežēlastībā kritis mācību spēks, rra? Brauksiet atpakaļ uz savu ciemu? Atkal sēdēsiet pie govs astes?

Šie vārdi, šķiet, iedarbojās līdzīgi buļļa ragu bliezieniem. Izspiešana, viņa nodomāja. Šantāža. Tā jūtas šantāžists, kad upuris ir pie viņa kājām. Visaptveroša varas sajūta.

- Es to nevaru... Es visu noliegšu... Nekā tāda nav...

- Man būs visi vajadzīgie pierādījumi, - viņa teica. - Ein-džela un vēl kāda cita meitene, kura ir ar mieru samelot un pateikt, ka jūs iedevāt eksāmena jautājumus arī viņai. Jūs viņai nepatīkat, un viņa melos. Tā nebūs tiesa, taču tad vienu un to pašu stāstu apliecinās divas meitenes. Mēs, detektīvi, to saucam par fakta apstiprināšanu. Tiesai patīk faktu apstiprināšana. Tiesas to sauc vienkārši - par “fakta acīmredzamību”. Jūsu kolēģi Juridiskajā fakultātē jums par šādiem pierādījumiem visu pastāstīs. Aizejiet un paprasiet viņiem. Viņi jums izskaidros likumus.

Ranta pabāza mēli starp zobiem, it kā gribēdams samitrināt lūpas. Viņa to redzēja un pamanīja arī tumšos sviedru plankumus zem skolmeistara padusēm; kreklam viena poga vaļā, un uz kaklasaites kafijas vai tējas traips.

- Es to nemaz nevēlētos, rra, - mma Ramotsve sacīja. - Taču tāds ir mans darbs. Dažkārt man stūrgalvīgi jārīkojas tā, kā nemaz negribētos darīt. Taču kāda ļoti noskumusi amerikāniete vienīgi vēlas pateikt ardievas savam dēlam, un man viņai tagad ir jāpalīdz. Zinu, ka jums tas nemaz nerūp, taču man gan, un domāju, ka viņas jūtas ir nozīmīgākas. Tāpēc es jums piedāvāju darījumu. Jūs man pastāstiet, kas noticis, un es apsolu - un mans solījums ir ko vērts -, ka par Eindželu un viņas draudzeni mēs visu aizmirstam.

Doktora Rantas elpa bija saraustīta - viņš kampa gaisu īsām ieelpām kā cilvēks, kas nobijies no lidojuma ar lidmašīnu un cīnās pēc elpas.

- Es viņu nenogalināju, - viņš izdvesa. - Es viņu nenogalināju.

- Tagad jūs sakāt taisnību, - mma Ramotsve sacīja. - Es to redzu. Taču jums man jāpastāsta, kas notika un kur ir viņa mirstīgās atliekas. Es gribu zināt tikai to.

- Vai jūs taisāties iet uz policiju un stāstīt, ka slēpju patiesību? Šādā gadījumā es izturēšu arī pārmetumus par šo meiteni.

- Nē, es negatavojos doties uz policiju. Tas jāzina vienīgi viņa mātei. Tas ir viss.

Misters Ranta aizvēra acis.

- Šeit es nevaru runāt. Jūs varat atnākt pie manis uz mājām.

- Es aiziešu šovakar.

- Nē, - viņš iebilda. - Rīt.

- Es aizbraukšu šovakar, - mma Ramotsve uzstāja. - ŠI sieviete ir gaidījusi desmit gadus. Ilgāk gaidīt viņa vairs nedrīkst.

- Labi. Es uzrakstīšu adresi. Varat ierasties šovakar pulksten deviņos.

- Es būšu astoņos, - teica detektīve. - Ne jau katra sieviete darīs, kā jums labpatīk.

Viņa aizgāja un, soļodama atpakaļ uz mazo, balto auto-busiņu, dzirdēja savu elpu un smago sirds dunoņu. Nebija jausmas, kur radusies drosme, taču tās bija pieticis - kā smeļot no izmantotām raktuvēm - neizmērojami dziļām.

Astoņpadsmitā nodaļa Tolokvengas ceļa "Atraja auto"

Kamēr mma Ramotsve tīksminājās par priekiem, kurus sniedza šantāža - un tāda tā bija, pat ja labu nodomu vadita neraugoties uz to, ka būs jāizsmeļ pamatīga putra, kuru viņa un mma Makutsi bija ievārījušas, misters Dž. L. B. Matekoni, Viņa Ekselences britu augstākā komisāra Botsvānā remontstrādnieks, bija uz pēcpusdienu paņēmis pie sevis darbnīcā abus audžubērnus. Meitene, Motoleli, bija viņu lūgusi turp aizvest, lai varētu paskatīties, kā noris darbs, un apmulsušajam misteram Dž. L. B. Matekoni nācās piekrist. Darbnīca ar visiem smagajiem instrumentiem un pneimatiskajām šļūtenēm nebija piemērotākā vieta bērniem, taču viņš varēja izrīkot vienu no mācekļiem, lai bērnus pieskata, kamēr pats strādā. Starp citu, ši bija laba iespēja parādīt audžudēlam, kā viss noris, lai tam iepatiktos mehāniķa darbs no mazām dienām. Sajēgai par automobiļiem un motoriem jārodas agri - vēlāk to apgūt būs daudz grūtāk. Protams, dažs labs jau var kļūt par mehāniķi jebkurā vecumā, taču ne visiem pret mašīnām ir jūtas. Tās varēja rast vienīgi daudzu gadu garumā - lēnām un pacietīgi.

Dž. L. B. Matekoni novietoja automašīnu sava kantoriša priekšā tā, lai Motoleli ratiņkrēsls atrastos ēnā. Zēns tūlīt metās pētīt krānu ēkas sānos, un nācās viņu norāt.

- ŠI vieta ir bīstama, - brīdināja misters Dž. L. B. Matekoni. - Tev jāpaliek ar vienu no šiem puišiem.

Viņš pasauca jaunāko mācekli - to, kurš meistaram allaž bakstīja ar eļļainu pirkstu plecā, nosmērēdams viņa tīros virsvalkus.

- Pārtrauc savu darbu, - viņš norīkoja. - Tagad, kamēr es strādāju, tev jāpieskata šie abi. Skaties, lai viņi nesavai-nojas.

Māceklis, ticis vaļā no darba, izskatījās visai atvieglots un ar prieku ķērās pie saviem jaunajiem pienākumiem, bērniem plati uzsmaidīdams. “Viņš ir sliņķis,” nodomāja misters Dž. L. B. Matekoni, “labāk būtu gājis strādāt par aukli, nevis par mehāniķi.”

Darbnīcā valdīja rosība. Bija pamatīgi jāsalabo futbola komandas mikroautobuss, un šis darbs bija vērā ņemams. Motors ticis pastāvīgi pārslogots: no šīs vainas cieta visi valsts mikroautobusi. Tie vienmēr tika pārlādēti, jo īpašnieki par pārvadājumiem nemitīgi centās iegūt vislielāko peļņu. Šis, kuram vajadzēja jaunus virzuļu gredzenus, izvirda kodīgus, melnus dūmus - tādā mērā, ka futbolistiem trūka elpas.

Motors bija atskrūvēts, un ātrumkārba atvienota. Ar otra mācekļa palīdzību misters Dž. L. B. Matekoni pieāķēja moto-blokam sviru un sāka to celt ārā no transportlīdzekļa. Motoleli, uzmanīgi skatīdamās no ratiņkrēsla, brālim uz kaut ko norādīja. Tas ātri paskatījās busiņa dzinēja virzienā, taču uzreiz novērsās. Viņš bija pamanījis eļļas traipus pie kājām.

Misters Dž. L. B. Matekoni noņēma motora galvu, lai tiktu pie cilindriem un virzuļiem. Tad, atvilkdams elpu, viņš paskatījās uz bērniem.

- Kas atgadījies, rra? - vaicāja meitene. - Vai jūs tagad gribat mainīt virzuļiem gredzenus? Kāpēc tie vajadzīgi? Vai tie ir motoram svarīgi?

Vīrietis paskatījās zēnā.

- Redzi, Puso? Vai saproti, ko daru?

Puika sāji pasmaidīja.

- Viņš zīmē eļļā, - sacīja māceklis. - Viņš zīmē māju.

- Vai drīkstu piebraukt tuvāk? - jautāja meitene. - Es pa kājām nemaisīšos.

Misters Dž. L. B. Matekoni pamāja un, kad viņa bija piebraukusi, parādīja, kur motorā ir ķeza.

- Paturi šo, - viņš lūdza. - Šeit.

Viņa cieši satvēra uzgriežņu atslēgu.

- Labi, - sacīja meistars. - Tagad pagriez! Saprati? Ne pārāk stipri. Būs labi.

