Hārvija Katrīna

Zvaigznes

Katrīna Hārvija

Zvaigznes

Kontinents

.

PROLOGS

No laikraksta “Los Angeles Herald” 1932. gada 4. jūlija:

“Palmspringsa, Kalifornija: Šodien agri no rīta izcilās kinozvaigznes Marionas Slāras mājās “Zvaigžņu paradīzē” Sanhasinto kalna virsotnē tika atrasts slavenā kinorežisora Dekstera Braianta Remzija līķis. To tieši pirms rītausmas tā saucamajā Piedauzīgajā vannasistabā uzgājis kāds kalpotājs. Noslepkavotajam Remzijam bijusi lodes cauršauta galva. Līķis bijis kails. Policija aktīvi uzsākusi mis Stāras meklēšanu. Kā vēsta aculiecinieki, viņa pagājušajā naktī noslēpumainā veidā nozudusi. Kaut ari slepkavības motīvs vēl nav noskaidrots, pastāv uzskats, ka Mariona Stāra, kura ir pazīstama ar savu vieglo dzīvesveidu un seksuālajām pārmērībām, varētu būt izdarījusi brutālu atriebību…”

No Palmspringsas nekustamo īpašumu aģentūras “Unikālo piedāvājumu kataloga” 1984. gadā:

“Šis 92 akrus plašais īpašums, kas pazīstams ar nosaukumu “Zvaigžņu paradīze”, atrodas gandrīz pašā Sanhasinto kalna virsotnē. Savrupmāja, kuru veido četrdesmit divas istabas plus vairākas piebūves, celta 1927. gadā; 1930. gadā tur pieslēgta elektrība; kopš 1932. gada nav apdzīvota. Piekļūšana: viena jūdze pa zemes ceļu, tūlīt aiz Vindija strauta nogriežoties no šosejas 111. Tiek pārdots; izsakiet savus piedāvājumus!”

No Sjū Kūkas raksta žurnālā “Palm Springs Life” 1988. gadā:

“Kas ir šis anonīmais pircējs, kurš beidzot iegādājies noslēpumu apvīto “Zvaigžņu paradīzi”? Kopš sensacionālās, vēl aizvien neatklātās Dekstera Braianta Remzija noslepkavošanas gandrīz pirms sešdesmit gadiem tā stāvējusi tukša. Ko viņš vai viņa iecerējuši darīt ar šo šķietami spoku apsēsto savrupmāju? Ko ved tā nebeidzamā noslēpumaino kravas mašīnu straume, kas nepārtraukti virzās augšup uz kalna virsotni? Un vai taisnība, ka tā pakājē norisinās sagatavošanas darbi, lai radītu gaisa tramvaju, kas vestu uz īpašumu sešus tūkstošus pēdas augstāk? Mēs varam vienīgi prātot…”

Ielūgumi uz Ziemassvētku balli “Zvaigžņu kūrortā” Sanhasinto virsotnē tika izsūtīti vairākas nedēļas iepriekš. Tie bija iespiesti uz kartītēm ar kūrorta emblēmu: elegantu, sudrabainu zvaigzni uz tumši zila fona, un apakšā bija kūrorta lozungs: ““Zvaigžņu kūrortā” ļauj vaļu savai fantāzijai…”

Ierašanās tikai melnās kaklasaitēs.

PIRMĀ DIENA

..

1

-             Man tev ir kāds pārsteigums, viņš pavēstīja, un sieviete klusu ieelsojās, juzdama, ka tiek iegūta vēlreiz. Viņi mīlējās, šķiet, jau stundām ilgi; viņš bija izcili izturīgs, ar bagātīgu iztēli. Un tagad viņš bija sagudrojis pārsteigumu?

-    Kāds tas ir? sieviete izdvesa, trīsēdama zem viņa auguma uz atlasa palagiem, kas bija kļuvuši mitri no abu kaisles pilnās pēcpusdienas.

Kad viņš novēlās uz sāniem, sieviete uzmeta viņam vaicājošu skatienu. Viņai bija šķitis, ka abi atkal uzsāks mīlēšanos. Aizver acis, viņš nočukstēja un atkal noglāstīja viņas augšstilbu iekšpusi. Sievieti pārsteidza it kā elektriskās strāvas pēkšņs pieskāriens. Apbrīnojami, bet pēc visa šī laika viņa vēl aizvien jutās seksuāli uzbudināta. Vai tad viņas apetītei nebija robežu? Tikai ne tad, kad viņa bija kopā ar Sanfordu, viņa nodomāja, dobji iesmiedamās. Tikai ne tad, ja viņa bija kopā ar šo visdižāko mīlnieku pasaulē.

-    Kāds ir šis pārsteigums? viņa jautāja.

-   Atvadu dāvana, lai tu, kamēr būsi prom, mani noteikti atcerētos. Es to īpaši iesaiņoju, viņš klusi piebilda, lūpām skaroties pie viņas auss, kamēr roka ķircinoši glāstīja augšstilba iekšpusi. Visburvīgākajā iesaiņojumā, kādu vien spēju tev atrast, mana brīnišķīgā kinozvaigzne.

Viņa sarāvās. Kaut Sanfords nebūtu viņu tā nosaucis! Kur? viņa vaicāja. Kur tā ir?

Kad vīrietis viņai pieskārās un sacīja: Šeit, viņas acis atvērās. Spoguļotajos griestos virs gultas viņa redzēja sevi uz rozīgajiem atlasa palagiem un līdzās sev viņu. Sanfords bija atspiedies uz viena elkoņa, bet otra roka atradās viņai starp kājām. Viņa redzēja vīrieša muskuļotās rokas, tumšos matiņus uz viņa krūtīm,viņa piebriedušo dzimumlocekli… Viņa seksuālās spējas bija tikpat apbrīnojamas kā viņa izturība.

Sievietes skatiens aizvirzījās uz apslēptās rokas pusi. Ko viņš tur darīja?

Viņa noelsās. Viņa juta…

Sanfords smaidīdams vēroja viņas pārsteigto sejas izteiksmi un lēnām vilka laukā kaklarotu.

-    Kad tu to… viņa iesāka, raudzīdamās, kā cita pēc citas parādās pērles. Viņa nebija jutusi, kā kaklarota nokļūst tur iekšā, bet tagad, kad tā satriecoši lēni tika vilkta laukā, viņai šķita, ka jūt sevī katru cieto, apaļo pērli, it kā tās būtu taustoši pirkstu gali. Kad visa kaklarota bija ārā, viņa paskatījās uz vīrieti, ielūkojās viņa smaidīgajās acīs, kuras reiz bija atzinusi par bīstamām, un vēl un vēlreiz nobrīnījās, kā viņam izdevies pēc visiem šiem gadiem saglabāt abu mīlēšanās burvību.

Viņa pasniedzās pēc kaklarotas, bet Sanfords uzsauca: Pagaidi! un vispirms to noskaloja kristāla šampanieša glāzē, kas stāvēja uz persiku krāsas paklāja līdzās gultai. Tad viņš aplika prāvo, pēc izskata mīksto pērļu virteni viņai ap kaklu, sacīdams: Manai kinozvaigznei. Manai brīnišķīgajai kinozvaigznei.

Sanfords noliecās, lai noskūpstītu sievieti, un viņa to apskāva, pievilkdama cieši sev klāt, juzdama pie savas kailās ādas vīrieša auguma karstumu. Viņi ilgi skūpstījās, un viņa mēģināja neraudāt, mēģināja nedomāt par nodevību, kuru bija ieplānojusi. Viņa šo vīrieti tā mīlēja, tik ļoti mīlēja, ka viņš nekad nedrīkstēja uzzināt, ko viņa grasās darīt.

Baltajam, garajam limuzīnam traucoties ziemīgajā krēslā pa tuksneša šoseju, Kerola Peidža pasniedzās pēc šampanieša pudeles, kas gozējās sudrabotajā spainītī ar ledu, un vēlreiz piepildīja savu glāzi. Viņa ievēroja, ka trīc rokas, un prātoja, vai arī abas pārējās ceļabiedres to ir pamanījušas. Kerola nepazina šīs sievietes, ar kurām kopā viņa brauca. Kad “Zvaigžņu kūrorta” limuzīns pirms divarpus stundām bija viņas uzņēmis pie viesnīcas “Beverlihilza”, viņas bija nomurminājušas tikai pieklājīgas, bet īsas sasveicināšanās frāzes. Visā ilgajā braucienā no Losandželosas cauri tuksnesim viņas vairs nebija bildušas ne vārda.

Bet domāšanai gan viņām atlika daudz laika. Un gluži nesen šausminošos četrdesmit gadus sasniegušās kinozvaigznes Kerolas Peidžas prātu smagi nodarbināja sekss nevis kaislais sekss, kādu viņa pirms dažām stundām bija izbaudījusi ar Sanfordu, kad viņš bija to pārsteidzis ar pērļu kaklarotu, bet darījumu sekss. Viņa palūkojās Kartjē zelta rokaspulkstenī, ko viņai pēc trešās filmas pabeigšanas bija uzdāvinājis vīrs, un saprata, ka itin drīz sasniegs galamērķi. Bija atlicis tikai īss brītiņš, kurā viņa tomēr varētu pārdomāt un griezties atpakaļ.

Bet tieši tāpēc taču viņa atradās “Zvaigžņu kūrorta” limuzīnā, viņa sev atgādināja, dzerot ledaini auksto šampanieti un viebjoties, jo lūpas vēl aizvien sūrstēja no kolagēna injekcijām. Viņa nebija braukusi pati ar savu mašīnu, jo nedrīkstēja pieļaut, ka pēdējā brīdī nobīstas un griežas atpakaļ mājup. “Zvaigžņu kūrorta” limuzīnā viņai nebija citas iespējas. Kad Sanfords bija vaicājis, kāpēc viņa nepaņem šoferi un nebrauc tuksnesī ar viņu pašu rolsroisu, viņa bija sagudrojusi kaut kādu attaisnojumu, ka varbūt Sanfordam viņas prombūtnes laikā būs vajadzīga mašīna; turklāt, ja nu viņa būs kalna virsotnē un iekārtojusies “Zvaigžņu kūrortā”, viņai mašīna vairs nebūs nepieciešama. Viņa bija paraudzījusies Sanfordam sejā, lai redzētu, vai viņš tam noticējis: viņš bija noticējis. Tas notika tūlīt pēc tam, kad Kerola bija nočiepusi vannasistabā prezervatīvus un iebāzusi tos savā rokassomiņā, un Sanfords gandrīz bija viņu pieķēris. Viņš noteikti būtu painteresējies, kāpēc viņai tie nepieciešami, ja jau viņa apgalvoja, ka dodoties uz “Zvaigžņu kūrortu”, lai pelnīti atpūstos pēc pēdējās, nogurdinošās filmas pabeigšanas.

Kerola aptvēra, ka nebija vajadzības uztraukties. Sanfordam nekad neienāktu prātā par kaut ko turēt aizdomās savu sievu. Uzticēšanās bija viens no viņu ilgās laulības pamatlikumiem. Tāpat kā sekss. Kerola nekad nebija pazinusi Sanfordam līdzīgu mīļāko. Viņa juta starp krūtīm gulstam pērles un vēlreiz nobrīnījās, kā vīrs bija izdomājis tās pasniegt. Pēc tam viņi bija vēlreiz mīlējušies, un tad Kerola bija saposusies garajam braucienam uz “Zvaigžņu kūrortu”.

Kerola iedomājās par abām sievietēm, kuras klusēdamas brauca kopā ar viņu; nez kas viņas bija, kāpēc viņas brauca uz “Zvaigžņu kūrortu” un vai viņām nelikās, ka Kerola pārāk daudz dzer (galu galā “Dom Perignon" pudele bija domāta viņām visām trim, bet pagaidām Kerola bija vienīgā, kura pacienājās). Kerola pievērsa skatienu loga stiklam un palūkojās laukā uz garām slīdošo ainavu. Šajā vēlajā pēcpusdienā tuksnesis, pēc viņas domām, izskatījās dīvains, gandrīz draudīgs; ēnas, kas stiepās starp smilšu kāpām un kaktusiem, šķita pārāk garas, pārāk tumšas, it kā slēptu sevī kaut kādas briesmas. Un vecais ceļš, pa kuru viņi bija nogriezušies no šosejas, likās dīvaini tukšs. Kad Kerola aptvēra, ka jau labu laiku viņiem pretī nav braukusi neviena mašīna, viņu pārņēma spējas izbailes. Kāds vispār izskatījās viņu šoferis? Kerola nespēja īsti atcerēties, bet tas bija diezgan glīts, jauns vīrietis melnā formastērpā ar spīdīgām sudraba pogām. Un uz krūšu kabatiņas kreisajā pusē bija sudrabā izšūta “Zvaigžņu kūrorta” emblēma. Bet kas viņš īsti bija? Vai, palīdzot Kerolai iekāpt mašīnā, viņš bija nosaucis savu vārdu? Vai Kerolai bija ienācis prātā viņu tā kārtīgi apskatīt, kad viņš bija norādījis, kur bāra nodalījumā ir šampanietis un kristāla pudeles ar viskiju, džinu un degvīnu, un zeltītā papīrā ietītā šokolādes konfekšu kārba?

Kerola atrāva skatienu no spokainā, vientulīgā tuksneša un pievērsās biezajam stiklam, kas šķīra mašīnas priekšējo sēdekli no pasažieru vietām. Apspiezdama acumirklīgo vēlēšanos nospiest pogu, kas nolaistu lejā starpsienu un ļautu viņai palūkoties uz šoferi un ceļu priekšā, viņa atkal iemalkoja šampanieti un atkal prātoja, vai viņa nedzer pārāk daudz. Bet tas bija nepieciešams drosmei, lai viņa varētu īstenot savu plānu, tā viņa sev iegalvoja.

Kā gan iespējams trim cilvēkiem, pat ja viņi ir svešinieki, tik ilgu laiku braukt vienā mašīnā, nesakot ne vārda? Bet, ja tā padomā, ko viņa abām teiktu? “Ziniet, dāmas, patiesībā es nemaz nedodos uz “Zvaigžņu kūrortu” atpūsties pēc savas nupat pabeigtās filmas, kaut ari mans preses sekretārs tā visiem stāsta. Es dodos turp, lai pavestu kādu man tikko pazīstamu vīrieti, kurš par to neko nenojauš. Un es to daru tādēļ, lai glābtu savu laulību.”

Nē, to viņa nedrīkstēja teikt. Viņa iztukšoja šampanieša glāzi, pasniedzās pēc pudeles un nomurmināja: Parasti es tā nedzeru, bet tagad es ļoti nervozēju.

Abas pārējās palūkojās uz Kerolu tā, it kā tikko būtu pamanījušas viņas klātbūtni.

Tā, kura sēdēja pretim, sieviete ap gadiem piecdesmit, bruņurupuča raga brillēs un ar vecmodīgu matu sakārtojumu, samirkšķināja acis un pavaicāja: Nervozējat?

-    Jā, Kerola atsaucās, atmezdama no sejas pelnu pelēku matu šķipsnu un pamādama uz sniegiem klāto kalnu pusi, kuri šķita arvien vairāk tuvojamies mašīnai. Man bail no braukšanas tramvajā.

-    Tramvajā! Kādā tramvajā?

Kerola veltīja viņai apmulsušu skatienu. Kā, nu tajā, kas mūs vedīs augšup uz “Zvaigžņu kūrortu”. Tas taču ir pašā augšā, viņa piebilda, norādīdama uz varenajām, sniegotajām virsotnēm, kas ceļojuma laikā bija šķitušas tik tālas, bet piepeši jau atradās te, gandrīz viņām blakus, rēgainas un draudīgas. Sanhasinto kalna virsotnē. Uz “Zvaigžņu kūrortu” nevar nokļūt nekā citādi kā tikai ar gaisa tramvaju.

Otra sieviete palūkojās laukā pa logu un pastiepa kaklu, lai redzētu kalna virsotni. Jā, es zinu, ka “Zvaigžņu kūrorts” ir tur, augšā, viņa atsaucās. Bet man šķita, ka tur būs kārtīgs ceļš. Viņa apklusa un nopētīja sniega klāto kalnu. Mans Dievs, izskatās kā Alpos! Es nebiju gatavojusies sniegam, viņa vientiesīgi piebilda. Viņa paņēma starp kājām iespiesto portfeli un pievilka to sev klāt, it kā aizsargātos.

Aplūkojot sievietes gaišās linu auduma bikses, mākslīgā zīda blūzi un siksniņkurpes, Kerola iedomājās par mazo koferīti limuzīna bagāžniekā šīs sievietes vienīgo bagāžu. Tur, viesnīcā “Beverlihilza”, šoferītim bija nācies krietni papūlēties, lai iedabūtu bagāžniekā visus Kerolas vienādos zušādas koferus; galu galā viņa grasījās nodzīvot “Zvaigžņu kūrortā” vairākas dienas. Šoferim vajadzēja pacīkstēties ari ar trešās pasažieres bagāžu tās sievietes, kura sēdēja Kerolai līdzās un līdz šim vēl nebija runājusi. Ari viņa bija paņēmusi līdzi vairākus koferus, tikai tie nebija visi vienādi, un viņas bagāžā ietilpa ari slēpju pāris un neliela neilona auduma soma, kas tika nolikta uz priekšējā sēdekļa līdzās šoferim. Mašīnā viņa bija paņēmusi līdzi vienīgi mazu, melnu somu, kas atgādināja mediķa koferīti. Kerola bija pamanījusi ādā iespiestos zelta burtus: “Dr. J. Izaksa”.

Vēlreiz piepildīdama savu glāzi un cenzdamās to neizdzert vienā paņēmienā, kā ari vēlēdamās, lai šampanietis liktu aprimt sāpēm viņas uzpumpētajās lūpās, Kerola atkal paskatījās uz pretim sēdošo sievieti un aptvēra, ka viņu kaut kur ir redzējusi. Pēc mirkļa viņa atcerējās: tā bija aktieru aģente Frīda Goldmena, ar kuru Kerola bija nejauši satikusies pagājušā gada aprīlī ballē pēc “Oskara” balvas pasniegšanas ceremonijas. Lai iekļūtu tādā izmeklētā sabiedrībā, mis Goldmenai būtu vajadzējis pārstāvēt kādu no balvas pretendentiem, un Kerola prātoja, kurš tas varētu būt. Pamanījusi, kā Frīda sažņaugusi savu portfeli un bažīgi raugās pa logu, ik pēc brīža ielūkodamās pulkstenī, Kerola nosprieda, ka Frīda droši vien dodas uz “Zvaigžņu kūrortu”, lai noslēgtu kādu darījumu. Izdevīgu darījumu. Ap Fridas lūpām rotājās smaids, it kā šī sieviete kūsātu no kaut kādām labām ziņām. Mirkli Kerola prātoja, kas tās varētu būt par ziņām, tad, ieslīgusi sava greznā sudrablapsas kažoka apskāvienos, viņa domās atgriezās pie seksa un pie sarežģītās problēmas, kā lai viņa iekļūst Lerija Vulfa gultā.

Mašīna nogriezās no vecā lielceļa un nu brauca pa bedrainu ceļu kalnu pakājes virzienā, pamazām virzoties arvien augstāk salīdzinājumā ar tuksnešaino klajumu. Limuzīnam samazinot ātrumu un apstājoties, visas trīs pasažieres palūkojās laukā un ieraudzīja apsardzes ēku un vārtus, kas aizšķērsoja ceļu. Šis bija pirmais no trim kontroles punktiem, kas bija paredzēti, lai neielaistu kūrorta teritorijā tūristus, nelūgtus viesus un ziņkārīgus žurnālistus. Nekā cita tur nebija, tikai vientulīgais ceļš, kas izskatījās tāds, it kā pa to nebūtu braukts gadiem ilgi, daži zemi krūmāji kalna piekājē un formā tērpies sargs, kurš īsi aprunājās ar šoferi, kamēr tuksneša vējš plandīja papīrus viņam rokā.

Kad mašīna atkal virzījās uz priekšu un Kerola ceļa malā pamanīja uzrakstu “Iekāpšana tramvajā divas jūdzes”, viņa šausmās saprata, ka nu jau pēc brīža vairs nebūs iespējas griezties atpakaļ. Viņa pasniedzās pēc šampanieša.

“Sniegs!” Frīda Goldmena nodomāja, jau miljardo reizi paskatīdamās pulkstenī, kopš viņi bija izbraukuši no Losandželosas. To viņai vajadzēja paredzēt, jo šī vieta taču bija kalna virsotnē un tagad ir decembris. “Nu nekas,” Frīda nosprieda, tikko spēdama apvaldīt satraukumu, “es varu tikt galā ar jebko, pat ar sniegu, ja vien tas nozīmē, ka man izdosies noslēgt visdižāko darījumu Holivudā.”

Un dažās pēdējās drudžaini satrauktajās dienās Frīdai bija nācies ar daudz ko tikt galā. Viņa nespēja noticēt, cik ļoti viss var sarežģīties. Pirmkārt, Banija neizprotamu iemeslu dēļ paildzināja savu uzturēšanos “Zvaigžņu kūrortā”, kaut arī bija paredzēts, ka viņa tur būs tikai pāris nedēļu, un tas bija pirms četriem mēnešiem! Tad viņas neizskaidrojamā atteikšanās runāt ar Frīdu pa telefonu, un tagad šī dramatiskā došanās augšup uz sniegiem klāto kalnu. Dabūt istabu “Zvaigžņu kūrortā” nebija nemaz tik viegli; vietas tika rezervētas jau mēnešiem iepriekš. Frīdu bija glābis vienīgi gadījums: kāds pēdējā brīdī bija atteicies no savas rezervētās vietas. Frīda bija piezvanījusi režisoram Sidam Stēmam un apsolījusi, ka viņa panāks, lai Banija paraksta līgumu, un jau rīt to nosūtīs viņam.

Kad Frīda no rīta bija steigā sakravājusies, viņa bija domājusi par Palmspringsu kā par tuksneša oāzi kalna pakājē; par siltumu, palmām un spožu sauli. Viņa bija iemetusi savā mazajā koferītī dažus tualetes piederumus, ne visai bagāto kosmētiku, lieku blūzi un apakšveļas pāri un noķērusi taksometru uz Beverlihilzu. Bet tagad, nedroši raudzīdamās uz kalnu, kas šķita izaugam tieši viņas acu priekšā, Frīda iztēlojās sniega lavīnas, salu un lāstekas.

Frīda ļoti vēlējās redzēt šo kūrvietu, kas bija izraisījusi tik plašas sabiedrības runas. “Zvaigžņu kūrorts” bija tīts noslēpumā, gluži kā milzīga Ziemassvētku dāvana zeltītā iesaiņojumā ar sudraba lentītēm. Par šo vietu neko nevarēja izlasīt ne žurnālos, ne laikrakstos; retās reklāmas neko neatklāja, un ceļojumu aģenti nespēja sagādāt par to nekādas brošūras. Par to bija dzirdams vienīgi no tiem kinoindustrijas pārstāvjiem, kas paši bijuši “Zvaigžņu kūrortā” un tagad varēja ar to lielīties tiem, kuriem tāda izdevība nebija radusies. Frīda atcerējās, ko viņai bija stāstījusi kāda aktrise: ka “Zvaigžņu kūrortam” piemīt zināma “novirze” kaut kas līdzīgs diskrētam pavadoņu servisam, ko var izmantot gan vīrieši, gan sievietes. Parasti to nozīmēja par galdabiedru vakariņās vai deju partneri, bet, ja tāda bija klienta vēlēšanās, šie pakalpojumi varēja turpināties arī guļamistabā. Frīdai tas atgādināja viņas pēdējo ceļojumu uz Ņujorku, kad viņa viena pati bija sēdējusi viesnīcas bārā un viņai klusi bija tuvojies jauns vīrietis apkalpotāja formastērpā. Vai jūs viena apmeklējat Manhetenu? viņš bija pieklājīgi pavaicājis. Jūs esat apmetusies šajā viesnīcā? Vai zināt, ja jums būs kas nepieciešams, piezvaniet administrācijai un palūdziet Ramonu. Es jums visu sagādāšu. Viņš bija paliecies uz priekšu un, sazvērnieciski piemiedzis aci, piebildis: Jebko.

Toreiz, gluži tāpat kā šobrīd, Frīdu bija biedējusi doma par seksuālām attiecībām ar pilnīgu svešinieku. Kopš Džeika nāves pirms sešpadsmit gadiem viņa nebija pārgulējusi ne ar vienu citu vīrieti; tas bija ilgs laiks bez seksuālām attiecībām, bet Frīda uzskatīja, ka seksam jāsakņojas mīlestībā, it īpaši piecdesmit trīs gadus vecai sievietei ar diviem pieaugušiem bērniem un pieciem mazbērniem. Prātodama par to, kāds ir šīs kūrvietas “pavadoņu serviss”, viņa iedomājās šoferi, kas sēdēja pamatīgās starpsienas otrā pusē, un to, kā viņš bija smaidīdams nopētījis Frīdas pēcpusi, kad pie viesnīcas lika mašīnā viņas koferīti. Mirdzoši balti zobi, glītas vaigu bedrītes, enerģisks zods un gari, gari, melni mati. Frīda prātoja, vai ari viņš no limuzīna vadīšanas brīvajā laikā nepiestrādā “pavadoņu servisā”.

Frīda izmeta šo domu no galvas. Viņa sev atgādināja, ka dodas augšup tajā aisbergā, ne jau lai liktos ar kādu gultā, bet lai uzmeklētu Baniju. Un pavisam drīz. Šo lietu nedrīkstēja atlikt; Frīdai jau tuvāko divdesmit četru stundu laikā vajadzēja panākt, lai uz dokumentiem būtu Banijas paraksts, kā viņa bija solījusi Sidam Stēmam. Mašīnai virzoties cauri saulrieta apspīdētajam tuksnesim un ar katru jūdzi attālinot tās pasažieres no civilizācijas, Frīda atkal sāka prātot, kas īsti noticis Banijai. Šķita, nabaga meitene ierakusies tajā kalnu kūrortā, it kā sāpes par aprīlī nedabūto “Oskara” balvu vēl nebūtu aprimušas. Vai tāpēc Banija neatbildēja uz Frīdas telefona zvaniem? Lai arī kādā depresijā tas skuķēns būtu ieslīdzis, viņa itin drīz tiks no tās izrauta un ar vērienu. Frīda tikko spēja nociesties, tik uzbudināta viņa bija. Kāpēc šis limuzīns nebrauca ātrāk? Pagaidiet vien, kad Banija uzzinās jaunumus kad visa pasaule uzzinās jaunumus!

Glāzes šķindēšana lika Frīdai atkal palūkoties uz Kerolu Peidžu, kura nupat jau būs viena iztukšojusi šampanieša “Dom Perignon” pudeli, kas bija paredzēta viņām visām trim. Frīdai nebija žēl, ka viņa nav dabūjusi; patiesībā viņa pati bija atteikusies, jo taupījās svinīgajam brīdim, kad būs parādījusi Banijai, kas atrodas viņas portfelī. Frīda bija paņēmusi līdzi Banijas iemīļotā liķiera pudeli “Mandarine Napoleon”, lai atzīmētu šo īpašo bridi. Viņas to iedzers kopā ar ledu un uzsauks tostu viena par otru, par pasauli un skaisto, skaisto dzīvi.

Kad tukšā šampanieša pudele tika atlikta spainītī ar ledu, Frīdai nezin kāpēc radās aizdomas. Varbūt Kerola Peidža dzer nevis tāpēc, ka viņai būtu bail no brauciena gaisa tramvajā, bet kaut kādu dziļāku, nopietnāku iemeslu dēļ? Frīda bija kinoaprindās dzirdējusi baumas, ka Kerolas pēdējā filma nav izdevusies, un, ja tā notika jau ceturto reizi pēc kārtas, tas vēstīja, ka ar viņas karjeru kaut kas nav kārtībā. Frīda centās ne pārāk uzmācīgi nopētīt skaisto aktrisi, un viņai nepalika apslēpta jau pazīstamā bažīgā izteiksme Kerolas acīs. Holivudā to varēja redzēt it visur: tā skatījās sievietes, kuras biedēja gaidāmā novecošana. Divdesmit gadu vecumā un tūlīt pēc trīsdesmit gadiem Kerola Peidža bija apburoša, radīdama uz kinoekrāna savu unikālo un žilbinošo tēlu. Bet tad pamazām vien šī dzirksts šķita noplokam un žilbinošais spožums izbālam, līdz šobrīd viņas safīrkrāsas acīs vairs šaudījās tikai bāla baiļu ēna. Frīda to šad un tad bija redzējusi viņas acīs; šī ciešanu izteiksme bija tikpat sena kā pati kinoindustrija. Skaistām sievietēm nebija atļauts novecot.

Juzdama, ka tūlīt viņai būs jāšķauda, Frīda parakņājās savā krokodilādas somiņā pēc kabatlakata. Viņai gan gluži neizdevās šķavas aizturēt, tāpēc kabatlakats apspieda tikai īsu “apčī!”. Frīda atvainodamās uzsmaidīja sievietei, kas sēdēja līdzās Kerolai un tikko bija palūkojusies uz viņas pusi. Tas, ka viņa bija ārste, bija acīm redzams pēc mediķa koferīša un tajā iespiestā vārda. Turklāt sieviete arī izskatījās pēc ārstes, Frīda nodomāja. Nekāda kosmētika, sarkanbrūnie mati pakausī sapīti biezā mezglā, un stiprās, prasmīgās rokas lepojās ar glīti apgrieztiem nagiem. Pēc Frīdas domām, ārstei jau bija pāri četrdesmit, laulības gredzenu nekur nemanīja, un Frīda prātoja, kas gan viņu triecis augšup uz šo sniegu ieskauto kūrortu.

Mašīna apstājās pie otriem vārtiem, kur cits sargs salīdzināja pasažieru vārdus ar savu sarakstu, un tad viņi atkal brauca uz priekšu pa ceļu, kas, tuvojoties kalna pakājei, kļuva arvien šaurāks un stāvāks. Piepeši nozuda saule un tuksnesi pārņēma tumsa. Mašīnai virzoties pa kanjona ieleju ar milzīgiem laukakmens bluķiem un aizvēsturisku klinšu šķembām, gar malām slējās augstas granīta sienas. No biedējošām aizām un ieplakām ložņāja garas ēnas, krūmus nomainīja panīkušas priedītes, un pretī dvesa ledains gaiss, kaut arī sniega te vēl nebija. Frīda varēja iztēloties, kāds būs kūrorts: šausminoši lauciniecisks ar neciešamajiem kino snobiem, kas izgāž tonnām naudas, lai izbaudītu šo “eksotiku”. Bet Frīda sevi iedrošināja ar tiem piecpadsmit procentiem, kurus viņa dabūs, tiklīdz Banija būs parakstījusi līgumu par daudziem miljoniem dolāru.

-   Laikam būsim klāt, Kerola noteica, kad limuzīns apstājās nelielas, vienkāršas ēkas priekšā, kurai nebija ne logu, ne uzrakstu, tikai parastas durvis, kas neko neizteica. Blakus ēkai bija mazītiņa automašīnu stāvvieta, kurā bija novietoti pāris “Jaguar”, “BMW”, “Corvette” un divi koši sarkani “Ferrari”. Formā tērpies sargs uzraudzīja mašīnas. Tūlīt aiz mazās ēkas plakanā jumta varēja redzēt pirmos gaisa tramvaja torņus, turpat līdzās atradās angārs ar milzīgajām gaisa tramvaja iekārtām.

Kad šoferis atvēra pasažieru durvis, ielaizdams ledaino gaisu, Kerola mazliet atrāvās, prātodama, ka šī ir pēdējā iespēja atmest savu neprātīgo plānu un griezties atpakaļ, lai dotos mājup pie Sanforda. Bet, atgādinādama sev, ka īstenībā viņa tā rīkojas vīra dēļ, viņa ielika savu roku šofera cimdotajā plaukstā, veltīja viņam, kā pati cerēja, apburošu smaidu un devās uz vienkāršo durvju pusi. Nākamā izkāpa Frīda Goldmena, sakampusi savu portfeli un juzdama, kā ledainais kalnu gaiss cērtas cauri viņas vasarīgajam apģērbam. Šoferis veltīja viņai seksīgu smaidu, un Frīda pamanīja, cik spēcīgs ir viņa rokas tvēriens. Viņa steidzās nopakaļ Kerolai, lūgdama Dievu, kaut ēka būtu apsildīta. Pēdējā izkāpa trešā sieviete, ar vienu roku turēdama ciet žaketi, kas pie krūtīm vērās vaļā, otrā nesdama ārstes koferīti. Viņa noraidīja šofera roku, neatbildēja uz viņa smaidu, jo viņas acis bija cieši pievērstas kalnam, kas majestātiskā varenumā un solījumā slējās viņai pretī. Viņa sekoja Kerolai un Frīdai pa pieticīgajām durvīm, aiz kurām viņas gaidīja daudz skaidrāks un iespaidīgāks skats uz tikko redzēto kalnu, jo visu pretējo sienu veidoja stikla logs. Viņu satrieca šī telpa. Mazā ēka bija gaisa tramvaja iekāpšanas vieta, un tā nepavisam nelīdzinājās neviesmīlīgajai, mežonīgajai apkārtnei.

Daktere Džūdita Izaksa reiz bija lidojusi ar "Concorde” uz ārstu konferenci Londonā, un angļu aviācijas sabiedrības pasažieru atpūtas telpa Ņujorkā viņai atgādināja šo telpu, kur cilvēku pūlis klaiņoja no bagātīgi nokrautā bufetes galda uz lieliski apgādāto bāru un atpakaļ. Lidosta gan bija noformēta mierīgos, ceļotājiem atbilstošos pelēkos toņos, bet “Zvaigžņu kūrorta” gaisa tramvaja piestātne izskatījās tuksnesīgi romantiska balti linu auduma dīvā

ni, dekoratīvi spilveni, indiešu paklāji, antīkas kolumbiešu skulptūras un palmas, un kaktusi masīvos dienvidrietumu stila podos.

Džūdita ātri pārskatīja pūli, vai tajā nemana bērnus, bet nevienu neredzēja. Viņai bija apsolīts, ka “Zvaigžņu kūrortā” nebūs bērnu. Viņa mazliet atslābinājās.

Darba pārrunās viņai bija teikts, ka septiņdesmit procentu pacientu “Zvaigžņu kūrortā” būs ieradušies, lai izdarītu plastiskās operācijas, un, lūkodamās visapkārt uz citiem viesiem, kas, ietinušies sabuļādas kažokos vai lūšādas jakās, rāmi gaidīja gaisa tramvaju, turēdami rokās slēpju nūjas vai golfa piederumus, viņa prātoja, ko gan šie slavenie, skaistie un ideālie cilvēki vēl vispār varētu darīt, lai uzlabotu savu izskatu. Viņa nosprieda, ka varbūt tikai daži kļūs par viņas pacientiem; varbūt Kerola Peidža, kas mašīnā bija uzvedusies tik nervozi, izdzērusi visu šampanieti un ik pa bridim pieskārusies savām lūpām, drīz nonāks Džūditas kabinetā. Džūditai bija aizdomas, ka Kerola mākslīgi palielina savas lūpas nedabiski bālās lūpu kontūras un tikko manāmi pieplacinātā iedobīte apakšlūpā liecināja, ka viņa injicē kolagēnu. Džūdita šaubījās, vai Kerola ieradusies “Zvaigžņu kūrortā”, lai izdarītu plastisko operāciju, kaut gan ko vēl citu varētu vēlēties šī slaidā būtne ar kuplajām krūtīm? Bet Džūditai tas bija vienaldzīgi. Lai ar kādām kaitēm šie bagātie un slavenie cilvēki nāktu pie viņas ar plastiski operētajām sejām vai tenisa spēlē izmežģītiem elkoņiem, šķībiem deguniem vai slēpošanas laikā gūtiem ievainojumiem -, te nebūs īsta medicīniskā prakse. Daktere Izaksa bija nozvērējusies nekad vairs nenodarboties ar īsto medicīnu.

Viņa piegāja pie aukstās stikla sienas un palūkojās uz sniegoto kalnu, kas drūmi slējās tuksneša mijkrēslī. Pati Sanhasinto virsotne bija tīta virpuļojošas miglas mākonī, tāpēc kūrorts nebija saredzams, tādējādi šī vieta likās vēl noslēpumaināka, un viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs sākt tur darbu. Izrobotās nogāzes un dziļās aizas vizuļoja dīvainās, gandrīz nedabiskās krāsās asās un košās, un blakus Santarozas grēda mirdzēja zeltaini rūsgana, bet kanjonus un ielejas pildīja bezgalīgas purpursarkanas ēnas. Šis skats Džūditai atgādināja Maksfīlda Periša gleznu, kas rotāja viņas guļamistabas sienu. Šī glezna bija karājusies viņas guļamistabā.

Stikla atspulgā viņa vēroja, kas notiek aiz muguras: daži pāri sēdēja tuvu viens otram blakus un iedzerdami kaut ko murmināja, citi viesi sēdēja vieni, nervozi bungodami ar pirkstiem un slepeni, bet zinoši saskatīdamies. Džūdita prātoja, cik šovakar te būs norunātu tikšanos; piemēram, tumšmatainā aktrise, kas bija pazīstama ar savu palaistuves lomu ikvakara “ziepju operā”, stāvēdama pie bāra, nepārtraukti meta skatienus pār plecu uz blondu puisi, kurš sēdēja stūri un izlikās lasām “Hollywood Reporter”, tomēr viņš atbildēja uz šiem žiglajiem, aizplīvurotajiem skatieniem. Džūditai šķita, ka gaisā virmo romantika, patiesību sakot, to varēja nosaukt par seksu. Likās, sekss pilda šad tad dzirdamos smieklus, tas atmirdz šampanieša glāzēs. Kad Džūdita telpas tālākajā galā ieraudzīja šoferi ienesam viņas bagāžu, viņa aptvēra, ka ari šis jaunais vīrietis ar platajiem pleciem domāts tieši seksam.

Tad loga atspulgā Džūdita ieraudzīja Kerolu Peidžu ar dzirkstošu vīna glāzi rokās atejam no bāra, un viņa nodomāja, cik lieliski šī slaidā un apburošā aktrise ar biezajiem, pelnu pelēkajiem matiem pār sudrablapsas kažokādas apkakli iederas šajā skaistajā pūlī. Pāriedama pār telpu, Kerola bažīgi paraudzījās visapkārt un tad pienāca un nostājās līdzās Džūditai pie loga. Viņas klusēdamas lūkojās uz šķietami neizturīgajām gaisa tramvaja trosēm, kas, sākdamās kalna piekājē, pacēlās starp panīkušo priežu galotnēm, līdz nozuda kalna virsotnes mākoņos. Pēc brīža Kerola negaidīti ieteicās: Runā, ka tā vieta esot apsēsta, it kā Džūdita par to būtu kaut ko bildusi.

-    Atvainojiet, ko jūs teicāt?

-    Tā “Zvaigžņu kūrorta” ēka, Kerola paskaidroja. Tā reiz piederējusi tai noslēpumainajai kinozvaigznei, kura trīsdesmitajos gados nozuda. Tad to sauca par “Zvaigžņu paradīzi”, un tur toreiz notika sensacionāla slepkavība: tika nogalināts kinorežisors ar dīvainu seksuālu gaumi.To dēvēja par “Piedauzīgās vannasistabas slepkavību”. Mariona Stāra bija galvenā aizdomās turētā, un viņa nozuda. Bet slepkavu neatrada.

Džūdita bridi raudzījās uz Kerolu, tad atkal pievērsās kalnam, kuru strauji ietina nakts tumsa. Viņa domāja par darba pārrunām ar kūrorta galveno administratoru pirms dažām nedēļām un par to, ka nekas netika minēts par “Zvaigžņu kūrorta” īpašnieku vai Džūditas patieso darba devēju. Un šobrīd viņa apjauta, cik dīvaini ir doties strādāt tādam cilvēkam, kuru viņa ne reizes nav satikusi un kura vārdu pat nezina. Tāpēc viņa Kerolai pajautāja: Vai jūs zināt, kam šī kūrvieta pieder?

-   Nē, un es ari nepazīstu nevienu, kas to zinātu. Daudzi mani draugi ir tur apmetušies, bet neviens nekad nav redzējis īpašnieku. Klīst baumas, ka viņam vai viņai ir tumša pagātne, bet to es nezinu.

Viņas atkal klusēdamas raudzījās, kā rotaļlietiņai līdzīgais tramvajs virzījās lejup pa kalna nogāzi. Tas neizskatījās pietiekami liels, lai uzņemtu sevī visus šos cilvēkus, un troses neizskatījās pietiekami stipras. Kerolai ienāca prātā, ka varbūt viņai galu galā ir bail no braukšanas gaisa tramvajā, un viņa iedzēra krietnu šampanieša malku. Džūdita prātoja, ka trosēm vajadzētu būt vismaz tik stiprām, lai nogādātu viņu augšup kalnā, jo, tikusi turp, viņa vairs negrasījās atgriezties lejā.

Frīda Goldmena pie bufetes nopētīja plašo piedāvājumu un nosprieda, ka ēdīs milzīgu, ar krabju salātiem pildītu sēni. Knibinādama to un prātodama, cik daudz kaloriju satur šis ēdiens, viņa aplūkoja telpu, kas viņai bija sagādājusi pārsteigumu. Viņa šeit daudzus pazina; te galvenokārt bija kinoindustrijas pārstāvji, un tie visi šķita kā elektrizēti. Gaisu bija uzlādējis satraukums un gaidas, un, pamanījusi zelta un briljantu mirdzumu, Frīda mainīja savas domas par kalnu kūrortu. Varbūt tur būs sniegs un sals, bet viss būs grezni elegants vienīgi vislabākais. Viņa sāka nojaust, ka Banija varbūt tieši tāpēc tur kavējās tik ilgi: viņa tur jutās pārlieku labi. Pamanījusi grēcīgi glīto šoferi, Frīda nosprieda, ka varbūt vienkāršā, mazā Kovaļsku meiča no Skrentonas beidzot ir atradusi te sev mīlestību un romantiku.

Frīda šķērsoja telpu un piegāja pie loga, kur stāvēja Kerola Peidža un ārste, un nomurmināja: Augstais Dievs, un viņas acis

aiz bruņurupuča brillēm iepletās vēl platākas. -Te jau izskatās kā Ziemeļpolā. -Viņa pakratīja galvu, un viņas tumši pelēkie mati sakārtojās glītā pāža frizūrā.

Esmu dzirdējusi, ka “Zvaigžņu kūrorta” ēka līdzinās Hērstas pils mazākam variantam, Kerola klusi ierunājās, it kā bīdamās iztraucēt kalnu. Šī vieta ir pārpilna ar neticamām kino dēkām. Daudzi cilvēki dodas tur augšup, lai redzētu, kur notikusi slepkavība. Bet es te ierados atpūsties. Tā gan nebija taisnība. Kerola bija te atbraukusi tāpēc, ka Lerijs Vulfs grasījās rakstīt scenāriju filmai par Marionu Stāru. Kerola cerēja viņu savaldzināt, panākt, ko vēlējusies, un, cik ātri vien iespējams, doties atkal lejā.

Džūdita ieteicās: Nākamās sestdienas vakarā tur būs Ziemassvētku balle, un, cik man zināms, ielūgumus uz to ir ļoti grūti dabūt. Bet jūs, kūrorta viešņas, protams, abas būsiet uzaicinātas.

-   Es balles vakarā vairs tur nebūšu, Frīda, apspiezdama savu satraukumu, paziņoja. Es līdz tam laikam jau būšu prom.

-    Es arī, Kerola, cerību pilna, piebalsoja.

Viņas abas kļūdījās.

2

jf^lipa bija tikko ierunājusi magnetofona lentē: “Priecājies par saviem panākumiem!” kad viņa, pacēlusi galvu, pa lielo logu aiz sava rakstāmgalda ieraudzīja no pludmales uz viņas mājas terases pusi nākam jaunu vīrieti. Krekla viņam nebija, kalsnās, muskuļainās rokas un krūtis mirdzēja Austrālijas saulē. Viņš bija kailām kājām un bez cepures, vienīgi apspīlētos džinsos. Kad viņš kāpa augšup uz terasi, Filipas skatiens pievērsās viņa spēcīgajiem stilbiem, seksīgajai pēcpusei un daudzsološajam pakalniņam zem bikšu rāvējslēdzēja.

Vēl aizvien turēdama rokā mikrofonu un ļaudama griezties magnetofona lentei, Filipa vēroja vīrieti.

Drošā gaitā viņš nāca pa terasi. Viņam aiz muguras pār Svonas upes mirdzošo ūdeni kā zvaigznes saules gaismā laistījās visu veidu laivas, kas, majestātiski piepūtušas savas baltās buras, traucās pa plašo gultni. Pa atvērto logu Filipa varēja sadzirdēt, kā netālu pludmalē sasaucas atpūtnieki, kā rūc laivu motori, kā klaigā kaijas. Uz ūdensslēpēm piepeši žilbinoši sarkans, melns un balts garām aizdrāzās Santa Klauss, baltajai bārdai vējā plīvojot, viņš pamāja tiem, kas krastā, atgādinot ikvienam, ka ir decembris, pats vasaras vidus, un līdz Ziemassvētkiem atlikušas vairs tikai divas nedēļas.

Filipa raudzījās, kā jaunais vīrietis pieiet pie viņas peldba

seina un apstājas starp augstajām doriskajām kolonnām, kas ieskāva mirgojoši zaļo ūdeni. Viņš brivi un nevērīgi stāvēja, saules gaismas apspīdēts; garie, blondie mati krita pār kailajiem pleciem, un ap viņa augumu virmoja gaidpilns satraukums. Filipa, pilnīgi aizmirsusi mikrofonu, kā hipnotizēta vēroja viņu.

Un tad pavisam bezrūpīgi jaunais vīrietis pasniedzās un atvilka savu džinsu rāvējslēdzēju. Tās noslīdēja lejup, atklādamas gaišus matiņus, zeltaini brūnu ādu bez neviena balta plankumiņa, it kā viņš būtu jauns dievs, kuru tikko radījusi saules gaisma. Viņš atgādināja tipisku austrāliešu atpūtnieku, kādus Filipa tik bieži bija redzējusi Sidnejas un Melburnas pludmalēs. Šeit, Pērtā, Austrālijas rietumos, viņam līdzīgus varēja atrast starp pērļu zvejniekiem vai vindsērfingistiem. Viņš bija viens no tiem bezrūpīgajiem, augstprātīgajiem austrāliešiem, kuri nedomāja par nāvi un ticēja, ka paši būs mūžam jauni.

Filipa pamanīja, cik brīvi, nebīdamies, ka viņu kāds varētu vērot, jaunais vīrietis pacēla rokas virs galvas un tīksmīgi izstaipījās. Kad Filipa redzēja viņa piebriedušo dzimumlocekli, viņa dziļi ievilka elpu.

Izslēgusi magnetofonu, viņa piecēlās no rakstāmgalda, izgāja cauri mājai uz dzīvojamo istabu, no kuras bija pavērtas durvis uz terasi, un ieklausījās, vai no virtuves neatskan kādi trokšņi. Vai virēja bija redzējusi jauno vīrieti?

Kamēr Filipa stāvēja, viņu vērodama, vīrietis palūkojās apkārt, tad vienā rāvienā ienira zili zaļajā ūdenī.

Pa upi piepeši garām pašāvās motorlaiva, sakuldama ūdeni viļņos un šļakstos, un neskaitāmie laivā sēdētāji uzsauca: Sveicināti, tur krastā! Un: Labdien! -Tad laiva izzuda skatienam.

Filipas villa atradās Rietumaustrālijā, Svonas ziemeļu krastā greznajā Pērtas priekšpilsētā Delkeitā, un šo rajonu uzskatīja par visdārgāko valstī. Ielu sauca Jutlendas promenāde, bet to dēvēja par Miljonāru ielu, un tam bija savs iemesls, tāpēc ka tur regulāri brauca garām tūristu autobusi. Apkārtējie tos sauca par Zaļo žogu braucieniem, jo visi tūristi redzēja vienīgi augstos žogus, kas iekļāva apslēptās savrupmājas. Aiz šiem augstajiem žogiem dzīvo-

ja miljonāri, kas sazinājās ar ārpasauli pa telefonu, kuri bija savienoti ar viņu aizslēgtajiem elektroniskajiem vārtiem, bet, ja viņi riskēja kādreiz atstāt savas apsargātās villas, tad darīja to tikai limuzīnos ar tonētiem stikliem. Vai ari citādā veidā pa ūdeni ar burulaivām un motoijahtām.

Bēguma laikā varēja nobraukt laivā līdz pat Apņēmības zemesragam, kur augstos eikaliptus nomainīja bambusu biežņas, savvaļas vīģeskoki un kazuarini. No turienes pavērās burvīgs skats uz daudzajām Frementlas saliņām, kur vējā plandījās bagātnieku laivu buras. Tālāk saulē mirdzēja Indijas okeāna zilie ūdeņi un pūta drausmīgs vējš.

Filipa vēlreiz ieklausījās, vai nav dzirdamas kalpotāju balsis, bet, tā kā mājā valdīja pilnīgs klusums, viņa riskēja iziet laukā uz saules gaismas pielietās terases.

Karstuma dēļ Filipa strādāja, ģērbusies šortos un blūzītē ar mezglā sasietiem stūriem uz vēdera, bet bez krūštura. Viņa darbistabā bija rakstījusi savu jauno grāmatu “99 ieteikumi, lai zaudētu svaru un kļūtu skaistāka”. Šī grāmata turpināja domu, kas bija aizsākta jau iepriekšējā “ Vienas stundas diēta” -, kura nu jau vairāk nekā gadu atradās bestselleru saraksta pašā augšgalā. Patiesībā “99 ieteikumi” nebija nekas jauns; grāmata sevī apvienoja visu kompānijas “Zvaigžņu slava” programmu, tātad visu Filipas mūža darbu. “Priecājies par saviem panākumiem!”, ko Filipa bija tikko ierunājusi magnetofonā, bija četrdesmit trešais ieteikums visā viņas plānā.

Viņa piegāja pie baseina malas un, gluži vai apburta, raudzījās, kā jauneklīgais, zeltainais augums peld šurp un turp zem zaļganā ūdens. Izniris, lai ieelpotu un atglaustu no sejas blondos matus, viņš šķita nepamanām Filipu, bet atkal iemetās ūdenī un peldēja uz baseina otru galu.

Vērojot, kā jauneklis peld, Filipa aptvēra, cik ļoti ir uzbudinājusies. Viņa pameta skatienu atpakaļ uz māju, vai kāds viņos nenolūkojas. Tveicīgā vasaras karstuma nogurdināta, juzdamās dīvaini atvešinājusies no šīs pasaules, viņa paspēra kāju lejup uz pirmā pakāpiena, tik tikko apjauzdama pie potītēm ūdeni, kas reizē bija gan auksts, gan silts.

Karstajai saulei tveicējot, viņa kāpa vēl zemāk, un viņu vadīja ne tik daudz apzināts mēģinājums kā kaut kas dziļāks, instinktīvāks. Terases baltās sienas šķita pulsējam saulē, milzīgajos puķu podos augošās palmas un papardes bija gandrīz vai pārāk zaļas, to vaskainās lapas saulē mirdzēja kā smaragdi. Filipas villa bija projektēta grieķu stilā; to bija cēlis kāds austrāliešu alus sindikāta prezidents, kurš, reiz aizbraucis uz Grieķiju, bija iemīlējies grieķu salu koši baltajās celtnēs. Šī māja bija Filipas pagaidu patvērums no ārpasaules; viņa to pirms gada bija mantojusi un ieradusies šeit, lai ārstētos no savām slepenajām sāpēm. No sāpēm, kas vienmēr bija kopā ar viņu, pat tagad, kad viņa juta dzirkstošo ūdeni Šļakstāmies ap stilbiem un mērcējam šortu galus.

Filipa Robertsa vadīja finansu impēriju, kas katru gadu ieguva miljoniem dolāru lielu peļņu; viņai piederēja jahta un privātā lidmašīna, nenovērtējami dārga Rietumaustrālijas aborigēnu mākslas darbu kolekcija. Viņa varēja nopirkt visu, ko vien kāroja, aizceļot uz jebkuru vietu pasaulē, kurp vien vēlējās. Bet, kad tiesa beidzot piešķīra viņai tiesības uz šo villu, viņa bija tikai reizi paskatījusies uz to un nodomājusi: “Šeit es sarakstīšu savu grāmatu.”

Desmit mēnešu laikā viņa reti bija atstājusi villu, ja nemin ikdienas pastaigas vienā un tajā pašā laikā uz Apņēmības zemesragu, izdabājot savai personiskajai iedomai.

Viņa nokāpa uz pēdējā pakāpiena un stāvēja līdz viduklim ūdenī baseina seklajā galā. Jaunais peldētājs sasniedza otru baseina ( galu un, zeltainām un sidrabotām ūdens lāsēm šļakstot, iznira no ūdens. Viņš jau grasījās mesties atpakaļ ūdenī, kad ieraudzīja Filipu; jaunais vīrietis sastinga, viņa krūtis cilājās, un pār tām ritēja ūdens lāses. Bridi viņš lūkojās uz Filipu, tad, galvu virs ūdens pacēlis, skatienu no viņas nenolaizdams, peldēja uz viņas pusi.

Viņš piepeldēja tieši klāt un, piecēlies kājās, atradās tik tuvu, ka Filipa varēja saskatīt viņa blondajās uzacīs un skropstās mirguļojam ūdens lāses. Dīvaini, bet tagad viņš šķita elpojam daudz brīvāk. Neteicis ne vārda, viņš salika kopā plaukstas, pasmēla tajās ūdeni un izlaistīja to pār Filipas blūzi. Piepešais slapjums Filipu satrauca un ari uzbudināja. Viņš turpināja liet ūdeni, līdz Filipas blūze bija samirkusi un caurspīdīgais audums atklāja viņas krūšu galiņus.

Tad vīrietis pasniedzās pie mezgla zem Filipas krūtīm un lēnām to atraisīja. Atpogājis pogas, viņš maigi nobīdīja blūzi pār viņas pleciem un ļāva tai iekrist ūdenī, kur viegla straume to aiznesa tālāk. Par spīti vasaras karstumam, Filipa notrīsēja, un, kad vīrietis uzlika rokas uz viņas krūtīm, viņa sajuta it kā elektrisko strāvu. Tā izšāvās caur krūtīm, nokļuva līdz sirdij un skāra to dziļumu, kur viņa nēsāja savu sāpi. Sāpe tūlīt reaģēja kā ass, bet salds dūriens. Un tad, Filipai par izbrīnu, sāpe sāka rimties, it kā vīrieša rokas uz viņas kailās ādas būtu kā balzams.

Filipa nekustīgi kā apburta stāvēja, kamēr notikumi šķita lēnām risināmies savā gaitā. Vīrieša rokas maigi glāstīja viņas krūtis, tad viņš pasniedzās zem ūdens un sāka vilkt lejup Filipas šortus. Kad tie bija novilkti, viņš papleta Filipas kājas un, ar saviem garajiem, zīdainajiem matiem skardams viņas augšstilbu iekšpusi, iepeldēja starp viņas kājām. Vīrietis iznira viņai aiz muguras, rokas pasniedzās viņai apkārt un saņēma plaukstās viņas krūtis; mēle slīdēja gar viņas kaklu, un Filipa juta sev pie dibena piekļaujamies viņa piebriedušo dzimumlocekli.

Filipa jutās tā, it kā viņu būtu apsvilinājusi uguns, kaut arī viņi atradās ūdenī. Vīrieša roka slīdēja lejup pār viņas vēderu, pār nabu un vēl zemāk zem ūdens taustīdama un pētīdama. Kad viņa pirksts nokļuva Filipai starp kājām, viņa atspiedās pret vīrieti un juta, ka visas sāpes pamazām izkūst. Viņa impulsīvi pagriezās, ar savām lūpām alkdama pēc viņējām.

Viņu kaislei pieaugot, abi skūpstīdamies atkrita ūdenī, un tieši tajā brīdī mājā atskanēja signāls, vēstot, ka pa elektroniskajiem vārtiem iebrauc mašīna. Bet neviens no viņiem to nedzirdēja-

Kad uz sarkani grantēta ceļa apstajas taksometrs, lejup pa lieveņa kāpnēm steidzās Filipas aborigēnu izcelsmes saimniecības vadītāja Nairi.

-   Mis Čārmere! viņa iesaucās, kad no taksometra izkāpa tā pasažiere.

-     Sveika, Nairf! Čārmija noteica, sperdama kāju uz sakarsētās, sarkanās grants un piemiegdama acis žilbinošajā saules gaismā, kas viņai šķita spirdzinošāka un gaisīgāka nekā Kalifornijas saule. Nairī bija cēlusies no pilbaras cilts; viņa bija gara auguma ar pakausī ciešā mezglā saņemtiem zīdainiem, brūniem matiem, dziļi iegrimušām sarkanbrūnām acīm un platu muti, kas, par spīti viņas šķietamajam snobismam, prata žigli uzsmaidīt. Neviens īsti nezināja, cik viņai gadu, bet vairums cilvēku uzskatīja, ka viņai ir starp piecdesmit un sešdesmit, un viņa izturējās ar tādu pašcieņu, ko daži uztvēra par augstprātību. Nairī pie Filipas bija nostrādājusi deviņus mēnešus un īpaši aizstāvēja savu darba devēju. Nairī formastērps ari bija viņas pašas ideja; viņa bija uzstājusi, ka tāds nepieciešams.

-    Mis Čārmere! viņa vēlreiz atkārtoja.

-    Vai kaut kas noticis, Nairī? Tu, šķiet, esi pārsteigta, mani ieraugot. Vai tad Filipa neteica, ka es atbraukšu?

Kalpotāji patiešām bija informēti par Čārmijas piepešo ierašanos, pie tam visiem bija pieteikts: tā kā mis Čārmere vienmēr pavadīja Ziemassvētkus kopā ar savu ģimeni Amerikā, tad šis bija neparasts apciemojums un tāpēc varbūt būs nepieciešams nodrošināt viņai īpašus apstākļus. Nevienam nebija ne jausmas, cik ilgi viņa te uzturēsies, ne ari tas, ko viņas ar mis Robertsu pa šo laiku daris. Filipa bija ieminējusies saimniecības vadītājai, ka varētu būt neliela Ziemassvētku balle vai ekskursija pa upi, varbūt iepirkšanās brauciens uz netālo Pērtu. (

-    Jā, Nairī vilcinādamās atbildēja. Bet mēs domājām, ka jūs atbrauksiet vēlāk. Jūs esat tā paagri.

Čārmija pasmaidīja. Mums bija spēcīgs ceļavējš.

-    Jums vajadzēja piezvanīt, es būtu aizsūtījusi jums pretī mašīnu.

-    Mani lieliski apmierina taksometri. Kad Čārmija devās uz mājas pusi, Nairī pamāja izsūtāmajam zēnam, lai paņem Čārmijas koferi, un pavaicāja: Vai drīkstu kaut ko jums piedāvāt, mis Čārmere?

-    Protams! Lūdzu džinu ar toniku, Nairī! Tā pavairāk džina un mazliet tonikas. Kur ir Filipa, vai kabinetā?

Nairi ātri pasteidzās viņai priekšā. Es pavēstīšu mis Robertsai, ka jūs esat šeit.

-    Nepūlies, es viņu pārsteigšu, Čārmija iebilda, otras sievietes neraksturīgā tramīguma samulsināta. Viņa uzgāja augšā pa kāpnēm, iekļūdama vēsajā grieķu stilā celtās mājas iekšpusē. Iedama cauri foajē, kura sienu greznoja aborigēnu laivu gleznojumi, viņa prātoja, kāpēc Nairi bija tik uztraukta. Čārmija zināja, ka viņa tiek gaidīta; pirms izbraukšanas no Losandželosas viņa bija runājusi ar Filipu pa telefonu.

Čārmija bija kompānijas “Zvaigžņu slava” izpilddirektore, un Filipa bija šīs kompānijas dibinātāja un prezidente. Čārmija šeit bija ieradusies darba jautājumā. Tā kā Filipa bija nolēmusi uz laiku pazust šajā zemeslodes dienvidu nostūri, Čārmija bija pārņēmusi viņas ikdienišķos pienākumus kompānijas galvenajā mītnē Losandželosā un Filipai visu ziņoja pa telefonu. Pēdējo desmit mēnešu laikā viņa jau trīs reizes bija apmeklējusi Rietumaustrāliju tāpat vien prieka pēc, lai apciemotu draudzeni, bet šis ceļojums nebija prieka pēc. Čārmija gan pa telefonu Filipai neko nebija minējusi, bet viņa bija ieradusies ar nepatīkamām vēstīm.

Vēl nesasniegusi terasi, Čārmija izdzirdēja ūdens šļakstus baseinā. Viņa iedomājās, ka varētu ātri pārģērbties peldkostīmā un sagādāt pārsteigumu Filipai, pievienojoties viņai baseinā, bet tad viņa ieraudzīja saulē mirdzam divas galvas ar slapjiem matiem. Filipas kastaņbrūnās cirtas izskatījās vēl košākas nekā parasti, bet otra galva ar zeltaini blondiem matiem…

Čārmija apstājās un skatījās.

Filipa gulēja ūdenī uz muguras; viņas acis bija aizvērtas un izstieptās rokas turējās pie baseina malas, bet virs viņas atradās jauns vīrietis. Kustoties augšup un lejup, viņa augums saviļņoja baseina ūdeni. Ar acu kaktiņu pamanījis kādu ēnu, viņš pacēla galvu un ieraudzīja tur stāvam Čārmiju, piepeši pārtrauca mīlēšanos un nomurmināja: Ā… ak!

-   Nepārtrauc… Filipa elsa, bet, ievērojusi vīrieša sejas izteiksmi, kad viņš atrāvās nostāk, viņa pagriezās un uzlūkoja draudzeni ar pārsteigtu skatienu. Čārmija! viņa uzsauca. Tik agri!

-    Sveika, Filipa! Čārmija smaidīdama atsaucās un, atgriezusies uz terases, atspiedās pret vienu no doriskajām kolonnām. Tad viņa paraudzījās uz jauno vīrieti, kurš smaidīdams stāvēja ūdenī līdz viduklim, nemaz nekautrēdamies par savu kailumu. Labdien, Rikij, viņa piebilda.

-    Labdien, mis Čārmere. Priecājos jūs atkal redzēt.

-    Jā, Filipa nopūzdamās noteica, laikam tas arī bija viss!

Čārmija ieminējās: Ja vēlies, es varu pakavēties iekšā, -

bet Filipa iesmējās un iebilda: Nē, lai nu paliek! Padod man, lūdzu! -Viņa norādīja uz biezu frotē peldmēteli, kas jau iepriekš bija nolikts baseina malā, gaidot viņas “peldēšanos” ar Rikiju. Pagriezusies pret jauno vīrieti, viņa paziņoja: Tu man kādu brīdi nebūsi nepieciešams. Manas rīta piezīmes vēl aizvien ir magnetofona lentē. Lūdzu, pieraksti tās un tad vari parūpēties par korespondenci.

-Tūlīt, mis Robertsa! viņš atsaucās, un vienā mirklī pašapzinīgais, jaunais vīrietis jau bija izrāpies no baseina, jāva Čārmijai zibenīgi uzlūkot viņa mitro pēcpusi un tad starp kolonnām nozuda mājā.

-Tā! Čārmija noskaldīja, raugoties, kā Filipa ietinas peldmētelī, un apskaužot draudzenes slaido augumu. Būdama tikai gadu vecāka nekā Filipa, bet korpulentāka, Čārmija jau labi sen bija atmetusi visas diētu metodes. Viņas bija draudzenes jau kopš tā tālā laika Tarzānas korpulences klīnikā. Filipa toreiz bija svērusi 210 mārciņas.

-    Cik tad ilgi tas tā turpinās? Čārmija pavaicāja.

-Apmēram mēnesi, Filipa paskaidroja. Tas notika nejauši. Katrā ziņā es nemaz negrasījos uzsākt romānu ar savu sekretāru. Viņa pagriezās un uzlūkoja draudzeni. Rikijs man palīdz pārvarēt sāpes, Čārmija.

-    Ja vien tas ko līdz, Čārmija sacīja un brīdi klusēja, ar ilgām raudzīdamās baseina mirdzošajā ūdenī. Tad viņa ierunājās:

-    Ko par to teiks Estere? domādama Filipas meitu, kura Kalifornijā mācījās koledžā. Rikijs bija tikai dažus gadus vecāks nekā Estere.

-     Skaidrs, ka viņai tas nepatiks, Filipa norūca, kad abas jau gāja pa terases noēnoto daļu. Kad Filipa bija meitai pavēstījusi, ka viņai ir sekretārs vīrietis, Estere bija atzinusi, ka tas ir “vareni”. Bet ja māte ar viņu mīlējās…

-     Kāds bija lidojums? Filipa pavaicāja, kad abas atslīga mīkstajos dārza krēslos zem svītrotās nojumes. Uz baltā metāla galda jau bija uzlikta atdzesēta vīna pudele, trauks ar Tasmānijas āboliem, mango un kivi un šķīvis ar cepumiem. To visu Nairī jau iepriekš bija sagatavojusi savai darba devējai, kad pamanījusi, kas norisinās baseinā.

-     Šķita, tas nekad nebeigsies! Čārmija atsaucās, diezgan skeptiski uzlūkodama ēdamo. Austrālijas apmeklējumu laikā viņai bija iegaršojušies tās ēdieni, bet šobrīd neviens no tiem nebija manāms. Kāpēc Austrālijai jāatrodas tik tālu? Un kā tev veicas ar grāmatu?

-    Pagaidām labi, Filipa noteica un, pasniegusies pie biezajā, baltajā sienā iebūvētās kastes, nospieda kādu pogu.

-    Jā, mis Robertsa! atsaucās vīrieša balss, un viņa pavēlēja:

-    Rikij, atnes man, lūdzu, vakardienas lappuses!

-    Vai tu esi viņā iemīlējusies? Čārmija klusi pajautāja.

-     Rikijā? Filipa pārvaicāja. Nē. Bet man liekas, viņš ir iemīlējies manī vai varbūt idejā par mani. Tas pāries… šādas aizraušanās vienmēr ātri beidzas.

-    Tātad, kā es noprotu, Estere neatbrauks pie tevis Ziemassvētkos?

-     Mana meita ir iemīlējusies! Un šoreiz es domāju, ka pa īstam. Estere studēja bioķīmiju un grasījās turpināt zinātnisko karjeru; viņa nesen bija pavēstījusi mātei, ka viņai esot “nopietnas”attiecības ar kādu bioķīmijas speciālistu. Estere man vaicāja, vai man nav iebildumu, ka viņa brīvdienas pavadīs Kalifomijā. Es teicu, ka neiebilstu. Viņa uzlūkoja draudzeni. Bet, ja jau par to runājam, kāpēc tu neesi Ohaio kopā ar Nātanu un bērniem?

Čārmija nolika uz galda līdzpaņemtos ādas vākus. Filipa, mums jāaprunājas, viņa piepeši nopietni paziņoja.

Filipa paraudzījās uz sievieti, kas jau gadiem ilgi bija viņas labākā draudzene. Čārmija bija sensuāliste, kas, neko nenožēlojot, metās dzīvē ar visu spēku. Košais rozā un zilganzaļā zīda apmetnis, kas plandījās ap viņas apaļīgo augumu, bija ļoti tipisks viņas garderobes apliecinājums. Viņa parasti valkāja dabīgā vai mākslīgā zīda tērpus, kas pletās, viļņoja vai plandījās ap viņas augumu. Tumši blondie, gandrīz brūnie mati galvas virspusē veidoja nekārtīgu mākoni, ko saņēma kopā atbilstoša rozā un zaļa šallīte. Šo ainu pabeidza lielas un pamatīgas rotaslietas: golfa bumbām līdzīgu plastikāta kreļļu virtene ap kaklu un milzīgas plastikāta rokassprādzes uz abām rokas locītavām.

-    Vai sliktas vēstis? Filipa klusu pavaicāja.

-     Labas nav, Čārmija atzinās un pamanīja tūlītējo reakciju draudzenes acīs it kā plecu morālu sasliešanos, kādu Čārmija bija pieredzējusi jau vairākas reizes visu šo gadu laikā, kad vien Filipai kāds bija metis izaicinājumu. Čārmija cerēja, ka draudzene šo jauno krīzi uzņems tikpat savaldīgi, kā bija tikusi galā ar pārējām. Filipa bija sieviete, kas bija piespiedusi sevi ticēt pati sev, gluži tāpat kā bija mācījusi citiem ticēt pašiem sev, nevis vērtēt sevi atbilstoši citu cilvēku viedokļiem. Neņem vērā to, ko domā citi, Filipa reiz bija sacījusi, stāvot pie slimnīcas gultas, kurā Čārmija cīnījās par savu dzīvību. Aizmirsti it visus un esi tu pati, un ej savu ceļu! Kopš tā laika Čārmijas dzīve bija pārvērtusies un viņa ne reizes nebija lūkojusies atpakaļ.

Parādījās Nairi ar dzērienu paplāti, uz kuras bija liela glāze ar atdzesētu džinu Čārmijai un tēja ar citronu Filipai. Nairi veltīja savai darba devējai vaicājošu skatienu, uzlūkoja baseinu un tad atkal nozuda mājā.

-    Lai arī kādas būtu tavas sliktās vēstis, Čārmija, Filipa sacīja, nogaršojusi tēju un izbaudījusi tās atspirdzinošo garšu, es tomēr priecājos, ka tu esi te. Man šķiet, ka man ir labas vēstis. Pirms divām dienām zvanīja Aivens Hendrikss. Viņam ir man kaut kas stāstāms, un tāpēc viņš ieradīsies šeit pats.

-Aivens! Čārmija iesaucās, piepeši atplaukdama, jo viņai prātā iešāvās atmiņas par satriecoši seksuālo laiciņu, ko bija pavadījusi kopā ar privātdetektīvu. Par ko viņš grib runāt?

-    Viņš teica, ka esot atradis manu māsu.

Kad Čārmija ar aizdomām viņu uzlūkoja, Filipa aši piebilda: Es zinu, ka viņš tā sacījis jau iepriekš. Viņš apgalvoja, ka parādīšot man neapstrīdamu pierādījumu. Ak, es jau zinu, ka man nevajadzētu velti lolot cerības, bet es neko nevaru sev padarit. Gadiem ilgi Filipa jau bija meklējusi savu māsu savu dvīņumāsu, no kuras tika atšķirta tūlīt pēc dzimšanas.

-    Kad viņš būs šeit?

-    Drīz. Viņš teica, ka lidošot no rīta ar “QANTAS”.

Pār galdiņu pārklājās gara ēna, un, palūkojušās augšup, viņas ieraudzīja Rikiju stāvam saules gaismā ar atpakaļ atsukātiem un astītē sasietiem slapjiem, zeltainiem matiem. Džinsus viņš bija nomainījis pret smalkiem, baltiem Bermudu šortiem un apvilcis iestīvinātu, plānu kreklu, kuram nebija aizpogāta augšējā podziņa. Plati smaidīdams, viņš pasniedza Filipai papīru kaudzīti un piebilda: Vakardienas lappuses, mis Robertsa.

-Paldies! viņa sacīja, tās paņemdama. Čārmija noraudzījās, kā viņš atgriežas mājā. Nu, nu, Čārmija nomurmināja, vēl aizvien uzjautrinādamās par baseinā redzēto.

-    Te būs manas pēdējās piezīmes, Filipa paziņoja, padodama lapas Čārmijai. Pasaki man, ko tu par tām domā!

Čārmija skaļi nolasīja ieteikumus. Trīsdesmit sestais punkts. Mīkstu sviestu iespējams uzziest plānākā kārtiņā. Trīsdesmit septītais. Ievelc vēderu! Viņa pievērsās Filipai. Šis man patīk. Tas ir gluži jauns, vai ne?

-    Es to izdomāju pagājušajā nedēļā.

Čārmija turpināja: Trīsdesmit astotais punkts. Šķidruma pinte sver mārciņu. Trīsdesmit devītais punkts. Neēd pie izlietnes! Viņa atkal palūkojās uz Filipu, un abu acis uz mirkli sastapās. Abas atcerējās tos laikus, kad Čārmija mēdza pagatavot pilnu pannu ar spageti un, stāvot pie izlietnes, to izēst tieši no pannas, un tad steidzīgi nomazgāt traukus, pirms mājās pārnācis vīrs.

Čārmija nopūtās un atdeva lapas Filipai. Tie bija veci paradumi, jau sen aizmirsti. Man patīk, viņa paziņoja. Vai tev jau uzrakstīti visi deviņdesmit deviņi?

-    Vēl ne, desmit es kautrējos uzlikt uz papīra.

-    Ko tu teiktu par tādu: “Sekss patērē kalorijas!”

Filipa iesmējās. Patiesībā šī grāmata bija Čārmijas ideja. Kopš pēdējā “Zvaigžņu slavas” bestsellera iznākšanas bija pagājuši četri gadi, un, pēc Čārmijas domām, jaunas grāmatas rakstīšana Filipai, kura vēl aizvien nebija samierinājusies ar vīra traģisko un priekšlaicīgo nāvi, būtu laba terapija.

-    Tātad, Filipa ierunājās, kāpēc tu esi šeit?

-    Īstenībā divu iemeslu dēļ. Pirmais ir šis te, to sakot, viņa nolika Filipai priekšā rakstu no “The Wall Street Journal”.

-    Šī kompānija slepeni uzpērk “Zvaigžņu slavas” akcijas.

Izlasījusi rakstu, Filipa veltīja Čārmijai neizpratnes pilnu skatienu. Viņi nopirkuši gandrīz trīs procentus no mūsu akcijām. Kā tev šķiet, ko tas nozīmē?

-   Mums nav ne jausmas. Es šo to papētīju par “Starptautisko Mirandas apvienību”, kuras galvenā bāze atrodas Rio, un viņi galvenokārt nodarbojas ar kaučuka un tropu riekstu importēšanu.

-    Vai tu ar viņiem sazinājies?

-   Kad braucu prom, ar to nodarbojās Alens, viņa sacīja, ar to domādama “Zvaigžņu slavas” galveno finansu stāvokļa pārzinātāju un arī valdes locekli.

-    Vai tev šķiet, ka viņi grasās pārņemt mūsu kompāniju?

Čārmija paraustīja plecus. Mums tas nav zināms. Bet

mums nāksies pasteigties un pielikt tam punktu. Alens grasās lūgt, lai viņi piekrīt vienoties par turpmākas pretdarbības pārtraukšanu. Jātur īkšķis, kaut viņi piekristu.

Vēlreiz pārlasot rakstu, Filipas neizpratne kļuva vēl dziļāka. Kas slēpās aiz šīs “Starptautiskās Mirandas apvienības”, un kāpēc tā izrāda tik uzmācīgu interesi par viņas kompāniju? Mūsu firmas pārņemšanai nebūtu nekādas jēgas, Čārmija. Brīvas skaidras naudas mums pārāk daudz nav, tātad mūs nebūtu vērts iekārot. Un “Zvaigžņu slava” nekad nav tikusi uzskatīta par labu iespēju īstermiņa ieguldījumiem. Sasodīts, kas tiem cilvēkiem ir padomā?