Patēvs izņēma atslēgu no meitenes rokām un nolika to atpakaļ vietā. Tad viņš pagriezās un uzlūkoja Motoleli. Tā bija savā krēslā saliekusies uz priekšu, un viņas acis sajūsmā mirdzēja. Misters Dž. L. B. Matekoni šo skatienu pazina - tā skatījās cilvēks, kurš mīlēja mašīnas. To nevarēja notēlot. Jaunākajam māceklim, piemēram, nekas tāds nepiemita, un tieši tāpēc viņš nekad nevarēs būt kaut kas vairāk par vidusmēra mehāniķi. Taču šai meitenei - šim dīvainajam, nopietnajam bērnam, kas bija ieradies viņa dzīvē, bija mehāniķa dotības. Viņai bija talants. Dž. L. B. Matekoni meitenēs agrāk neko tamlīdzīgu nebija pamanījis - taču šeit nu tas bija. Un kāpēc gan ne? Mma Ramotsve viņam bija iemācījusi, ka nav nekāda iemesla, kāpēc sievietes nevarētu darīt visu, ko vēlas. Viņai neapšaubāmi bija taisnība. Cilvēki iedomājušies, ka privātdetektīviem katrā ziņā jābūt vīriešiem, bet - rau, cik labi viss izdevās mma Ramotsvei! Viņa prata likt lietā sievietes novērošanas spējas un intuīciju, lai noskaidrotu to, kas vīrietim būtu paslīdējis garām. Tātad - ja meitene tiecās kļūt par detektīvi, kāpēc gan tā nevarētu ienākt vīriešu pārvaldītajā automobiļu un motoru pasaulē?

Motoleli pacēla skatienu un joprojām godbijīgi palūkojās viņam acis.

- Vai esat ar mani apmierināts, rra? - viņa jautāja. - Vai nedomājat, ka esmu uzmācīga?

Patēvs pasniedzās viņai pretim un maigi uzlika roku uz viņas delnas.

- Protams, esmu apmierināts, - viņš teica. - Es esmu lepns. Esmu lepns, ka tagad man ir meita, kura dienās būs diža mehāniķe. Vai tu to vēlies? Vai es nekļūdos?

Viņa kautrīgi pamāja.

- Man vienmēr patikušas mašīnas, - viņa atbildēja. - Man allaž paticis uz tām skatīties. Es gribētu darboties ar skrūvgriežiem un uzgriežņu atslēgām. Taču man nekad nav bijusi iespēja kaut ko tamlīdzīgu darīt.

- Nu labi, - sacīja Dž. L. B. Matekoni. - Tagad būs citādi. Turpmāk tu sestdienās varēsi braukt man līdzi un šeit palīdzēt. Esi ar mieru? Mēs varam tev uztaisīt īpašu darbgaldu - tādu zemāku, kas būtu vienā augstumā ar taviem ratiņiem.

- Jūs esat ļoti laipns, rra.

Atlikušo dienas daļu viņa palika blakus patēvam un vēroja visu notiekošo, laiku pa laikam kaut ko pajautāja, taču nekur neiejaucās. Viņš lodēja un lūdzās, līdz beidzot mikroautobusa motors - pārbaudīts, enerģijas pilns un nolikts atpakaļ vietā -vairs neizplatīja kodīgo dūmu mutuļus.

- Redzi nu, - misters Dž. L. B. Matekoni lepni sacīja, norādīdams uz tīro izplūdes cauruli. - Eļļa vairs nesadegs, jo tagad tā atradīsies savā vietā. Cieši blīvslēgi. Labi virzuļu gredzeni. Viss vietā.

Motoleli sasita plaukstas.

- Šis busiņš tagad ir laimīgāks!

Dž. L. B. Matekoni smaidīja.

- Jā, - viņš piekrita. - Tagad tas ir laimīgāks.

Nu jau viņš nešaubīgi zināja, ka meitenei ir dotības. Vienīgi tie, kuri patiesi izprata mašīnas, varēja aptvert, kas ir motoru laime: tā bija atklāsme, kuras trūka cilvēkiem bez tehniskās domāšanas. Šai meitenei tā piemita, turpretim jaunākajam māceklim - nemaz. Šis puisis varētu motoram iespert, nevis ar to aprunāties, un meistars bieži bija redzējis, ka tas dara pāri metālam. “Nedrīkst grēkot pret metālu,” laiku pa laikam atgādināja misters Dž. L. B. Matekoni, “ja tu tā darīsi, tas atspēlēsies. Atceries tikai to, ka es tev kaut ko esmu centies iemācīt.” Taču māceklis joprojām nogludināja skrūvju galvas, nepareizi izvēlēdamies atslēgas, un dauzīja atloces, ja tās negribēja iegulties paredzētajā vietā. Nevienu mašīnu šādi nedrīkst mocīt.

Šī meitene ir citāda. Viņa saprot motoru jūtas un kādu dienu kļūs par varenu mehāniķi - tas nu ir skaidrs.

Slaucīdams rokas kokvilnas lupatā, viņš uz meitu raudzījās ar lepnumu. Tolokvengas ceļa “Ātrā auto” nākotne šķita nodrošināta.

Deviņpadsmitā nodaļa Kā tas notika

Mma Ramotsve jutās nobijusies. Pirms tam, strādājot par Botsvānas vienīgo sieviešu kārtas detektīvi (tituls, kuru viņa godam pelnīja, jo mma Makutsi, jāatgādina, bija vienīgi de-tektives palīdze), bailes viņa bija izbaudījusi tikai vienu vai divas reizes. Tā viņa bija jutusies tikai tad, kad devās apmeklēt Čārliju Gotso - bagātu biznesmeni, kurš joprojām nodarbojās ar burvestībām, un šajā tikšanās reizē mma Ramotsve nodomāja - vai tikai aicinājums kādudien viņai nesagādās patiesu ļaunumu? Patlaban, kad bija jādodas uz doktora Rantas namu, vēderā bija iemitis līdzīgs aukstums. Protams, tam nebija nekāda pamata. Tā bija ikdienišķa māja parastā ielā netālu no Maru-a-Pula skolas. Turpat netālu būs kaimiņi, un varēs dzirdēt viņu balsis, vakarā ries suņi, un būs ari automašīnu starmešu gaisma. Mma Ramotsve nevarēja iedomāties, ka doktors Ranta kaut kādā veidā varētu nodarīt viņai pāri. Droši vien viņš bija rūdīts pavedējs, viltnieks un lišķis, taču nekādā ziņā - slepkava. No otras puses, slepkava var izrādīties pats parastākais cilvēks. Un, ja kādu akurāt grib nogalēt, tad pretinieku var saskatīt visikdienišķākajos apstākļos. Nupat viņa bija pasūtinā-jusi “Kriminoloģijas Žurnālu” (dārga kļūda, jo tur bija maz kā tāda, kas detektīvi varētu ieinteresēt), un starp bezjēdzīgajām tabulām un nesaprotamo prozu viņa atrada pievilcīgu faktu: lielākā daļa noziegumu upuru savus slepkavas pazīst. Cilvēkus nenogalina svešinieki, bet gan draugi, ģimenes locekļi, darbabiedri. Mātes slepkavoja savus bērnus. Vīri nogalināja sievas. Sievas sita nost vīrus. Darbinieki uzbruka priekšniekiem. Šķiet, ļaunums piepildīja katru ikdienas mirkli. Vai tā varētu būt tiesa? Šeit nebija Johannesburga, kur ļaudis kļuva par upuriem pa naktīm apkārt ložņājošiem tsostis - automašīnu zagļiem, kas bija gatavi lietot šaujamos, un dzīves vērtību nezinošu jaunu cilvēku spontānas bravūras izpausmēm. Bet varbūt šī pilsēta bija tikai izņēmums - varbūt cilvēciskākos apstākļos slepkavības notika pavisam citādā vidē, varbūt kādam slepkavot bija tikpat vienkārši kā aizmest akmeni - klusas sarunas laikā, pieklājīgā namā, kamēr apkārtējie piekopj mājas soli.

Misters Dž. L. B. Matekoni juta - kaut kas nav labi. Viņš atnāca vakariņās, lai pastāstītu, kā gājis todien cietumā, apmeklējot istabeni, un tūdaļ pamanīja, ka mma Ramotsve izskatās apjukusi. Sākumā viņš neko neteica: vajadzēja izstāstīt par kalponi, un tas, kā šķita Dž. L. B. Matekoni, varētu izkliedēt netīkamās domas, kuras bija pārņēmušas līgavas prātu.

- Esmu nolīdzis Florensei advokātu, - viņš teica. - Pilsētā ir kāds vīrs, kuram šādās lietās pieredze. Es viņam samaksāju, lai aiziet pie arestētās uz kameru un pārstāv viņu tiesā.

Mma Ramotsve līgavaiņa šķīvim uzkrāva pamatīgu porciju pupu.

- Vai Florense kaut ko paskaidroja? - viņa apjautājās. - Visai labi neizskatās. Dumjais sievišķis.

Dž. L. B. Matekoni sarauca pieri.

- Kad aizbraucu pirmo reizi, viņa uzvedās nevaldāmi. Sāka bļaut uz sargiem. Man tas bija ļoti nepatīkami. Viņi teica: “Lūdzu, pievaldiet savu sievu un lieciet, lai tā aizver savu lielo muti.” Divreiz nācās skaidrot, ka tā nav mana sieva.

- Bet kāpēc viņa kliedza? - mma Ramotsve gribēja zināt. - Gan jau saprot, ka ar bļaušanu no turienes ārā nevarēs tikt.

- Domāju, ka saprot, - Dž. L. B. Matekoni piekrita. - Viņa kliedza, jo domāja, ka ir piekrāpta. Teica - kādam citam vajadzētu tur būt viņas vietā. Nezinu, kāpēc viņa pieminēja tavu vārdu.

Mma Ramotsve uzlika pupas uz sava šķīvja.

' - Manu vārdu? Kā man tas būtu jāsaprot?

- Es jau Florensei to prasīju, - vīrietis turpināja, - taču viņa tikai purināja galvu un neko vairāk nepateica.

- Un pistole? Vai viņa pastāstīja par pistoli?

- Teica, ka pistole nepiederot viņai. Stāstīja, ka tā piederot viņas draudziņam, kurš esot taisījies to paņemt. Tad vēl teica, ka neko neesot zinājusi. Domājusi, ka paciņā ir gaļa. Vismaz tā viņa apgalvo.

Mma Ramotsve papurināja galvu.

- Viņi tam nenoticēs. Bet, ja tomēr, - kā tad turpmāk kādu varēs notiesāt par nelikumigu ieroču glabāšanu?

- Tieši to jau man advokāts pa tālruni teica, - sacīja misters Dž. L. B. Matekoni. - Esot ļoti grūti kādu izpestīt no šādām nepatikšanām. Tiesa vienkārši netic, ja kāds stāsta, ka neko nav zinājis. Tiesneši saprot, ka tie ir meli, un ieliek vainīgo cietumā vismaz uz gadu. Ja cilvēks iepriekš jau bijis apsūdzēts -un pārsvarā tā arī ir -, ieslodzījums var būt daudz ilgāks.

Mma Ramotsve pacēla pie lūpām tējas krūzi. Viņai patika maltītēs dzert arī tēju, un šim nolūkam bija domāta īpaša krūze. “Jāmēģina tādu pašu nopirkt arī misteram Dž. L. B. Matekoni,” viņa sprieda, “taču tas varētu būt sarežģīti, jo šī krūze izgatavota Anglijā, turklāt ir pavisam sevišķa.”

Vīrietis iesāņus vēroja līgavu. Kaut kas viņu darīja nemierīgu. Ģimenē, viņš domāja, ir svarīgi, lai laulātajiem draugiem vienam no otra nekas nebūtu slēpjams, un abi varētu sākt piekopt šādu politiku jau šobrīd.

- Mma Ramotsve, - viņš riskēja. - Tu šovakar esi tāda nemierīga. Vai es pateicu kaut ko sliktu?

Viņa nolika tējas krūzi, vienlaikus ieskatīdamās savā pulkstenī.

- Tev nav nekādas vainas, - sieviete teica. - Man šovakar jābrauc ar kādu aprunāties. Par misis Kērtinas dēlu. Esmu neziņā par cilvēku, ar kuru man jāsatiekas.

Viņa pastāstīja par savām bailēm. Mma Ramotsve paskaidroja - lai gan būtu gluži neticami, ja Botsvānas Universitātes ekonomists ķertos pie vardarbības, tomēr viņa zina, ka tas ir ļauns cilvēks, un tāpēc ir bezgala satraukta.

- Šādiem cilvēkiem ir īpašs vārds, - sieviete piebilda. - Es par tādiem lasiju. Viņš ir psihopāts. Viņš ir cilvēks bez morāles.

Misters Dž. L. B. Matekoni klusēdams klausījās, un rūpesti viņa pieri izvagoja dziļās rievās. Kad līgava bija beigusi runāt, viņš teica:

- Tu nedrīksti braukt. Es nevaru ļaut savai topošajai sievai doties šādās briesmās.

Mma Ramotsve paskatījās viņā.

- Man sagādā lielu prieku apziņa, ka tu par mani uztraucies, - viņa teica, - taču mans aicinājums ir strādāt par privātdetektīvi. Ja es sākšu baidīties, man būs jādara kaut kas cits.

Dž. L. B. Matekoni izskatījās nelaimīgs.

- Tu to cilvēku nepazīsti. Tu nevari vienkārši tāpat iet uz viņa mājām. Ja paliec pie sava, es došos tev līdzi. Un gaidīšu ārā. Viņam nemaz nav jāzina, ka es tur esmu.

Mma Ramotsve apdomājās. Viņa negribēja līgavaini sarūgtināt, un, ja uzturēšanās Rantas nama ārpusē varētu apslāpēt tā bažas, nebija iemesla, kāpēc tas nedrīkstētu braukt.

- Ļoti labi, - viņa teica. - Gaidīsi ārpusē. Ņemsim manu busiņu. Tu varēsi tur sēdēt, kamēr es ar viņu runāšu.

- Un, ja būs kādas nepatikšanas, - viņš sacīja, - tu vari kliegt. Es klausīšos.

Abi pabeidza maltīti daudz brīvākā noskaņojumā. Bērni bija ieturējušies jau agrāk, un Motoleli lasīja brālim priekšā viņa guļamistabā. Vakariņas beigušās. Kamēr misters Dž. L. B. Matekoni aiznesa traukus uz virtuvi, mma Ramotsve aizgāja pa gaiteni un atrada pusaizmigušo meiteni ar grāmatu uz ceļiem. Puso joprojām bija nomodā, taču jau samiegojies - viena roka viņam bija uz krūtīm, otra nokarājās pāri gultas malai. Mma Ramotsve iebīdīja roku gultā, un zēns viņai sapņaini uzsmaidīja.

- Laiks arī tev iet gultā, - viņa sacīja meitenei. - Misters Dž. L. B. Matekoni man teica, ka tev bijusi grūta diena, labojot dzinējus.

Sieviete aizripināja Motoleli uz tās istabu, kur pie gultas palīdzēja viņai tikt ārā no ratiņkrēsla. Meitenei patika būt neatkarīgai, un tāpēc viņai tika ļauts patstāvīgi izģērbties un uzvilkt jauno naktskreklu, kuru Dž. L. B. Matekoni bija iegādājies pirmajā iepirkšanās reizē. Slikta krāsa, nodomāja mma Ramotsve, taču pircējs bija vīrietis, kurš no šādām lietām neko nesaprot.

- Vai tu šeit esi laimīga, Motoleli? - viņa jautāja.

- Es esmu ļoti laimīga, - skanēja atbilde. - Un ar katru dienu kļūstu laimīgāka.

Mma Ramotsve sačubināja viņas palagu un nobučoja meiteni uz vaiga. Tad viņa izslēdza gaismu un izgāja no istabas. Ar katru dienu kļūstu laimīgāka. Detektīve prātoja, vai pasaule, kurā piedzimusi šī meitene un tās brālis, varētu būt labāka par to, kurā uzauga viņa un misters Dž. L. B. Matekoni. “Mūsu bērnība bija laimīgāka,” domāja sieviete. Viņi bija redzējuši, kā Āfrika kļūst neatkarīga un sper pirmos soļus pasaulē. Taču kādu pubertāti kontinents pārdzīvoja uzpūtīgo diktatoru un viņu iecelto pērkamo ierēdņu dēļ!? Un afrikāņi taču pēc labākās gribas centās vienīgi apmierinoši dzīvot visā šajā kņadu un apbēdinājumu pilnajā pasaulē. Vai cilvēki - varenie, kuri lēma pasaules likteņus tādās vietās kā Vašingtona un Londona, kaut ko zināja par Motoleli un Puso? Vai rūpējās par viņiem? Mma Ramotsve bija pārliecināta, ka parūpētos, ja vien zinātu. Dažreiz viņai šķita, ka to ļaužu sirdīs, kuri dzīvo pāri deviņām jūrām, Āfrikai nav atlicis vietas, jo neviens tiem nebija stāstījis, ka afrikāņi ir tādi paši kā viņi. Ārzemnieki diemžēl nepazina tādus cilvēkus kā mma Ramotsves tētiņš Obids Ramotsve, kurš, lepni ietērpies savā mirdzošajā uzvalkā, greznojās fotogrāfijā, kas karājās pie sienas viņas dzīvojamā istabā. “Tev nebija mazbērnu,” viņa uzrunāja attēlu, “taču tagad ir. Divi. Šajā mājā.”

Fotogrāfija bija mēma. Viņam šie bērni patiktu, nodomāja sieviete. Viņš būtu labs vectētiņš, kurš tiem iemācītu vecos Botsvānas tikumus un izskaidrotu, ko nozīmē dzīvot godīgu dzīvi. Tagad tas jādara viņai. Viņai un misteram Dž. L. B. Matekoni.

Drīz vien jābrauc uz bāreņu patversmi un jāpateicas mma Silvijai Potokvanei par bērniem. Mma Ramotsve pateiks paldies ari par visu, ko pārvaldniece paveikusi pārējo bāreņu labā, jo, kā viņai šķita, neviens līdz šim to nebija darījis. Mma Potokvane bija valdonīga - jo bija pārvaldniece, un tāds nu reiz ir priekšnieces darbs, tāpat kā detektīvam jābūt ziņkārīgam un mehāniķim... Jā, kādam tad īsti jābūt mehāniķim? Eļļainam? Nē, eļļains nebūtu gluži labs. Par to viņai vēl jāpadomā.

- Būšu gatavs uz visu, - Dž. L. B. Matekoni sacīja klusinātā balsi, lai gan nebija nekādas vajadzības. - Tu zināsi, ka es tur esmu. Tieši tur - pie mājas. Ja tu iekliegsies, es dzirdēšu.