Čārmija bija vairāk noraizējusies, nekā izrādīja. Liela akciju izpirkšana bija patiess drauds “Zvaigžņu slavai”, viņas ar Filipu varētu zaudēt kompāniju. Čārmija lūdza Dievu, kaut Alenam Skedudo izdotos vienoties ar “Mirandas apvienību” par pretdarbības pārtraukšanu.

-    Tieši to es jautāju arī sev, viņa pavēstīja un, iebāzusi roku mapē, izvilka vēl vienu papīru kaudzi. Gluži piepeši kompānija, par kuru nesen vēl Ņujorkas biržā gandrīz nekas nebija zināms, uzsākusi aktīvu tirdzniecību. Un cilvēki grib zināt, kāpēc. Tev vajadzēja redzēt, kāda trauksme sacēlās, iznākot šim rakstam. Visi grib zināt, vai “Zvaigžņu slava” grasās izlaist kādu pilnīgi jaunu produkciju, vai mēs esam ieguvuši kādu īpaši spējīgu darbinieku, vai varbūt mūs grib pārņemt kāda lielāka kompānija. Ikviens vaicā, kādu iekšēju informāciju ir ieguvusi “Starptautiskā Mirandas apvienība”, ja jau “Zvaigžņu slavas” akcijas piepeši kļuvušas tik iekārojamas. Un zini, Filipa, atbildes nav. Nav it nekāda iemesla, kāpēc piepeši par mums varētu sākt interesēties cita kompānija. Tāpēc es mazliet papētīju, lai uzzinātu, kas to “Mirandu” būtu varējis ieinteresēt.

-    Un ko tu atklāji?

-    Daudz ko, un tas viss ir ļoti dīvains. Pirmkārt, es izskatīju mūsu dokumentāciju un atklāju, ka nezin kāda iemesla dēļ “Zvaigžņu slavas” finansiālais stāvoklis ir noslīdējis uz leju. Tāpēc pārbaudīju rēķinus un pavadzīmes. Sākumā es neko neparastu nepamanīju. Bet tad atradu šo te. Viņa pasniedza Filipai dokumenta kopiju.

-   Kā jau tu saproti, viņa skaidroja, kamēr Filipa lasīja, šis ir mūsu partneru saraksts, kurā iekļauti visi, kas kaut ko piegādā “Zvaigžņu slavai”. Lūk, tur ir "Specialty Foods”, no kuriem mēs pērkam produktus mūsu saldētajai produkcijai. Ja atceries, mēs ar viņiem sākām sadarboties, kad atteicāmies no sadarbības ar “Canaan Corp. ”.

-    Es atceros, Filipa atsaucās.

-    Bet paskaties šeit! Čārmija, plastikāta rokassprādzēm berzējoties pret papīru, norādīja uz kādu vietu sarakstā.

Filipa to izlasīja. “Canaan" vēl aizvien ir sarakstā. Kāpēc?

-    Paskaties vēlreiz! Tā nav “Canaan”, bet gan “Caanan”! Rakstība ir atšķirīga.

Filipa palūkojās uz Čārmiju. Pārrakstīšanās?

-   Tā ari es sākumā domāju, bet tad vēlreiz pārskatīju rēķinus par pagājušo gadu un atklāju, ka mēs šai “Caanan Corp." esam regulāri maksājuši. Es piezvanīju uz mūsu Sanfrancisko rūpnīcu, un viņi paziņoja, ka esot saņēmuši produktus vienīgi no “Specialty Foods”. Un visa gada laikā neko no "Canaan”. Tāpēc es vēlreiz pārbaudīju pavadzīmes un atradu šo te. Viņa pasniedza Filipai standarta pavadzīmi, uz kuras bija firmas emblēma un virspusē ar sarkaniem burtiem iespiests “Caanan Corporation".

-   Ja palūkojas ciešāk, Čārmija piebilda, šī pavadzīme izskatās ļoti līdzīga “Canaan” korporācijas pavadzīmei, bet burti ir salikti citādi. Un redzi, arī emblēma ir mazliet atšķirīga.

-    Un šī adrese?

-    Tādas nav. Un telefona numura arī ne.

-   Fiktīva kompānija? Cik mēs jau viņiem esam izmaksājuši?

-    Gandrīz miljonu dolāru.

-Mans Dievs!

-    Vai zini, ko es domāju, Filipa? Ka pēc tam, kad mēs izbeidzām sadarbību ar “Canaan”, kāds piekļuva mūsu kompjūtera datu bāzei, pārmainīja “Canaan" nosaukumu tā, lai, pavirši uzmetot skatienu, tas vēl aizvien izskatītos tāds pats, izgatavoja dažas pavadzīmes un tad izsūtīja čekus.

-    Bet kāpēc to nepamanīja finansu daļa? Viņi taču zina, ka mēs jau vairāk nekā gadu nesadarbojamies ar “Canaan”.

-   Filipa, vai tu zini, cik mums tajā nodaļā strādā cilvēku? Parasta grāmatvede palūkojas uz šo pavadzīmi, izlaiž to caur kompjūteru, redz, ka "Caanan” ir viens no mūsu regulārajiem piegādātājiem, un akceptē čeku. Tāda droši vien pat nezina, ka mēs tagad sadarbojamies ar “Specialty Foods

Lūkojoties uz priekšā izklātajiem papīriem, Filipa sāka kaut ko aptvert. Tas var nozīmēt vienīgi to, ka “Zvaigžņu slavā” ir kāds krāpnieks.

-    Un pats ļaunākais, Čārmija piebilda, ja nebūtu uzradusies šī “Mirandas” lieta, es to pat nebūtu nekad pamanījusi. Lai kurš tas būtu, viņš tā varētu krāpties nebeidzami ilgi vai vismaz tik ilgi, kamēr mēs pamanītu milzīgu iztrūkumu, bet viņš vai viņa pa to laiku jau būtu aizlaidies ar pamatīgu summiņu.

Filipa uzlūkoja Čārmiju. Bet kas tas varētu būt, Čārmija? Katrā ziņā taču ne kāds no mums.

Ar “kāds no mums” Filipa domāja nelielo draugu grupiņu, kas turējās kopā jau kopš tiem senajiem laikiem, kad Filipa bija sākusi organizēt “Zvaigžņu slavas” darbu.

-    Es prātoju, vai te varētu būt kāda sakarība, Čārmija sacīja. Vai kāds “Zvaigžņu slavas” ietvaros varētu izkrāpt naudu un tad ar to pašu pārpirkt akcijas? Jo tad tas nozīmētu, ka kompānijas pārņemšanu kāds plāno no iekšienes.

-    Čārmija, Filipa ierunājās, galvā iešaujoties gluži jaunai domai. Kas “Zvaigžņu slavas” kompānijā zina, ka tu esi šeit?

-    Neviens. Es domāju, nav prātīgi brīdināt iespējamo nodevēju. Visi domā, ka esmu Ohaio kopā ar Nātanu un bērniem. Es Nātanam pieteicu, lai vajadzības gadījumā zvana man uz šejieni.

-    Bet Alens zina, ka tu apciemosi mani?

-    Nē. Nospriedu, ka nebūs gudri viņam to atklāt. Un Henai arī ne.

-    Vai tu turi aizdomās Alenu? Filipa tramīgi vaicāja. Alens strādāja kompānijā kopš paša tās sākuma, viņš bija viens no tās dibinātājiem.

-    Nē, es neturu aizdomās Alenu. Bet man šķita, nebūs slikti šobrīd ievērot papildu piesardzību, iekams mēs droši nezināsim, kas īsti notiek. Varbūt starp šīm abām lietām nav nekāda sakara. Varbūt ir. Bet, lai kas arī būtu, tas ir sasodīti nopietni, un mums jāuzmanās.

-    Jā, protams, Filipa atsaucās, bet piepeši viņai pat biezajā peldmētelī kļuva auksti.

Tieši tajā brīdī no dzīvojamās istabas parādījās Nairī, lai pavēstītu par privātdetektīva Aivena Hendriksa ierašanos.

-    Paldies, Nairī. Pasaki, lūdzu, viņam, lai uzgaida dzīvojamā istabā, kamēr es iešu un pārģērbšos. Lūdz Dievu, kaut viņš būtu atvedis labas vēstis! Filipa piebilda, celdamās kājās. Man tādas šobrīd lieti noderētu.

Pēc neilga laika, pārģērbusies biksēs un blūzē un izžāvējusi matus, viņa pievienojās Čārmijai un Aivenam, kuri sēdēja plašajā dzīvojamā istabā ar augstajiem griestiem, baltajām apmetuma sienām un melnajām flīžu grīdām.

Kad Filipa ienāca, Aivens Hendrikss piecēlās kājās. Piecdesmit gadus vecais vīrietis bija apbrīnojami labā formā. Filipa bieži prātoja, ka spēcīgais augums un īsais matu griezums viņu darīja līdzīgu atvaļinātam flotes seržantam. Filipa viņu pazina jau divdesmit piecus gadus, un Aivens zināja visus viņas noslēpumus, pat tos, kurus nezināja Čārmija.

-   Kas tev šoreiz ir man pavēstāms, Aiven? Filipa pajautāja, kad abi bija apskāvušies un apsēdušies.

-    Šoreiz īsta bumba, mis Robertsa. Jūs nespēsiet tam noticēt

Ienāca Nairī un nolika uz kafijas galdiņa paplāti, uz kuras atradās kristāla karafe ar divpadsmit gadus vecu viskiju, šķīvis ar piparotām olām, kādas īpaši garšoja Aivenam, un vēl divas atdzesētas tējas ar citronu un svaigi sagriezti augļi. Čārmija pārskatīja atnesto, tad pavaicāja Nairī: Vai tev nekā labāka nav?

Pazīdama mis Čārmeres gaumi, Nairī, piemiegusi aci, atsaucās: Gaļas pīrāgs pašlaik sildās, un šorīt izcepu kūku, jo zināju, ka jūs ieradīsieties.

Ieliedams sev viskiju un uzlikdams piparoto olu, Aivens palūkojās pāl i galdiņam uz Čārmiju un pasmaidīja. Viņam vienmēr bija patikusi Čārmijas dzīves dziņa. Viņa bija neaprēķināma sieviete ar neaprēķināmu apetīti. Tādai sievietei kā viņai, pēc Aivena domām, vajadzētu sniegt milzīgu baudu gultā. Ari viņš atcerējās to vienīgo abu tuvības brīdi.

-   Ak Dievs, te nu gan ir karsts! viņš teica, novilkdams savu saburzīto žaketi, no kuras kabatas spraucās ārā “QANTAS” pasažieru iekāpšanas karte. Palmspringsā ir sešdesmit astoņi grādi, kalnos ir sniegs, ielās mirdz Ziemassvētku ugunis un gaisā virmo bagātības aromāts. Man ļoti būtu gribējies palikt tur.

Viņš nolika savu portfeli un izņēma no tā kādus vākus.

-    Patiesībā tā bija laimīga nejaušība, viņš teica, izlikdams uz galda dažus papīrus. Diemžēl ar manām izcilajām izmeklētāja dotībām tam nav nekāda sakara. Es nodarbojos ar kādu citu lietu, kad uzdūros šim te.

Filipa zināja, ka Aivenam Hendriksam ir arī citi klienti, jau bija pagājuši ļoti daudzi gadi, kopš Aivens bija strādājis tikai viņai, kad izredzes atrast viņas ģimenes locekļus bija šķitušas pavisam tuvas.

Vispirms viņš pasniedza laikraksta izgriezumu. Tas ir no “Los Angeles Times”, viņš piebilda.

Filipa to izlasīja. “Ikvienu, kuram būtu jebkāda informācija par Kristīni Singltoni, dzimušu 1938. gadā Holivudā, Kalifomijā, lūdzu sazināties ar Beverliju Bērgesu “Zvaigžņu kūrortā” Palmspringsā. Svarīga ģimenes lieta.”

Kristīne Singltone! Filipa jau gadiem ilgi nebija domājusi par šo vārdu. Viņa palūkojās uz Aivenu. “Zvaigžņu kūrorts”. Esmu par to dzirdējusi. Tas ir kalnos netālu no Palmspringsas.

-    Palūkojieties uz šo te! Aivens pasniedza lapu, kas bija izņemta no dārga un spoža žurnāla. Tā bija reklāmas lapa, uz kuras bija attēlotas daudzas sudraba zvaigznes uz zila pusnakts fona. Lappuses lejasdaļā lieli sudraba burti vēstīja “ZVAIGŽŅU KŪRORTS”. Un vēl zemāk: “Ļauj vaļu savai fantāzijai…"

-Es jums pastāstīšu, Aivens turpināja, es gandrīz veltīgi zaudēju laiku, cenzdamies turp nokļūt. Pirmkārt, uz turieni var nokļūt vienīgi ar gaisa tramvaju, bet tajā nelaiž iekšā, ja nav rezervēta istaba vai pusdienas kūrortā. Man izdevās tur pabūt pusdienās, un cik tur bija pārpildīts! Pēc dažām dienām tur tiek plānota liela Ziemassvētku balle, un šķiet, ka ikviens, kas sevi par kaut ko uzskata, vēlas tur pabūt.

-    Kā tur izskatījās? Filipa pajautāja. Esmu dzirdējusi, ka tā vieta esot apburoša.

-    Pilns ar kinozvaigznēm, pietiekami, lai piebildētu pilnus simts “National Enquirers" numurus, vismaz man tā likās. Ļoti grezni. Tā, kā piedienētos dzīvot nevis man, bet jums, mis Robertsa. Kā jau jūs lūdzāt, es pats necentos sastapties ar šo Beverliju Bērgesu. Hendriksam bija pavēlēts personiski netuvoties nevie

nai no iespējamām personām. Reiz, pirms deviņiem gadiem, viņš domāja, ka ir atradis Filipas īsto māti, bet viņš bija aizbiedējis šo sievieti, pirms Filipa paguva ar viņu parunāt, un otrreiz viņu vairs neizdevās atrast. Es šo to paokšķerēju, viņš turpināja, un man izdevās dabūt to preses fotogrāfiju ar Beverliju Bērgesu. Tā nav pārāk skaidra, acīmredzot viņa nav vēlējusies tikt fotografēta.

Čārmija nostājās Filipai aiz muguras un lūkojās uz miglaino fotogrāfiju. Manuprāt, zināma līdzība ir, viņa atzina. Tā varētu būt tava māsa, Filipa. Vai jūs bijāt līdzīgas vai pilnīgi vienādas dvīnes?

-    Es nezinu. Kāpēc tu jautā?

-    Ja jūs bijāt pilnīgi vienādas, tad šī sieviete nav tava māsa. Bet, ja līdzīgas, tad tas būtu iespējams.

Kaut arī atklāts bija daudz vairāk, nekā Filipa no Aivena bija gaidījusi, viņa piespieda sevi izturēties piesardzīgi. Viņai pārāk daudz reižu bija nācies vilties. Tomēr tas nav pierādījums, ka viņa ir mana māsa.

-     Kas gan vēl lai tevi meklētu? Čānnija iebilda. Tas ir, kas gan vēl lai meklētu Kristīni Singltoni? Un dzimšanas gads? Tu taču esi dzimusi Holivudā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā. Cik tajā gadā Holivudā ir dzimušas Kristīnes Singltones?

-    Bet atceries, Čārmija, ka Kristīne Singltone nebija mans vārds, kad piedzimu. To man deva tie vecāki, kuri mani adoptēja. Tā persona varētu būt ari kāda sena manas pagātnes paziņa. Kāda no Sanfrancisko, Filipa drūmi nodomāja. Vai vēl ļaunāk no Sankventinas. Un piepeši viņai uzmācās nepatīkamas, ilgi apspiestas atmiņas.

-                     Bet palūkojies uz viņas seju, Filipa! Čārmija ierosināja.

-    Manuprāt, ir kaut kāda līdzība. Pieņemsim, ka tava māsa tevi meklējusi tieši tāpat, kā tu meklē viņu, un uzzinājusi, ka tevi adoptējuši Singltoni.

Filipas sirds sāka sisties straujāk. Vai tas ir iespējams? Bija grūti precīzi pateikt, bet sieviete fotogrāfijā izskatījās tikpat gara un slaida kā Filipa, arī viņas stājā bija kaut kas sāpīgi pazīstams, tāpat veidā, kā viņa turēja plecus un galvu. Un žokļa līnijā, un varbūt arī deguns… Vai šī sieviete bija viņas dvīņumāsa?

-    Ko tev par viņu izdevās uzzināt, Aiven? viņa pajautāja.

-     Nu, mis Robertsa, šeit es saskāros ar diezgan intriģējošu noslēpumainību. Tādai sievietei, kas var atļauties nopirkt miljoniem vērtu īpašumu un tad pārvērst to par bagātnieku greznu spēļu vietiņu, manuprāt, vajadzētu būt īpaši pazīstamai. Bet viņa tāda nav. Es izjautāju pusi Palmspringsas, tomēr, šķiet, neviens Beverliju Bērgesu nepazīst. Jebkādus kūrorta sakarus ar sabiedrību organizē galvenais administrators šveiciešu izcelsmes Saimons Jangs. Bērgesa acīmredzot uzradusies tur pirms divarpus gadiem, nopirkusi šo veco un kluso kinoaktrises māju kalnos un pārveidojusi to par izmeklētu kūrortu. Es aprunājos ar “Palm Springs Life” žurnālisti, kura raksta par augstākās sabiedrības dzīvi, un viņa stāstīja, ka esot tikusies ar Beverliju tikai vienu reizi. Pēc viņas domām, šai sievietei esot krietni pāri četrdesmit.

Aivens Hendrikss atraisīja vaļīgāk kaklasaiti, kuru bija uzlicis, tikai braucot šurp no lidostas. Viņam bija grūti savaldīties un neatklāt vēl kaut ko. Ari tagad, tāpat kā jau agrāk, viņš vēlējās, kaut varētu izstāstīt Filipai patiesību to, ko viņš patiešām zināja. Bet viņš bija kādam cilvēkam apsolījis, ka to nekad nedarīs, un Aivens Hendrikss savu vārdu vienmēr turēja.

Filipa ierunājās: Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli, un izgāja no istabas. Viņa devās uz savu kabinetu, uz savu personisko patvērumu.Tur bija ar papīriem, grāmatām, telefonu un kompjūteru ar displeju un diviem printeriem apkrauts milzīgs rakstāmgalds un arī viņas pašas lietas, kuras viņa bija atvedusi šurp no Losandželosas, kad bija nolēmusi padzīvot šeit un uzrakstīt savu grāmatu: ierāmētas apliecības pie sienām, ieteikuma vēstules, goda raksti un balvas, fotogrāfijas, kurās Filipa bija redzama ar ietekmīgiem cilvēkiem no visas pasaules. Visa viņas dzīve, visa viņas pasaule bija iespiesta šajās četrās sienās. Viņas sekretārs šajā telpā nestrādāja Rikijam bija neliels kabinets pie viņa dzīvokļa virs garāžas, kas bija paredzēta sešām mašīnām. Šobrīt Filipa viņam piezvanīja pa iekšējo telefonu. Kad viņš atsaucās, Filipa palūdza:

-    Rikij, vai tu mums nepievienotos dzīvojamā istabā?

Pagriežoties viņas uzmanību saistīja divas fotogrāfijas uz rakstāmgalda.

Pirmajā, ar vienkārša plastikāta rāmīti, bija smaidoša pusaudze treniņtērpā viņas meita Estere sešpadsmit gadu vecumā. Otro iekļāva antīks alvas ietvars, un no tās raudzījās glīts vīrietis, kurš, saulei un vējam rotājoties sejā un uzvaroši mirdzošajās acīs, sēdēja pie septiņpadsmit metrus garas sacensību jahtas stūresrata. Šī fotogrāfija bija uzņemta tajā dienā, kad viņš gatavojās sacensībām Hoberta trasē Sidnejā. Tā bija arī tā pati diena, kad Filipa bija ieradusies Austrālijā, lai sagādātu viņam pārsteigumu un pavēstītu, ka ir ar mieru kļūt par viņa sievu. Bet viņa bija ieradusies tieši laikā, lai redzētu, kā “Filipa” nogrimst gluži netālu no šejienes, tieši pirms Apņēmības zemesraga, kurp tagad viņa devās ik dienas. Šo villu viņš toreiz bija tikko nopircis, un, kaut arī viņš savā testamentā bija novēlējis to Filipai, viņa ģimene to bija apstrīdējusi un pieprasījusi sev, līdz beidzot pirms gada tiesa bija izlēmusi šo lietu par labu Filipai, un viņa bija ieradusies Pērtā, lai saņemtu savu sāpjpilno mantojumu.

Lūkodamās pievilcīgajā, nosauļotajā sejā, Filipa atkal atcerējās, cik neiespējami toreiz bija samierināties ar faktu, ka viņš ir miris. Gan jau viņš kādu dienu atgriezīsies; gan jau viņš kādu dienu pamodīsies, lai arī kur atrastos slimnīcā vai uz neapdzīvotas salas -, piepeši atminēsies, kas viņš tāds ir, un atgriezīsies pie viņas. Tieši tāpēc viņa katru dienu devās uz Apņēmības zemesragu un vērās jūrā.

-    Vai lai uzdrošinos vēlreiz cerēt, mans mīļais? Filipa jautāja, uzlūkodama viņa fotogrāfiju, kā viņa to bieži darīja. Šī sieviete, vārdā Beverlija Bērgesa, vai viņa varētu būt mana māsa? Viņai pieder “Zvaigžņu kūrorts”. Man pieder kompānija “Zvaigžņu slava”. Esmu dzirdējusi, ka dvīņu dzīvē, pat ja viņi izšķirti jau tūlīt pēc dzimšanas, mēdzot gadīties šādas sakritības. Vai “Zvaigžņu kūrorts” un “Zvaigžņu slava” varētu būt pierādījums, ka viņa patiešām ir mana dvīņumāsa?

Un vai nebūtu brīnišķīgi, ja mums ar Esteri būtu vēl kāds ģimenes loceklis, ne tikai mēs abas?

Viņa atgriezās dzīvojamā istabā un sacīja: Mēs nedrīkstam vairs zaudēt ne brīdi. Es braukšu kopā ar tevi, Čārmija. Man jānoskaidro, vai “Zvaigžņu'slavai” draud kādas briesmas un kas aiz

tā slēpjas, un vai tas nav kāds no mūsu draugiem. Un tad es sastapšos ar šo sievieti “Zvaigžņu kūrortā”. Ja pastāv kaut vismazākā iespēja, ka viņa varētu būt mana māsa, man tā jāizpēta. Un, ja viņa tiešām ir mana māsa, tad tiks aizpildīts tukšums manā pagātnē. Es beidzot uzzināšu, kas es īsti esmu un no kurienes esmu cēlusies. Viņa pagriezās pret Rikiju, kurš ar bloknotu un pildspalvu rokās jau gaidīja. Piezvani uz lidostu, noskaidro, vai kapteinis Farovs vēl aizvien ir tur, un uzzini, kad lidmašīna atkal varētu būt gatava lidojumam. Noorganizē rezerves apkalpi, kas mūs tūlīt nogādās Savienotajās Valstīs. Sarunā otrā galā limuzīnu un rezervē numuru viesnīcā “Century Plaza”. Nosūti faksu uz “Zvaigžņu kūrortu” Palmspringsā un uzzini, vai iespējams tur dabūt numuru. Ja ne, pamēģini kūrortus “Marriott Desert Springs” vai “Ritz-CarIton ”, kur vien ir dabūjamas vietas. Un, Rikij, galvenais, neatklāj nevienam “Zvaigžņu slavas” birojā, ka es grasos ierasties. Man nepieciešams sagādāt pārsteigumu, viņa nodomāja. Gribu redzēt viņu reakciju, kad viņi ieraudzīs mani ienākam pa durvīm.

Beigās viņa pievērsās Hendriksam.

-    Aiven, atgriezies Palmspringsā un uzzini visu, kas iespējams, par šo Beverliju Bērgesu. Parakņājies viņas pagātnē, pacenties kaut ko atklāt. No kurienes viņa ir? Kā viņa var atļauties tādu īpašumu kā “Zvaigžņu kūrortu”? Ja nepieciešams, dabū numuru “Zvaigžņu kūrortā”; Rikijs gādās par rēķina nokārtošanu. Varēsi man ziņot par noskaidroto, kad es nokļūšu Palmspringsā. Ā, vēl kas! Vai nevari parūpēties, lai viens no taviem palīgiem papēta kādu kompāniju? Tā saucas “Caanan Corporation”, bet man ir stipras aizdomas, ka tas ir aizsegs, lai izkrāptu naudu.

Tad viņa pievērsās Čārmijai un sacīja: Nāc un palīdzi man sakravāties! Brauksim tūlīt. Lai kurš censtos man atņemt manu kompāniju, viņam ir paredzams milzīgs pārsteigums!

Filipa paņēma fotogrāfiju, kuru Aivens bija atvedis no Palmspringsas, un ilgi tajā lūkojās. “Vai tu esi mana māsa?” viņa domās jautāja. “Vai tu beidzot man atklāsi, kas es patiesībā esmu?”

-    Beverlija Bērgesa, Filipa murmināja. Kas tu esil

3

Viņš zina manu noslēpumu,” domaja Beverlija Bērgesa, lūkodamās sniegotajā naktī. “Viņš zina manu noslēpumu, un viņš to izmantos, lai mani iznīcinātu.”

Viņa stāvēja pie loga augstākajā ēkas tornī parasti šādu ēku apzīmēja ar nosaukumu pils un reizēm skumji domāja par savu līdzību ar nolādēto pasakas princesi, kuru nedrīkstēja redzēt neviena acs un kura nedrīkstēja redzēties ne ar vienu, jo bija ieslēgta, lai sērotu par savu mīlestību, un dienas aizvadīja, vijot zelta virves no saviem matiem.

Bet Beverlijas mati vairs nebija zeltaini, pat ne vairs blondi, kādi tie reiz bija.Viņa tagad bija brunete un vairs nenēsāja matus savā gadiem ierastajā franču mezglā, nu tie bija taisni kā Lizai Teilorei. Un viņa arī nebija princese, viņa nebija zaudējusi savu mīļoto, un augstais tornis patiesībā bija viņas birojs. Pils ēka bija “Zvaigžņu kūrorta” centrālā celtne, un šis kūrorts viņai jau piederēja divarpus gadus.

Mati nebija vienīgais, ko Beverlija bija pārvērtusi; viņai bija arī jauns vārds. Pirms daudziem gadiem, lai noslēptu savu patieso personību, viņa bija mainījusi savu patieso vārdu no Reičelas Dvaieres uz Beverliju Hailendu, nodēvēdama sevi divu Holivudas ielu nosaukumos. Un tad, pirms trīsarpus gadiem, Beverlija Hailenda bija “mirusi”. Tagad viņa bija Beverlija Bērgesa; viņa bija aizņēmusies savas mātes meitas uzvārdu, bet vārdu paturējusi to pašu.

Matu un vārda maiņa bija nepieciešama, lai vēlreiz noslēptu savu personību, bet, ja viņas pirmā pārtapšana cilvēkus bija muļķojusi daudzus gadus, tad tagad viņai piepeši bija iemesls bīties, ka šoreiz viņai laikam nebūs veicies.

Viņš zina, kas es esmu, Beverlija vēlreiz nodomāja, aizgriezdamās no loga un palūkodamās uz grāmatu, kas atradās uz viņas galda.Tās nosaukums bija “Atmaskotais taurenītis”, un cilvēks, no kura Beverlija baidījās, bija šīs grāmatas autors žurnālists Otiss Kvins. Nesenā televīzijas intervijā viņš bija paziņojis, ka Beverlija Hailenda vēl aizvien esot dzīva.

Kā gan viņš to varēja uzzināt? Viņa bija rīkojusies tik piesardzīgi! Iestudētā nāve mašīna, kas no klints iegāžas okeānā, bēres un apglabāšana Forestlonā. Beverlija bija pilnībā iznīcinājusi to iepriekšējo dzīvi, kad viņa dzīvoja vienīgi tādēļ, lai pazudinātu kādu cilvēku un atriebtos par viņai nodalīto.

Pirms trim gadiem Beverlija bija atstājusi savu slēptuvi kādā Klusā okeāna salā, kur viņa vairākus mēnešus bija dzīvojusi kopā ar jaunu mīļāko, vārdā Džeimijs, un dzīvojusi vienīgi sev, izpatikdama katrai savai kaprīzei, sākot no ēdiena un beidzot ar seksu. Bet, nogurusi no šādas eksistēšanas, Beverlija bija nolēmusi apskatīt pasauli. Rūpīgi sagudrojusi sev jaunu tēlu un jaunu izskatu, viņa bija apceļojusi eksotiskas zemes un sajutusi atgriežamies veco dziņu vēlmi radīt vietu, kur cilvēki varētu rast laimi skaistumā un greznībā. Tieši tāds toreiz bija ‘Taurenītis” klubs, ko viņa bija izveidojusi Beverlihilzā virs lepnā vīriešu apģērbu veikala, vieta, kur sievietes varēja pilnīgā drošībā un anonīmi rast baudu seksā un elegantā apkārtnē. Kad Beverlija bija apjautusi, ka alkst to darīt atkal dāvāt cilvēkiem prieku un baudu -, viņa bija meklējusi tam atbilstošu vietu un atradusi to “Zvaigžņu paradīzē” Sanhasinto kalna augstākajā virsotnē.

“Zvaigžņu paradīzes” centrā bija milzīga, pelēka akmens savrupmāja, celta līdzīgi pilij ar sargtorņiem un tornīšiem un pat ar paceļamo tiltu romantiska ainava no viduslaiku Anglijas tēmas. Tās pirmā īpašniece, mēmo filmu zvaigzne Mariona Stāra, bija šo celtni izmantojusi vienā no savām filmām “Robiņā Hudā”. Ilgi pēc viņas nāves īpašums stāvēja pamests, bet pirms dažiem gadiem tas tika piedāvāts pārdošanai. Tagad plašo savrupmāju ar četrdesmit divām istabām sauca par pili, un Beverlijai tur bija savs birojs. Te bija izvietoti arī kūrorta galvenie restorāni, balles zāles, kokteiļu saloni, kosmētikas saloni un privātā klīnika, kā arī lepnākie viesu numuri, to vidū četri apartamenti torņos, un tur varēja nokļūt tikai ar liftiem, kuru atslēgas kuram katram netika uzticētas. Uzņēmums plauka; kūrorts ienesa lielu peļņu, Beverlija bija saglabājusi noslēpumā savu veco personību, viņas pagātne bija pilnīgi nezināma. Un tad šis Otiss Kvins bija izlēmis izmantot Denija Makeja un Beverlijas Hailendas dzīvesstāstus un uzsākt savu tā saucamo izmeklēšanu.

Viņa raudzījās uz grāmatu. Kaut arī nosaukumā figurēja vārds taurenītis, Beverlija to uzlūkoja tā, it kā tas būtu nāvējošs zirneklis. Grāmatā bija galvenokārt pieņēmumi. Kvinam patiesībā nebija izdevies neko atklāt; viņš nebija atradis nevienu nopietnu pierādījumu, kas saistītu Beverliju ar Beverlihilzas bordeli. Viņš apgalvoja, ka intervējis sievietes, kas strādājušas telpās virs apģērbu veikala “Fanelli” un ielaidušās seksuālās attiecībās ar turienes vīriešiem jeb “partneriem”, kā viņi saukti, kuri par naudu stājušies dzimumattiecībās. Bet Kvins nebija minējis vārdā nevienu no it kā intervētajām sievietēm, pamatojoties uz to, ka viņas uzstājušas viņu personībām jāpaliek noslēpumā, un tāpēc Beverlija uzskatīja, ka viņš pats to sagudrojis. Tomēr grāmata bija pietiekami sensacionāla, lai noturētos mēnešiem ilgi bestselleru sarakstā. Lai ari kur Beverlija pagriezās, melnbaltais vāks ar sārto taurerūti šķita viņu visur izsmejam. Un uzjundām viņas gadiem vecās atmiņas…

Mazā Reičela Dvaiere deviņu gadu vecumā atrod fotogrāfiju, kur mātei uz rokām ir divi mazuļi. “Kas bija tas otrs bērniņš, mamma?” viņa bija vaicājusi, un Naomi Dvaiere bija atbildējusi; “Tava dvīņumāsa. Viņa nomira pāris dienu pēc jūsu abu piedzimšanas.”

Un tad Reičela četrpadsmit gadu vecumā gluži viena drausmigā Ņūmeksikas vētrā vecajā treilerā, kurā dzīvoja Dvaieri. Tēvs atnāk mājās piedzēries un uzbrūk viņai, sagādājot neaprakstāmas sāpes, un kliedz: “Mēs neatstājām īsto!”

Vēlāk tajā vakarā Reičela, jau gatavodamās bēgt no mājām, jautā mātei, ko tēvs domājis ar “to īsto”, un māte paskaidro: “Mīļā, kad es gāju uz slimnīcu, lai tevi laistu pasaulē, mums nebija ne plika graša pie dvēseles.Tolaik bija depresija, un padomā, cik nomākts garastāvoklis, ja tu gatavojies laist pasaulē dvīņus, bet nav naudas, ar ko samaksāt slimnīcas izdevumus. Tāpēc, kad slimnīcā ieradās kāds cilvēks un pavēstīja, ka zinot jauku pāri, kuri gatavi maksāt tūkstoš dolāru par vienu no mūsu mazuļiem…”

Beverlija aizvēra acis, lai aizdzītu atmiņas. Viņa aizgriezās un atkal raudzījās pa logu tumšajā decembra naktī. Lejā, ielejā, varēja saskatīt ugunīs mirdzošo Palmspringsu bagātnieku teiksmaino spēļu vietu, trīs bijušo ASV prezidentu mājvietu, kur, kā runāja, esot vairāk golfa laukumu nekā jebkur citur pasaulē un vairāk plastisko ķirurgu uz vienu cilvēku nekā jebkurā citā pilsētā. Ielas, kas bija nosauktas Boba Houpa un Frenka Sinatras vārdā; tuksneša oāzi, kura tika mīļi dēvēta par Beverlihilzas dārzu.

Un Beverlija Bērgesa bijusī Beverlija Hailenda, bijusī Reičele Dvaiere atradās astoņus tūkstošus pēdu augstāk.

Līdzās logam, kas bija šaurs un iebūvēts tikpat dziļi kā viduslaiku pilīs, pie sienas karājās fotogrāfijas. Viena maza un melnbalta sudraba ietvarā jau bija nodzeltējusi no vecuma. Tā bija uzņemta 1938. gadā, un tajā bija redzama jauna sieviete slimnīcas gultā ar mazuli uz katras rokas. Viena no šiem mazuļiem bija Beverlija. Otra bija viņas dvīņumāsa, kuru vecāki bija pārdevuši, kura bija ieguvusi Kristīnes Singltones vārdu un kuru Beverlijai pēc daudziem meklējumu gadiem tomēr nebija izdevies atrast.

Beverlija nespēja pretoties; nīstamā grāmata uz viņas rakstāmgalda viņu neatvairāmi pievilka.

Pirmo reizi ieraudzījusi grāmatveikalā “Atmaskoto taurenīti”, Beverlija bija satriekta. Viņa bija uzskatījusi, ka grāmatai tikai sagadīšanās dēļ dots tāds nosaukums, kāds bijis viņas iestādei virs apģērbu veikala “Fanelli”. Un tad viņa bija to pāršķirstījusi

un apjukumā nopirkusi. Viena lasot aizvadīta nakts bija uzjundījusi visus vecos murgus: Denijs Makejs iedraudzējas ar pārbiedēto četrpadsmit gadus veco bēgli, iegūst viņas uzticību, iestāsta meitenei, ka mīl viņu, un tad ievieto viņu lētā priekamājā Sanantonio. Un Reičela pārbijusies, ilgodamās pati pēc savām mājām, nespēj iztapt klientiem un sapņo, kaut Denijs viņu aizvestu no turienes. Un Denijs atgriežas un ar glaimīgiem vārdiem pierunā viņu ielaisties seksuālās attiecībās ar dīvainiem vīriešiem. “ Tu tikai guli uz muguras, mīļā,” viņš bija teicis, “un iztēlojies, ka tas esmu es.”

Un tad, kad viņai jau ir sešpadsmit un viņa cer, ka abi apprecēsies, Denijs viņu aizved pie kaut kāda kaktu daktera un piespiež izdarīt abortu un nogalināt viņas bērnu. Viņa bija lūgusies, ceļos krizdama, bet atpakaļceļā Denijs ar kājas spērienu bija izgrūdis viņu no savas mašīnas, paziņodams, ka viņa ir neglīta, ka viņš nekad nav Reičelu mīlējis un lai Reičela atceras viņa vārdu, jo viņš reiz būšot liels vīrs, kurš tālu tikšot. “Denijs Makejs,” viņš bija teicis. “Atceries manu vārdu!”

Un viņa patiesi bija to atcerējusies, aizmirsdama gandrīz visu citu. Turpmākā Beverlijas dzīve bija gatavošanās atriebties Denijam Makejam, un, kad beidzot šis brīdis pirms trīsarpus gadiem bija pienācis, viņa bija uzskatījusi, ka abu noslēpums un samudžinātās attiecības ir galā.

Bet pēkšņi uzrodas kāds žurnālists, kas sacerējis melus un neciešamus pieņēmumus par attiecībām starp bagāto sabiedrības dāmu Beverliju Hailendu un reverendu Deniju Makeju, kurš bija nodibinājis miljardiem dolāros vērtējamo televīzijas evaņģēlisko raidījumu impēriju un bija atradies tikai viena soļa attālumā no prezidenta krēsla. Beverlija zināja, ka ikviens visā valstī vai nu lasīja “Atmaskoto taurenīti”, vai arī runāja par to. Viņa bija dzirdējusi, ka televīzija plāno uzņemt seriālu ar šādu sižetu.

Un tad notiek vēl kaut kas ļaunāks.

Televīzijas intervijā Otiss Kvins paziņo, ka, viņaprāt, Beverlija Hailenda, kas it kā gājusi bojā automašīnas nelaimes gadījumā tajā vakarā, kad bija atmaskojusi Deniju Makeju, tā sieviete, kas patiesībā bija atbildīga par Makeja pašnāvību Losandželosas cietumā, vēl aizvien esot dzīva. Un viņš esot šo sievieti atradis.

Un tagad Otiss Kvins brauc uz “Zvaigžņu kūrortu”.

Beverliju iztraucēja no domām viegls klauvējiens pie durvīm. Viņa paskatījās pulkstenī. Tas būs viņas galvenais administrators Saimons Jangs ar savu ikdienas ziņojumu.

-    Ienāciet! viņa sacīja.

Saimons Jangs izglītots šveicietis bija izskatīgs vīrietis tuvu sešdesmit, nevainojami akurāts un glīti ģērbies. Beverlija bija ar viņu iepazinusies Riodežaneiro kādā greznā restorānā. Vairāk nekā trisdesmit gadus Saimons bija strādājis par viesnīcu administratoru tikai vislabākajās pasaules iestādēs. Nebija nekā tāda, ko viņš nezinātu par cilvēku raksturu un viesu apkalpošanu, vismaz Beverlijai tā šķita, un viņš bija pasaulē vienīgais, kuram Beverlija instinktīvi spēja uzticēties.

Bet pat Saimons nezināja neko par viņas pagātni, nezināja, ka viņa ir tā pati Beverlija Hailenda, par kuru Otiss Kvins rakstījis savā “Atmaskotajā taurenītī”.

-   Labvakar, Beverlija! viņš sacīja, klusi aizvērdams aiz sevis durvis.

Kā vienmēr, ieraugot Saimonu tieši viņam pasūtītajos “Armani” vai “Pierre Cardin ” uzvalkos, Beverlijā gluži negribot kaut kas notrīsēja. Beverlija jau sen bija atteikusies no vīriešiem ja nepiemin neilgo tuvību ar jauno Džeimiju. Ceļojumu laikā, kad viņa bija apmetusies tik izmeklētās vietās kā Austrumāfrikā pie Kenijas kalna “Safari Club”, viesnīcā “Rafjles” Singapūrā un "Hotel du Cap” Rivjērā un iepazinusies ar tikpat glītiem un nevainojamiem vīriešiem kā Saimons, viņu tie ne mazākajā mērā nebija ietekmējuši.

Bet šo divarpus gadu laikā, kad viņai ar Saimonu bija vienīgi darba attiecības, kad viņi kopā strādāja, lai izveidotu “Zvaigžņu kūrortu” par vietu, kur ierasties vislabākajiem cilvēkiem, Beverlija pēkšņi atklāja, ka viņas aizsargvaļņi sākuši šķobīties. Ikreiz, ieraugot Saimonu, viņu pārņēma šī dīvainā sajūta. Tā mazliet atgādināja kaut ko ļoti, ļoti sen pazīstamu, gluži kā reta zieda smaržu vai reiz dzirdētas dziesmas melodiju. Saimons Jangs viņai kaut ko atgādināja, bet viņa nevarēja aptvert, ko īsti.

-    Ieradušies mūsu kārtējie viesi, viņš sacīja, nolikdams uz Beverlijas galda sarakstu. Daži vārdi tev būs pazīstami, viņš piebilda, runādams ar tikko jaušamu Lucernas akcentu. Starp viņiem ir kinoaktrise Kerola Peidža, kas tikko beigusi jaunu filmu un ieradusies šeit atpūsties. Viņai ierādīts viens no atsevišķiem bungalo, kur viņa varēs izbaudīt pilnīgi privātu atmosfēru. Vēl atbrauca kāda Holivudas aktieru aģente, vārdā Frīda Goldmena, tā šeit palikšot tikai vienu diennakti. Ari mūsu jaunā ārste Džūdita Izaksa ir ieradusies. Viņa aizgāja apskatīt klīniku un iepazīties ar saviem pacientiem. Viņa sacīja, ka ar prieku pieņemšot tavu uzaicinājumu vēlāk pavakariņot kopā.

Saimons nosauca arī pārējos, kas bija ieradušies ar vakara tramvaju: pazīstams kinorežisors, kinostudijas darbinieks, divi producenti, vēl viena slavena aktrise, bagāts nekustamo īpašumu aģents ar sievu, naftas rūpnieks no Teksasas ar savu draudzeni, juvelieris no "Tiffany" un daudzi citi, kas bija ievērojami vienā vai otrā jomā. Viņš piebilda: Ar nākamo tramvaju paredzēts ierasties misteram Lerijam Vulfam un viņa sekretārei. Viņš pieprasīja vienu no bungalo. Misters Vulfs ir lielisks peldētājs un dod priekšroku personiskajam baseinam.

Lerijs Vulfs, kas bija par saviem kinoscenārijiem ieguvis Kinoakadēmijas balvu, brauca uz “Zvaigžņu kūrortu”, lai uzrakstītu scenāriju filmai par Marionu Stāru noslēpumaino sievieti, kura divdesmitajos gados bija uzbūvējusi šo savrupmāju un tad nozudusi. Beverlija bija atradusi mis Stāras rakstītu dienasgrāmatu un piedāvājusi to izsolē, un tā beidzot bija nonākusi Lerija Vulfa rokās, kurš grasījās ne tikai uzrakstīt scenāriju, bet ari būt filmas producents.

Beverlija klausījās Saimona ziņojumu un, kad viņš bija beidzis, pajautāja: Kad paredzēts ierasties Otisam Kvinam?

Saimona skatiens pievērsās grāmatai uz Beverlijas galda. Viņš nebija lasījis “Atmaskoto taurenīti” un bija pārsteigts, kādu dienu atklājot, ka Beverlija to lasa. Viņš zināja, ka Beverliju satrauc šī grāmata, tāpat kā tās autora braukšana uz šejieni.

-    Viņš ir pieteicies ierasties pēc četrām dienām. Mēs viņam arī paredzējām vienu no bungalo. Vai tev ir kaut kādi īpaši norādījumi par misteru Kvinu?

Beverlija palūkojās uz grāmatu. Viņa to bija pārlasījusi tik daudz reižu, ka praktiski jau zināja no galvas. Kvins bija panācis, ka policija atvēra telpas virs apģērbu veikala “Fanelli”, ļaujot viņam tur ielūkoties.

“Telpas līdzinājās viesnīcas istabām, ” viņš rakstīja. “Garš gaitenis ar daudzām durvīm. Katra istaba bija ierīkota atbilstoši atšķirīgai tēmai. Viena bija iekārtota kā vesternos redzams bārs, ko papildināja zāģu skaidas uz grīdas, un sieviete maksāja par to, lai varētu mīlēties ar vīriešiem, kas pārģērbušies par kovbojiem. Citas telpas iekārtoju/tīs atgādināja lētu moteļa istabiņu ar vienkāršu gultu…”

-    Nē, viņa atbildēja Saimonam Jangam. Nekādu īpašu norādījumu nav.

Saimons turpināja savu ziņojumu, ar glītajiem, lieliski koptajiem pirkstiem pāršķirdams lapas. Vienā pirkstā laistījās zelta gredzens ar mirdzoši zilu lazurītu Cīrihes Militārās akadēmijas simbolu. Princis Habibs el Mahdijs pieprasījis sekretāru, kas prastu trīs valodas. Un te ir viesu saraksts, kuri ieradīsies uz Ziemassvētku balli. Prezidents un Reigana kundze atsūtījuši vēsti, ka diemžēl nevarēs piedalīties.

Tad viņš informēja Beverliju, ka saimniecības daļā atkal sūdzējušies: pietrūkstot frotē peldmēteļu. Daudzi viesi aizbraucot paņem tos līdzi, viņš paskaidroja. Grāmatvedība atkārtoti lūdz, lai mēs naudu par tiem ieskaitām rēķinā.

Kad Beverlija bija izlēmusi izveidot šo savu īpašo kūrortu, viņa apceļoja pasauli, apmezdamās pašās lepnākajās vietās, tādās kā "Regent” viesnīca Honkongā, “Bel-Air” Losandželosā un “Pierre” Ņujorkā, izpētot tās, no katras izvēloties vislabākās iezīmes un ieviešot tās savā jaunajā viesnīcā. Vannasistabās bi ja dizaineru veidoti tualetes piederumi, ik dienu katrā istabā svaigi ziedi, katru viesi ierodoties sagaidīja grozi ar augļiem un sieru. Un, protams, īpašie frotē peldmēteļi vannasistabās. Beverlija bija jutusies pārsteigta, dažās visgreznākajās viesnīcās pamanot istabas uzrakstus, ka tie viesiem paredzēti tikai uzturēšanās laikā viesnīcā un, ja viesi gribētu peldmēteļus paturēt sev, tādus var nopirkt viesnīcas veikalā. Ja peldmētelis tiks paņemts līdzi, tā cenu pieskaitīs viesa rēķinam. “Zvaigžņu kūrorta” viesu istabās šādu aizrādījumu nebija.

-    Lai saimniecības daļa pasūta tos, cik daudz vien nepieciešams, viņa sacīja Saimonam. Ja no tiem kāds tiks paņemts, par to nevienam samaksa nav jāpieprasa.

Šim Beverlijas rīkojumam Saimons nepiekrita, bet viņš zināja, ka strīdēties nav nozīmes. Viņš bija atklājis, ka mis Bērgesa nedarbojas viesnīcu biznesā peļņas dēļ; viņas iztika no viesnīcas ienākumiem nebija atkarīga. Kaut arī Saimonam nebija ne jausmas, no kurienes cēlusies Beverlijas bagātība, viņš tomēr zināja, ka, apceļojot Brazīliju, viņa ieguldījusi zināmus līdzekļus smaragda raktuvēs un kafijas plantācijās. t

Viņš nolika ziņojumu uz Beverlijas rakstāmgalda, brīdi klusēja, tad apgāja apkārt galdam un nostājās viņai līdzās.

-    Lielajā balles zālē šobrīd tiek rotāta Ziemassvētku egle, viņš ierunājās. Visi viesi piedalās šajā darbā. Un šefpavārs pagatavojis visburvīgāko marinēto paipalu ar sēnēm. Kāpēc gan tev nepievienoties mums, Beverlija?

Beverlija ielūkojās Saimona maigajās, pelēkajās acīs un aptvēra, ka viņa grib tur piedalīties. Bet viena no maksām par Denija Makeja iznīcināšanu bija viņas pašas brīvība. Kaut arī viņa bija pārvērtusi savu matu krāsu un stilu, viņa tomēr nedrīkstēja riskēt un pieļaut, ka viņu pazītu. It īpaši tagad, kad “Atmaskotais taurenītis” bija kļuvis par bestselleru un tā lappuses bija pilnas ar Beverlijas Hailendas fotogrāfijām.

-    Pateicos, Saimon, viņa teica. Bet mani vēl gaida darbs.

-    Vienmēr tikai darbs un darbs, Beverlija, viņš iebilda. Es tevi pazīstu jau vairāk nekā divus gadus un nekad neesmu redzējis dar ām kaut ko citu kā vienīgi strādājam. Tā nav labi, viņš klusi noteica.

Saimona tuvums, viņa izstarotais spēks lika Beverlijai atkal prātot par to dīvaino sajūtu, kas viņu vienmēr pārņēma Saimona

Janga klātbūtnē, it kā pusaizmirstu melodiju, sen ieelpotu smaržu. Un tagad piepeši viņa pirmo reizi aptvēra, kas tā ir par sajūtu. Saimons Jangs viņai atgādināja mīlestību.

-    Lūdzu, viņa smaidīdama sacīja, ej lejā, priecājies un parūpējies, lai visi jūtas labi!

Saimons grasījās kaut ko teikt, tad pagriezās un devās uz durvju pusi. Starp citu, viņš ierunājās, pirms neilga laika zvanīja Rikardo Kadiss. Viņam nācies atcelt savu viesošanos pie mums. Viņš sacīja, ka pēdējā brīdī kaut kas mainījies.

Rikardo Kadiss bija argentīniešu rakstnieks, kas nesen bija ieguvis Nobela prēmiju literatūrā. Beverlija ar patiesu interesi bija gaidījusi tikšanos ar viņu. Tad jau viņam paredzētais bungalo paliks tukšs? viņa pavaicāja. Kadiss to bija rezervējis uz divām nedēļām.

-   Par laimi, mēs pirms brīža saņēmām faksu no Austrālijas, un tajā izteikta vēlēšanās, cik drīz vien iespējams, paviesoties pie mums.

-    No Austrālijas?

-    Kāda mis Filipa Robertsa.

Beverlija parakņājās atmiņā. Tas vārds izklausās pazīstams.

-    Viņai pieder kompānija “Zvaigžņu slava”. Viņa kopā ar dažiem draugiem ieradīsies pēc četrām dienām. Būšot ļoti apmierināti par iespēju apmesties bungalo.

Kad Saimons aizgāja, Beverlija sāka staigāt pa savu kabinetu. Telpas centrā atradās kūrorta makets sešreiz piecu pēdu plašumā, un tas bija izvietots uz liela sarkankoka galda. Mākslinieks, kas to veidoja, bija īpaši papūlējies, lai makets cik vien iespējams līdzinātos oriģinālam: kalna nogāze ar visām gravām un aizām, miniatūras priedītes, pat daži staltradži, lai norādītu, kur “Zvaigžņu kūrorta” īpašums robežojās ar Sanhasinto kalna Nacionālā parka teritoriju, kurā šie izmirstošie staltradži tika ieskaitīti aizsargājamos dzīvniekos.

Daudzus akrus plašajā teritorijā bija izkaisītas vairākas papildu apmešanās vietas kūrorta viesiem: trīs lieli bungalo, katrs ar divām guļamistabām, virtuvi un peldbaseinu, ko ieskāva mūris; tad kotedžas ar vannu, karstu ūdeni un dārzu apkārt un vēl tālāk vasamīciņas ar malkas kamīnu un priedēm, kas apslēpa skatienam kaimiņu ēkas. Teritoriju šķērsoja nelielas, līkumotas takas, pa kurām viesi varēja pārvietoties golfa ratos vai kājām. Rūpīgi koptos, zaļos mauriņus rotāja strūklakas un intīmi stūrīši ar akmens soliem. Kūrorta teritorijā ietilpa divi lieli peldbaseini, tenisa korti, golfa laukums, vizināšanās trase un slēpotāju pacēlājs uz četru atšķirīgu grūtības pakāpju nobraucieniem. Sporta kompleksā bija atsevišķas zāles vīriešiem un sievietēm, saunas, spēļu laukumi, skrejceliņi slēgtā arēnā un izmeklēts salons vienīgi zvaigznēm.

Un, visbeidzot, bija pati pils, no kuras pavērās skats uz Koučellas ieleju un skaidrā laikā varēja pārredzēt tuksnesi līdz pat Arizonai.

Kaut arī cilvēki ieradās “Zvaigžņu kūrortā” tā noslēgtības un greznības dēļ (daudzi brauca šurp, paņēmuši līdzi lasīšanai paredzētos scenārijus vai līgumus, par kuriem vajadzēja padomāt, vai ari izbaudīt slepenus mīlas sakarus), vairums šeit viesojās arī tādēļ, lai iepazītu šejienes skaistumu un vēsturi. “Zvaigžņu kūrortā” nebija nevienas telpas, nevienas sienas, nevienas mēbeles, kurā nevibrētu kaut kas no krāsainās, kinoleģendām apvītās pagātnes. Cilvēki gribēja redzēt vietu, kur tika nogalināts Deksters Braiants Remzijs; viņi vēlējās apskatīt divus tūkstošus kvadrātpēdu plašo skapi, kur Mariona Stāra bija turējusi tūkstošiem kleitu un kostīmu; viņi nāca jūsmot par kāpņu margām, pār kurām kādu nakti bija pārvēlies piedzērušais Džons Berimors. Pat Beverlijas kabinetā atradās interesanta vēsturiska lietiņa nospodrināts viduslaiku bruņutērps. Leģenda vēstīja, ka 1932. gadā, kad Mariona bija sarīkojusi kārtējās viesības un viesi spēlēja paslēpes, kāds jauneklis Garijs Kūpers bija nolēmis paslēpties šajās bruņās, bet iesprūdis, un viņu nav varējuši atrast vairākas stundas. Nebija nekādas nozīmes, vai šie stāsti ir izdomāti vai patiesi; daudzus cilvēkus pievilināja tieši pati doma par “Zvaigžņu paradīzi”.

Dzirdēdama, ka durvīm garām kāds paiet, dungodams Ziemassvētku korāli, Beverlija piepeši apjauta savu vientulību. Viņai nebija ne vīra, ne bērnu, ne ģimenes. Tikai sāpīgu atmiņu pilns mūžs. Vai tiešām bija vērts visu to ziedot tikai tādēļ, lai atriebtos Denijam Makejam? Ja viņa spētu kaut atrast savu dvīņumāsu, tad varbūt vēl būtu vērts. Tad viņa nebūtu tik vientuļa, ja vien zinātu, ka viņai kaut kur ir ģimene!

Beverlija bija centusies uzmeklēt savu māsu, nolīgusi privātdetektīvu, kas gadiem ilgi bija gājis pa nepareizām pēdām. Noskaidrojis, ka Beverlijas māsu adoptējusi Singltonu ģimene un viņa uzaugusi ar Kristīnes vārdu, detektīvs bija pazaudējis viņas pēdas. Ar to arī viss bija beidzies, un Beverlija tā arī neatrada māsu. Un tagad īstā, smagā patiesība bija tāda, ka Beverlija Bērgesa, kaut arī neaptverami bagāta, jutās ļoti vientuļa.

Viņa piegāja pie sudrabotā tējas galdiņa, kas jau agrāk tika atgādāts šeit, ielēja sev tēju, pievienojot mazliet medus. Klāt bija pielikts šķīvis ar itāļu cepumiem; tā bija viena no Beverlijas vājībām. “Zvaigžņu kūrorta” šefpavārs lieliski prata pagatavot no saputota cukura un olu baltumiem, un aprikožu mīkstumiem burvīgus, smalkus un gaisīgus cepumus, un Beverlija, kas cītīgi uzmanīja savu svaru, atļāvās šad un tad ar tiem pamieloties.

Kožot pārsteidzoši saldo cepumu un uzdzerot virsū ar eksotisku aromātu apveltīto tēju, Beverlija domās atkal atgriezās pie grāmatas uz rakstāmgalda.

Kāpēc Otiss Kvins brauca uz šejieni? Vai viņš zināja, ka viņa ir Beverlija Hailenda? Vai viņam bija kāds pierādījums? Vai viņš plānoja Beverliju atmaskot? Vai varbūt viņš te ieradīsies pavisam citu iemeslu dēļ, tāpēc Beverlijai jāpiesargās rīkoties tā, lai izraisītu viņa aizdomas. “Zvaigžņu kūrorts” pievilka daudzus ziņkārīgus cilvēkus; varbūt tagad, kad bija iznākusi grāmata par taurenīti, viņš dzinās pakaļ citam sižetam? Žurnālisti vienmēr centās kaut ko izokšķerēt, nobildēt kādu princesi, kādu narkotiku nomāktu jaunu mīlnieku, kādu sievai neuzticīgu aktieri. Bet Beverlijas stingrā drošības sistēma visu laiku uzmanīja un aizsargāja viesus; pat toreiz, kad Robins Līčs bija ieradies, lai sagatavotu aprakstu “Slaveno un bagāto dzīvesveida” slejās, drošības sistēma bija labi nostrādājusi. Beverlija nebija atļāvusi fotografēt viesus, vienīgi kūr

orta teritoriju un leģendām apvīto pili, kur bija notikusi sensacionālā slepkavība.

Varbūt arī Kvins vēlējās tikai to. Varbūt viņš ieradīsies, lai apskatītu vannasistabu, kur bija notikusi slepkavība, vai bēdīgi slaveno guļamistabu, kur, kā vēstīja leģendas, Mariona Stāra kādā nedēļas nogalē iepriecinājusi veselu amerikāņu futbola komandu. Varbūt Kvinu šurp vilināja vienīgi leģendas par spokiem izdevās lieliski raksti. Varbūt viņš gluži vienkārši gribēja ieskatīties, kā dzīvo un uzjautrinās īpaši bagātie un ļoti slavenie. Varbūt viņa viesošanās kūrortā nepavisam nebija saistīta ar “Atmaskoto taurenīti”, ne arī ar viņa paziņojumu, ka Beverlija Hailenda vēl aizvien ir dzīva.

Raudzīdamās, kā krīt sniegs, padarot blāvākas Palmspringsas ugunis tur, lejā, Beverlija juta sevī saslejamies veco drosmi un cīnītājas garu. Lai ari cik ļoti Kvins būtu nolēmis atklāt cilvēku noslēpumus, viņa vēl vairāk parūpēsies, lai tos aizstāvētu. Viņa bija gatava par jebkādu cenu cīnīties ar Kvinu. “Zvaigžņu kūrortā” vai par “Zvaigžņu kūrortu” neviens neko neatmaskos.

Un viņai nebija bail no Otisa Kvina. Viņai nebija bail ne no viena. Reiz, ļoti sen, bija cilvēks, no kā viņa bija baidījusies. Bet viņš bija miris. Denijs Makejs bija miris; viņa varēja justies drošībā. Un viņai nekad vairs nebūs jābaidās ne no viņa, ne no jebkura cita cilvēka.

4

Denijs Makejs bija miris.

Miris, miris, miris.

Un tieši tas Denijam patika. Viņš pat bija nospriedis, ka būt mirušam ir labāk nekā būt dzīvam.

-    Es tev teikšu tā, Bon, viņš sacīja savam vecajam draugam Boneram Pervisam, kas sēdēja pie loga, raudzīdamies uz naksnīgo Malibu, mirušā stāvoklim ir daudz vairāk priekšrocību, nekā es biju paredzējis. Es, piemēram, varu izdarīt jebkādu noziegumu, kādu vien vēlos un cik vien vēlos, un neviens mani neuzskatīs par aizdomās turamo.

Denijs stāvēja bez krekla spoguļa priekšā un, visvisādi grozīdamies, pētīja sevi un savus muskuļus/intensīvo treniņu mēneši bija likuši viņam atgūt agrāko formu pat labāku par to, kādā viņš bija pirms savas nāves. Sasodīts, pēc izskata viņam nevarētu dot ne pusi no viņa īstā vecuma!

Protams, agrākā spēka atgūšana nemaz nebija tik viegls darbs. Kad viņš vairāk nekā pirms trim gadiem tajā noplukušajā Sanantonio mājā atguva samaņu, viņam pavēstīja, ka viņš četrus mēnešus bijis komas stāvoklī. Boners bija paskaidrojis, ka viņa smadzenes pārcietušas kaut kādu traumu. Ar viņa inscenēto pašnāvību Losandželosas cietumā kaut kas bija sagājis grīstē; Denijs patiešām vai gandrīz patiešām bija miris. Tāpēc, beidzot atguvis

samaņu un ieraudzījis sev pievērsto Bonera bažīgo skatienu, Denijs aptvēra, ka nokļuvis citā cietumā atrofējušos muskuļu un bezspēcīgas miesas gūstā. Atveseļošanās ceļš bija garš un grūts. Daudzas reizes Denijs jau gandrīz bija gribējis padoties, ja viņu pievīla paša runasspējas vai aizmiglojās skatiens, vai gadījās vēl kaut kādi simptomi, kas viņam atgādināja smadzenēm nodarīto traumu.

Bet beidzot Denijam bija uzradies palīgs. Kāda grāmata, kuras nosaukums bija “Atmaskotais taurenītis”, un, tikko Denijs to izlasīja, viņš juta savā novārdzinātajā ķermenī ieplūstam jaunu spēku un jaunu apņēmību.

-     Vai zini, Bon, Denijs sacīja draugam, tas Kvins nemaz nav nekāds muļķis. Paklausies šo te! Viņš paņēma rokās apbružāto grāmatu un atvēra lappusi, kuru bija gandrīz iemācījies no galvas. “Esmu izvirzījis savu teoriju, ka Denijs Makejs un Beverlija Hailenda patiesībā daudzus gadus bija slepeni pazīstami, un nav zināms, vai viņi bija draugi, darījumu partneri vai varbūt pat mīļākie. Un tieši šajā abu kopīgajā tālajā pagātnē slēpās kaut kas tāds, kas lika Beverlijai Hailendai izgudrot sarežģītu un ģeniālu atriebības plānu pret neaptēsto Makeju."Denijs iesmējās un pagrūda grāmatu sānis. Kvinam šķiet, ka esmu ar Beverliju slikti apgājies, kā tajā dziesmā teikts. Bet tas cilvēks ir īsts izgudrotājs.

Viņš novērsās no spoguļa un iegāja guļamistabā, lai palūkotos laukā uz mazāku logu. Atgrūdis aizkaru, viņš nopētīja kaimiņu māju. Tajā nedega gaisma, pagalmā nebija mašīnas. Otiss Kvins vēl nebija pārradies.

-    To gan es tev saku, Boner, Denijs turpināja, pāriedams uz savu jaunībā iegūto Rietumteksasas akcentu; tā viņš darīja vienmēr, kad jutās labi.-Liktenis tomēr prot izspēlēt jokus, vai ne?Viņš paņēma no gultas koši zilu zīda kreklu un lēnām to apvilka, izbaudīdams auduma pieglaušanos ādai. Pirms trīsarpus gadiem bija arī tādi brīži, kad Denijam šķita viņš vispār vairs nekad un neko nejutīs. Saproti, viņš turpināja, aizpogādams pērļu pogas,

-    toreiz, plānodams pats savas nāves inscenēšanu, es visu laiku

domāju, ka tā padauza aizgājusi bojā, kad mašīna pārvēlās pār klinti, bet tagad, vairāk nekā pēc trim gadiem, es atklāju, ka ari viņa ir inscenējusi savu nāvi! Man jau to vajadzēja paredzēt. To jau no tās padauzas varēja gaidīt. Mēs abi spriedām vienādi. Viņa seja piepeši satumsa. Atšķirība tikai tā, ka viņas inscenētā nāve viņu nenobeidza, kā tas gandrīz gadījās ar mani.

Viņš atkal iesmējās un noglāstīja zīda audumu. Krekls bija maksājis divsimt dolārus; Denijs to bija pasūtījis tieši sev.

-    Zini ko, Bon, kad es redzēju to Kvinu televīzijā sakām, ka, viņaprāt, Beverlija Hailenda vēl aizvien ir dzīva un viņam esot pierādījumi… Viņš izvēra caur biksēm krokodilādas siksnu Denijam nederēja nekādi Volstritas bikšturi, lai arī cik modemi tie būtu. Nu, bet tu taču pats biji klāt, Bon. Tu redzēji, kā tas mani satracināja. Tik iedomājoties vien, ka viņa vēl ir dzīva! Protams, ir! Ja jau Kvins tā teica. Un, labi apdomājot, es aptvēru, kāds muļķis esmu bijis, gluži tāds pats kā visa pasaule, cerēdams, ka viņa patiesi tajā savā lepnajā mašīnā gājusi bojā.

Viņš atkal piegāja pie spoguļa, un viņa vaibsti nocietinājās. Viņš prātoja, ka Beverlija droši vien svinējusi uzvaru, izdzirdot par viņa pašnāvību cietumā, ka viņa noteikti atkorķējusi pāris šampanieša pudeļu, vērodama televīzijā Denija bēres Hjūstonā. Tā padauza, bez šaubām, priecājās; droši vien viņa vēl aizvien par to priecājas. Bet drīz tam tiks pielikts punkts. Tiklīdz Denijs būs viņu atradis.

Viņš palūkojās pulkstenī labas kvalitātes šveiciešu darinājumā, kas tomēr nebija “Rolex” firmas ražojums par piecpadsmit tūkstošiem dolāru, uz kuru Denijs bija metis acis. Kopš savas ierašanās Dienvidkalifomijā Denijs jau šo to bija iegādājies, bet vēl viņam bija atlicis daudz pirkumu. Viņš vienmēr apgalvoja, ka pēc apģērba varot spriest par cilvēku.

Kvins televīzijas raidījumā bija stāstījis, ka viņš šobrīd īrējot vasarnīcu Malibu, tūlīt aiz pagrieziena uz Sansetu, tāpēc Denijam un Boneram nebija nācies grūti viņu uzmeklēt. Un, kad viņi bija noskaidrojuši, kura māja šim žurnālistam pieder, viņi gluži vienkārši bija iekārtojušies kaimiņos. Tagad Denijs gaidīja Otisu pārrodamies mājās. Viņiem būs šis un tas pārrunājams.

Un tad Denijs zinās, kur atrodas Beverlija Hailenda un varēs viņai atmaksāt par sev nodarīto.

Viens viņa mutes kaktiņš savilkās smaidā. Kad Denijs redzēja, cik seksīgu viņu padara šis smaids, viņam nācās atzīt, ka pēc komā pavadītajiem mēnešiem un ilgā atveseļošanās laika, kad viņš bieži zaudēja samaņu un nespēja atcerēties, kas viņš tāds ir, pēc pēdējos trīsarpus gados pārdzīvotā viņam vēl aizvien piemīt vecā Denija Makeja burvība.

Protams, viņš tagad bija mazliet vecāks, viņa biezajos, sarkanbrūnajos matos bija sirmi pavedieni, bet šīs tvīksmīgās, zaļās acis un seksīgais smīniņš vēl aizvien izstaroja elektrību. Šo efektu Denijs bija pamanījis, iedams iepirkties Hjūstonas slavenajā “Galerijā”. Pārdevējas bija viņā iemīlējušās; pārdevēji izrādīja cieņu.

Denijs varēja iztēloties sevi par vienu no Riverouksas miljonāriem cilvēkiem, kas reiz bija maksājuši milzu naudu, lai tikai atrastos Denija kompānijā, un tādējādi pazust nepamanīts. Jā, ser, Denijam vēl aizvien piemita tā burvība, kas reiz bija pulsējusi no televīzijas ekrāna, iekvēlinot katra vientuļa kristieša sirdi, kad tas klausījās Denija svētrunu ēterā. Un kā atbilde, līdzīgi cunami vilnim, viņa kompānijas birojā ieripoja dolāri; tie plūda vēl ātrāk, nekā viņa lielais personāls spēja tos saskaitīt, iesaiņot un noguldīt bankā.

Bet ne jau visa tā nauda tika ieskaitīta kompānijas kontā; lielu daļu šo svētīgo, zaļo papīriņu Denijs bija novadījis uz speciāliem kontiem, par kuriem zināja tikai viņš pats un Boners Perviss. i Taisni šie slepenie krājumi bija paglābuši Deniju no tiesas un visa mūža aizvadīšanas cietumā. Un tagad tas viss piederēja Denijam, un viņš to varēja tērēt.

Tā nu viņam bija veselība, bagātība, un drīz viņam piederēs arī vara. Jo, skaitīdamies miris, viņš bija neredzams. Un rēgiem nekādu vainu uzkraut nevarēja.

Šī doma viņu patiesi uzmundrināja. Patiesi sapurināja. Reiz viņš bija vēlējies kļūt par Savienoto Valstu prezidentu; tagad viņam varēs piederēt visa pasaule.

-    Visa šī sasodītā pasaule, viņš uzrunāja savu attēlu spogulī.

Un savu varu viņš saks pieradīt, izrēķinoties ar Beverliju, kad būs vinu atradis.

Piepeši pretējo sienu apspīdēja automašīnas starmeši. Denijs piegāja pie loga un atkal paglūnēja laukā. Kaimiņu mājas pagalmā tikko bija ieripojusi maza, zila japāņu mašīniņa. Otiss Kvins bija mājās.

Tā, lūk, Denijs nodomāja, aizgriezdamies no loga un steigdamies uz otru istabu. Pa ceļam viņš pār kaut ko paklupa, un viņam nācās atbalstīties pret durvju stenderi. Viņš palūkojās lejup; viņš bija paklupis pār roku. Šobrīd tā bija auksta un nedzīva; viņi abi ar Boneru bija šo sievieti pirms pāris stundām nogalinājuši, ielauzdamies viņas mājā. Tur neko nevarēja darīt viņiem vajadzēja apmesties līdzās Kvinam.

Denijs noliecās un pacēla sievieti. Viņa bija kaila.

Viņš maigi nolika to gultā un iekārtoja ērtāk. Viņš apstājās, lai palūkotos uz sievietes seju, un atklāja, ka viņa bijusi skaista. Cik nekrietni! Un viņš pat nezināja tās vārdu.

Iegājis otrā guļamistabā, viņš pasniedzās pēc savas žaketes, uzvilka to mugurā un noteica: Otiss ir mājās, Bon. Es došos turp draudzīgā vizītē.

Boners neatbildēja; arī viņš bija miris.

Denijs brīdi nolūkojās sava drauga bālajā sejā un neko neredzošajās acīs, kas vēl aizvien vērās laukā pa logu nakts tumsā. Denijs un Boners jau vairāk nekā trīsdesmit gadu bija turējušies kopā kopš abu trakās jaunības laikiem Sanantonio, kad abi, kaismīgi trakuļi, bija dauzījušies pa apkaimes mājām un pakalpojuši novārtā pamestajam fermeru sievām. Denijs jau visu laiku bija sapratis, ka viņam nāksies atbrīvoties no sava labākā drauga, jo tas zināja pārāk daudz. Pēc Denija inscenētās nāves Boners bija parūpējies par visu: nogādājis Denija “līķi” atpakaļ uz Teksasu, noslēpis viņu, atradis kaut kādu nabaga zelli, kurš ieņemtu Denija vietu zārkā, un tad kopis Deniju, līdz viņš atveseļojās. Bet Boners varēja piekļūt Denija bagātībai, un viņš bija vienīgais cilvēks, kurš zināja, ka Denijs Makejs vēl aizvien ir dzīvs. Tagad pat Boners to vairs nezināja. Un Denijam palika visa nauda.

Viņš izslēdza gaismu un noteica: -Adios, amigo! [1] un izgāja pa durvīm.

Otiss Kvins berzēja pakrūti, jo bija tāda sajūta, ka viņš norijis gailējošu ogli. Kopš viņš bija atklājis, ka sieviete, kuru viņš bija uzskatījis par Beverliju Hailendu, nemaz nav tā īstā, viņu atkal mocīja čūla.

Viņš iededza vasarnīcā gaismu, uzgrieza stereoatskaņotāju, ielēja sev alu un piegāja pie slīdošajām stikla durvīm, kas veda uz noplukušo terasi. Stāvēdams pie margām, viņš raudzījās, kā viļņi plīst pret krastu. Bija auksts decembra vakars; pludmalē nebija neviena cilvēka. Dzerdams alu, viņš palūkojās pa kreisi un pārsteigts pamanīja, ka viņa kaimiņienes vasarnīca grimst tumsā.

Viņš savu kaimiņieni tā īsti nepazina. Viņa bija viena no tām blondajām lellītēm, kura nekur nestrādāja, tomēr braukāja modernā mersedesā un vienmēr rīkoja trakulīgas balles. Otiss bija reizēm pārmijis ar viņu sveicienus, bet kaimiņiene neizrādīja par viņu nekādu interesi. Dažu šajā mājā pavadīto nedēļu laikā viņam bija ienācis prātā aiziet turp un izstāstīt kaimiņienei, kas viņš ir. Viņš nešaubījās, ka viņa ir lasījusi “Atmaskoto taurenīti” vai vismaz redzējusi viņu televizora ekrānā. Tad nu gan viņa justos pagodināta, par to Kvins bija pārliecināts.

Otiss nevarēja saprast, kāpēc viņam ir problēmas ar sievietēm. Viņš neatzina, ka izskatītos slikti; nu, nekāds Mels Gibsons gan viņš nebija, bet nebija ari zemē metams. Viņš gluži labi atbilda priekšstatam par vīrieti, kas vēl nav sasniedzis piecdesmit gadu vecumu; Otiss katru dienu pūlējās, lai uzturētu sevi formā. Viņam vēl aizvien bija visi mati, un viņš bija uzaudzējis intelektuāļa bārdiņu, kas, pēc paša domām, piestāvēja viņa Berija Goldvotera stila brillēm.

Otisa vēders ierūcās, un no mutes izlauzās skaļa atrauga. Vēlreiz paberzēdams dedzinošo vietu, viņš atkal iegāja virtuvē un nolēma pirms ķeršanās pie darba pagatavot sev kaut ko ēdamu.

Ziezdams uz trim īpaši skābas rupjmaizes šķēlēm “Dijon” sinepes, kamēr mikroviļņu krāsnī sasila cepeša gabals, viņš domā

ja par to lielo popularitāti, kādu viņam sagādāja “Atmaskotais taurenltis”. Protams, lielākā daļa no uzrakstītā bija muļķības, bet tieši to jau cilvēki vēlējās. Viņi to pieņēma. Gadiem ilgi nonīcis, rakstīdams par preču cenām lielajos veikalos, Otiss beidzot bija trāpījis desmitniekā. Un viņš bija nolēmis tur palikt sameklējot Beverliju Hailendu.

Kad iedūcās mikroviļņu krāsns signāls, Otiss Kvins uzlika kūpošo gaļas šķēli uz rupjmaizes, pārklāja tai otru maizes riku, tad vēl gaļu un atkal maizi. Tad viņš piegāja pie galda, nolika sulīgo sviestmaizi līdzās savai rakstāmmašīnai un paņēma mikrofonu. Viņš sāka diktēt.