Viņi izpētīja namu, kas nespodrajā laternas gaismā izskatījās necils - ar parastu sarkanu kārniņu jumtu un nolaistu dārzu.

- Viņš acīmredzot nealgo dārznieku, - mma Ramotsve novērtēja. - Paskaties, kāda nekārtība.

Ja doktoram Rantam, kuram ir tik labi apmaksāts “balto apkaklīšu” darbs, nebija dārznieka, to varēja saukt par nolaidību. Nodarbināt kalpotājus, kuri bija viegli atrodami un alka pēc darba, ir sabiedrisks pienākums. Algas ir zemas - bezkaunīgi zemas, domāja mma Ramotsve, taču šādā veidā tiktu radītas darbavietas. Ja katrs, kuram ir darbs, pieņemtu istabeni, tad vismaz viņas bērniem un viņai pašai būtu maizīte. Ja katrs pats apdarīs mājas darbus un kops savu dārzu, ko tad darīs šis kalpones un dārznieki?

Ar savu nolaisto dārzu Ranta sevi apliecināja kā sīkstuli, un tas detektīvi nemaz nepārsteidza.

- Skopums, - misters Dž. L. B. Matekoni atzīmēja.

- Tieši par to es patlaban domāju, - mma Ramotsve atteica.

Viņa atvēra busiņa durvis un iztrausās ārā. Tādai dāmai ar tradicionālu miesas būvi kā mma Ramotsve šis transportlīdzeklis bija nedaudz par šauru, taču viņai tas patika, un detektlve ar bailēm domāja par dienu, kad misters Dž. L. B. Matekoni vairs nespēs automobili saremontēt. Neviens modernais mikroautobuss ar visām savām ekstrām un izsmalcinātību nespētu aizstāt mazo, balto autobusiņu. Kopš viņa to pirms vienpadsmit gadiem iegādājās, tas uzticigi kalpoja katrā detektī-ves izbraukumā un neatteica pat oktobra svelmes pilnbriedā, kad no Kalahari vējš atpūta smalkus putekļus, kuri šajā gadalaikā visu pārklāja ar sarkanbrūnu segu. Misters Dž. L. B. Ma-tekoni bija paskaidrojis, ka putekļi ir motoru ienaidnieki: no vienas puses, automašīnu dzinēju naidnieki, bet, no otras puses, - izsalkuša mehāniķa draugi.

Dž. L. B. Matekoni vēroja, kā mma Ramotsve tuvojas parādes durvīm un pieklauvē. Acīmredzot doktors jau gaidīja, jo sieviete tūlīt tika ielaista, un durvis aiz viņas aizvērās.

- Jūs viena pati? - doktors Ranta noprasīja. - Vai tad jūsu draugs nenāks iekšā?

- Nē, - atteica deteklve. - Viņš mani pagaidīs ārpusē.

Vīrietis smējās.

- Apsardze? Tādējādi jūs jūtaties drošībā?

Uz šo jautājumu mma Ramotsve neatbildēja.

- Jums ir jauka māja, - viņa teica. - Esat veiksminieks.

Saimnieks pamāja, aicinādams sekot uz dzīvojamo istabu.

Tad viņš norādīja uz krēslu un apsēdās arī pats.

- Negribu, ar jums pļāpādams, tērēt savu laiku, - sacīja Ranta. - Runāšu tikai tāpēc, ka jūs man tik neganti uzbrūkat un man ir grūtības ar kādu sievieti, kura melo. Šis ir vienīgais mūsu sarunas iemesls.

Viņa lepnums ir ievainots, detektīve saprata. Viņu bija iedzinusi strupceļā sieviete: dzeļošs pazemojums meitu ģē-ģerim. Mma Ramotsve nodomāja, ka garas ievadrunas nav vajadzīgas, un ķērās vērsim pie ragiem.

- Kā nomira Maikls Kērtins? - viņa prasīja.

Misters Ranta sēdēja detektīvei tieši pretim ar sakniebtām lūpām.

- Es tur strādāju, - viņš teica, izlikdamies, ka nav dzirdējis jautājumu. - Es esmu lauksaimniecības ekonomists, un viņi bija saņēmuši grāntu no Forda fonda, lai varētu noalgot kādu, kas pētītu šādu nelielu lauksaimniecības uzņēmumu ekonomiku. Tāds bija mans darbs. Taču es redzēju, ka pasākums ir bezcerīgs. Jau no paša sākuma. Šie cilvēki bija ideālisti. Viņi bija iedomājušies, ka spēs izmainīt dabas kārtību. Es redzēju, ka no tā nekas nesanāks.

- Taču naudu jūs ņēmāt, - mma Ramotsve iestarpināja.

Saimnieks uzmeta viņai nicinošu skatienu.

- Tas bija darbs. Es esmu profesionāls ekonomists. Es pētu veiksmīgus uzņēmumus un ari neveiksmīgus pasākumus. Vai tas jums ir saprotams?

- Es saprotu, - viņa teica.

- Tas labi, - vīrietis turpināja. - Mēs, tā saucamā vadība, dzīvojām visi vienā lielā mājā. Tur mita vācietis no Namībijas, kurš visus izrīkoja, - Burkhards Fišers. Šim cilvēkam bija sieva Mārsija, un tad vēl tur dzīvoja sieviete no Dienvidāfrikas -Karla Smita, amerikāņu jauneklis un es.

Mums gāja tīri labi, ja neskaita to, ka es Burkhardam nepatiku. Viņš centās no manis atbrīvoties jau pašā sākumā, taču bija līgums ar fondu, un viņam atteica. Burkhards mani apmeloja, taču viņam nenoticēja.

Amerikāņu zēns bija ļoti pieklājigs. Viņš runāja labā set-svaniešu valodā un cilvēkiem patika. Jaunekli piesavinājās dienvidafrikāniete, un abi sāka dzīvot vienā istabā. Viņa tam it visur pakalpoja - gatavoja ēst, mazgāja drēbes un aptekāja visos iespējamos veidos. Taču pēc tam viņa sāka izrādīt interesi par mani. Es tam nedevu nekādu iemeslu, taču mums sākās dēka, kaut gan vienlaikus viņai bija ari šis zēns. Karla teica, ka grib Maiklam par to pastāstīt, tomēr nevēlas ievainot viņa jūtas. Tāpēc mēs satikāmies slepšus, kas tur bija samērā grūti izdarāms.

Burkhardam radās aizdomas: viņš mani iesauca kantori un pateica, ka visu izstāstīs amerikānim, ja nepārstāšu satikties ar Kārlu. Es teicu, ka tā nav viņa darīšana, un priekšnieks sadusmojās. Uzsvēra, ka vēlreiz rakstīšot uz fondu un ziņošot, ka es grauju kolektīvu. Tāpēc sacīju, ka ar Kārlu vairs nesatikšos.

Taču attiecības turpinājās. Kāpēc es tā darīju? Nezinu. Mēs satikāmies vakaros. Meitene teica, ka viņai patīkot pastaigas krūmāja tumsā; Maiklam tas nepatika, un viņš palika mājās. Viņš brīdināja Kārlu, lai tā neiet pārāk tālu un piesargās no plēsīgiem zvēriem un čūskām.

Mums bija kāda vietiņa, kurp gājām, lai paliktu divvien-tulībā. Būda aiz laukiem. Parasti tur tika turēti kapļi, šļūtenes un tamlīdzīgas lietas. Taču tā bija ari laba vieta, kur satikties mīlētājiem.

Tovakar mēs atkal bijām kopā būdā. Spīdēja pilnmēness, un ārā bija gluži gaišs. Pēkšņi es sapratu, ka ārpusē kāds ir, un piecēlos. Es aizlavījos līdz durvīm un ļoti lēnām tās atvēru. Tur stāvēja amerikānis. Viņš bija tērpies tikai īsajās biksēs un sandalēs. Tā bija ļoti karsta nakts.

Maikls jautāja: “Ko tu šeit dari?” Es neatbildēju, bet viņš pēkšņi pagrūda mani malā un ielūkojās būdā. Ieraudzījis Kārlu, viņš, protams, visu tūlīt saprata.

Sākumā puisis neko neteica. Viņš tikai skatījās Karlā un pēc tam palūkojās manī. Tad viņš sāka skriet prom no būdas. Taču Maikls neskrēja uz māju pusi, bet gan pretējā virzienā -tieši iekšā krūmājā.

Karla man uzsauca, lai es viņu noķeru, un tā ari gribēju izdarīt. Jauneklis skrēja diezgan ātri, taču es viņu panācu un satvēru aiz pleca. Viņš mani atgrūda un atkal metās skriet. Es sekoju jaunajam cilvēkam pa pēdām caur ērkšķainajiem krūmiem, kuri skrāpēja man kājas un rokas. Es viegli varēju izdurt aci ar kādu no šiem ērkšķiem, tomēr tas nenotika. Tas viss bija ļoti bīstami.

Noķēru puisi vēlreiz, un šoreiz viņš tik stipri nepretojās. Lai nomierinātu, satvēru viņu labi cieši un grasījos vest atpakaļ uz mājām, taču viņš izrāvās un paklupa.