-    Mazliet papētījis savas galvenās kandidātes izcelšanos… Otiss sagrozījās krēslā un palūkojās uz laikrakstā ievietoto fotogrāfiju, kas atradās uz apkrautā žurnālu galdiņa. Zem tās viņš bija parakstījis “Vai šī ir Beverlija Hailenda?”. Galu galā esmu atklājis, ka šī nemaz nav Beverlija Hailenda. Patiesībā tajā laikā, kad Beverlija Hailenda organizēja savu atriebību pret Deniju Makeju, šī sieviete pat nemaz neatradās Losandželosā. Otiss apklusa, nokoda pamatīgu kumosu, domīgi pakošļāja, norija to un turpināja:

-    Bet, par laimi, šī sieviete nebija mana vienīgā kandidāte. Un, cītīgi pārbaudījis pārējās un dažādu iemeslu dēļ atmetis to kandidatūras, esmu sašaurinājis savu sarakstu līdz vienam vārdam un esmu pārliecināts, ka tā ir Beverlija Hailenda. Viņu sauc Beverlija Bērgesa, un viņai pieder “Zvaigžņu kūrorts” Palmspringsā. Es mazliet papētīju Palmspringsu un Koučellas ieleju un noskaidroju, ka mis Bērgesa pirms divarpus gadiem uzradusies nezin no kurienes ar pietiekami daudz naudas, lai nopirktu pamesto “Zvaigžņu paradīzi” pašā Sanhasinto kalna virsotnē. Es grasos iepazīties ar šo mis Bērgesu tuvāk. Nedēļas nogalē esmu rezervējis sev vietu “Zvaigžņu kūrortā”…

Iezvanījās durvju zvans. Otiss izslēdza magnetofonu, noslaucīja piedurknē lūpas un piegāja pie durvīm.

Viņš palūkojās pa actiņu, bet varēja saredzēt vienīgi vīrieša siluetu, aiz kura pa Klusā okeāna piekrastes šoseju ašā straumē plūda mašīnas.

-    Jā? Kvins caur durvīm ierunājās. Ko jūs vēlaties?

-    Vai misters Otiss Kvins? Man ar jums jāaprunājas. Tas ir ļoti svarīgi.

Otiss brīdi padomāja. Viņam bija daudz darāmā: vajadzēja apkopot visus viņam zināmos faktus par Beverliju Bērgesu un izplānot stratēģiju, kā viņu atmaskot. Bet Otiss bija neatkarīgais žurnālists, un parasti viņš idejas rakstiem “Globe” un “National Enquirer” smēlās gluži nejaušās tikšanās reizēs, kas bieži gadījās ārpus darbalaikā, negaidīti un gandrīz vienmēr anonīmi.

-    Labi, viņš noteica, atvērdams durvis.

-    Sveicināts! viņa viesis, burvīgi smaidīdams, iesāka.

Otiss sarauca pieri. Vīrieša seja šķita pazīstama.

-    Ceru, ka es jūs neiztraucēju, Denijs turpināja savā visgludākajā, vispieklājīgākajā Teksasas dialektā.

Piepeši pazinis viņu, Otiss nomurmināja: Mans Dievs! un pakāpās soli atpakaļ.

Denijs pasmīnēja. Gandrīz trāpīts, viņš piebilda, pastiepdams roku sveicienam. Denijs Makejs.

Bet Otiss nesaņēma Denija roku. Viņš tikai stāvēja un blenza.

-    Vai drīkstu ieiet? Denijs pavaicāja. Ja esmu nelaikā, mister Kvin, jūs tikai pasakiet! Varu iedomāties, cik aizņemts cilvēks jūs esat.

Denijs nogaidoši palūkojās Otisā, bet tas tikai stāvēja ar pa- (

vērtu muti. Tāpēc Denijs devās iekšā, aizvēra aiz sevis durvis un iegāja dzīvojamā istabā.

-    Jauka vietiņa, mister Kvin, viņš atzina. Burvīgs skats uz okeānu. Esmu vienmēr sacījis, ka Dievs vispirms izveidojis okeānus, jo tie ir tikpat majestātiski un pazemīgi kā Viņš pats. Denijs pagriezās un uzsmaidīja apstulbušajam Kvinam. Nez vai es varētu ar jums aprunāties? viņš turpināja, pabeigdams teikumu teksasiešu stilā ar augšupejošu intonāciju, kā jautājumu. Denijs zināja, ka tieši viņa runasveids parasti apbūra cilvēkus.Tie uzreiz jutās omulīgāk.

Kvins grasījās kaut ko teikt, noklepojās, saņēmās un iesāka:

-    Mans Dievs, jūs patiesi esat Denijs Makejs! Un jūs esat dzīvs!

Denijs pamāja ar galvu, pasmaidīja un sacīja: Pēdējo reizi, kad es uz sevi paskatījos, biju gan.

-    Ak mans Dievs…

-    Izklausās, ka jūs būtu reliģiozs cilvēks, mister Kvin, Denijs smīnēdams atzina.

-Ak! Otiss iesaucās. Atvainojiet… Ak Dievs… tas ir, nāciet iekšā! Nē, jūs jau esat iekšā. Apsēdieties, mister Makej… reverend Makej… Denij…

Denijs iesmējās un lēnām pastaigāja pa istabu, uzmezdams acis izmētātajām grāmatām, vēstulēm, laikrakstu izgriezumiem, tukšajām kartupeļu salmiņu paciņām. Tad viņa skatiens pievērsās kādai fotogrāfijai laikrakstā. Tā bija sievietes fotogrāfija, un zem tās kāds ar sarkanu tinti bija parakstījis “Vai šī ir Beverlija Hailenda?’\

Viņš pagriezās un uzsmaidīja Kvinam, kurš berzēja savu pakrūti. Es jūs laikam pārsteidzu, mister Kvin. Jūs domājāt, ka esmu miris, vai ne?

-    Nu… Otiss ierunājās, pamazām sākdams attapties no pārsteiguma. Ikviens domāja, vēl aizvien domā, ka jūs bijāt, tas ir, esat miris! Jūs patiešām mani pārsteidzāt, mister Makej. Kādu bridi man šķita, ka raugos uz spoku!

-    Nu, savā ziņā, mans draugs, tā ari ir. Bet tas ir garš stāsts, un man tagad nav laika tam pievērsties. Tomēr es jums labprāt to visu izstāstīšu kaut kad vēlāk.

Otisa acis iepletās, un Denijs varēja iztēloties, kā tajā brīdī darbojas viņa smadzeņu mehānisms. Denijs Makejs dzīvs! Sensacionāla intervija! Raksts, par kuru lieliski samaksās! Tas būs tūkstošu vērts. Simtiem tūkstošu.

-    Es izlasīju jūsu grāmatu, Denijs pavēstīja. Tā bija ļoti interesanta. Ziniet, es gan netiku redzējis tās telpas virs vīriešu apģērbu veikala. Vai laikrakstos bija vēstīta patiesība?

-    Hmm, jā, Otiss, piepeši kļuvis nervozs, attrauca. Man ļoti veicās, kad satiku kādu meiču, kura tur bija strādājusi. Es viņu piedzirdīju, un viņa man izstāstīja par tām īpašajām istabām.

Tad es panācu, ka mans draugs no kriminālpolicijas izkārtoja man iespēju pašam tur pabūt un apskatīties.

-    Ko jūs tur redzējāt?

-    Patiesībā necik daudz. Man vajadzēja ņemt talkā iztēli.

-    Bet vai tā bija priekamāja?

-Ak jā, par to nav nekādu šaubu! Bet es nespēju noticēt, ka tāds cilvēks kā jūs, tas ir, ka jums bija ar to kaut kāds sakars, mister Makej! Otiss novāca kādu krēslu, lai ciemiņam būtu kur apsēsties. Vai varu jums kaut ko piedāvāt, reverend? Alu? Kafiju? Jēzus, Otiss domāja, jūtot, kā gaļa un rupjmaize dedzina vēderu. Denijs Makejs. Šeit! Runā ar mani] Ak Jēzus!

-    Otis, jūs izskatāties pēc cilvēka, kam es varētu uzticē* ties, Denijs sacīja, nepievērsdams uzmanību piedāvātajam krēslam. Cilvēks, uz kuru es varētu paļauties.

-Ak, protams, mister Makej, varat!

-    Tātad, Otis… vai drīkstu jūs uzrunāt par Otisu? Es pirms pāris nedēļām redzēju jūs televīzijā, un es nespēju noticēt jūsu teiktajam, ka mis Hailenda vēl aizvien ir dzīva. Vai tā ir taisnība? Tas ir, vai jums tiešām ir pierādījumi?

Otiss juta starp lāpstiņām plūstam sviedrus. N… nu, man it kā būtu pierādījumi. Tas ir, manuprāt, esmu viņu atradis. Tas ir, nu… Jēzus, viņš atkal nodomāja, cenzdamies nesaļimt zem Denija magnētiskā skatiena. Otiss nekad nebija reverendu saticis personiski, bet bija dzirdējis, kāda vara Makejam ir pār cilvēkiem, vienkārši tos uzlūkojot. Otiss centās padomāt. Viena lieta bija muļķot lasītājus, bet viņš zināja, ka Denijam jāsaka taisnība. Nē, patiesībā man īstu pierādījumu nav, tikai nojauta.

Denijs pasmaidīja. Žurnālista nojauta? Tāda, kura atnesa Vudvardam un Bemšteinam Pulicera balvu?

Otisa acis iepletās. Tas viņam patika acīmredzot Denijs Makejs viņu uztvēra nopietni.

-Jā, viņš žigli atsaucās, juzdams atgriežamies pašapziņu. -Tieši tā! Vai zināt, ko es jums teikšu, mister… reverend, nemaz nav tik viegli būt labam žurnālistam. Tagad to skribentu saviesies tik daudz! Man bija tāda nojauta, ka Beverlija Hailenda vēl aizvien ir dzīva, tāpēc es sāku apklaušināties sīkāk. Tā nu man uzradās vairākas kandidatūras, un es tās izpētīju un atmetu, līdz, šķiet, esmu atradis īsto.

Denijs noliecās un paņēma laikraksta fotogrāfiju. Viņš to brīdi pētīja, tad vaicāja: Vai šī ir Beverlija Hailenda?

Otiss palūkojās uz fotoattēlu. Nē, tā nebija Beverlija. Šo kandidatūru viņš tikko bija atmetis, jo bija noskaidrojis viņas personību. Es jums paskaidrošu, Otiss sacīja. Tā sieviete ir tāda paša vecuma kā Beverlija un dzīvo diezgan noslēgti. Viņa ir neizsakāmi bagāta, un viņai piemīt zināma līdzība ar Beverliju. Es pieņēmu, ka, būdama tik bagāta un iesaistīdamās tik daudzos uzņēmumos, Beverlija izveidojusi šādu tēlu, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas. Tad es vēl papētīju šīs sievietes pagātni un…

Otiss novērsās no Denija, lai pasniegtos pēc Beverlijas Bērgesas lietas pēc tās sievietes lietas, kura, viņaprāt, noteikti bija Hailenda. Viņš nemaz nepamanīja nazi. Viņš tikai sajuta spējas, asas un dedzinošas sāpes kaklā, it kā viņa čūla būtu pārsprāgusi un ietriekusies kaklā, un tad viņa apkaklīte kļuva silta un mitra.

Otiss uzmeta Denijam īsu, apstulbušu skatienu, un tad viņš nogāzās uz grīdas.

Denijs pārkāpa pār mirušo un piegāja pie rakstāmgalda, kur paņēma Otisa sviestmaizes atlikušo pusi. “Mazliet par daudz sinepju,” viņš nosprieda, nokozdams kumosu, “bet citādi gluži laba.” Viņš nespēja atraut acis no laikraksta fotogrāfijas, zem kuras Kvins bija parakstījis: “Vai šī ir Beverlija Hailenda?”

Piepeši viņš domās atgriezās viesnīcas “Century Plaza” numurā pirms trīsarpus gadiem. Priekštelpā pulcējās Denija vēlēšanu kampaņas darbinieki, un neciešami bieži zvanīja telefons. Dzīvojamā istabā sēdēja viņš ar Boneru, Beverlija ar savu miesassargu, un Beverlija sacīja Denijam: “Ja gribi, lai es tevi glābju, Denij, tev nāksies mani lūgties. Es gribu redzēt, kā tu mani lūgsies, tāpat kā es reiz pazemīgi lūdzos tevi. Viens mans vārds, Denij, un tu vai nu būsi nākamais Savienoto Valstu prezidents, vai arī pasaule pagriezīs tev muguru un tu visu savu atlikušo dzīvi aizvadīsi cietu___ ma.

Apsverot šīs alternatīvas, viņam nebija citas izvēles. Viņš bija nometies ceļos un, asarām ritot pār vaigiem, lūdzies Beverliju.

Un tad viņa bija pametusi Deniju vilkiem saplosīšanai.

Viņš vēroja seju fotogrāfijā, un, kaut arī tā neizskatījās pilnīgi līdzīga Beverlijai seja nebija gluži tāda pati, un blondās franču cirtas bija nomainījuši tumši mati līdz pleciem -, tā tomēr varēja būt Beverlija. Kosmētika pārvērta seju, un iespējams, ka viņa izdarījusi plastisko operāciju, kā jau pirms daudziem gadiem bija rikojusies.

Jo ilgāk Denijs lūkojās uz fotogrāfiju, jo vairāk viņš sevi pārliecināja, ka tā ir Beverlija. Viņš gribēja tam ticēt; viņam vajadzēja tam ticēt.

Viņš izlasīja zem fotogrāfijas parakstīto vārdu: Filipa Rober-

tsa.

Denijs pasmaidīja. “Filipa Robertsa,” tur bija rakstīts, “šobrīd dzīvo Pērtā, Rietumaustrālijā.”

Tātad viņš bija atradis to padauzu. Un tagad viņš to izsekos un liks samaksāt par visu.

5

Pērta, Rietumaustralija

divdesmit septiņus gadus vecais Rikijs Pembertons pirms pieciem gadiem bija ieradies šeit no Tasmānijas, lai darbu augļudārzā nomainītu pret piedzīvojumu meklētāja gaitām Austrālijas rietumu krastā, viņš nebija pat sapņojis, ka reiz kļūs par sekretāru, turklāt sievietei. Bet, gaidīdams, kad pa telefonu tiks apstiprināts, ka viņiem rezervētas vietas “Zvaigžņu kūrortā”, viņš lūkojās pa savas darba devējas kabineta logu uz mirgojošo peldbaseinu un doriskajām kolonnām ar dzirkstošo Svonu fonā un nolēma, ka nespēj iedomāties labāku dzīvi par to, kāda pavērās, strādājot pie Filipas Robertsas.

Un, ja tā padomā, viņš bija dabūjis šo darbu tikai piecu dolāru vērtu krodziņa derību dēļ.

Rikijs reizēm brīnījās, atcerēdamies tās dienas vai tiešām tas bija tikai pirms gada? kad viņš bija nositis laiku, braukādams ar laivu un nīkdams piekrastē, gaidot, vai negadīsies kāds darbs, kad visa viņa garderobe bija sastāvējusi no džinsu biksēm un vecas cepures, ko viņš par alus kausu bija nopircis no kāda aborigēna. Tolaik viņš nebija uztraucies ne par krekliem, ne kurpēm; viņš bija braukājis ar '‘Subaru Brat", kam uz motora pārsega bija pielīmēts

sauklis: “Okeāna viļņu šķēlēji, prom no krasta!” Viņš nedēļām ilgi neraizējās, kā samaksāt par Iri. Bet viņš toreiz jutās laimīgs, laimīgs pagaidu nozīmē. Viņš gan negribēja visu mūžu noslaistīties pludmalē, bet viņam ari nepiemita tāda godkāre, kas dzina citus jaunos vīriešus mācīties koledžā un kaut ko upurēt no savas brīvās dzīves. Rikijs, līdzīgi vairumam savu draugu, gribēja panākt labu dzīvi visvienkāršākajā veidā. Daudzi tādu atrada, strādājot miljonāru savrupmājās gar Svonu; viņi strādāja par miesassargiem, jahtu apkalpes locekļiem, dārzniekiem, izsūtāmajiem vai pat izveda pastaigās suņus. Parasti maksāja labi, un darbs nemaz nebija grūts. Un tieši tāpēc kādu vakaru Rikijs ar draugiem sāka runāt par noslēgto amerikānieti Filipu Robertsu.

Kaut ari Filipa Robertsa nebija vienīgā nesabiedriskā būtne, kas dzīvoja piekrastes rajonā no Pērtas līdz Frementlai, viņa tika visbiežāk aprunāta. Pirmkārt, tāpēc ka viņa bija piepeši uzradusies šeit pirms diviem mēnešiem un apmetusies villā, kas jau labu laiku stāvēja tukša. Otrkārt, tāpēc ka viņa vadīja kompāniju, kas bija tik plaši pazīstama, ka pat Rikijs to zināja, jo viņa paša māte, cik vien viņš to spēja atcerēties, bija “Zvaigžņu slavas” locekle. Un tā nu gadījās, ka vienu vakaru pēc nogurdinošas tūristu vadāšanas Rikijs ar draugiem sēdēja pie alus glāzes savā iemīļotajā krodziņā un kāds izteica Filipas vārdu. Vēl vairāk, problēma bija: kā tikt pāri viņas augstajam mūrim un iekārtoties tur kādā izdevīgā darbiņā.

Rikijs bija redzējis viņu daudzas reizes, kad vien vadīja jahtu (

vai sērfoja garām Apņēmības zemesragam. Viņa mēdza tur parādīties katru dienu noteiktā laikā un stāvēt uz klints, pievērsusi seju vējam, un lūkoties jūrā. Tā viņa mēdza nostāvēt stundu un tad devās atpakaļ pa piekrasti uz grieķu stilā celtās villas pusi, kur viņa dzīvoja viena pati. Rikijam bija šķitis, ka viņai patīk jahtas un burāšana. Un tad viņam bija radusies ideja.

-    Domāju, ka es varētu dabūt darbiņu, viņš pavēstīja.

-   Ir jau mēģināts, sacīja viņa draugs Fredo, kurš, tāpat kā Rikijs, bija nosauļojies un muskuļains, un gaišmatains un uzskatīja, ka laimīga nākotne ir paredzēta tikai citiem, nevis pašam arī.

-    Lūk, Džako reiz iegāja pa viņas vārtiem, kad tie bija atvērti, lai ielaistu mašīnu ar mēbelēm. Viņš pieklauvēja pie durvīm un sacīja viņai, ka meklējot darbu. Šoferis un izsūtāmais zēns viņu tūdaļ nogādāja ārā pa vārtiem.

Bet Rikijs nedomāja par vārtiem, un tika noslēgtas derības. Pieci dolāri tika nodoti Fredo uzglabāšanai, un Rikijs ķērās pie darba, lai tos nopelnītu.

Viņa plāns bija saistīts ar četrdesmit pēdas garo, lielisko jahtu “Gulbis”, kas bija noenkurota Filipas privātajā piestātnē, lai dienu no dienas bezjēdzīgi šūpotos upes straumē un no nelietošanas satrunētu koka un aprūsētu metāla daļas. Rikijs izvēlējās dienu, kad vējš no Indijas okeāna nebija tik stiprs; viņš cerēja, ka mis Robertsa iebaudīs pusdienas uz kolonnām rotātās terases aiz savas mājas. Rikijs ar visu ekipējumu iesēdās nelielā laiviņā, nokļuva uz jahtas un sāka strādāt, kasīdams no klājiem putnu mēslus. Tad, apvilcis ūdenssportista tērpu un ūdenslīdēja masku, viņš nolaidās zem ūdens, lai noberzētu korpusa apakšdaļu. Laiku pa laikam viņš iznira, lai palūkotos, vai nav parādījusies Filipa, un beidzot viņa centība tika atalgota. Viņš iznira virs ūdens, un tur nu viņa stāvēja uz laipām un noraudzījās Rikijā.

Izlīdis no ūdens un iztrausdamies no ūdenslīdēja tērpa, viņš grasījās iesākt savu sagatavoto runu: “Izskatās, ka jums, kundze, vajadzīgs kāds, kas parūpētos par šo jahtu.” Bet viņa ierunājās pirmā.

-    Mani biedē jahtas, viņa atturīgi atzinās. Mani biedē okeāns.

Rikijs lūkojās uz viņu. Tuvumā viņš atklāja, ka Filipa nemaz neizskatās slikti. Viņš bija dzirdējis, ka Filipai ir pāri četrdesmit, un Rikijam divdesmit sešu gadu vecumā tas likās briesmīgi daudz. Bet viņas seja, kā izrādījās, bija gandrīz bez grumbām, krekliņā un šortos tērptais augums bija labi kopts, un seju ieskāva kupli, kastaņbrūni mati, kas plandījās vējā. Rikijs bija gatavojies sastapties ar augstprātīgu, agresīvu sievieti, kas būtu tikai asa un skarba, bez sirds krūtīs. Viņš nebija paredzējis ieraudzīt viegli ievainojamu trauslumu.

Brīdi viņš kā valodu zaudējis tā stāvēja savā slapjajā tērpā,

kas pilēja uz laipām. Tad viņš pajautāja: Kāpēc? Kāpēc jūs biedē jahtas?

-Tāpēc, ka cilvēks, kuru es mīlēju, ar jahtu aizgāja bojā. Tā tepat netālu nogrima, un viņš noslīka līdz ar to.

Rikijs palūkojās turp, kur viņa norādīja, un nespēja atcerēties, ka šeit pēdējā laikā būtu nogrimusi kāda jahta, vismaz ne kopš…

-    Vai jūs runājat par “Filipu”? viņš vaicāja. Ak Dievs, man uz “Filipas” bija draugs! Skolasbiedrs. Mēs abi kopā ieradāmies Rietumaustrālijā no Tasmānijas. “Filipa” tika gatavota Sidnejas Hobartas regatei, un tajā ietriecās kāda motorlaiva. Kad tā nogrima, es tepat vien stāvēju, viņš norādīja uz attālo krastu.

Viņš juta, ka Filipas acis aiz lielajām saulesbrillēm viņu pamatīgi nopēta. Nolaidās kāda kaija un uz bridi apmetās uz augstā, baltā mūra Filipai aiz muguras; tad tā jau atkal bija prom.

-    Kad es mantoju šo māju, viņa ierunājās, šī jahta nāca kopā ar to. Bet es to negribu. Man droši vien būtu vajadzējis to pārdot, un tagad tai vajadzīgs remonts, vai ne?

-   Jā, darbiņš gan te ir jāpieliek. Tāpēc ka tā pārāk ilgi ir nostāvējusi vienā un tajā pašā vietā un nav vienmērīgi saglabājusies.

Visas koka detaļas ir no jauna jāpārlako, korpuss ir nobružāts, es pamanīju dažas vaļīgas skrūves, un kaut kas ir jāiesāk ar visiem tiem putnu mēsliem.

-    Vai jūs to varētu paveikt? Filipa jautāja. l

-    Es varu ne to vien, Rikijs apgalvoja. Pavisam īsā laikā tā jau būs formā. Varbūt to vajadzēs pārvietot…

-    Tad, lūdzu, izdariet to! Un atrodiet kādu pircēju un atsūtiet viņu uz manu māju. Es jums samaksāšu par pircēja atrašanu, kā arī, cik būs vajadzīgs, lai saremontētu jahtu. Jo ātrāk jahta būs prom, jo labāk.

Un tā tas bija sācies. Pēc tam Filipa bija atradusi viņam citus darbiņus, un, atklājusi, ka viena koledžā aizvadītā gada laikā Rikijs iemācījies strādāt ar kompjūteru, Filipa bija pieņēmusi viņu par sekretāru. Rikijs, saņemdams pa faksu “Zvaigžņu kūrorta” atbildi, nosprieda, ka tagad viņa laime varētu būt pilnīga, ja viņu

netirdītu divi noslēpumi, kas lika viņam justies vainīgam, un viņš lūdza Dievu, kaut Filipa tos nekad neatklātu: pirmais, ka viņam uz “Filipas” klāja nebija neviena drauga, un otrais ka viņš ir iemīlējies Filipā.

Abu attiecību seksuālā puse bija radusies gluži nejauši tikai pirms mēneša, kad viņi kopīgi skatījās televīzijā Melburnas kausa izcīņu zirgu skriešanās sacīkstēs. Filipa turēja īkšķi par zirgu, kuru viņa bija izvēlējusies tikai tā vārda dēļ, jo, kā viņa apgalvoja, viņa neko nezināja ne par zirgiem, ne skriešanās sacīkstēm. Kad tas zirgs bija uzvarējis, viņa bija pielēkusi kājās un impulsīvi apskāvusi Rikiju. Šis apskāviens bija ievilcies par vienu sirdspukstu ilgāk, nekā nepieciešams; nākamajā brīdī viņi jau skūpstījās. Neviens no viņiem nebija paredzējis, ka tā notiks, un abi pēc tam bija jutušies neomulīgi. Bet visvairāk Rikiju pārsteidza tas, ka viņš bija iemīlējis sievieti, par kuru viņš patiesi zināja ļoti maz, pat tagad, kad jau deviņus mēnešus bija nostrādājis pie viņas. Rikijs bija pārsteigts, kad pirms dažām stundām te ieradās tas detektīvs, lai paziņotu jaunumus par Filipas māsu. Un vēl vairāk viņu izbrīnīja tas, ka Filipas vārds reiz bijis Kristīne. Viņa darba devēja bija vēl noslēpumaināka, nekā viņš bija nojautis. Kaut vai, piemēram, par to' zirgu, kurš bija ieguvis Melburnas kausu. Rikijs nebija izpratis, kāda nozīme īsti ir tā vārdam. Kāpēc Filipai būtu vajadzējis izvēlēties šo zirgu tikai tāpēc vien, ka tā vārds bija Skaistā Dollija?

Sanfrancisko, Kalifomija, 1950. gads

-    Tieši tā, Dollija! Izēd to! Esi nu laba meitene!

Divpadsmit gadus vecā Kristīne sēdēja pie garā sarkankoka ēdamgalda un ar baudu tiesāja pikantās cūkgaļas kotletes, kamēr tēvs saimniekoja pa virtuvi un sarunājās ar viņu pa atvērtajām durvīm. Paskatoties uz viņu, Kristīnei gribējās smieties: viņš bija apvilcis smokingu bez žaketes un, lai pasargātu apģērbu no notraipīšanas, aplicis kruzuļainu priekšautu. Vienā rokā viņš turēja pannu un otrā lāpstiņu un cepdams grozījās pa virtuvi, bieži palūkodamies pa atvērtajām durvīm, lai pārliecinātos, ka meitai tas sagādā prieku.

-   Nu vai zini, Džonij, ierunājās jauna blondīne, kas bija atlaidusies ādas krēslā līdzās kamīnam un šķirstīja žurnālu “Life”.

-    Tu pārbarosi to meiteni. Viņa kļūs resna.

-   Muļķības! viņš attrauca, ienākdams istabā ar kūpošu kartupeļu šķīvi rokās. Dollija ir augoša meitene! Mana māte mani baroja tāpat, un man tas nemaz nav nācis par ļaunu!

-    Vīrietim tas ir citādi, blondīne paskaidroja, nopētīdama savus garos, sarkanos nagus. Kristīnei šī jaunā Džonija draudzene nepatika. Ierazdamās šeit un ieslēgdama televizoru, lai skatītos Miltonu Bērlu, kad Kristīne centās kaut ko palasīt, vai bez atļaujas ņemdama un spēlēdama Kristīnes skaņuplates, viņa nepavisam neuzvedās kā viešņa.

-   Pasaki man, Dollija, Džonijs Singltons noprasīja, nolikdams uz galda kartupeļus un paklanīdamies meitas priekšā, vai mana pavārmāksla ir nākusi par sliktu manai figūrai?

Kristīne iesmējās. Viņas tēvs bija tik slaids un vingrs! Patiesībā viņa augums bija ideāls. Pēc Kristīnes domām, viņš izskatījās pilnīgi līdzīgs aktierim Ričardam Kontē, tikai bija garāks augumā. Džonijs Singltons bija veikls, runīgs, seksīgs un augstsirdīgs. Viņš līdzīgi Česteram Morisam Bostona Blekija lomā valkāja īpaši modelētus uzvalkus ar divām pogu rindām un žaketes ar platiem atlokiem. Kristīne iztēlojās, kā tētis pauž savu mīlestību Lanai Tērnerei vai Lorīnai Bekolai; viņa iedomājās, kā tētis gudri sarunājas ar Alenu Lādu un Džordžu Raftu. Patiesību sakot, kad Džonijs bija aizvedis meitu noskatīties “Piezvaniet uz Nortsaidu 777”, viņai šķita, ka cilvēki kinoteātri lūgs tētim autogrāfu, tik ļoti viņš līdzinājās Ričardam Kontē. Un, gluži kā kinozvaigzne, Džonijs Singltons vienmēr pulcināja ap sevi skaistas sievietes.

To viņš dara tādēļ, lai vieglāk pārdzīvotu mammas nāvi, Kristīne sev iegalvoja.

-    Vai kas noticis, Dollija? viņš piepeši iejautājās.

Kristīne palūkojās uz savu šķīvi un ieraudzīja, ka tur vēl palikusi viena cūkgaļas kotlete. Pamanījusi tēva sejā rūpes, viņa ar pirkstiem paņēma kotleti un iekodās tajā. Džonija seja atplauka. -Tā, lūk, viņš noteica, nekas nevar padarīt mazu meitenīti laimīgāku kā tēva gatavotais ēdiens.

Blondīne nomurmināja kaut ko līdzīgu: “Hmm!” un Džonijs nozuda virtuvē.

Kristīne, protams, zināja, ka viņas tēvs nav kinozvaigzne. Viņš bija biznesmenis, kaut gan viņa nebija pārliecināta, ar ko īsti tēvs nodarbojas. Kad vien viņa to vaicāja, viņš mēdza tikai pasmieties un attraukt, lai Kristīne neuztraucoties. Viņi esot bagāti, viņš teica, un tas arī ir svarīgākais. Bet bija tomēr tādas reizes, kad Kristīne vēlējās viņam atzīties, ka viņa labprātāk nebūtu bagāta, ja vien tas nozīmētu, ka tēvs paliks mājās, kā to darīja Martas Kempas tēvs, kura birojs atradās tepat Montgomerija ielā. Džonija darbs lika viņam nedēļām ilgi atrasties prom no mājām, un Kristīne bez viņa jutās sāpīgi vientuļa.

Džonijs pabāza galvu pa durvīm un pavaicāja: Kā tev garšo tie kartupeļi, Dollija? Manis paša recepte. Šovakar pat sagudroju.

Kristīne palūkojās uz kūpošo šķīvi. Viņa vairs negribēja ēst. Viņa bija pieēdusies. Bet viņa negribēja apbēdināt tēvu. Vairāk izsalkusi pēc viņa smaida nekā pēc ēdamā, Kristīne uzlika kartupeļus uz sava šķīvja un sāka ēst.

Blondīne nopūtās, pieslējās no sava krēsla un iegāja virtuvē. Tur izcēlās maziņš strfds, no kura Kristīne dzirdēja tikai atsevišķas frāzes: -… par daudz! Dieva dēļ, viņa taču zaudējusi māti! -… lai kļūst vēl resnāka. Tas ir bērnišķīgs apaļīgums, Linda! Kad viņa paaugsies, tas viss pazudīs. Varbūt viņas māte bija resnule. Vai tu vispār viņu kādreiz esi redzējis? Apklusti par tādām lietām! Un virtuves durvis piepeši aizcirtās.

Kristīne palūkojās pati uz sevi. Cik vien viņa spēja sevi atcerēties, viņa vienmēr bija bijusi resna vai, kā citi cilvēki sacīja, apaļīga. Bet pēdējā laikā šķita, ka svars pieaug nepavisam ne īstajās vietās krūtis sāka spriesties pret blūzīti, un stilbi kļuva resnāki. Kristīne pamazām pamanīja līdzīgas pazīmes ari citām sava vecuma meitenēm, vienīgi tām jaunie apaļumi izskatījās glīti. Viņai pašai tie nezin kāpēc bija tikai liekie tauki.

Viņu samulsināja tas, ko tikko bija teikusi blondīne, jo visi zināja, ka Kristīnes māte bijusi slaida. Uz kamīna dzegas atradās viņas fotogrāfija.

-     Kā klājas manai lellītei? ierunājās Džonijs, iznākdams no virtuves. Viņš bija noņēmis priekšautu un apvilcis smokinga žaketi. Pēc Kristīnes domām, viņš bija visglītākais vīrietis, kādu viņai jebkad nācies redzēt. Viņš nometās uz viena ceļa un uzlūkoja meitu. Sajās tumši brūnajās acīs Kristīne redzēja dziļu mīlestību un dievināšanu, un tādu pašu mīlestību pauda arī viņa skatiens. Džonijs paņēma meitas salveti un noslaucīja viņai zodu. Piedod, Dollija, bet man šovakar atkal jāaiziet. Bet vakariņas bija labas, vai ne?

-    Jā, tēt, viņa atsaucās, piepeši izjuzdama skaudību pret blondīni, kura stāvēja durvīs.

-    Un ledusskapī tevi gaida pārsteigums. Karameļu un siera kūka no restorāna.

Kristīne centās noslēpt vilšanos; viņa necieta kūkas, viņa necieta neko saldu. Viņa to nespēja ēst, pat lai izpatiktu tēvam. Kad vien tēvs bija sagādājis saldo ēdienu, Kristīne to pataupīja uz vēlāku laiku un, kad tēva nebija tuvumā, izlēja izlietnē. Tā bija maza krāpšana no viņas puses.

Tā un vēl viena slepenā lieta, ko viņa darija, kad tēva nebija mājās.

-    Kur tu šovakar iesi, tēt? viņa pajautāja, ieelpodama viņa odekolona aromātu. Vairums vīriešu nelietoja odekolonu; to neuzskatīja par vīrišķīgu. Bet viņas tētis to lietoja, un viņš bija visvīrišķīgākais, kādu vien viņa pazina.

-    Uz Tango klubu Polka ielā. Man nepieciešams mazliet izklaidēties, Dollija. Esmu tik smagi strādājis, ka man jāatslābinās un mazliet jāizklaidējas.

Kristīne zināja, ka viņš smagi strādājis, jo viņš tikai šorīt bija ieradies mājās pēc triju nedēļu prombūtnes un bija izskatījies īgns un satraukts.

-    Vai tu nevari izklaidēties tepat kopā ar mani? viņa pavaicāja.

Tēvs iesmējās un apskāva viņu. Ak tu, manu Dollij! Jā, mēs vēl abi izklaidēsimies. Bet pataupīsim to rītdienai. Es tevi aizvedīšu uz pilsētu. Aizbrauksim līdz Zvejnieku piestātnei un uzēdī-

sim kūpinātas garneles un omārus. Un vēl aiziesim uz Zelta Vārtu parku un nopirksim karstās desiņas. Un tad uz kādu kinofilmu ko vien tu vēlēsies redzēt! Un varēsi apēst tik daudz kukurūzas pārslu, cik vien tev līdis iekšā! Viņš, acīm priekā mirdzot, atkāpās no meitas. Ko tu par to teiksi, manu lellīt? viņš maigi jautāja.

-Ak, tas būtu brīnišķīgi, tēt! Kristīne atsaucās, izbaudīdama jau domās vien to.

Džonijs pasniedzās un noglāstīja meitai matus. Kristīne redzēja, ka viņa acis kļūst mitras. Tu esi mana mazā lellīte, viņš maigi noteica. Es nekad neaizmirsīšu to dienu, kad tu piedzimi, kad tevi ielika manās rokās un es gandrīz apraudājos. Es vienmēr biju vēlējies meitenīti. Puikas jau arī ir labi. Bet meitenītes tēviem tas ir kaut kas īpašs. Un tu esi mana mazā lellīte. Kopš tavas nabaga mammas nāves manā ziņā ir nonākušas rūpes par tevi un cenšanās padarīt tevi laimīgu. Vai tu esi laimīga, Dollija? Kā tev patīk tava jaunā skolotāja?

-    Viņai nav nekādas vainas, Kristīne atteica, vēlēdamās, kaut varētu mācīties parastā skolā kopā ar citiem bērniem. Bet Džonijs uzstāja, ka viņa meitai vajadzīgi privātskolotāji. Kristīne nekad mūžā nebija apmeklējusi skolu; cik vien viņa spēja atcerēties, viņai visu laiku bija guvernantes un privātskolotāji, un miesassargi. Un, lai ari kur viņa brauktu, tas vienmēr bija melnā limuzīnā ar ložu necaurlaidīgiem stikliem, un to vadīja viens no miesassargiem. Tēvs sacīja, ka tas tiek darīts viņas aizsargāšanai, jo viņi esot tik bagāti. Dažiem cilvēkiem skauda citu cilvēku bagātība, tāpēc tie reizēm pasāka kaut ko ļaunu.

Bet Kristīne brīžiem jutās kā gūstā, it īpaši pēdējā laikā, kad viņa divpadsmit gadu vecumā sajuta sevī briestam kaut kādu dīvainu nemieru. Reizēm tas bija pāri viņas spēkiem cauru dienu nosēdēt Nobhillas savrupmājā saimniecības vadītājas, skolotājas un miesassargu sabiedrībā, kuri visu laiku sita kārtis. Tieši tāpēc viņai bija savs noslēpums. Viņa zināja, ja tas tiks atklāts, viņu gaida pamatīgs brāziens, jo tēvam kaut kas tāds nepatiktu. Kaut arī Džonijs vienā ziņā bija augstsirdīgs un dāvināja viņai gan kārumus, gan rotaļlietas, gan arī pēdējā laikā jebkuras skaņuplates, citādi viņš bija ļoti, ļoti stingrs.

-   Vai tu zini, Dollija? tagad Džonijs ierunājās. Kā tev patiktu kāds jauns apģērbs? Es zinu, ka tērpi vienmēr dara sievieti laimīgu. Ko tu teiktu, ja mēs rit visu dienu iepirktos?

Kristīni tas šausmināja. Iepirkšanās nozīmēja došanos uz Šarlēnas salonu Pauela ielā, kuru apmeklēja vienīgi resnas meitenes. Kristīne nespēja samierināties ar to, ka viņa nevar ieiet lielajos universālveikalos un nopirkt kaut ko gatavu, kā to mēdza darīt citas meitenes. Kā vīzdegunīgā Marta Kempa blakus dzīvoklī, kura sevi uzskatīja par kaut ko īpašu, jo viņai jau bija trīspadsmit, slaids augums un gandrīz vai īsts draugs. Marta vienmēr izsmēja Kristīnes apģērbu, ko galvenokārt veidoja blūzes un svārki ar ielocēm vai pusgaras kleitas ar platu vidukli. Pie tādām drēbēm nepiestāvēja ne modernas kurpes, ne īsās zeķes. Došanās uz Šarlēnas salonu lika Kristīnei justies kā ķēmam. Tur viņu vienmēr vajāja doma: tu neesi normāla, tu neesi tāda kā citas meitenes.

Bet kā lai viņa to izstāsta tēvam? Viņa dāvana meitai bija kārtīgs ēdiens; viņas dāvana tēvam bija to apēst. Tā tas bija, kopš vien viņa atcerējās.

Kristīnes agrākās atmiņas saistījās ar laiku pēc mātes nāves, kad viņa nespēja remdēt asaras. Džonijs pagatavoja viņai savus īpašos makaronus ar sieru, un Kristīne nomierinājās. Pamazām ēšana bija kļuvusi par viņu mīlas saiti.

-   Klau, Dollija! Džonijs uzsauca. Man tagad jāiet. Tu izpildi savus mājasdarbus, un rit mēs abi dosimies uz pilsētu. Sarunāts?

Kristīne atgrūda šķīvi un piecēlās kājās. Viņu pārsteidza atklājums, ka viņas galva sniedzas Džonijam līdz pleciem. Kad viņš pirms trim nedēļām devās prom, viņa noteikti vēl nebija tik gara. Kristīni sagrāba panika, un viņa klusībā lūdza Dievu, lai nepadara viņu vēl arī garu, ne tikai resnu. Viņa jau tāpat jutās pietiekami izplūdusi un briesmīga.

Kamēr Džonijs klusām aprunājās ar vienu no miesassargiem, Kristīne piegāja pie atskaņotāja un pārskatīja savas jaunākās skaņuplates Periju Komo un Frenkiju Leinu. Viņa pār plecu pablenza uz blondīni, kura stāvēja spoguļa priekšā pie kamīna un krāsoja lūpas. Viņai mugurā bija vakarkleita ar atkailinātiem pleciem, tātad viņa bija aplikusi modemo krūšturi bez lencītēm, kādu Kristīne bija redzējusi žurnālā “ Vogue ” un kādu, kā viņa zināja, viņa pati nekad nevarēs valkāt. Blondīne bija ļoti tieva, gluži kā modeļu demonstrētāja, un Džonijam viņa acīmredzot tāda patika. Tas Kristīni mulsināja, jo savu meitu viņš taču laikam vēlējās redzēt resnu.

Un tad blondīne izdarīja kaut ko tādu, kas Kristīnei likās pilnīgi nesaprotams. Viņa parakņājās savā ādas somiņā un izvilka pudelīti ar tabletēm. Tad, piegājusi pie piekrautā bāra, ielēja kristāla glāzē džinu, ielika mutē tableti un norija. Kristīne jau agrāk bija redzējusi viņu tā darām, un viņa prātoja, vai Džonija draudzeni mūžam moka galvassāpes vai kas cits?

Kristīne palūkojās uz tēvu, kurš stāvēja dzīvokļa lielajā foajē un kura atspulgu varēja redzēt spožajā, zelta dzīslām izvagotajā melnajā grīdas marmorā. Viņš runājās ar vīrieti, kurš Kristīnei nepatika. Šim cilvēkam piemita kaut kas mazliet atbaidošs, viņš vienmēr centās ievilkt Kristīni sarunā, uzdeva viņai, piemēram, tādus jautājumus, vai viņai esot draugs, kurš aktieris viņai patīkot vislabāk. Kristīne jutās neomulīgi, pamanījusi vīrieša skatienu pievērstu viņas krūtīm. Viņam bija dīvainas, blāvas acis un baltie mati nogriezti tik īsi, ka viņš izskatījās gandrīz kā plikpauris. Viņam uz sejas bija rēta, un Kristīne prātoja, nez kā viņš tādu ieguvis. Viņa vārds bija Hanss, un viņš pēdējos sešus mēnešus bija Kristīnes miesassargs.

Beidzot Džonijs cieši apskāva Kristīni, atkārtodams solījumu par īpašo rītdienu, un Kristīne piespiedās viņam klāt, it kā nekad vairs negrasītos viņu palaist vaļā. Pāri tēva pleciem viņa paglūnēja uz blondīni durvīs, bet tā neskatījās šurp. Un uz mirkli Kristīne izjuta kaut ko tādu, ko nekad agrāk nebija jutusi: greizsirdību, dusmas un īpašnieciskumu.

Un viņa zināja, ka šovakar atkal dosies savās slepenajās gaitās. Viņa tur neko nespēja līdzēt.

Bet tas nozīmēja, ka viņai ir jāizkjūsf no dzīvokļa.

Patiesībā to nemaz nebija grūti izdarīt. Miesassargi šeit bija nevis tādēļ, lai neļautu Kristīnei iziet no mājām, bet gan lai neļautu nevēlamām personām ienākt mājā, un tā nu viņi īpaši neskatījās, vai kāds neiet prom. Kristīnei vajadzēja vienīgi nogaidīt, līdz Vilis, kurš sēdēja virtuvē un apsargāja pagalma durvis, piecelsies un aizies uz tualeti. Miesassargi nekad neuzzināja, ka Kristīne ir prom, jo viņi domāja, ka Kristīne sēž istabā, un to nepārbaudīja. Iekļūšana atpakaļ bija mazliet sarežģītāka: kad lifts sasniedza viņas stāvu, Kristīne mēdza piezvanīt no lifta telefona, un Hanss tad iegāja dzīvoklī, lai paceltu klausuli. Kamēr viņš neskatījās, Kristīne ielavījās dzīvoklī, bet viņš nosprieda, ka uzgriezts nepareizs numurs.

Tagad viņa atradās savā istabā un sagatavojās promiešanai, un viņā noraudzījās pie sienām piespraustās žurnālu fotogrāfijas. Zem Veronikas Leikas, Ritas Heivortas un astoņpadsmit gadus vecās Elizabetes Teilores bezpersoniskajiem skatieniem Kristīne uzmauca uz saviem kuplajiem, kastaņbrūnajiem matiem bereti, lai tie miglā nesasprogotos. Maciņā viņai bija nauda, pāri kleitai pārmests mētelis. Stīvēdama kājās kurpes, Kristīne vēlējās, kaut varētu uzvilkt tagad modemos mokasīna tipa zābaciņus ar dažādu krāsu zeķītēm. Bet viņa zināja, ka uz viņas kājām šāda kombinācija izskatīsies nevis pievilcīga, bet atbaidoša.

Viņa nogaidīja, līdz beidzot izdzirdēja Villu pa marmora grīdu dodamies uz viesiem paredzēto vannasistabu, tad viņa žigli izlavījās cauri plašajam dzīvoklim, līdz acīs iespīdēja Sanfrancisko līča mirdzošās ugunis. Izslīdējusi cauri pagalma durvīm, viņa apstājās un atvilka elpu. Šajā stāvā bija vēl tikai divi citi dzīvokļi; Vienu aizņēma Marta Kempa ar savu ģimeni, otrā dzīvoja pensionēts senators ar saviem diviem pūdeļiem. Pārliecinājusies, ka nav pamanīta, Kristīne aizsteidzās uz privāto liftu, nospieda pogu un ieslīdēja iekšā. Viņas sirds strauji dauzījās. Ja tēvs to kādreiz uzzinās…

Nedēļu vēlāk viņi atradās uz Tiburonas prāmja un šķērsoja nemierīgo, pelēko līci. Nosaluši un trīcēdami, bet smiedamies viņi stāvēja uz priekšējā klāja. Kristīne piespiedās tēvam un nekad nevēlējās no viņa šķirties; viņa mīlēja tēva tuvumu, viņa spēcīgo, vīlišķīgo tuvumu. Tēvu tā apskaudama, viņa sajuta sevī pašcieņu un pašapziņu, kādas viņai ļoti pietrūka, kad tēvā nebija mājās. Ikreiz, kad Džonijs pārbrauca, Kristīne sajuta sevī atkal atgriežamies dzīvību; viņa atkal kļuva īsta, eksistējoša un pelnījusi šo eksistenci.

-    Te nu mēs esam, Dollija! tēvs sacīja, norādīdams uz krastu. Tiburona, viņš noteica, un, pēc Kristīnes domām, tēvs šo vārdu izrunāja tik romantiski un dēkaini, gluži kā Eldorado, nevis parastu Sanfrancisko līča daļu.

Viņi bija paņēmuši līdzi segas, piknika grozu un skrebla spēli. To visu nesa miesassargi Hanss un Vilis, kuri no pieklājīga attāluma uzmanīja savu darba devēju. Kad prāmis noenkurojās krastā, Džonijs ar meitu devās prom pa lielceļu, līdz nonāca pie zemesceļa un koku paēnā soļoja pa to. Gaiss bija svaigs un spirdzinošs, to papildināja jūras sāls smarža un kaiju kliedzieni. Viņi uzmeklēja vietu, kur apmesties; kura katra gan Džonijam nebija pietiekami laba, tai vajadzēja būt pavisam īpašai.

Beidzot viņš atrada kādu pakalna pļaviņu, kur zāle bija tieši tik gara, cik vajadzīgs, ziedi lieliski, vējš ne pārāk spēcīgs, saule maiga un silta. Viņš izklāja segu un lika Kristīnei apsēsties uz tās gluži kā princesei, kamēr pats attaisīja grozu un izvilka no tā šķīvjus un salvetes, nažus un dakšiņas un divas kristāla glāzes. Viņš rīkojās ļoti galanti, sauca Kristīni par “kundzi” un smīdiņāja viņu. Ēdamā pietiktu veselam baram, bet viņi apēda to divatā: aukstu cāli, marinētus gurķīšus, cieti novārītas olas, krējumu, sieru, turklāt izdzēra divas lielas piena pudeles, ko Džonijs salēja kristāla glāzēs.

Kamēr viņi ēda, Džonijs iztaujāja Kristīni par mācībām. Vai viņai patīkot skolotāja? Kādi ir viņas mīļākie mācību priekšmeti? Un Kristīne izjautāja tēvu par viņa pēdējo darījumu, bet Džonijs, kā parasti, bija atbruņojoši izvairīgs. Tad viņi noberzēja rokas mitrā drānā, ko misis Longčempsa bija ielikusi līdzi, un draudzīgi ķērās pie skrebla spēles.

Kad spēle viņus bija nogurdinājusi, viņu saruna atkal ievirzījās tādā gultnē, kā tas parasti notika šādos īpašos brīžos. Pastāsti man vēlreiz par mammu, Kristīne palūdza, un Džonijs it kā pārvērtās. Nozuda viņa spožais smaids, apklusa pļāpīgās runas;

viņš kļuva maigs un sentimentāls. Viņa bija visskaistākā sieviete pasaulē, Dollija, viņš sacīja, gulēdams uz muguras un vērodams mākoņus, it kā starp tiem varētu saskatīt Sāras Singltones seju.

-     Viņa vienmēr bija diezgan trausla, gluži kā porcelāna figūriņa, un bija tādas reizes, kad baidījos viņai pieskarties. Es nekad nesapratu, ko viņa atradusi tādā puisī kā es. Kad mēs iepazināmies, es biju skarbs un rupjš. Runājot laukā lauzās mans Bruklinas akcents. Es bieži lietoju tādus vārdus kā “mān vaj’g” un “neesu bijis”. Un man šķita, ka visgudrākais, ko puisis var darīt, ir tēlot drūmo čali. Viņš paslējās uz viena elkoņa un palūkojās Kristīnē. Dollija, tava māte bija īsta lēdija. Viņa pati prata uzvesties un arī mani padarīja par džentlmeni. Viņa izlaboja manu runasveidu, izvēlējās man apģērbus un aizveda uz operu. Un, kur vien mēs gājām, cilvēki uz mums nolūkojās, tik iespaidīgi mēs bijām.

-    Tev vēl aizvien viņas pietrūkst, vai ne, tēt?

Viņš noglāstīja Kristīnes vaigu un sacīja: Dollija, to tu ļoti pareizi pateici. Kad tava māte nomira, kad vēzis mums viņu atņēma, arī daļa no manis aizgāja viņai līdzi. Es lūdzu Dievu, lai ņem mani pie sevis, tad es būtu kopā ar tavu māti.

Kristīni piepeši pārņēma mīlas jūtas pret tēvu, pret māti, kura bija darījusi tēvu tik laimīgu. Kristīne gribēja, lai tēvs kādu dienu tā teiktu arī par viņu. Vai esmu līdzīga mammai, tēt? viņa jautāja, jo nedaudzajās Sāras Singltones fotogrāfijās šāda līdzība nemaz nebija manāma.

Džonijs piecēlās sēdus un noglauda savus matus. Tu viņai esi līdzīga garā un sirdī, Dollija, un tas ir vissvarīgākais.

Tad viņi nolēma iet pastaigāties, un Kristīnei radās iespēja atkal pajautāt par tēva nodarbošanos. Ko tu īsti dari, tēt? Viņa ļoti vēlējās to zināt, jo Marta Kempa bija apgalvojusi, ka viņas tēvs nosaucis Kristīnes tēvu par blēdi un gangsteri, un Kristīnei vajadzēja pateikt Martai, ka tās tēvs ir melis.

Bet Džonijs tikai aizrādīja: Neļauj, lai citu cilvēku uzskati traucētu mums dzīvot, Dollija! Svarīgi ir tas, ko mēs domājam paši par sevi. Cieni sevi, tad arī citi tevi cienīs.

Kristīne atcerējās, ko Marta Kempa vēl teikusi ka Džonijs ir izvairījies no karadienesta, lai netiktu nosūtīts karot kā visi ci

ti. Bet Kristīne zināja, ka tēvs vēlējies iet armijā, bet nav ņemts pārplēstās auss bungādiņas dēļ gluži tāpat kā Frenks Sinatra. Un Kristīne zināja ari to, ka Džonijs slepeni centies palīdzēt kādai japāņu izcelsmes amerikāņu ģimenei apmesties uz dzīvi citā valstī, bet viņa to nedrīkstēja izpaust, jo citi šādu tēva rīcību neuzskatītu par patriotisku.

-    Netērēsim laiku, runādami par mani, Dollija, Džonijs sacīja, palīdzēdams Kristīnei tikt pāri dubļainam strautam. Parunāsim par manu mīļāko tematu par tevi! Pastāsti man par ko tu vēlies kļūt, kad izaugsi liela?

Uz šo jautājumu nebija viegli atbildēt, jo Kristīnes izvēle šķita maināmies katru nedēļu atkarībā no tā, kādu žurnālu viņa tobrīd skatījās vai kādu kinofilmu bija tikko redzējusi. Šobrid viņa gribēja līdzināties Mimai Lojai filmā “Mūsu dzīves labākie gadi” un rūpēties par Fredriku Mārču. Tāpēc viņa sacīja: Es gribu apprecēties, tēt. Es gribu, lai man būtu vīrs un bērni, un dzīvot jaukā mājā.

-    Mazā Dollija, viņš atbildēja, tu vari kļūt, par ko vien vēlēsies. Tev nevajag precēties tikai tāpēc, ka tā dara visas pārējās meitenes. Ja vien vēlies, tu vari sasniegt kaut ko augstāku. Vai redzi to putnu, kas lidinās no viena koka galotnes uz citu? Viņu neapmierina tikai mierīga un aprūpēta dzīve ligzdā. Viņš ir brīvs. Viņš alkst pēc kaut kā. Paskaties uz viņu!

Kristīne, piemiegusi acis, palūkojās debesīs un, ieraudzījusi putnu izplestiem spārniem ļaujamies gaisa straumei, nodomāja: tētis ir tieši tāds pats. Un viņa juta iesāpamies sirdi. Un nākamajā mirklī viņa zināja, par ko vēlas kļūt, kad izaugs liela.

-    Es gribu strādāt kopā ar tevi, viņa paziņoja.

Džonijs iesmējās un apskāva meitu, un viņa sarauca pieri.

-    Bet… kā tu tiec pie tās naudas, kāpēc mēs esam bagāti?

-    Es gudri ieguldu naudu, Dollija. Tur arī viss noslēpums. Es gluži vienkārši zinu, kur savu naudu likt. Vai tu zini, ko nozīmē gudra ieguldīšana, Dollija? Jāuzzina, ko cilvēki vēlas, un tur ari jāiegulda sava nauda.

-    Bet kā tu zini, ko cilvēki vēlas?

-   Es to pajautāšu tev. Pasaki man ko tu visvairāk uz pasaules vēlētos, ja tev būtu iespējams piepildīt vienu vēlēšanos?

Kristīne bridi padomāja, tad atbildēja: Tādu tableti, kas padarītu mani tievu.

-    Oho, Dollija! Ja es tādu atrastu, es kļūtu par visbagātāko cilvēku pasaulē! Bet kāpēc gan tādai jaunai meitenei kā tev jāuztraucas par savu svaru? Kad pieaugsi, tu būsi tieva, gan redzēsi!

Kristīnei nebija pacietības sagaidīt, kamēr viņa būs pieaugusi un tieva. Tad Marta Kempa ar savām draudzenēm vairs nevarēs viņu ķircināt, kā, piemēram, toreiz, kad Kristīne stāvēja savas mājas apakšstāvā foajē un ienāca Marta ar citām meitenēm, un, kad atvērās lifts un Kristīne iegāja tajā, pārējās atlēca atpakaļ, teikdamas, ka lifts viņas pārlieku lielā svara dēļ neizturēs. Durvīm aizveroties, Kristīne bija dzirdējusi viņas smejamies.

Pamanījis meitas drūmo sejas izteiksmi, Džonijs apstājās uz meža takas un sacīja: Tu vari kļūt, par ko vien vēlies, Dollija. Varbūt tev nāksies par to cīnīties, bet, ja tas ir tavs sapnis, tad ir vērts par to cīnīties. Es ne vienmēr esmu bijis bagāts, es izaugu nabadzībā un rupjā vidē, un kaušanās bija ikdienišķa parādība, paņēmiens, lai izdzīvotu. Man bija nolemts pacelties tam pāri un kļūt par kaut ko. Vai zini, ko reiz sacīja ģenerālis Eizenhauers? Viņš sacīja, ka svarīgākais nav suņa lielums cīņā, bet gan cīņas gara lielums sunī. Tici pati sev, Dollija, un tu sasniegsi visu, ko vien vēlies.

Viņi atsāka pastaigu pa mežu, un, kad Kristīne atklāja, ka tēva noskaņojums kļūst pārāk nopietns, viņa sajuta krūtīs nelielu izbaiļu dzēlienu, viņai bija nojausma, ka vēl kaut kas sekos.

Beidzot Džonijs atzinās: Piedod, Dollija, bet man atkal jādodas prom.

Kristīne bija satriekta, bet pārsteigta gan ne. Džonijs visu nedēļu bija uzvedies nemierīgi un tramīgi, stundām ilgi runājās pa telefonu, vēlu vakaros izgāja no dzīvokļa. Šāds nemiers viņu pārņēma vienmēr, kad, kā viņš izteicās, brieda kāds darījums.

Kristīne atgāja no viņa, cenzdamās neraudāt. Viņa jau atkal iztēlojās savu tuvāko nākotni, kā parasti, tukšu un drūmu vientulību greznajā dzīvoklī, ilgas pēc tēva smiekliem, cenšanos noēst misis Longčempsas gatavotās diētiskās vakariņas.Un ilgstošo uzturēšanos savā istabā.

-    Piedod, Dollija, Džonijs sacīja, pieiedams viņai klāt un aplikdams viņai ap pleciem roku. Man tas nepatīk tikpat ļoti kā tev, bet tādos, nu… darījumos, kad ir nauda un vajadzīgie sakari, tad ir jārīkojas. Kādu dienu tu to sapratīsi. Viņš saņēma meitas seju rokās. Bet es gribu, lai tu zini, ka es tevi mīlu, Dollija, un vienmēr mīlēšu. Tieši tevis dēļ es tik bieži dodos projām es gribu tev nodrošināt vislabāko dzīvi. Mēs viens otram esam viss, kas mums abiem ir.

Kristīne cieši viņu apskāva, piedodama visus viņa darījumu braucienus un draudzenes, un savu vientulību. Kristīne zināja, kad viņa vairs nebūs bērns un paaugsies, viss būs labi. Tad viņi abi strādās kopā un tētis it visur ņems viņu līdzi.

Kristīni atkal vilināja viņas noslēpums. Tur neko nevarēja darīt, viņa jutās nelaimīga.

Kad vien Džonijs bija prom no mājām, saimniecības vadītāja piespieda Kristīni ievērot diētu, bet Kristīnes organisms nebija pieradis vienīgi pie svaigiem dārzeņiem un lapu salātiem. Viņai no tiem piemetās vēdergraizes, un viņa centās to kompensēt, pagatavodama kaut ko pati. Tagad viņai drausmīgi sāpēja vēders.

Nelaimīga sēdēdama plašajā dzīvojamā istabā ar nospodrināto grīdu un mākslas kolekcijām pie sienas, klausīdamās, kā tikšķ pulkstenis, un sajuzdamās kā muzejā, Kristīne drūmi raudzījās uz tēva jaunāko dāvanu.

Nākamajā dienā pēc viņa aizbraukšanas uz Ņujorku dzīvoklī tika nogādāta stereoiekārta, kam klāt nāca visi Komo un Krosbija albumi. Stereoiekārtu bija pieslēguši miesassargi Hanss un Vilis. Sākumā tas bija lieliski pat Martai Kempai vēl nebija stereo! Bet pēc kāda laika viss priecīgais satraukums zuda. Kāda jēga no stereoiekārtas, ja nebija neviena, kas to klausītos līdz ar viņu.

Viņa bija nospriedusi, ka vienīgi tad viņa jutīsies labāk, ja dosies savās slepenajās, aizliegtajās gaitās.

Kristīne steigā apģērbās un pēc brīža jau bija lejā uz miglainās ielas. Viņa steidzās pa Kalifomijas bulvāri, līdz nonāca pie tramvaja pieturas, iekāpa vagonā un pieķērās pie stangas, kaut arī iekšpusē bija daudz brīvu sēdvietu, tāpēc ka braukšana miglā ar tramvaju bija daļa no satraucošās baudas.

Galapunktā viņa izkāpa un pievienojās gājēju straumei, kas virzījās pa Mārketa ielu. Laiku pa laikam viņa palūkojās pār plecu, lai pārliecinātos, ka viņas aiziešanu neviens nav pamanījis. Tad viņa beidzot bija nokļuvusi pie sava mērķa, kur, tūkstoš spuldžu apspīdēts, atradās kinoteātris un cilvēki drūzmējās tā priekšā, pirkdami biļetes un iedami iekšā foajē. Kristīnes satraukums pieauga.

Viņas garastāvoklis uzlabojās, jo tur, iekšpusē, viņu gaidīja draugi. Iegādājusies kasē biļeti, Kristīne devās tieši pie saldumu letes un nopirka lielu kārbu ar sviesta popkornu, ko viņi ar Džoniju, iedami uz kino, vienmēr pirka.

Sākumā bija kinožumāls, kurā senators Džozefs Makārtijs brīdināja prezidentu Trumenu, ka Ārlietu ministrijā esot komunisti, tad sekoja īsa modes reklāma par jaunumiem Kristiāna Diora kolekcijā: “Šī gada franču mode būs šauri, apspīlēti svārki ar jostu. Un vēl labas ziņas jums, dāmas. Modemā zvērkopības tehnoloģija ļaus jums iegūt visu sieviešu ilgotos ūdeļādas kažokus par pieņemamu cenu un visdažādākajās krāsās.” Tad sekoja multiplikācijas filma, un tas nozīmēja, ka tūlīt sāksies mākslas filma.

Kristīne laimīgā vientulībā sēdēja kinoteātra tumsā un jutās kā šeit piederīga. Viņai patika kinoteātra aromāts un kopīgās gaidas, ko vienmēr pauda skatītāji pirms filmas sākšanās, ikkatrā rindā sēdēja cilvēki, kas, tāpat kā viņa, alka pēc brīvības un piedzīvojumiem. Šī bija Kristīnes visiemīļotākā vieta visā pasaulē, un, kad Džonija nebija līdzās, šī bija viņas pasaule, šī bija viņas slepenās nepaklausības izpausme. Džonijam Singltonam nebija nekādu iebildumu pret filmām, bet Kristīne tās drīkstēja skatīties tikai kopā ar viņu. Reizēm viņš bija mazliet par daudz aizbildniecisks.

Kad sākās mākslas filma, Kristīne juta, ka viņas sirds sāk strauji sisties. “Ķēniņa Zālamana raktuves”. Viņa šo filmu jau bija redzējusi sešas reizes.

Filmas aizdzina Kristīnes vientulību, lika aizmirst Martas Kempas cietsirdīgos vārdus un Šarlēnas salonu, un misis Longčempsas dārzeņus. Filmas bija kā milzīgas plaši atvērtas durvis, kas aicinoši sauca Kristīni iekšā, lai viņa kādu brīdi padzīvotu citu dzīvi citā pasaulē. Pirmo reizi Kristīne bija viena pati aizlavījusies uz kino pirms trim gadiem, kad Džonija nebija mājās. Pirms prombraukšanas viņš bija aizvedis Kristīni noskatīties “Brīnišķīgo dzīvi”, un filmas beigās viņi abi bija raudājuši, atzīdamies viens otram, ka vēl aizvien eksistē tādas lietas kā eņģeļi un brīnumi. Kad ilgas pēc tēva bija kļuvušas pārāk neciešamas, viņa bija atgriezusies kinoteātri, lai vēlreiz izjustu toreiz izbaudīto tuvību un pieķeršanos. Kaut ari viņa bija atklājusi, ka gājiens vienatnē nepavisam nav tik jautrs kā kopā ar tēvu, viņa tomēr guva no tā zināmu baudu, un pēc divām te aizvadītajām stundām Kristīne pārsteigta atklāja, ka bijusi laimīga.

Pēc tam katru reizi, kad Džonijs devās prom, Kristīne aizbēga uz kino. Kinoteātri neviens par Kristīni nesmējās un neizņirgāja viņu par resnumu vai kā Džonija blondā draudzene nenoskatījās uz viņu gandriz ar pretīgumu. Filmu varoņi pieņēma viņu tādu, kāda viņa bija, tie aicināja viņu piedalīties savos piedzīvojumos, vienalga, vai tā bija burāšana spāņu kuģī ar Erolu Flinnu vai noziegumu atklāšana kopā ar Bezilu Retbounu un Naidželu Brūšu. Kristīne varēja iztēlē dejot ar Fredu Astēru vai Džīnu Keliju, viņa varēja būt Morina O’Hāra, kuru skūpstīja Komels Vailds. Vislabāk viņai patika būt Valentīnai Kortēzei “Ielas pirātos” vai Sūzanai Heivordai “Svešinieku namā”, jo tās bija Ričarda Kontē filmas, un viņš tik ļoti līdzinājās Džonijam.

Tagad Kristīne sēdēja tumsā, grauza sviestaino popkornu un vēroja, kā Alens Kvartermeins vada ekspedīciju Āfrikas džungļos, un, kaut ari viņa zināja, kas notiks, viņai bija tikpat interesanti, kā skatoties filmu pirmo reizi. Ielikusi roku popkorna kārbā, viņa aizturēja elpu.

Kad Debora Kera grasījās ģībt un Stīvarts Greindžers atrāva vaļā viņas blūzi, Kristīnei šķita, ka arī viņa tūlīt noģībs.

Un tad viņa aptvēra, ka patiesi ir tuvu ģībonim, viņai briesmīgi sāpēja vēders. Nolikusi popkorna kārbu uz grīdas un sagrābusi sēdekļa atzveltnes, viņa cerēja, ka nelabums pāries. Bet sāpes kļuva arvien asākas, līdz beidzot viņa pielēca kājās un steidzās uz tualeti. Viņa iebrāzās nodalījumā un, tikko pacēlusi uz augšu

svārkus, ieraudzīja uz savām biksītēm asinis. Apstulbusi un satraukta viņa lūkojās uz tām. Tad viņa iekliedzās.

Tualetē ienāca vietu ierādītāja un atrada Kristīni visvisādi grozāmies spoguļa priekšā, lai saskatītu, no kurienes rodas asinis.

-    Es mirstu! viņa gaudoja. Ak, Dievs, palīdzi man!

-Ak kungs! nomurmināja vietu ierādītāja, kura piecdesmit gadu vecumā bija iespīlējusies daudz jaunākai dāmai paredzētā formastērpā. Tu nemirsti, mīļā. Ņem, viņa sacīja, noplēsdama lielu gabalu tualetes papīra un salocīdama to biezā kārtā. Ieliec to biksītēs, atgriezies zālē un palūdz saviem vecākiem, lai tūlīt nogādā tevi mājās.

-    Es neatnācu kopā ar vecākiem, Kristīne nelaimīga atzinās. Es atnācu viena.

-    Tik vēlu vakarā? Nu, mīļā, dodies mājās, cik ātri vien iespējams! Tur mamma par tevi parūpēsies.

Kristīne iešņukstējās. Man nav mammas, viņa paziņoja. Ar uztūkušām acīm viņa uzlūkoja vietu ierādītāju. Vai jūs esat pārliecināta, ka es nemirstu?

Sieviete nopūtās un atteica: Nē, mīļā, nemirsti vis. Kaut kas tāds notiek ar visām tava vecuma meitenēm. Tu dzīvosi.

-    Bet kas tas ir?

-    Tev to izstāstīs kāda tava radiniece, kāda tante vai māsīca.

-    Bet man nav…

Vietu ierādītāja bīdīja Kristīni uz durvju pusi un sacīja: -Tagad dodies mājās!

Kristīne noskrēja visu atpakaļceļu līdz Kalifornijas ielai un piebungoja pie misis Longčempsas durvīm. Saimniecības vadītāja bija satraukusies un sauca Kristīni par nabaga novārtā pamesto bērnu. Savā Viktorijas laika stila kautrībā viņa centās paskaidrot meitenei, kas īsti notiek. Tas ir kaut kas brīnišķīgs, viņa nepārtraukti atkārtoja, parādīdama Kristīnei, kā rīkoties ar neveiklajām paketēm. Tas ir Dieva brīnums un īpaša dāvana mums, sievietēm. Tas nozīmē, ka mums vaibūt bērni.Tas nozīmē, ka mēs esam sievietes.

Misis Longčempsas vārdi neizklausījās īpaši pārliecinoši, un

Kristīne nebija pamanījusi, ka runājot viņa būtu izrādījusi īpašu laimi vai lepnumu. Tomēr Kristīne, vienalga, priecājās, ja jau viņa tagad bija sieviete, ja viņa bija pieaugusi, tad tas nozīmēja, ka drīz tēvs viņu vairs neatstās mājās, bet ņems līdzi savos darījumu braucienos.

Viņa vēl un vēlreiz pārlasīja Džonija pastkarti, kurā bija teikts, cik ļoti viņš mīl meitu, bet viņa darījumu brauciens vēl ieilgšot. Kristīne gulēja gultā un spieda pastkarti pie sirds, cerēdama tā izvilkt no tās sava tēva mīlestību.

Piepeši viņa sajuta kāda klātbūtni. Viņa atvēra acis un redzēja durvīs stāvam Hansu un sev pievērstu viņa blāvo acu skatienu.

-    Es dzirdēju, tu tagad esot pieaugusi meitene, viņš sacīja, ienākdams istabā un neatraudams acis no Kristīnes krūtīm. Kā tev patiktu, ja es būtu tavs draugs? Es zinu visu par tevi, Kristīne, par to, ka tu aizlavies uz kino. Paklau, es negribētu to atklāt tavam tēvam, un, ja tu būsi jauka pret mani, es to nestāstīšu.

Kristīne piecēlās gultā sēdus un pievilka klāt ceļus. Ko? viņa pārprasīja.

-    Es taču teicu. Es neko nestāstīšu tavam tēvam tik ilgi, kamēr tu būsi pret mani jauka. Viņš ienāca istabā un aizvēra durvis. Saimniecības vadītājai šis vakars ir brīvs, un Villu es aizsūtīju darīšanās. Mēs abi dzīvoklī esam vieni, meitenīt.

-                     Es… man ir mazliet naudas, Kristīne apmulsusi iesāka.

-    Astoņi dolāri. Tu vari tos…

Hanss iesmējās. Tev nav man par to jāmaksā, meitenīt. Es tev to sniegšu par brīvu.

-Ko?

Viņš pasniedzās un sagrāba Kristīnes rokas locītavu, un viņa iekliedzās.

-    Esi klusa, vai arī man nāksies kļūt rupjam, Hanss aizrādīja, izvilkdams Kristīni no gultas. Ak Dievs, cik tu esi smaga. Patiesībā man patīk apaļīgās. Cik tad tev īsti tagad ir gadu? Divpadsmit? Man patīk jauniņās.

Kristīne centās izrauties, bet Hanss sagrāba otru viņas roku un, apķēris meiteni ap vidu, pievilka sev klāt. Viņa seja atradās ti

kai dažas collas attālu no viņējās; Kristīne ielūkojās viņa bezkrāsainajās acīs un nesaskatīja tajās dziļumu. Lūdzu, nevajag! viņa sacīja.

-    Zini, tavam tēvam, miesassargs turpināja, ar vienu roku aizgrūzdams Kristīnes rokas viņai aiz muguras, bet ar otru grābstīdamies viņai zem blūzes, tavam tēvam patīk kalsnās. Kā tā blondā padauza. Bet man patīk meitenes, kam uz kauliem ir miesa. Un, mazā, viņš murmināja, taustīdams Kristīnes krūtis, tev ir…

Tad Kristīne sāka kliegt. Hanss uzspieda savu muti viņējai un atrāva vaļā viņas blūzi, bet Kristīne turpināja turēties pretim. Viņa juta sev pie augšstilba spiežamies kaut ko cietu. Revolveris! Viņš grasījās viņu nogalināt!

Tad viņa piepeši atbrīvojās un skrēja uz durvju pusi. Hanss viņu panāca un pagrieza pret sevi, iecirzdams sāpīgu pļauku. Es tev vēlēju izturēties jauki! viņš kliedza. Tagad man nāksies kļūt rupjam.

Viņš pabāza roku zem Kristīnes svārkiem, bet viņa spārdījās un pretojās. Viņi atkrita pret naktsgaldiņu, nogāzdami fotogrāfiju ietvarus un saplēsdami stiklu. Hansam cenšoties paplest viņas kājas, Kristīne sajuta pie savas kailās miesas viņa aukstos pirkstus.

Viņa spēks sāka gūt virsroku pār Kristīni. Piespiesta pie sienas, viņa sāka raudāt.

Un tad piepeši guļamistabas durvis tika atrautas vaļā. Hanss tika atrauts nost, un Kristīne redzēja, kā Džonijs pagriež pārbiedēto miesassargu otrādi un tad izgrūž viņu gaitenī. Tu, izdzimteni! viņš kliedza. Tu, pretīgais izdzimteni!

Kristīne, piespiedusi sev saplēsto blūzi, izstreipuļoja no istabas un šausmās raudzījās, kā, asinīm šķīstot uz grīdas, tēvs sasit Hansu līdz nemaņai.

Kad Hanss gulēja nekustīgs, Džonijs atgriezās pie Kristīnes un apskāva viņu. Vai tev nekas nekaiš, mīļā? viņš pavaicāja. -Vai tev nekas nekaiš? Vai viņš tev nodarīja pāri?

Vēl aizvien trīcēdama no bailēm, Kristīne šņukstēja viņam pie pleca. Tētiņ, k… ko tu te dari?

-    Man piezvanīja misis Longčempsa. Viņa man pastāstīja

4*

99

par… to, kas notika kinoteātri. Man šķita, man jābūt kopā ar tevi. Es gribēju tev sagādāt pārsteigumu.

Kristīne pārbijusies pamanīja pār tēva seju plūstam asinis.

-    Man nekas nekaiš, tētiņ, viņa tramīgi atsaucās.

-   Es par tevi parūpēšos, Dollija. Es tevi aizsargāšu. Neviens un nekad vairs tev nenodarīs pāri.

Drūmi sēdēdama Tiburonas Svētās Bridžitas meiteņu klostera skolas viesistabā, Kristīne aptvēra, ka viņa pārpratusi tēva vārdus, kad viņš bija solījis meitu aizsargāt. Viņa bija cerējusi, ka tēvs paliks mājās; viņai pat sapņos nerādījās, ka tēvs aizsūtīs viņu prom no mājām.

Ienāca viena no māsām jauna sieviete garā, melnā apmetnī ar neskaitāmiem plīvuriem un iestīvinātu galvassegu un apkakli, kas krakšķēja. Viss ir sagatavots, mister Singlton, viņa klusā balsī pavēstīja. Kristīne var palikt pie mums jau no šī briža.

-    Paldies, māsa! viņš atsaucās. Vai mēs varam mazliet palikt vieni?

Kad mūķene izgāja, Džonijs pagriezās pret Kristīni. Meitenei ienāca prātā, ka viņa nekad nav redzējusi tēvu tādā izskatā. Viņa seja bija tumša un sakritusi, it kā viņš vienas diennakts laikā būtu novecojis. Un Kristīne nezin kāpēc juta, ka tā ir viņas vaina.

-   Uzklausi mani, Dollija, viņš ļoti drūmi iesāka. Tas būs tikai uz neilgu laiku. Es tagad saprotu, ka nespēju tevi aizsargāt tā, kā es to gribētu. Tāpēc, kamēr es mazliet pārkārtošu savu dzīvi, tu šeit būsi drošībā.