Mēs atradāmies dziļa grāvja - donga - malā, kas šķērsoja krūmāju. Tas bija apmēram sešas pēdas dziļš, un, kad Maikls paklupa, viņš iekrita grāvī. Es paskatījos lejup un ieraudzīju viņu guļam pašā dibenā. Viņš nekustējās un neizdvesa ne skaņas.

Es norāpos lejā un viņu apskatīju. Puisis gulēja gluži mierīgs, un, kad mēģināju apskatīt viņa galvu, vai tā nav sasista, tā nokārās pār manu roku. Es sapratu, ka viņš kritienā salauzis sprandu un vairs neelpo.

Aizskrēju atpakaļ pie Karlas un pastāstīju, kas noticis. Mēs kopā atgriezāmies pie grāvja un vēlreiz viņu apskatījām. Maikls neapšaubāmi bija miris, un sieviete sāka raudāt.

Kad asaru plūdi bija beigušies, mēs apsēdāmies grāvī un domājām, ko darīt. Es spriedu - ja iesim atpakaļ un visu izstāstīsim, neviens nenoticēs, ka Maikls ir nelaimīgā kārtā paslīdējis. Iedomājos - cilvēki nospriedīs, ka esam savā starpā kāvušies, jo viņš atklājis manas attiecības ar Kārlu. Man bija skaidrs - kad policisti iztaujās Burkhardu, viņš par mani sastāstīs trakas lietas un teiks, ka es amerikāni droši vien esmu nogalinājis. Nākotne man rādījās pavisam nelabā gaismā.

Tā nu mēs nolēmām nelaiķi apglabāt un teikt, ka neko nezinām. Es zināju, ka tuvumā ir skudru pūžņi - krūmājā tie ir no vienas vietas -, un nospriedu, ka tā būtu laba vieta, kur paslēpt līķi. Diezgan ātri atradu pūzni un nopriecājos. Skudrulācis tajā bija izracis diezgan pamatīgu alu, un man nenācās grūti to paplašināt, lai ievietotu Maikla mirstīgās atliekas. Pēc tam es alu aizbāzu ar akmeņiem un zemi un skudru pūžņa apkārtni noslaucīju ar ērkšķu krūma zaru. Laikam man bija izdevies paslēpt visus pierādījumus, jo pēddzinis, kuru viņi pēc tam nolīga, neko neuzgāja. Turklāt nākamajā dienā nolija lietus un aizskaloja visas pēdas.

Turpmākajās dienās mūs un vēl citus cilvēkus iztaujāja policisti. Es teicu, ka Maiklu tajā vakarā neesmu redzējis, un to pašu stāstīja arī Karla. Viņa bija satriekta un kļuva ļoti klusa. Ar mani satikties viņa vairs negribēja un lielākoties raudāja.

Tad Karla aizbrauca. Pirms došanās projām viņa man īsos vārdos pateica, ka ļoti nožēlo mūsu lakstošanos. Viņa izstāstīja arī to, ka ir grūta, taču bērns esot no Maikla, nevis manējais, jo ticis ieņemts, pirms mēs sākām satikties.

Viņa aizbrauca, un pēc mēneša aizbraucu arī es. Man piešķīra stipendiju Djūkā, bet viņa pameta valsti. Karla negribēja atgriezties Dienvidāfrikā, jo viņai tā nepatika. Dzirdēju, ka viņa nonākusi Zimbabvē, Bulavajo, un viņai tur esot maza viesnīciņa. Vēl es dzirdēju, ka viņa tur dzīvojot ari tagad. Kāds mans paziņa, kurš bija aizbraucis uz Bulavajo, Kārlu iztālēm bija redzējis.

Misters Ranta apklusa un paskatījās uz mma Ramotsvi.

- Tā ir taisnība, mma, - viņš teica. - Es to zēnu nenogalināju. Es jums izstāstīju patiesību.

Detektīve pamāja ar galvu.

- Es redzu, - viņa sacīja. - Redzu, ka nemelojāt.

Bridi viņa neteica neko.

- Negatavojos neko stāstīt policistiem. Es jums to jau teicu, un savu vārdu es turu. Taču man par notikušo jāpastāsta Maikla mātei ar norunu, ka viņa rīkosies tāpat kā es - neies uz policiju, un es domāju, ka misis Kērtina man to apsolīs. Neredzu nekādu iemeslu, lai policija atsāktu izmeklēšanu.

Ranta atviegloti uzelpoja. Viņa kareivīgā izturēšanās bija izgaisusi, un izskatījās, ka vīrs no mma Ramotsves gaida zināmas garantijas.

- Un tās meitenes? - viņš jautāja. - Vai viņas mani neapgrūtinās?

Mma Ramotsve papurināja galvu.

- Ar viņām nepatikšanu nebūs. Par to varat neraizēties.

- Un kā ar to ziņojumu? - doktors Ranta vaicāja. - No tās otras skuķes. Vai jūs to iznīcināsiet?

Mma Ramotsve piecēlās un devās uz durvīm

- Ar ziņojumu?

- Jā, - viņš teica. - Ar denunciāciju pret mani no meičas, kura melo.

Detektīve atvēra ieejas durvis un palūkojās ārā. Tur misters Dž. L. B. Matekoni sēdēja automobilī un, kad durvis atvērās, pacēla skatienu.

Viņa spēra soli uz takas.

- Redziet, doktor Ranta, - mma Ramotsve klusi sacīja. - Domāju, ka jūs esat cilvēks, kurš melojis daudziem - pārsvarā, šķiet, sievietēm. Taču nupat ir noticis kaut kas nebijis.

Jums sameloja sieviete, un jūs tūlīt uzķērāties. Jums tas nepatiks, bet varbūt tā būs mācība, ko nozīmē tikt izmantotam. Nekādas meitenes nav.

Viņa aizgāja pa celiņu, pēc tam ārā pa vārtiem. Ranta palika durvis un noskatījās sievietei pakaļ, taču viņa zināja, ka tas neuzdrošināsies viņai piedurt ne pirksta. Kad Ranta bija pārvarējis dusmas, kuras, kā domāja mma Ramotsve, to bija pārņēmušas, viņš aptvēra, ka viegli ticis cauri, un, ja viņam ir kaut mazākās sirdsapziņas paliekas, jāpateicas mma Ramotsvei par to, ka desmit gadu vecie notikumi netiks vairs cilāti. Taču detektive šaubījās par doktora sirdsapziņu un domāja, ka, spriežot pēc visa, tās viņam nav.

Kā tad ar viņas pašas sirdsapziņu? Viņa šim cilvēkam bija melojusi un ķērusies pie šantāžas. Viņa šādi bija rīkojusies, lai iegūtu ziņas, kuras pretējā gadījumā paliktu nepieejamas. Nelika mieru satraucošais jautājums, vai mērķis vienmēr attaisno līdzekļus. Vai bija labi rikoties bezkaunīgi, lai sasniegtu labvēlīgu rezultātu? Jā, droši vien. Pasaulē notika kari, kas bija bezjēdzīgi. Āfrikas pienākums bija cīnīties, lai atbrīvotos, un neviens nevarēja teikt, ka tas ir nepareizi - lietot spēku, lai sasniegtu mērķi. Dzīve ir nesakārtota, un dažreiz nav citas izejas. Mma Ramotsve apspēlēja doktoru Rantu ar viņa paša kārtīm, tāpat kā bija blēdījusies, lai satriektu ļauno šamani vienā no savām iepriekšējām lietām. Tā ir neizbēgama nepieciešamība šajā pasaulē, kas ir tāla no pilnības.

Divdesmitā nodaļa Bulavajo

Devusies ceļā agri no rīta, kad pilsētā mazāk kņadas un debesis vēl tumšas, viņa mazajā, baltajā autobusiņā izbrauca uz Fransistaunas ceļa. īsi pirms Močudi pagrieziena, kur ceļš tuvojas Limpopo upes iztekai, saule pacēlās virs līdzenumiem, un pēc dažām minūtēm visa pasaule sāka trīsēt zeltdzeltenā krāsā - kopjes', koku virsotnes visā savā krāšņumā, ceļmalas pērnā zāle un pat putekļi. Saule - lielā, sarkanā bumba - šķita aizkavējusies pie apvāršņa; tad tā saņēmās un aizpeldēja pāri Āfrikai: dabā atgriezās dienas ierastās krāsas, un mma Ra-motsve tālumā pamanīja kopš bērnības pazīstamos māju jumtus, ēzeļus ceļmalās un šur tur starp kokiem izsvaidītos namiņus.

Šī bija sausa vieta, taču patlaban, lietus sezonas sākumā, tā sāka mainīties. Agrīnais lietus bija nācis par labu. Lieli, purpursārti mākoņi blīvējās ziemeļos un austrumos; lietus, pārplūdinādams zemi, bija gāzis baltām straumēm - gluži kā ūdenskritums. Mēnešiem ilgā sausuma nomocītā zeme uzsūca lietusgāžu radītās mirgojošās peļķes, un pēc dažām stundām caur brūnumu izlauzās zaļā krāsa. Zāles dzinumi, mazi, dzelteni ziediņi, dīgstoši meža vīnogulāji spraucās caur atmaigušo zemes virskārtu un padarīja to zaļu un sulīgu. Akas un sakaltušo dubļu iegulas pēkšņi piepildījās ar rāvainu, brūnu ūdeni, un pa gultnēm - sausu smilšu vagām - atkal sāka plūst upes. Lietus sezona bija gadskārtējs brīnums, kas šajā

1 Kopje - zems pakalns Dienvidāfrikas veida.

sausajā zemē ļāva pastāvēt dzīvībai, brīnums, uz kuru jācer, jo lietus varēja aizkavēties, un tad nobeidzās lopi, kā jau tas šad un tad gadījās.