-    Vai viņas zina… Kristīne ieminējās.

Džonijs jautājoši viņu uzlūkoja, tad atteica: Ak nē, Dollija, viņas nezina. Neviens neko nezina par to, kas notika, tikai tu un es.

Kristīne nespēja ietērpt savas izjūtas vārdos. Viņa jutās bezvērtīga un netīra. Sasitis Hansu līdz nemaņai, Džonijs bija atsaucis ārstu ne jau Hansam, kuru Vilis aizvilka projām, bet gan Kristīnei, lai pārliecinātos, ka ar viņu viss ir kārtībā. Taisni šī ārsta apskate bija Kristīni visvairāk apbēdinājusi vīrieša aukstā, klīniskā viņas ķermeņa izmeklēšana, bez jebkādas laipnības un maigu

ma, bet ātri un lietišķi. Nezin kāpēc tā, šķiet, pazemoja vēl vairāk nekā Hansa uzmākšanās; pēc tam Kristīne jutās tā, it kā viņa būtu divkārši apvainota.

Kad ārsts bija gājis laukā no istabas un nomurminājis: Jūsu meita vēl aizvien ir nevainīga, mister Singlton, Kristīne bija vai degusi no kauna.

-    Tā ir tikai mana vaina, viņa uzstāja. Es uzvedos slikti.

Džonijs saņēma viņas plecus un teica: Nekad vairs tā nesaki! Tu esi laba meitene, Dollija. Tu esi īpaša, un es lepojos ar tevi, lepojos ar to, ka tu esi mana meita. Es gribu, lai tu vienmēr turētu augsti paceltu galvu, it kā tu būtu princese, jo tad cilvēki zinās, cik tu esi īpaša.

-    Es pacentīšos, viņa raudādama nomurmināja.

-    Te tu būsi drošībā, Dollija, viņš atkārtoja, apskaudams meitu. Māsas par tevi labi parūpēsies, un itin drīz tu būsi visu aizmirsusi. Mēs abi sāksim visu no sākuma.

Kristīne piekļāvās viņam un raudāja. Lūdzu, neatstāj mani šeit! Lūdzu, ņem mani sev līdzi!

-    Neraizējies, Dollija, viņš mierināja, maigi slaucīdams asaras meitenei no vaigiem. Tas nebūs uz ilgu laiku. Tikai uz īsu brītiņu. Itin drīz mēs atkal būsim kopā. Un tad mēs nekad vairs nešķirsimies.

Pērta, Rietumaustrālija

Klusējot iebraukdama lidostā ar Čārmiju blakus un Rikiju priekšā līdzās šoferim, Filipa izvilka mapi, ko bija atvedis Aivens Hendrikss. Viņa ilgu laiku skatījās uz apvilkto sludinājumu: “Ikvienu, kuram būtu kāda informācija par Kristīni Singltoni…”

Tad viņa vēlreiz paraudzījās uz Beverlijas Bērgesas fotogrāfiju, kurai, šķiet, nepatika, ka viņu fotografē, un prātoja, ko gan šī sieviete zina par Kristīni Singltoni?

Sajutusi mašīnas kondicionētāja gaisa plūsmu, Filipa notrīcēja.

Vai ir iespējams, ka Beverlija Bērgesa zina visu ?

6

Telefona zvans noskanēja četras reizes, un tikai tad samiegojusies balss atsaucās: Jā!

Zvanītāja balss atskanēja no liela tāluma: Es zvanu sakarā ar Filipu Robertsu.

Kaitinoši iespiedzās papagailis un tika nekavējoties apklusināts. Kas ir ar viņu?

-    Viņa brauc prom no Pērtas. Viņa atgriežas Kalifomijā. Viņa plāno negaidīti ierasties “Zvaigžņu slavas” galvenajā birojā.

Iestājās klusums, un tad miegainā balss nepavisam vairs nebija miegaina. Negaidīta ierašanās? Tas nozīmē, ka viņai radušās aizdomas. Kas vēl?

-   Pēc tam viņa dosies uz “Zvaigžņu kūrortu” Palmspringsā. Viņa domā, ka tur varētu būt viņas māsa.

-   Labi, noskaidro, kur viņa Losandželosā apmetīsies, ar ko tiksies, kur un ko darīs, un tad ziņo man vēlreiz! Bet vispirms es vēlos, lai tu kaut ko paveiktu…

7

J^Ida Goldmena vienmēr bija vēlējusies būt bagāta. Nevis tikai pārtikusi vai naudīga, bet neizmērojami, pārmērīgi bagāta. Viņa arī vienmēr bija vēlējusies būt aģente, kas Holivudā ir visvairāk pieprasīta, superaģente, kas līdzinātos Sviftijam Lācaram brunčos. Un tagad beidzot tam laikam bija lemts piepildīties.

Kad gaisa tramvajs beidzot apstājās gandrīz pašā kalna virsotnē, Frīda steidzīgi atvadījās no Kerolas Peidžas un dakteres Izaksas, ar kurām kopā bija braukusi limuzīnā no Beverlihilzas, un, cik ātri vien spēja, devās uz kūrorta centrālo ēku, pilij līdzīgu būvi, no kuras spīdēja aicinošas ugunis. Traucoties augšup uz masīvo durvju pusi, kādas varētu piederēties Parīzes Dievmātes katedrālei, Frīda trīcēja tik ļoti, ka šķita, viņa vairs nekad nespēs sasildīties, un viņas zobi klabēja. Te it visur bija sniegs.

Izkāpjot no gaisa tramvaja, viņu bija sagaidījis izsūtāmais, paskaidrodams, ka viņas mājiņa atrodas gabaliņu prom no pils un tāpēc viņš Frīdu turp nogādāšot, un viņš bija norādījis uz kaut ko līdzīgu golfa ratiem. Bet Frīda pārlieku steidzās, lai vēl uztrauktos par savu mājvietu. Vispirms jānokārto svarīgākais. Jānokļūst pie telefona, jānoskaidro, kur apmetusies viņas kliente Banija Kovaļska, un tad jādodas uz Banijas istabu. Viņa nespēja vien sagaidīt, līdz ieraudzīs meitenes seju, kad tā izdzirdēs jaunumus par līgumu ar Sidu Stēmu. Tas nu gan izraus Baniju no visa, lai arī kādā depresijā viņa būtu iegrimusi.

Pils centrālā halle uz mirkli palēnināja viņas tempu. Frīda nekad nebi ja redzējusi neko tamlīdzīgu. “Zvaigžņu kūrorta” centrālo vestibilu, kas atgādināja milzīgu gotikas stila priekštelpu ar akmens sienām, gobelēniem un ģerboņiem, spoži apspīdēja Ziemassvētku rotājumi. Trīs vislielākajos kamīnos, kādus vien Frīdai bija nācies redzēt, karsti rūkdama, dega uguns. Lustrās, kas līdzinājās masīvām, otrādi apgrieztām kāzu tortēm, mirdzēja tūkstošiem spuldžu, kuras atspoguļojās palielinātajās Marionas Stāras fotogrāfijās pie sienām. Kaut kur vijolnieks spēlēja romantisku melodiju, atsaukdams Frīdai atmiņā Palmu zāli Ņujorkas viesnīcā “Plaza”. Liels, zvaigznēm rotāts plakāts netālu no garderobes vēstīja, ka pēc četrām dienām notiks Ziemassvētku balle.

Frīda sameklēja telefona automātus, kas atradās atsevišķās ar sarkanu samtu rotātās, franču buduāriem līdzīgās rokoko stila kabīnēs. Rokām trīcot, Frīda uzgrieza centrāles numuru, viņa trīcēja nevis no aukstuma, bet gan no satraukuma. Viņai šķita, ka tūlīt uzsprāgs ar saviem jaunumiem.

Aizņemta līnija.

-    Vai jūs, lūdzu, nepamēģinātu vēlreiz?

Neveicās. Banijas numurs vēl aizvien bija aizņemts.

Nu, tas vismaz nozīmēja, ka viņa ir savā istabā, lai kur tā ari atrastos. Centrāles darbiniece atteicās nosaukt Frīdai Banijas istabas numuru. Tā mēs nodrošinām viesu privāto dzīvi, paskaidroja jautrā jauniete. Bet es jūs labprāt savienošu ar viņas istabu.

Kad arī pēc trešā mēģinājuma atskanēja tas pats aizņemtais signāls, Frīda nolēma pamēģināt vēlreiz pēc dažām minūtēm. Pa to laiku viņa palūkojās apkārt un ieraudzīja uzrakstu, kas diskrēti norādīja uz izmeklētiem saloniem, kuros varēja iegādāties firmu “Laise Adzer”, “Cartier” un “Bijan” tērpus, un nosprieda, ka vispirms viņai vajadzētu tikt pie silta apģērba. Ar zīda blūzi un linu auduma biksēm viņa šeit neizturēs.

Pēc neilga laika ar pāri rokai pārmestu garu ūdeļādas kažoku atgriezdamās pie telefona automātiem, viņa atklāja, ka visas četras kabīnes ir aizņemtas. Viņa nogaidīja vēl, stingri turēdama savu mazo koferīti un portfeli un prātodama, vai nebūs labāk, ja viņa dotos uz savu istabu un mēģinātu piezvanīt no turienes. “Mājiņa,” izsūtāmais bija teicis, un Frīda iedomājās kaut ko no baļķiem būvētu.

Arvien vairāk viesu vakarkleitās un uzvalkos pildīja halli un devās uz ēdamzāles pusi, tāpēc gaisā sāka izplatīties garšīgs aromāts. Frīda atpazina ceptu pīli ar pikantu mērci, svaigi ceptu maizi un valriekstus, un viņai nācās apspiest kāri ieturēt kārtīgas vakariņas. Viņas svars atkal bija palielinājies, un viņa bija atgriezusies pie diētas, kad lieto tikai šķidrumus, viņa nebija aizmirsusi paņemt līdzi koferī vairākas pulvera paciņas. Vērodama hallē esošās un topošās slavenības un pamanījusi Merilu Strīpu, kura baltā tērpā atgādināja Ziemassvētku eņģeli, Frīda pūlī nevarēja saskatīt ne unces liekā svara. Šajā ziņā kinoindustrija bija nepielūdzama, Holivudā bija gandrīz neiespējami būt resnai un gūt panākumus. Vismaz sievietei ne.

Beidzot atbrīvojās telefona kabīne, un Frīdai izdevās tajā iedabūt sevi pašu, savu bagāžu un tikko nopirkto kažoku. Viņai apsēžoties, no piedurknes izlīda birka ar cenu: divpadsmit tūkstoši dolāru. Tieši tā, viņa bija izgrūdusi divpadsmit tūkstošus dolāru par kažoku, kuru varbūt valkās tikai vienu dienu. Bet tas nebija svarīgi, jo, tiklīdz Banija būs parakstījusi līgumu, Frida, ja vien vēlēsies, varēs katru dienu pirkt pa jaunam kažokam.

Šoreiz Banijas telefona numurs nebija aizņemts, un pēc minūtes vada otrā galā atskanēja miegaina balss: Hallo!

-    Banija! Te Frīda! Es esmu tepat, “Zvaigžņu kūrortā”!

Klusums. Tad: Frīda! Ak Dievs, ko tu te dari?

-    Vai tev nekas nekaiš, Banija? Tev tāda dīvaina balss.

-    Es jūtos labi. Man bija gripa, un es vēl esmu mazliet vārga, tas arī viss.

-   Gripa! Re, ko nodara depresija! Tu neesi pietiekami par sevi parūpējusies. Vai tu tiešām jūties labi?

-    Frīda, ko tu dari “Zvaigžņu kūrortā”?

-    Es ierados apciemot tevi, Banija, Frida atbildēja, cenzdamās savaldīties. Viņai gribējās izklāstīt jaunumus. Kāds ir tavas istabas numurs? Es tūlīt pat uziešu.

-    Ai… nē, Frīda. Tagad ne, šovakar ne. Es… es patiešām nejūtos visai labi. Un es kuru katru bridi gaidu ārstu. Ārsts, kas par mani rūpējās, pirms dažām dienām atstājis “Zvaigžņu kūrortu”, un runā, ka šodien paredzēts ierasties viņa aizvietotājam. Tā nu es gaidu, kad viņš parādīsies.

-    Viņa, Frīda, piepeši sadusmojusies, izlaboja. Jaunais ārsts ir sieviete. Mēs kopā ar viņu braucām mašīnā no Beverlihilzas. Paklau, man vajag tūlīt uziet pie tevis. Man ar tevi jāpārrunā kaut kas ļoti nozīmīgs.

-    Es patiešām nevēlos nekādu sabiedrību, bet jau rīt es jutīšos labāk. Ko tu teiktu par rītvakaru? Esmu pārliecināta, ka tad man būs kļuvis daudz labāk.

Frīda kā apstulbusi blenza uz telefona klausuli. Banija vienmēr bija atklāta un godīga, patiesībā šai meitenei, šķiet, piemita neirotiskas bailes no melošanas. Frīda nojauta, ka tam ir kaut kāds sakars ar Banijas bailēm no sava varenā tēva rūpnieka. Un tomēr šobrīd Frīda bija pārliecināta, ka Banija kaut ko slēpj. Frīda gribēja vaicāt: “Kas šeit īsti notiek? Kāpēc tu tik ilgi te dzīvo?” Bet viņa tikai ar lielu piespiešanos izgrūda: Nu, laikam jau man būs jāsamierinās ar rītvakaru. Ja tā ir vienīgā iespēja.

-    Frīda, par ko tu vispār runā?

Par desmit miljoniem dolāru un tava vārda izslavināšanu visā pasaulē.

-    Es tev pa telefonu to negribu teikt. Atpūties, un mēs par to parunāsim rītvakar.

-    Tad sarunāsim uz vakariņu laiku. Es dzīvoju austrumu spārnā trešajā stāvā visburvīgākajā istabā. Tu, to ieraugot, acis vien iepletīsi!

Nolikusi klausuli, Frīda dusmīgi un nemierīgi pabungoja ar saviem dārgajiem mākslīgajiem nagiem pa koferi. Šādu reakciju viņa nebija gaidījusi, te katrā ziņā kaut kas nebija kārtībā. Vai Banija patiešām bija slima? Viņas balss skanēja dīvaini. Frīda pakratīja galvu, un pelēkie, ar laku piepūstie mati pat nepakustējās. Banija gluži vienkārši nebija spējīga melot. Nu, rīt viņa visu uzzinās.

Tagad radās problēma, ko darīt līdz tam laikam. Protams, viņai vajadzēja šur un tur piezvanīt, pārskatīt dažus līgumus Frīdai bija arī citi klienti, kuru labā viņa strādāja. Bet līgums ar Sidu Stērnu viņas uztverē bija vissvarīgākais, un viņa zināja, ka būs grūti koncentrēties kaut kam citam. Viņa aplūkoja cilvēku piepildīto halli, prātodama, ko īsti cilvēki šādā vietā dara.

Droši vien parastās izklaides: vakariņas un dejas, varbūt naktsklubs un varietē, kurā uzstājās kāda slavenība no Lasvegasas. Frīda bija pamanījusi hallē afišu, kas informēja par Marionas Stāras filmu retrospektīvo skati otrā stāva kinoteātrī ar četrdesmit skatītāju vietām. Un, spriežot pēc cilvēku pūļiem, kuri drūzmējās ap stikla vitrīnām ar Marionas Stāras personiskajām lietām, daudzi ieradās šeit, lai apmierinātu savu ziņkāri par leģendāro aktrisi. Kaut arī slepkavība bija notikusi pirms vairāk nekā sešdesmit gadiem, interese par to vēl aizvien nebija zudusi, galvenokārt tāpēc, ka tai bija sakars ar seksu un Holivudu, kas jebkuram noslēpumainam noziegumam piešķīra pikantumu. Un arī tāpēc, ka līdz pat šai dienai Dekstera Braianta Remzija noslepkavošanas iemesls vēl aizvien nebija atklāts.

Frīda pamanīja šeit daudzas slavenības: kinobalvu laureātus aktierus, producentus un režisorus. Šķita, garām plūst vai visi Holivudas kinoindustrijas pārstāvji. Frīda raudzījās, kā viņi ienāk, kur apsēžas milzīgajā akmens telpā, kas atgādināja “Robiņa Huda” filmēšanas laukuma dekorācijas, dedzīgi aprunā cits citu, lielākās zvaigznes augstprātīgi uzgriež muguru mazākajām, skaidri norādot, kas kurš ir. Frīda atklāja, ka reiz labi pazīstamā ekrāna seksa dieviete Mariona Stāra ar zināmu ironiju iekāres pilnajās, skumjajās, seksīgajās acīs noraugās no saviem portreta augstumiem uz jauno Holivudas slavenību paaudzi. Viņa prātoja, vai, uzlūkojot sen mirušās un gandrīz aizmirstās zvaigznes portretus, tagadējie dievi un dievietes apzinās savu mirstīgo likteni.

Šīs visas ir slavenības, Frīda atkal nodomāja, un tagad, sasodīts, viņa, Frīda Goldmena, grasījās kļūt tikpat slavena kā visslavenākie no viņiem. Lai tikai viņa aprunājas ar Baniju!

Palūkodamās pulkstenī un turpinādama ar greznajiem nagiem bungot pa koferi, Frīda domāja, ka viņa tūlīt nenovaldīsies, tik ļoti viņu urdīja šie vissensacionālākie jaunumi kopš pagājušo “Oskara” balvu paziņošanas. Jaunumi, kuri, kā viņa bija pārliecināta, izraus Baniju no jebkuras depresijas un nodzīs viņu lejā no šīs kalnu slēptuves agrāk, nekā viņa izdzirdēs izrunājam vārdu “kinostudija”.

Patiesībā “Oskara” balvu pasniegšanas ceremonija arī bija cēlonis emocionālajam sasprindzinājumam, kas bija dzinis Baniju paslēpties “Zvaigžņu kūrortā”. Visai Holivudai par pārsteigumu, ne pāiāk pazīstamā, divdesmit gadus vecā raksturlomu tēlotāja Banija Kovajska tika izvirzīta “Oskara” balvai par labāko otrā plāna aktrisi viņas nelielās, bet nozīmīgās lomas dēļ filmā “Atkal bērni”. Laika posmā starp izvirzīšanu un laureātu nosaukšanu Banija piepeši atradās diezgan nekontrolētas un negaidītas uzmanības centrā. Cilvēki gāja skatīties šo filmu un piekrita: jā, kaut arī loma bija maza, Banija īstenībā bija padarījusi filmu lielisku. Un ikviens sāka interesēties, kas īsti ir šī draiskulīgā, ne pārāk skaistā, mazā aktrise, kura spēja panākt, lai cilvēki smejas vai raud, un ar vienu savu skatienu vai vārdu liek saskatīt dzīves patosu.

Kādu laiku Banija Kovaļska bija mirdzējusi.

Un tad viņa nekļuva par balvas ieguvēju. Pēc tam, par spīti slavai, ka viņa bijusi starp izvirzītajiem, Banijai turpmāk vairs nebija panākumu. Viņai gluži vienkārši negadījās neviena loma. Viņa bija pārāk maza auguma, pārāk smalcina, neviens viņu neuztvēra nopietni; viņa nesaderēja kopā ar slavenākajiem aktieriem galvenajās vīriešu lomās. Viņa ir tikai konkrētu raksturlomu tēlotāja, bija sacījis kāds režisors. Beidzot, iegrimusi depresijā, Banija, uzskatīdama, ka viņas karjera ir galā, vēl īsti nesākusies, bija pieņēmusi dāvanu no sava bagātā tēva rūpnieka: neierobežoti ilgu uzturēšanos greznajā “Zvaigžņu kūrortā”, kur viņai bija iespēja noslēpties, sadziedēt savas brūces un pārdomāt savu nākotni Holivudā.

Pēc “Oskara” balvu ieguvēju paziņošanas Frīda visu laiku bija centusies sameklēt Banijai jebkādu lomu, un arī viņu jau sāka pārņemt izmisums, kad gluži negaidīti bija uzradies glābiņš no kāda jauna režisora Sida Stēma puses. Viņš tika uzskatīts par Holivudas jaunāko brīnumbērnu. Viens telefona zvans uz Frīdas biroju, un jau nākamajā dienā viņa pusdienoja kopā ar Stērnu restorānā “Polo Lounge

Ēdot laša fileju uņ piedzerot martīni “Stoļičnaja”, Sids pa-

vēstīja, ka viņš pēdējā laikā pamanījis jaunu kinoindustrijas virzienu filmas, kas veidotas pēc “Pelnrušķītei” līdzīga sižeta, kā, piemēram, slavenās “Darba sieviete” un “Skaistā sieviete”. Sids atzinās Frīdai, ka, papētījis šādu filmu skatītāju auditoriju, viņš atklājis: šo filmu finansiālos panākumus nodrošina daudzās sievietes, kurām pāri par divdesmit pieciem gadiem un kuras veido vairumu skatītāju. Kamēr citas kinostudijas vēl aizvien balstījās uz bērnu un pusaudžu auditorijas interesi vai arī veidoja “Rembo” tipa filmas, kas pievilka vīriešus, acīgais Sids bija konstatējis, ka par kinoteātru zelta dzīslu varētu izrādīties naudīgās sievietes vecumā no divdesmit pieciem līdz piecdesmit gadiem, kas filmās meklēja savu ilgu un fantāziju piepildījumu.

Un te nu sākoties Frīdas darbs, viņš pavēstīja, un tieši tāpēc viņš sarunājis šo tikšanos. Viņam bija radusies jauna ideja piedzīvojumu filmu seriāls, kurā darbotos viena un tā pati galvenā varone, kas varētu daļēji balstīties uz Indiānu Džounsu, bet, lai šī ideja realizētos, Sids apgalvoja, ka viņam būšot nepieciešams kaut kas īpašs, kaut kas svaigs un atšķirīgs. Viņš bija tā klusītēm papētījis kinotirgu un pamanījis Banijas Kovaļskas tēlojumu filmā “Atkal bērni”.

Banijā viņam īpaši patika tās nebēdnīgais izskats. Viņa atgādina Paku, viņš bija sacījis Frīdai, “Sapnī vasaras naktī”. Banijai bija spridzīgs, lellītei līdzīgs augums un apmulsuša bērna sejiņa, kas pievilka sieviešu auditoriju. Viņa nebija no tām, kuru varētu apskaust vai ienīst, bet kaut kas tuvs skatītājām: sieviete, (

kas ir nepraša mīlestībā vai neveikla aerobikā, vai plastiskās operācijas izķēmota. Viņa nelīdzinājās tiem simtiem slaido, skaisto aktrisīšu, kas pārpildīja Holivudu un kas visas šķita izskatāmies vienādas, tā Sids bija dedzīgi apgalvojis. Izskata ziņā Banija bija vienreizēja, un tas bija viņai liels pluss. Sids jau paredzēja, ka Banija kļūs par jaunu antivaroni, kādi sešdesmitajos gados bija Džīns Hekmcns un Als Pačīno, kurus publika mīlēja vai nu viņu trūkumu dēļ, vai tāpēc, ka viņi cēlās no sabiedrības zemākajām aprindām. Banija Kovaļska varētu būt tāda pati, viņš bija apgalvojis apmulsušajai Frīdai, kura vispār pat nebija pieskārusies savam bifštekam. Banijas filmas kļūs par kases gabalu.

Un tā divas pusdienas un pēc tam neskaitāmas telefona sarunas un jau bija sastādīts līgums.

Viens gan Frīdu šajā sniegotajā ziemas vakarā tieši pirms Ziemassvētkiem nervozēja un uztrauca. Šis auglis bija tik sulīgs un iekārojams, ka, tikko paklīdīs baumas par to, pie Sida Stēma biroja durvīm sastāsies rindas. Jau tagad klīda runas, ka Sids savam topošajam seriālam meklē atbilstošu aktrisi. Protams, Sids bija apgalvojis, ka vēlas šai lomai Baniju, bet, kamēr uz līguma nebūs Banijas paraksta, nebija nekādas garantijas.

Frīda nolēma vēlreiz piezvanīt Banijai un tūlīt izstāstīt jaunumus, bet vada otrā galā neviens neatsaucās.

Un tāpēc Frīda vēlreiz pasniedzās pēc telefona: šoreiz, lai piezvanītu uz mājām un pavēstītu, kā ar viņu iespējams sazināties, viņa bija aizbraukusi tādā steigā, ka pat nebija paspējusi piezvanīt. Tad garām pagāja jauns vīrietis, ģērbies smokingā ar sarkanu šalli. Viņš bija gara auguma, spēcīgu miesasbūvi, platiem pleciem, olīvkrāsas ādu un interesanti sakārtotiem zilganmelniem matiem

-    augšā apcirptiem “ezītī”, bet sānos atsukātiem aiz ausīm, lai pakausī savienotos ar garajiem. Frīda viņu vēroja daļēji tāpēc, ka viņš bija apbrīnas vērts. Viņa prātoja, cik patīkami redzēt šeit ari tādus jaunus cilvēkus, kas nedzenas pakaļ netīrā un nekārtīgā paskata matu stilam. Vai tiešām visas tās zvaigznes “Oskara” balvas pasniegšanas ceremonijā no visas sirds uzskatīja, ka par seksīgiem var uzskatīt matus, kuri izskatās tādi, it kā nebūtu mēnešiem ilgi mazgāti? Kā viņiem patiktu, ja šādai pašai modei sekotu sievietes?

Kad vīrietis pagriezās atpakaļ un uzsmaidīja viņai, Frīda palūkojās pār plecu, lai redzētu, uz ko viņš skatās. Aptvērusi, ka tā ir viņa pati, Frīda nosprieda, ka vīrietis vi^u sajaucis ar kādu citu. Bet, pamanījusi, cik ilgi viņš tā stāv, vēl aizvien smaidīdams, un kā viena viņa uzacs paceļas, nepārprotami aicinot uzsākt attiecības, Frīda bija sašutusi. Viņa taču bija pietiekami veca, lai būtu šī vīrieša… nu, teiksim, tante, un viņa zināja, ka piecdesmit gadu vecumā nav nekāda skaistule ar savu stūraino zodu. Viņš uzmeta Frīdai vēl pēdējo skatienu, it kā bez vārdiem ko jautādams, un tad turpināja ceļu, iejukdams skaistajā pūlī. •

Frīda nolūkojās viņam pakaļ. “Ko gan tas nozīmēja?” viņa nodomāja, paceldama klausuli un lūgdama centrāli savienot viņu ar numuru 310 Beverlihilzā.

Gaidīdama sarunu, Frīda aplūkoja savu atspulgu stikla sienā starp telefona kabīnēm un nodomāja, kā to bieži mēdza darīt: mans Dievs, es izskatos pēc īstas aģentes! Tas nozīmēja mazliet vīrišķīgu, valdonīgu, augstprātīgu personu. Aktieru aģentes gan tādas neizskatījās; lielākoties aģentes Holivudā pašas izskatījās pēc aktrisēm, apvienojot sevī slaidus augumus, pilnīgas lūpas, kuplus matus. Frīda bija kā staigājošs stereotips, un viņa pati to zināja. Trīsdesmit viņas darba gados uz paskaidrojumu par viņas nodarbošanos vēl neviens nebija atbildējis: “Ko tu jokojies, vai tad tāda izskatās aģente!”

Izdzirdējusi otrā vada galā kādu atsaucamies, Frīda vēlreiz uzmeta žiglu skatienu smokingā tērptā, smaidīgā vīrieša virzienā un iedomājās: ko gan šis vīrietis, lūkojoties uz viņu, bija saskatījis?

-    Sveika, mīļā! viņa runāja klausulē. Te māte.

-    Mamm! atskanēja viņas meitas balss; kaut kur fonā skanēja šļakstīšanās peldbaseinā. Kur tu esi! Zvanīja tava sekretāre un pavēstīja, ka tev bijis piepeši jāizbrauc ārpus pilsētas!

-    Es esmu “Zvaigžņu kūrortā”.

-    Tajā pie Palmspringsas? Ko tu tur dari?

-    Es ierados šeit, lai satiktu Baniju.

-   Ak, mātiŠo nopūtu Frīda pārāk labi pazina. Kad tu beidzot sāksi pārstāvēt īstas zvaigznes?

Un Frīda nobrīnījās, kā viņiem abiem ar Džeiku izdevies izaudzināt tādu snobu.

-    Vai tad tur, augšā, nav sniegs, māt? Tu taču labi zini, ka nespēj paciest aukstumu.

-    Es nopirku kažoku. Tajā man būs silti diezgan. Ko? Protams, ka tas ir īsts kažoks, mīļā.

Frīdas meita bija dedzīga vides aizsardzības piekritēja, kas centās glābt planētu Zemi. Viņa devās uz veikalu iepirkties ar tīkliņiem, ikreiz atsevišķi šķirodama visu, kas bija no stikla, plastmasas un alumīnija, un nosūtīdama otrreizējai pārstrādei visus papīra un kartona izstrādājumus, arī vēstuļu aploksnes. Tāda cilvēku izgudrota produkcija kā plastmasa, putuplasts un mākslīgās kažokādas tika boikotētas. Mamm, viņa bija sacījusi pirms trim mēnešiem, kad Frīda bija noskatījusi mākslīgas sermuļādas kažoku,

-    vai tu aptver, cik milzīgā daudzumā, ražojot mākslīgās kažokādas, apkārtējā vidē tiek izmestas kaitīgas vielas un toksīni? Tas ir vēl ļaunāk nekā ar putuplastu. Un līdzīgi putuplastam mākslīgās kažokādas bioloģiski nenoārdās. Kad tu aizmet prom vecu mākslīgās kažokādas mēteli, tas viss nokļūst augsnē, indējot mūsu planētu. īstas kažokādas mētelis, mamm, ražošanas procesā neizraisa vides piesārņošanu, un tas vēlāk bioloģiski noārdās, jo ir organisks, dabiska vides sastāvdaļa. Bet arī tur bija zināma robeža. Viņa atzina vienīgi speciāli audzētu, nevis nomedītu kažokādas zvēru.

Frīdai pašai nebija sava viedokļa par kažokādām, bet viņa nopirka īstu kažoku, lai saglabātu ģimenes mieru.

-    Cik ilgi tu grasies tur palikt, mamm?

-    Es nezinu, cik ilgi, mīļā, Frīda atbildēja. Varbūt vēl dienu vai divas. Tad jau redzēsim. Frīda izdzirdēja kaut kur fonā činkstam bērnu. Kā klājas Princesei? viņa pajautāja, ar to domādama savu trīs gadus veco mazmeitu.

Princese tiešām bija šī bērna īstais vārds, tā tas bija ierakstīts viņas dzimšanas apliecībā. Frīda bija uzskatījusi, ka tas ir mazliet par traku, bet tad bija ieraudzījusi Princeses bērnudārza grupiņas sarakstu, kurā ietilpa Skaistule, Grāfiene un Dārgumiņš.

-    Mamm, tu vēl leposies ar savu mazmeitu. Vai tu zini, par ko viņa grib kļūt, kad izaugs liela?

Frīda noelsās. Par ko?

-    Par jaundzimušo ārsti.

-    Pagājušajā nedēļā tu apgalvoji, ka viņa vēloties trenēt zirgus.

-    Es viņu aizvedu uz Svētā Džona klīniku apciemot Morīnas jaundzimušo mazuli. Princese ļoti ieinteresējās par aparatūru, kas bija jaundzimušo palātā. Viņa paziņoja, ka izgudrošot labāku. Vai tas nav burvīgi?

Frīda nopūtās. Viņai ir tikai trīs gadi.

-    Un viņa ir ļoti īpatnējs bērns, maram. Ziemassvētkos taču tu būsi mājās, vai ne?

Un piepeši atkal parādījās izskatīgais, jaunais vīrietis smokingā. Viņš šķita kādu meklējam, nevis kādu konkrētu personu, bet vispār kādu. Un, iedams garām Frīdai, viņš atkal uzsmaidīja, veltīdams viņai tādu pašu skatienu kā pirms brīža. Frīdai tas glaimoja, jo viņa nebija pieradusi pie vīriešu uzmanības, it īpaši pie tāda vīrieša uzmanības, kura izskats pauda, ka viņš var dabūt jebkuru šejienes sievieti. Un tad viņa atcerējās, ko draudzene stāstījusi par “Zvaigžņu kūrorta” īpašo “pavadoņu” servisu. Vai viņš bija viens no tiem?

Frīda izmeta domas par viņu no galvas. Citas sievietes varēja ielaisties seksuālās attiecībās ar svešiniekiem, pat maksāt par to, tikai ne Frīda Goldmena.

-Tad jau redzēsim, Frīda sacīja klausulē, ar acīm sekodama jaunajam vīrietim un prātodama, kā viesnīca tiek galā ar maksas pieņemšanu par šādiem īpašiem “pavadoņu” pakalpojumiem.

-    Man te ir šādas tādas darīšanas.

-    Tu runā ļoti noslēpumaini, mamm.

-    Es ņemu priekšzīmi no savas mazmeitas, viņa attrauca, domādama: tā ir Banija, kas izturas noslēpumaini. Pārāk noslēpumaini. Es vēlreiz piezvanīšu, kad zināšu kaut ko konkrētāku.

Viņa nolika klausuli un tad tūlīt pat atkal uzgrieza citu numuru, ko nolasīja no vizītkartes. Labdien, viņa ierunājās, izdzirdējusi kādu atsaucamies. Misteru Bredšovu, lūdzu! Tad:

-    Sveicināts, mister Bredšov, te Frīda Goldmena. Jā, jauki, pateicos! Es tā prātoju… tā Lambordžīni kleita, ko es šorīt pasūtīju… tā par divsimt tūkstošiem dolāru… vai jums tās ir arī citādās krāsās, ne tikai sarkana, balta un melna?

Daktere Džūdita Izaksa iepazinās ar “Zvaigžņu kūrorta” mazo privāto klīniku, kas atradās pils rietumu spārna otrajā stāvā un ko no pārējās ēkas daļas atdalīja slēgtas durvis ar uzrakstu “Nepiederošiem ieeja aizliegta!”. Klīnikas telpas sastāvēja no mazas operāciju zāles, atveseļošanās palātas, ārstu istabas un noliktavas. Džūdita piegāja pie skapja ar uzrakstu “Pupi” un, lūkodamās uz

plauktos citu virs citas sakrautajām bāli zilajām kārbām, izdzirdēja kādu sev aiz muguras sakām: Tur ir krūšu implantācijas materiāls.

Džūdita pagriezās un ieraudzīja apmēram trīsdesmit gadus vecu, ļoti tievu sievieti ar gaiši brūniem matiem. Viņa bija ģērbusies krekliņā un džinsos. Ar smaidu sejā viņa ienāca telpā. Te ir vaigi, viņa noteica, izvilkdama kādu atvilktni. Šajā ir zodi un deguni; tur dzimumlocekļi. Viņa plati uzsmaidīja Džūditai.

-    Sveicināta, es esmu medicīnas māsa Zoija Larsone. Jūs noteikti būsiet jaunā daktere.

Džūdita saņēma pastiepto roku. Priecājos iepazīties! viņa atsaucās.

-     Saimons Jangs jums droši vien par mani stāstīja. Es esmu diplomēta medicīnas māsa, Zoija turpināja, ar pieredzi gan darbā palātā, gan operāciju zālē. Esmu šeit jau divus gadus kopš “Zvaigžņu kūrorta” atklāšanas dienas. Klīnikā ir ļoti klusi: galvenokārt izmežģījumi sporta spēlēs, reizēm kāds sasāpējies vēders, izsitumi un nelielas infekcijas. Bieži nākas sastapties ari ar seksuālas dabas problēmām, piemēram, urīnpūšļa infekcijas un vaginīts, viņa iesmiedamās piebilda. Šai vietai piemīt kaut kas tāds, kas liek cilvēkiem kļūt romantiskiem. Ir ari elpošanas orgānu problēmas, jo kūrorta viesi aizmirst, ka viņi atrodas astoņu tūkstošu pēdu augstumā virs jūras līmeņa. Te, “Zvaigžņu kūrortā”, apmetas vienīgi skaisti cilvēki, bet, ja viņi nav skaisti, mēs viņus par tādiem padarām! Šeit savus privātos pacientus apkalpo trīs plastiskie ķirurgi no Palmspringsas, Zoija turpināja, atmezdama no sejas brūnu matu cirtu. Pēc operācijas viņi sazinās ar mums un ierodas šeit augšā, lai kontrolētu savu pacientu turpmāko atlabšanu. Ikdienišķās lietas tiek atstātas kūrorta ārsta ziņā, un tā tagad būsiet jūs, viņa smaidīdama pabeidza. Laipni lūdzam mūsu pulkā!

-    Pateicos! Džūdita atsaucās, lūkodamās apkārt un pamanīdama ārstu istabā pelnutrauku, kas bija pilns ar cigarešu galiem.

-    Ja jums radīsies kādi jautājumi, Zoija piebilda, es labprāt uz tiem atbildēšu. Vai esat kādreiz strādājusi tamlīdzīgā kūrortā?

-    Nē, Džūdita atzinās, nekad.

-   Es jums teikšu, te nav kā īstā slimnīcā! Te apgrozās daudz slavenību kinozvaigznes un tamlīdzīgas personas. Mums ir ari dažas patiesas priekšrocības, jo klīnika ir privāta. Zoija sakrustoja rokas un atspiedās pret skapi. Lielākā daļa mūsu pacientu ir šajā pašā ēkā, tikai gaiteņa otrā galā. Šobrīd mums tādi ir četri. Atklāšu jums vienu noslēpumu, Džūdita, Zoija, sazvērnieciski smaidīdama, piebilda. Jums ir gadījusies silta vietiņa.

Kad medicīnas māsa pagāja nost no skapja, Džūdita uztvēra tā stikla durvīs savu atspulgu. Bridi viņa raudzījās uz sevi, kā pēdējā laikā bieži mēdza darīt, it kā uzlūkotu svešinieci. Džūdita redzēja sievieti tuvu četrdesmit gadiem, varbūt izskatīgu, ar bieziem, sarkanbrūniem matiem, kas garā bizē stiepās pār muguru līdz jostasvietai. Džūditai nekad nebija radušās problēmas sava izskata dēļ; viņa vienmēr bija koncentrējusies tikai uz savu prātu. Vai tas ir pietiekami attīstīts? Vai viņa ir līmenī? Vai viņa spēs izmācīties medicīnas skolā un tad četrus gadus ordinatorā? Džūditai tas vienmēr bija svarīgi, jo, cik vien viņa spēja atcerēties, viņa mūždien pārvarēja kaut kādus garīgus šķēršļus. Viņu interesēja nevis fiziskā pilnība, bet gan prata iespējas. Medicīnas skolu Džūdita bija beigusi kā labākā savā kursā, studiju un ordinatūras laikā Mičiganā viņa vienmēr bija izcēlusies. Un tieši tāpēc prakses laikā Grinpainzā, Ziemeļkalifomijā, viņa bija saņēmusi uzaicinājumus pāriet strādāt uz visdažādākajiem medicīnas centriem un medicīnas skolām visā valstī. Toreiz viņa bija jauna sieviete, kas meklēja sev darbavietu. Tagad viņa vairs nebija tik jauna sieviete, bet jau bija atradusi savu vietu. “Siltu vietiņu”.

Zoija pavēstīja: Jums te patiesi būs viegli strādāt, Džūdita. Ar lielāko daļu klīnikas darba noņemos es pati. Pastāvīgs ārsts šeit vajadzīgs vienīgi tādēļ, lai viss atbilstu likumdošanas prasībām.

Džūdita palūkojās uz viņu. Zoijai bija patīkama, atklāta seja, un viņa stāvēja ļoti brīvi, ar sakrustotām rokām, it kā izklaidētu viešņu pati savā viesistabā. Džūdita atcerējās, kā reiz, kad viņa bija vaicājusi operāciju māsai sievietei, kas viņu automātiski bija uzrunājusi par dakteri Izaksu, kāpēc dažas medicīnas māsas sauc ārstes sievietes vārdā, pat ja sastop tās pirmo reizi, māsa bija atbildējusi: “Droši vien tādēļ, lai izrādītu savu draudzību, lai parādītu, ka ārstes pieder pie viņu brālības.” Bet Džūdita par to nebija tik pārliecināta. Nezin kāda iemesla dēļ medicīnas māsas atzina ārstu pārākumu un vadību un nekad neuzdrošinātos uzrunāt ārstu vīrieti vārdā, it īpaši tad, ja redz to pirmo reizi. Bet ārstēs sievietēs, kā šķita, medicīnas māsas saskatīja vienīgi otru sievieti.

Zoijas tikko izteiktajiem pašpārliecinātajiem vārdiem vēl aizvien virmojot gaisā, Džūdita atcerējās, kā viņa bija iztaujāta pirms ierašanās strādāt “Zvaigžņu kūrortā”. Viņu darbā pieņēma nevis “Zvaigžņu kūrorta” īpašniece Beverlija Bērgesa, kuru Džūdita nekad nebija redzējusi un iepazīšanās ar kuru viņai vēl bija paredzama, bet gan ļoti izskatīgais un elegantais galvenais administrators Saimons Jangs. Viņi bija tikušies kādās vakariņās Palmspringsā un aprunājušies. Mēs meklējam ārstu, kuru nebiedētu noslēgta vide, viņš bija sacījis. Jo būs jādzīvo turpat kūrortā, un tur var kļūt vientulīgi. Jūsu priekštecis dakteris Mitgangs uzskatīja šādu klusu dzīvi par pārāk garlaicīgu, un tieši tāpēc mēs nolēmām šoreiz pameklēt tādu, kuru šāda dzīve daritu laimīgu, kā arī ārstu, kam ir pieredze mazas klīnikas vadīšanā. Cik saprotu, daktere Izaksa, jūs šobrīd jau dzīvojat kalnu apvidū. Tātad jums nav svešas slēpojot iegūtas traumas un tamlīdzīgas vainas. Tad Saimons Jangs bija paraudzījies uz viņas iesniegumu. Kā redzu, jūs neesat precējusies.

Džūdita iedomājās par savu vīru Mortu un abu pēdējo kopīgi pavadīto pēcpusdienu pēc četrpadsmit laulībā nodzīvotajiem gadiem. Morts vēroja koledžu futbola maču, un viņa koledžas komandai tajā neveicās. Līdz ar katru neiegūto punktu Morts kļuva aizvien klusāks. Džūdita bija grasījusies likt cepeškrāsnī pannu, bet viņa to uzlika uz televizora un sacīja: Es aizeju no tevis.

Viņš nebija teicis ne vārda, un Džūdita bija sakravājusi savas somas. Morta koledžas komanda zaudēja, un zaudēja ari Morta un Džūditas laulība.

-    Es esmu šķīrusies, viņa pavēstīja Saimonam Jangam.

-    Vai jums ir bērni?

-    Nē, brīdi vilcinājusies, viņa bija atbildējusi. Nav.

-     Šis ir patiesi lielisks darbs, Zoija sacīja. Džūdita uzlūkoja trīsdesmit gadus veco sievieti krekliņā un džinsos. Vairums darbinieku dzīvo ielejā un ierodas šeit katru rītu ar pirmo gaisa tramvaju, Zoija turpināja. Bet es šeit pavadu visu diennakti. Man nav iebildumu. Apmaksa ir laba, un, tā kā esmu viena no tiem nedaudzajiem darbiniekiem, kas dzīvo šeit, augšā kalnā, drīkstu izmantot kūrorta labumus ja vien es tādējādi netraucēju kūrorta viesus, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

Džūdita uzlūkoja sievietes plato smaidu. Saimons Jangs bija uzsvēris papildu priekšrocības, kādas Džūditai pienāksies, strādājot “Zvaigžņu kūrortā”: dzīvoklis pilī, maltītes ēdamzālē, kur pasniedza lieliskus ēdienus, apkalpotāja istabās, ļoti laba alga un viegli darba pienākumi.

Kad viņš bija piebildis: Vai jums ir kādi jautājumi? Džūdita bija noprasījusi: Vai man vajadzēs rūpēties ari par kādu bērnu?

-Bērni?Nē. Bērniem “Zvaigžņu kūrortā” nav atļauts apmesties. Ne jaunākiem par astoņpadsmit gadiem.

Un tieši tas bija visu noteicis. Tuvākie bērni bija ielejā, astoņus tūkstošus pēdu zemāk.

-    Džūdita! Zoija atkal ierunājās. Vai jūs nevēlētos iepazīties ar saviem pacientiem?

Džūdita atteica: Jā, no jauna palūkodamās apkārt un izvairīdamās no sava atspulga medikamentu skapja stikla durvīs. Lai arī kas bija tā sieviete, tādas vairs nebija. Džūdita Izaksa vairs nebija tā Džūdita Izaksa. Viņa bija ieradusies šeit, lai apraktu sevi šajos sniegos, un viņa negrasījās jebkad doties prom no šejienes. -Es vēlos ari šo to šeit mainīt Vispirms jāizbeidz smēķēšana, viņa piebilda, norādīdama uz pārpildīto pelnutrauku. Un es gribētu, lai tiktu noņemts tas uzraksts, viņa turpināja, pamājot uz “Pupu” skapi. Starp citu, vai jums ir medicīnas māsas uzsvārcis?

-    Protams! Bet tas te patiesi nav nepieciešams, Zoija atteica. Saprotiet, mēs taču neesam gluži īstā klīnikā, vai ne? Visi pacienti tāpat zina, kas es esmu.

-    Es gribētu, lai darbā jūs vienmēr nēsātu māsas formastērpu. Un, ja jums nav iebildumu, Džūdita piemetināja, man labāk patiktu, ja jūs mani turpmāk uzrunātu par dakteri Izaksu. Vai man jūs saukt par māsu vai mis Larsoni?

-   Mani pilnīgi apmierina vienkārši Zoija, atsalusi viņa atcirta. Vai vēl būs kādi norādījumi?

-    Tagad es gribētu iepazīties ar saviem pacientiem.

-    Jā, daktere Izaksa.

Viņas izgāja no klīnikas, kur reiz bija atradušās viesu guļamistabas, un devās prom pa gaiteni ar tumšām paneļa sienām. Ar savu mediķa somu rokā sekojot Zoijai, Džūdita atcerējās filmu “Džeina Eira”, kur Orsons Veless mistera Ročestera lomā saka Džoenai Fontēnai: “Vai, ieraugot asinis, tu nenoģībsi?”

-   Pirmais pacients, Zoija pavēstīja, apstādamās kādu durvju priekšā un pasniegdama Džūditai slimības vēsturi, pirms nedēļas ieradās, lai implantētu krūtis.

-    Tātad parasta krūšu implantācija.

-    Nē, krūškurvis. Pacients ir vīrietis.

Kad Džūdita viņu ieraudzīja, viņš šķita kaut kur redzēts kāda populāra televīzijas šova zvaigzne. Viņa krūškurvis bija kā mūmijai cieši notīts ar elastīgām saitēm. Zem viņa krūtīm bija ievietoti silikona gabali muskuļu formā, lai piešķirtu viņam kultūrista izskatu; šī bija krūšu implantācijas variācija, kas pēdējā laikā vīriešiem kļuva par modes lietu.

-   Mūsu nākamais pacients, Zoija turpināja, kad viņas abas devās tālāk pa gaiteni, tika uzņemts klīnikā pirms trim dienām. Aizvakar viņu operēja doktors Ņūtons, un visu dienu viņu ir mocījušas sāpes. Es aizsūtīju doktoram Ņūtonam ziņu, bet viņš vēl nav atbildējis.

Iedama uz priekšu, Džūdita lasīja pacienta slimības vēsturi. Uz tās rakstītais “misters Smits” nebija viņa īstais vārds. Ieraudzījusi viņa īsto vārdu, Džūdita uz mirkli apjuka. “Misters Smits” bija slavens kinoaktieris, pazīstams galvenokārt ar saviem romantiskajiem varoņiem trakuļu un piedzīvojumu filmās; ar viņa filmām Džūdita bija uzaugusi. Ieradusies no nelielas Ziemeļkalifornijas pilsētiņas, viņa nebija radusi sastapties ar slavenībām.

-   Vai viņam ir drudzis? viņa pajautāja, kad abas tuvojās pacienta istabai.

-    Pirms stundas visas organisma funkcijas bija normālas, Zoija pavēstīja.

-    Vai viņam ir kādas grūtības ar urinēšanu?

-    Nē. Man ir aizdomas, ka ar griezuma vietu kaut kas nav kārtībā, bet viņš neļauj man to apskatīt.

Džūdita vēlreiz pārskatīja pacienta kartīti. Kā vēstīja doktora Ņūtona pieraksti, misters Smits bija sešdesmit deviņus gadus vecs, sešas pēdas vienu collu garš, simt deviņdesmit piecas mārciņas smags, ar normālu miesasbūvi un labu veselību. Viņam bija izdarīta vēdera tauku nosūkšana.

Zoija pieklauvēja pie durvīm un sacīja: Mister Smit! Ieradusies daktere.

Tāpat kā pirmā pacienta istabā, ieejot šajā, Džūdita atkal jutās pārsteigta. Viņa bija paredzējusi ieraudzīt drūmu telpu ar milzīgu, platu gultu, ko apņemtu smagi samta aizkari. Šīs istabas nemaz neizskatījās tā, it kā piederētu pie pils, tās arī nelīdzinājās slimnīcas palātām. Bāli oranžas tapetes, gaisīgi aizkari, balts paklājs, smilšu krāsas mēbeles un modernas gleznas. Tomēr dažas tikko pamanāmas slimnīcas pazīmes te bija gan: skābekļa pievads sienā pie gultas, āķīši monitoru piestiprināšanai, sliede griestos, lai ap gultu aizvilktu aizkaru, un, protams, gulta tāda pati kā jebkurā standarta slimnīcā.

Un tad viņa ieraudzīja vīrieti, kas sēdēja gultā. Ar saviem sudrabaini sirmajiem matiem, glīti nosauļoto seju un zīda pidžamu, kuru rotāja monogramma, viņš piešķīra šai istabai tai vēl trūkstošo eleganci.

Džūdita saminstinājās tikai sekundes desmitdaļu. Reiz šis vīrietis bija viņas kinoelks.

-    Kas jūs tāda esat? viņš noprasīja ar slaveno skotu akcentu.

-    Es esmu daktere Izaksa, jaunā pastāvīgā šejienes ārste.

-    Es pagaidīšu dakteri Ņūtonu, viņš atteica, mādams, lai Džūdita iet prom.

Zoija iestarpināja: Mēs cenšamies sazināties ar doktoru Ņūtonu, mister Smit. Bet tas prasīs vēl kādu laiku. Viņš ir lejā, Palmspringsā.

Džūdita tuvojās gultai un sacīja: Tā kā jūsu personiskais ārsts šobrīd vēl nav ieradies, mister Smit, varbūt es varu jums palīdzēt. Piegājusi tuvāk, viņa pamanīja uz pacienta pieres sviedru lāsītes un sāpju ēnas ap viņa acīm.

-    Bet jūs esat sieviete, viņš iebilda.

-    Zoija teica, ka jums ļoti sāpot.

-    Es varu pagaidīt dakteri Ņūtonu.

Apzinādamās, ka Zoija viņu visu laiku vēro, Džūdita iesāka: Ir svarīgi noteikt jūsu sāpju cēloni, mister… Viņa aprāvās, neizrunājusi viņa īsto vārdu. Ja sāpju iemesls ir saistīts ar asins cirkulāciju, tad pastāv risks zaudēt attiecīgo vietu.

-    Zaudēt? viņš pārjautāja, uzlūkodams Džūditu.

-    Jā. Ķermeņa daļa, kurai nepiekļūst asinis, iet bojā, atmirst. Viņa pacēla roku un saspieda savas labās rokas mazā pirkstiņa pamatni. Gluži tāpat kā apsaldējoties.

Viņš nomurmināja: Augstais Dievs! Tad noprasīja: Jūs droši vien zināt, kas es esmu?

Jā, viņa zināja. Viņa nespēja atgaiņāt domas par savu mīļāko filmu ar viņa piedalīšanos, kur viņš bija tēlojis pirātu, un Renda Fleminga bija nelabprātīgā gūstekne. Šī filma bija uzņemta četrdesmitajos gados. Jūs esat mans pacients, viņa noskaldīja. Turklāt tāds, viņa maigāk piebilda, kuram ļoti sāp. Un tagad, lūdzu, atļaujiet man paskatīties un noskaidrot, ko es tur varu līdzēt.

-    Man īsti nepatīk, ka tādā lietā jaucas sieviete, “misters Smits” nelaimīgs novilka.

-   Mister Smit, Džūdita iebilda, gadiem ilgi sievietes apmeklējušas ginekologus vīriešus. Vai jūs būtu bijis pārsteigts, ja sievietes būtu par to sūdzējušās?

-    Tas ir citādi.

-    Kāpēc?

Viņš uzmeta Džūditai tramīgu skatienu. Vai jūs esat īsta daktere?

Viņa pasmaidīja. Protams, esmu! Kas gan tas par jautājumu!

-    Mana pieredze, viņš paskaidroja, kura nepavisam nav

maza, pierāda, ka īsti ārsti nestrādā tamlīdzīgās vietās kā šī, piemēram, uz izpriecu braucienu kuģiem. Vai tie nav ārsti, kuriem nav izdevies dabūt darbu kārtīgā vietā?

-    Ziniet, Džūdita sacīja, es te šobrīd esmu vienīgā ārste, vienalga, īsta vai ne. Viņa brīdi klusēja, tad piebilda: Starp citu, es četrpadsmit gadus biju precējusies. Vai tas ko maina?

Džūdita palūdza Zoiju atstāt istabu, tad viņa nolika savu mediķa sornu un atvilka mistera Smita segu mazliet zem nabas. Kamēr viņa aplūkoja pārsēju, kas bija aptīts ap viņa iegurni kā josta, paskaidrodama, ka pārbauda, vai nav kādas zemādas asiņošanas vai infekcijas pazīmes, Smits bija aizgriezis seju pret logu, aiz kura maigi krita sniegpārslas. Viņš redzēja augstkalnu mežu siluetu pret naksnīgajām debesīm. Viņš vēlējās, kaut atrastos tālu prom no šīm sāpēm un mulsinošās situācijas. Es jums apsolu, doktors Ņūtons bija sacījis pirms operācijas, ka pēc tam jums būs tāds vēders kā jauneklim.

-    Kādas mokas! viņš tagad nopūzdamies izdvesa. Un viss tikai iedomības dēļ.

Džūdita viņam uzmundrinoši uzsmaidīja. Viss izskatās normāli, viņa pavēstīja, atkal apsegdama viņu. Es jums iedošu kaut ko pret sāpēm. Ja tomēr vēl nejutīsieties labi, noteikti tūlīt pasauciet māsu. Viņa pasmaidīja un pieskārās mistera Smita plecam. Es zinu, ka tas ir nepatīkami, bet darīšu visu, lai atvieglotu jūsu sāpes. Visvairāk jums jāuztraucas par infekciju un asiņošanu. Ir svarīgi, lai griezuma vieta būtu tīra un šis pārsējs to stingri nosegtu.

-   Es apzinos sava stāvokļa nopietnību, daktere, viņš atsaucās. Mani kaitina paša iedomība. Bailes, ka apaļīgs vēders sagraus manu reputāciju. Patiesībā jau tas vēders nebija vēl tik apaļīgs, bet es pamanīju tā pazīmes. Pirmo reizi mūžā nelīdzēja fiziski vingrinājumi. Vai drīkstu zināt jūsu vārdu, daktere?

-   Daktere Izaksa, -Džūdita atbildēja. Un tad piebilda: Džūdita Izaksa.

-    Un vai es drīkstu saukt jūs par Džūditu?

-Jajūs vēlaties.

-     Māsa stāstīja, ka jūs tikko esat sākusi šeit strādāt. Tas manī rada ziņkāri. No kurienes šeit piepeši uzradusies pieredzējusi un acīm redzami kompetenta ārste? Tas ir, no kā jūs esat atteikusies, lai šeit, augšā, kalpotu sabiedrības ziedam?

Džūdita aptaustīja matus pakausī, lai pārliecinātos, ka tie vēl aizvien ir glīti sapīti bizē, tas bija nervozs žests, un viņa pati to apzinājās. Viņa neatbildēja uz jautājumu.

-    Vai jums nav iebildumu, ja es jums uzdošu personiskas dabas jautājumu, Džūdita?

-    Tas ir atkarīgs no tā, kāds būs šis jautājums, viņa atsaucās.

-    Ko tāda jauna, skaista sieviete kā jūs darāt šajā no visas pasaules noslēgtajā vietā? Kāpēc jūs neesat tur, lielajā pasaulē, un nemetaties dzīvē no visa spēka?

-    Es reiz metos dzīvē no visa spēka, mister Smit. Un tagad es gribu izmēģināt kaut ko citu.

Viņš vērīgi nopētīja Džūditu. Es jūtu, ka jūs kaut ko slēpjat, viņš sacīja.

Džūdita paraudzījās uz viņu un atcerējās, kā četrpadsmit gadu vecumā redzējusi viņu televizora ekrānā kādā vecā melnbaltajā filmā kopā ar Olīviju de Havilendu. Jūtīgā pusaudze Džūdita bija neprātīgi viņā iemīlējusies.

Un tagad trīsdesmit astoņus gadus vecā Džūdita, milzīgi pārsteigta, izjuta tādu pašu zibenīgu seksuālu uzlādēšanos. Es ienākšu vēlāk pārbaudīt, viņa nomurmināja, grasīdamās doties uz durvju pusi.

-    Piedodiet, ja es jūs samulsināju, viņš atvainojās. Pats nezinu, kāpēc pēkšņi kļuvu tik uzbāzīgs. Parasti es neuzdodu šādus personiskas dabas jautājumus. Viņš apburoši uzsmaidīja, kaut ari to darīt pilnībā neļāva sāpju vaibsts. It īpaši pirmajā satikšanās reizē.

Džūdita atgriezās pie gultas, pati pārsteigta un nobijusies par savu reakciju. Es tepat būšu, viņa klusu teica. Došos vakariņot ar savu jauno darba devēju, tāpēc, ja jums atkal uznāks sāpes vai ja jums… vienkārši nepieciešama sabiedrība, nepieciešamas kādas tabletes miegam, lai māsa mani uzmeklē. Es būšu jūsu rīcībā jebkurā diennakts laikā.

8

Svētās Bridžitas klostera skola, Tiburona, Kalifomija, 1950. gads

^Lristlne sēdēja apmeklētāju pieņemamā telpā starp gaišajām, pulētajām mēbelēm un vāzēm ar svaigām puķēm. Viņas vienīgā biedrene bija balta Īrijas aizgādnes Svētās Bridžitas statuja, kas atradās svētā nišā ar narcisēm pie kājām. Caur atvērtajiem logiem ieplūda saules gaisma, līča vējiņš un meiteņu kņada, kuras kopā ar draugiem priecājās par šo viesu pēcpusdienu. ŠI bija jau septītā diena pēc kārtas kopš viņas ierašanās šeit pirms nedēļas, kad Kristīne pacietīgi un klusi sēdēja apmeklētāju istabā, gaidīdama ierodamies tēvu. Viņas koferis, kā parasti, atradās viņai līdzās uz grīdas, pār to bija glīti pārlikts mētelis.

Kristīne atkal paraudzījās pulkstenī pie sienas. Minūtes vilkās neaptverami gausi. Agrāk laiks nekad nebija vilcies tik lēni, pat toreiz ne, kad viņa bija nīkusi dzīvoklī, gaidot pārbraucam mājās tēvu. Viņa piegāja pie loga un palūkojās laukā uz klostera iebraucamo ceļu, cerēdama ieraudzīt pa vārtiem ieslīdam pazīstamo limuzīnu, jo viņa noteikti zināja, ka tēvam katrā ziņā šodien jāatbrauc, tāpēc ka šodien bija sestdiena vienīgā diena, kad klostera teritorijā tika ielaisti apmeklētāji. Viņš kuru katru mirkli ieradīsies un sacīs: “Viss kārtībā, Dollija, esmu par visu parūpējies. Es nopirku mums māju krastmalā un dabūju darbu Montgomerija ielā, tāpēc mēs vairs nekad nešķirsimies.”

Kristīne ar skaudību nolūkojās dārzā uz meitenēm, kuras sarunājās un smējās ar saviem vecākiem un brāļiem un māsām, kuri bija vai nu nometušies zālē, vai sēdēja uz baltajiem metāla krēsliem, dzēra tēju un pļāpāja ar mūķenēm. Kristīne juta kaklā asaru kamolu un krūtīs neatslābstošas sāpes, kas vēl nebija pārgājušas kopš tā laika, kad tētis pirms nedēļas atstāja viņu šeit.

Viņai nepatika Svētās Bridžitas klosteri. Tā kā viņa šeit bija tikai uz laiku un nebija ieskaitīta pastāvīgajās skolniecēs, viņa nebija nometināta pie pārējām audzēknēm, bet dabūjusi pati savu istabu tajā spārnā, kur dzīvoja novices, prom no skolniecēm, prom no klostera reliģiozajām māsām, it kā viņa būtu kāda izstumtā vai nosodītā. Noviču spārns bija drausmīgi kluss, jaunās sievietes vienkāršos, parastos apmetņos slīdēja pa gaiteņiem, čukstus skaitīdamas lūgšanas un ievērodamas stingros likumus nesarunāties un neskatīties ne uz vienu, ja vien tas nebija absolūti nepieciešams. Kristīne jutās kā atgriezta no visas pasaules. Katru vakaru viņa ilgi raudāja, pirms aizmiga, mēģinot izprast, kas īsti bija noticis, ko viņa tādu izdarijusi, lai tiktu tā sodīta.

Tas atgadījums ar Hansu, tas, kā Hanss bija viņai uzmācies, ko sacījis, viņa rokas uz Kristīnes auguma… Vai viņa kaut kā bija tam devusi iemeslu? Vai tā bija viņas vaina, ka Hanss bija tā uzvedies? Kristīne atcerējās, ka reiz bija noklausījusies misis Longčempsas tenkošanu ar viņu mājas durvjusargu par kādu kaimiņu sievieti, kura tikusi izvarota. Ziniet, ko es par to domāju, saimniecības vadītāja bija paziņojusi. Viņa pati uzprasījās. Kristīne prātoja, kā gan sieviete “uzprasās”. Vai ari Kristīne bija pati uzprasījusies?

Nogranda zvanu skaņas tornī, un Kristīne pārbiedēta paskatījās pulkstenī. Ciemiņiem jau laiks doties prom! Viņa raudzījās, kā meitenes apskauj un noskūpsta uz atvadām savus viesus, un Kristīnei gribējās kliegt: “Nē, nebrauciet vēl prom! Vēl nav ieradies mans tēvs!”

Apmeklētāju pieņemamā telpā ienāca meiteņu bariņš, kura

priekšgalā bija kāda četrpadsmit gadus veca meitene, vārdā Ambera, ar medaini dzelteniem matiem, palielām krūtīm un skaistu seju. Meitenēm ejot cauri istabai, Ambera norādīja uz Kristīnes pusi un kaut ko pačukstēja citām, kuras ieķiķinājās. Kristīne juta savus vaigus dedzinoši piesarkstam. Šī nebija pirmā reize, kad Ambera tā rīkojās: rupji norādīja uz Kristīni un kaut ko čukstēja kādai citai, kura pēc tam smējās. Kristīne nesaprata, ko Ambera tādu čukst, ja pārējām tas šķiet tik smieklīgs. Viņa palūkojās uz savu vecmodīgo kleitu, kura, kā viņa labi zināja, nepavisam nenoslēpa to, ka viņa ir resna. Pārējās meitenes savos skolnieču formastērpos izskatījās tik glītas, it īpaši Ambera gara un slaida, un jau sievišķīga, savdabīgi eleganta baltajā blūzē un tumši zilajos ieloču svārkos.

Beidzot istabā ienāca kāda mūķene ar garu koka rožukroni virs platā, melnā apmetņa krokām. Ieraudzījusi dziestošajā saules gaismā stāvam ēnu apņemto, vientuļo Kristīni, viņa nopūtās. Mīļais Dievs! Laiks doties vakariņās, bērns! Nāc man tagad līdzi!

Kristīne vēlreiz bezcerīgi palūkojās pa logu, kur redzēja aizbraucam pēdējās ciemiņu mašīnas un aizveram vārtus. Viņai šis skats šķita kā ļauna nodevība, it kā viņa tiktu ieslēgta būrī. Tad viņa elsodama nopūtās, paņēma savu koferi un mēteli un sekoja mūķenei atpakaļ klostera telpās.

Ēdamtelpa bija liela zāle ar spraišļotiem griestiem, augstiem, vitrāžām rotātiem logiem un akmens grīdu. Pastāvīgās skolnieces sēdēja pie gariem galdiem visas zāles garumā, bet mūķenes uz paaugstinājuma zāles galā, tieši pretim meitenēm. Turpat bija nosēdināta arī Kristīne mūķeņu galda stūrī blakus kādai pavecākai mūķenei, kura bija gandrīz kurla. Kamēr klostera priekšniece baltā apmetnī vadīja galda lūgšanu, Kristīne pāri saliktajām rokām palūkojās uz tuvāko galdu un ieraudzīja, ka Ambera vēro viņu.

Vakariņas galdā pasniedza novices jaunas sievietes, kas vēl tikko apguva klostera disciplīnu un paražas. Viņas veica lielāko daļu klostera darbu un maltītes ieturēja virtuvē pēc tam, kad tika novākti visi galdi. Kad Kristīnei priekšā nolika šķīvi, viņa drūmi pablenza uz šķiņķi, kas bija pārliets ar medu, un cukurotiem cepumiem.

Ēdamais Svētās Bridžitas skolā Kristīnei šķita visbriesmīgākais. Pirmajās brokastīs šeit viņai bija pasniegta karsta šokolāde ar vafelēm sīrupā. Visas to bija uztvērušas kā gardu kārumu, bet Kristīne labi zināja, ka, apēdot to, viņa visu pēcpusdienu jutīs drebuļus un reiboni. Tāpēc viņa bija vienīgi pabakstījusi šķīvī ēdienu, izraisot blakussēdētājus pavecākas mūķenes izbrīnu un murmināšanu par nepateicīgajiem bērniem, kuri neprot novērtēt labā Dieva devību. Kad pienāca pusdienas, Kristīne, kura nebija pieskārusies brokastīm, jutās ļoti izsalkusi, bet ar milzīgu vilšanos konstatēja, ka tajās ir augļu salāti un sula. Tā kā padzīvojusī mūķene asi nolūkojās viņā, Kristīne bija piespiedusi sevi apēst pusdienas. Vēlāk viņai bija tik slikta dūša un reiba galva, ka viņa kapelā gandrīz noģība.

Ilgi jau tā neturpināsies, viņa pati sevi uzmundrināja. Drīz ieradīsies tēvs un vedīs viņu uz mājām.

Mēģinādama norīt saldo šķiņķi, Kristīne pārlūkoja trokšņaino ēdamtelpu un pamanīja sev pievērstu Amberas skatienu. Izbrīnījusies viņa vēroja šajās nemierīgajās acīs pavīdam ienaidu.

Kristīne nojauta, ka meitenes viņu apskauž. Tas droši vien bija tāpēc, ka Kristīnei nebija jāpakļaujas bargajiem skolas likumiem, jo viņa šajā skolā bija tikai uz laiku. Viņai nevajadzēja arī valkāt skolas formu, bet bija atļauts nēsāt pašai savas drēbes. Un viņai bija pašai sava istaba; viņa negāja uz mācību stundām un ēdienreizēs sēdēja pie viena galda ar mūķenēm. Pēc pārējo meiteņu domām, Kristīnei noteikti bija pārāk daudz privilēģiju. Kā apliecinājumu šīm aizdomām Kristīne redzēja Amberu kaut ko sakām meitenei, viņai blakus, un tā tūlīt pēc tam paskatījās uz šo pusi.

‘Tētiņ, lūdzu, atbrauc man pakaļ!” Kristīne klusītēm lūdzās. “Aizved mani prom no šejienes. Es apsolu, ka nekad vairs neuzvedīšos slikti.”

Pēc vakariņām un pateicības lūgšanas pie Kristīnes pienāca kāda mūķene. Tā bija māsa Gabriela, kura pirms nedēļas bija pieņēmusi Kristīni klostera skolā. Kristīnei patika māsa Gabriela, kura šķita laipnāka nekā citas mūķenes un izprata Kristīni. Viņa bija arī ļoti skaista, kaut arī iestīvinātā galvassega daļēji aizklāja seju.

Kad viņa sacīja: Vai tu, lūdzu, neatnāktu līdzi uz manu kabinetu? Kristīnes sirds salēcās. Tētis bija atbraucis! Tātad viņš tomēr bija atbraucis!

Bet, viņai par vilšanos, māsas Gabrielas kabinets bija tukšs.

-    Lūdzu, apsēdies! mūķene aicināja.

Māsas Gabrielas balss bija ritmiska un melodiska un šķita atbilstam viņas piemīlīgajam izskatam. Es tevi atsaucu šurp, Kristīne, mūķene iesāka, tāpēc ka mēs esam saņēmuši norādījumus no tava tēva par tavu uzturēšanos šeit. Viņš mums atsūtījis maksu par pusgada dzīvošanu un uzturu un lūdzis ieskaitīt tevi skolā.

Kristīne neizpratnē blenza uz viņu. Kā jūs to domājat? viņa jautāja.

-    Tu paliksi un mācīsies mūsu skolā, Kristīne.

-    Tas nevar būt! Tēvs man sacīja pavisam ko citu.

-    Man ir viņa norādījumi.

-    Tā būs kļūda. Tēvs sacīja, ka es te būšu tikai īsu laiciņu.

-    Es saprotu tavu apmulsumu, Kristīne, māsa Gabriela maigi ierunājās. Es zinu, ka tu negrasījies palikt pie mums ilgi. Bet te ir tava tēva vēstule mums. Ari tev viņš atsūtījis vēstuli, viņa piebilda, pasniegdama Kristīnei aploksni.

Kristīne ieraudzīja savu vārdu uz baltas aploksnes tas bija tēva rokraksts. Iekšpusē viņa atrada vēstuli, divas fotogrāfijas un simts dolāru banknoti. Rūgti raudādama, viņa lasīja tēva vārdus: “..:piedod, ka man tā jārīkojas, Dollij, bet šobrīd tā būs vislabāk… Vienmēr atceries, ka Tu esi īpaša. Turi galvu augstu kā princese…”

It kā no tālienes viņa dzirdēja māsas Gabrielas balsi sakām:

-   Tevi nomērīs, lai pašūtu skolas formu, un ierādīs istabu kopmītnē.

Kad Kristīne caur asaru aizmiglotajām acīm vairs nespēja saredzēt, ko tēvs rakstījis, viņa, nebilzdama ne vārda, palūkojās uz māsu Gabrielu.

-   Zini ko, mūķene turpināja, apiedama ap galdu un uzlikdama roku Kristīnei uz pleca. Mēs dosimies tieši uz kopmītni,

un tu varēsi iekārtoties. Meitenes šobrīd ir kapelā, tāpēc tu kādu bridi varēsi pabūt viena. Esmu pārliecināta, ka tu šeit būsi laimīga, Kristīne. Esmu nolēmusi tevi ievietot vienā istabā ar vienu no vecākajām meitenēm, lai viņa varētu palīdzēt tev šeit iejusties. Viņu sauc Ambera. Nu, vispār viņas īstais vārds ir nevis Ambera, bet Aleksandra Hantingtone, bet jau daudzus gadus mūsu skolā valda meiteņu pašu ieviesta tradīcija, ka ikvienai ir iesauka. Domāju, tādējādi meitenes vairāk jūtas kā māsas. Es zinu, ka jūs ar Amberu brīnišķīgi satiksiet.

Kristīne tikko bija beigusi izkravāt savas lietas un salikusi tās mazajā skapītī savas gultas galā, kad izdzirdēja pa gaiteni nākam meitenes. Viņa sastinga.

-    Oho! atskanēja no durvju puses. Kas tad mums te ir?

Kristīne pagriezās un ieraudzīja meitenes, un visām pāri bija

Ambera ar medus dzelteno matu ieskauto augstprātīgo un glīto seju, jo viņa bija garāka par citām. Meitenes satrauktas drūzmējās ap Amberu, gatavas paklausīt jebkurai viņas pavēlei. Un piepeši Kristīnei kļuva bail.

-    Kas tu tāda esi? Ambera noprasīja. Un ko tu dari manā istabā?

Pirms Kristīne paspēja atbildēt, Ambera ienāca iekšā, paķēra no Kristīnes kofera biksītes, pacēla tās gaisā, nopētīja, tad nometa uz grīdas. Izskatās pietiekami lielas, lai derētu zilonim, viņa noteica, un pārējās ieķiķinājās.

Ambera nostājās tieši pretim Kristīnei, iespieda rokas sānos un atkārtoja:

-    Šī ir mana istaba. Es tev jautāju, ko tu te dari?

Kristīne nespēja atgūt balsi. Nekad agrāk viņai nebija apkārt

bijis tik daudz meiteņu; viņai nebija ne jausmas, kā izturēties pret šo baru. Marta Kempa bija pavisam kas cits nekā sešas vai septiņas uzpūtīgas meitenes. Es… viņa iesāka. Es… es…

Un Ambera aizgriezās, pastiepa roku, it kā dotu sunim kaulu, un uzsauca: Se, se, se, se, se! Viņas apbrīnotājas iespurdzās smieklos.

Četrpadsmit gadus vecā meitene pagriezās un pievērsa skatienu Kristīnei.

-   Paklau, viņa sacīja, es zinu, ka tu esi norīkota uz šo istabu. Tāpēc tev būs jāapgūst mūsu likumi. Vai redzi, cik te ir gultu? Četras. Tā tur, pie loga, ir manējā. Šajā istabā komandēju es, saprati? Un arī šajā gaitenī. Es nosaku likumus. Un likumi ir tādi: tu savas drazas turi savā gultā, citas vietas tev te nav, ne skapis, ne kas cits, par radio nemaz nerunājot. Ja gribi spraust pie sienas kādu bildi, tev vispirms jāprasa man atļauja, un tad es pateikšu, ko tev spraust. Un, ja tu skriesi pie māsas Gabrielas sūdzēties, tevi gaida īpaši bargs sods.

Ambera piegāja pie Kristīnes naktsgaldiņa, kustēdamās tik uzpūtīgi, ka viņas svārki šūpojās. Viņa pasniedzās pēc dubultā fotogrāfiju ietvara, ko Kristīne tur bija nolikusi. Vienā pusē bija tēva fotogrāfija, otrā viņas mātes bildīte.

Amberas skatiens ilgu laiku kavējās pie Džonija, tad viņa noprasīja: Kas tas ir?

-   Mans tēvs.

-    Hmm, Ambera nicīgi izgrūda, ar troksni nomezdama melno plastmasas rāmīti uz naktsgaldiņa. Ko viņš dara? viņa pajautāja.

Kristīne apmulsusi paskatījās uz viņu. Ko?

-    Ko dara tavs tēvs? Cik naudas viņš nopelna?

-   Es… nezinu.

Ambera pagriezās pret pārējām, novaikstījās un izmēdīja:

-    Es nezinu… Tad viņa atkal pievērsās Kristīnei un turpināja:

-    Ļauj man tevi informēt, resnulīt, man nepatīk lauķi. Mana māte ir grāfiene. Šobrīd viņa ir Francijā, kur atpūšas kopā ar Anglijas karali un karalieni. Mūsu ģimene ir ļoti bagāta un ļoti ietekmīga, tāpēc man ne prātā nenāk ielaisties kaut kādās darīšanās ar cilvēkiem, kas ir zemāki par mani. Saprati?

Kristīne nepavisam neko nesaprata, bet atbildēja: Jā.

-    Kā tevi sauc?

-    Kristīne Singltone.

-    Mēs šeit nevienu nedēvējam īstajos vārdos, Singltone.

Mums ir iesaukas. Manējā ir Ambera. Arī tev būs tāda nepieciešama.

-   Nu, Kristīne iesāka, mans tēvs mani sauc par Doll…

Amberas skatiens nocietinājās. Te neviena pati neizvēlas

savu iesauku, tu idiote! viņa atcirta, un pārējās pamāja. Es visām izvēlos viņu jaunos vārdus. Kad būšu izlēmusi, es tev paziņošu. Bet pagaidām tev vispār nav vārda, skaidrs?

Un Kristīne atkal pamāja ar galvu, kaut arī neko nesaprata.

-   Un vēl kas, Ambera piebilda, kad noskanēja zvani un meitenes sāka izklīst pa istabām, savas panckas tu liksi tur, kur es tev pavēlēšu. Un, iebāzusi roku skapītī, viņa izvilka Kristīnes glīti salocītās lietiņas un nometa tās uz grīdas.

Māsa Gabriela apmeklētāju pieņemamā telpā beidza dalīt pēdējās paciņas un vēstules, un, kad viņa noteica: Tas šodien viss, meitenes, tās, kuras vēstules nebija saņēmušas, klusas un vīlušās aizgāja prom. Starp viņām bija ari Kristīne; viņa Svētās Bridžitas klosteri bija nodzīvojusi jau mēnesi un šajā laikā ne reizes vairs nebija saņēmusi ziņas no tēva.

Nespēdama klausīties to laimīgo meiteņu smieklos un čalās, kuras bija saņēmušas vēstules, Kristīne izgāja ārā, kur pār koši sārto petūniju un violeto atraitnīšu dobēm laistījās saules gaisma. Viņa katru dienu devās uz vēstuļu saņemšanu ar cerību un katru dienu gāja prom vīlusies. Bet viņai taču bija tā pirmā vēstule, tā, kuru viņa bija saņēmusi māsas Gabrielas kabinetā, un tagad viņa sevi mierinās ar to pašu, vienatnē to pārlasīdama un iztēlodamās, ka tā pienākusi tikai šodien.

Viņas devās uz mazas grotas pusi klostera sakopto dārzu pašā malā; tās iekšpusē rožukrūmu žogs ieskāva Jaunavas Marijas svētnīcu. Starp sūnām un bugenvilām stāvēja baltā Marijas statuja, un burbuļojoša strūklaka radīja miera un piedošanas atmosfēru. Pagājušo trīs nedēļu laikā Kristīne bieži gāja turp un vienmēr bija tur viena. Bet šodien viņa pārsteigta ieraudzīja vēl kādu meiteni, kuru bija pamanījusi klasē un ēdamzālē: maza auguma meiteni, neizskatīgu, ar vasarraibumiem un kupliem, sprogainiem matiem,

kas bija tik tumši sarkanbrūnā krāsā, ka gandrīz atgādināja burgundieti. Meitene sēdēja uz marmora sola un raudāja.

-   Vai tev kaut kas kaiš? Kristīne pajautāja.

Meitene pacēla galvu. Ak nē! viņa atsaucās, ar roku noslaucīdama degunu. Es saņēmu sliktas vēstis, tas arī viss.

Kristīne apsēdās viņai līdzās un piedāvāja tīru kabatlakati-

ņu.

-    Pateicos, meitene noteica.

-E… es, Kristīne iesāka, man ļoti žēl, ka… lai kas tas arī būtu. Viņa pamanīja meitenei klēpī saburzītu, asarām slacītu vēstuli mazu, no lēta bloknota noplēstu papīra lapiņu. Uz tās bija uzrakstītas tikai dažas rindiņas.

-    Tā ir no manas mātes, meitene paskaidroja, noslaucīja asaras un atdeva Kristīnei kabatlakatu. Viņa raksta, ka tomēr neieradīsies uz manu dzimšanas dienu.

-Ak!

-    Patiesībā tā nav mātes vaina. Vienkārši… nu… pēc mana tēva nāves viņa apprecējās vēlreiz, un viņas jaunais vīrs… nu… viņš domā, ka es esmu traucēklis. Tieši tāpēc viņi mani atsūtīja šurp. Viņi dzīvo Austrumu piekrastē un pārāk bieži ciemos nebrauc. Bet man reizēm kļūst tik skumji, vai saproti? Viņa piespieda sevi pasmaidīt. Mani sauc Čirka, un tevi?

-   Kristīne. Vai Čirka ir tavs īstais vārds?

-   Nē, tā mani šeit nodēvēja meitenes. Tu esi jauniņā, es zinu. Esmu tevi ievērojusi.

-    Es tevi ari. Tu esi tā, kura iekļuva nepatikšanās par muļķošanos māsas Imakjuletas vēstures stundās.

-   Jā, meitene smaidīdama atsaucās. -Tā biju es. Bet kāpēc tu esi šeit? Es domāju Svētās Bridžitas klosterī.

-    Mans tēvs daudz ceļo, un mātes man nav, tāpēc tētis nolēma, ka man šeit būs labāk. Kāpēc tevi sauc par Čirku?

-    Šo vārdu man piešķīra Ambera manu matu dēļ. Viņa apgalvo, ka tie esot atbaidoši. Viņai taisnība. Es nevaru ciest savus matus.

-    Manuprāt, tie ir ļoti skaistā krāsā. Manējie ir tik parasti! Es labprāt vēlētos tādu krāsu kā tev.

Čirka ar savām pietūkušajām acīm raudzījās viņā, tad ierunājās:

-   Man šeit nav nevienas draudzenes, un tev? Kad Kristīne pakratīja galvu, Čirka ierosināja: Nu tad jau mēs abas varētu kļūt draudzenes.

Kad abas gāja pāri zālienam uz skolas pusi, jo zvani tornī jau aicināja vakariņās, Čirka nopūzdamās sacīja: Labi vien ir, ka mamma neatbrauks uz manu dzimšanas dienu. Atbraukusi ciemos, viņa vienmēr mani sāpina, stāstot par tām interesantajām un jautrajām lietām, ko viņa mājās dara kopā ar manu patēvu. Man viņš nepatīk. Viņš pat neadoptēja mani, tāpēc mans uzvārds nav tāds pats kā viņiem abiem. Viņš ir īsts āksts. Un māte mani vienmēr kritizē. Es nekad nespēju viņai izpatikt. Nākamnedēļ man paliks trīspadsmit. Cik tev ir gadu?

-    Divpadsmit.

Ejot pa gaiteni uz ēdamtelpas pusi, viņas pagāja garām bariņam meiteņu, kas bija sabāzušas galvas ap vienas tikko saņemto fotogrāfiju, tajā bija meitenes brālēns, kuru pārējās nosauca par īstu sapņu vīrieti. Kristīne pamanīja tur arī Amberu.

-    Kā Ambera dabūja savu iesauku? Vai savu matu dēļ? [2]

-   Es dzirdēju, ka viņa, kad ieradusies šeit, pati izvēlējusies sev iesauku, Čirka atbildēja, kad viņas apsēdās pie vakariņu galda. Ambera paziņoja, ka viņai pašai esot tiesības izvēlēties sev vārdu, jo viņas māte esot grāfiene.

-    Bet kāpēc tieši Ambera? Kristīne neatlaidās, juzdama ziņkāri par meiteni, kura darīja viņas dzīvi nelaimīgu. Kristīne šīs trīs gluži īsās nedēļas vienīgi cīnījās par izdzīvošanu. Viņa bija ātri iemācījusies izvairīties no sastapšanās ar Amberu. Par laimi, viņas abas neapmeklēja vienas un tās pašas stundas, tāpēc dienas laikā konflikti gadījās reti, bet vakari bija bīstami, jo, kamēr mūķenes skaitīja lūgsnas, meitenēm bija brīvais laiks. Tad Kristīnei nācās piesargāties visvairāk. Pirmajā vakarā kopmītnē Kristīne atklāja, ka nav prātīgi līst gultā, vispirms nepārbaudot, kas ir zem segas. Pirmā mācība bija tikai nekaitīga glodene, bet Kristīne to nekad neaizmirsis. Rīti varēja gadīties tikpat briesmīgi. Kristīne bija iemācījusies novilcināties un nogaidīt, līdz Ambera būs sakārtojusies un aizgājusi, un tikai tad iet uz vannasistabu gaiteņa galā. Tas nozīmēja, ka jāsaģērbjas milzīgā steigā un pēc tam jāsaņem mūķeņu rājiens par mūžīgo nokavēšanos uz brokastīm, bet, kad viņa reiz tika ieslēgta vienā no tualetes kabīnēm un citu ritu, iznākusi no dušas, atklāja, ka viņas drēbes ir pazudušas un tāpēc viņai slapjai un kailai jāskrien pa gaiteni uz savu istabu, Kristīne bija nolēmusi, ka viņa labprātāk pacietīs rājienus.

-   Tad kāpēc viņa izvēlējās sev iesauku Ambera? Kristīne pārjautāja.

-    Zini, Čirka noslēpumainā balsī paziņoja, atvilkdama krēslu un apsēzdamās, un viņas burgundija krāsas mati, krizdami pār pleciem, skārās pie galda, viņa lielījās, ka viņai piederot grāmata “Mūžīgi tava Ambera”. Ja mūķenes to būtu atklājušas, Ambera tiktu izslēgta no skolas. Šā vai tā, viņa staigāja apkārt un plātījās ikvienam, ka izlasījusi to no viena vāka līdz otram.

Kristīne labi zināja “Mūžīgi tavu Amberu”. Viņa gan nebija lasījusi šo grāmatu, bet viņa bija piecas reizes redzējusi filmu, un viņai atmiņā piepeši atplaiksrtījās Komela Vailda tēls ar garajiem matiem un kailajām muskuļainajām krūtīm.

Čirka turpināja: Ambera apgalvo, ka viņa pilnīgi līdzinoties tai Amberai grāmatā. Viņai labpatīk domāt, ka viņa ir ašā.

-    Ko tu gribi ar to teikt?

Čirka pieliecās tuvāk un pačukstēja: Nu, saproti, guļamistabā. Ambera apgalvo, ka viņa ir darījusi to lietu. Gluži kā īstā Ambera, kura pārgulēja ar visiem tiem vīriešiem.

Tad ēdamtelpā ienāca mūķenes, un visas meitenes apklusa. Tika noskaitīta galda lūgšana, un, kad novices pasniedza ēdienu, Kristīni gaidīja nepatīkams pārsteigums. Čirkai un visām apkārtējām meitenēm šķīvjos bija spageti un grauzdiņš ar ķiplokiem un rīvētu sieru, Kristīne saņēma šķīvi ar burkānu salātiem, biezpienu un persikiem.

-    Vai, vai, Čirka nomurmināja. Izskatās, ka klostera priekšniece tev noteikusi diētu.

Kristīne šausmās raudzījās uz selerijām un burkāniem, zinādama, ka vēlāk no tiem sāpēs vēders. Biezpiens bija graudains un nesagremojams, un saldos persikus viņa neparko nespēs apēst.

Izdzirdējusi ķiķināšanu, viņa pacēla galvu un pamanīja Amberas ļauno smīnu. Pārējās smējās, un viena no viņām klusi noskandēja: Resnā, resnā, trīs reiz trīs, nespēj tā pa durvīm līst…

Kristīne raudzījās savā šķīvī. Viņa nevarēja saņemties un paņemt dakšiņu. Visapkārt virmoja garšīgas smaržas; viņa redzēja meitenes ar baudu ēdam makaronus. Kristīnei acīs saskrēja asaras. “Tētiņ,” viņa domāja, “kur tu esi? Kāpēc tu man neatraksti vai nepiezvani, vai neatbrauc man pakaļ? Ko es esmu nodarījusi, lai pelnītu šo te? Ko es esmu nodarījusi?"

-   Māsa Gabriela, Kristīne ierunājās, kad bija pieklauvējusi pie kabineta durvīm un saņēmusi atļauju ieiet, vai es, lūdzu, drīkstu piezvanīt savam tētim? Es nerunāšu ilgi. Es zinu, ka viņš ir ceļojumā un ka tā būs tālsaruna, bet viņš man nav atrakstījis, pat ne pastkarti nav atsūtījis, un es esmu nobažījusies.

-                     Es saprotu, kā tu jūties, māsa Gabriela maigi atsaucās.

-    Bet tavs tēvs mums pavēstīja, ka ar viņu kādu laiciņu nebūs iespējams sazināties, un, tikko viņam būs pieejams kāds konkrēts telefona numurs, viņš mums to atsūtīs. Pacieties, mana mīļā! Tev vēl mazs brītiņš jāpagaida, to es tev apsolu.

-    Bet jūs taču zināt, kur viņš ir, vai ne? Viņš taču jums noteikti ir atstājis kādu adresi, kur viņu ārkārtējas vajadzības gadījumā varētu sameklēt.

-   Kristīne, tici man, tu te neesi pamesta. Tu taču man tici, vai ne? Uzticies Dievam, un drīz viss būs kārtībā, gan redzēsi.

Kristīne brīdi prātoja, tad vaicāja: Vai drīkstu jums uzdot jautājumu, māsa? Es esmu resna, to es pati zinu. Bet kāpēc tas ir tik slikti? Kāpēc māsa Mikēla, šķiet, ir dusmīga uz mani mana lielā svara dēļ? Kāpēc citas meitenes mani izsmej? Bet ja nu arī Jēzus bija resns? Mēs taču nezinām, kāds viņš izskatījās. Daudzi viņu ir gleznojuši, bet Bībelē viņa izskats nav aprakstīts. Varbūt Jēzus izskatījās kā tēvs Tuks resns un jautrs. Māsa Gabriela, Kristīne

vaļsirdīgi noprasīja, kāpēc cilvēki izsmej tos, kuri ir resni? Mēs vaCu neko tāpēc nevaram grozīt. Cilvēki taču nesmietos par kādu invalīdu ratiņos, vai ne? Kāpēc slaids augums padara cilvēku labāku par citiem? Vai tievi cilvēki ir Dievam mīļāki?

Jaunā mūķene izbrīnījusies paraudzījās uz viņu. Kristīne, viņa aizrādīja, Dievs tevi mīl tādu, kāda tu esi. Uzticies viņam, uzticies Mūsu Kungam un viņa svētītajai Mātei, un tavu sāpju nasta tiks noņemta. Viņi tevi mīl, to es tev apsolu. Viņi tevi mīl.

Kad Kristīne atgriezās kopmītnē, viņa atrada Amberu spriežam kārtējo vakara tiesu viņas gultā. Pārējās meitenes pidžamās grozījās apkārt, tina matos rullīšus un zieda uz sejas krēmu, bet radio atskaņoja “Ragg Mopp”.

-    Nu, nu, vai tik tā nav māsas Gabrielas mazā mīlulīte, Ambera iesāka.

Kristīne mēģināja viņu ignorēt. Iedama pakaļ savam naktskreklam, viņa pamanīja, ka no ietvariem pazudušas viņas vecāku fotogrāfijas.

Ar skaļi pukstošu sirdi Kristīne nostājās pretī Amberai. Es zinu, ka tu tās paņēmi. Kur tās ir?

-    Kam tev tās vajadzīgas?* Viņi tāpat tevi nekad neapmeklē. Tu te esi jau mēnesi, un tev nav bijis ne ciemiņu, ne vēstuļu, pat ne telefona zvana. Tad kāpēc tev būtu jāuztraucas, kur palikušas viņu fotogrāfijas?

Kristīnē kaut kas it kā pārtrūka. Pasaki man, kur tās ir, vai ari tu to nožēlosi!

-    Kāpēc? Ko tu darīsi? Skriesi pie māsas Gabrielas? Droši vien tu jau viņai pačinkstēji, ka mēs pret tevi slikti izturamies. Tu taču esi tik patētiska!

-   Un tu pati? Tu te visādi izrādies, Aleksandra Hantingtone, bet arī tev nav bijis neviena ciemiņa, un arī tu nekad nesaņem ne vēstules, nedz ari kāds tev zvana! Varu saderēt, ka tava māte patiesībā nemaz nav nekāda grāfiene!

Meitenes bailīgi pieklusa. Ambera, lēnām piecēlusies kājās, pievērsa skatienu Kristīnei un, pārliekusies pār viņu, izgrūda: Tu par to samaksāsi. Tu to vēl ļoti, ļoti nožēlosi.

Asinīm plūstot pār seju un samērcējot kreklu, Hanss gausi pieslējās no grīdas. Ar pistoli rokā viņš streipuļoja uz Kristīnes pusi, pavērsis ieroci tieši pret viņu. Džonijs bija noslēpies kaut kur ēnā un vaimanāja: “Šoreiz es tev nespēju palīdzēt, Dollija. Man jādodas prom. Mēs vairs nekad viens otru neredzēsim…” Hanss izšāva, un Kristīne iekliedzās.

Viņa atvēra acis un palūkojās visapkārt. Kamēr acis pierada pie žilbinošās pēcpusdienas saules, viņa atcerējās, ka atrodas viena pati savā kopmītnes istabiņā. Bija sestdiena, un citas meitenes tikās ar saviem ciemiņiem, pat Ambera, kura, kaut arī viņai pašai nekad apmeklētāju nebija, vienmēr tika uzaicināta piebiedroties pārējām. Bet Kristīne, nespēdama samierināties ar vēl vienu vilšanās sestdienu, bija nolēmusi atgulties un pasapņot. Taču viņa bija aizmigusi un redzējusi murgus.

Palūkojusies pulkstenī uz naktsgaldiņa, viņa redzēja, ka pienācis pasta izdalīšanas laiks. Viņa steidzīgi nomazgāja seju un sasukāja matus, un nonāca apmeklētāju pieņemamā istabā tieši tajā brīdī, kad māsa Gabriela izsauca viņas vārdu.

-   Paskaties, Čirka! Kristīne priecādamās parādīja vēstuli draudzenei. Tā nākusi no Itālijas! Paraugies uz pastmarkām! Mans tēvs ir Itālijā! Un palūko, cik bieza aploksne! Viņš ir rakstījis lappusi pēc lappuses!

Kad abas aizsteidzās, lai atvērtu vēstuli, ne Kristīne, ne Čirka nepamanīja piepeši bīstamo Amberas acu skatienu, kas bija pievērsts viņām.

Vēstulē bija rakstīts par Džonija ceļojumu, un Kristīne sēdēja gultā, skaļi lasīdama to sajūsminātajai Čirkai, kura nebija saņēmusi vēstules. Džonijs bija pievienojis vēstulei pastkaršu kaudzīti, Romas, Pizas un Florences skatus; vīna etiķeti no “Chianti” pudeles un ieplēstu Milānas operas ieejas biļeti. Kristīne to visu izklāja uz gultas, un viņas abas ar Čirku visu to vēlreiz pārskatīja, nopūzdamās un prātodamas: “Itālija!'’

Bet, dienai sliecoties uz pievakari un rietošajai saulei sūtot pār izklātajām pastkartēm garus, ilgpilnus starus, Kristīne juta sevī iezogamies jaunas skumjas. Viņa gribēja atrasties tur kopā ar savu tēvu. Viņa tik ļoti ilgojās pēc tēva…

Kad viņas devās vakariņās, Kristīnes prieks bija pārvērties klusā un rāmā noskaņojumā, un viņai nebija apetītes. It īpaši, kad viņa ieraudzīja sev priekšā uz galda nolikto biezpienu un burkānu salātus. Raugoties šķīvī, viņa neapjauta, ka piepeši kļuvusi par bīstamas uzmanības objektu.

-Ei, Kristīne!

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja vienu no Amberas draudzenēm, atlētisku meiteni, ko sauca par Čigānieti, paceļam kaut ko augšup no šķīvja. Kāds bija viņas pārsteigums, kad viņa ieraudzīja, kas tas ir.

-   Vai gribi vienu no manām kotletēm? Čigāniete pačukstēja.

Kristīne nepamanīja Amberas izsmējīgo skatienu, ne ari pārējo meiteņu apspiesto ķiķināšanu. Viņa redzēja vienīgi cūkgaļas kotleti biezu un sulīgu Čigānietes smalkajos pirkstos. Un piepeši viņa domās atgriezās pie garā ēdamgalda savā dzīvoklī, un Džonijs smokingā un priekšautā virpuļoja pa virtuvi.

-   Bet… vai tu pati to negribi, Čigāniete? viņa pavaicāja.

-   Man ir alerģija pret cūkgaļu, otra meitene atsaucās, pamezdama žiglu, blēdīgu skatienu uz Amberas pusi. Kristīne neredzēja neko; viņas acis nenovērsās no kotletes.

-    Nu? Čigāniete noprasīja, šūpodama to Kristīnei pie sejas kā hipnotizējot.

-    Jā, Kristīne dzirdēja sevi sakām. Tas ir, ja tu to nevēlies.

-   Labi! Ņem, Čigāniete uzsauca un ielika kotleti Kristīnes

šķīvī.

Meitene, kas sēdēja Kristīnei labajā pusē, pieliecās tuvāk un brīdināja: Šeit labāk to neēd! Ja klostera priekšniece pamanīs…

-   Jā, Kristīne nočukstēja un žigli paslēpa kotleti savā salvetē. Satīdama to un iebāzdama svārku kabatā, viņa jau tagad sāka izjust baudu. Viņa to apēdīs vēlāk, kad būs izslēgta gaisma un visi būs aizmiguši. Tad viņa izvilks kotleti un ēdīs to tik lēni, ka tas aizņems veselu stundu, viņa izbaudīs katru sāļo kumosiņu, tāpat kā izbaudīja Džonija vēstuli, vēl un vēlreiz to pārlasot un pārskatot katru bezgala dārgo pastkarti.

Ambera pavadīja vakaru citas meitenes istabā, klausīdamās ierakstus. Viņas parastā svīta bija kopā ar viņu, un Kristīne, sēdēdama istabā viena, cerēja, ka Amberai apnikusi šī ķircināšana un varbūt viņa tagad liks Kristīni mierā. Bija jau gandrīz laiks izslēgt gaismu. Pirmo reizi šo divu mēnešu laikā būdama labā garastāvoklī, Kristīne devās uz vannasistabu nomazgāties un iztīrīt zobus. Tēvs bija atrakstījis viņai vēstuli, un, kad visi būs aizmiguši, viņa apēdīs auksto kotleti.

Bet, atgriezusies istabā, viņa atrada tur visas pārējās meitenes, un viņas gultā, turēdama rokās kotleti, sēdēja Ambera. Mēs atnācām paskatīties, kā tu to apēdīsi, viņa paziņoja.

Kristīnei piepeši sametās nelabi. Ko?

-Tu taču dzirdēji. Aiziet, cūciņ! Ruk, ruk!

-    Lūdzu… nedari tā!

-   Nu, vai tu to gribi vai ne? Ja ne… Ambera grasījās iemest kotleti papīrgrozā.

-    Pagaidi, Kristīne ierunājās. Nedari tā!

-    Vai tu to gribi?

Kristīne apjukusi un samulsusi raudzījās uz kotleti. Ambera ņirgājās par kotleti un tādējādi ari it kā par Džoniju.

-    Tu taču to gribi, Ambera smīnēja. Es zinu, ka gribi. Tādēļ jau tu esi tik resna. Tu to vien tikai dari kā ēd un ēd, un ēd. Ambera pacēla kotleti augstu gaisā un uzsauca: Ja tu gribi to, tev jāmetas ceļos un jālūdzas kā sunim. Uz priekšu, kucēniņ!

-   Liec viņu mierā! iekliedzās Čirka, kura bija parādījusies durvīs.

-Aizveries! Ambera izgrūda, un divas meitenes nostājās Čirkai ceļā.

-    Lūdzu, Ambera, Kristīne izdvesa. Kāpēc tu pret mani tā izturies?

-    Dari, kā teicu, vai es to aizmetīšu. Uz ceļiem! Nu, Ambera komandēja, pacel ķepiņas augšā kā paklausīgs kucēns!

-    Kristīne, sauca Cirka, nedari, ko viņa liek!

Ambera kaut ko pačukstēja meitenei sev blakus, kura savukārt pačukstēja nākamajai. Vienā mirklī viņas saķēra Čirku un, atlauzušas viņai rokas aiz muguras, ievilka meiteni istabā.

Paņēmusi no galda šķēres, Ambera lēnām piegāja pie Čirkas, atplezdama un aizcirzdama asās šķēres un tajā pašā laikā pamādama ar kotleti uz Kristīnes pusi.

Piepeši gaisā virmoja bailes un satraukums. Meitenes klusēdamas vēroja, ko darīs Ambera. Viņa piegrūda šķēres pavisam tuvu Čirkas sejai un paziņoja: Man Šķiet, šai meičai ir pārāk daudz matu. Es viņu apcirpšu.

-   Liec viņu mierā! Kristīne iebilda.

-Apēd kotleti, kā paklausīgam kucēnam pienākas, un es likšu viņu mierā. Citādi… Ambera draudīgi pašņikstināja šķēres.

Kad Kristīne palūkojās uz kotleti Amberas rokās, Čirka iesaucās: Nedari to, Kristīne! Man vienalga. Es nevaru ciest savus matus. Bet viņas balsī skanēja elsas.

Kristīne juta sev pievērstus meiteņu skatienus, viņa dzirdēja savus pārbiedētos sirdspukstus un, novērsusies no Amberas aukstās sejas, pamanīja izbailēs ieplestās Čirkas acis. Nē, viņa beidzot sacīja, es nedarīšu, kā tu saki. Un arī tu nepieskarsies Čirkai.

Visām par pārsteigumu, viņa pagāja garām Amberai un atgrūda pārējās meitenes no Čirkas. Atkal pagriezusies pret Amberu, Kristīne paziņoja:

-    Un tu nekad vairs mums nedarīsi pāri! Tu esi zemiska un cietsirdīga, Ambera, un man tevis ir žēl. Un ikviena, kas seko tev un izpilda tavas pavēles, nespēj justies pārāk labi. Viņa pievērsās pārējām, kuras izvairījās skatīties uz viņas pusi. Jūs ņirgājaties par mums tāpēc, ka mēs neesam tik ideālas kā jūs, bet mums vismaz ir savs lepnums. Mans tēvs iemācīja mani cienīt sevi. Un tieši to es arī darīšu, Aleksandra Hantingtone. Es nekad vairs neļaušu tev aizskart mani un Čirku.

9

“N

1 V eraizējies, Dollija! Tas nebūs uz ilgu laiku. Itin drīz mēs atkal būsim kopā.”

Atbalsojoties šiem vārdiem no pagātnes, Filipa nolika pildspalvu un palūkojās pa kompānijas “Zvaigžņu slava” privātās lidmašīnas iluminatoru uz naksnīgajām debesīm un zvaigznēm, un melno okeānu lejā.

Fidži salā papildinājuši degvielu, viņi tagad lidoja uz Dienvidkalifomiju. Salonā dega nespodra gaisma. Čārmija, sēdēdama pretī Filipai, lasīja grāmatu; Rikijs gatavoja kafiju un siltas maizītes. Viņi bija vienīgie lidmašīnas pasažieri.

Kad Filipu atkal pārņēma dīvainas priekšnojautas, viņa paņēma pildspalvu un sāka koncentrēties darbam. Viņa izlasīja pēdējo rindiņu, kuru tikko bija uzrakstījusi: “Lai gūtu panākumus, nepieciešamas divas īpašības: ticība sev un pašdisciplīna.” Tas bija no viņas 99 ieteikumu grāmatas, kā zaudēt lieko svaru un izkopt savu skaistumu, galvenās nodaļas, kurā lasītāja tika aicināta ielūkoties vēl un vēlreiz, lai rastu iedvesmu. Šeit nebija rakstīts nekas jauns, pareizāk sakot, tajā bija apkopotas atziņas, kas gadu gaitā bija kļuvušas par “Zvaigžņu slavas” vadlīnijām: “Panākumu pamatā ir apziņa, ko tu vēlies panākt. Uzvarēt var tikai ar neatlaidību.”

Filipa brīdi raudzījās uz lapu, kas bija pierakstīta tikai līdz pusei, un beidzot nolika pildspalvu malā. Viņa nespēja koncentrēties. Viņu atrāva no darba pieaugoša, neremdināma zaudējuma sajūta, kas aizveda viņu atpakaļ pagātnē miglainā Sanfrancisko nakti pirms četrdesmit diviem gadiem, kad viņa bija piedzīvojusi savu pirmo satriecošo zaudējumu, naktī, kad viņa bija zaudējusi visu, arī savu nevainību. Toreiz nebija nekādu priekšnojautu, nekādu zīmju, kas sagatavotu viņu piepešajam, krasajam dzīves pagriezienam. Un tas viņai lika domāt par abiem pārējiem drausmīgajiem zaudējumiem, kādi norisinājās viņas dzīvē: pirmais kad viņa 1958. gadā bija aizgājusi uz netīro dzīvokli aiz “Crauman ’s Chinese Theatre”, tādējādi uz visiem laikiem nospraužot savu dzīves mērķi, un otrais kad viņa bija stāvējusi uz Apņēmības zemesraga un redzējusi nogrimstam “Filipu”.

Vai šī ceļojuma galā viņu gaidīs vēl kāds tamlīdzīgs pagrieziena punkts? Filipa mēģināja izanalizēt savas bailes; viņa nezināja, kas viņu biedē vairāk vai iespēja zaudēt kompāniju vai atklājums, ka viņu nodevis kāds no viņas draugiem. “Lūdzu,” viņa klusu lūdza melno nakti aiz loga, “ja arī kompānijā ir kāds nodevējs, kaut tas nebūtu kāds no mums!”

Starp viņu un Čārmiju atradās zems galdiņš, un uz tā bija trauks ar svaigiem augļiem, šķīvis ar cepumiem un kristāla karafe ar džinu, kurā peldēja citrona šķēlītes. Ielējusi sev glāzi, Filipa mēģināja atkal iekārtoties ērtāk sēdeklī. Bija tik daudz, par ko padomāt.

Viņas domas neatstāja Beverlija Bērgesa no Palmspringsas. Aivens Hendrikss bija Pērtā vaicājis Filipai: Vai Bērgesas uzvārds jums nepavisam neliekas pazīstams? Viņa bija centusies atminēties, bet nebija atradusi pagātnē nevienu Bērgesu. Viņa atkal iztēlojās lielo “Zvaigžņu kūrorta” reklāmas lappusi, ko viņai bija rādījis Hendrikss: sudrabainās zvaigznes uz tumši zilā fona. Kompānijas “Zvaigžņu slava” lidmašīnas interjers bija zilos toņos ar polsterējumā ieaustām sudrabotām zvaigznēm, un Filipa atkal prātoja, vai tā ir taisnība, ko viņa bija dzirdējusi par nejaušām sakritībām divu atsevišķi augušu dvīņu dzīvē. īpaši viņa atminējās rakstu, kuru bija lasījusi ne visai sen: par divām dvīņumāsām, kuras izšķirtas tūlīt pēc dzimšanas un apprecējušās ar līdzīga izskata vīriešiem, kurām bija vienādi vaļasprieki, kuras ziedoja naudu vienām un tām pašām labdarības organizācijām un pat saviem bērniem bija devušas vienādus vārdus. Vai nosaukumi “Zvaigžņu slavas” un “Zvaigžņu kūrorts” un neciešami līdzīgie simboli bija pierādījums, ka Beverlija Bērgesa ir viņas māsa?

-    Vai tev nekas nekaiš? klusi pajautāja Čārmija, nolikdama malā grāmatu un noņemdama brilles.

-    Es nezinu, Filipa atsaucās. Esmu nobažījusies par to, kas mūs gaida. Es nespēju nedomāt par iespējamiem “Zvaigžņu slavas” pārpirkšanas draudiem vai par to, ka tur varētu būt iesaistīts kāds no kompānijas iekšienes, kāds man ļoti tuvs cilvēks. Vai tu esi pārliecināta, ka neviens nezina par manu ierašanos?

-    Tici man, viņiem nav ne jausmas. Viņi visi domā, ka es, kā parasti šajā gadalaikā, esmu Ohaio. Kad tu ieiesi pa “Zvaigžņu slavas” durvīm, tu visus neiedomājami pārsteigsi.

Tieši to Filipa gribēja izdarīt novērot viņu reakciju, viņai tik piepeši uzrodoties. Vainīgo sejās noteikti būs kaut kas lasāms.

-    Es vēl nebiju gatavojusies aizbraukt no Pērtas, viņa ieteicās, kad lidmašīna piepeši salīgojās un novibrēja. Pilots bija brīdinājis, ka viņi var iekļūt tropiskajā vētrā. Man vienmēr bija sajūta, ja palikšu tur un saglabāšu cerību, ka viņš nav aizgājis bojā, es došu iespēju viņam atgriezties. Bet, aizbraucot prom, es jūtos tā, it kā būtu laupījusi viņam šo iespēju. Vai tas izklausās muļķīgi?

-    Nē, nemaz! Čārmija paliecās uz priekšu un uzlika savu roku uz Filipas rokas. Bet tev pamazām jāatmet šī doma, Filipa. Viņš tā vēlētos. Viņš vēlētos, lai tu domā par nākotni, nevis par pagātni.

-   Tev, protams, taisnība, Filipa pasmaidīja. Estere tā priecājas, ka es svētkos būšu mājās. Viņa nevar vien sagaidīt, kad varēs iepazīstināt mani ar savu draugu. Tāpēc es vienā ziņā esmu laimīga, ka tu ieradies un aizvilki mani no Pērtas, Čārmija. Ja Esterei ar to puisi patiešām ir tik nopietni, kā izklausās, varbūt mums drīz būs jāgatavojas kāzām.

-    Un drīz pēc tam, Čārmija šķelmīgi piebilda, tu varbūt kļūsi vecmāmiņa.

-Augstā debess! Vai tad es neesmu par jaunu, lai būtu vecmāmiņa?

Čārmija izdzēra malku džina ar toniku, saskandinot savas lielās plastikas rokassprādzes. Vecumu nosaka prāts, viņa noteica, nopētīdama Rikija pēcpusi, kad viņš ar kafijas krūzi rokā pagāja garām un apsēdās viņai aiz muguras.

Filipa bija pagriezusi savu krēslu tā, ka varēja saredzēt Rikiju aiz Čārmijas muguras. Viņš vēroja Filipu. Viņa pievērsās Čārmijai: Man šķiet, es iešu mazliet atsvaidzināt savu izskatu.

Lidmašīnas tualete pašā tālākajā galā bija mazliet lielāka nekā parastajām reisu lidmašīnām. Te atradās tīri dvieļi, individuāli iesaiņotas ziepes, losjoni un krēmi un polsterēts sēdeklis, kuru varēja nolocīt pāri klozetpodam, tādējādi padarot to noderīgu sēdēšanai. Klusi aizvērusi durvis, bet neaizbultējusi tās, Filipa atgrieza auksto krānu un noskaloja seju. Nosusinādama to ar vienu no biezajiem velūra dvieļiem, viņa izdzirdēja neuzbāzīgu klauvējienu pie durvīm.

Tad atskanēja Rikija balss: Vai viss kārtībā, mis Robertsa?

Viņa atbildēja: Jā, un gaidīja.

Rikijs atvēra durvis, uzmeta viņai jautājošu skatienu, tad ienāca iekšā un aizvēra aiz sevis durvis. Vai esi pārliecināta, ka viss kārtībā? viņš klusākā balsī pārvaicāja.

-   Esmu nobažījusies, viņa atsaucās. Filipa bija izstāstījusi Rikijam šī ceļojuma iemeslu draudus par kompānijas pārpirkšanu un varbūtību, ka Hendrikss atradis viņas māsu. Un vēl esmu mazliet nobijusies.

-   Viss būs labi, viņš maigi noteica. Tad viņš aplika rokas ap Filipas vidukli un pievilka viņu sev klāt. Ikreiz, izjūtot šo pieskārienu, krūtis pie krūtīm, gumi pie gurniem, Filipa jutās pārsteigta, cik patīkami ir būt kopā ar Rikiju, cik stingrs ir viņa jaunais augums. Viņa apskāva Rikiju un paslēpa seju pie viņa kakla. Sākumā Rikijs viņu turēja maigi, masēdams saspringto vietu starp lāpstiņām; tad viņa apskāviens kļuva ciešāks. Filipas rokas patvērās viņa garajos matos; viņa mute piespiedās viņējai, viņa mēle saldi garšoja pēc kafijas ar cukuru. Piepeši Filipa viņu gribēja tūlīt un tepat.

Viņa pasniedzās pie Rikija dzimumlocekļa; Rikijs noelsās. Viņš pacēla Filipu uz noliektā sēdekļa malas, novilka viņai biksītes, pagrūda svārkus augšup ap jostasvietu un ieguva viņu tik strauji un spēcīgi, ka viņai aizrāvās elpa. Rikija rokas palīda zem Filipas blūzes, un puspacelta, piespiedusies viņam un neatlaizdama savas lūpas no viņējām, viņa ļāvās šūpojošajam ritmam.

Kad lidmašīna salīgojās, viņi to neapjauta. Un, kad viņi izdzirdēja klauvējienu pie tualetes durvīm, Filipa tikko spēja izdabūt aizelsušos: Jā!

Klauvētāja bija Čārmija. Kapteinis iesaka visiem apsēsties savās vietās. Lidmašīna tūlīt iekļūšot kaut kādas vētras zonā.

Filipa sāka smieties, tad apslāpēja smieklus Rikija smaržīgajos matos.

Filipas fotogrāfija bija piesprausta pie spoguļa, un, pārmainīdams savu izskatu, Denijs Makejs iztēlojās dažādus veidus, kā varētu viņu sodīt.

Varbūt piesiet viņu virvē un ļaut padancot kā uz āķa noķertai zivij, tāpat kā viņš to bija darījis cietumā. Varbūt pat ļaut viņai nomirt, tāpat kā to patiesībā bija darijis viņš, un tad atdzīvināt, kā tas tika izdarīts ar viņu, tāpēc ka cietuma ārsts, kuram bija samaksāta vesela bagātība par līdzdalību šajā inscenētajā pašnāvībā, bija saputrojis laikus, un viņam nācās likt lietā mākslīgo elpināšanu, lai atdabūtu Deniju dzīvo vidū un pēc tam tikai paziņotu par viņa nāvi. Bija patiesa bauda iztēloties, kā viņa raudās un kliegs, un lūgsies Deniju, lai laiž viņu vaļā. Denijs to kārtīgi izbaudīs. Un varbūt, sadzinis viņai pēdas tur, Rietumaustrālijā, viņš nemaz tā nesteigsies viņu tūlīt nogalināt. Varbūt viņš iedraudzēsies ar viņu, un tā būs patiesa bauda vērot viņas laipnību un draudzību, ja pats labi zināja, ko ar viņu darīs tālāk. Vai tad viņa nebija rīkojusies tāpat, izlikdamās, ka atbalsta Denija politisko karjeru, ziedodama naudu un visu pārējo, tajā pašā laikā plānojot viņa pazemošanu un iznīcināšanu?

Pabeidzis līmēt pie zoda mazo bārdiņu, viņš nespēja atturēties nesmaidījis, domājot, kā satiks Beverliju jeb Filipu, kā viņa tagad saucās, un panāks, lai viņš tai iepatiktos, visu laiku neaizmirsdams savu burvīgo slepeno plānu.

Viņš pakāpās nost no spoguļa un ar kritisku skatienu aplūkoja savu darbu. Tā kā viņa seju pazina miljoniem cilvēku ne tik daudz tāpēc, ka viņš reiz bija slavenākais sludinātājs televīzijā, bet arī no viņa prezidenta kandidāta kampaņas laikiem bija svarīgi, lai viņš nomaskētos pietiekami labi, tā ka neviens viņu nepazītu un nesāktu kaut ko secināt.

Apmierināts ar savu pārveidoto izskatu, Denijs cītīgi apstaigāja Kvina māju un izvēlējās dažas lietas, ko paņemt sev līdzi: preses darbinieka nozīmīti, kas varētu noderēt, kabatasportfeli, kurā bija septiņdesmit trīs dolāri banknotēs un sīknauda. Beigās viņš pievāca vākus ar uzrakstu “Filipa Robertsa”, noņēma no spoguļa fotogrāfiju un pievienoja to Kvina izdarītajām piezīmēm par šo sievieti.

Denijs palūkojās apkārt, lai redzētu, vai viņam vēl kaut kas nevarētu derēt, un viņa acis nepamanot paslīdēja garām vākiem ar uzrakstu “Bērgesa, “Zvaigžņu kūrorts””. Tad viņš pagriezās un paraudzījās laukā uz jūru, kur perlamutra krāsas saullēkts ietērpa naksnīgi tumšo Kluso okeānu miglainas ausmas plīvurā. Viņš redzēja, ka sācies paisums, uzplūzdams gludajām smiltīm, padarīdams tās mirdzošas un putainas un aiztraukdams jebkuras trīs pēdas no tiem trim kapiem, kurus naktī tur bija izracis.

Juzdamies lieliski šī skaistā rīta un dzīves, un atriebības plānu dēļ, Denijs, izgājis no mājas, domāja par to slepeno sarakstu, kurā viņš reiz bija sarindojis cilvēkus, kas viņam dzīvē šā vai tā bija aizlikuši kāju priekšā. Viņš bija tos sistemātiski citu pēc cita sodījis. Denijs nosprieda, ka vislabākais bijis tas gaisā pasistais puišelis Luiziānā, kurš bija apgalvojis, ka Denijs un Boners izvarojuši viņa māsu. Viņš bija pasūdzējies varas iestādēs, bet policijai nācās atbrīvot jauno Deniju un Boneru, jo izrādījās, ka meitene atzinusies viņa pavadījusi nakti kopā ar viņiem labprātīgi, kā to darīja vairums sieviešu pēc atkārtotas tikšanās ar viņiem. Denijs un Boners bija smiedamies atstājuši pilsētu, bet, kad abu trakulīgā dzīve viņus atkal pēc dažiem mēnešiem atveda šajā Dienvidu ra

jonā, Denijs bija nakts vidū aizlavījies turp, ar pistoli izcēlis gaisā pasisto puiku no migas, aizvedis viņu uz purvu un iegrūdis līdz kaklam tajā zampā. Kamēr policijai šo izdevās uziet, viņam jau bija tikuši klāt aligatori.

Nē, mīlīši, Denijs nodomāja, iedarbinādams Kvina “Toyota” un gaidīdams, kad varēs izbraukt uz Klusā okeāna piekrastes šosejas. Nevienam, kurš šķērsojis Denijam Makejam ceļu, neizdevās tikt cauri sveikā. Un atriebība ne vienmēr bija vienkārša un tīra; Denijam patika būt radošam un paveikt kaut ko apbrīnas vērtu.

Izgriezdams “Toyota” uz šosejas un iespraukdamies starp kādu “Porsche” un “Maserati”, juzdamies varens un neuzvarams cilvēks taču nevar nomirt divreiz, vai ne? Denijs domāja par to laiku, kad viņa saraksts bija garš un tajā atradās gan bagātnieku, gan nabago vārdi. Bet tagad saraksts bija ļoti īss un tajā bija tikai viens vienīgs vārds: Filipa Robertsa. Un Denijs plānoja, ka šajā reizē viņa iztēle būs ļoti liela.

10

JLJi\ Paskaties uz šo te!

Lerijs Vulfs iznāca no guļamistabas un apstājās bungalo dzīvojamā istabā, turēdams paceltajās rokās peldmēteli. Paskaties, ko viņi mums dāvā! viņš iesaucās.

Vulfa asistente Andrea Bahmena, savā istabā izkravādama mantas, pa pusatvērtajām durvīm palūkojās uz Leriju. Viņa jau bija redzējusi šādu peldmēteli savā vannasistabā no tumšas nakts ziluma frotē auduma ar sudrabainu apkaklīti un izšūtām sudraba zvaigznēm uz krūšu kabatiņas. Es gan nedomāju, ka viesnīca mums tos dāvās, Lerij, viņa iebilda. Mēs tos varam lietot, kamēr dzīvosim šeit, bet nevis paturēt pavisam.

-    Protams, varam. Nav neviena uzraksta, kas to aizliegtu.

Andrea nestrīdējās. Viņai gribējās sacīt: “Lerij Vulf, tu esi tik liels muļķis, ka parasti muļķi salīdzinājumā ar tevi izskatās kā īsti gudrinieki.” Bet viņa tikai noteica: Lai nu tā būtu, un turpināja savu izkravāšanos. Bija galā tās dienas, kad viņa pielūdza katru Lerija izrunāto vārdu. Tagad Lerijs viņu jau sāka kaitināt.

Bet vienā ziņā viņam bija taisnība: šie peldmēteļi bija īpaši. Vairumā viesnīcu tie bija parasti, balti, bet “Zvaigžņu kūrortā” īpaši. To pierādīja ari vannasistabas tualetes piederumi. Andrea bija gaidījusi parastās mazās kārbiņas un pudeles, kas pārstāvēja tikai vienu firmu visbiežāk “Sassoon” vai “Fabergģ”, bet šeit viņa, patīkami pārsteigta, uz sārtā marmora plauktiem ieraudzīja nakts krēmu, "Nina Ricci” ziepes un “Caswell-Massey ” mandeļu eļļas vannas putas. Acīmredzot cilvēki, ieradušies “Zvaigžņu kūrortā”, vēlējās tikt lutināti.

Ari viņas guļamistaba bija patīkams pārsteigums. Te nebija ne vēsts no pierastajiem baltajiem viesnīcu palagiem: Andreas palagi bija košā aveņu krāsā, gultas pārklājs bija no "Laura Ashley” kolekcijas ar pieskaņotiem pūkainiem spilveniem parasto vietā. Istabā bija pat vāze ar svaigām violetām hiacintēm decembrī!

Iegājusi dzīvojamā istabā, Andrea atrada Leriju jau pārģērbušos vakariņām un aplūkojam sevi lielajā spogulī ar zeltīto ietvaru, kas atradās virs kamīna. Andreai vēl aizvien jaunu pārsteigumu sagādāja tas, ka, raugoties uz Leriju, viņas sirds vairs neapstājās; tagad viņa spēja lūkoties uz Leriju ar objektīvu skatienu. No mājsaimnieču viedokļa Lerijs Vulfs četrdesmit četru gadu vecumā ar tumšajiem matiem un pareizi veidoto zodu bija glīts, gluži kā ceremonijmeistars. Tikai jāapģērbj smokingā un jāiesprauž rokā mikrofons, un gatavs. Viņš bija straujš un izskatīgs; vairums sieviešu, viņu ieraugot, sāka spēji elpot. Bet viņas nezināja, kāds sekls cilvēks slēpjas aiz glītās ārienes. Vēl vairāk, Lerijs Vulfs bija ne vien neinteresants, viņš bija pat garlaicīgs. Andrea reiz bija noklausījusies, kā viņš stāsta kādam draugam par romānu ar labi pazīstamu aktrisi. Viņa necieš vārdu “drāzties”, Lerijs bija sacījis.

-    Kad es viņai saku: “Padrāzīsimies,” viņa kļūst dusmīga. Viņa grib, lai to sauc par mīlēšanos, un viņa neļauj sev piedurt ne pirksta, ja es neesmu pateicis, kā vajag. Tā nu es kādu vakaru sacīju: “Pamīlēsimies,” un, kamēr mēs gultā mīlējāmies un viņa aizvēra acis, es ar viņu drāzos.

Lerijs Vulfs.

-   Kā tu teici, kad mums ir tikšanās ar Jamato?viņš pavaicāja, sarunādamies ar Andreas atspulgu spogulī.

-   Pēc četrām dienām, viņa atsaucās, pasniegdamās pēc sava mēteļa. Misters Jamato bija bagāts Tokijas biznesmenis, kurš labprāt vēlējās finansēt Lerija nākamo filmu par Marionu Stāru. Tas būs Lerija pirmais mēģinājums būt par filmas producentu. Pagājušajā aprīlī saņēmis “Oskara” balvu, Lerijs bija atklājis, ka viņu vairs neapmierina scenārista amats; tagad viņš vēlējās kļūt par producentu. Tam darbam atbilda lielāks prestižs, vairāk naudas, lielāka vara, vairāk pieejamu sieviešu.

-    Labi, ejam! viņš uzsauca, dodoties uz durvju pusi, pat nepalīdzēdams Andreai uzvilkt mēteli. Man vajag kaut ko iedzert. Viņš atvēra durvis un izgāja, atstādams Andreu aiz muguras. Patiesībā četrdesmit divus gadus vecā un, pēc pašas domām, neizskatīgā Andrea jau gadiem ilgi bija paklausīgi sekojusi viņam it visur. Bet tagad tam reiz bija pienācis gals. Iekāpjot mazajos elektriskajos ratos, ko Andrea bija izsaukusi, lai nogādātu abus uz pili, viņa veltīja Lerijam Vulfam smaidu, kas pauda, cik labi ir būt kopā ar viņu. Viņai bija jāpiesargājas neatklāt savus plānus pirms laika. Viņa gaidīja tam izdevīgu bridi.

Lai atriebtos.

Bungalo, kas atradās dažus jardus tālāk, Kerola Peidža pabeidza gatavošanos pirmajai tikšanās reizei ar Leriju Vulfu. Un viņa prātoja, ka dažas lietas nevar dabūt par naudu vai ar varu, vai ietekmīgiem sakariem. Vienīgi ar seksu. Ja tā labi padomā, viņa nosprieda, pārbaudīdama spogulī savu izskatu, sekss bija visaugstākā valūta. Nebija nekā, ko par to nevarētu dabūt. Un grūtībās nonākusī kinozvaigzne Kerola Peidža grasījās par to dabūt vīrieti. Konkrētāk Leriju Vulfu.

Atstājusi guļamistabu, viņa iegāja viesistabā, kur pirms brīža kāds vīrietis ar platu smaidu un glītu pēcpusi bija kamīnā aizkūris uguni. Uz kamīna atradās spožs misiņa spainis ar vaskā iemērktiem priežu čiekuriem. Iemesti ugunī, tie sprakšķēja un spoži dzirksteļoja. Tas bija tikai viens no jaukajiem brīžiem, ko Kerola bija atklājusi savā bungalo. Tikko ieradusies, viņa bija sajutusi gaisā apelsīnu ziedu aromātu. Ilgi lauzījusi galvu, kur tāds radies, viņa uzgāja uz kādas spuldzes savā guļamistabā ar eļļu pildītu gredzenu. Cik romantiski! Viņa vienīgi vēlējās, kaut Sanfords būtu šeit kopā ar viņu.

Bet viņš, protams, nedrīkstēja šeit ierasties un iejaukties Kerolas pavedinošajos plānos. Es došos atpūsties, viņa bija sacījusi vīram, kad bija pabeigta viņas pēdējā filma.

-    Jūtos pilnīgi pārgurusi. Kerola bija pārgurusi ne tik daudz fiziski, cik garā. Ikviens, kam bija acis pierē, varēja pamanīt, ka viņas tikko pabeigtā filma “Izaicinātāja” ir pilnīgi izgāzusies.

Bet tagad viņa grasījās parūpēties, lai viņas nākamajai filmai būtu panākumi. Izlasījusi, ka Lerijs Vulfs nopircis sen pazudušo Marionas Stāras dienasgrāmatu, turklāt lai izmantotu to filmas scenārija pamatā, Kerola bija saskatījusi tur sev jaunu iespēju. Viņa nedaudz painteresējās par šo scenāristu un atklāja, ka viņš ir neiedomājami egoistisks āksts. Bet viņš bija apburošs āksts, un viņa projektu jau acīm redzami atbalstīja milzīgas japāņu naudas summas. Kerola papētīja vēl mazliet un noskaidroja, kas viņam patīk sievietēs. “Man ir jābūt iekarotājam,” viņš bija atklāti atzinies kādā žurnāla "People ” rakstā. “Sievietēm, kas pašas karas man kaklā un tādu ir daudz -, nav nekādu cerību mani savaldzināt. Bet lai tik man pagadās kāda nesasniedzama sieviete un es būšu gatavs darīt jebko, lai viņu iegūtu. Jo atturīgāka sieviete, jo vairāk es pēc tās alkstu. Tas ir galvenais, vai saprotat? Alkas un iekarošana. Lielākas baudas par to nav.”

Tā nu Kerola bija izstrādājusi savu stratēģiju. Viņa dabūs Leriju, likdama viņam domāt, ka viņš ir iekarotājs.

Izlasījusi Lizas Smitas rakstā, ka Lerijs un viņa asistente Andrea Bahmena paredzējuši doties uz “Zvaigžņu kūrortu”, lai saņemtu dienasgrāmatu, ko Lerijs bija iegādājies izsolē, kā ari apskatītu veco pili kā iespējamo filmēšanas vietu, Kerola bija ķērusies pie telefona un rezervējusi sev vietu kūrortā uz to pašu laiku. Lerijam bija jāierodas šodien. Tagad Kerolai atlika vienīgi noskaidrot, kur viņš apmeties, it kā nejauši satikties un tad izlikties, ka viņa par Leriju neizrāda nekādu interesi.

Pasniegdamās pēc krievu sabuļādas kažoka, Kerola juta savu mežģīņu krūšturi vēl ciešāk aptveram krūtis. Esmu gatava apzvērēt, ka tās kļūst lielākas, Kerola bija sūdzējusies savam plastiskajam ķirurgam. Tauku atsūkšana samazina taukaudu skaitu, viņš bija paskaidrojis, un, kad tos atsūc, organisms vairs nerada jaunus taukaudus, bet tiek atrasta jauna vieta, kur taukiem uzkrāties. Jums, Kerola, tika atsūkti tauki no augšstilbiem, tāpēc organisms sūta taukus uz vienīgo tamlīdzīgo vietu jūsu krūtīm.

Tātad viņa velti bija izdarījusi krūšu implantāciju.

Aizvērusi acis, Kerola centās ar gribasspēka palīdzību aizdzīt galvassāpes. No visa tā izdzertā šampanieša ceļā uz Palmspringsu viņai bija nelielas paģiras. Es baidos no braukšanas gaisa tramvajā, viņa bija sacījusi limuzīnā savām ceļabiedrēm Frīdai Goldmenai un dakterei Izaksai. Vai viņas bija noticējušas? Kerola par to šaubījās. Viņa saviebās, domādama par to, kā viena pati iztukšojusi visu “Dom Perignon” pudeli. Vajadzēja gan atcerēties, ka alkohols mūždien viņai atraisījis mēli. Kerola jutās pateicīga, ka nebija izpļāpājusies kaut ko tādu kā, piemēram: “Es dodos uz “Zvaigžņu kūrortu”, lai pārgulētu ar Leriju Vulfu un tādējādi dabūtu lomu viņa jaunajā filmā.” Viņa tomēr bijusi pietiekami skaidrā, lai neko tādu nepateiktu.

Apvelkot kažoku, viņai piepeši domās pavīdēja sāpīgas atmiņas: žurnāla vāks ar Kerolas fotogrāfiju un virsraksts “Vai Kerolas Peidžas kaijera ir galā?”.

Pēc trim neveiksmīgām filmām, pārkāpusi četrdesmit gadu slieksni, Kerola atklāja, ka gozējas tikai savā agrākajā slavā. Un tas viņu biedēja. Viņa izjuta ari skaudību. Viņa bija laba aktrise tā sacīja visi. Bet pēdējā laikā viņai bija tikušas vienīgi gaužām nožēlojamas lomas. Ar katru gadu ariien straujāk samazinājās “vecāku” sieviešu lomu skaits. Kinoaktieru asociācija nesen bija laidusi klajā biedējošus statistikas datus: septiņdesmit vienu procentu lomu aktierfilmās tēloja vīrieši, un sievietēm atlika tikai divdesmit deviņi procenti, starp tiem nožēlojamus astoņus vai deviņus procentus kino un televīzijas filmu lomas tēloja aktrises, kas vecākas par četrdesmit gadiem.

Tagad Kerola zināja, ka viņu spēj glābt tikai viens, un tas bija kinoscenārijs, ko uzrakstījis Lerijs Vulfs šobrīd pats atzītākais scenārists visā Holivudā. Aprīlī saņemtā “Oskara” balva to bija vienīgi apliecinājusi. Un patlaban viņš grasījās ne vien veidot scenāriju, bet arī pats kļūt par šīs filmas producentu, tas nozīmēja, ka viņam būs tiesības izvēlēties aktieru sastāvu. Lerijs bija par iemeslu viņas somiņā nobēdzinātajam prezervatīvam. Viņa pārgulēs ar Leriju, lai panāktu sev kāroto lomu. Bet, lai to izdarītu, viņas rīcībā bija tikai dažas dienas. Ziemassvētkos Sanfords gaidīja viņu atgriežamies Beverlihilzas mājā, atgriežamies līdz ar viņas bailēm un grumbām, un izmisīgajām atmiņām par labākiem laikiem.

Un Sanfords, viņas seksīgais, vīrišķīgais vīrs, kas mīlējās ar savu “apburošo kinozvaigzni”… Cik ilgi vēl Kerola varēs pie viņa turēties?

Dodamās uz durvju pusi, viņa pamanīja spogulī savu attēlu gara, skaista blondīne, kurai varētu dot trīsdesmit. Bet ne jau tādi nejauši uzmesti skatieni biedēja Kerolu. Viņu uztrauca tuvplāni. Vai viņa spēs mīlēties ar Leriju Vulfu, ja visu laiku būs jādomā par pamanāmajām mazās krāpšanās pēdām: par grumbu, kurā bijusi ievadīta'tauku atsūkšanas caurulīte; par bedrītēm, kas bija palikušas izņemto apakšējo ribu vietā; par rētu vēdera lejasdaļā. Kerola šīs zīmes uzskatīja par vecuma vēstnesēm, gluži kā gadskārtu rakstiem kokā, jo vairāk kosmētisko operāciju pazīmju, jo vecāka sieviete. Viņa zināja, ka drīz tam nāksies pievienot vēl rētiņas aiz ausīm pēc žokļa pacelšanas, tad vienu galvas virsū, lai izlīdzinātu grumbas pierē, un vēl mazās bedrītes, kas paliks pēc aizmugurējo zobu izraušanas. Un viss tikai tādēļ, lai viņa neizskatītos pēc četrdesmitgadīgas. Vai Lerijs Vulfs pamanīs šīs mazās krāpšanās un novērsīsies no viņas? Vai vēl ļaunāk gluži vienkārši pasmiesies par viņu un pavēstīs, ka viņa ir pārāk veca, lai tēlotu seksa dievieti, kurai ir divdesmit pieci gadi? Un ko tad? Vai viņas kopdzīves dienas ar Sanfordu bija skaitītas? Vai viņai jāpiedalās vēl kādā nekam nederīgā filmā, vai viņa tiešām ir pārāk Vee^, lai tēlotu filmās, vai cilvēki drīz sāks šūpot galvu, izteikdami savu nožēlu, un vai Sanfordam nāksies meklēt jaunu, apburošu kinozvaigzni?

No tā viņa baidījās visvairāk; ne tik daudz no savas sabojātās karjeras, bet gan no iespējas zaudēt Sanfordu. Toreiz, kad viņi iepazinās, Kerola bija izcila zvaigzne. Viņas slava un popularitāte daļēji bija iemesli, kāpēc Sanfords viņā iemīlējās. Diezgan bieži abu kopdzīves sākumā viņš bija to apgalvojis Kerolai un joprojām viņai to atgādināja. Varbūt daži vīrieši necieta, ka viņus aizēno sievas spožums, turpretī Sanfords tajā gozējās. Bet vai Sanfords vēl aizvien viņu gribēs, ja viņa būs tikai izbijusi zvaigzne? Es gribu, lai tu turpini lepoties ar mani, mīļais Sanford, Kerola nočukstēja savam attēlam spogulī. Es nespēšu izturēt, ja tev būs jānoraugās, kā es nogrimstu aizmirstībā, kļūstot par vēl vienu padzīvojušu aktrisi, kura nevar dabūt nevienu lomu. Zinu, ka tas lēnām sagraus mūsu attiecības un galu galā es tevi zaudēšu. Bet, ja es nevarēšu dzīvot kopā ar tevi, mans mīļais, tad es vispār vairs nevēlos dzīvot.

Kad Andrea Bahmena ieraudzīja pili, viņai tūlīt atausa atmiņā filmas “Rebeka” ievadaina noslēpumaina māja mēness gaismā un sievietes balss: “Pagājušajā naktī es sapņoju, ka atkal biju Manderlijā… noslēpumainajā un klusajā Manderlijā…”

Golfa ratiem švīkstot pa asfaltēto taku, kas veda no bungalo uz galveno ēku, viņu jaunais šoferis, ģērbies biezā jakā, viņiem sniedza dažus vispārīgus faktus par šo vietu: Tur ir veselības treniņzāle, šis ceļš ved uz tenisa kortiem, bet Andrea nenovērsa acis no pils. Pēc viņas domām, tā vienlaikus izskatījās romantiska, viduslaikiem atbilstoša un ļauna. Šie torņi un nocietinājumi, un šaujamlūkas būtu piemērotas Kevina Kostnera tēlotajam Robiņam Hudam. Nav nekādas vajadzības veidot speciālas dekorācijas filmai par Marionu Stāru; viņai īstā mājvieta būs ideāls filmēšanas laukums.

Ari pats sižets nebija vēl gluži nodrāzts. Gandrīz pirms sešdesmit gadiem -1932. gada 4. jūlijā šeit pastrādātais noziegums tā arī netika atklāts. Remzija slepkava netika atrasts, tāpat arī jaunā un skaistā Mariona Stāra. Runāja, ka, ieraudzījusi laikrakstu nodēvētajā Piedauzīgajā vannasistabā sava mīļākā kailo līķi, Mariona kritusi histērijā un skrējusi prom melnajā nakts tumsā, tādējādi nomaldīdamās putenī. Un, kad pavasarī, nokūstot sniegam, visu apkārtni jūdzēm tālu pārbaudīja meklētāju komanda un neko neatrada, tika izteikts pieņēmums, ka Marionu Stāru aprijuši plēsīgie zvēri.

Ap šo slepkavību vijās vēl arī citi noslēpumi, piemēram, ziņas par spīdzināšanu, kas gan netika minētas presē, tomēr izsauca ļaužu tenkas, it kā Remzija līķis būtu simboliskā veidā sakropļots.

Piebraucot pie pils, kur viesus sagaidīja divi šveicari, Andrea atkal iedomājās, cik lielisks scenārijs iznāks no Marionas Stāras dzīvesstāsta. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs turēt rokās šķietami nozudušo un nesen atrasto dienasgrāmatu, par kuru Lerijs bija samaksājis milzīgu summu un kuras lasīšanu Andrea grasījās uzsākt šovakar pat.

Viens no šveicariem nokāpa lejā pa apledojušiem pakāpieniem, lai palīdzētu Andreai tikt laukā no ratiem. Labvakar, kundze, viņš sveicināja, un Andrea pamanīja, ka viņš ir izskatīgs, jauns puisis mazliet pāri divdesmit. Andrea nespēja atcerēties, kad kalpotāji pārstājuši viņu saukt par jaunkundzi un sākuši uzrunāt par “kundzi”. Kaut arī viņas bailes no dzīves pāri četrdesmit nebija tik sāpīgas kā Kerolai Peidžai, tomēr, svinot savu četrdesmit otro dzimšanas dienu, Andrea bija sajutusi salto laika tecējumu.

-Atvainojiet, ser, ierunājās jaunais šveicars, kurš bija ģērbies biezā kažokādas mētelī ar krievu stila ausaini galvā nu īsts Viljams Hērts “Gorkija parkā”. Vai jūs neesat scenārists Lerijs Vulfs?

Lerijs veltīja viņam garlaikotu skatienu un norūca: Jā, laikam gan.

-Ak Dievs, tas nu gan ir liels pagodinājums, mister Vulf. Jūs patiesi bijāt pelnījis “Oskara” balvu.

Lerijs, ne vārda nebildis, pagāja šveicaram garām.

Jaunais vīrietis steidzās augšup pie smagajām durvīm, kas veda pilī. Atvērdams tās, viņš ierunājās: Vai jūs nepabalstītu jaunu censoni scenāristu, mister Vulf? Tas ir, es zinu, ka nevaru cerēt būt uz pusi tik spējīgs kā jūs, bet…

Lerijs paziņoja: Esmu ieradies atpūsties, un ar roku atbīdīja jauno vīrieti.

-   Neuzņemiet to kā personisku apvainojumu, Andrea klusi noteica apstulbušajam jauneklim.

-    Viņam laikam nekad nav nācies cīnīties par savu kaijeru.

-   Lūdzu, neuztraucieties par to! Izsalcis misters Vulfs vienmēr ir īgns. Viņa pameklēja somiņā un izvilka divdesmit dolāru banknoti. Varbūt kādu citu reizi, viņa piebilda, iespiezdama banknoti jaunekļa cimdotajā rokā. Kad viņš būs labākā garastāvoklī.

Iegājusi spoži apgaismotajā hallē, kur jaunas, formastērpos ģērbušās sievietes palīdzēja viesiem atbrīvoties no kažokiem un šallēm, Andrea vēroja, kā viņas glītais darba devējs vēlīgi uzsmaida jaunai skaistulei, veltīdams viņai tādu uzmanību, kādu no viņa nemūžam nesagaidītu šveicars, pilnīgi cita veida uzmanību. Lerijs Vulfs bija cilvēks, kurš, pat īpaši nepūloties, pievilka sieviešu skatienus; tās šķita noliekam savas dvēseles viņam pie kājām. Sievietes it visur ātri iemīlējās Lerijā. Reiz tas bija nebeidzamu Andreas raižu avots toreiz, kad viņa vēl pati bija sava bosa slepena dievinātāja, kad viņai šķita, ka varētu ar savu iekāri piepildīt veselu stadionu, toreiz, kad viņas acis vēl nebija atdarījušās un viņa nebija vēl aptvērusi, kāds neģēlis patiesībā ir Lerijs Vulfs.

Toreiz, kad viņa vēl nebija apņēmusies Lerijam atmaksāt.

Pasniegdama savu mēteli vienai no apkalpotājām, Andrea juta, ka viņas domas atgriežas kādā dūmakainā vakarā Kalifomijas universitātes pilsētiņā pirms septiņpadsmit gadiem…

Vakarīgais gaiss bija tveicīgs un smaržu pārpilns; spīdēja liels un oranžs mēness. Visapkārt kaislīgi apskāvās pārīši, un divdesmit piecus gadus vecā Andrea, cenzdamās neskatīties uz tiem, bija tik ļoti iegrimusi domās par seksu un mīlestību, ka nepamanīja sev priekšā uz takas piepeši parādāmies jaunu vīrieti. Satrūkusies viņa atlēca atpakaļ un izmeta no rokām grāmatu.

-                    Piedod! viņš ierunājās, noliecies, lai paceltu viņas lietas.

-    Es negribēju tevi pārbiedēt.

Andrea aptvēra, ka šis jaunais vīrietis kopā ar viņu mācās scenāristu vakara kursos. Viņu sauca Lerijs Vulfs, un, pēc Andreas domām, viņš bija tik apburošs vīrietis, kādu viņai vispār nebija gadījies redzēt.

-    Piedod! viņš smaidīdams atkārtoja. Man šķita, ka tu mani pamanīji. Viņa ievēroja uz puiša pieres noslīgušu melnu matu sprogu. Es esmu Lerijs un mācos tajos pašos scenāristu kursos, kur tu. Es visu laiku vēlējos ar tevi aprunāties.

Andrea apmulsa. Viņa neloloja nekādas ilūzijas par sevi, jo zināja, ka ne viņas izskats, ne personība ne ar ko īpašu neizceļas. Puiši pārāk necentās uzsākt attiecības ar Andreu Bahmenu. It īpaši tādi glīti, muskuļaini jaunekļi kā Lerijs Vulfs.

-    Par ko? viņa pavaicāja, vēlēdamās, kaut Lerijs atdotu atpakaļ viņas grāmatas. Citādi viņai nebija nekā, ko piespiest pie krūtīm, aiz kā noslēpties.

-   Nu redzi, man ir viena problēma, un man šķita, tu varētu man palīdzēt. Protams, ja tev nav iebildumu.

Piecpadsmit minūtes vēlāk viņi jau sēdēja kafejnīcā Vilšīras bulvārī, spilgtajā gaismā ēzdami salmiņus un piedzerdami kafiju. Pa ceļam no universitātes pilsētiņas cauri pārpildītajai Vestvudai, kur roku rokā virzījās pārīši, Lerijs bija izstāstījis Andreai par sevi. Divdesmit sešus gadus vecais Dienvidkalifomijas jauneklis šobrīd strādāja par oficiantu spageti restorānā, un viņa dzīves mērķis bija kaut kādā veidā iesaistīties kinoindustrijā. Viņš bija atklāti atzinies Andreai, ka viņam nav aktiera dotību; viņam pietrūka pacietības, lai studētu tādas tehniskas lietas kā rediģēšanu un specefektus; un viņš nevēlējās tērēt laiku, lai iegūtu diplomu kinomākslinieka specialitātē.

-    Beidzot es nospriedu, ka scenārista darbs būtu visvieglākais veids, kā iekļūt šajā jomā, viņš pavēstīja. Tieši tāpēc es pieteicos kursos. Un, kad šovakar pasniedzējs uzslavēja tavu scenāriju, uz mani tas atstāja lielu iespaidu.

Andrea nosarka. Viņai bija šķitis, ka Lerijs tobrīd vispār neklausās.

-   Mani interesē izsludinātais konkurss, viņš turpināja. Labākais scenārijs iegūs piecu tūkstošu dolāru prēmiju, turklāt tiks parādīts slavenākajiem režisoriem un producentiem. Man nepieciešams uzvarēt šajā konkursā, Alise.

-   Andrea, viņa izlaboja. Viņa ļoti labi zināja par šo konkursu, jo pati grasījās tajā piedalīties. Un viņa bija cerējusi gūt uzvaru. Viņai šī uzvara bija būtiski svarīga.

Kautrīgā Andrea Bahmena, kas kopā ar vecākiem dzīvoja vienkāršā ķieģeļu mājā Santamonikā, bija tā saucamais “vēlīnais bērns”, jo bija dzimusi laikmetā, kad tika uzskatīts, ka sievietei pāri četrdesmit nav parasts dzemdēt bērnus. Visu savu mūžu Andreu nepameta sajūta, ka viņa dzīvo kopā ar padzīvojušiem cilvēkiem; šobrīd, kad viņas mātei bija septiņdesmit divi un tēvam astoņdesmit četri, Andreas nedaudzie paziņas uzskatīja, ka viņa dzīvo pie saviem vecvecākiem. Viņa pusslodzi strādāja par sekretāri kādā apdrošināšanas sabiedrībā Kalversitijā, kur viņa jutās tā, it kā kabineta sienu maigie toņi un mēbeles viņu pavisam noēnotu un tāpēc viņu neievēro neviens, pat viņas priekšnieks ne.

Andreai nebija citas izejas; viņa bija nolēmusi kaut kā izcelties. Viņa vienmēr bija vēlējusies kļūt par rakstnieci; viņa pat bija jau nosūtījusi dažus īsos stāstiņus žurnāliem un saņēmusi atbildi, ka viņa ir daudzsološa. Un tāpēc, izlasījusi "Los Angeles Times” sludinājumu par scenāristu kursiem, kurā uzņēma tikai divdesmit dalībniekus, viņa bija nospriedusi, ka te varētu būt viņas izdevība. Un tagad, pēc septiņām studiju nedēļām un smaga darba, pasniedzējs bija visu priekšā paziņojis, ka Andreas scenārijs ir neticami daudzsološs. Andrea bija starojusi laimē. Tāpat viņa staroja tagad, jūtot sev pievērsto Lerija uzmanību.

-   Saproti, viņš turpināja, iemezdams mutē salmiņu, scenārista profesija ir kolosāla. Es lasīju, ka Viljams Goldmens saņēmis četrsimt tūkstošus dolāru par scenāriju filmai “Bačs Kesidijs un saules bērns”. Kā tev šķiet, cik ilgā laikā viņš to uzcepa? Varbūt dažās nedēļās?

Lerijs apklusa un raudzījās uz Andreu, un viņa piepeši sajuta pieaugam savu pašapziņu. Tātad, viņa iesāka. Viņa noklepojās un nomurmināja: Atvaino! Tad vaicāja: Tātad ko tu vēlies, kā lai es palīdzu?

-   Patiesībā nekā. Tas ir, es neko negribu tev uzspiest. Tāda talantīga sieviete kā tu noteikti ir ļoti aizņemta… Viņš ļāva vārdiem pagaist gaisa kondicionētāja strāvā.

Un Andrea iemīlējās.

Šobrīd, pasniegdama savu mēteli vienai no apkalpotājām pils viduslaiku stila hallē, viņa atvairīja šīs atmiņas un aplūkoja telpā izvietotos dārgumus vitrīnas, kurās bija izlikti fotouzņēmumi un Marionas personiskās lietas, kā ari milzīgas, palielinātas fotogrāfijas, kur viņas skumjās acis raudzījās mūžībā. Kas īsti bija noticis tajā naktī? Kāpēc slepkavību tā arī nekad neatklāja?

Andreai nācās steigšus doties pakaļ Lerijam, kas jau soļoja pa pils centrālo halli uz ēdamzāles pusi, kur tās pārzinis viņu sveicināja tā, it kā Lerijs būtu viņa sen zudušais brālis. Gluži tāpat kā sievietes, Lerijs apbūra ari vīriešus, tikai citu iemeslu dēļ.

Kad zāles pārzinis atvainodamies paskaidroja, ka galdiņu nāksies mazliet uzgaidīt, Lerijs pavēlēja Andreai nosūtīt sūdzību kūrorta administrācijai, tad viņš pagriezās un devās uz bāru, un Andrea, kā parasti, paklausīgi sekoja viņam. Vēl pāris dienu viņai šī maskarāde bija jāpacieš; viņa negribēja izraisīt Lerijā aizdomas.

Kerola, nervozi rotaļādamās ar savas somiņas ķēdīti, kāpa augšup uz pils ieeju. Viņa sev pārmeta, ka vajadzētu nekavējoties pagriezties un doties atpakaļ uz mājām, uz Beverlihilzu, pie vīra un savas neveiksmīgās karjeras.

-    Labvakar, mis Peidža! šveicars viņu uzrunāja.

Kerola apburoši uzsmaidīja un, spriežot pēc laimē starojošā jaunekļa sejas, nojauta, ka viņas izskatam vēl ir agrākā pievilcība. Hallē, novilkdama savu sabuļādas kažoku un pasniegdama to apkalpotājai, viņa paraudzījās apkārt, vai nav ieradies Lerijs Vulfs.

Hallē grozījās padaudz viesu, kuri stāvēja pie lielajiem kamīniem vai sēdēja uz brokāta dīvāniem un krēsliem palmu paēnā, pacienādamies ar šampanieti un uzkožamiem, ko iznēsāja žigli viesmīļi. Kerola devās uz bāra pusi, kur apstājās, lai nopētītu tur sapulcējušos.

Kur gan neielien Holivuda, viņa nodomāja, atpazīdama slavenus kinoindustrijas pārstāvjus.