Viņai patika ceļš uz Fransistaunu, taču šodien bija jābrauc vēl kādas tris stundas ilgāk uz ziemeļiem - pāri Zimbabves robežai. Misters Dž. L. B. Matekoni negribēja viņu laist un centās atrunāt, taču mma Ramotsve palika pie sava. Viņa šo izmeklēšanu bija uzņēmusies, un tā jānoved līdz galam.

- Tur ir bīstamāk nekā Botsvānā, - Dž. L. B. Matekoni brīdināja. - Mūždien tur atgadās kaut kas nelāgs. Vispirms bija karš, tad dumpji un vēl citādas nekārtības. Posteņi uz ceļiem. Laupīšanas... Un vēl visādas nepatikšanas. Ko tad, ja tavs autobusiņš salūst?

Viņai nācās riskēt, taču mma Ramotsve negribēja līgavaini satraukt. Viņa patiešām bija pārliecināta, ka šis brauciens ir nepieciešams, turklāt detektīvei šķita svarīgi ieviest tradīciju, ka šādos gadījumos pēdējais vārds pieder viņai. “Dāmu detek-tivaģentūras Nr. 1” darbībā nedrīkst ļaut iejaukties vīriešiem, citādi tie drīz vien mainīs aģentūras nosaukumu uz “Dāmu un vīriešu detektivaģentūru Nr. 1”. Misters Dž. L. B. Matekoni bija labs mehāniķis, taču nebija detektīvs. Tāpēc, ka... jā, kāpēc gan? Kas tas bija? Vērīgums? Intuīcija?

Tāpēc ceļojums uz Bulavajo tomēr notika. Viņa uzskatīja, ka spēj par sevi parūpēties; lielākā daļa cilvēku, kuri iekļuva nepatikšanās, par to varēja vainot vienīgi sevi. Tie iemanījās atrasties vietās, kurās viņiem nevajadzētu būt; tie draudēja nepareizajiem cilvēkiem; tie neprata orientēties sabiedrībā. Mma Ramotsve prata saplūst ar apkārtējo vidi. Detektive zināja, kā tikt galā ar jaunekli, kuram piemīt pārspīlēta pašvērtības izjūta, kas, pēc viņas domām, bija visbīstamākā parādība, ar kādu varēja sastapties Āfrikā. Jauns cilvēks ar šauteni ir kā fugass: ja jūs aizskarat viņa patmīlību - un tas nav grūti izdarāms -, var gaidīt neparedzamas sekas. Taču, ja izturaties pret viņu pieklājīgi - ar cieņu, pēc kuras šādi cilvēki tik ļoti kāro, šai bumbai var noņemt detonatoru. Bet vienlaikus nedrīkst būt pārāk pasīvs: pretinieks var pieņemt, ka esi ieņēmis aizsardzības pozīcijas. Visi šie psiholoģiskie smalkumi katrā situācijā jāizsver.

Mma Ramotsve brauca cauri rītam. Pulksten deviņos de-tektīve nonāca Mahalapjē - viņas tēva Obida Ramotsves dzimtenē. Vēlāk tēvs devās dienvidu virzienā, kur bija viņa mātes senču zemes, taču viņa dzimta atradās šeit, un tie joprojām bija arī mma Ramotsves radi. Ja viņa uz labu laimi sāktu klaiņot pa pilsētas ielām un sarunātos ar vecākiem cilvēkiem, kāds viņu noteikti pazītu, kāds, kurš mma Ramotsvi ierindotu sarežģītos radurakstos. Šeit vajadzēja būt otrās, trešās un ceturtās pakāpes brālēniem un māsīcām, attāliem ģimenes atzariem, kas viņu saistītu ar nekad neredzētiem cilvēkiem, kuru vidū viņa tūlīt pat justos kā savējā. Ja mazais, baltais autobusiņš salūztu, viņa varētu klauvēt pie jebkurām šīm durvīm un cerēt uz palīdzību, ko attālam radiniekam bija tiesības lūgt pat Botsvānas viņā galā.

Mma Ramotsve nevarēja iedomāties, kā tas ir, ja cilvēkam nav radinieku. Viņa zināja, ka ir ļaudis, kuriem nav ne tēvoču, ne krustmāšu, ne dažādu pakāpju attālu brālēnu: šie cilvēki bija vientuļi. Kaut kāda neizdibināma iemesla dēļ tādi bija daudzi baltie; izskatījās, ka tuviniekus tiem nevajag un, būdami vientuļi, viņi ir apmierināti. Cik pamestiem īstenībā viņiem vajadzēja justies! Kā kosmonautiem, kuri klīst tumsā nezināmā izplatījumā; tiem nav pat sudrabotās nabassaites, kas tos savienotu ar mazo, metālisko skābekļa un siltuma avotu. Uz mirkli viņa iztēlojās mazo, balto autobusiņu kosmosā lēnām riņķojam uz zvaigžņu fona un sevi, mma Ramotsvi no “Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1”, bezsvara stāvoklī kājām gaisā griežamies ap mazo, balto busiņu, piesietu tam ar tievu, smalku valgu.

Viņa apstājās Fransistaunā un viesnīcas verandā, no kurienes varēja pārredzēt dzelzceļu, tad izdzēra tasi tējas. Dī-zelvilciens tusnīdams piegādāja no ziemeļiem pārpildītus vagonus un tika novirzīts uz rezerves sliedēm; preču vilciens, piekrauts ar vara rūdu no Zimbabves raktuvēm, vienā mierā atpūtās, kamēr mašīnists zem koka sarunājās ar pārmijnieku. Pāri sliedēm aizkliboja karstuma novārdzināts suns. Pie mma Ramotsves galda pietecēja smieklīgs, puņķains bērns un, kad viņa tam uzsmaidīja, ķiķinādams aizskrēja.

Tad sekoja robežas šķērsošana ar nekārtīgo rindu, kas nemaz negribēja virzīties uz priekšu pie baltās blokmājas, kurā, apzīmogodami pases, vīzas un lētas veidlapas, garlaikoti un cienīgi rosījās uniformēti ierēdņi. Formalitātes bija galā, un, braucot garām granīta klintīm, kas vēl nesen baloja pie gaiši zilā apvāršņa, kur gaiss bija vēsāks un svaigāks nekā Fransistaunas nomācošais karstums, ceļojums tuvojās beigām. Un te jau ari Bulavajo - pilsēta ar platām ielām, palisandriem un ēnainām verandām. Šeit viņai bija kur palikt: pie kāda drauga, kurš detektīvi laiku pa laikam apciemoja Gaborounā; šeit viņu gaidīja ērta istaba ar vēsu, nospodrinātu sarkanu grīdu un salmu jumtu, kas telpu darīja klusu un dzestru kā alu.

- Vienmēr priecājos tevi redzēt, - sacīja draugs. - Bet kāpēc esi ieradusies?

- Lai kādu atrastu, - mma Ramotsve atbildēja. - Vai - drīzāk - lai kādam citam palidzētu kādu atrast.

- Tu runā mīklaini, - draugs smējās.

- Paskaidrošu, - mma Ramotsve sacīja. - Es esmu šeit, lai pieliktu kādam stāstam punktu.

Kārlu viņa atrada bez grūtībām. Mma Ramotsves paziņa pāris reižu piezvanīja un iedeva viņai viesnīcas nosaukumu un adresi. Tā bija veca koloniālā stilā celta ēka uz Matoposas ceļa. Nebija skaidrs, kas bija tie, kuri šeit apmetās, taču viesnīca izskatījās labi uzturēta, un kaut kur dziļāk varēja dzirdēt bāra trokšņus. Virs ieejas durvīm ar maziem, baltiem burtiem rakstīts: Karla Smita - persona, kurai atļauts pārdot alkoholiskos dzērienus. Izmeklēšanai pienākušas beigas, un, kā jau pa lielākai daļai, tās bija visai ikdienišķas un veiksmīgas. Kā par brīnumu, meklējamais cilvēks patiešām eksistēja un bija šeit.

- Es esmu Karla.

Mma Ramotsve skatījās uz sievieti, kura sēdēja pie galda ar nekārtīgu dokumentu kaudzi priekšā. Aiz viņas muguras pie sienas karājās kalendārs ar spilgtās krāsās iezimētiem datumiem - dāvana no izgatavotājiem - uz tā trekniem burtiem bija rakstīts: Iespiests Matabelelandas tipogrāfijā, SIA: Jūs domājat - mēs drukājam! Mma Ramotsvei radās doma, ka vajadzētu pasūtināt kalendāru pašas vajadzībām. Aizdomīgi? Zvaniet “Dāmu detektīvaģentūrai Nr. 1”. Jūs jautājat -mēs atbildam! Nē, tas bija pārāk tizli. Jūs saucat - mēs palīdzam! Nē, visi klienti jau nebija bezpalīdzīgi. Mēs atklājam patiesību. Tā bija labāk: tas skanēja cienīgi.