Bārā valdīja romantiska krēsla; aiz bāra letes sienu veidoja vitrāžas, pie sienām bija viduslaiku vairogi, un viesu omulībai dziļās nišās bija iekārtoti galdiņi. Pie sienām laistījās Ziemassvētku lukturīši, un pianists spēlēja klusu, svētkiem atbilstošu melodiju. Sirdij salecoties, Kerola attālākajā stūri ieraudzīja Leriju Vulfu un viņa asistenti Andreu Bahmenu.

Mirkli viņa prātoja, kā inscenēt nejaušu tikšanos, bet beidzot nolēma vienkārši paiet garām savā mirdzošajā, baltajā atlasa tērpā, izlikties, ka nejauši pazīst Leriju, un tad apsveikt viņu ar “Oskara” balvas saņemšanu.

Lerijs nepamanīja Kerolas tuvošanos, viņš bija pārāk aizņemts ar savām domām. Pirmkārt, Marionas Stāras dienasgrāmata noteikti izrādīsies sensacionāla, tādējādi sagādājot viņam vēl vienu “Oskaru”, šoreiz par gada labāko filmu, jo producents vienmēr tādu ieguva. Otrkārt, viņš nepacietīgi gaidīja tikšanos ar šī kūrorta īpašnieci Bevcrliju Bērgesu, kura, kā viņš bija dzirdējis, esot mīklaina sieviete. Nekas cits Leriju neinteresēja vairāk kā noslēpumainas, neiegūstamas sievietes; patiesībā tikai tādas spēja viņu seksuāli uzbudināt. Atklājēja baudas iedvesmots, viņš mēdza tādas izpētīt un iepazīt gluži kā jaunu, tumšu kontinentu. Viņš mēdza tā aizrauties ar kādas sievietes noslēpumaino personību, ka reizēm šī aizraušanās jau līdzinājās apsēstībai; jo izvairīgāka un neiegūstāmākā bija sieviete, jo vairāk tā pievilka Leriju. Tieši tāpēc, padzirdējis no kāda drauga režisora par “Zvaigžņu kūrorta” īpašnieci, Lerijs tūlīt bija sajūsminājies. Beverlija Bērgesa ir gluži apburoša, režisors bija viņam šovasar stāstījis, nedēļu aizvadījis “Zvaigžņu kūrortā”. Es viņu redzēju tikai pa gabalu; viņai ne visai patīk rādīties sabiedrībā. Bet viņa ir tieši tāda, kādas man patīk: gara un tieva, un eleganta. Un, cik es paspēju pamanīt, viņas dzīvē nav neviena vīrieša.

Lerijs Vulfs ar milzīgu nepacietību gaidīja, kad varēs kopā ar eleganto un nesasniedzamo mis Bērgesu doties ekskursijā pa pili.

-    O, sveicināts! atskanēja zīdaina balss. Jūs esat Lerijs Vulfs, vai ne? Apsveicu ar “Oskara” saņemšanu!

Lerijs izbrīnījies pacēla galvu. Sveicināta! viņš atsaucās, nopētīdams pelnu pelēkos matus, briljanta mirdzumu, vakarkleitas dziļo dekoltē. Viņa skatiens apstājās pie maigu, resnu pērļu virtenes sievietei staip krūtīm. Mis Peidža, kāds patīkams pārsteigums! Vai jūs mums nepievienotos?

Kerola vilcinājās. īsti nezinu, patiesībā es gaidu, kad atbrīvosies galdiņš. Viņa palūkojās visapkārt un atvieglota pamanīja, ka bārā nav brīvu vietu.

-   Tad pievienojieties mums, līdz jūs pasauks, Lerijs ierosināja.

-   Es gan nezinu, Kerola atkal neizlēmīgi atkārtoja. Beidzot viņa tomēr apsēdās nišā un ierunājās: Esmu šeit pirmo reizi. Man ir piešķirts visburvīgākais bungalo. Tam pat ir savs baseins.

-    Kāda sagadīšanās! Lerijs veltīja viņai smaidu, kas noderētu kādai zobārstnieciskai reklāmai. Man ari ir bungalo. Cik ilgi jūs šeit uzkavēsieties?

-    Tikai dažas dienas. Ierados te atpūsties. Un jūs?

Lerijs, gluži nekautrīgi pētīdams viņas dekoltē, pavēstīja:

-    Jūs taču būsiet dzirdējusi par šeit notikušo Dekstera Braianta Remzija slepkavību trīsdesmitajos gados? Es grasos par to uzņemt filmu. Uzrakstīt scenāriju un ari producēt.

-    Ak tā, Kerola atsaucās, atteikdamās no Lerija piedāvātajiem riekstiem. Hallē apskatījusi Marionas fotogrāfijas, kā ari atcerēdamās, ka nozušanas brīdī viņai bijuši divdesmit seši gadi, pie tam jaunā seksa dieviete vienmēr valkājusi plānus, plandošus tērpus bez krūštura un biksītēm apakšā, Kerola saprata, ka viņai būs jāpakļauj sevi badošanās diētai, lai panāktu nepieciešamo svaru. Viņa to bija darījusi jau agrāk. Ikvienai aktrisei, kuras karjera bija atkariga no ārējā izskata, nācās samierināties ar visām mocībām, kas bija saistītas ar šāda izskata iegūšanu. Spriežot pēc tā, kā uz viņu šovakar skatījās Lerijs, Kerola nojauta, ka, pēc Lerija domām, viņa izskatījās sensacionāla. Viņš jau nezināja, kas Kerolai tā dēļ bija jāpārcieš: apnicīgā matu veidošana, sāpīgā uzacu izraustīšana, ādas poru noņemšana, īpaši uzpumpētas lūpas. Viņasprāt, tas nebija godīgi. Lerijs bija tikai par diviem gadiem vecāks nekā viņa, bet vienīgais, kas viņam bija jādara, lai šovakar izskatītos labi, bija jāsasukā mati.

-    Kā veicās ar “Izaicinātājas” filmēšanu? viņš nevainīgi pavaicāja, it kā jau nebūtu par to dzirdējis. Cik saprotu, bija kaut kādas problēmas ar producēšanu.

Tā bija katastrofa, Kerola nodomāja. Kerola pilnīgi nemaz neatbilda tai lomai. Filmu izrādīs vienīgi Vidējos Austrumos, tad tā tiks ieguldīta televīzijas kanālu plauktos, lai klusiņām nomirtu.

-   Es dzirdēju, ka Sids Stēms sagudrojis kaut ko jaunu, kas tagad ikvienu tracina, Lerijs ieteicās. Jaunu varoni, kaut ko līdzīgu Indiānam Džounsam, tikai sieviešu dzimtē. Runā, tā būšot lieliska loma, lai kura aktrise ari to dabūtu.

Andrea iejaucās: Es dzirdēju, ka Sids jau atradis īsto aktrisi, bet viņš nesaka, kas tā ir.

Kerolai tas patiesībā bija gluži vienaldzīgi. Sida Stēma jau

nās antivarones loma nebija domāta viņai. Nu, bet Mariona Stāra bija domāta tieši viņai.

Viņa nopūtās, pagrozīja riekstu trauciņu un sacīja: Es tik ļoti vēlos, kaut Sanfords būtu varējis braukt man līdzi uz šejieni. Šī vieta ir tik romantiska!

Lerijs iesmējās. Kāpēc tad te vēl būtu vajadzīgs jūsu vīrs?

Kerola uzmeta viņam ledainu skatienu. Ir taču iespējams būt precētiem un vēl aizvien mīlēt vienam otru.

-   Jums gan neizdosies mani par to pārliecināt, Lerijs attrauca. Tad kāpēc Sanfords neatbrauca kopā ar jums?

-   Viņš pēdējā laikā ir ļoti aizņemts ar savu visjaunāko māniju nojaukt Beverlihilzas vecās, skaistās mājas un to vietā uzbūvēt piecdesmit tūkstošus kvadrātpēdu lielus monstrus. Tāpēc es katrā ziņā priecājos, ka tas, kurš nopirka šo burvīgo, veco pili, nolēma to atstāt tādu, kāda tā bija.

Lerijs palūkojās apkārt, iedomādamies, vai pūlī kaut kur nav noslēpumainā Beverlija Bērgesa. Tad viņš atkal pievērsa uzmanību Kerolai. Un ko tad jūs grasāties te viena pati iesākt?

Kerola uzbūra sejā atturīgas, neiegūstamas sievietes izteiksmi. Esmu šeit, lai atpūstos un izbaudītu vientulību. Ja man šeit nav Sanforda, tad es nevēlos nevienu.

Un intereses dzirkstelīte Lerija acīs iegailējās mazliet spožāk.

Andrea pievērsās kokteiļa glāzei, ko visu laiku bija turējusi rokās. Viņai jau simtiem reižu bija gadījies būt par liecinieci šādiem skatiem: kā Lerijs pavedina kādu neieinteresētu sievieti. Bet Kerola Peidža atradās vismaz kādu iedaļu augstāk par viņa parastajām draudzenēm, patiesībā lielu iedaļu. Andrea apbrīnoja Kerolas spēli. Viņa bija dzirdējusi, ka “Izaicinātāja” bijusi izgāšanās, un tagad viņa prātoja, vai Kerola nav ieradusies šeit, lai pārciestu depresiju.

Tad pie galdiņa pienāca tumsnējs vīrietis ar tumšiem matiem, kas pie deniņiem bija sākuši sirmot, tērpies lepnā, īpaši modelētā uzvalkā. Atvainojiet, mister Vulf, viņš ierunājās. Esmu “Zvaigžņu kūrorta” galvenais administrators Saimons Jangs. Atnācu pavaicāt, vai jums nelabpatiktos tūlīt iepazīties ar mis Bērgesu.

Leriju uz mirkli pārņēma neizlēmība: palikt šeit un vērties Kerolā Peidžā vai satikt noslēpumaino Beverliju Bērgesu. Viņam prātā iešāvās paruna par medni kokā. Tāpēc viņš pievērsās Andreai un ierosināja: Tu varētu iet kopā ar misteru Jangu un nokārtot šo jautājumu, bet es vēl palikšu šeit, lai Kerolai nebūtu garlaicīgi.

Sienas klāja kailu vīriešu un sieviešu gleznojumi visdažādākajās seksuālajās pozās apskaujoties, mīlinoties, mīlējoties. Andrea bija vai mēma aiz brīnumiem.

Lūkodamās apkārt un apskatīdama slaveno vannu, kurā bija nogalināts Remzijs tā bija ar rokām izcirsta no viendabīga kristāla bluķa, pilnīgi caurspīdīga un pietiekami liela, lai tajā uzturētos vairāki cilvēki, viņa dzirdēja Saimonu Jangu sakām: Šī telpa nepavisam nav piedauzīga, tā ir pat skaista savā īpašajā erotiskajā ziņā. Tikai trīsdesmito gadu morālā atmosfēra tā pamudināja presi to nodēvēt.

Andrea centās noteikt viņa akcentu. Franču? Viņš bija neticami izsmalcināts; ja viņš būtu aktieris, Andrea viņu izvēlētos kāda augstmaņa vai izcila zinātnieka lomai. Viņš kinojomā pilnīgi varētu sekot Kristoferam Lī.

Beidzot viņi izgāja no vannasistabas Andrea nezin kāpēc bija cerējusi ieraudzīt vannā asins plankumus un devās pa garu gaiteni, kura sienas rotāja ģerboņi. Mister Jang, viņa painteresējās, klīst baumas, ka Remzija līķim pēc nogalināšanas bijis kaut kas nodarīts. Vai viņš tika sakropļots?

-    Viņš bija izkastrēts, Jangs atbildēja.

Viņi nonāca kabinetā, kur atradās milzīgs “Zvaigžņu kūrorta” makets, un Andrea tika iepazīstināta ar Beverliju Bērgesu, kura, Andreai par pārsteigumu, valkāja lielas saulesbrilles. Tās man nepieciešamas acu dēļ, viņa paskaidroja. Cik Andrea varēja saskatīt, Beverlija bija glīta sieviete ar brūniem, modemā frizūrā sakārtotiem matiem. Nododama Andreas rokās veco dienasgrāmatu ādas vākos, viņa sacīja: Mēs to atradām, kad remontējām pils ziemeļu spārnu.

Andrea sažņaudza grāmatu rokās, kā apburta domājot par to, ka tajā viņa varētu rast kādu izskaidrojumu sen notikušajai un neatklātajai slepkavībai. Manuprāt, ari policija varētu par šo dienasgrāmatu ieinteresēties.

-   Lieta jau sen tika izbeigta, Beverlija iebilda. Policija nosprieda, ka Mariona nogalinājusi Remziju un tad kaut kur kalnos pati aizgājusi bojā.

Andrea atvēra dienasgrāmatas pirmo lappusi un izlasīja sīkiem burtiem rakstīto: “Laikam var apgalvot, ka esmu zaudējusi savu nevainību divas reizes. Vai četras vai piecas, kā to uzskata. Tajā naktī mani ieguva abi vīrieši; viņi mīlējās ar mani pārmaiņus. Es biju iemīlējusies dēlā, bet viņa tēvs arī mani gribēja. Es nevaru pateikt, kurš pirmais no viņiem laupīja manu jaunavību. Viņi mani piedzirdīja, izģērba un turēja guļamistabā tik ilgi, līdz bija apmierinājuši savu iekāri, un tajā laikā es noteikti zaudēju savu jaunavību vairākas reizes no jauna. Es nekad vairs nesatiku nevienu no viņiem. Man tad bija četrpadsmit gadu.”

Andrea aizvēra grāmatu.

Pamanījusi viņas sejas izteiksmi, Beverlija piebilda: Tā ir diezgan atklāta. Un dažviet brutāla.

-   To es pamanīju, Andrea domīgi noteica. Katrā ziņā, paldies, mis Bērgesa. Es jūs neaizkavēšu. Un misters Vulfs nevar vien sagaidīt, kad varēs sākt šo te lasīt un rakstīt scenāriju. Tie gan bija meli. Lerijs pat negrasījās šo dienasgrāmatu lasīt, ne ari rakstīt scenāriju. Bet to neviens nezināja. Neviena dzīva dvēsele visā pasaulē nezināja, ka dižais Lerijs Vulfs ir krāpnieks un ka viņi abi ar savu asistenti jau septiņpadsmit gadus spēlēja īpašu šarādi. Cik gan naiva toreiz bija Andrea, piedāvādama pārlasīt Lerija scenāriju iesniegšanai konkursā…

'

Viņi bija norunājuši satikties pie universitātes pilsētiņas studentu kluba. Andrea bija paņēmusi līdzi viņa scenāriju. Tas bija briesmīgs. Tas bija vēl ļaunāks par briesmīgu, tas smirdēja. Un viņai vajadzēja izdomāt kādu pieklājīgu veidu, kā to paziņot Lerijam.

Viņa nevarēja runāt ar Leriju atklāti, nedrīkstēja gluži vienkārši ieteikt viņam atmest domu par rakstīšanu, jo viņam nebija ne mazāko dotību, bet Andrea bija audzināta vecajam laikmetam atbilstošu likumu un ideālu garā, no kuriem svarīgākais bija: meitenei vienmēr jāaizsargā puiša ego. Paslavē viņu, Andreas padzīvojusī māte bija sacījusi. Liec viņam justies kā karalim. Vienmēr pakļaujies viņa spriedumam, pat tādā gadījumā, ja tu tam nepiekrīti. Vīriešu ego ir tik smalki, tāpēc mūsu, sieviešu, ziņā ir rūpēties, lai viņi vienmēr justos labi. Paraugies uz savu tēvu. Tēvam toreiz bija sešdesmit deviņi gadi. Es ne vienmēr esmu viņam piekritusi, un daži viņa paradumi mani kaitina, bet es turu muti ciet. Tāda ir mana sūtība, un, kad pienāks laiks, tāda būs arī tava sūtība, Andrea.

Un tieši tāpēc, vērodama Leriju tuvojamies no pilnās kafetērijas puses un laiku pa laikam apstājamies, lai pārmītu kādu vārdu ar draugiem, kaut arī viņš zināja, ka Andrea viņu gaida, Andrea bija vēl un vēlreiz pārlikusi prātā pieklājīgus variantus, kā paziņot Lerijam, ka viņa scenārijs nav nekam derīgs.

-   Sveika, Alise! viņš bija uzsaucis, beidzot pienācis viņai klāt. Tātad ko tu par to domā? Viņš paliecās uz priekšu, un viņa muskuļi piebrieda. Kad viņš uzlūkoja Andreu, no viņa zaļajām acīm izšāvās divi neredzami stari, pilnīgi noslēdzot viņas loģiskās domāšanas centru smadzenēs.

-    Kā lai to saka, viņa teica, ar trīcošām rokām izvilkdama no lielās aploksnes viņa scenāriju.

-Ei! viņš smaidīdams iesaucās. Neuztraucies tik ļoti! Un uzlika savu plaukstu uz Andreas rokas.

Andrea vairākas reizes apmeta loku visumā un tad atkal nolaidās uz zemes.

-   Tātad ko tu par to domā? viņš atkārtoja.

Viņa bija paredzējusi sacīt: “Manai gaumei tas ir pālāk vīrišķīgs; es neizprotu kara stāstus.” Tādējādi viņa it kā pārvērstu scenārija vainas par savu vainu, kā to viņai bija mācījusi māte. Bet gluži pretēji iecerētajai frāzei viņa dzirdēja sevi atbildam: Tajā ir kaut kas cerīgs.

-   Lieliski! Ieteic, ko man darīt, lai to uzlabotu.

Ko darīt? Sadedzināt! Bet, ielūkojusies Lerija smaidā, aptvērusi, ka, izstāstot viņam taisnību, viņa Leriju vairs nekad nesatiks, Andrea ierunājās: Manuprāt, tu varbūt varētu mazliet pārveidot

galveno varoni. Viņš man izlikās tāds… raupjš. Viņš ir diezgan nežēlīgs pret sievietēm. Sākums ir pārāk gauss, tev vajadzētu iesākt ar kādu intriģējošu darbību, jo tā taču būs piedzīvojumu filma. Un tad… Sarakstam nebija gala. Un, ē… kaut arī darbības vieta ir eksotiska, manuprāt, diez vai Islande būtu piemērota, lai tur iztrakotos pāris Vjetnamas kara veterānu. Manhetena tveicīgā pēcpusdienā radītu lielāku spriedzi.

-   Hmm, viņš norūca, pievilcīgi saraukdams pieri. Izklausās, ka tur ir pamatīgi jāpiestrādā. Bet man restorānā ir tik daudz darba, turklāt viss pārējais… man vienkārši nav laika. Viņš paslēja augšup galvu un pasmaidīja. Kā tev šķiet, vai tu man nevarētu mazliet izpalīdzēt? Es būtu neizsakāmi pateicīgs.

-Labi, Andrea atsaucās, kaut gan cita viņas smadzeņu daļa kliedza: “Vai tu esi jukusi?” Un tad piepeši viņai galvā iešāvās ļoti dīvaina un negaidīta doma: viņa bija divdesmit piecus gadus veca un vēl aizvien jaunava.

Viņai gan nebija ne jausmas, kāds tam īsti sakars ar Leriju Vulfu un viņa scenāriju, bet viņa piepeši saprata, ka ir jāpalīdz viņam, kaut vai vienīgi tādēļ, lai viņu atkal satiktu. Kad viņa atbildēja: Labi, es tev palīdzēšu, Lerijs bija iesaucies: Lieliski! Paklau, ko tu teiksi, ja es tev atstāšu scenāriju un tu dari tur, ko vari? Atnes man to uz nākamo kursu nodarbību, un es tev izmaksāšu pusdienas kafejnīcā. Nu, ko teiksi?

Andrea bija teikusi “jā”, pārdodot savu dvēseli par hamburgeru.

Kad viņa atgriezās bārā, Lerijs vēl aizvien centās apburt Kerolu Peidžu, likdams lietā visu savu valdzinājumu. Andrea stāvēja, turēdama rokās Marionas Staras dienasgrāmatu un prātodama, cik ļoti viņa bija mīlējusi Leriju toreiz, kad abi mācījās kursos, un vēl arī visus turpmākos gadus. Bet ne jau to dienu, ne ari visu nākamo gadu dēļ viņa tagad plānoja sagraut Lerija Vulfa slavu. Iemesls bija meklējams gluži nesenā pagātnē, un tas vēl aizvien šķita sūrstam viņas sirdī kā tikko cirsta brūce.

Un tieši par to arī Lerijam Vulfam nāksies samaksāt.

11

Svētās Bridžitas klostera skola, 1954. gads

J aunais džentlmenis bija apmēram divdesmit divus gadus vecs, garš un ar lielisku augumu. Viņa ķermenis bija skaists un vingrs, stūrainiem pleciem un platām krūtīm; deguns liecināja par seniem romiešu senčiem, acis lielas, melnas un mirdzošas. Viņa mati īsās, vieglās cirtās sniedzās līdz kaklam; spalvainās krūtis vēstīja par spēku un vīrišķību. Tad viņa lieliskais ierocis, kas šķita izlienam no sprogainu matiņu biežņas…”

-    Kas? viena no meitenēm pārjautāja.

-    Klusu! pārējās uzsauca.

-   Turpini, Dī Dī, Kristīne aicināja. Lasi tālāk!

-    “Novilcis savu kreklu, viņš tūlīt maigi atgāza sievieti uz dīvāna, kas ērti uztvēra viņas labprātīgo kritienu. Viņas svārki bija pārmesti pāri sejai, kājas paplestas, cik vien tas bija iespējams, un starp tām miesa ar sārto atvērumu centrā…”

Meitenes noelsās.

-    “Jaunais džentlmenis viņu no sakņupušās pozas atguldīja uz muguras dīvānā, bet viņas kājas vēl aizvien bija atplestas, un zināmais atvērums jau gaidīja to, kurš, nometies staip tām, ļāva mums no sāniem aplūkot viņa iīku, kas bija neatvairāmi saslējies.”

-Augstā debess! Čirka izgrūda.

-Apklusti! pārējās nošņāca.

Dī Dī turpināja klusā balsī lasīt, bet pārējās, sejām mirdzot ņirbošajā sveces gaismā, klausījās ar aizturētu elpu. “Viņš pats tīksmi uzlūkoja savu ieroci un, ar roku vadīdams to uz aicinošā atvēruma pusi, viegli iegrūda to līdz pat galam, un Pollija tajā brīdī iesaucās: “Ak! Ak! Es to nespēju izturēt! Tas ir par daudz! Es mirstu!” tādējādi izteikdama savu ekstāzi.”

-Pagaidi! viena no meitenēm piepeši pačukstēja. Šķiet, es kaut ko dzirdēju.

Dī Dī žigli noslēpa grāmatu zem spilvena, un kāda meitene, kas atradās tuvāk durvīm, pavēra tajās mazu spraudziņu un paglūnēja tumšajā gaitenī. Bija gandrīz pusnakts; Svētās Bridžitas klosterī visi jau gulēja, tikai meitenes no slepenā kluba “Zvaigznītes” bija sapulcējušās Kristīnes istabā, lai palasītu īpaši erotisku grāmatu, kas saucās “Veneras kalns”. Dī Dī bija slepus iedabūjusi to klosteri un katrā kluba biedru sapulcēšanās reizē lasīja no tās fragmentus.

-   Es pārklausījos, noteica meitene pie durvīm, tās aizvērdama. Viss ir mierigi.

Meitenes atvieglojumā nopūtās. Ikviena zināja, ja mūķenes atklātu šo klubu, sods būtu ļoti bargs. Vakarā meitenes tēloja, ka liekas gulēt, un, nogaidījušas, kad pa māsas Gabrielas durvju apakšu nespīdēja gaisma, sapulcējās Kristīnes istabā, lai pāris stundu izbaudītu aizliegto.

-   Palasi vēl, Dī Dī, palūdza kāda meitene, vārdā Lenija Frimena. Lenijas iesauka bija Pele, jo viņa grupā bija vismazākā un viņai bija smalki, pelei līdzīgi sejas vaibsti. Palasi vēl to vietu, kur viņa apvij kājas ap vīrieša kailajiem gurniem.

Pārējās ieķiķinājās.

-   Domāju, ka šonakt pietiks. Džentlmenis beidzot bija ieguvis Polliju. Nākamajā nedēļā dzirdēsim, kura viņam būs pēc Pollijas.

-   Vienu gan es vēl nesaprotu, ierunājās cita meitene, tajā vietā par viņa lielisko ieroci. Kas tas tāds?

-   Tas pats, kas viņa “mīlēšanās rīks”, Dī Dī atbildēja, un dažas meitenes sarauca pieri. Tikai vecākās no viņām Kristīne, Čirka un DI Dī saprata, par ko īstenībā ir “Veneras kalns”, un pat viņas par atsevišķām vietām nebija pilnīgi pārliecinātas. Bet visas meitenes, pat visjaunākās, kam bija tikai vienpadsmit, apjēdza, ka grāmata ir par seksu, un, kaut arī īsti nespēdamas iztēloties, kā tas notiek, viņas tomēr bija aizrāvušās.

Taču klubs “Zvaigznītes” nenozīmēja tikai piedauzīgu grāmatu lasīšanu. Viņas arī eksperimentēja ar kosmētiku, apsprieda modes, tina cita citai matos ruļļus un dalījās savos sapņos, izbailēs un noslēpumos. Klubs bija uzsācis savu pastāvēšanu pirms četriem gadiem tūlīt pēc incidenta ar cūkgaļas kotleti, kad Amberas popularitāte sāka noplakt un meitenes vairāk nosliecās uz Kristīnes un Čirkas pusi. Viņas sāka pulcēties Kristīnes istabā, kura tagad dzīvoja kopā ar Čirku, nevis ar Amberu, un pēc gaismas izdzēšanas vēl stundām ilgi sarunājās.

Šajā lietainajā naktī divpadsmit meitenes bija sadrūzmējušās Kristīnes istabā, kur gaiss bija biezs no kosmētikas aromātiem, smaržām, nagu lakas un ilgviļņu šķīduma, kas sajaucās ar degošo sveču kodīgo smaržu. Mēģinot iztaisnot Čirkas matus, Kristīne tos tina uz milzīgiem zarainiem ruļļiem, lietojot matu iztaisnošanas līdzekli, ko viņas bija nopirkušas veikalā vienā no skolas izbraukumiem uz pilsētu. Kamēr Čirka sēdēja ar dvieli uz pleciem, laiku pa laikam paņemdama pa piena karamelei no palielas kārbas, pārējās meitenes taisīja cita citai manikīru un pedikīru, sagudroja jaunas frizūras un pielaikoja tīra neilona zeķes, velkot tās ar cimdiem rokās, lai tās nesaplēstu.Viņas baudīja kartupeļu salmiņus un “Coca-cola ” visu to, ko mūķenes bija aizliegušas. Kluba vienīgais noteikums bija tāds, ka tikai vislabākās, tikai aizliegtās lietas varēja darīt “Zvaigznīšu” sanāksmēs, bet noraidīts tika viss, ko mūķenes atļāva, piemēram, vēstuļu rakstīšanu, gludināšanu vai lāpīšanu. Un tāpēc meitenes, klādamas uz savām sejām “Coly”, “Maybelline” un “Hazel Bishop” kosmētiku vai pielaikojot apakšveļu vai rotaslietas, runāja galvenokārt par puišiem un seksu.

Pēdējā laikā viņas lielāko daļu informācijas ieguva no DI Dī, kurai, tāpat kā Čirkai, bija septiņpadsmit un kura bija daudz pieredzējusi. Viņa bija uzņemta klubā pavisam nesen, jo ieradās Svētās Bridžitas klostera skolā tikai pirms dažām nedēļām no Filadelfijas, kas bija slavena ar savu vietējās televīzijas šovu par amerikāņu mūzikas grupām. Pēc puišiem izslāpušajām Svētās Bridžitas klostera skolas meitenēm šis šovs izklausījās debešķīgs, jo viņas visas vēlējās, kaut varētu apmeklēt īstu skolu un piektdienas vakaros dejot īstas dejas ar ak! puišiem.

Dī Dī lieliski demonstrēja savu uzdrīkstēšanos, jo viņa bija aizšuvusi savu skolas formassvārku ieloces, tādējādi praktiski valkādama taisnus svārkus. Filadelfijā viņai bija arī draugs, ar kuru viņa bija pamēģinājusi “visu”. Kaut arī Dī Dī nekad nestāstīja par viņas un Čaka tuvības niansēm un detaļām, visas meitenes iztēlojās, ka tam jābūt kaut kam līdzīgam grāmatā “Veneras kalns” lasītajam: Dī Dī ar svārkiem pār galvu, un Čaks viņai tuvojas ar savu “ieroci”.

-   Kas tā par krāsu? viena no meitenēm pajautāja Pelei, kura tobrīd krāsoja lūpas.

-    Tas saucas aveņkrāsas tonis, Pele atbildēja savā jocīgajā, sīkajā balsī. Tev patīk? Viņa to bija uzkrāsojusi pārāk biezā kārtā, un tā bija pārtriepta pāri lūpu līnijai; Pele bija tik maza un tik smalkiem sejas vaibstiem, ka viņa vairāk bija panākusi klaunisku, nevis apburošu rezultātu, bet meitene tik priecīgi smaidī( ja, ka pārējās apgalvoja: tagad viņa izskatoties pēc kinozvaigznes.

Pele ieķiķinājās un uzzieda lūpukrāsu vēlreiz.

Galvenais, kas meitenēm tādās slepenās saiešanās patika, bija labā pašsajūta pēc tam. Viņas sapulcējās, lai no savām vienaudzēm gūtu uzmundrinājumu un atzinību, lai mazinātu savas pusaudžu bailes un nedrošību, lai apliecinātu cita citai, ka ir normālas meitenes. Viņas visas piekrita, ka Kristīne Singltone, kuru viņas mīļi dēvēja par Kotletīti kopš tā gadījuma ar cūkgaļas kotleti, kad Kristīne bija stājusies pretī Amberai, bija “Zvaigznīšu” galvenā persona. Meitenes apjauta, ka Kristīne prot viņas pārliecināt un viņas pēc tam pašas jūtas labāk. Viņa neļāva nevienai meite-

nei sacīt: “Es esmu muļķe,” vai: “Es esmu neglīta.” Bet, ja kāda patiesi bija muļķe vai neglīta, Kristīne ierosināja: Paklau, palūkosimies, vai mēs nevaram to kaut kā pārveidot. Ikviena jaunatnācēja grupiņā mēdza sacīt, ka, iepazīstot Kristīni, aizmirstas, ka viņa ir resna.

-   Es tomēr vēl kaut ko nesaprotu “Veneras kalnā”, ierunājās kāda piecpadsmit gadus veca meitene, kas izraustīja savas biezās uzacis, cerēdama, ka izskatīsies līdzīga Odrijai Hepbemai.

-    Kāpēc par to vīrieša lietu runā kā par pistoli vai šaujamieroci? Un vispār ko viņš ar to dara?

Kamēr visas Svētās Bridžitas klostera skolas nevainīgās meitenes dzīvi diskutēja, izteikdamas vistrakākās un neiedomājamākās versijas, Čirka tikai nopūtās, iebāza mutē piena karameli un paziņoja: Es nemūžam neielaidīšos attiecībās ar vīriešiem. Es veidošu savu karjeru.

-  Nu protams, Kristīne piekrita, samērcēdama Čirkas matu šķipsnu ar šķīdumu un tīdama to ap rulli. Man par tevi nav nekādu šaubu.

Čirka pacēla pie sejas kabatas spogulīti un, saraukusi pieri, nopētīja zaraino rullīšu kaudzi uz savas galvas. Ja vien es varētu kaut ko padarīt ar šiem matiem!

-   Gan mēs kaut ko izdomāsim. Ja nelīdzēs šie, varbūt līdzēs kas cits.

-   Es vēlētos būt gaišmataina, atzinās Dī Dī, uzklādama uz kāju nagiem svaigu lakas kārtu. Kā Merilina Monro. Es reiz mēģināju pārkrāsot matus, bet māte mani gandrīz nogalināja.

-   Uzliec uz matiem citrona šķēlītes un pastāvi saulē, ierosināja viena meitene. Viņa bija Vulvertā iegādājusies garus, šūpojošus auskarus un tagad grozīja galvu šurpu turpu, lai redzētu, kā tie mirgo sveču gaismā.

-    Vai nevar vienkārši ar balinātāju? painteresējās Pele.

-   Ar ūdeņraža pārskābi, cita palaboja.

-   Merilinai Monro arī nav dabīgi blondi mati. Kā viņa tos dabū tādus?

-   Es būtu gatava atdot jebko, lai tikai līdzinātos viņai, mazā

Pele ilgpilnā balsī novilka, no koši krāsotajām lūpām pievērsdamās saviem matiem, kuri, protams, bija pelēkbrūni kā pelei.

Tobrīd Kristīne atcerējās Amberu, kurai bija dabīgi blondi mati un kuru tāpēc apskauda visa skola. Kristīnei atausa atmiņā tā nakts, kad viņa bija izkāpusi no gultas, lai dotos uz tualeti, un tur atradusi Amberu, kas, pārliekusies pār vienu no klozetpodiem, vēma. Vai tev nelabi? Kristīne bija pajautājusi, un Ambera atkliegusi: Aizveries un neesi tik ziņkārīga! Un tad viņa bija izdarījusi kaut ko pārsteidzošu. Viņa bija iebāzusi sev pirkstu rīklē.

-    Kāpēc tu sev izsauc vemšanu? Kristīne bija vaicājusi, un Ambera izgrūda: Tu taču negribēsi, lai es būtu tikpat resna kā tu, vai ne? Un Kristīne satriekta bija nodomājusi, ka Ambera labprātāk mokās ar nelabu dūšu nekā līdzinās viņai Kristīnei.

Šobrīd, ietinot Čirkas matus uz pēdējā adatainā ruļļa, Kristīne prātoja, vai Ambera jūtas laimīga. Viņa pirms gada bija beigusi skolu. Visiem par lielu pārsteigumu, uz izlaidumu bija ieradusies Amberas māte slaida, eleganta sieviete, kas atbrauca rolsroisā ar krustu uz durvīm, un mūķenes viņu bija uzrunājušas par “grāfieni”. Tātad Ambera tomēr nebija melojusi, un meiteņu skaudība kļuva vēl lielāka, kaut ari Kristīnei šķita, ka, aizbraucot no skolas, Ambera izskatījās nelaimīga.

Pele pateica kaut ko jocīgu, un visas meitenes iesmējās. Pamanījusi, kā Pele staro no šādas uzmanības, Kristīne prātoja, cik ļoti gan šī laumiņai līdzīgā meitene pār vērtās kluba sanākšanas reizēs. Dienā Pele bija tik klusina, ka brīžam pat nevarēja pamanīt viņas klātbūtni. Viņai bija tik zema pašapziņa, ka jau tagad, divpadsmit gadu vecumā, viņas pleci ieliecās uz krūškurvja pusi kā mazam putnēnam ar salauztiem spārniem. Pele šajā skolā bija viena no daudzajām meitenēm, kura bija par traucēkli saviem vecākiem un tāpēc nosūtīta šeit, lai viņi varētu mierīgi turpināt dzīvi.

Tieši Pele bija devusi šim klubam vārdu. Kad meitenes toreiz, pirms gadiem, sanāca uz pirmajām kluba sapulcēm, Pele tikko bija iestājusies Svētās Bridžitas klostera skolā, un pagāja ilgs laiks, kamēr viņa vispār saņēmās un sāka runāt. Kad pārējās brīvi izteica savas vēlmes un sapņus, Pele bija sakņupusi stūrītī kā nopērts suns. Bet beidzot kādu nakti, citu uzmundrināta, viņa bija nopīkstējusi savu sapni: Kļūt par zvaigznīti… Un tā viņas visas kopš tā laika sevi dēvēja.

-    Nu? Čirka noprasīja, kad bija iztīts pēdējais rullis.

-    Norādījumos sacīts, ka jāgaida trīsdesmit minūtes.

-    Tā viela smird. Kā tu domā, vai tā līdzēs?

-    Tu izskatīsies satriecoša.

Kristīne centās uzjautrināt savu draudzeni, lai tā ātrāk aizmirstu, kas bija noticis šajā pēcpusdienā.

-   Es nespēju tikties ar viņu vienatnē, Čirka bija sacījusi no rīta, attiecinot to uz savu māti, kura šodien ieradās vienā no saviem retajiem apciemojumiem. Lūdzu, atnāc man līdzi un esi mans morālais atbalsts. Es zinu, kāpēc māte brauks šurp. Es drīz beigšu skolu, un es jau zinu, ko viņa man sacīs. Lūdzu, palīdzi man viņu pārliecināt, lai ļauj man doties uz Ņujorku studēt aktiermākslu.

Kristīne bija piekritusi, jo viņa jau iepriekš bija vairākas reizes tikusies ar misis Rendelu un zināja, kāds viņai iespaids uz meitu. Un arī tāpēc, ka Kristīne cieši ticēja Čirkas sapnim kļūt par aktrisi. Pēc Kristīnes domām, viņas labākajai draudzenei bija dabas dots talants; Čirka bija neapvaldīta, un viņai patika citus izklaidēt, un Svētās Bridžitas klostera skolas dramatisko kursu pedagogs, kurš divas reizes nedēļā ieradās no Merinas, bija apgalvojis, ka Čirkai piemīt patiesas spējas un viņai vajadzētu turpināt teātra studijas. Bet misis Rendela negribēja par to ne dzirdēt. Viņa paziņoja: cilvēki, kuri strādājot teātrī, piederot pie viszemākās sabiedrības daļas un viņa jau nu neļaušot savai meitai saieties ar šādām padibenēm. Par nelaimi, Čirkas īstais tēvs bija miris pirms vairākiem gadiem, un misis Rendela bija apprecējusies otrreiz ar cilvēku, kurš sevi pilnīgi norobežoja no visa, kas saistīts ar meiteni. Tāpēc Čirkai nebija neviena, pie kā griezties.

Tā nu, sēžot saulītē klostera zālienā un laiku pa laikam sajūtot gaisā vēja atnesto sāļo līča aromātu, Kristīne skaidri varēja saskatīt, no kurienes Čirka ieguvusi savu personību. Čirkas māte bija sieviete, kam patika koši sarkanas lūpukrāsas, kažokādas, briljanti un kas bieži lūkojās pulkstenī. Kristīni pārsteidza tas, ka misis

Rendela mazliet kautrējās no savas meitas, kaut arī viņa nevarēja uzminēt, kāpēc bija ieradusies arī Čirkas tante Lūiza klusa, vienkārša sieviete, kura sēdēja ar klēpī saliktām rokām, it kā būtu atnākusi uz baznīcas dievkalpojumu.

-Tu nevari dzīvot pie mums, misis Rendela bija sacījusi.

-    Mūsu dzīvoklis ir par mazu, un tavam patēvam tas nepatiktu. Mums jāpadomā arī par savu sabiedrisko dzīvi. Tu gluži vienkārši tajā neiederētos. Manuprāt, tev vajadzētu būt sajūsminātai par tantes Lūizas augstsirdīgo piedāvājumu pēc skolas beigšanas ņemt tevi pie sevis.

-   Bet tante Lūiza dzīvo fermā, mamm, septiņpadsmit gadus vecā meitene bija iebildusi. Man nepatīk fermas.

-    Nu, tev gan laikam nav iespēju izvēlēties, vai ne? Tu taču nevari pēc skolas beigšanas palikt Svētās Bridžitas klosterī. Kurp tad tu dosies?

-   Es gribu doties uz Ņujorku, mamm. Es taču tev stāstīju. Es gribu studēt teātra mākslu.

-   Un es jau tev teicu, ka tas ir pilnīgi izslēgts. Un jāatzīstas, tu esi ļoti nepateicīga. Lūiza ir tik laipna, un tu to laikam neproti novērtēt.

-   Lūdzu, mamm…

-   Tad tas paliek norunāts, mana mīļā, un cauri!

Lūkodamās, kā Kristīne apstrādā ar losjonu pēdējo matu rulli, Čirka ierunājās: Es reiz apciemoju savu tanti Lūizu, kad man bija vienpadsmit gadu. Savā ziņā viņa ir laipna un maiga, bet viņa ir tik sasodīti klusina! Viņai mājās nav pat radioaparāta. Viņa visu dienu kaut ko cep vai šuj, vai ada un tad visu to pārdod vietējās baznīcas tirdziņā. Un viņa mēģinās tam pievērst ari mani. Vai saproti? Es tur nomiršu no garlaicības!

-   Tava māte taču nevar piespiest tevi to darīt, vai ne? Kristīne pavaicāja. Galu galā tev tad jau būs astoņpadsmit.

-Ak, Kotletīt, es neesmu tik stipra garā kā tu. Es nespēšu turēties viņai pretī.

-   Varēsi gan, Kristīne pasmaidījusi teica. Tev gluži vienkārši jānotic sev pašai. Tev vienmēr jāsaglabā cerība.

Pašas Kristīnes cerību uzturēja tēva vēstules, kuras viņš sūtīja ik mēnesi.

Tās nāca no tādām eksotiskām vietām kā Londona un Stokholma, un tās vienmēr bija pilnas ar spilgtiem aprakstiem, it īpaši ēdieni: “Esmu atklājis, cik lieliski var garšot gliemeži, Dollija. Un varžu kājiņas, tu pat nespēj to iedomāties! Ar ķiplokiem un peldošas sviestā. Es kolekcionēju ēdienu receptes, un kādu dienu visus šos burvīgos ēdienus pagatavošu tev.” Džonijs vienmēr lika vēstulēs pastkartes un reizēm kādu suvenīru teātra biļeti no Londonas, muzeja ieejas kartīti no Romas. Kristīne ar tiem bija izrotājusi sienu pie savas gultas, tādējādi radot ārzemju dabas skatu un ievērojamu vietu krāsainu kolāžu.

Kristīne uzticīgi rakstīja viņam atbildes, adresējot vēstules uz abonenta kastīti tuvējā Merinā, jo tēvs bija pārdevis pilsētas dzīvokli. Viņa stāstīja tēvam par savām mācībām, mīļākajiem priekšmetiem, par jautriem atgadījumiem pašas un Čirkas ikdienā, par “Zvaigznītēm” un visām savām draudzenēm.

Vēstules bija palīdzējušas nepamanīt mēnešu un gadu aizsteigšanos, līdz viņa zem Svētās Bridžitas klostera jumta jau svinēja savu sešpadsmito dzimšanas dienu. Viņa bija cerējusi, ka uz to ieradīsies tēvs, bet viņš bija atrakstījis no Holandes, pievienodams maisiņu ar tulpju sīpoliem, kurus Kristīne bija atdevusi klostera dārzniekam. Piedevām viņas dzimšanas dienā uz skolu tika atsūtīta šokolādes kārba un puķu pušķis no kāda Sanfrancisko ziedu veikala, un svešā rokrakstā uzrakstīta kartīte: “Daudz laimes sešpadsmitajā dzimšanas dienā, Dollija! Tavs mīļotais tētis.” Kristīne ilgojās, lai tēvs viņai kaut reizīti piezvanītu vai atsūtītu telefona numuru un viņa varētu pati sazināties. Šo četru gadu laikā viņa ne reizes nebija dzirdējusi tēva balsi.

Domās atskatīdamās uz Svētās Bridžitas klosterī aizvadīto laiku, Kristīne jutās pārsteigta, cik viegli pēc tiem pirmajiem nepatīkamajiem mēnešiem viņa bija iejutusies klostera dzīvē. Kad viņa bija aizrakstījusi tēvam, ka viņai uzspieduši diētu un ka burkānu salāti radot viņai nelabu dūšu, Džonijs bija atsūtījis uz skolu norādījumus, ka viņa meitai jāēd tāds pats ēdiens kā pārējām.

Kristīnes dzīvē atgriezās vismaz viens mierinājums, un vislabāk viņai palika tie vakari, kad tika pasniegti makaroni ar sieru vai ceptu cāli, vai kartupeļu biezenis ar mērci, jo tie viņai ļoti garšoja.

Bet galvenais iemesls, kāpēc Kristīne tik viegli iejutās skolā un šo četru gadu laikā jutās laimīga, bija viņas draudzība ar Cirku.

-   Labi, Kristīne paziņoja, pakāpdamās atpakaļ un paceldama spoguli. Viss padarīts!

Čirka brīdi nopētīja savu atspulgu, tad paskatījās uz Kristīni. Man tevis pietrūks, Kotletīt, kad aiziešu no skolas, viņa atzinās. -Ja tu nebūtu bijusi mana draudzene, nezinu, ko es būtu sadarījusi. Es nespēju pat iedomāties, ka man jādodas prom bez tevis! Ei! viņa piepeši iesaucās. Man iešāvās prātā lieliska ideja. Kāpēc tu nevarētu braukt kopā ar mani uz Ņujorku! Mēs varētu kopīgi sameklēt dzīvokli un darbu, un mēs būtu kā māsas.

-   Man tas patiktu, Čirka, taču, kad tikšu prom no šejienes, es dzīvošu kopā ar tēvu. Bet tu varētu studēt dramatiskajos kursos tepat, Sanfrancisko. Tad tu varētu dzīvot pie mums.

-    Vai tā būs labi? Tas ir, ko par to teiks tavs tēvs?

-   Viņš lielāko daļu laika pavada ceļojumos. Esmu viņam visu par tevi uzrakstījusi. Esmu pārliecināta, viņam nebūs iebildumu, ka tu dzīvo pie mums.

-   Bet viņam taču nav māju! Tu stāstīji, ka viņš pārdevis dzīvokli. Un tu viņam raksti uz abonenta kastīti pastā.

-   Tad mēs sameklēsim jaunu dzīvokli, kas būs piemērots mums visiem trim.

-Ak Dievs, tas būtu kolosāli! Mēs abas dabūsim darbu, un mēs…

Piepeši klusumu pāršķēla kliedziens.

Meitenes sastinga un palūkojās cita uz citu.

-   No kurienes tas nāca? Kristīne iesaucās, pielēkdama kājās. Viņa paraudzījās visapkārt. Kur ir Pele? Vai kāda redzēja viņu aizejam?

-    Viņa teica, ka iešot uz vannasistabu.

Izdzirdējusi vēl vienu kliedzienu, Kristīne metās pa gaiteni uz vannasistabu un atrāva durvis.

-   Palīgā! Palīgā! kliedza Pele aizmiegtām acīm un pilošiem, slapjiem matiem. Viņa kā akla mētājās pa vannasistabu, tverdama ar rokām seju, kas bija šausminoši sarkana.

-   Pele! Kristīne sauca, mezdamās pie viņas. Kas noticis? Ak Dievs!

Uz grīdas gulēja sašķīdusi pudele, un gaisu pildīja toksiski izgarojumi.

Satvērusi meiteni, Kristīne iekliedzās: Čirka! Vai jūs kāda dzirdat! Pasauciet māsu Gabrielu! Pasteidzieties! Tad viņa ievilka Peli vienā no dušas kabīnēm un līdz galam atgrieza aukstā ūdens krānu. Atver acis, Kristīne sauca. Pele! Atver acis!

Bet Pele histēriski mētājās ar rokām un spiedza. Tāpēc Kristīne sagrāba viņas zodu un pavērsa viņas seju pret ūdens strūklu, notraipīdama savas rokas ar Peles aveņkrāsas lūpukrāsu.

Pārējās satriektas klusu vēroja, kā Kristīne tur spiedzošo meiteni zem ūdens strūklas, cenzdamās pavērst viņas seju augšup, bet Pele lēkā pa flīžu grīdu, mētājas ar rokām un sāpēs kauc.

Kad ieradās māsa Gabriela naktskreklā ar pirmās medicīniskās palīdzības koferīti rokās, viņa, tikko uzmetusi skatienu Pelei, pavēlēja Čirkai: Skrien uz virtuvi un atnes olīveļļas pudeli. Ātri! Dī Dī, skrej un pamodini klostera priekšnieci! Pasaki, lai izsauc ātro palīdzību! Nolikusi koferīti uz grīdas un attaisījusi to, viņa noprasīja: Kas notika?

-   Viņa iesmērēja to šķidrumu… Kristīne pārbijusies iesāka. Viņa vēl aizvien turēja elsojošo Peli; abas bija pilnīgi izmirkušas. Tajā pudelē. Viņa to iesmērēja galvā.

Māsa Gabriela pacēla stikla lausku un nomurmināja: Augstā debess! Pudelē bija tīrīšanas līdzeklis, ko novices lietoja, lai noberztu flīžu grīdu vannasistabās.

Mūķene iegāja dušas kabīnē, nepievērsdama uzmanību tam, ka samirka viņas naktskrekls un baltā cepurīte, un pārņēma Peli no Kristīnes rokām savējās. Nekas, nekas, mīļā, viņa mierināja.

-    Pavērs seju pret ūdeni! Mums tas jāaizskalo prom.

Pele tagad bija mazliet pierimusi, viņas tievais augumiņš raustījās sāpjpilnās elsās, sejā bija izsmērēta spilgtā lūpukrāsa. Māsa Gabriela skaidroja: Vēl tikai dažas minūtes, un tad es tev uz acīm uzlikšu pārsējus. Kad viņa pasniedzās, lai noglāstītu meitenes galvu, izkrita paliels kušķis.

Meitenes noelsās. Kristīne, piepeši sajuzdama nelabumu, piespieda mutei priekšā roku.

Kad pēc mirkļa atgriezās Čirka ar olīveļļu, meitenes stindzinošā klusumā vēroja, kā māsa Gabriela izved Peli no dušas, satin viņu dvielī un tad, iepilinājusi katrā acī dažus olīveļļas pilienus, uzliek Peles acīm sterilus pārsējus, aptīdama tos ap meitenes galvu.

Kristīne šausmās raudzījās, kā Pelei izkrīt vēl vairākas matu šķipsnas.

Klostera priekšniece dusmās trīcēja, kaut ari viņa centās savaldīties, Kristīne un Čirka redzēja, kā viņai drebēja ap galvu apmestā šalle. Vai jūs, meitenes, aptverat, ko esat izdarījušas? viņa noprasīja, katru vārdu nocērtot kā ar nazi. Uz viņas rakstāmgalda bija izklātas Kristīnes istabā savāktās kosmētikas kārbiņas un pudelītes, neilona zeķes un ilgviļņu šķīdums. Tur bija arī pamatīgi pāršķirstītā grāmata “Veneras kalns vai Baudpilnas sievietes memuāri”. Kristīne juta vaigus svilstam kaunā.

-   Šis slepenais klubs bija tava ideja, vai ne, Kristīne? klostera priekšniece noprasīja. Piecelta no gultas tik vēlā stundā, viņa bija apmetusi ap naktskreklu rūtotu rītakleitu. Ārpusē logos sitās lietus lāses, un pie rūtīm skārās kailie koku zari. Pirms stundas Peli bija aizvedusi ātrā palīdzība; pastāvēja risks, ka meitene var kļūt akla uz mūžu.

-Tu esi apkaunojums visai šai skolai, Kristīne Singltone, klostera priekšniece turpināja, tikko valdīdama dusmas. Tu pamudināji citas meitenes nodarboties ar neatļautām lietām, tu pamudināji nabaga mazo Leniju Frīmenu mainīt matu krāsu. Tu piespiedi viņu noticēt, ka viņas dzīve kļūtu labāka, ja viņai būtu gaiši mati. Un tāpēc viņa ielēja sev galvā tīrīšanas līdzekli, uzskatīdama to par parastu balinātāju. Savas iedomības dēļ, Kristīne, tu esi izraisījusi drausmīgu nelaimi. Ja šī nabaga meitene uz visu mūžu kļūs akla, tā būs tava vaina. Man bail pat domāt, kāda būs tava nākotne. Tu esi iedomīga un patmīlīga. Tu uzskati, ka likumi domāti tikai citiem cilvēkiem. Tu nekad nekjūsi ne par ko izcilu. Man kauns par tevi! Un par tevi ari, viņa pievērsās Čirkai. Nu? Ko jūs, meitenes, varat teikt savā labā?

-   Piedodiet, jūsu svētība, Čirka, galvu noliekusi, nočukstēja. Rullīši jau sen bija izkrituši, un viņas mati izskatījās vēl sprogaināki nekā jebkad.

-Ari man ļoti žēl, jūsu svētība, Kristīne pievienojās. Man patiesi žēl, ka ar Peli tā notika. Un, ja viņa kļūs akla, es to nekad sev nepiedošu. Vienīgi… lūdzu, nestāstiet par to manam tēvam.

-    Par vēlu. Viņš to jau zina.

Kristīne paraudzījās uz viņu. Lietus šķita vēl stiprāk triecamies pret rūtīm. Jūs runājāt ar manu tēvu? Kristīne pārjautāja. Jūs šonakt ar viņu runājāt? Jūs zināt, kur viņš ir? Lūdzu, pasakiet man, kur viņš ir!

-   Baidos, ka nedrīkstu to darit, Kristīne. Piedod, bet man vispār neko nevajadzēja tev pieminēt.

-   Ko tu grasies darit? Čirka pajautāja, kad abas sēdēja un klausījās lietū. Kristīnei nebija izdevies no klostera priekšnieces izdabūt vairāk informācijas par savu tēvu, vienīgi to, ka viņš spējis kaut kā pierunāt klostera priekšnieci atļaut Kristīnei palikt skolā.

-   Viņas zina, kur ir tētis, Kristīne sacīja. Viņām ir tēva telefona numurs un visu laiku ir bijis, bet viņas man to neatklāj. Bija pusnakts. Raudzīdamās lietus noskalotajās rūtīs, Kristīne rotaļājās ai' tenisa bumbiņu. Bet es to noskaidrošu.

-Kā?

-   Klostera priekšnieces kabinetā ir mūsu dokumenti. Skapis nav aizslēgts. Es pamanīju, ka viņa tur ieliek manu mapi.

-   Ak Dievs, tas ir šausmīgi bīstami, Kristīne! Tevi var pieķert, un ko tad viņa ar tevi darīs?

-    Ceru, ka izslēgs no skolas.

-Tu taču to nevēlies, Kotletīt, jo tas ļoti apbēdinātu tavu tēvu.

Kristīne pameta bumbiņu tik stipri, ka tā atsitās pret skapīti un tad paripoja zem Čirkas gultas. Varbūt man jau labi sen tā vajadzēja rīkoties. Varbūt tādējādi es būtu piespiedusi viņu atbraukt man pakaļ. Nu, bet tagad es tā tiešām darīšu.

-    Es iešu tev līdzi.

Klostera priekšnieces kabinets nebija aizslēgts, un meitenes ar virtuvē nočieptu lukturīšu palīdzību pārmeklēja skolnieču personisko lietu mapes. Kristīne atrada savējo un, lukturīša gaismai trīcot, lasīja: “Kristīne Singltone, dzimusi Holivudā, Kalifomijā, 1938. gadā. Tēva nodarbošanās biznesmenis. Māte mirusi.” Tur bija arī telefona numurs, pa kādu vajadzības gadījumā varētu sazināties ar Džoniju.

-   Es to atrādu, Čirka! Kristīne nočukstēja un steidzīgi norakstīja telefona numuru. Bet dīvaini tas bija vietējās telefonu centrāles ietvaros.

-    Vai tad viņš atrodas Sanfrancisko? noprasīja Čirka, sejai mirdzot bālajā lukturīša gaismā. Ziņkārības dzīta, viņa rakņājās pa skapi, meklēdama pati savu mapi.

-   Es nezinu, Kristīne atsaucās. Es neko nesaprotu. Klostera priekšniece sacīja, ka šonakt ar viņu runājusi. Ja jau viņa zvanījusi pa šo numuru, tētim jābūt pilsētā. Viņa pārskatīja pārējos ierakstus savā mapē, no kuriem vairums vēstīja par viņas bērnībā pārciestajām slimībām, profilaktiskajām potēšanām, dažādu viņas privātskolotāju ziņojumiem. Tad viņa uzgāja lapu, kur māsas Gabrielas rokrakstā bija informācija par to dienu pirms četriem gadiem, kad Kristīne bija uzņemta klostera skolā. Viņai iekrita acīs viens vārds.

“Adoptēta.”

“Oficiālā adoptācija notikusi Holivudā, Kalifomijas štatā,” māsa Gabriela bija pierakstījusi, “kad Kristīne bija divas nedēļas veca. Misters un misis Singltoni aizveda bērnu uz Sanfrancisko, kur viņa kopš tā laika arī dzīvo.”

Kristīne blenza uz lappusi. Es neko nesaprotu, viņa nomurmināja.

-    Kas noticis?

Viņa palūkojās uz Čirku. Te rakstīts, ka mans tēvs nav mans īstais tēvs. Ka es esmu adoptēta.

-Ai, tur jābūt kādai kļūdai!

Piepeši Kristīnei kļuva skaidras dažas lietas. Tajā vakarā, kad Džonija blondā draudzene bija sacījusi: Varbūt viņas māte bija resna. Vai tu viņu kādreiz esi redzējis? Un otrs gadījums viņu piknika laikā Tiburonā, kad Kristīne bija vaicājusi, vai viņa līdzinās mātei. Tu esi viņai līdzīga garā un sirdī, Dollija, tēvs bija atteicis. Tagad Kristīne saprata, kāpēc nevarēja saskatīt nekādu līdzību starp viņu un netveramo skaistumu Sāras Singltones fotogrāfijā, tā nebija viņas īstā māte.

-   Nē, viņa čukstēja, tā nav taisnība. Es tam neticu.

-   Varbūt tu biji bārene, Čirka minēja. Varbūt viņi centās tevi pasargāt no kaut kā briesmīga.

-   Jā, tā tam jābūt, Kristīne atsaucās, saskatīdama tur kaut kādu cerības dzirkstelīti. Ja viņas īstie vecāki bija miruši un Džonijs bija viņu pieņēmis savā ģimenē, tad taču viss bija gluži labi, vai ne?

Viņa vēlreiz pārskatīja savu mapi, tik ļoti trīcēdama, ka izmeta no rokām papīrus un viņai nācās tos celt augšā. Viņa neatrada ne dzimšanas apliecību, ne norādījumu, kas bijuši viņas īstie vecāki. Bet viņas skolā uzņemšanas iesnieguma stūrī bija īsa māsas Gabrielas piezīme: “Starp īstajiem vecākiem un misteru Singltonu sakari netiek uzturēti.”

Kabineta sienas sagriezās ap viņu.

Sakari netiek uzturēti…

Vai viņi vēl varētu būt dzīvi? Viņas vecāki!

Čirka visu laiku šķirstīja savu mapi un piepeši iesaucās: Ak Dievs, Kotletīt! Mana māte nav atstājusi skolai telefona numuru! Te rakstīts, ja ar mani kaut kas notiekot, viņa nevēloties, lai skola ar viņu sazinās! Lai parūpējoties paši! Viņa pasniedzās pēc Kristīnes rokas. Mātei es neesmu vajadzīga, viņa noteica. Nekad neesmu bijusi vajadzīga.

Kad Čirkas roka pieskārās viņai, istaba beidza griezties un Kristīne vēlreiz palūkojās uz sasodīto vārdu adoptēta.

-Ari es savai īstajai mātei nebiju vajadzīga, Čirka. Viņa mani atdeva, kad es biju tikai divas nedēļas veca.

Abas meitenes stāvēja aukstajā, tumšajā kabinetā, klausoties lietū, un gaiss ap viņām bija smags no nodevības. Kristīne mēģināja aprast ar jauno domu. Džonijs viņai melojis kopš pašas viņas dzimšanas, stāstīdams, ka viņš ir meitenes tēvs un mirusī Sāra bijusi viņas māte. Un vēlāk ievietojis viņu Svētās Bridžitas klostera skolā, apsolīdams, ka tas nebūs uz ilgu laiku, ka viņš drīz ieradīsies Kristīnei pakaļ. Meli, vieni vienīgi meli.

Viņa raudzījās lietū un prātoja, cik auksts un tukšs tas viss šķiet, gluži kā viņas dvēsele šobrīd. Es došos prom, Čirka, viņa beidzot paziņoja. Es te vairs nepalikšu. Šonakt pat došos prom.

-    Tas nav iespējams.

Kristīnei bija mazliet naudas. No summas, ko tēvs ik gadu nosūtīja uz skolu, Kristīnei katru mēnesi izmaksāja desmit dolārus. Viņa tos bija noglabājusi kurpju kārbā zem savas gultas. Tur jau bija vairāki simti dolāru.

-   Es došos kopā ar tevi.

-    Man jāiet vienai, Čirka. Es uzmeklēšu tēvu. Vienīgais pieturas punkts bija abonenta kastīte pastā. Bet tagad viņai bija arī telefona numurs.

-Es arī gribu doties prom. Mums jau nav jādodas vienā virzienā. Kad pārkļūsim pāri līcim, varam izšķirties. Es nespēšu šeit izturēt, palikusi viena pati bez tevis. Esmu sakrājusi mazliet naudas. Es došos uz Ņujorku. Man tur ir māsīca, kura man palīdzēs. Arī viņai nepatīk mana māte!

Vārajā lukturīšu gaismā abas meitenes uzlūkoja viena otru un piepeši pamanīja, ka viņas vairs nav nekādas meitenes; viņu bērnība bija beigusies. Jā, Kristīne izlēma, dosimies prom abas.

Čirka ierunājās: Es ienīstu savu māti. Nekad neesmu ienīdusi kādu tik ļoti kā šobrīd viņu. Kaut man vispār vairs nebūtu nekāda sakara ar viņu! Es vēlētos būt pavisam cits cilvēks. Kaut es varētu nomainīt savu personību.

-   Ja gribi, ņem manu vārdu, Kristīne piedāvāja. Galu galā tas šā vai tā nav mans īstais vārds, vai ne?

-   Un tu vari ņemt manējo. Lūdzu! Čirka izvilka no mapes savu dzimšanas apliecību un pasniedza to Kristīnei. Esmu dzimusi 1937. gadā, tas ir, gadu pirms tevis, bet tev varētu dot septiņpadsmit. Tātad no šī brīža es būšu tu un tu būsi es.

Rītausmā viņas uzkāpa uz pirmā prāmja. Lietus bija pārstājis. Meitenes nesa lietusmēteļus un koferus, abas bija pārģērbušās parastās drēbēs un atstājušas savus formastērpus klosteri. Kad prāmis pienāca Zvejnieku piestātnē, meitenes ilgu laiku stāvēja, ļaudamās skaudrajam rīta gaisam, ieelpodamas jūras sāļumu, kas sajaucās ar zivju smaržu kioskos, kas patlaban tika atvērti, lai uzsāktu tirgošanos.

-   Es tevi nekad neaizmirsīšu, Kotletīt, Čirka svinīgi noteica.

-    Es tevi arī ne, Kristīne atsaucās.

-   Tev ir manas māsīcas adrese. Atraksti man!

-    Labi. Paliksim draudzenes uz mūžīgiem laikiem.

-    Draudzenes uz mūžīgiem laikiem.

Viņas apskāvās, apspiezdamas asaras. Tad Kristīne noraudzījās, kā Čirka aiziet uz tramvaja pieturu, kas viņu nogādās uz pilsētas centru. Viņas nepakļāvīgie mati burgundija krāsas cirtas izcēlās dūmakainajā gaisā.

Tad Kristīne sāka raudzīties pēc telefona būdiņas.

Atradusi to, viņa ievilka līdzi savu koferi un izņēma no maciņa monētu. Vispirms viņa piezvanīja uz Sanfrancisko Centrālo slimnīcu, kurā bija nogādāta Pele.

Pagāja dažas minūtes, kamēr viņa pārliecināja dežurējošo medicīnas māsu, ka viņa ir Peles radiniece. Es esmu viņas vecākā māsa. Esmu koledžā un tikko uzzināju, kas noticis. Es vēl dažas dienas aizkavēšos šeit un nevarēšu aizbraukt. Vai jūs man, lūdzu, nepateiktu, kā viņa jūtas?

Beidzot medicīnas māsa atbildēja: Viņa zaudējusi lielāko daļu matu un applaucējusi seju, bet mēs uzskatām, ka viņas redzei briesmas vairs nedraud.

-   Paldies Dievam! Ko? Kaut ko pateikt? Jā, lūdzu, pasakiet viņai, ka zvanīja Kristīne. Un vēl to, ka… man ir ļoti žēl.

Tad viņa izvilka telefona numuru, kuru bija norakstījusi no savas mapes. Pirms zvanīšanas viņa vēl apdomāja. Ko viņa sacīs tēvam? Kādi būs viņa pirmie vārdi? Vai viņai vajadzētu tūlīt atklāti noprasīt, kāpēc tēvs viņai tik daudz melojis? Vai vienkārši piedot un izlikties, it kā viņa nezinātu patiesību; tikai pateikt: ‘Tēti, es atgriežos mājās.”

Kristīne iemeta monētu un uzgrieza numuru. Kad otrā galā kāda vīrieša balss atsaucās: Labošanas nodaļa! viņa mirkli apjuka. -Atvainojiet, viņa sacīja, es būšu uzgriezusi nepareizu numuru. Viņa sameklēja vēl vienu monētu un uzgrieza numuru, saņemot tādu pašu atbildi.

Tad viņa pajautāja vīrietim otrā vada galā, vai šis ir tas pats numurs, kādu viņa griezusi, un, kad viņš to apstiprināja, Kristīne lūdza, vai varētu parunāt ar Džoniju Singltonu.

-    Vai viņš ir darbinieks vai ieslodzītais?

-    Kā, lūdzu?

-    Vai viņš ir štatu sarakstā vai ieslodzītais?

-    Kā jūs to domājat?

-    Vai viņš šeit strādā?

-Jā.

-   Uzgaidiet mirkli… Atvainojiet, bet štatu sarakstā tāda Džonija Singltona vārda nav. Ko tieši viņš dara?

Kristīne satraucās. Es nezinu. Bet viņa vārdam jābūt sarakstā. Viņš ir mans tēvs. Šo numuru viņš atstāja skolā nepieciešamības gadījumam. Jums jāzina, kur viņš strādā.

-   Vienu mirklīti, mis, es jūs savienošu ar citu amatpersonu.

Kristīne, sagrābusi klausuli, kādu brīdi gaidīja klusēdama,

un, kad cita vīrieša balss atsaucās: Ieslodzīto apsardzes dienests!

-    viņas bailes pieauga.

-   Es mēģinu sazināties ar Džoniju Singltonu, viņa paskaidroja, bet cilvēks, ar kuru es tikko runāju, savienoja mani ar jums. Kas tā ir par vietu? Kur es esmu piezvanījusi?

-    Šī ir labošanas nodaļa, mis.

-    Jā, bet kurā vietā?

Vīrietis brīdi klusēja, tad sacīja: Šis ir Sankventinas valsts cietums.

Kristīne blenza uz savu atspulgu stiklā.

Vīrietis pavaicāja: Vai jūs teicāt Džonijs Singltons? Tajā, kā viņš šos vārdus izrunāja, skanēja stindzinoša familiaritāte.

-   J… jā, bet viņš ir mans tēvs. Man jāparunājas ar viņu. Viņš noteikti strādā piejums, tas otrs cilvēks noteikti kaut ko sajauca, kad apgalvoja, ka viņa vārds nav štatu sarakstā.

-    Vai jūs nenosauktu savu vārdu, mis?

Kristīne sāka raudāt. Nē… viņa iesāka, un tas izklausījās kā kliedziens. Es… atvainojos, es laikam nebūšu… pareizi piezvanījusi.

Viņa nolika klausuli un izstreipuļoja no telefona būdas.

Viņas tētis cietumā. Sankventinā. Visstingrākais režīms. Par visbriesmīgākajiem noziegumiem. Ko viņš bija izdarījis, ka nokļuvis tur? Varbūt Martai Kempai tomēr bijusi taisnība varbūt Džonijs tiešām ir gangsteris!

Bet kā tad ar visām tām vēstulēm no eksotiskajām vietām, ja viņš visu laiku pavadījis tepat, pāri līcim, tajā briesmīgajā cietumā? Tātad kāds tās vēstules sūtījis viņa vietā.

Kristīne aizgāja ūdens malā un izņēma no somiņas Džonija fotogrāfiju. “Kāpēc tu man to nestāstīji?” viņa domās vaicāja smaidošajai, glītajai sejai. “Kāpēc tu man nevarēji uzticēties? Vai tam iemesls bija tas notikums ar Hansu? Vai tu viņu nogalināji un tāpēc atrodies cietumā? Kāpēc tu man atkal meloji, ja visa mūsu kopīgā dzīve jau tāpat balstījās uz meliem? Un tagad vairs nav nekā, kas mūs saturētu kopā.”

Viņa saplēsa mātes un tēva fotogrāfijas un iemeta tās ūdenī. Raudzīdamās, kā strēmelītes aizpeld līdzi straumei, viņa atkal izdzirdēja klostera priekšnieces vārdus: Tu nekad nekļūsi ne par ko izcilu. Un Kristīne nodomāja: “Jums nav taisnība. Es jums to pierādīšu, visiem pierādīšu. Es būšu gan kaut kas, tieši tā, kā man teica Džonijs. Es cīnīšos par to, ko vēlos, un kādu dienu es kļūšu par nozīmīgu cilvēku.”

Beidzot viņa izvilka Čirkas dzimšanas apliecību un nosprieda: “Es vairs neesmu Kristīne Singltone. Man nav nekāda sakara ne ar Džoniju, ne viņa uzvārdu. No šī brīža es būšu tā persona, kas rakstīta šajā dokumentā. Es būšu Filipa Robertsa. Un es kļūšu par nozīmīgu personu.”

OTRĀ DIENA

..

12

J. elefona saruna norisinājās slepeni, īpaši parūpējoties, lai to neviens nenoklausītos.

-   Man ir informācija, ka Filipa Robertsa atrodas ceļā uz Losandželosu, kur viņa apmeklēs “Zvaigžņu slavas” centrālo biroju. Baidos, ka mums nāksies nekavējoties mainīt plānus.

Uz brīdi iestājās klusums, kamēr runāja tā persona otrā vada galā, un to pārtrauca vienīgi nepacietīga papagaiļa klaigāšana.

Tad: Ir noorganizēts, ka viņu novēro un par to ziņo man. Mums šobrīd jābūt piesardzīgiem. Mums jāturpina darbība ļoti uzmanīgi. Ko? Nē, tam jau ir par vēlu. Viņa jau ir ceļā. Un pēc dažām stundām būs galā. Jā, viss sagatavots. Uzsveru, ka pagaidām viņa neko nezina. Un lai nekad arī neuzzinātu. Skaidrs? Un tagad paklausieties, kāds ir mans plāns…

13

izskatljas bdzigi marsiešiem, piepeši uzrazdamies ne no kurienes: divas slaidas nenoteiktas dzimtes būtnes koši sārtā un oranžā ādas tērpā ar vadiem, kas sākās no abu galvām līdz pat dzeltenai kārbai, kas atradās starp abiem. Slidot pa satiksmes pārpildīto ielu garām “Zvaigžņu slavas” limuzīnam, viņu kājas neskārās pie zemes, un abi aizslidinājās uz milzīgas, trīs stāvus augstas spirālveida ēkas pusi.

Čārmija raudzījās, kā jaunais pārītis uz asmens šaurām slidām pietraucas pie saldumu veikala apakšstāvā un pa lodziņu kaut ko pasūta. Viņu augumi nepārtraukti atradās kustībā, jo viņi dejoja līdzi mūzikai, kas skanēja no abu kopējā portatīvā magnetofona. Saņēmuši pasūtīto, viņi atkal aizslīdēja prom, slidām šķeļot ietvi, it kā tas būtu gaiss, un bāžot viens otram mutē pa virtulim.

Čārmija papurināja galvu un iesmiedamās iesaucās: Esi sveicināta ar atgriešanos Dienvidkalifornijā augļu un riekstu zemē! Vai jūti, kā tev pietrūcis, Filipa?

Čārmija, Filipa un Rikijs brauca limuzīnā, kas viņus bija sagaidījis lidostā. Starpsiena starp šoferi un pasažieriem bija pacelta, tādējādi ieslēdzot visus trīs samtaina un skaņu necaurlaidīga komforta cellē. Tur atradās atspirdzinoši dzērieni un spainītis ar ledus gabaliņiem, plus vēl trauks ar mazām, aukstām uzkodām, no apslēptiem skaļruņiem kā viegla vēsma plūda klusa, “KOST” raidīta mūzika.

Čārmija sev gatavoja mazītiņu cepeša un Čedaras siera maizīti, bet Rikijs pa tonētā stikla logu lūkojās uz Kalifomiju.

-   Kā jums šķiet, vai mēs sastapsim kādu kinozvaigzni? viņš pavaicāja, ieraudzījis uzrakstu “HOLIVUDA 17 JŪDZES”.

Limuzīnam virzoties garajā mašīnu straumē, Čārmija ielēja sev diētisko kokakolu, uzmanīdamās, lai neapšļakstītu savu smaragdzaļo zīda tērpu. Losandželosā nekad nevar zināt, ko ieraudzīsi! viņa atkal iesmējās.

Filipa ari lūkojās pa logu, prātodama, ka neviena vieta uz zemeslodes nelīdzinās Losandželosai decembrī: apkārtējie kalni bija sniegu klāti, skaidrais gaiss bija tikpat dzedrs kā kristāls, un Filipa zināja, ka šovakar debesis pildīs mirdzošu, spilgtu Ziemassvētku uguņu atblāzma, kompāniju un privātmāju īpašnieki centīsies cits citu pārtrumpot svētku spožumā, bet ielās sastrēgumus radīs bezgalīgās mašīnu straumes. Losandželosa decembri līdzinājās košai apelsīnu birzij.

Piepeši Filipa jutās priecīga, ka pārbraukusi mājās.

Limuzīnam slīdot garām pazīstamām vietām un ielu nosaukumiem, kas izraisīja nostalģijas uzplūdus, Filipa atklāja, ka prāto par jautājumiem, par kuriem ilgi nebija domājusi. Pavisam netālu no šejienes Holivudā viņa bija dzimusi; šajā pilsētā viņa bija ievilkusi savu pirmo elpas vilcienu, un viņa cerēja kādu dienu te ievilkt ari pēdējo. Pavisam tuvu kādā ieliņā aiz “Grauman ’s Chinese Theatre” viņa bija zaudējusi savu nevainību. Un nelielā attālumā no šejienes tikai aiz Santamonikas kalniem pāri Sepulvedas pārejai pilsētiņā ar neiedomājamu vārdu Tarzāna bija meklējami “Zvaigžņu slavas” pirmsākumi. Viņai atmiņā uzplaiksnīja ainas, kurās garmatainais un gandriz kailais Tarzāns cīnās ar lauvām un ziloņa mugurā traucas cauri džungļiem. Gleznas ar tādām ainām pirms daudziem gadiem bija karājušās Tarzānas pasta ēkā. Nez vai tagad tās tur vēl atrodas.

Kad mašīna pakāpās kalnā un iejuka satiksmes straumē uz Santamonikas šosejas, Filipa lūkojās uz glītām palmu rindām ieskautajām Senčerisitijas un Santamonikas ielām; tālumā viņa varēja saskatīt tievo, zilo Klusā okeāna strēli, kas gluži kā burvīga siena sargāja Kalifomiju. Un aiz tās tūkstošiem jūdžu tālumā atradās Pērta un Apņēmības zemesrags, un tā vieta, kur bija nogrimusi “Filipa”. Filipa juta aizstiepjamies neredzamas saites pāri daudzajām jūdzēm, savienojot viņu ar vīrieti, kuru viņa nekad nepārstās mīlēt.

Ari šo vīrieti viņa bija satikusi tepat tuvumā pāri tiem kalniem, aiz Sepulvedas pārejas. Te reiz bija viņa mājas, tāpat arī viņas mājas. Un, šobrīd no jauna te atgriežoties, Filipu piepeši pildīja svētceļojuma un likteņa apjausma.

-    Vai vēlies vispirms iekārtoties viesnīcā? Čārmijd pavaicāja, kad mašīna tuvojās Senčerisitijai. Man šķita, tu pirms tikšanās ar tām haizivīm gribēsi atvilkt elpu. Kaut ari Filipai vēl aizvien piederēja māja Beverlihilzā, aizbraucot uz Austrāliju, lai pārņemtu savas mantojuma tiesības uz villu, viņa bija šo māju noslēgusi. Šobrīd bija vienkāršāk apmesties viesnīcā. Vēlāk, kad būs noskaidrojušies visi sajukumi ar “Zvaigžņu slavu” un “Starptautisko Mirandas apvienību”, kad viņa būs uzzinājusi, kas ir Beverlija Bērgesa, Filipa apdomās, ko darīt tālāk: atgriezties Pērtā vai palikt šeit.

-   Nē, paldies, Čārmija! viņa atsaucās, un viņas poza, tikko manāmā pieliekšanās uz priekšu sēdeklī, roka, kas bija satvērusi durvju rokturi, it kā kuru katru bridi grasītos izlēkt, tas viss liecināja par uztraukumu. Es gribu doties tieši uz biroju. Viņa pievērsās Rikijam: Kad mēs abas izkāpsim, tu brauc tieši uz viesnīcu un reģistrē mūs. Un pasūti galdiņu pusdienām pulksten vienos.

-    Jā, mis Robertsa, viņš atsaucās, un Filipa daudz rāmākā balsī piemetināja: Laipni lūdzam Kalifomijā, Rikij! Es priecājos, ka tu atbrauci mums līdzi.

Nams, kurā atradās kompānijas “Zvaigžņu slava” centrālais birojs, slējās četrdesmit stāvu augstumā Vilšīras bulvāri, kas bija liecinieks zemestrīces postījumiem. Filipa nekad nepārstāja apbrīnot losandželosiešu optimismu tuvojoties Lielās zemestrīces dienai, viņu debesskrāpji auga augumā. It kā tie teiktu dabai: “Nāc vien šurp, sagrauj mūs, mēs no tevis nebīstamies!”

-   Nu, Čārmija! Filipa uzsauca, kad abas izkāpa no limuzīna stikla un ķieģeļu ēkas priekšā, kur no bronzas strūklakas šāvās milzīgas ūdens šaltis. Piemiegusi acis, Filipa palūkojās uz ēkas augšstāviem un redzēja, kā dzintarainās logu rūtis atstaro spilgto rīta sauli. Ir pienācis patiesības mirklis. Mēs bez jebkādas pieteikšanas tūlīt iesim augšā. Rūpīgi pavērosim ikviena reakciju, mani ieraugot. Ja te ir kaut kāda sazvērestība un tajā iesaistījies kāds no “Zvaigžņu slavas”, man piepeši uzrodoties, viņiem nāksies sevi kaut kā nodot.

“Zvaigžņu slavas” birojs aizņēma ēkas augšējos stāvus, un vadības kabineti atradās pašā augšā. Filipa un Čārmija no lifta nokļuva klusā pieņemamā telpā, kas bija veidota mierīgos toņos, apslēptām spuldzēm aiz apmeklētāju pieņēmējas galda apgaismojot “Zvaigžņu slavas” emblēmu. Turpat atradās stikla vitrīna, kurā bija izstādīta grāmatu kolekcija: gan iesieto, gan brošēto Filipas grāmatu izdevumi: ““Zvaigžņu slavas” diētas un skaistumkopšanas programma” ““Zvaigžņu slavas” diēta vienai stundai” un četras kompānijas izdotās pavārgrāmatas. Tās visas ietilpa starptautiskajos bestselleros, arī ļoti zinātniskā, Filipas pašas vien sarakstītā grāmata “Hiperinsulinēmija: tās cēloņi, pazīmes un kontrole ar diētas palīdzību” bija guvusi lielu atsaucību.

Jaunā sieviete pie rakstāmgalda, kas atradās vidū starp masīvu puķu podu un mazu Ziemassvētku eglīti, ne pārāk sen strādāja kompānijā un nekad nebija redzējusi Filipu. Mis Čārmere! viņa iesaucās. Man sacīja, ka jūs esot devusies uz Austrumu piekrasti sagaidīt svētkus. Viņa pasniedzās pēc telefona. Es darīšu zināmu, ka jūs esat šeit…

Bet Čārmija iejaucās: -Nē, nav vajadzīgs! -Un viņas abas ar Filipu pašāvās apmeklētāju pieņēmējai garām un iegāja pa dubultdurvīm otrā telpas galā. Tikai tad, kad viņas jau bija aizgājušas, pieņēmēja piepeši aptvēra, kas bijusi otra sieviete. Filipas fotogrāfija bija iespiesta uz grāmatām stikla vitrīnā.

Plāksnīte uz durvīm vēstīja: “Hena Skedudo, modes dizainere”. Filipa un Čārmija iegāja lielā, saulainā kabinetā, kur trokšņainā un pilnā darbistabā pie kompjūteriem un rasējamiem galdiem sēdēja mākslinieki. Cilvēki steidzās šurpu turpu, zvanīja telefoni, uz paklājiem klātās grīdas bija izmētāti papīri, vienu sienu no grīdas līdz griestiem aizņēma sakrauti audumu baķi, un gaisu pildīja bieza kafijas un smalkmaizīšu smarža. Filipai trāpīja seismiskais laika vilnis. Dizaineru nodaļa bija viena no viņas vistuvākajām jau kopš tā laika, kad viņi bija nolēmuši uzsākt apģērbu gatavošanu lielāku apmēru sievietēm, lai šos apģērbus tirgotu veselā veikalu tīklā, kas saucās “Nevainojamais lielums”. Henas birojā vienmēr bija interesanti, te gluži kā elektrība strāvoja radošais gars. Atkal atrazdamās šeit, Filipa domās atgriezās sen pagājušajās dienās, kad viņas bija apspriedušas Henas skices kafejnīcā, kurā Filipa toreiz strādāja. Tas senais sapnis tagad bija kļuvis par īstenību; viņas bija to piepildījušas. Vai tagad viņu sapnim draudēja sašķīšana gabalos?

Henas birojs izskatījās tā, it kā nejauša viesuļvētra to būtu izrāvusi no kāda universālveikala un nometusi šeit. Visapkārt atradās audumi, piegrieztnes, pa pusei sašūti tērpi, skices un metramēri, bet Henas galda virsmu vispār nevarēja saredzēt, jo tas bija apkrauts ar milzīgiem katalogiem, pavadzīmēm, vēstulēm, pustukšām tējas glāzēm un simtiem košļājamo gumiju papīriņu.

Kad Filipa telpas viņā galā ieraudzīja draudzeni ar dziļas koncentrēšanās izteiksmi sejā aptinam ar caurspīdīgu audumu astoņpadsmitā lieluma manekenes augumu, viņai domās atbalsojās vārdi, ko Hena viņai bija sacījusi pirms trīsdesmit gadiem: “Zini, ja tu apmainītu savu apaļo apkaklīti pret trīsstūrveida kakla izgriezumu, tas tavam izskatam nomestu desmit mārciņas.” Filipa izjuta reizē sāpīgus mīlestības un baiļu uzplūdus, un viņa nodomāja: “Lūdzu, Hena, tikai ne tu! Neesi taču nodevēja!”

Čārmija iesaucās: Sveika, Hena! un Hena Skedudo pagriezās un nomurmināja: Ak mans Dievs! un uz mirkli pieķērās pie manekenes, it kā lai noturētu līdzsvaru, tad viņa, pastiepusi rokas, ar smaidu sejā steidzās pretim Filipai. Filipa! Mans Dievs! Kāds brīnišķīgs pārsteigums!

Viņas apskāvās, bet pirms tam Filipa pamanīja draudzenes acīs baiļu atblāzmu.

-   Sveika, Hena! Filipa atsaucās, aptverdama, ka šī sieviete, kuru viņa pazina tik daudzus gadus, Hena, kuru, šķiet, nekas nespēja ietekmēt, kura bija dīvainā veidā nemainīga, Filipas prombūtnes laikā ir pārvērtusies. Viņai bija stūraina seja ar augstiem vaigukauliem un acis mazliet ieslīpas. Hena vienmēr apgalvoja, ka viņas senčos noteikti bijuši Amerikas indiāņi un ka tāpēc viņa droši vien ir “tik labi saglabājusies”. Bet šodien, šajā decembra rītā, kad pa lielo logu iespīdēja Losandželosas saule, Hena Skedudo piepeši izskata ziņā pilnīgi atbilda savam īstajam vecumam.

Filipa nodomāja, ka te kaut kas nav kārtībā.

Asarām sakāpjot acīs, Hena ierunājās: Es nespēju izteikt, cik priecīga esmu, tevi ieraugot! Ak, Filipa, kā mums tevis pietrūka! Pēdējo reizi Hena bija redzējusi Filipu, kad viņa ar savu vīru Alenu pirms sešiem mēnešiem bija devusies apciemot Filipu Rietumaustrālijā.

-   Man arī jūsu pietrūka, Filipa klusi atbildēja, pēkšņi vēlēdamās būt jebkurā citā vietā un darīt jebko citu, tikai ne šo gājienu.

-    Čārmija! Hena pārmeta. Mēs visi domājām, ka tu esi Ohaio. Kāpēc tu mums neteici? Nekad agrāk mums nav bijis noslēpumu.

Filipa iejaucās: Vai tad tagad starp mums ir noslēpumi, Hena?

Atkal Henas tumši brūnajās acīs atplaiksnīja maza izbaiļu uguntiņa. Filipa, viņa iesāka, ko tu ar to gribi teikt? (

-    Kur te dāmas var dabūt kaut ko dzeramu? piepeši viņu pārtrauca Čārmija.

Viņas devās pa gaiteni uz kompānijas vadības bāru, kas bija tukšs un Filipai, aizverot aiz sevis durvis, pat šķita nolādēti kluss. Gar vienu sienu stiepās spoguļots bārs, otrā malā bija logi, no kuriem pavērās krāšņs skats uz modernajiem debesskrāpjiem un palmām. Čārmija gāja tieši pie bāra un pasniedzās pēc “Bombay Sapphire" džina un glāzes. Ko jums, dāmas?

-   Man neko, Hena atsaucās. Viņa pastiepa uz priekšu trīcošu roku un smiedamās piemetināja: Pārāk daudz kafijas!

-    Man “Perrier”, Filipa palūdza un atslīga uz ādas dīvāna. Hena, cik jauki, ka atkal redzu tevi, viņa turpināja. Kā klājas bērniem? Šie “bērni” jau paši bija pieauguši un viņiem bija savi bērni. Filipa bija Henas otrās meitas krustmāte, kuras otrs vārds bija Filipa.

Kamēr Hena aizelsdamās iepazīstināja draudzeni ar jaunumiem savā ģimenē: Džekija lieliski tiek galā Santabarbarā, un mēs vienmēr uzskatījām, ka viņai pietrūkst godkāres, Čārmija salēja dzērienus un pienesa tos pie dīvāna. Pasniegusi Filipai viņas “Perrier” un nobaudījusi pati savu stipro džinu, viņa atsēdās līdzās Henai un ieminējās: Estere atkal ir iemīlējusies.

-   Jā, es zinu, Hena atsaucās. Džekija stāstīja. Viņa apgalvo, ka Estere ar savu draugu staigā pa universitātes pilsētiņu kā Siāmas dvīņi. Henas meita bija tikpat veca kā Filipas Estere, abas bija kopā uzaugušas un tagad mācījās vienā universitātē. Tagad tava kārta kļūt par vecmāmiņu, Filipa! Hena aizrādīja.

Malkodama savu dzērienu, Filipa cauri platam, putekļu pilnam saules staram lūkojās uz abām draudzenēm. Hena atgādināja zvirbulīti ar saviem īsajiem, brūnajiem matiem, vienmēr ģērbusies smilšukrāsas un brūnos toņos, blakus krāsainajai Čārmijai ar tās mirguļojošo zaļo tērpu un uzkrītoši spilgtajām dzeltenas plastikas rotaslietām, kā ari kuplajiem, blondajiem matiem, ko uz pakauša saņēma šalle. Un Filipa piepeši sajuta nostalģijas uzplūdu, ilgodamās pēc senajām dienām, pēc tā milzuma atmiņu, kas visām viņām bija kopīgas.

-   Kāda ir sajūta, kad atkal esi šeit? Hena, rāmi smaidot, pavaicāja.

-    Es vēl tā īsti nezinu, neesmu attapusies no lidojuma.

-   Izstāsti Henai labās ziņas, ierosināja Čārmija, sagrabinot savas rokassprādzes.

-    Kas tās par labām ziņām, Filipa?

Pirms Filipa paspēja atbildēt, Čārmija steidzās pavēstīt:

-   Aivens Hendrikss uzskata, ka ir atradis Filipas māsu.

-   Tiešām? Hena vaicāja. Vai viņš šoreiz ir pārliecināts?

-   Nē, ne gluži. Aivens atlidoja pirms mums, viņš vēl papētīs sīkāk. Tā sieviete dzīvo “Zvaigžņu kūrortā”. Vai tu tādu zini?

-   Esmu par to dzirdējusi. Jūs taču pazīstat to sabiedrisko darboni Džūlianu Livingstoni? Es apmēram pirms nedēļas saskrējos ar viņu restorānā "Spago”, un sarunas laikā viņa pastāstīja, ka esot saņēmusi ielūgumu uz Ziemassvētku balli “Zvaigžņu kūrortā”. Cik saprotu, tas ir liels pagodinājums.

-    Kāpēc viņa ir ielūgta? Vai viņa pazīst īpašnieci?

-   Nedomāju vis. Džūliana apgalvoja, ka viņai neesot ne jausmas, kāpēc esot uzaicināta. Bet tādas kā Džūlianu jau uzlūdz it visur, katrā ziņā nozīmīgākajos pasākumos. Tad tāpēc tu atgriezies! Henas balsī varēja sadzirdēt atvieglojumu. Tāpēc, ka Aivens varbūt ir atradis tavu māsu!

Filipa piepeši jutās ļoti nogurusi. Viņa vēlējās doties uz viesnīcu un atgulties. Es atgriezos, Hena, tāpēc, viņa teica, ka mums ir kāda problēma.

Hena palūkojās vispirms uz Čārmiju un tad uz Filipu.

-    Kas tā par problēmu?

-Es gatavojos sasaukt ārkārtas valdes sēdi, Hena. Gribu tikties ar visiem valdes locekļiem un ceru saņemt ziņojumus no katras nodaļas, un tad es pārskatīšu kompānijas finansu dokumentus. Čārmija mani brīdināja par satriecošu iztrūkumu, kas jāpārbauda. Filipa nenovērsa no Henas acis un šķita pamanījusi nelielas pārmaiņas viņas sejas krāsā. Tu taču savās atskaitēs nebūsi pamanījusi neko nepareizu, vai ne, Hena?

-   Nē, nepavisam. Tas ir, ko nepareizu?

-   Kļūdas, nesakritības skaitļos, kam nebūtu pamata. Varbūt pavadzīmes no kompānijām, kādu vispār nav?

Hena sāka knibināties ap savas labās rokas rokassprādzi.

-    Nē, neesmu uzgājusi nekādas nesakritības. Bet, ja būtu, es par to būtu ziņojusi. Ak, Dieva dēļ! viņa iesmējās. Jūs man pavisam sajaucāt galvu! Par ko te vispār ir runa?

-    Es paskaidrošu valdes sēdē, kad manā rīcībā būs vairāk

faktu.

-   Mēs ar Alenu pēc dažām dienām rīkojam Ziemassvētku viesības, un tev obligāti jāpiedalās. Varbūt Estere ar savu jauno draugu arī varētu atbraukt un paķert līdzi Džekiju un viņas draugu. Protams, arī tu, Čārmija, tiec mīļi gaidīta, ja vien tu nedosies uz Ohaio.

-   Nevaru solīt, Filipa atsaucās. Nav ne jausmas, kā man veiksies ar manām darīšanām. Bet to gan es zinu, ka pēc četrām dienām Palmspringsā sasaukšu valdes sēdi.

-   Palmspringsā? Kāpēc ne šeit?

-Tāpēc, ka “Zvaigžņu kūrorti” ir Palmspringsā, un es nezinu, cik ilgi tur palikšu. Bet Palmspringsa šajā gadalaikā ir burvīga! Filipa pasmaidīja. Manuprāt, izbrauciens tuksnesī tev nāks par labu. Aizvedīs tevi prom no šī haosa.

Atvērās durvis, un ienāca kāds vīrietis. Hena, te tu esi! viņš iesaucās. Es tevi visu laiku meklēju…

Viņš blenza uz Filipu, tad viņa seja atplauka smaidā. Filipa! Kāds prieks tevi redzēt! Kāds brīnišķīgs pārsteigums!

Alens Skedudo bija Henas vīrs un “Zvaigžņu slavas” kompānijas finansu nodaļas vadītājs. Viņi abi šajā kompānijā darbojās tikpat ilgi kā Čārmija; viņi bija dibinātāju skaitā.

-   Vai esi atgriezusies šurp uz visiem laikiem? viņš pajautāja, cieši apskaudams Filipu. Alens bija Filipas augumā piecas pēdas astoņas collas garš -, bet viņš papildināja savu garumu ar divām liekām collām papēžu ieliktņu veidā. Viņam bija izdarīta arī matu transplantācija, un, atrodoties viņam tik tuvu, Filipa varēja pamanīt mazus punktiņus pie viņa matu saknēm.

-   Filipa saka, esot kāda problēma, Alen, žigli ierunājās Hena. Viņa gatavojas sasaukt ārkārtas valdes sēdi.

-    Jā, tā nepatīkamā lieta ar “Starptautisko Mirandas apvienību”.

-    Ko tu par to zini, Alen?

-   Diemžēl necik daudz. Es pa telefonu runāju ar šīs kompānijas prezidentu kādu Gasparu Enrikesu, kurš man apliecināja, ka viņu nolūki esot pavisam draudzīgi. Bet, kad pajautāju, vai viņi parakstīs vienošanos par turpmākas darbības neuzsākšanu, viņš atteicās to darīt. Protams, gluži pieklājīgā formā.

-   Man tas nemaz neizklausās draudzīgi. Vai tev šķiet, ka viņi pārpērk mūsu akcijas ļaunprātīgos nolūkos?

-    Katrā ziņā tā izskatās.

-Alen, Filipa sacīja, es gribu, lai tu tūlīt lido uz Rio un satiecies ar Enrikesu pats personiski. Papūlies kaut ko darīt lietas labā, mēģini uzzināt, kāpēc “Miranda” interesējas par mūsu kompāniju. Un panāc, lai viņš paraksta to vienošanos.

-   Jā, protams, Filipa. Ko vien pavēlēsi. Es tūlīt došos ceļā.

-   Un vēl kas, Alen. Pēc četrām dienām es rīkoju valdes sēdi. Gribu, lai tajā piedalītos visi. Vai ir kāds, kura šobrīd nav klāt?

-   Mēs esam te visi, Hena atsaucās, tikai Ingrīdas nav. Ingrīda Linda bija “Zvaigžņu slavas” modes preču nodaļas noieta menedžere; viņa strādāja Henas virsvadībā. Viņa šobrīd ir Singapūrā, lai noslēgtu iepirkšanas līgumu. Vai Ingrīdas klātbūtne ir tik būtiska? Man šķiet, ka viņa neatgriezīsies agrāk kā pirms divām nedēļām.

»

-    Es gribu satikt visus valdes locekļus, ari Ingrīdu. Piezvani, lai viņa atgriežas! Gribu redzēt visu dokumentāciju, ieņēmumu un izdevumu atskaites par aizvadītajiem pieciem gadiem, plus pavadzīmes, maksājumu čekus. Uzsāc vispārēju revīziju, Alen, un rezultātus paņem līdzi uz sēdi.

-    Kāpēc tāds tracis? viņš pavaicāja.

-   Runa ir apmēram par miljonu dolāru, Filipa atbildēja un pamāja Čārmijai. Pa to laiku mēs dosimies uz viesnīcu, lai atpūstos.

Hena piecēlās un jautāja: Kad tu brauksi uz Palmspringsu?

-Mēs ar Čārmiju būsim viesnīcā “MarriottDesert Springs” rītvakar. Tieši tur arī notiks valdes sēde.

“Un tajā,” Filipa nelaimīga nodomāja, “es uzzināšu, kas ir mani draugi un kas nodevēji.”

Holivuda, Kalifornija, 1958. gads

JFilipa pacēla acis no darba un redzēja, ka viņš atkal ienācis veikalā tas vīrietis ar vajāta cilvēka izteiksmi sejā.

Filipa nezināja, kas šajā vīrietī tik ļoti saistīja viņas uzmanību, viņi ne reizes nebija pārmijuši ne vārda, Filipa nezināja, kas viņš ir, kur dzīvo vai ar ko nodarbojas. Bet viņu intriģēja vīrieša izskats. Ne tik daudz aizsargkrāsas bikses un platais džemperis, un sandales vai taisnie, melnie mati, ļoti glītā seja, kas viss kopā padarīja viņa izskatu nereālu, it kā viņš būtu izkāpis no kinoekrāna. Vairāk viņu saistīja vīrieša mute, kas izskatījās tāda, it kā nekad nebūtu smaidījusi, un acis, kas šķita raugāmies citā, vēl ļaunākā pasaulē. Viņš nāca uz veikalu Holivudas bulvārī katru piektdienu, lai iebaudītu firmas pusdienas par deviņdesmit deviņiem centiem. Viņš vienmēr bija viens, staigāja vienaldzīgā gaitā vai sakumpis sēdēja divas stundas pie vienas kafijas tasītes, nemitīgi smēķēdams un raudzīdamies savas cigaretes dūmos, it kā meklēdams atbildi vai mēģinādams kaut ko aizmirst.

Pirmo reizi Filipa bija viņu pamanījusi pirms trim mēnešiem, kad viņa bija aizstājusi saslimušo pārdevēju veikala kafejnīcas daļā pie pusdienu izsniegšanas, un kopš tā laika ar pieaugošu

interesi bija vērojusi viņu katru piektdienas pēcpusdienu. Tagad, kārtodama plauktā mājas apstākļos lietojamo “Toni”, Filipa lūkojās uz šo vīrieti un prātoja, ka viņam piemīt kaut kas vientulīgs, viņa nojauta, ka reiz kāds vai kaut kas viņu sāpinājis un ka viņš nēsā šīs sāpes sev līdzi kā neredzamu slogu. Filipa nevarēja uzminēt viņa vecumu, bet viņa seja bija grumbaina, tātad, pēc viņas domām, varētu būt ap četrdesmit. Un, kad Filipa pamanīja, kā viņš pārskaita izdoto sīknaudu pēc lētajām pusdienām un labprāt pieņem kafijas papildinājumu, kamēr oficianti nebija aizrādījuši, ka par to būs vēlreiz jāmaksā, Filipa nodomāja: “Viņam nepieciešams kāds, kas viņu izdziedinātu, kāds, kas par viņu rūpētos.”

-    Filipa! Mis Robertsa!

Viņa apmetās riņķī. Jā, mister Rīd! Veikala īpašnieks Rīds, kas pirms četriem gadiem bija pieņēmis darbā Filipu, uzskatīja, ka viņa ir laba darbiniece, tāda, uz kuru var paļauties, jautra un nekad neslimoja. Bet Filipai piemita tieksme aizsapņoties gaišā dienas laikā, reizēm nācās vairākkārt atkārtot viņas vārdu, pirms viņa reaģēja.

Filipa centās no šī ieraduma atradināties, viņa zināja, ka misters Rīds un pārējie uzskata viņu vai nu par puskurlu, vai ļoti izklaidīgu. Viņi nezināja, ka Filipa nav viņas īstais vārds. Reiz, kad veikalā bija ienākusi kāda sieviete ar mazu meitenīti un aizrādījusi: -Tagad uzvedies labi, Kristīne, Filipa bija pagriezusies, domādama, ka sieviete runā ar viņu.

-    Tev būs jāpastrādā pie saldējuma letes, Filipa, misters Rīds sacīja. Dorai vajadzēja doties mājās, viņa apgalvoja, ka nejūtoties labi.

Pirms aiziešanas no kosmētikas nodaļas Filipa apstājās "Revlon” vitrīnas priekšā un aplūkoja sevi spogulī. Agrāk izskats viņai nebija rūpējis, bet tagad viņa piepeši vēlējās, kaut viņas seja nebūtu tik apaļīga. Bet vismaz mati viņai bija skaisti: biezi un kastaņbrūni, un saņemti zirgastē, kas sniedzās pāri pleciem. Un viņa bija mazliet uzkrāsojusi lūpas un reizēm nolakoja nagus, bet neko ekstravagantāku viņa neatļāvās. Viņa taupīja naudu.

Tajā dienā, kad Filipa bija saplēsusi vecāku fotogrāfijas un iemetusi tās līča ūdeni, viņa bija aizbraukusi no Sanfrancisko. No Zvejnieku piestātnes viņa bija devusies tieši uz Greihaundas autostaciju, kur iegādājās biļeti uz Holivudu. Tālajā ceļā viņa bija ņēmusi līdzi savas cerības un sapņus, dziļi iebāztus kādā neredzamā ceļasomā. Turpat līdzās atradās arī viņas stingrā izlēmība dienās par kaut ko kļūt. “Tu nekad nekļūsi ne par ko izcilu,” bija sacījusi klostera priekšniece. Bet Filipa grasījās pierādīt, ka gan klostera priekšniecei, gan visiem pārējiem nav bijusi taisnība.

Ieradusies Holivudā, viņa bija staigājusi šurpu turpu pa ielām, meklēdama to spožumu, ko bija paredzējusi te ieraudzīt, kinozvaigznes, savu iemīļotāko filmu darbības vietas. Bet viņa atrada tikai glītus, mazus stāvlaukumus un pieticīgus veikalu skatlogus, un palmas-nebeidzamas palmu rindas. Viņa uzgāja klusu ieliņu aiz ķīniešu teātra, kur mājas bija atvirzījušās tālu no ietves, līdz kurai sliecās plaši zālieni. Visām mājām bija nelielas verandas un stāvi jumti vēlāk Filipa uzzināja, ka šīs mājas dēvē par Kalifornijas bungalo un ka tās celtas pašā gadsimta sākumā. Vienas šādas mājas logā bija paziņojums, ka tur tiek izīrēta istaba.

Mājas īpašnieci sauca misis Čedvika.

-    Man ir vēl četri īrnieki, viņa bija skaidrojusi, kad elsdama devās augšā pa kāpnēm, divi skolotāji, kas strādā Holivudas vidusskolā, viena meitene no ceļojumu biroja un misters Romero, kurš apgalvo, ka esot kinoscenārists, bet es nekad neesmu dzirdējusi klabam viņa rakstāmmašīnu. Misters Romero tevi uzaicinās uz savu istabu iedzert, bet viņš arī neapvainosies, ja tu atteiksies. Viņš ir nekaitīgs. Tu teici, tev ir septiņpadsmit?

-    Jā, atbildēja sešpadsmit gadus vecā Filipa. Man ir arī dzimšanas apliecība, ja…

-    Nav vajadzīgs. Kāpņu augšgalā misis Čedvika noskatīja Filipu no galvas līdz kājām. Izskatās, ka esi liela ēdāja, viņa noteica. Ak, neuztraucies, es nedomāju to kritiski. Man pašai patīk labi paēst, un jāsaka, īrniekus baroju labi. Mani īrnieki badu nepazīst, to es tev saku. Tā, te nu ir istaba. Pieci dolāri nedēļā, jānomaksā par mēnesi uz priekšu.Vannasistaba ir lejā pie gaiteņa.

7

Istaba bija maza, bet saulaina un gaiša, un tieši aiz loga auga palmas. Attālajos kalnos Filipa varēja saskatīt lielu uzrakstu “HOLIVUDA”.

Tajā pašā pēcpusdienā viņa devās meklēt darbu. Vairākos restorānos viņai kategoriski atteica. Jums nederēs formastērps, viņai bija atbildējuši. Bet veikalā Holivudas bulvāri viņai bija laimējies, jo darbinieces valkāja platus uzsvārčus, tāpēc viņas resnumam nebija nozīmes. Šis veikals aptieka bija viena no tām jaunajām modernajām sīkpreču pārdotavām, kurās pārdeva ne vien medikamentus, bet arī vēl citas lietas, piemēram, apakšve|u un filtrus, te bija ari letes, kur pasniedza pusdienas un saldējumu. Viņu pieņēma darbā tajā pašā dienā par septiņdesmit pieciem centiem stundā, un viņai bija jādara viss, sākot no telpas uzkopšanas un beidzot ar ieņēmumu apkopošanu. Vai ari jāpārdod saldējumi, ko viņa grasījās darīt šobrīd, laiku pa laikam paraudzīdamās uz izmocīto vīrieti, kurš pie pusdienu letes smēķēja cigareti pēc cigaretes.

Tajā pašā dienā, dabūjusi darbu veikalā, Filipa bija devusies uz Holivudas vidusskolu un pieteikusies pieaugušo vakarskolas nodarbībās. Gada laikā viņa saņēma vidusskolas apliecību, kādu viņai būtu vajadzējis iegūt Svētāk Bridžitas klostera skolā. Tagad viņa apmeklēja vakara nodarbības vietējā koledžā, cerēdama kādreiz iegūt bakalaura grādu. Kad pārējās veikala darbinieces uzlūkoja Filipu vai viņa sarunājās ar misis Čedvikas īrniekiem, visi viņā saskatīja apņēmīgu jaunieti, kas bija klusa, noslēgta un ļoti cītīgi ( strādāja. Reizēm misis Čedvika mēdza sēdēt uz sava Kalifomijas bungalo lieveņa un, dzirdēdama augšstāvā klabam Filipas rakstāmmašīnu, kad viņa gatavoja mājasdarbus, prātoja, kas to bērnu tā dzen.

Pie saldējumu letes pienāca kāda sieviete un pasūtīja dubultu vaniļas saldējuma porciju, un, ieraudzījusi viņas burgundija sarkanos matus, Filipa atcerējās Čirku un domāja, vai viņas vecā draudzene vēl aizvien dzīvo Ņujorkā. Sākumā viņas bieži bija apmainījušās vēstulēm, un bija dīvaini adresēt aploksni Kristīnei Singltonei un atvērt vēstules, kas sūtītas Filipai Robertsai. Čirka bija aprakstījusi savu dzīvi Manhetenā, kā viņa kopā ar trim citām

topošajām aktrisēm apmetušās vienā dzīvoklī un strādājot kādā restorānā, lai nopelnītu iztiku, katru vēstuli pabeigdama ar vārdiem: “Man Tevis pietrūkst vairāk, nekā es spēju izsacīt, Kotletīt. Ceru, ka reiz mēs atkal būsim kopā.” Bet, paejot laikam, vēstules kļuva aizvien īsākas un pienāca retāk, līdz, Filipai par lielām bēdām, Čirka pavisam pārtrauca rakstīt. Viņas pēdējā vēstule, ko Filipa saņēma pirms gada, bija tikai mazliet garāka par teikumu: “Nezinu, vai man te kaut kas izdosies. Varbūt mātei bija taisnība.” Filipa bija aizrakstījusi atbildi, lūgdama Čirku atbraukt uz Holivudu, bet atbildi nebija saņēmusi.

Skalodama saldējuma traukus, viņa pagriezās un pārsteigta ieraudzīja tepat stāvam svešinieku ar vajāta cilvēka sejas izteiksmi. Viņš lasīja ēdienu karti, rokās viņam bija piezīmju grāmatiņa un lūpu kaktiņā cigarete. Filipas sirds salēcās; nekad agrāk viņa nebija redzējusi šo vīrieti tik tuvu. Viņš bija ļoti glīts, tieši tāds melnīgsnējs, ar stūrainu zodu, kādi Filipai patika.

Viņa jau grasījās pajautāt: “Ko varu piedāvāt?” bet divi pusaudži puikas, kas slaistījās pie žurnālu stenda, palūkojās uz viņas pusi. Viens no viņiem izgrūda: Paskat, kādu gaļas kluci nolikuši pie saldējumu letes! Un viņa draugs atsaucās: Tikpat labi varētu uzdot pelei uzraudzīt sieru!

Viņu smieklus piepeši pārtrauca svešais vīrietis, kas pagriezās pret viņiem un uzkliedza: Vai jums neliekas, ka jūs izrunājaties sasodīti rupji?

Puikas uzmeta viņam pārsteigtu skatienu un grasījās kaut ko atcirst, bet viņš tos apklusināja: Pazūdiet no šejienes uz tādu vietu, kur kāds jūs pacieš!

Viņi gāja prom, izgrūzdami pār plecu: Ej pie velna! Vīrietis atkal pagriezās pret Filipu un norūca: Muļķa puikas. Kad viņš paskatījās šurp, Filipa juta, ka viņa ļoti tumšās acis ielūkojās tieši viņas dvēselē.

Viņa centās sagudrot kaut ko sakāmu, kaut kādus pateicības vārdus, bet vīrietis, mazliet pasmaidījis, ierunājās: Pie velna, vienu vaniļas saldējuma porciju! •

Filipa skaisti sakārtoja vafeles trauciņā īpaši lielu porciju, un vīrietis, to paņēmis, uzmeta uz stikla letes sīknaudu. Kad viņš noteica: Dariet tik tā tālāk, un jūs izputināsiet saimnieku! Filipa šķita ieraudzījusi viņa melnās acis iemirdzamies.

Viņa vēroja, kā vīrietis aiziet, un pati neizprata savas piepešās izjūtas. Tikai brīdi vēlāk viņa atklāja, ka vīrietis uz letes atstājis savu piezīmju grāmatiņu. Viņa izsteidzās ārā, bet, pārlūkojusi Holivudas bulvāri uz visām pusēm, nekur viņu nemanīja. Filipa nolēma paturēt piezīmju grāmatiņu un atdot to viņam, kad viņš te iegriezīsies nākamo reizi.

Uz vāka bija rakstīts vārds Riss.

Filipa paraudzījās uz sevi vannasistabas spogulī. “Jūs izrunājāties sasodīti rupji,” viņš bija sacījis puikām. Viņš bija aizstāvējis Filipu. Kad puišeļi bija viņu apvainojuši, viņš Filipu aizstāvēja. Bet tur bija vēl kaut kas vairāk. Jo viņa acis nebija lūkojušās tikai uz Filipu, bet arī viņā iekšā.

Viņš bija tik garš, tik izskatīgs un, šķiet, tik pašpārliecināts. Un tomēr. Un tomēr…

Kaut kas viņam nedod mieru.

Atgriezusies savā istabā, Filipa mēģināja pievērsties mācībām šovakar programmā bija psiholoģija bet viņai bija grūti koncentrēties. Viņa nespēja izmest no prāta to vīrieti. Viņa paraudzījās uz piezīmju grāmatiņu, ko viņš bija atstājis uz saldējumu letes. Filipa nebija to atvērusi, bet tagad, ziņkārības dzīta, viņa to darīja un izlasīja pirmo lappusi. Tur bija kaut kas līdzīgs dzejolim:

Lavandas zābaksmērs.

Pundurīši uz mēness.

Dziedoši zirņi.

Un Atdzimšana tieši īstajā brīdī…

Filipa šķirstīja lappuses. “Eksistence ir pirms esamības,” viņš bija uzrakstījis. “Pēc piedzimšanas mēs paši sevi radām. Dievs tika izgudrots kā aizbildinājums, kā tāds, kam uzkraut vainu. Mēs paši esam atbildīgi, Dievs tur nelīdzēs. Un mums ir Bumba.”

Filipai piepeši uzmācās skumjas. Viņa iztēlojās vīrieša glīto seju ar melanholisko nerealitāti, nevīžīgās drēbes, melnos, sapinkātos matus un dvēseliskās, melnās acis. Kādas gan sāpes viņā mita? Kad viņš bija zaudējis cerību?

Filipa piegāja pie loga un palūkojās uz vakara dūmakā mirgojošajām Holivudas ugunīm. Viņa varēja sadzirdēt nepārtraukto satiksmes kustību Holivudas bulvāri, kur šurpu turpu virzījās tie, kam nenāca miegs, ceļotāji un tūristi.

Pagājušajos četros gados Filipa nebija atļāvusies domāt par zēniem vai vīriešiem, kaut ari viņai jau bija apritējuši divdesmit gadi. Kopš tā mirkļa, kad viņa bija aizbēgusi no Svētās Bridžitas klostera, viņa bija skaidri nospraudusi savu mērķi dzīvē. Kļūt par kaut ko nozīmīgu. Filipa vēl nebija īsti pārliecināta, par ko un kāds tam visam nolūks, bet viņa zināja, ka reiz tas pienāks, un viņa to tūlīt sapratīs. Bet pagaidām viņa grasījās sevi sagatavot šim mērķim. Filipa bija stingri apņēmusies ziedot sevi darbam, visu viņas laiku aizpildīja darbs un mācības, viņa atļāvās tikai dažas atpūtas stundas. Kad gadījās brīvs brīdis un viņa aizrāvās ar fantāzijām, viņa tūlīt pat piespieda sevi atgriezties realitātē. Filipa bija izlēmusi, ka viņas dzīvē nebūs ne mīļāko, ne vispār vīriešu, tie tikai atrautu viņu no dzīves mērķa.

Reizēm Filipa iedomājās par Džoniju. Kaut ari viņa zināja, ka pienāks diena, kad viņa vairs nebūs dusmīga uz Džoniju, kad viņas nodotās jātas pamazām izplēnēs, pagaidām viņa vēl nespēja piedot Džonijam melus un to, ka viņš bija Filipu pametis.

Izdzirdējusi no apakšstāva plūstam kādas komēdijas ievada mūziku, Filipa saprata, ka misis Čedvika beigusi rosīties pa virtuvi un apsēdusies pie televizora. Filipa atgriezās pie rakstāmgalda, kur bija mēģinājusi koncentrēties mācībām. Viņa atgrūda mājasdarbus sāņus un izvilka mazu grāmatiņu, kas bija ietīta puķotā audumā. Viņa to bija nopirkusi Holmarka veikalā un reizē ar to arī mākslīgā zelta pildspalvu. Pirmais ieraksts tajā bija: “ Tici sev, un tu spēsi sasniegt visu.”

Filipa šo mazo grāmatiņu uzskatīja par savu garīgo vadītāju, par pašas rakstītu bībeli. Daudzajos mēnešos kopš pirmā ieraksta viņa bija vēl to papildinājusi: “Attieksme ir daudz svarīgāka par faktiem. Ja domāsi par sakāvi, tiksi sakauta; ja domāsi par panākumiem, tu gūsi panākumus. Uzvar tie, kas tic savām spējām.” Un viņa domāja, cik ļoti viņas piezīmes atšķiras no Risa rakstītajām.

Filipa tobrīd izsaiņoja zelta papīrā satītos Lieldienu groziņus un šokolādes zaķus. Misters Rīds zināja, ka Filipa ir vienīgā, kam var uzticēt šo darbu, jo ikviena cita darbiniece visu to apēstu, pirms būtu salikusi plauktā. Filipa, kaut arī resna būdama, nekad pat nepieskārās šokolādei. Bija piektdiena, un viņa, kārtodama groziņus tā, lai blakus neatrastos divi vienādas krāsas un lai nodaļā izskatītos skaistāk un daudzveidīgāk, nekā te patiesībā bija, laiku pa laikam uzmeta skatienu pusdienu letei.

Un tad Filipa viņu ieraudzīja.

Sirdij sitoties, viņa steidzās turp. Vīrietis bija tikko atsēdies uz sava pierastā sola pie pusdienu letes, kad Filipa piegāja, izvilka no sava sārtā uzsvārča lielās kabatas piezīmju grāmatiņu un ierunājās: -Atvainojiet! Misters Raiss?

Kad viņš nepagriezās, Filipa uzlika piezīmju grāmatiņu uz letes līdzās viņa elkonim un piebilda: Jūs to šeit pagājušajā nedēļā atstājāt, mister Rais.

Viņš pagriezās un, melnajām acīm atkal izšaujoties viņai cauri, palūkojās uz Filipu. Riss, viņš klusi noteica.

-    Kā, lūdzu?

-   Manu vārdu izrunā RisS.

-Ai… Filipa juta nosarkstam seju. Mister Ris…

-   Bez mistera, viņš atsaucās, paceldams vienu mutes kaktiņu tā, ka tas varētu nozīmēt smaidu. Vienkārši Riss.

-   Jā, tātad jūs to šeit atstājāt, un man šķita, tas varētu būt svarīgi…

-   Svarīgi? viņš pārjautāja, uzlūkodams piezīmju grāmatiņu tā, it kā viņam nebūtu ne jausmas, kas tā tāda ir. Vārdi. Tikai vārdi. Viņš atkal pievērsa savas tumšās acis Filipai; tās brīdi pakavējās pie viņas sejas, it kā censtos tajā kaut ko salasīt, un tad, atkal tikko jaušami pasmaidījis, viņš atgriezās pie savas kafijas.

Bija viens no tiem smaržīgajiem maija vakariem, kad Losandželosa šķita ietīta siltā samtā. Filipa bija ilgi aizkavējusies darbā, jo bija saslimušas divas meitenes, un, steigdamās mājup, viņa domās kavējās pie mājasdarba rītdienas mākslas vēstures nodarbībai. Kad tieši iepretim kāds iznāca no daudzstāvu mājas, Filipa īpaši nepievērsa tam uzmanību. Bet, kad vīrietis nokļuva laternas gaismas kūlī un Filipa ieraudzīja, kas tas ir, viņa apstājās.

Riss.

Nevērīgā gaitā viņš soļoja pa ietvi ar piezīmju grāmatiņu rokā un cigareti mutē. Filipa piepeši atklāja, ka seko viņam, turēdamās pienācīgā attālumā, lai Riss viņu nepamanītu. Sasniedzis Holivudas bulvāri, viņš devās uz spoži apgaismotu autobusa pieturu un apstājās, cauri saviem cigaretes dūmiem vērdamies uz spilgtajām neona reklāmām. Filipa kavējās “Amerikas bankas” ieejas ēnā, prātodama, kurp Riss dodas tik vēlā stundā. Pa ielu virzījās mašīnas, bet gājēju nebija daudz, tikai daži tūristi, kas grozījās tukšajā laukumā pie ķīniešu teātra. Pēc laiciņa pienāca autobuss, kas veda uz Saulrieta bulvāri, un Riss tajā iekāpa un aizbrauca.

Filipa devās atpakaļ uz daudzdzīvokļu māju, no kuras viņš bija iznācis, un lasīja vārdus uz pastkastītēm.

Re, tur tas bija: numurs 10 Riss.

Nākamajā vakarā tūlīt pēc mākslas vēstures nodarbības Filipa atkal devās turp un nonāca tur tieši tajā bridī, kad Riss izgāja no savām mājām. Filipa atkal viņam sekoja un redzēja viņu iekāpjam tajā pašā autobusā. Darīdama to pašu ari citus vakarus, kad viņai nebija nodarbību, Filipa prātoja, vai Riss dodas uz darbu, jo viņš vienmēr brauca vienā un tajā pašā laikā ar vienu un to pašu autobusu.

Sestajā vakarā viņa nolēma neiet uz angļu literatūras stundu un sekot Risam. Filipa iekāpa autobusā divas pieturas pirms Risa un apsēdās uz autobusa pēdējā sēdekļa, lai Riss viņu nepamanītu. Viņš iekāpa parastajā pieturā. Vērodama, kā viņš apsēžas un atslīgst pret logu, Filipa cerēja, ka brauciens nebūs ilgs vai ar pārsēšanos, jo bija jau vēls, un pilsēta tik vēlā vakara stundā viņu biedēja.

Kad autobuss apstājās Saulrieta ielā, Riss izkāpa; Filipa pamanīja viņu ieejam pa vienkāršām durvīm, virs kurām bija uzraksts “Vudija klubs”. •

Nākamajā nedēļā Filipa steidzās mājās tūlīt pēc nodarbībām un iekāpa autobusā pirms Risa, novērodama, kā Riss izkāpj pie “Vudija kluba”, līdz beidzot kādā vakarā, kad nebija nodarbību, viņa saņēma drosmi un, izkāpusi divas pieturas tālāk, kājām nāca atpakaļ līdz “Vudija klubam”. Pirms pieiešanas pie vienkāršajām koka durvīm, viņa vilcinājās uz ietves, prātodama, kas varētu atrasties aiz tām un vai viņai vajadzētu klauvēt vai iet tikai iekšā.

Viņas šaubas izkliedēja dīvaina izskata pāris, kas, parādījušies tepat aiz stūra, vienkārši devās iekšā bez jebkādas klauvēšanas. Vīrietim mugurā bija treniņtērpa jaka, aizsargkrāsas bikses un sandales; sieviete bija tērpusies melnā triko un platā džemperī; pārlieku melnā acu tuša pārvērta viņas seju dīvainā krīta bālumā. Filipa aptvēra, ka tie ir bitņiki; viņa tādus bija redzējusi televīzijā, bet īstenībā skatīja pirmo reizi.

Nobijusies, bet domādama par Risu, Filipa atvēra koka durvis un iegāja iekšā. Viņai nācās nogaidīt, kamēr acis pieradīs pie tumsas, kaut arī viņa tikko bija ienākusi no āra, kur arī nebija gaišs. Gaidīdama viņa dzirdēja dīvainas skaņas un saoda nepazīstamas smaržas. Pēc brīža viņa saprata, ka skaņas nāca no bongo bungām, kas tika spēlētas gluži neritmiskā tempā; smaka radās no sīviem, nepatīkamiem dūmiem, kas sajaucās ar stipro kafijas aromātu. Kad acis pierada pie krēslainās gaismas, Filipa pamanīja kāpnes, kas veda lejup uz alai līdzīgu telpu, kura bija piekrauta ar mazītiņiem galdiem un krēsliem.

Viņa lēnām devās lejup pa kāpnēm, bīdamās, ka tūlīt kāds liks viņai iet prom. Daudzo uz galdiņiem salikto sveču nedrošajā gaismā viņa redzēja, ka šīs kafejnīcas sienas veido nekrāsoti ķieģeļi un pie tām nebija nekas piekārts. Koka grīda bija piemētāta ar cigarešu galiem; galdiņi bija mazi, un krēsli izskatījās neērti. Telpa bija pilna ar bārdainiem vīriešiem un sievietēm, kas bija pārlieku aizrāvušās ar plakstiņu ēnām, bet nebija uzkrāsojušas lūpas.

Virzīdamās pie brīva galdiņa un iespraukdamās ļodzīgajā krēslā, Filipa juta pieaugam satraukumu. Viņa bija ienākusi dīvainā, aizliegtā pasaulē, otrādi apgrieztā pasaulē, kur nekas nebija normāls, it kā te neeksistētu īstās pasaules likumi. Ņirbošā sveču gaisma un bungu ritms šķita iesūcamies viņas ādā un pārņemam visu augumu, uzlādējot to ar pārdroša piedzīvojuma sajūtu. Filipas galva reiba no dūmiem, kas neoda pēc īstām cigaretēm; viņa pamanīja, ka visi dzer kafiju un sarunājas, bet uz mazas skatuvītes kāds vīrietis sit bongo bungas. Saspringta un uztraukusies, pulsam sitoties vienā ritmā ar bungām, Filipa paraudzījās apkārt. Viņa mēģināja pūlī saskatīt Risu, bet telpa bija pārāk tumša un piedūmota. Viņa tikko spēja atšķirt bālās sejas, tādu cilvēku sejas, kuri izskatījās neapmierināti, apmaldījušies, it kā viņi iznāktu no mājām vienīgi vakaros un naktīs, kad normālā pasaule guļ. Un tad viņa ieraudzīja Risu uzkāpjam uz skatuves un atsēžamies uz augsta sola. Neviens neaplaudēja, ne ari citādi sveica viņa uznākšanu; visi mierīgi smēķēja un dzēra kafiju.

Riss sāka runāt: Nav iespējams nekāds atrisinājums, jo mēs nevaram rīkoties. Eksistence ir pirms esamības. Mēs esam bezcerīgi, tāpēc ka esam ziaudējuši Dievu. Tagad mums ir Bumba. Mēs neesam vairāk kā gaļas maisi. Mēs radām paši sevi, taisnība, bet kāpēc? Mūsu dzīvei nav nekāda mērķa. Piedzimstam, elpojam, nomirstam. Nekādas sakārtotības, vienīgi haoss. It nekādas jēgas. Mums ir Bumba. Rītdienas mums nebūs.

Filipa ielūkojās apkārtējo sejās un pamanīja, cik cieši tie raugās Risā, cik ļoti iedziļinās viņa skumju teorijā. Un piepeši viņai gribējās piecelties un uzsaukt: “Nē, tev nav taisnība!”

Kad Riss bija beidzis, cilvēki nevis aplaudēja, bet uzsita knipjus. Risam aizejot no skatuves, Filipa prātoja, vai tas viņu pamanījis un varbūt pienāks pie viņas galdiņa. Bet Riss nozuda. Filipa izdzēra drausmīgi stipras kafijas tasīti un noklausījās ļoti dīvaina ģitārista spēlē, līdz, visa redzētā un dzirdētā uztraukta, devās mājup.

Filipa vēlreiz devās uz “Vudija klubu”, tikai ar vēlāku autobusu, lai Riss viņu nepamanītu, un, sēdēdama visattālākajā stūri, klausījās, kā Riss vēsta savu dīvaino un skumjo filozofiju. Un tajā vakarā Riss raudzījās tieši uz viņu.

Runādams savu melanholisko dzeju, Riss nenolaida acis no Filipas, it kā viņa būtu vienīgā persona pārpildītajā telpā, it kā viņš visu vēstītu tikai viņai, viņa tumšās acis šķita sakām: “Saproti? Vai man nav taisnība?”

Vēlāk uz skatuves uzkāpa skaista sieviete un noskūpstīja Risu. Tieši uz lūpām. Viņi bridi sarunājās, Filipa dzirdēja Risu smejamies. Tad sieviete atgriezās pie sava galdiņa un Riss spraucās uz Filipas pusi.

Viņš neapsēdās. Viņš stāvēja, cauri piedūmotajai tumsai raudzīdamies uz Filipu, un tad sacīja: Tev nevajadzēja te nākt. Šī vieta nav tev domāta.

-   Es gribēju redzēt, ko jūs darāt.

Riss klusi iesmējās un apsēdās. Viņš atspiedās uz elkoņiem un paliecās uz priekšu, un Filipa viņa melnajās acīs saskatīja mazītiņas sveču liesmiņas. Viņai ienāca prātā, ka Risam nebūtu grūti hipnotizēt cilvēkus. Tu esi jauna, viņš atsāka. Ne jau gadu ziņā. Es nezinu, cik tev ir gadu. Bet savā garā un dvēselē. Tavs gars ir ļoti jauns, ļoti ievainojams. Tu vēl neko nezini, un varbūt tev to arī nevajadzētu zināt. Ej prom no šejienes! Ej turp, kur tu vari būt jauna.

-   Es gribēju ar jums parunāties.

Viņš pakratīja galvu. Es sarunāšu, lai kāds tevi aizved uz mājām, viņš paziņoja.'Ir vēls, un pa ielām mēdz klaiņot ļauni cilvēki. Bongo spēlētājs Džo tevi aizvedīs mājās ar savu mašīnu. Es negribu, lai tev nodara pāri tikai tāpēc, ka tu atnāci tikties ar mani.

-   Ļaujiet man palikt!

Viņš pasniedzās un atrada matu šķipsniņu, kas bija izslīdējusi no viņas zirgastes. Viņš saņēma to rokā un šķita pētām sveces gaismā. Tad viņš to maigi atlika aiz Filipas auss. Iešu uzmeklēt Džo.

Filipa nespēja aizmigt. Viņai vajadzēja satikt Risu. Viņai vajadzēja pasacīt Risam, ka viņam nav taisnība, ka ir ceriba un ir nākotne. Viņu dzina ari kaut kas dziļāks un instinktīvāks nepieciešamība būt kopā ar Risu, varbūt pieskarties viņam…

Filipa nogaidīja vēlu vakaru, kad bija pārliecināta, ka Riss būs pārradies no “Vudija kluba”, tad steigšus devās pa tukšo ielu un uzskrēja pa kāpnēm līdz 10. dzīvoklim. Sirdij dauzoties, viņa brīdi klausījās.

Tad viņa pieklauvēja.

Nekādas atbildes.

-    Ris! viņa uzsauca.

Viņa paraustīja rokturi. Durvis viegli atvērās. Ris! Viņa tur nebija.

Viņa dzīvoklis Filipu satrieca. Grāmatu plaukti stāvēja tukši, tomēr uz grīdas bija sakrautas neskaitāmas grāmatu kaudzes. Vienīgās mēbeles bija appelējis matracis uz grīdas ar svītrotu kokvilnas auduma segu un mazs galdiņš ar vecu “Remington” firmas rakstāmmašīnu uz tā. No audekla somas ārā spraucās drēbes, it kā viņš tikko būtu te ievācies, pelnutrauki bija pārpildīti ar cigarešu galiem un pelniem, uz grīdas mētājās tukšas viskija pudeles. Un dīvaini, pie sienām nebija nekas vairāk kā lēts Jēzus attēls plastmasas rāmī, zem kura kāds bija parakstījis “Ceptas kuipes”.

Filipa lūkojās apkārt uz viņa mantām. Uz viņa mūzikas ierakstiem Mailsu Deivisu, Vūdiju Gutriju, Depresijas balādēm un ierakstu, kurā, kā izrādījās, bija garš dzejolis ar nosaukumu “Mēģinājums aprakstīt vakariņas, kas sarīkotas, lai izvirzītu apsūdzību prezidentam Eizenhaueram”. Un Risa grāmatas, kas visas bija par Austrumu filozofijām, dzenbudismu un eksistenciālismu. Nezin kāda iemesla dēļ Risam bija četri Albēra Kāmī grāmatas “Svešinieks” eksemplāri. Uz grīdas bija izklāts žurnāls “Life ”, tas bija atvērts vietā, kur grafisku fotogrāfiju sērija rādīja ungāru nemierniekus, kas bija ar šaujamiem piespieduši pie zemes padomju drošības komitejas darboņus. Kāda lapa bija izrauta tajā Merilina Monro kāzu tēipā izbaroja tortes gabalu savam līgavainim Artūram Milleram.

Filipa piegāja pie rakstāmmašīnas un redzēja tajā ieliktu ietinamā papīra rulli nevis atsevišķas lapas, bet veselu, nepārtrauktu apziņas plūsmu. Filipa paraudzījās uz Risa rakstītajiem pēdējiem teikumiem: “Šajāpapier-māche* pilsētā mums nākas pavīpsnāt par tiem bezdievjiem, kuri vīpsnā par mūsu pašu dzīšanos pēc

•Papjēmašē ar līmi, krītu un ģipsi sajaukta papīra masa, no kuras izgatavo dažādus sīkizstrādājumus.

ārpusdzīves vienreizējās vientulības, pēc mūžīgas personības vienreizības, pēc nedzimušas mūžības cikla jēgas.”

Maliņā viņš bija pierakstījis: “Vecajāpapier-mвchй pilsētā ieradās jauna dvēsele.”

Un tad piepeši Riss bija tepat stāvēja durvīs. Tātad tu atnāci, viņš klusi noteica, aizvērdams durvis. Viņš piedāvāja Filipai cigareti, kuru pats smēķēja. Tā neizskatījās ne pēc “Chesterfield”, ne “Winston”, bet Filipa pazina to smaku no “Vudija kluba”. Kas tas ir? viņa pa jautāja.

-    Fui, viņš atsaucās, ielikdams to pelnutraukā. Marihuāna.

Filipa pakratīja galvu. Es gribu ar jums parunāties, viņa bilda.

Riss pavērās uz viņu. Tad parunājies!

-    Ris, jūs esat nelaimīgs…

-   Mēs visi esam nelaimīgi. Manuprāt, tu ari, viņš klusi piemetināja, pieiedams Filipai tuvāk. Tu nezin kāpēc centies un pūlies. Bet galu galā tu tiksi sāpināta. Droši vien to izdarīšu es. Viņš pasniedzās un pieskārās Filipas vaigam. Tev nevajadzēja nākt šurp.

-     Kāpēc jūs ticat visām tām bēdīgajām lietām? viņa vaicāja, Risa tumšajās acīs redzot savu atspulgu, it kā lūkotos no divu dziļu aku dzīlēm. Risa roka pavirzījās pie Filipas auss, un viņa juta Risu to noglāstām. No kurienes jūs nākat, Ris? viņa pa( jautāja. Kas jūs tādu padarījis?

-   Es nenāku ne no kurienes. Es esmu šeit un šobrīd, tas arī viss. Es pats sevi radīju.

-   Tas neskan loģiski.

Viņš pasmaidīja. Šajā pasaulē namdari piedzīvo augšāmcelšanos, un tu saki, ka mani vārdi neesot loģiski. Viņa roka lēni un maigi glāstīja Filipas zodu. Mēs eksistējam. Tas arī viss. Pēc eksistences nāk esamība. Mēs ikkatru mirkli sevi radām. Un tad mūsu vairs nav.

Viņa pieskāriens Filipu satrauca, viņa sāka smagi elsot. Jūsuprāt, it nekam nav jēgas.

-   Nav ari. Dzīve ir bezjēdzīga. Mēs esam bezjēdzīgi.

-   Man reiz sacīja, ka es esot nekam nederīga, acīs mirdzot asarām, Filipa atzinās. Klostera priekšniece apgalvoja, ka es nekad nekļūšot par kaut ko izcilu. Bet viņai nebija taisnība. Un jums arī nav taisnība, Ris. Jūsu attieksme ir maldīga.

Viņš pakratīja galvu, tumšajās acīs mita skumjas. Vienīgā īstenība ir eksistence, viņš noteica, ar pirkstu glaudīdams viņas kaklu zem apkaklītes. Mēs eksistējam. Īslaicīgi. Un nav nekādas nozīmes tam, kā vai kāpēc mēs eksistējam. Visa cilvēce ir nejaušība. Mums nav mērķa. Mums ar tevi nav mērķa, ne kopā, ne atsevišķi. Mēs vienkārši esam.

-   Tas ir tik skumji.

-    Nē, skumji ne, Riss nopūzdamies atbildēja. Tagad viņa pirksts glāstīja Filipas lūpas. Mēs vienkārši esam, un tā vienkārši ir. Mēs piedzimstam, mēs elpojam, mēs nomirstam.

-    Un vai jūs tiešām nekam neticat?

-   Ticēt tas ir tikai vārds.

-    Kāpēc jūs tā visam atmetat ar roku, Ris? Kas jums licis zaudēt cīņas garu? Kad es biju maza meitene un citi bērni mani izsmēja mana resnuma dēļ, es mēdzu skriet pie sava tēva. Un vai jūs zināt, ko viņš man sacīja? Mans tēvs man sacīja, ka uzvarētāji paši sevi aizstāv un zaudētāji gluži vienkārši atmet ar roku un padodas. Neesiet zaudētājs, Ris! Viņas balss aizķērās. Lūdzu, neesiet…

Riss nolieca galvu un piespieda savu muti viņējai. Viņš lēnām apskāva Filipu, maigi spiezdams sev klāt, it kā vēlētos viņu pieradināt pie sava auguma tuvuma, viņa rokas glāstīja Filipas matus, viņas plecus, viņas muguru, un viņa lūpas visvisādos veidos skūpstīja Filipas lūpas, un viņa skūpsti un mēle bija tik maigi, ka Filipai gribējās raudāt. Kā gan viņš spēja būt tik skumīgs un tomēr tik mīlošs? Filipa piekļāvās viņam; viņa gribēja uzņemt Risu pilnībā sevī un paturēt tik ilgi, līdz viņš būs izdziedēts.

•Riss pasniedzās zem viņas blūzes un atsprādzēja krūšturi. Kad viņš pieskārās Filipas krūtīm, viņa ieelsojās.

-   Ir jau labi, viņš nomurmināja.

Viņš saņēma rokās Filipas seju un ilgi lūkojās viņā ar mīļi

skumju smaidu, kā mēdz smaidīt atvadoties. Viņš atpogāja Filipas blūzi un skūpstīja viņas krūtis un to galiņus.

Filipai gribējās teikt īstos vārdus, bet viņa tos nezināja; viņa gribēja pieskarties Risam, bet nezināja, kurā vietā. Viņš saņēma Filipas roku un vadīja to lejup, un, kad viņa satvēra viņa locekli, viņš izdvesa zemu, savādu skaņu.

-    Ris, viņa čukstēja.

Viņš atsaucās: Mūsu rīcībā ir visa nakts. Pirmajai reizei jābūt vislabākajai, jo pēc tam vairs pirmās reizes nebūs nekad.

Viņš aizveda Filipu līdz guļvietai un lēnām izģērba, visu laiku skūpstīdams viņas augumu, līdz ari viņa atklāja, kā Risu glāstīt, kā kaislīgi saņemt viņa skūpstus. Riss viņu mācīja, un Filipa mācījās, bet to viņa saprata tikai daudz vēlāk.

Pēc tam viņš iesāņus uzsmaidīja Filipai. Tātad mūsu papier-māche pilsētā atnākusi tīģeriene.

Filipa noglāstīja viņa kailos plecus. Viņa bija pārsteigta, redzot Risu tik muskuļotu. Es mīlu tevi, Ris.

Viņš noskūpstīja Filipas deguna galiņu. Tava pasaule ir atšķirīga no manējās. Tavs mērķis un manējais nav vienoti. Tu nekad nesapratīsi… Viņš apklusa, tad cieši noskūpstīja Filipu un piebilda: Es nekad nesapratīšu.

-    Kas ar tevi īsti noticis, Ris? viņa jautāja. Vai tas notika sen?

-   Sen? Kad es biju mazs zēns, ar mani notika kaut kas drausmīgs. Kaut kas neaprakstāms. Bet tā tam vajadzēja notikt. Vai varbūt ne. Es nezinu.

-    Ļauj man tev palīdzēt. Ļauj man padarīt tavu dzīvi labāku.

Viņa acu kaktiņi savilkās tikko jaušamā smaida. Es gribu mazliet parakstīt, viņš klusi noteica. Un tev nepieciešams pagulēt. Kad tu pamodīsies, es tevi aizvedīšu uz mājām.

Viņš apsedza Filipu ar segu. Risa rakstāmmašīnai klabot, laizdamās miegā, Filipa nodomāja: “Caur manu mīlestību tu tiksi izdziedināts.”

15

Daktere Džūdita Izaksa nespēja atvairīt sajūtu, ka šajā gadījumā ir kaut kas dīvains. Virspusēji viss izskatījās normāli: Kerolaina Meisone, divdesmit četrus gadus veca, bija ieradusies “Zvaigžņu kūrorta” klīnikā uz grūtnieču parasto pārbaudi.

-   Es šeit atbraucu atpūsties, daktere, jaunā sieviete apskates sākumā bija paskaidrojusi Džūditai. Mana ginekoloģe man vienkārši drošības dēļ ieteica apmeklēt ārstu, kamēr atradīšos šeit.

“Kādas drošības dēļ?” Džūdita, aizgriezusies no apskates krēsla, prātoja, vilkdama nost cimdus. Cik nu Džūdita varēja spriest, šī bija veselīga, normāla grūtniecība bez jebkādiem sarežģījumiem. Kerolaina Meisone bija sestajā grūtniecības mēnesī; ultrasonogrāfija sešpadsmitajā nedēļā nebija atklājusi auglim nekādas novirzes, bija gaidāma meitenīte, un Kerolainai pašai nebija nekādu sūdzību. Šķita, viņa nav ari nemaz uztraukusies ne par savu, ne bērna stāvokli. Klīnikā viņa bija ieradusies jautra un pašapzinīga, pļāpājusi par “Zvaigžņu kūrorta” skaistumu un cik ļoti viņa vēlētos te pavadīt Ziemassvētkus, bet viņai pēc dažām dienām jādodoties mājās. Tad kas īsti nedeva Džūditai mieru, nedzirdami urdīja viņu, ka, par spīti visam acīm redzamajam, šis gadījums ir neparasts?

Palīdzēdama Kerolainai nocelt kājas no apskates krēsla, viņa teica: Tagad jūs varat apģērbties, mis Meisone.

-   Vai viss ir kārtībā, daktere?

-    Viss ir vienkārši lieliski. Gan jums, gan bērnam.

-Ak, es zinu! Kerolaina pasmaidīja. Es jūtos lieliski. Un šis bērns būs tik īpašs.

Mazgādama izlietnē rokas, Džūdita pārskatīja Kerolainas kartīti, kuru bija izrakstījusi. Tā saturēja ļoti maz informācijas: paciente bija modele, dzīvoja Ziemeļholivudā, viņai bija teicama veselība, neprecējusies, šis būs pirmais bērniņš.

-   Es taču pārāk nepieņemšos svarā, vai ne, daktere Izaksa?

-   Nē. Neliels svara pieaugums būs neizbēgams. Bet nemēģiniet izmantot kādu iedarbīgu diētu. Jums abām nepieciešamas kalorijas.

Kerolaina pārvilka pār galvu ar adāmmašīnu adītu džemperi un atzinās: Es iesaistījos “Zvaigžņu slavas” programmā, vai tas bija labi darīts?

-    Ko teica jūsu ginekoloģe?

-   Viņa sacīja, ka man vajagot rūpēties par savu svaru, ja vien es to daru uzmanīgi un droši, piemēram, iesaistoties “Zvaigžņu slavas” programmā. Viņiem ir speciāla svara regulēšanas programma grūtniecēm, vai jūs to zinājāt? Tomēr tā dzen mani izmisumā!

Es esmu kā traka uz hamburgeriem! Karaliskajiem hamburgeriem.

Vai zināt to īpašo recepti? Pirms neilga laika dzirdēju televīzijas pārraidē, ka tā sieviete, kurai piederēja karalisko hamburgeru ražotne kā viņu sauca… Beverlija Hailenda -, vēl aizvien it kā esot dzīva. Apmēram tāpat kā Elviss. Kaut kāds neprāts! Kāpēc gan sievietei būtu jāizliekas mirušai? It īpaši, ja viņai jau bija viss.

Džūdita atteica, ka viņa par to neko nezinot, ka viņa nepievēršot lielu uzmanību preses pīlēm.

-   Jums tā veicas, ka dzīvojat šeit, daktere! Kerolaina jūsmoja, aizšņorēdama savus siltos zābaciņus. Nevarētu gan teikt, ka man nepatīk mans darbs, gluži otrādi! Bet tā pa īstam dzīvot visu gadu tik skaistā vietā… Varu saderēt, ka jūs sastopaties ar daudzām slavenībām.

Džūdita pasmaidīja un atbildēja: Jā, tiešām, domādama par misteru Smitu vienā no atsevišķajām palātām gaiteņa galā, ar

kuru viņai bija jātiekas pēc dažām minūtēm. Džūdita nebija viņu redzējusi kopš savas pirmās vizītes iepriekšējā vakarā.

-   Cik ilgi jūs šeit jau dzīvojat, daktere? Kerolaina painteresējās.

-   Patiesībā es te ierados tikai vakar vakarā. Kerolaina, vai drīkstu jums kaut ko pavaicāt? Vai bērna tēvs ir šeit kopā ar jums?

-Ak jā! Viņi mani vienu nelaistu. Viņi mani nekur nelaiž vienu!

-Viņi?

-    Bērna tēvs un viņa sieva. Mēs it visur dodamies kopā. Kerolaina iesmējās. Tas nav tas, ko jūs domājat, daktere. Man nav romāna ar precētu vīrieti, ne arī attiecības trijatā vai kaut kas tamlīdzīgs. Es jau jums teicu, ka šis ir ļoti īpašs bērns. Nu, ari tēvs ir īpašs. Viņš ne vien ir precējies ar citu, bet piedevām ir ari mans brālis.

Džūdita uzmeta viņai jautājošu skatienu.

-   Tas ir mazliet sarežģīti, Kerolaina skaidroja, un Dievs vien zina, kā tas būs, kad bērns piedzims! Mēs ar brāli esam ļoti tuvi, un nav nekā tāda, ko es nebūtu gatava viņa labā darīt. Tāpēc, kad viņi ar sievu gadiem ilgi izmēģinājās tikt pie bērna un beidzot pēc trim spontānajiem abortiem viņa sievai tika pateikts, ka viņa nekad nespēs iznēsāt bērnu līdz galam, es uzņēmos iznēsāt viņu bērnu. Kerolaina uz brīdi apklusa. Ārsti veica vitro apaugļošanu nu, to apaugļošanu mēģenē izmantojot mana brāļa spermu un viņa sievas olšūnu. Tad embriju pārstādīja manā organismā un man izdarīja hormonu injekciju, lai šī grūtniecība saglabātos. Vai tas nav burvīgi, daktere? Kerolaina starodama piemetināja. Es grasos dot dzīvību pašas brāļameitai!

Kad jaunā sieviete aizgāja, Džūdita palūkojās pēc māsas Zoijas, prātodama, kur viņa tik ilgi kavējas. Pirms brīža viņa bija izšāvusies cauri klīnikai saburzītā formastērpā, runādama kaut ko par dežūru pie gultas kādā bungalo. Viņa bija tik īgna, ka Džūdita zināja viņas tik drīz nesalabs.

Džūdita apstājās, lai pirms došanās vizītē pie mistera Smita aplūkotu sevi vannasistabas spogulī. Pārlaizdama roku pār matiem, viņa piepeši sastinga. Kad viņa pēdējo reizi bija tā darījusi pirms kāda pacienta apmeklēšanas, atklāti sakot, ar īpašu uzmanību? Jūtoties aizvien neomulīgāk, Džūdita aptvēra, ka viņai ir interese par Smitu nevis ārsta un pacienta līmenī, bet daudz dziļākā vīrieša un sievietes līmenī. Viņa zināja arī to, ka no profesionālā viedokļa viņai nebija nekāda pamatota iemesla apmeklēt Smitu, šorit “Zvaigžņu kūrortā” bija ieradies viņa personiskais ārsts doktors Ņūtons un bija pavadījis pie Smita veselu stundu. Un aiziedams doktors Ņūtons bija informējis Džūditu, ka atkal atgriezīsies vakarā, lai pārbaudītu sava pacienta stāvokli.

Tomēr viņa sev atgādināja, pie reizes pārbaudīdama, vai baltais ārstes uzsvārcis ir nevainojami tīrs un nesaburzījies, ka daktera Ņūtona prombūtnes laikā viņa ir atbildīga par misteru Smitu.

Viņa nebija spējusi nedomāt par Smitu. Ne jau tikai tāpēc, ka viņš bija slavens kinoelks, bet gan paša vīrieša dēļ: tās vērīgās acis, melodiskais skotu akcents viņa baritonā, viņa šķietami sirsnīgā vēlēšanās šo to uzzināt par Džūditu, no kurienes viņa ieradusies, kāpēc viņa ir šeit, kaut arī pats acīm redzami mocījās sāpēs. Džūdita atcerējās, ko Zoija vakar vakarā bija sacījusi, sagaidīdama viņu klīnikā: “Šajā vietā ir kaut kas tāds, kas liek cilvēkiem kļūt romantiskiem.” Džūdita prātoja, vai tas ir tik vienkārši ka “Zvaigžņu kūrorta” atmosfēra kaut kā ietekmē cilvēkus.

Iepriekšējā vakarā, ejot cauri hallei, Džūdita, protams, bija redzējusi viesus, kuri šķita laimīgi iemīlējušies. Un, kad Džūdita beidzot vakariņoja ar savu jauno darba devēju mis Beverliju Bērgesu un Saimonu Jangu, viņa bija nojautusi, ka arī starp tiem abiem kaut kas pastāv. Tās bija patīkamas divas stundas; Saimons Jangs bija uzvedies kā lielisks, elegants namatēvs, kurš arī vadīja lielāko sarunu daļu, turpretī mis Bērgesa, liekas, labprātāk klausījās. Džūditai par pārsteigumu, Beverlija bija uzlikusi milzīgas saulesbrilles, kas aizsedza gandrīz pusi viņas sejas. Lai saudzētu acis, viņa bija īsi paskaidrojusi. Džūdita, aizgājusi no vakariņām, tā arī necik daudz nebija uzzinājusi par savu jauno bosu.

Vienu gan: ka Saimons Jangs bija acīm redzami iemīlējies Beverlijā, bet Beverlija neizskaidrojamu iemeslu dēļ no šīs mīlestības izvairījās.

-   Tā, daktere, misters Smits ierunājās, kad Džūdita bija beigusi mērīt viņa asinsspiedienu, kā tad jums līdz šim šeit patīk? Vai daudz darba?

Viņa aizvēra savu mediķa koferīti un apsēdās. Pa logiem straumēm ieplūda ziemas saule, veidojot apžilbinošus gaismas taisnstūrus uz rožainā paklāja. Viņas pacients, leģendārais misters Smits ar savu skotu akcentu un monogrammām nošūto zīda pidžamu, sēdēja gultā, veltīdams viņai jautājošu skatienu. Ko gan viņa varēja pastāstīt? Ka līdz šim saskārusies ar divām tenisā izmežģītām rokas locītavām un vieglu gripas gadījumu? Plus vēl apskatījusi jaunu sievieti, kura nēsāja implantētu savas brāļasievas bērnu, un nomierinājusi Frīdu Goldmenu, ka viņas kliente Banija Kovaļska ir pietiekami atveseļojusies, lai pieņemtu apmeklētājus. Frīdas satraukums un veids, kā viņa bija satvērusi savu ādas portfeli, bija likuši Džūditai prātot, vai mis Goldmena nav ieradusies šeit, lai noslēgtu kādu no tiem astronomiskajiem kino līgumiem, par kādiem vienmēr varēja lasīt avīzēs.

-   Esmu pietiekami nodarbināta, viņa atbildēja. Katrā ziņā neesmu nogarlaikojusies.

-   Vai jūs ārstējat kādas slavenības? Protams, nerunājot par

mani.

-   Jūs taču zināt, ka nedrīkstu apspriest pārējos pacientus. Vai ari jūs pārbaudāt mani, lai noskaidrotu, vai neesmu kādam izpļāpājusi jūsu noslēpumu?

-Atzīšos, tas mani satrauc. Ak, ne jau tas, ka jūs to izpļāpāsiet, bet ka mans noslēpums var nākt gaismā. Pasakiet man atklāti, Džūdita, ko jūs domājat par mana vecuma cilvēku, kas izdara šādu operāciju? Tas ir, par tādu iedomību, mēģinot pagriezt atpakaļ laiku. Un tas arī pārāk neatbilst tam tēlam, kāds cilvēkiem izveidojies par mani, īsti vīrieši taču neķeras pie tādām aplinkus metodēm kā tauku atsūkšana, vai ne?

-   Kāpēc gan ne? viņa jautāja. Ja vien tas jums pašam palīdz justies labāk.

-   Daktere, Smits ierunājās, atlocīdams segu, vai jūs man, lūdzu, nepalīdzētu nokļūt līdz logam? Baidos, ka šīs ciešās saites dēļ man staigāšana vilksies sasodīti lēni.