- Un jūs? - pieklājīgi, taču ar nelielām aizdomām balsī vaicāja sieviete.

“Viņa domā, ka esmu atnākusi pieteikties darbā,” nosprieda mma Ramotsve, “un grib mani atraidīt.”

- Mans vārds ir Prešesa Ramotsve, - detektive stādījās priekšā. - Esmu no Gaborounas. Un nemeklēju darbu.

Sieviete pasmaidīja.

- Bet daudzi meklē, - viņa teica. - Šeit ir tik briesmīgs bezdarbs. Pat cilvēki, kuri izgājuši visus iespējamos kursus, nevar atrast darbu. Nekādu. Viņi ir ar mieru darīt jebko. Katru nedēļu pie manis nāk pieteikties kādi desmit - varbūt pat divpadsmit; mācību gada beigās - daudz vairāk.

- Slikti apstākļi?

Karla nopūtās.

- Jā, jau ilgāku laiku. Daudzi cilvēki cieš.

- Saprotu, - teica mma Ramotsve. - Mēs Botsvānā varam uzelpot. Pie mums tik traki nav.

Karla pamāja ar galvu un izskatījās domīga.

- Es zinu. Es tur dažus gadus dzīvoju. Tas bija pirms kāda laika, taču esmu dzirdējusi, ka nekas īpaši nav mainījies. Par to jūs varat tikai priecāties.

- Jums patika vecā Āfrika?

Karla aizdomīgi paskatījās mma Ramotsvē. Šis bija politisks jautājums, un viņai vajadzēja būt piesardzīgai.

Viņa runāja lēnām, izvēlēdamās vārdus.

- Nē. Ne tādā ziņā, ka man patiktu koloniju laiki. Protams, ne. Jūs jau zināt, ka ne visiem baltajiem tie patika. Es varēju būt dienvidafrikāniete, taču es pametu Dienvidāfriku, lai aizbēgtu no aparteida. Tā ari nokļuvu Botsvānā.

Mma Ramotsve ar savu jautājumu nebija iecerējusi viņu mulsināt. Tā nebija domāta kā apsūdzība, tāpēc viņa centās visu vērst par labu.

- Nebiju to domājusi šādi, - viņa teica. - Es domāju par veco Āfriku, kurā bija mazāk bezdarbnieku. Tad cilvēkiem pietika vietas. Viņi piederēja saviem ciematiem, savām ģimenēm. Viņiem bija sava zeme. Tagad daudz kas no tā ir zudis, un cilvēkam ir vienīgi būda pilsētas pievārtē. Šāda Āfrika man nepatīk.

Karla izskatījās atvieglota.

- Jā, taču pasauli apturēt mēs nevaram, vai ne? Āfrikā ir sarežģījumi. Mēs varam tikai mēģināt ar tiem tikt galā.

Iestājās klusums. Šī sieviete nebija nākusi runāt par politiku, nosprieda Karla. Vai arī par Āfrikas vēsturi. Kāpēc gan viņa šeit atradās?

Mma Ramotsve paskatījās uz savām rokām un saderināšanās gredzenu, kas izstaroja mazu gaismas kūlīti.

- Pirms desmit gadiem, - viņa iesāka, - jūs dzīvojāt netālu no Molepololes - saimniecībā, kuru vadīja Burkhards Fišers. Jūs tur bijāt, kad mīklainos apstākļos pazuda amerikānis, vārdā Maikls Kērtins.

Viņa apklusa. Karla skatījās detektīvā ar stiklainām acīm.

- Man nav nekā kopēja ar policiju, - mma Ramotsve steidzīgi piebilda. - Neesmu šeit ieradusies, lai jūs iztaujātu.

Karlas izturēšanās bija bezkaislīga.

- Kāpēc tad jūs gribat par to runāt? Tas notika pirms daudziem gadiem. Viņš pazuda. Tas ir viss.

- Nē, - teica detektīve. - Tas nav viss. Man jums nav jāprasa, kas tur notika, jo es to ļoti labi zinu. Jūs un Osvalds

Ranta bijāt būdā, kad parādījās Maikls. Viņš iekrita grāvi un salauza sprandu. Jūs noslēpāt liķi, jo Osvalds baidījās, ka policija viņu apsūdzēs Maikla slepkavībā. Tā tas notika.

Karla neatbildēja, taču mma Ramotsve redzēja, ka teiktais sievieti ir satriecis. Kā jau detektlve domāja, doktors Ranta bija teicis taisnību, un Karlas uzvedība patlaban to apstiprināja.

-Jūs nenogalinājāt Maiklu, - viņa sacīja. - Neviens jūs neapsūdz. Taču jūs noslēpāt līķi, un viņa māte tāpēc neuzzināja, kas noticis. Jūs rīkojāties slikti. Bet ne jau tas ir galvenais. Galvenais, ka jūs varat kaut ko iesākt, lai visu vērstu par labu. Jūs to varat darīt gluži droši. Jums nav jābaidās.

Karlas balss skanēja kā no tāluma - gandrīz nedzirdami.

- Ko es varu darīt? Mēs nevaram viņu atdzīvināt.

- Jūs varat pabeigt viņa mātes meklējumus, - mma Ramotsve teica. - Vienīgais, ko viņa vēlas, ir pateikt ardievas dēlam. Cilvēkiem, kuriem nācies kādu zaudēt, bieži piemetas šāda mānija. Viņu sirdi nav atriebības jūtu: viņi vienīgi grib kaut ko uzzināt. Tas ir viss.

Karla ar nodurtām acīm atgāzās krēslā.

- Es nezinu... Ja es kaut ko pateikšu, Osvalds būs pārskaities...

Mma Ramotsve viņu pārtrauca.

- Osvalds zina un ir ar mieru.

- Tad kāpēc viņš pats nepastāsta misis Kērtinai? - pēkšņi sadusmojusies, jautāja Karla. - To izdarīja Ranta. Es toreiz meloju tikai tāpēc, lai viņu pasargātu.

Detektlve piekrītoši pamāja.

- Jā, - viņa teica. - Tā ir viņa kļūda, un viņš nav labs cilvēks. Doktors šai sievietei vai kādam citam nespēj dot neko. Šādi cilvēki atvainoties nav spējīgi. Taču jūs gan. Jūs varat satikties ar misis Kērtinu un pastāstīt, kas notika. Jūs varat izpelnīties viņas piedošanu.

Karla papurināja galvu.

- Nesaprotu, kāpēc... Pēc visiem šiem gadiem...

Mma Ramotsve viņu pārtrauca.

'

- Tāpēc, - viņa sacīja, - ka esat viņas mazbērna māte. Vai tad tā nav? Vai tad jūs viņai liegsiet mazliet laipnības? Dēla viņai vairs nav. Taču ir...

- Puisēns, - teica Karla. - Arī viņu sauc par Maiklu. Viņam ir deviņi gadi - gandrīz desmit.

Detektīve smaidīja.

- Jums viņai bērniņš jāparāda, - detektīve sacīja. - Jūs esat māte. Un zināt, ko tas nozīmē. Tagad jums vairs nav iemesla slēpties. Osvalds jūs neaiztiks. Viņam ar to nav nekāda sakara.

Mma Ramotsve piecēlās un piegāja pie rakstāmgalda, aiz kura sarāvusies un bailīga sēdēja Karla.

- Jūs taču saprotat, ka tas jāizdara, - viņa teica.

Detektīve maigi satvēra otras sievietes roku. Tā bija tum-

snēja no karstuma un smaga darba.

- Jūs taču to izdarīsiet, mma? Viņa ir gatava atlidot uz Botsvānu. Ja es pateikšu, viņa ieradīsies pēc pāris dienām. Vai varat no šejienes tikt projām? Tikai uz dažām dienām.

- Man ir palīdze, - Karla atbildēja. - Viņa visu padarīs.

- Un zēns? Maikls? Vai tad viņš nepriecāsies, ieraudzīdams savu vecmāmiņu?

Karla pacēla acis uz detektīvi.

- Jā, mma Ramotsve, - viņa teica. - Jums taisnība.

Viņa atgriezās Gaborounā nakamajā dienā - vēlu vakarā. Kalpone Rouza bija palikusi detektīves mājā pieskatīt bērnus, kuri, mma Ramotsvei atbraucot, bija jau aizmiguši. Viņa ielavījās to istabās un ieklausījās klusajā elpā, un ieelpoja guļošo bērnu saldo smaržu. Tad, ceļojuma nogurdināta, viņa iekrita savā gultā, bet smago, aizvērto plakstu priekšā joprojām vīdēja ceļš.

Atstājusi bērnus Rouzas ziņā, mma Ramotsve nākamajā rītā agri ieradās savā birojā. Mma Makutsi bija atnākusi agrāk, nekā vajadzīgs, un sēdēja pie sava rakstāmgalda, rakstīdama ziņojumu.

- Misters Letseniāns Bedjūls, - viņa atskaitījās. - Es rakstu ziņojumu par lietas iznākumu.

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

- Es taču domāju, ka vēlējāties, lai es ar to tieku galā...

Mma Makutsi saknieba lūpas.

- Sākumā man nebija drosmes, - viņa teica, - taču vakar Bedjūls atbrauca, un man ar viņu bija jārunā. Ja būtu redzējusi viņu nākam, aizslēgtu biroja durvis un izliktu zīmi, ka aģentūra slēgta. Taču viņš ienāca, pirms paspēju kaut ko izdarīt.

- Nu un? - mma Ramotsve gribēja zināt.

- Es izstāstīju, ka viņa sieva ir neuzticīga.

- Ko viņš teica?

- Viņš bija nomākts. Viņš izskatījās ļoti bēdīgs.

Mma Ramotsve šķībi pasmaidīja.

- Nav nekāds brīnums, - viņa sacīja.

- Jā, bet tad es teicu, lai viņš neko neuzsāk, jo sieva to dara tikai dēla labā. Ka viņa ielaidušies ar bagātnieku, lai nodrošinātu dēlam labu izglītību. Es teicu, ka viņa ir ļoti nesavtīga. Teicu, ka labāk visu atstāt, kā ir.

Mma Ramotsve izskatījās pārsteigta.

- Vai viņš tam noticēja? - detektīve neticīgi jautāja.

- Jā, - mma Makutsi atbildēja. - Viņš nav īpaši pieredzējis cilvēks. Taču galu galā misters Bedjūls izskatījās diezgan priecīgs.

- Esmu pārsteigta, - mma Ramotsve sacīja.

-Jā, tā nu ir, - mma Makutse teica. - Viņš aizgāja laimīgs. Arī sieva joprojām ir laimīga. Zēns mācās. Un sievas mīļākais un viņa sieva ari ir laimīgi. Labs iznākums.

Mma Ramotsve par to nebija īsti pārliecināta. Šajā risinājumā redzamas pamatīgas ētiska rakstura plaisas, un, lai tās aizpildītu, vajadzēja krietni padomāt un parunāt. Kad būs vairāk laika, viņa to visu ar mma Makutsi apspriedīs. Bēdīgi, nodomāja mma Ramotsve, ka par šādiem jautājumiem nav slejas “Kriminoloģijas Žurnālā”. Viņa būtu uzrakstījusi un vērsusies pēc padoma šajā delikātajā lietā. Varbūt tomēr vajadzēs sazināties ar redaktoru un ieteikt, ka jāpieņem cilvēks, kas par šādiem jautājumiem atbild, - tas noteikti padarītu žurnālu daudz, daudz vērtīgāku.

Sekoja dažas mierpilnas dienas, kuru laikā viņām atkal nebija apmeklētāju un kuras varēja veltīt aģentūras pārvaldes uzlabošanai. Mma Makutsi ieeļļoja savu rakstāmmašīnu un devās nopirkt jaunu tējkannu sarkankrūmu tējai. Mma Ramotsve rakstīja vēstules seniem draugiem un gatavoja atskaites gaidāmajam finanšu gada noslēgumam. Naudas nopelnīts nebija daudz, taču nebija arī zaudējumu, un viņa jutās laimīga un nepārpūlējusies. Tas nozīmēja daudz vairāk nekā pārliecinoša bilances veidlapa. Gada pārskatos, viņa domāja, blakus izdevumiem un ieņēmumiem katrā ziņā vajadzētu iekļaut sadaļu, kas sauktos Laime. Šī sleja, nodomāja mma Ramotsve, viņas atskaitēs būtu pamatīga.

Bet kā tad ar laimi misis Kērtinai, kura pēc trim dienām vēlā pēcpusdienā ieradās “Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1”, lai satiktu savu mazdēlu? Kamēr Karla bija atstāta, lai vienatnē sagatavotu ziņas par to, kas noticis pirms desmit gadiem, mma Ramotsve ar zēnu izgāja pastaigāties un vērsa viņa uzmanību uz Kgali kalna granīta nogāzēm un zilo dūmaku tālumā virs dambja. Tas bija labi audzināts un nopietns zēns, kurš interesējās par akmeņiem un apstājās, lai paskrāpētu katru klintsbluķi un uzlasītu katru oli.

- Šis ir kvarcs, - viņš teica, norādīdams uz baltu klinti.

- Dažreiz kvarcā var atrast zeltu.

Mma Ramotsve nopētīja klinti.

- Tev ļoti patīk akmeņi?

- Es gribu kļūt par ģeologu, - zēns nopietni atbildēja.

- Dažreiz mūsu viesnīcā apmetas kāds ģeologs. Viņš man stāsta par akmeņiem.

Detektīve iedrošinoši pasmaidīja.

- Tas varētu būt aizraujošs darbs, - viņa teica. - Gluži kā detektīvam. Kaut ko meklēt.

Viņa sniedza kvarca gabalu zēnam. Tobrīd tas pamanīja viņas saderināšanās gredzenu un uz mirkli satvēra mma Ramot-sves roku, skatīdamies uz zelta stīpu ar mirgojošo akmeni.

- Kubiskais cirkonijs, - viņš teica. - To var uztaisīt gluži līdzīgu briljantam. Gluži kā īstu.

Kad viņi atgriezās, Karla un amerikāniete sēdēja blakus, un telpā valdīja miers; vecākās sievietes sejā bija manāma pat priekpilna izteiksme, kas mma Ramotsvei lika domāt - meklētais patiešām ir atrasts.

Viņas dzēra tēju, cita citā vienīgi skatīdamās. Zēns vecmāmiņai savām rokām bija izgatavojis dāvanu - mazu ziepj-akmens grebumu. Viņa to paņēma un noskūpstīja mazdēlu -kā jau tas pieklātos katrai vecmāmiņai.

Ari mma Ramotsvei bija dāvana amerikānietei - grozs, kuru, atgriežoties no Bulavajo, viņa, pēkšņas iegribas vadīta, nopirka no kādas sievietes, kas sēdēja Fransistaunas ceļa malā. Sieviete bija izmisusi, un mma Ramotsve, kurai grozu nemaz nevajadzēja, to nopirka, lai viņai palīdzētu. Tas bija parasts Botsvānas grozs ar pinumā iestrādātām zīmēm.

- Šis mazās lāsītes ir asaras, - sieviete bija teikusi. - Žirafe dod sievietēm savas asaras, un viņas iepin tās grozos.

Amerikāniete uzmanīgi paņēma grozu - kā jau tas Bot-svānā pieņemts: ar abām rokām. Cik neaptēsti bija cilvēki, kuri pagrāba dāvanu ar vienu roku! ŠI sieviete bija labāka.

- Jūs esat ļoti laipna, mma, - viņa sacīja. - Bet kāpēc žirafe dod savas asaras?

Mma Ramotsve paraustīja plecus: viņa nekad par to nebija domājusi.

- Šķiet, tāpēc, ka ikvienam no mums kaut kas jāatdod, -viņa teica. - Žirafei nekā cita nav - vienīgi asaras.

Vai tiešām tā, viņa brīnījās. Uz mirkli mma Ramotsve iedomājās žirafi, kura, noslēpusies lapotnē ar visu savu izstiepto kaklu, skatās cauri zariem. Viņa iztēlojās tās miklos, samtainos vaigus un valgās acis. Viņa iztēlojās visu Āfrikas skaistumu un smieklus, un mīlu.

Zēns aplūkoja grozu.

- Tas tiesa, mma?

Mma Ramotsve smaidīja.

- Es ceru, - viņa sacīja.

1

Sarkankrūmu tēja (angļu vai. - redbush tea) - ļoti veselīga, garadar-bību stimulējoša tēja, kuru Dienvidāfrikā lieto arī kā ārstniecības līdzekli.

2

Seretse Наша (Seretse Khama, 1921-1980) - pirmais Botsvānas prezidents. Viņa prezidentūras laikā (1966-1980) Botsvānas ekonomiskās attīstības rādītāji bija visaugstākie pasaulē.

3

Cum laude (latīņu vai.) - persona, kas ar izcilību beigusi mācību iestādi.

4

BA - (ang[u vai. Bachelor of Arts) - humanitāro zinātņu bakalaurs.

5

BSc - (angļu vai. Bachelor of Science) - dabaszinātņu bakalaurs.

Content

Smits Aleksandrs Makkols Žirafes asaras

Pirmā nodaļa. Mistera Dž. L. B. Matekoni nams

Otra nodaļa Ierodas klients

Trešā nodaļa Jauneklis ar afrikāņa sirdi

Ceturtā nodaļa Bāreņu patversmē

Piektā nodaļa "Pastardienas juvelieri"

Sestā nodaļa Sausā zeme

Septītā nodaļa Turpmākie sarežģījumi ar bāreņu patversmes ūdenssūkni

Astotā nodaļa Stāsts par bāreņiem

Devītā nodaļa No kurienes puš vējš?

Desmita nodaļa Bērni Botsvanai ir vajadzīgi

Vienpadsmitā nodaļa Stikla griesti

Divpadsmitā nodaļa Gaborounas nakts

Trīspadsmitā nodaļa Ētikas jautājums

Četrpadsmita nodaļa Ceļojums uz pilsētu

Piecpadsmita nodaļa Nejaukas, ļaunas istabenes nedarbi

Sešpadsmitā nodaļa Ģimene

Septiņpadsmitā nodaļa Zinātnes centrs

Astoņpadsmitā nodaļa Tolokvengas ceļa "Atraja auto"

Deviņpadsmitā nodaļa Kā tas notika

Divdesmitā nodaļa Bulavajo

1