Džūdita aplika viņam roku ap vidu un palīdzēja tikt pāri istabai. Kaut arī Smitam bija gandrīz septiņdesmit gadi, viņš bija lieliskā formā, zem zīda pidžamas Džūdita varēja sajust vingru, atlētisku ķermeni. No viņa virmoja arī vieglas, dārgas smaržas, vēstot, ka viņš ir vīrietis, kurš, par spīti sāpēm, pat atrazdamies slimnīcā, rūpējas par savu izskatu. Džūdita atkal piedzīvoja īsu, tramīgu seksuālās iekāres uzplūdu. Vai jūs pazīstat kādu no tiem cilvēkiem, daktere? Smits pajautāja, lūkojoties ārā pa logu, kur kūrorta viesi baudīja rītu priežu mežā. Ņemsim kaut vai to puisi lejā, to, kurš izriezis krūtis. Tas ir scenārists Lerijs Vulfs. Es reiz ar viņu tikos. Viņš ir uzpūtīgs muļķis. Smits uzsmaidīja Džūditai. Vai jūs pārsteidz, ka es tā runāju?

-   Man nav ne jausmas, kas ir Lerijs Vulfs.

-Tā arī ir labāk. Bet, ja viņš to dzirdētu, tas viņu nogalinātu. Runā, ka Lerijs Vulfs grasoties ieņemt Dieva vietu, viņš jau runājis ar Dievu par tā atkāpšanos no amata.

Smits raudzījās laukā uz sniega klāto priežu mežu. Atceros pirmo reizi, kad redzēju sniegu, viņš klusi sacīja, balsī iežogoties vieglai nostalģijai. Tas bija pirms daudziem gadiem, es biju vēl zēns, un tēvs mani bija aizvedis makšķerēt uz Lifija ieleju. Tur reti mēdza snigt, bet tajā ziemā, es atceros, sniga gan. Viņš atkal uzsmaidīja Džūditai. Lifija ieleja ir Tasmānijā, kur es piedzimu. Vēlāk es uzaugu Skotijā, bet Tasmānija ir manas īstās mājas. Tās ir ari Erola Flinna mājas. Mēs reiz kopā uzsākām kādu filmēšanu; Flinns bija labais pirāts, es biju sliktais, toties vislabāk pratu cīnīties ar zobenu. Mani vienmēr pārsteidz tas, cik daudz cilvēku nezina, kurā pasaules malā ir Tasmānija. Viņš ķircinoši uzlūkoja Džūditu. Vai jūs to zināt, daktere?

-   Vai tā nav sala pie paša Austrālijas dienvidu gala?

-    Miljons punktu jūsu labā, daktere! Un par to jūs esat laimējusi… Viņš piepeši saviebās.

-    Sāpes?

Viņš pasniedzās uz Džūditas pusi. Tas nekas, es… nevaru tikt līdz gultai.

Palīdzēdama viņam tikt līdz krēslam, Džūdita aizrādīja:

-    Šeit jums nav nepieciešamības tēlot pirātu.

Smits cauri sāpēm pasmaidīja, un īsajā brīdī pirms apsēšanās, kad viņš turējās pie Džūditas un viņas seja atradās tikai dažu collu attālumā no viņējās, viņš ieteicās: Vai zināt, kāmjus līdzināties? Burvīgajai Dženiferai Džounsai, kad viņa tēloja kopā ar Gregoriju Peku. Jums piemīt tāda pati nokrāsa, tāda pati ievainojamības izteiksme sejā.

Džūdita pamanīja daudzās sviedru lāses uz viņa pieres un sāpju ēnas zem acīm. Apsēdinājusi Smitu uz krēsla, viņa devās pie sava koferīša un atvēra to.

Raudzīdamies, kā viņa izņem šļirci, Smits iejautājās: Vai jums neliekas dīvaini, kāpēc es šo operāciju slepeni izdarīju šeit, “Zvaigžņu kūrortā”, nevis Beverlihilzas slimnīcā ārsta uzraudzībā, lai pēc tam atveseļotos mājās? Viņš apklusa un uzrotīja piedurkni, lai Džūdita varētu viņam iešļircināt.

-  Tas jums palīdzēs pret sāpēm, viņa paskaidroja. Lūdzu, turpiniet, ko jūs gribējāt teikt.

-   Tāpēc, ka šai operācijai jāpaliek noslēpumā. Vīriešiem ar man līdzīgu reputāciju nav atļauts izdarīt kosmētiskās operācijas. Vismaz ne kaut ko sakarā ar vēderu, kas jau sāka nodot manu īsto vecumu. Esmu vienmēr turējies formā; es katru dienu dodos uz trenažieru zāli. Bet daba sāka mani izsmiet, un, kad redzēju, ka šoreiz man nelīdzēs nekāda diēta, ne pietupieni, es izšķīros par šo izmisīgo žestu. Es tikai lūdzu Dievu, kaut to neviens neatklātu.

-   Vai tad tas būtu tik šausmīgi? Mūsdienās cilvēki bieži izdara tauku atsūkšanu.

-   Baidos, ka tas varētu ietekmēt manu tēlu. Un vēl, viņš nolocīja piedurkni, atklāti sakot, mani biedē arī tas, kā uz mani pēc tam raudzīsies sievietes. Nez vai sieviete, ar kuru es vēlētos ielaisties kaut kādās attiecībās, neuzskatītu mani par mazāk vīrišķīgu, ja esmu ķēries pie tāda nevīrišķīga paņēmiena kā kosmētiskā ķirurģija.

-   Man šķiet, jūs esat pārāk paškritisks. Arī vīrieši izmanto kosmētisko ķirurģiju; sievietes nav to monopolizējušas.

-Tikai ne mana paaudze, daktere. Man tas ir pilnīgi kaut kas svešs. Un ļoti mulsinošs.

Tajā brīdī atvērās durvis un ienāca īgnā Zoija, nesdama salocītus palagus. Esmu ieradusies, lai nomainītu jūsu gultasveļu, mister Smit, viņa paziņoja, neskatīdamās uz Džūditu.

Medicīnas māsa strādāja klusēdama, piepildot istabu ar taustāmu naidīgumu. Smits uzmeta Džūditai jautājošu skatienu un ierunājās: Cik lieliska vieta slimnīcai! Es jau gandrīz laiku pa laikam aizmirstu, ka atrodos klīnikā un atlabstu pēc operācijas. Paskatieties uz šo istabu un to skatu ārā! Viņš pamāja uz loga pusi.

-    Kaut visas slimnīcas varētu būt šādas!

Viņš palūkojās uz Zoiju, kura raustīja palagus un aizbāzīja tos aiz stūriem ar tādu niknumu, ka Smits uzmeta vēlreiz Džūditai neizpratnes pilnu skatienu.

-   Vai jūs zināt šīs vietas leģendu, daktere? viņš pajautāja, cenzdamies izkliedēt spriedzi gaisā. Kaut arī esmu jau tik vecs, es te neatrados tajā naktī, kad tika nogalināts Deksters Braiants Remzijs. Toreiz man bija tikai desmit gadu. Bet te bija daudz slavenību Garijs Kūpers, Fērbenkss, pat Hērsts bija starp šejienes viesiem. Tajā vakarā te bijušas grandiozas viesības un ciemiņu sarakstā ietilpa viss Holivudas zieds. Bet dīvaini, kad nākamajā dienā ieradās policija, it visi bija aizlaidušies un sagudrojuši sev drošus alibi dažādās citās vietās, lai netiktu iepīti Remzija noslepkavošanas lietā. Tie bija Holivudas zelta laiki. Viņš apklusa, domīgi paraudzījās uz Džūditu un klusākā balsī piebilda: Vai zināt, Mariona Stāra bija mana pirmā mīlestība. Man bija četrpadsmit gadu, un viņas filmas tikko bija sasniegušas Tasmāniju. Tās filmas nosaukums bija “Nīlas karaliene”. Viens skats uz tām tumšajām, skumjajām acīm, un es biju iemīlējies. Kopš tā laika tā arī neesmu saticis nevienu sievieti, kura varētu viņai līdzināties.

Viņa skatiens sekoja Zoijai, kura tik cītīgi kustējās pa istabu, ka tas izskatījās pārspīlēti. Viņa iztukšoja papīrgrozus, ielēja svaigu ūdeni karafe un tad ar veselu kaudzi tīru, baltu dvieļu nozuda vannasistabā.

-    Vai jums patīk kino, Džūdita?

-Jaunībā patika, viņa atbildēja, gandrīz piebilzdama: “Un es biju neprātīgi iemīlējusies jūsos.” Džūdita pamanīja, kā rīta sau-

4t

le, ieplūstot pa logu, atmirdz Smita sudrabotajos matos. Grinpainzā nebija kinoteātra.

-    Mūsdienīgās filmas mani biedē, Smits atzinās. Nav vairs nekādu likumu, nekādu ierobežojumu. Bija laiks, kad kinoindustrijai bija ļoti bargi noteikumi. Vai esat kādreiz dzirdējusi par Heisa biroju? Vilijs Heiss mums mācīja, ko drīkst filmās un ko nedrīkst. Vai atceraties, kā četrdesmitajos un piecdesmitajos gados cilvēki gulēja divās blakus noliktās gultās, pat precētie pāri? Likums noteica, ka gultām jāatrodas vismaz astoņpadsmit collu attālumā. Ja filmā rādīja divus cilvēkus vienā gultā, vienam no tiem vajadzēja būt pilnīgi apģērbtam ne tikai pidžamā, bet vakartērpā vai tamlīdzīgi. Un vīrietim vienmēr bija jāatstāj viena kāja uz grīdas. Ja tagad par to padomā, liekas jocīgi.

Viņš apklusa un pievērsa Džūditai savu tumši zilo acu skatienu, kas viņai lika justies tā, it kā Smits censtos viņai paust kaut ko kaut ko ļoti personisku. Tas lika viņas sirdij mazliet straujāk sisties. Un tad viņš turpināja:

-     Heisa birojs bija atbildīgs par sabiedrības morāli. Vai jūs zināt, ka Tenesija Viljamsa “Ilgu tramvaja” beigas tika grozītas? Lugā Stella atgriežas pie Stenlija, kaut ari zina, ka viņš izvarojis viņas māsu, Smits stāstīja, bet Džūdita raudzījās uz sarkanspārnoto vanagu priedes zarā aiz Smita loga. Turpretī filmā Stella aiziet no viņa. Heiss paziņoja, ka cilvēku morāles dēļ tā būšot labāk. Protams, tobrīd neuzdrošinājās lietot vārdu izvarot. Laikrakstos to dēvēja par noziedzīgu uzmākšanos. Piecdesmitajos gados sievieti varēja nospārdīt, piekaut un nogrūst zemē pa kāpnēm, un laikrakstos to nenosauktu par noziedzīgu ricību. Vai jūs zinājāt, Džūdita, ka Mariona Stāra bija daļēji atbildīga par Heisa biroja radīšanu? Tikumības policija patiesībā tika nodibināta kā reakcija uz viņas filmām.

-    Vai tās bija tik sliktas?

-   Tās bija brīnišķīgas. Bet pasauli toreiz bija pārņēmusi depresija, un bija tādi, kuri apskauda Marionas Stāras diezgan brīvo dzīves stilu. Tāpēc viņi paziņoja, ka Mariona esot amorāla. Šodien viņas filmas ir klasika izklaidējošas un smieklīgas un atsauc atmiņā izsmalcinātu laikmetu. Bet mēs tagad taisām… Viņš nodrebinājās. -… “Rembo”.

Zoija iznāca no vannasistabas, sameta lietotos dvieļus un gultasveļu grozā un, ne vārda neteikusi, aizgāja. Smits sacīja Džūditai: Es nojaušu… ē… nesaskaņas starp jums un jūsu medicīnas māsu. Vai ir kāda problēma?

-Es nezinu. Kā jūs tagad jūtaties? Vai zāles iedarbojas?

-   Protams, iedarbojas. Vai jūs, lūdzu, nepalīdzētu man nokļūt gultā? •

Džūditai atkal apliekot viņam ap vidu roku un palīdzot pārvietoties, viņš ierunājās: Jūs man stāstījāt, ka esat četrpadsmit gadus nodzīvojusi laulībā. Vai jūs vēl aizvien esat precējusies?

-    Es pagājušajā gadā izšķīros.

-    Man ļoti žēl to dzirdēt. Vai jums ir bērni?

-    Es par to nevēlos runāt.

Pirms iekāpšanas gultā viņš apstājās un uzlūkoja Džūditu.

-      Kas noticis? viņš jautāja. Vai es kaut ko pateicu nepareizi?

-    Viss ir kārtībā.

-Ak, jūs laikam esat dzelžaina lēdija, viņš konstatēja. No ārpuses siena, lai iekšpusē turētu apslēptu kaut ko ievainojamu?

Palīdzēdama viņam iekārtoties gultā un apsedzot viņu, Džūdita iebilda: Kāpēc gan sievietei jābūt cietai tikai no ārpuses? Varbūt es tāda esmu pilnībā? Iekodiet man, un jūs līdz pat kaulam jutīsiet vienīgi apavu ādu.

Viņš papurināja galvu. Jūs savā būtībā esat vārīga. Es to spēju sajust starp jūsu vārdiem. Tas izpaužas jūsu acu zīlītēs. Vai gribat man par to pastāstīt?

Džūdita atsēdās uz gultas malas. Es nekad nezinu, ko teikt, kad cilvēki jautā, vai man ir bērni. Jums šķiet, ka es izvairos no atbildes, bet tā nav. Man bija bērns maza meitenīte. Pirms diviem gadiem viņa nomira. Bet, kad man jautā, vai man ir bērni, es nezinu, ko atbildēt. Vai teikt, ka nav, it kā viņas nekad nebūtu bijis? Vai ari jā, bija, bet tagad vairs nav, un tad vēl pārciest visus jautājumus un paskaidrojumus?

-    Es jums neprasu paskaidrot.

-Nē, bet jūs gribat zināt, un es jums to nestāstīšu. Kimija ir mirusi, un tas arī viss.

-   Vai tāpēc jūs aprokat sevi šeit starp sniegu un priedēm, un kinozvaigznēm?

-   Tagad jūs zināt manu noslēpumu.

-   Vai zināt ko? Es nupat aptvēru to, ko es jums stāstīju par savu problēmu, par to, kāpēc es izvēlējos operāciju šeit, augšā, es pat doktoram Ņūtonam nekad neesmu atklājis patieso iemeslu. Es stāstīju viņam, ka vēlos atlabt mierā un klusumā, prom no telefona zvaniem un uzbāzīgiem apmeklētājiem. Es viņam neatzinos, ka mani šī lieta mulsina un ka es ļoti negribētu, lai kāds uzzina manu noslēpumu. Bet jums, Džūdita, es atklāju īsto iemeslu, un jūs esat vienīgā persona pasaulē, kas to zina. Vai tas jau nav kaut kas?

-   Un tomēr es jums nevaru izstāstīt par Kimiju, viņa klusu sacīja.

-    Un es jums to neprasu.

Džūdita ielūkojās viņa acīs un pārsteigta atklāja tajās izaicinošu izteiksmi, kas nemaz nesakrita ar viņa balss toni. Viņš piepeši lūkojās kā pretinieks spēlē, it kā sacīdams: “Tavs gājiens.”

Džūdita novērsās no šī skatiena un no izaicinājuma viņa acīs. Viņa atteicās pieņemt uzdrīkstēšanos uzdrīkstēšanos būt sievietei. Kopš Kimijas nāves un pēc tam šķiršanās no Morta spītības pilnas, vainu uzkraujošas šķiršanās Džūdita bija jutusi savu sirdi lēnām nocietināmies, it kā tā, laikam ritot, pārakmeņotos. Viņa sev iegalvoja, ka līdz ar Kimiju mirusi arī viņas spēja mīlēt un Morts nogalinājis viņā jebkādu seksuālu iekāri. Aizgājušajos divos gados Džūdita uz visiem sastaptajiem vīriešiem, pat eleganto Saimonu Jangu, bija skatījusies ar graujošu vienaldzību.

Līdz šim brīdim.

-    Vai jums ir "bērni? viņa pavaicāja.

-   Es tā arī nekad neapprecējos un neizveidoju ģimeni. Bet vēl jau ir laiks.

-   Vai zināt, mister Smit, viņa sacīja, tas patiesi nav godīgi. Vīrieši spēj radīt bērnus gandrīz līdz mūža galam, viņi var at

likt ģimenes dibināšanu tik ilgi, cik vien paši to vēlas. Bet sievietes ierobežo noteikti gadi.

-   Toties tas atsver to, ka tikai sievietes var dzemdēt bērnus, viņš atteica. Vai tā bija Ērika Jonga, kura apgalvoja kaut ko tādu, ka vīrieši apskaužot sievietes, jo tās var pildīt savus ikdienas darbus, strādāt un ari spēlēt, tajā pašā laikā savos ķermeņos radīdamas jaunas, mazas cilvēciskas būtnes?

Džūdita uzmeta viņam pārsteigtu skatienu. Vai jūs esat feminists, mister Smit? Neļaujiet to nevienam uzzināt, tas sabojās jūsu kā dižena mīlētāja reputāciju.

-   Gluži pretēji. Lai vīrietis varētu būt patiess mīlētājs, viņam īsti jāizprot sievietes, kā to darīja leģendārie mīlētāji Kazanova, Erols Flinns. Es pazinu Flinnu; viņš nemaz nebija nekauņa. Viņš bija sirsnīgs un augstsirdīgs, un patiesi rūpējās par sievietēm. Viņš tās patiesi mīlēja.

-    Un jūs? Džūdita pārbiedēta aptvēra, ka flirtē ar Smitu, bet viņa nespēja neko padarīt. Tad jau jūs nemaz nevarētu nosaukt sevi par uzticīgu, mister Smit.

-   Tā jau gluži nav. Kad es kādu sievieti mīlu, tad daru to uzticīgi un kaislīgi. Un, kad viņa ir kopā ar mani, viņa var būt droša, ka tobrīd es domāju tikai par viņu.

Piepeši viņa iztēlē izveidojās šāda aina: viņa rokas atraisa Džūditas biezo, sarkanbrūno bizi, kas slīgst pār viņas muguru, aptin to un izklāj kuplos matus pār viņas kailajiem pleciem un kailajām krūtīm. Viņš jutās pārsteigts. Kad viņš pēdējo reizi tā bija iekārojis kādu sievieti?

Un šobrīd šī akurātā, dakteriskā bize darīja viņu vai traku, tik kārtīgi gulēdama uz viņas nevainojami baltā ārsta uzsvārča. Viņš jau agrāk bija pamanījis, ka bize apakšgalā saņemta ar vienkāršu, ne īpaši krāšņu gumiju. Bizes gals glaudās pie viņas vidukļa, norādot tālāk uz tvirto dibenu. Iztēlē Smits jau redzēja sevi tam pieskaramies.

-    Esmu dzirdējis, ka pacienti bieži iemīloties savos dakteros, viņš ierunājās. Bet vai notiek arī pretējais? Vai dakteri kādreiz iemīlas savos pacientos?

Viņu acis atkal sastapās, un Džūdita pēkšņi iedomājās, kāda būtu sajūta, ja viņu skūpstītu šis vīrietis.

-   Iemīlas tikai tādas, kuras uzķeras uz lieliem runātājiem, viņa atteica, spēji pieceldamās no gultas, pirms vēl Smits nebija pamanījis viņas pēkšņo, straujo pulsu kaklā.

-    Ko jūs teiktu par vakariņām kopā ar mani, Džūdita?

-   Es nekad nevakariņoju ar saviem pacientiem, mister Smit. Bez tam jūs itin drīz jau būsiet mājās. Pēc dažām dienām doktors Ņūtons grasās jūs izrakstīt.

-   Es zinu. Nākamajā dienā pēc balles. Vai jūs iesiet uz Ziemassvētku balli, Džūdita? Varbūt jūs mani pagodinātu, apmeklējot to kopā ar mani?

-    Redzēsim, kā jūs līdz tam laikam jutīsieties, viņa atbildēja. Kā mēs abi jutīsimies…

-   Un vakariņas? Šeit, augšā, var uzsūtīt visu to pašu, ko pasniedz restorānā. Putnu medījums ir lielisks, un jēra krūtiņa arī.

Džūdita pēkšņi domās to iztēlojās: galdiņu divām personām pie kamīna, degošas sveces, kristāla glāzēs mirdzošu vīnu. Bet viņa zināja, ka tās nebūs tikai draudzīgas vakariņas, vismaz viņai ne. Džūditai tas būs slazds, kas piespiedīs viņu iemīlēties pret pašas gribu. Un tas bija kaut kas tāds, kam viņa bija cieši nolēmusi neļaut atkārtoties.

j^.pvilcis “Vicuna” sporta žaketi un pagriezies, lai aplūkotu sevi spogulī, Denijs Makejs jutās satriekts. Bet tas turpinājās tikai sekundes desmitdaļu, un pārdevējs to nebija pamanījis. Tā notika vienmēr, kad Denijs ieraudzīja savu attēlu spogulī vai kādā no Rodeo ielas veikalu skatlogiem. Uzlūkojot sevi, viņš redzēja svešinieku ar īsi apciiptu bārdu, melniem matiem un brillēm raga ietvaros.

To viņam nepārtraukti nācās sev atgādināt ka viņš vairs nav reverends Denijs Makejs, kuru dievināja miljoni un kurš bija atradies sprīža attālumā no Baltā nama. Tajā rītā, kad Denijs bija atbrīvojies no Kvina lētās “Toyota” un nopircis sev gluži jaunu "Jaguar”, viņš gandrīz bija nodevis sevi. Ne jau ar skaidrās naudas maksāšanu, kas viņam patika-Beverlihilzas automašīnu pārdevēji pieraduši pie ekstravagantām naudas operācijām -, bet gan ar dokumentu aizpildīšanu. Tomēr Denijs ar smaidu bija nolīdzinājis savu nelielo aizķeršanos un beigās smiedamies aizbraucis no turienes.

Tālāk viņš piestāja pie “Vuitton”, lai iegādātos koferi; tad sekoja īsa aizkavēšanās, nopērkot pašam sev apsolīto "Rolex” rokaspulksteni par piecpadsmit tūkstošiem dolāru; un tagad viņš Brega salonā Rodeo ielā iegādājās sev veselu jaunu apģērbu komplektu, sākot no zīda apakšbiksēm līdz pat kašmira mētelim. Un it visur viņš maksāja skaidrā naudā.

Novilcis žaketi kuras birka vēstīja, ka cena ir četrdesmit tūkstoši, viņš sniedza to pārdevējam ar piebildi: Es to ņemšu, un uzlūkoja svešinieku spogulī, nodomādams: “Esmu atkal atdzimis spoks, kuram neko nevar padarīt.”

Lēnām apvilkdams ādas jaku, ko bija nopircis jau iepriekš, Denijs pievērsa skatienu jaunai pārdevējai, kura izlikās kaut ko kārtojam šaļļu un cimdu nodaļā Denijam aiz muguras. Viņa bija vērojusi Deniju jau kādu pusstundu. Denijs zināja, ka viņš izskatās labi, un viņš zināja, ka ari pārdevēja domā tāpat. Denijs veltīja viņai vienu no saviem seksīgajiem, ironiskajiem smaidiņiem, un viņa nosarka. Bet nenovērsās.

Novērtēdams viņas kuplās krūtis, Denijs nosprieda, ka veids, kā viņa piespraudusi zeltīto Ziemassvētku pušķīti pie džempera, norāda, ka viņa nav nevainīga. Denijs nožēloja, ka viņam nav laika, lai iepazītu šo sievieti tuvāk, jo viņam kabatā jau bija pirmās klases biļete vakara reisam uz Austrāliju, un viņam tagad bija jādodas uz lidostu. Bez tam viņš negribēja tērēt savu jauno spēku, mīlēdamies ar pārdevēju. Denijs vienmēr bija apzinājies, ka viņa bauda seksā vienmēr bijusi saistīta ar vardarbības tieksmi; tās abas viņam šķita saderam kopā. Viņa sieva tagadējā “atraitne” varēja to apliecināt. Ievilkt tagad gultā šo pārdevēju nozīmēja mazināt savu dziņu sodīt Beverliju Hailendu. Vēl ļaunāk, ja viņš šo sievieti tagad ievilks gultā, varbūt pēc tam viņš izjutīs tieksmi to nonāvēt, tādējādi vēl vairāk mazinot savu spēku. Un to viņš taupīja tam brīdim, kad atradīs Beverliju vai, pareizāk sakot, Filipu, kā viņa tagad saucās.

Viņš izgāja no veikala un atslēdza savu mašīnu, ļaujot veikala darbiniekam sakraut viņa pirkumus mašīnā. Ārā bija sācis smidzināt, padarot sudrabaini baltos Ziemassvētku lukturīšus Vilšīras bulvārī mirdzošus un maigākus. Gaidīdams, kamēr viņa pirkumi tiek salikti, Denijs redzēja pa ielu lēnām ejam jaunu sievieti un ielūkojamies skatlogos. Viņai bija uzrautas uzacis un uzrauts deguntiņš, it kā viņa censtos pacelties augstāk par pārējo pasauli. Viņai aiz muguras gāja melnais vīrietis šofera formastērpā: vienā rokā viņš nesa pirkumus, ar otru turēja viņai virs galvas lietussargu, pasargājot sievieti no lietus, kamēr pats bija gluži izmircis.

Denijs pasmaidīja. Tā vajadzēja dzīvot.

Kad viss bija iekrauts mašīnā un veikala darbinieks ar simts dolāru dzeramnaudu bija aizgājis, Denijs apsēdās pie savas jaunās, dārgās mašīnas stūres un juta sevī ieplūstam jaunus spēkus. Naudai, viņš nodomāja, ir patiesa vara. Viņš atvēra mašīnas cimdu nodalījumu un izņēma Filipas Robertsas fotogrāfiju avīzē ar Kvina parakstu “Vai šī ir Beverlija Hailenda?”. Šī seja nebija gluži tāda, kādu Denijs atcerējās Beverliju, bet viņš zināja, ka Beverlijai noteikti nācies pārvērst savu izskatu. Plastiskā ķirurga skalpelis Beverlijai nebija nekas svešs. Viņa jau to bija izmantojusi iepriekš, lai piemānītu Deniju un visu pasauli; viņa to darītu vēl un vēlreiz. Tagad Denijs aizrāvās ar domu, ka nemaz nenogalinās Beverliju, bet nodarīs viņai kaut ko daudz Jaunāku, piemēram, sagraizīs viņas seju, atstājot tajā tādas rētas, ko nekāda plastiskā ķirurģija nespēs izdzēst. Varbūt viņš ierīkos tā, lai Beverlija nekad vairs nevarētu baudīt seksu tas Deniju gluži labi iepriecināja. Bet vispirms viņam vajadzēja Beverliju atrast.

Pēc tam Denijam būs brīvas iespējas un vara darīt it visu, ko vien viņš vēlējās. Tāpēc, ka ar Filipas pārmācīšanu viņš negrasījās apstāties; kopš aizbraukšanas no Otisa vasarnīcas Denijs savam sodāmo sarakstam bija pievienojis vēl dažus vārdus, pirmkārt, to neģēli, kas bija uzvarējis vēlēšanās Denija vietā pirms trim gadiem un atņēmis viņam paredzēto Savienoto Valstu prezidenta posteni. Parūpējies par to, Denijs vēl izrēķināsies ar citiem, kuri bija viņu pametuši, kad vēlēšanu priekšvakarā izcēlās skandāls un avīzēs parādījās virsraksti “MAKEJA VĀRDS SAISTĪTS AR BEVERLIHILZAS PRIEKAMĀJU” un “MAKEJS PORNOŽURNĀLA ĪPAŠNIEKS”, turklāt rakstiem vēl bija pievienotas no veciem laikiem izvilktas fotogrāfijas, kur Denijs un Boners, pagalmā iznestā vannā izklaidējas ar kāda Teksasas fermera sievu un kur Denijs ar alus kausu rokā grābstās gar savu bikšupriekšu un pozē fotogrāfam. To visu bija noorganizējusi tā padauza Beverlija. Viņa gadiem ilgi bija plānojusi smalku atriebību ar vienu vienīgu mērķi dabūt Deniju uz ceļiem savā priekšā un lūdzamies, lai Beverlija viņu glābj. Tā padauza bija likusi viņam līšus līst pie viņas kājām tikai kaut kāda stulba aborta dēļ, ko viņš bija licis tai izdarit tik sen, ka pats to gandrīz vairs neatcerējās. Un tad, kad viņš patiešām bija lūdzies Beverliju un tā viņu, vienalga, pasvieda vilkiem saplosīšanai, visi Deniju pameta: viņa sieva un tās plātīgais tēvs senators… Nu, sarakstam nebija gala. Tagad, izmantodams savu jauno, neredzamo stāvokli, Denijs spēja sodīt ar nāvi jebkuru.

Pirms izbraukšanas uz satiksmes pilnās ielas Denijs apstājās, lai nopētītu to vietu Rodeo ielā, kura pirms trim ar pusi gadiem bija par cēloni viņa sagrāvei, dzenot viņu izdarīt cietumā “pašnāvību”, vīriešu apģērbu veikalu “Fanelli” ar taurenīša simbolu uz fasādes. Aiz otrā stāva logiem atradās telpas, kur, kā apgalvoja policija, Denijs uzturējis priekamāju iestādījumu, par kuru Denijs neko nebija zinājis, jo to vadīja Beverlija Hailenda. Vīriešu apģērbu veikala “Fanelli" vairs nebija, taurenītis bija nozudis, un uzraksti pie durvīm nosauca uzņēmumus, kuri tagad izmantoja telpas, kas apmēram pirms četriem gadiem bija domātas nelikumīgam seksam. Bet pierādījumu dzēšana nemazināja nozieguma smagumu. Kad viņš atradīs Beverliju, viņš tai atgādinās šo vietu un taurenīti, ar kuru Beverlija bija viņu izsmējusi.

Denijs uzgrieza automašīnas radio, un “Jaguar” atrāvās no ietves, likdama strauji nobremzēt kādam kadiljakam. Denijs smiedamies iejuka satiksmes straumē.

Uz Sandjego šosejas, lietum pastiprinoties, bija izveidojies sastrēgums, un dienvidkalifomieši neveiksmīgi centās tikt ar to galā. Iestrēdzis rindā aiz kādas kravas automašīnas, Denijs juta savus nervus saspringstam; viņš bungoja ar pirkstiem pa stūri, un viņa celis raustījās. Viņš vēlējās, kaut varētu izvilkt revolveri un nošaut visus apkārtējo mašīnu vadītājus. Un viņš tā arī būtu darījis, ja vien zinātu, ka tā spēs atbrīvot sev ceļu.

Viņam vajadzēja nokļūt lidostā; viņam vajadzēja nokļūt Austrālijā un atrast Beverliju. Nepieciešamība sodīt viņu Denijā krājās kā vulkāniskā lava; ja viņš drīz nekustēsies, tā izvirdīs laukā.

Pamanījis, ka daudzi šoferi nogriežas no šosejas, lai izbrauktu pa citiem ceļiem, Denijs nolēma darīt to pašu; viņš izgriezās no savas joslas un brauca gar sāniem visām pārējām mašīnām, līdz atradās tām priekšā. Ignorēdams dusmīgos signālus, viņš notrieca ceja stabiņu un iespraucās Gadsimta bulvārī.

Priekšā iedegās sarkanā gaisma, un viņam atkal nācās apstāties, ieelpojot citu mašīnu izplūdes gāzes un vēloties, kaut varētu atbrīvot pasauli no nederīgiem cilvēkiem. Denijs pašreiz sāka tīksmi iztēloties planētu ar nedaudz iedzīvotājiem, kuru būtu tieši tik, lai varētu apkalpot vienīgi viņu, te pēkšņi kaut kas saistīja viņa uzmanību.

Uzraksts uz augstas ēkas: Kompānija “Zvaigžņu slava”.

Tās kompānijas birojs, ko ar Filipas Robertsas vārdu vadīja Beverlija.

Kad iedegās zaļā gaisma, Denijs zibenīgi nogriezās pa labi, kaut arī atradās vidējā joslā, aiztraucās pa ielu un nobremzēja sarkanajā zonā ēkas priekšā. Viņš nespēja noticēt savai laimei. Un cik ģeniāla ideja! Protams! Kāpēc zaudēt laiku, pārmeklējot visu Rietumaustrāliju, ja viņš varēja dabūt adresi tepat?

Tā ir Dieva griba, viņš sev iegalvoja, ieejot vestibilā. Šī nebija nejaušība viņš tika vadīts šurp.

Klusi smiedamies, viņš brauca augšup liftā, aplūkodams sevi spoguļotajā sienā un prātodams, cik viņš žilbinoši izskatīgs. Sākot no zīda apakšbiksēm līdz pat ādas jakai, viņš bija tērpies tikai vislabākajā. Galvenais ir tēls, viņš sev iegalvoja. Izskaties ietekmīgs, un tu arī būsi ietekmīgs. Ietērpies par astoņiem tūkstošiem dolāru un cilvēki tevi cienīs. Galu galā Denijs taču nebija tikai nenozīmīga dvēselīte. Kaut arī viņš bija atradies soļa attālumā no Ovālā kabineta, viņš sešdesmitajos gados bija sarakstījis to murgaino bestselleru “Kāpēc Dievs mīlēja Kenedijus”; viņš bija Vjetnamā un apžilbināja tur vīrus ar savām runām; viņš bija dzīvojis lepnās Hjūstonas un Dalasas savrupmājās; viņš bija ieguvis jebkuru sievieti, kuru vien bija vēlējies. Denijs bieži uzjautrinājās, domājot, cik jūdžu un cik gadu viņš nostaigājis kopš tā laika, kad bija noplucis Teksasas laukstrādnieka dēls, kad viņi bija dzīvojuši būdās, kam tapešu vietā sienas bija aplīmētas ar avīzēm, kad viņam līdz pat divpadsmit gadu vecumam nebija savu kurpju. Viņa tagadējie krokodilādas apavi droši vien maksāja vairāk, nekā viņa nekam nederīgais tēvs bija nopelnījis visā savā mūžā. Un Denijs to bija sasniedzis, vienkārši pārdodot reliģiju.

Vērodams sevi lifta spoguļotajā sienā, viņš uzsmaidīja savu gurdeno, seksīgi ironisko smaidu, kas viņu bija darījis slavenu. Dievu iespējams piekukuļot, viņš klusu sacīja, citēdams sludinātāju, kurš bija nostādījis Deniju uz slavas un bagātību ceļa. “Es piederu pie reketa,” bija teicis Bilijs Bobs Magdalens tajā naktī, kad bija notvēris divdesmit divus gadus veco Deniju un Boneru, kuri mēģināja aplaupīt sludinātāja kasi. Viņam rokā bija šaujamais; Boners bija pieslapinājis bikses, bet Denijs saglabājis vēsu prātu. “Es jums, abiem pienapuikām, pastāstīšu, kā ir ar to reliģiju,” vēlāk Bilijs Bobs bija sacījis savā treilerā. “Vispirms es cilvēkiem atgādinu, ka Dievs uz viņiem ir tik dusmīgs, ka atzīmējis savā kalendārā viņiem drīzu sodīšanu. Tad es dodu kaut ko līdzīgu mājienam, ka es baudu īpašu Dieva labestību, ka es esmu it kā tuvu viņa ausij. Tad ļauju nojaust, ka par nelielu summiņu es varētu Dieva ausī iečukstēt pāris aizstāvības vārdu. Tas iedarbojas vienmēr. Viņi ienāk manā teltī kā nožēlojami grēcinieki un atstāj to, pilnīgi pārliecināti par savu glābšanu.”

Tas bija sākums Denija ceļam uz varu, kad viņi ar Boneru bija palikuši strādāt Bilija Boba Magdalēna atdzimšanas ceļojošajā teltī. Vēlāk, protams, viņi bija izgrūduši veco sludinātāju tuksnesī un nomainījuši izkārtni pret “Denijs Makejs nes jums Jēzu”.

Un vai pasaule viņu tādēļ nebija mīlējusi? Vai viņi nebija pulcējušies ap Denija telti, lai klausītos viņa sludināšanu par elles ugunīm? Vai viņi nebija sūtījuši savus dolārus veselām straumēm, kamēr Labās vēsts draudze jau bija miljonus vērta? Un vai tā padauza Beverlija nebija to visu izpostījusi, iesaistīdama viņu tajā priekamājā, tajā “Taurenītī”, un tad izstāstīdama policijai?

Viņa par to samaksās. Viņa par to samaksās.

Kad lifts sasniedza augšējo stāvu, Denijs iegāja pieņemšanas telpā tā, it kā viņam piederētu šī vieta.

-    Sveika! viņš uzsauca jaunajai sievietei pie galda.

Viņa pacēla acis no grāmatas, kuru lasīja, un, ieraugot Deniju, viņas seja ieguva to izteiksmi, kuru viņš bija redzējis jau tūkstošiem reižu iepriekš, kurai, kā Denijs zināja, nebija nekāda sakara ar viņas prātu, bet gan ar viņas seksuālo dziņu. Ātri aizvērusi grāmatu un uzbūrusi žilbinošu smaidu, viņa jautāja: Kā varu jums palīdzēt, ser?

-    Es meklēju mis Filipu Robertsu.

-    Mis Robertsas šeit nav, ser. Vai drīkstu viņai nodot kādu

ziņu?

Denijs izvilka Otisa preses dienesta apliecību un parādīja to viņai. Es gribu uzrakstīt rakstu par mis Robertsu; es gribētu viņu intervēt. Vai jūs man neiedotu viņas adresi?

-Atvainojiet, bet es nedrīkstu izpaust šādu informāciju. Taču, ja vēlaties, varu paziņot mis Robertsas sekretāram.

-Tas būtu vienkārši lieliski, mīlulīt! Denijs atsaucās, pāriedams uz savu Teksasas akcentu. Viņš atspiedās pret galdu, veltīja viņai ilgu, atzinīgu skatienu, tad jautāja: Vai kāds jums ir sacījis, ka jums ir visskaistākās acis? Es reiz intervēju Šēru, tāpēc zinu, ko saku, pieminot skaistas acis. Bet salīdzinājumā ar jūsējām viņas acis ir tīrais nieks. Vai jūs to zinājāt?

-Ak… paldies! sieviete samulsusi nomurmināja.

Denijs pasmīnēja. Viņš zināja: līdz viņš būs aizgājis, jaunā sieviete vilks no somiņas ārā spogulīti un pētīs savas acis. Vai jūs man tiešām nevarat pateikt mis Filipas adresi? Tas man ietaupītu milzumu pūļu. Un es jūs pieminētu savā rakstā. Vai jūs gribētu redzēt savu vārdu avīzē? Es visai pasaulei pavēstītu par jūsu skaistajām acīm.

-    Man varētu sanākt nepatikšanas…

-   Zināt, mīlulīt, es to saprotu. Un pats velns mani raustīja aiz mēles, vispār to pieminot. Aizmirstiet, ka es to jautāju! Bez tam šobrīd mani daudz vairāk interesējat jūs nekā mis Robertsa.

Viņš lēnām pagriezās, novērtēdams gaumīgi iekārtoto pieņemšanas telpu, ar grāmatām pildīto stikla vitrīnu, maigo apgaismojumu un klusināto mūziku, kas plūda no apslēptiem skaļruņiem. Vienu gan viņam nācās atzīt: Beverlija Hailenda bija ieguvusi īstu klasi.

Viņa skatiens apstājās pie Ziemassvētku šokolādes kārbiņas līdzās reģistratores telefonam. Denijs pasmaidīja un noteica: Vai tad tas nav it kā aizliegts, ņemot vērā šo diētisko vietu un tamlīdzīgi?

Viņa nosarka un atrunājās: Nu, man jau nav jāievēro diēta.

Denijs nopētīja sievietes augumu no galvas līdz kājām, tad atzina: Nav gan, un pat nemēģiniet kādreiz par kaut ko tādu domāt! Vai jums nav iebildumu, ja es pacienāšos?

-   Piedodiet, ko jūs teicāt?

Viņš pacēla rokās mazu šokolādes tāfelīti sarkani un balti svītrotā papīrā. Vai drīkstu vienu paņemt?

-Akjā, lūdzu!

-    Vai zināt, mīlulīt, Denijs piebilda, lēnām bāzdams šokolādes tāfelīti mutē un laizīdams to, man ļoti patīk saldas lietiņas. Varbūt jūs man parādītu godu un kādreiz aizietu kopā ar mani vakariņās?

Viņa koši piesarka. Labprāt.

-   Diemžēl man šovakar jālido uz Austrāliju, lai Pērtā intervētu mis Robertsu.

-   Ai, bet mis Robertsas nav Austrālijā! Viņa ir šeit.

Denijs blenza uz sievieti. Viņa ir šeit? Jūs domājat Los-

andželosā?

-   Mis Robertsa šorīt atgriezās. Patiesībā jūs viņu nupat palaidāt garām. Viņa devās uz viesnīcu.

-   Nu, vai nav patīkams pārsteigums… Kā jums liekas, kur es viņu varētu atrast?

-    Nu, mis Robertsa apmetusies viesnīcā "Century Plaza”, bet jums nāksies pasteigties, jo rīt viņa dosies uz Palmspringsu.

-    Uz Palmspringsu? Vai jūs zināt, kur konkrēti?

-   Diemžēl nezinu.

-    Pateicos, mīlulīt! Jūs man milzīgi palīdzējāt. Viņš piemiedza ar aci. Es vēl te pieskriešu.

Denijam neveicās ar “Century Plaza” reģistratoriem. Es nedrīkstu jums izpaust viesa istabas numuru, atbildēja jauns vīrietis spilgtā jakā, bet, ja jūs vēlētos atstāt kādu ziņu…

Denijs bridi staigāja pa milzīgo vestibilu, mēģinot izlemt, kā lai tagad rīkojas, bet tad viņš ieraudzīja restorānu un, konstatējis, ka ir pusdienas laiks, pēkšņi kaut ko izgudroja. Mirkļa iedomas vadīts, viņš piegāja pie zāles pārzines, kura jautāja: Jā, ser, vai varu jums palīdzēt?

-   Es ļoti ceru, kundze. Man šeit bija paredzētas pusdienas kopā ar draugiem, bet mana sekretāre sajauca laikus. Tāpēc es nezinu, vai galdiņš tika rezervēts uz vieniem vai uz diviem. Vai jūs man to nepateiktu?

-    Protams. Kā sauc jūsu draugus?

Denijs jau grasījās teikt: “ Beverlija Hailenda,” bet tad atcerējās, ka viņa tagad darbojas ar citu vārdu. Robertsa. Robertsa Filipa.

Zāles pārzine, pārskatījusi savu sarakstu, sacīja: Ā, jā! Mis Robertsai rezervēts galdiņš uz vieniem.

Denijs atsēdās uz sārta brokāta krēsla, ko pa pusei apslēpa lapots gumijkoks, un novēroja ikvienu, kas ienāca restorānā.

Ieraudzījis Filipu, viņš sajuta it kā strāvas triecienu. Tā bija viņa; viņa izskatījās tieši tāda kā laikraksta fotogrāfijā, kuru viņš bija paņēmis Kvina vasarnīcā. Te hu viņa bija, tikai dažu pēdu attālumā no Denija Beverlija Hailenda, sieviete, kura bija pazemojusi viņu, likusi viņam mesties ceļos un lūgties un tad viņu iznīcinājusi. Šīs sievietes dēļ Denijs bija karājies cietuma kameras virves cilpā, nomiris un atgriezies dzīvē, zaudējis pusi smadzeņu. Ti- ( kai naids pret Beverliju un dedzīgā vēlme redzēt viņas ciešanas bija izvedis viņu cauri visām šīm mokām.

Cik nevainīga gan viņa izskatījās, cik saldi sērīga un izsmalcināta, ar mirdzoši brūniem matiem līdz pleciem, vienkāršā lietišķā kostīmā, ar portfeli rokā. Viņa nemaz neatgādināja melnu, zirneklim līdzīgu atraitni. Un viņa arī pārāk nelīdzinājās tai sievietei, kas bija sēdējusi viņa viesnīcas istabā tajā pēdējā vakarā ar stingrā franču mezglā aiz muguras cieši saņemtiem platīnkrāsas matiem, kuri viņai piešķīra ledainas ļaundares izskatu, auksta, bezkaislīga un nāvējoša. Tagad savā jaunajā maskā viņa izskatījās maiga un silta, un nekaitīga. Bet tā bija tikai fasāde, kas De-

niju nepiemuļķos. Beverlija varēja izmēģināt visu, lai apmānītu cilvēkus, liekot domāt, ka viņa ir cita, bet Denijs zināja, kas viņa ir, tā sieviete, kas viņu bija nogalinājusi.

Un te nu viņa bija, gandrīz rokas stiepiena attālumā…

Bet Denijs atturējās. Ne tagad, vēl ne. Viņš gribēja pataupīt šo baudu, pasapņot par daudzajiem paņēmieniem, ar kādiem viņš sodīs, viņš gribēja nobriest līdz tam stāvoklim, kad viņš sasniegs visaugstāko baudu, spīdzinot šo sievieti.

Raudzīdamies, kā Filipa ieiet restorānā, Denijs juta sevī briestam seksuālu spriedzi. Viņš saprata, ka laikam galu galā tomēr nāksies mazliet nolaist tvaiku; ja viņš to neizdarīs tagad, viņš nespēs tā ilgi darboties un saglabāt paškontroli.

Denijs atgriezās pie reģistrācijas galda un dabūja istabu uz vienu dienu. Tad viņš viesnīcas priekšā iejuka pūlī, kas mīņājās zem lietussargiem, gaidot mašīnas. Dabūjis savu “Jaguar”, Denijs to stūrēja lietū uz Beverlihilzas pusi. Savas enerģijas un savas apziņas uzlādēts, viņš domāja par pārdevēju ar kuplajām krūtīm un zeltīto ziedu pušķīti Berga salonā Rodeo ielā. Viņa vēl pati to nenojauta, bet viņai bija paredzams nepieredzēts vakars visā viņas mūžā. Varbūt pēdējais vakars visā viņas mūžā.

17

Holivuda, Kalifomija, 1958. gads

vannasistabā vēma. Šis jau bija septītais rīts pēc kārtas, un viens no pārējiem īrniekiem bija to izstāstījis mājas īpašniecei. Tāpēc, kad Filipa nāca laukā, misis Čedvika jau viņu gaidīja.

-   Kas tev kaiš, mīļā? vecā sieviete jautāja. Tu brokastīs neieēdi ne kumosiņa… nu jau veselu nedēļu. Kā tad tas sanāk, ka tev ir nelaba dūša?

-   Laikam būšu vakar vakarā kaut ko sliktu ieēdusi.

-   Nāc šurp, mīļā, es gribu ar tevi aprunāties. Viņas iegāja misis Čedvikas dzīvoklī, kur uz smailām metāla kājiņām stāvēja gaišas un modernas dāņu mēbeles un virtuvē bija visjaunākās ultramodernās elektriskās Ierīces. Televizors, kas atradās visredzamākajā viesistabas vietā, bija uzgriezts uz piedzīvojumu kanālu, un uz tā bija izkārtotas trīs spīdīgas, melnas panteras.

-   Vai drīkstu uzdot tev kādu personisku jautājumu? misis Čedvika pavaicāja. Kad tev bija pēdējā mēnešreize?

Filipa bija neizpratnē. Kāpēc gan mājas īpašniecei to vajadzētu zināt? Es neatceros. Laikam būšu vienu izlaidusi. Varbūt divas.

Misis Čedvika nopūtās. Mīļā, tu esi stāvokli. Vai tu to neaptver?

-    Stāvokli! Ak nē, tas nedrīkst būt! Es neesmu precējusies.

Mājas īpašniece atkal nopūtās. Šī nebija pirmā jaunā īmie-

ce, kuru viņai nācās apgaismot par dzīves īstenību. Vai tev ir ģimene? Varbūt kaut kur ir vecāki?

Filipa iedomājās par Džoniju Sankventinas cietumā un papurināja galvu.

-     Mmm, misis Čedvika novilka. Pagājušo četru gadu laikā viņa reižu reizēm bija prātojusi par savo kluso īmieci, kāpēc šai meitenei nebija ne sava vecuma draugu, ne ģimenes, kāpēc viņa nekad nerunāja, no kurienes nākusi. Bet misis Čedvika lepojās ar to, ka ir mājas īpašniece, kura nebāž degunu īrnieku darīšanās, ja vien tie regulāri maksā īresnaudu un uzvedas klusi un kārtīgi. Viņai patika Filipa Robertsa tik mīļa, tik uzticama. Filipa vakaros pat palīdzēja nomazgāt traukus, kas īrniekiem nebija jādara, un reizēm pārnesa no sava veikala mājās dažādas lietas, piemēram, šokolādes kārbas ar ieplēstu ietinamo papīru, kuras nevarēja pārdot, vai smaržu pudelītes, kam bija vaļīgs korķis un tās būtu vajadzējis izmest. Misis Čedvikai patika šīs vienkāršās dāvaniņas un arī meitenes klātbūtne tajās reizēs, kad viņai vakarā nebija mācību nodarbību. Viņas labi sapratās un kopā mēdza skatīties televīzijas pārraides, daloties sviesta popkornā. Un Filipa bija saprātīga, ne tik jukusi kā citas meitenes, kuras pataisīja sevi par muļķēm. Šī Elvisa dēļ. Tāpēc misis Čedvika juta, ka tagad ir viņas īstā reize iejaukties.

-   Un ko par to teiks tavs draugs? viņa pajautāja. Tas, ar kuru tu tiecies. Misis Čedvika stipri šaubījās par šo tā saukto draugu. Viņš nekad nezvanīja, nekad neapmeklēja Filipu mājās; misis Čedvikai gandrīz šķita, ka vispār nekāda drauga nav un Filipa viņu izdomājusi, taču nabaga meitene izskatījās acīm redzami iemīlējusies un lielāko daļu vakaru pazuda no mājas. Un, protams, tagad šis gadījums. Tātad draugs tomēr bija, bet misis Čedvika negribot prātoja, ka abu attiecībās ir kaut kas aizdomīgs, kaut kas tāds, kas viņai lika paredzēt izdzirdot šos jaunumus, viņš gan sajūsmināts nebūs.

-    Vai tā ir taisnība? Filipa pajautāja misis Čedvikai. Vai jūs esat pārliecinātai Par to, ka es esmu stāvoklī?

-    Es jau neesmu daktere, mīļā, bet tev ir visas pazīmes. Misis Čedvika sasprauda rokas uz saviem kuplajiem gurniem un veltīja meitenei līdzjūtības pilnu skatienu. Ak, šie vīrieši! Misis Čedvika par viņiem zināja visu, viņai bija pieredze. Man tev jāuzdod vēl viens personisks jautājums. Tas ir vienīgais veids, kā to noskaidrot. Vai tu esi pārgulējusi ar savu draugu?

Filipa juta vaigus piesarkstam. Jā, viņa atzinās. Esmu.

-   Nu tad, mīļā, tev patiešām būs bērns, un būs labāk, ja tu to pateiksi tam savam draugam.

-   Jā, Filipa atsaucās, izjuzdama reizē mulsinošu baiļu un priecīga satraukuma sajaukumu. Bērns. Risa bērns. Man tas viņam jāpasaka tūlīt! viņa izlēma un grasījās doties prom.

Bet misis Čedvika uzlika uz Filipas rokas savējo un ierunājās: Paklau, mīļā. Reizēm vīrieši… nu, viņi ne vienmēr reaģē uz šādām vēstīm tā, kā mēs būtu gaidījušas. Es tev cenšos pateikt, ka… Es tev cenšos pateikt, ka misters Čedviks mani apprecēja tikai tāpēc, ka es paliku stāvoklī ar viņa bērnu. Viņam tas nepatika, bet viņš to darīja. Man veicas. Galu galā mums bija normāla laulība, līdz viņu piebeidza tā sirdskaite. Vienkārši atceries, mīļā, ka vīrieti tāda vēsts var ļoti satraukt. Ja viņš nereaģē tā, kā tu esi gaidījusi, dod viņam pāris dienu laika, lai viņš var kārtīgi aptvert šo ziņu, aprast ar to, gluži kā ar jaunu dīvānu. Viss nokārtosies, gan redzēsi.

-   Viss būs labi, misis Čedvika, Filipa, acīm mirdzot, apgalvoja. Jūs nepazīstat Risu. Viņš ir ļoti mīļš. Varbūt šis bērns būs tas, kas nepieciešams, lai pārveidotu viņa dzīvi.

Filipai aizsteidzoties, mājas īpašniece noraudzījās viņai pakaļ un nodomāja: “Es tādus vārdus jau agrāk esmu dzirdējusi.”

Filipa vispirms devās uz savu istabu, kur tikai vakar vakarā bija ietinusi Risam domātu dāvanu. Tā bija viņas mazā piezīmju burtnīciņa puķotajos vākos, kurā viņa pierakstīja savus atzinumus. Šo divu mēnešu laikā, kopš viņa tikās ar Risu, viņa bija lieciniece vēl lielākām Risa skumjām un fatālismam; gultā viņš bija maigs un mīlošs, lēns un uzmanīgs mīlētājs, vienmēr padarot Filipai šos brīžus īpašus. Bet tad viņš mēdza atgriezties pie savas rakstāmmašīnas, no kuras katru dienu līda laukā ietinamā papīra ruļļa strēmele, ko klāja sakauta cilvēka filozofija. Filipa bija centusies viņam kaut ko iestāstīt, pierādīt viņa paša vērtību, viņa nozīmību, bet viņai tas neizdevās. Varbūt šī mazā grāmatiņa, kura saturēja viņas filozofiju “Tici, un tu uzvarēsi” un “Vienmēr atceries, ka tu esi īpaša”, Risam palīdzētu. Viņai nebija nekādu šaubu, ka Riss šīs atziņas uzskatīs par naivām, bet viņai vajadzēja tikt Risam kaut kā klāt. Viņa vēl aizvien nezināja, kāds bija tas neaprakstāmais notikums viņa bērnībā, bet viņa zināja, ka tas ir iemesls Risa zemajai pašcieņai, viņa ticībai, ka gan viņš, gan visi pārējie ir bezvērtīgi un nolemti iznīcībai.

Filipa tik daudzas reizes bija mēģinājusi parunāties ar viņu pēc abu mīlēšanās, kad abi gulēja uz Risa matrača un viņš spēlējās ar Filipas matiem. Viņa tad skaidroja, ka ikvienam ir sava vērtība un cerība, un spējas padarīt dzīvi labāku. Bet Riss mēdza vienīgi klusi pasmieties un noglāstīt Filipu, it kā viņa būtu bērns, kurš tikko izteicis kaut ko neatvairāmi naivu. Viņa nespēja panākt, lai Riss viņu uztvertu nopietni. Bet tagad būs šis bērniņš. Daļa no Risa, daļa no viņas. Varbūt tas viņam liks saprast, ka galu galā ir nākotne.

Nogriezusies pa ielu, Filipa aptvēra, ka gandrīz skrien, tik ļoti viņa steidzās^ Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs Risam paziņot jauno vēsti.Varbūt misis Čedvikai taisnība un Riss par to nepriecāsies, bet varbūt viņš būs ekstāzē un lūgs Filipu kļūt par viņa sievu. Lai arī kā būtu, šī ziņa pārvērtīs viņa dzīvi. Viņš pabeigs savu grāmatu, nosūtīs to izdevējam un dzīvos nākotnei, viņu bērna nākotnei.

Steigdamās pa pakāpieniem uz viņa māju, Filipa šķita izdzirdam kādas mašīnas izpūtēja šāvienu. Un, iegājusi mājā, viņa pamanīja tās īpašnieku misteru Lazlo reizē pa diviem pakāpieniem skrienam augšup. Kad viņa nonāca līdz Risa dzīvoklim, vairāki citi īrnieki jau bungoja pa viņa durvīm un sauca viņa vārdu.

Filipa izspraucās cauri ar atslēgu, ko Riss viņai bija iedevis.

Atverot durvis, pirmais, ko viņa sajuta, bija kodīgu dūmu smaka, bet tie nebija, kā parasti, marihuānas dūmi. Tas bija kas cits.

Un tad viņa ieraudzīja Risu sakņupušu pār viņa rakstāmmašīnu, un viņam uz deniņiem bija dīvains traips, it kā no ogām.

Tad viņa uz grīdas ieraudzīja vēl aizvien kūpošu revolveri.

-   Mein Gott!* iesaucās misters Lazlo, un ari pārējie īrnieki piepeši sāka rosīties. Kāds kliedza pēc policijas, cits pēc ātrās palīdzības, bet Filipa lēnām devās uz priekšu, raudzīdamās uz aizvērtajām acīm un mierpilno izteiksmi Risa glītajā sejā. Viņa maigi atvilka Risu no rakstāmmašīnas; viņa galva nedabiski nokarājās.

Filipa palūkojās uz viņa pēdējo uzrakstīto teikumu: “Vairs vārdu nav.”

Istaba šķita sagriežamies.

Cauri asaru pilnajām acīm Filipa kā miglā redzēja skraidām cilvēkus. Gluži kā novokaīns viņu no kāju pēdām cauri visam ķermenim pārņēma trulums, kamēr viņa stāvēja maliņā un noskatījās, kā vīrieši formastērpos tumši zilos ar nozīmēm un baltos ar mediķu simbolu uz piedurknēm — atloka nestuves un aiznes prom vīrieti, kuru viņa bija mīlējusi. Pie viņas pienāca kāds ar bloknotu un pildspalvu un kaut ko viņai jautāja. Viņa pamanīja tam uz zoda pūtīti.

-   Tā ir viņa draudzene, kāds sacīja, un Filipa pēc akcenta pazina, ka tas ir misters Lazlo. Viņa ieradās pēc šāviena. Misters Riss viņš nogalināja pats sevi. Mans Dievs! i

Kad Risu uz nestuvēm nesa laukā, no pārklātā palaga apakšas noslīdēja viņa roka, un Filipa redzēja spēcīgo, stūraino plaukstu, kas tik daudzas reizes bija glāstījusi viņas augumu un kas bija rakstījusi tik skumjus vārdus, un kas beigu beigās bija tēmējusi ar revolveri.

Cilvēki nepārtraukti nāca viņai klāt un kaut ko sacīja, bet viņa stāvēja, kur stāvējusi. Kad Riss bija aiznests, viņa dzirdēja misteru Lazlo sakām: Sakramento pilsētā viņam ir brālis. Es viņam piezvanīju. Jā, viņš atbrauks un savāks visas šīs mantas.

Filipa piegāja pie rakstāmmašīnas, paņēma papīra galu un

♦Mans Dievs! (Tulk. no vācu vai.)

sāka to attīt. Vārdi šķita neloģiski, viņa nevarēja tos salasīt. Līdz beidzot viņa nonāca pie “… šajā papier-māche pilsētā ieradās tukla irbīte. Viņas seja bija mīlīga ķebura apaļumā, viņa līdzinājās skaidram eņģelītim; kad viņa atvēra muti, lai runātu, no tās nāca gaisma. Viņas dvēsele ir jauna. Viņai vēl jāiet garš ceļš, līdz viņa uzkrās dzīves gudrību. Viņa gulēja manās rokās kā silta paipaliņa…”

Nākamais, ko Filipa atcerējās, bija lietus viņai virs galvas un gaismas šķita skrienam visapkārt, un viņa kā miglā atcerējās mašīnu ugunis un citus gājējus, un kāds viņai kaut ko jautāja.

Viņa pagāja garām misis Čedvikas mājai un devās uz priekšu. Viņa redzēja pie ķīniešu teātra piestājam tūristu autobusu un izkāpjam cilvēkus. Kafejnīcā Holivudas bulvāri sēdēja pārīši un ēda krējuma saldējumu ar augļiem. “Cherokee Books” veikals slīga tumsā. Lietū nokarājās palmu zari; kur bija pazudusi saule? Kāds ubags viņai palūdza desmit centus. Klaiņojoši bērni mīņājās zem kafejnīcas nojumes, meklēdami kādu, kas par viņiem parūpētos.

Un tad Filipa bija atgriezusies misis Čedvikas mājās, un viņa devās augšā pa kāpnēm uz savu istabu, gandrīz neapzinādamās savas slapjās drēbes, izmirkušās kurpes un mazo balstiņu sevī, kura nepārtraukti atkārtoja: “Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?”

Filipa atmodās no savu zobu klabēšanas. Patiesībā viss viņas augums trīcēja, it kā viņai būtu auksti, un tomēr viņa aptvēra, ka deg drudzī.

Viņa paraudzījās apkārt un redzēja, ka atrodas savā istabā, savā gultā, naktskreklā, bet viņa neatcerējās, kā te nokļuvusi. Viņa redzēja uz grīdas nomestas savas drēbes to pašu blūzi un svārkus, ko viņa bija uzvilkusi, kad gāja Risam pavēstīt labo ziņu, un mazo piezīmju burtnīciņu puķainajos vākos uz galda līdzās vēstures kursadarbam, kuru viņa izstrādāja ziemas sesijai. Viņai ienāca prātā, ka šajā mācību priekšmetā varētu neizturēt pārbaudījumu.

Viņa nezināja, cik ilgi jau ir gultā, un notrīcēja vēl vairāk tik stipri, ka pati nobijās.

Pamazām viņai atausa prātā saraustītas atmiņas par ilgo staigāšanu lietū, bet par Risu ne. Ko viņa bija atradusi, kad atslēdza Risa durvis un iegāja viņa dzīvoklī? Nē, par to viņa nedomās.

Tagad viņa dega drudzī. Viņai uznāca šausmīgs nelabums.

Un tad sākās krampji.

Misis Čedvikabija ielējusi sev vannā to jauno līdzekli “Kalifomijas lāse”, ko tik ļoti pēdējā laikā bija iecienījuši augstākās sabiedrības pārstāvji. Pēc tam, ērti iekārtojusies atpūtas krēslā, ieāvusi kājas lielās, pūkainās rītakurpēs, viņa skatījās savu iemīļoto raidījumu “Es mīlu Lūciju”. Lūcija tikko bija sacījusi: “Rikij, tu esi neiespējams,” un Rikij s bija atbildējis: “Tu esi tā neiespējamā, es, starp citu, esmu gluži iespējams,” kad misis Čedvika šķita izdzirdējusi aiz durvīm troksni.

Misis Čedvika sevi uzskatīja par ļoti modemu viņai piederēja viena no tām jocīgajām televizora pultīm, kas ļāva apklusināt televizoru, tikai nospiežot podziņu. Tā viņa arī darīja. Un, klausoties, kā lietus jau trešo dienu soda Dienvidkalifomiju, viņai šķita, ka sadzirdējusi vēl kādu skaņu. It kā pie durvīm kāds klauvētu, tikai ļoti klusi.

-   Kas tur ir? viņa noprasīja, dusmodamās, ka tikusi iztraucēta. Visi viņas īrnieki zināja, ka “Lūcijas” laikā viņu traucēt nedrīkst, pat ja tas bija vienkārši seriāla atkārtojums.

Klusā klauvēšanās turpinājās, līdz misis Čedvika norūca:

-    Dieva dēļ! piecēlās un gāja apskatīties, kas tur ir.

Tur stāvēja Filipa naktskreklā, izskatīdamās bāla kā krīts.

-   Misis Čedvika, viņa vārgā balsī ierunājās, *es nejūtos

labi.

Un tad viņa pacēla roku, un uz tās bija asinis.

-Ak mans Dievs! mājas īpašniece iesaucās. Viņa satvēra Filipu, kura grasījās sabrukt uz grīdas, un ieveda viņu iekšā. Palīdzēdama meitenei nokļūt guļamistabā, viņa pamanīja asinis arī uz Filipas naktskrekla un pilam uz grīdas. Jēzus, bērns! viņa izdvesa. Kas noticis?

Filipa sāka raudāt. Viņš ir miris, viņa stāstīja. Viņš nošāvās. Ja es tur būtu nokļuvusi mirkli agrāk, es būtu varējusi viņu izglābt. Tā ir tikai mana vaina.

Nesaprazdama ne vārda, par ko Filipa runā, misis Čedvika noguldīja viņu gultā, tad pacēla augšup viņas naktskreklu. Ieraudzījusi asiņošanu, viņa paziņoja: Es saukšu ārstu.

Bet Filipa ar pārsteidzošu spēku piepeši sagrāba mājas īpašnieces rokas locītavu un lūdzās: Nē! Nedariet to! Ārsti raksta ziņojumus.

-    Mīļā, tev ir spontānais aborts!

-   Lūdzu! Nesauciet ārstu. Es negribu, lai… tas… nokļūtu uz… papīra.

Misis Čedvika vilcinājās un tad negribīgi atzina, ka šis varētu būt viens no tādiem brīžiem sievietes dzīvē, kam uz visiem laikiem jāpaliek noslēpumā. Tā nu viņa uzrotīja piedurknes un ķērās pie darba. Viņa nosēdēja pie Filipas visu cauru nakti, būdama klāt visā sāpju pilnajā procesā, kas līdzinājās dzemdībām gan ar sāpēm, gan asiņošanu, gan visu pārējo. Taču ārstu viņa neizsauca. Pagaidām ne. Šoreiz viņa paklausīja Filipas lūgumam. Bet, ja situācija kļūtu nekontrolējama, telefons vienmēr atradās pie rokas.

Beidzot viss šķita ritam normālā gaitā, un misis Čedvika salika visus dvieļus lielā polietilēna maisā un to cieši aizsēja. Tad viņa apmazgāja Filipu un, apģērbusi viņai vienu no saviem flaneļa naktskrekliem, ļāva gulēt. Un bridi viņa prātoja par dzīvi, kas nemaz nelīdzinājās televīzijā rādītajam, tad viņa atgriezās viesistabā un redzēja, ka uzlecošās saules stari apspīd viņas mēbeles. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem viņa iedomājās, kāda būtu izveidojusies viņas laulība ar misteru Čedviku, ja viņu bērns būtu dzīvojis.

Nākamajā pēcpusdienā Filipa atvēra acis, un pirmais, ko viņa pajautāja: Vai tas bija zēns vai meitene?

-   To nevar zināt, bērns, misis Čedvika maigi paskaidroja, pasniegdama Filipai ar sviestu apziestu grauzdiņu un mīksti vārītu olu. Tas bija tikai mazs audu kopojums. Tas vēl nepavisam nelīdzinājās bērnam.

-   Misis Čedvika, Filipa pirmo reizi vairāku stundu laikā skaidri ierunājās. Es nespēju palīdzēt Risam. Viņš mani neuztvēra nopietni.

-    Nerunā, mīļā, tikai ēd!

Filipa atgrūda misis Čedvikas roku. Nē, man jums jāizstāsta. Skolā, kurā es mācījos, bija kāda nabaga meitene, Pele, viņa mēģināja mainīt savu izskatu un gandrīz kļuva akla. Un tad vēl bija Čirka, viņa vienmēr ienīda savu izskatu un ticēja citām meitenēm, kuras apgalvoja, ka viņai ir neglīti mati. Pat Ambera, kura droši vien sevi necieta, jo bija tik cietsirdīga un izraisīja sev vemšanu.

Misis Čedvika pamāja ar galvu, kaut an viņai nebija ne jausmas, par ko Filipa runā.

-   Un tagad Riss, Filipa beidzot noteica. Ari viņš sevi ienīda. Es mēģināju piespiest viņu skatīties pašam uz sevi citādi, mīlēt sevi, pieņemt sevi tādu, kāds viņš bija, bet viņš visur redzēja vienīgi nāvi. Viņš bija nolemts iznīcībai. Es nespēju tikt viņam klāt.

-   Esmu pārliecināta, ka tu darīji, ko spēji, mīļā.

-    Lūdzu, palīdziet man piecelties, Filipa palūdza.

Viņa piegāja pie loga un raudzījās uz rīta sauli, kas apmirdzēja Holivudas pakalnus. Viņa prātoja, vai nav piedzimusi tepat kaut kur netālu; viņas skolas dokumentos bija rakstīts “Holivuda”. Varbūt viņas īstā māte bija vēl aizvien kaut kur tepat un šajā brīdī lūkojās uz to pašu lietus noskaloto saules mirdzumu. Riss mani neuztvēra nopietni daļēji tāpēc, ka esmu resna, viņa skaidroja. Viņš mani sauca par tuklu irbīti, paipalu, bērnu ar jaunu dvēseli. Neviens neuztver nopietni resnu meiču. Viņa pagriezās un uzlūkoja misis Čedviku. Bet es to mainīšu. Man tas jādara, ja es vēlos ietekmēt cilvēkus un kaut kā palīdzēt viņiem. Visas pasaules Pelēm un Čirkām, un… viņas balss aizlūza, -… Risiem. Es kļūšu tieva, tāda, kuru cilvēki uzklausīs. Nozīmīga persona. Un es nekad vairs nebūšu resna.

18

l\.ad es tev saku, Silvija, tas bija vislabākais sekss, kāds man jebkad bijis.

Frīdas Goldmenas acis vienā mirklī bija vaļā. Viņa atradās kādā no “Zvaigžņu kūrorta” veselības salona masāžas telpām un, izstiepusies uz dvieļa, centās atslābināties, kamēr Marsels īsts francūzis iezieda viņas saspringtajā ādā smaržīgās neļķu, jasmīna, lavandas un bazilika eļļas. Marsels bija licencēts Francijas arфme thйrapiste, kurš pilnīgi nopietni uztvēra stresa un nebūtisku fizisku vainu ārstēšanu ar smaržu palīdzību. Frīda bija nolēmusi atļauties šo procedūru pirms norunātajām vakariņām ar Baniju; viņa bija tik satraukta, ka nebija lāgā gulējusi pagājušajā naktī, un, kaut ari visu rītu bija pavadījusi pie telefona, noņemdamās ar citiem līgumiem un nodibinādama sakarus, darbs viņai nebija palīdzējis atbrīvoties no uztraukuma, kā parasti bija noticis.

Bija zvanījis Sids Stēms. Vai panāci, lai viņa paraksta? viņš bija strupi noprasījis. Šovakar katrā ziņā, Frīda bija apsolījusi, piebāzusi pilnu muti ar kaļķaino tabletes “Mylanta’’saturu.

Tā kā Frīda reti dzēra pirms saulrieta un smēķēšanu jau sen bija atmetusi, viņa bija nolēmusi iegriezties veselības klubā, lai mēģinātu atslābināt savus piecdesmit trīs gadus vecos kaulus. Kamēr Marsels ar saviem burvju pirkstiem darīja brīnumus neļķu eļļa skaustam, lai atslābinātu tā muskuļus, un lavanda deniņos pret galvassāpēm Frīdas mieru iztraucēja divas sievietes, kas gāja garām pa gaiteni un, nonākušas tieši iepretim Frīdas masāžas kabīnei, apstājās un sāka runāt par seksu.

Skaņas vēstīja, ka tiek uzkāpts uz svariem un bīdīti atsvariņi. Un tad: Es runāju nopietni, Silvija. Labākais sekss, kāds man jebkad bijis.

Frīda centās neklausīties. Viņai vajadzēja padomāt; viņas nervi bija sasnieguši tādu stāvokli, ka viņa pati sev šķita kā šāvienam nobriedis revolveris.

-   Bet kā gan tu vari mīlēties ar pilnīgi svešu cilvēku? Silvija vaicāja.

-    Grūti jau ir, Silvija, otra sieviete atbildēja, bet kādam taču tas jādara. Un abas iesmējās.

-    Bet nopietni kā tas ir noorganizēts? Tas ir, vai tu viņam maksāji, vai?

Atkal kāds uzkāpa uz svariem, tika bīdīti atsvariņi, rādītāja stienis nosvērās, un atskanēja: Vai!

-Ak nē, tur nebija nekādas tamlīdzīgas ķēpāšanās. Viss tiek darīts ļoti diskrēti. Tev tikai jāliek administrācijai saprast, ka tu te jūties vientuļa un vēlētos kādu vaķara kompanjonu. Pēc tam viņi paši tev piezvana un pavēsta, ka tev būs pavadonis vakariņās. Tā nu es eju uz restorānu, un tur priekšā ir šis lieliskais vīrietis, tuvu trīsdesmit, un jau gaida mani. Un, ja es saku “lielisks”, tad tā arī ir melni mati, plati pleci, un viņš pret mani izturas kā pret Sābas ķēniņieni. Mēs kopā patīkami pavakariņojām, mazliet iedzērām, papļāpājām, un tad es viņam pajautāju, vai viņš nevēlas uznākt manā istabā un kaut ko iedzert pirms gulētiešanas.

-   Un? Un? Silvija prašņāja.

-    Un pārējo tu pati vari iztēloties.

-    Bet kā tu par to samaksā?

-   Tas parādās rēķinā, dodoties prom no viesnīcas. Zem nosaukuma apkalpošana numurā.

-    Vai tu zini, cik tas varētu maksāt?

-Nav ne jausmas. Un zini, ko es tev teikšu, Silvija, man vienalga Par tādu seksu saproti, visu cauru nakti, mana dārgā, esmu gatava maksāt jebko.

Iestājās dažas pārsteidzoša klusuma sekundes. Bet vai tev tas neliek justies vainīgai? Nu, es runāju par Geriju.

-    Kas tad ir ar viņu? Viņš zina tikai to, ka ikreiz, atgriežoties mājās pēc “Zvaigžņu kūrortā” pavadītās nedēļas, esmu jautra un ar mani viegli saprasties. Nav nekā labāka, lai iedvestu dzīvību novecojušām attiecībām!

Viņas atkal iesmējās un gāja tālāk. Frīda ļāvās Marsela masējošajiem pirkstiem, domādama par jauno vīrieti smokingā, kurš bija pievērsis viņai uzmanību tajā vakarā, kad viņa šeit ieradās, un ar kuru viņa šorīt atkal bija sastapusies pils hallē. Viņš atkal bija veltījis Frīdai vienu no saviem seksīgajiem smaidiem, un Frīda pati bija pārsteigta par dīvaino sajūtu sev dziļi starp kājām. Vai viņš bijis Silvijas draudzenes vakariņu galdabiedrs? Kā būtu ar viņu mīlēties? Un visu cauru nakti… viņa to nespēja pat iztēloties.

“Sekss!” Frīda iedomājās, gandrīz skaļi iesmiedamās. Kad tad bija pēdējā reize, kad viņa bija mīlējusies?

Silvija ar savu draudzeni atgriezās no gaiteņa otra gala. Tagad, abām sievietēm turpinot sarunu, Frīda dzirdēja šļakstam no krāniem ūdeni. Starp citu, vai tu zināji, ka te ir scenārists Lerijs Vulfs? Tas vīrietis ir īsts smukulītis. Zvēru, ka viņa vieta ir kameras priekšā, nevis aiz tās.

-   Es dzirdēju, ka viņš te ieradies, lai uzrakstītu scenāriju filmai par Marionu Stāru. Kaut arī esmu pārāk jauna, lai to atcerētos, bet viņas mīļākais ticis noslepkavots šeit, tajā slavenajā vannasistabā. Vai tu to jau apskatīji? Ļoti atbaidoša.

Frīda atkal centās viņās neklausīties. Lerija Vulfa jaunākie plāni viņu neinteresēja Marionas Stāras loma nebija piemērota Banijai.

-    Ei, vai zini, ar ko es šorīt saskrējos? Ar to trako režisoru Džeju Stounhokeru, kurš pelna miljonus, uzņemdams tās drausmīgās karatē filmas. Šā vai tā, mēs sākām pļāpāt, un viņš man pastāstīja, ka Sids Stēms tu taču viņu zini, Spīlberga tips sagudrojis jaunu projektu, piedzīvojumu filmu sēriju ar vienu galveno varoni centrā, Indiānu Džounsu sieviešu dzimtē. Viņš meklē kādu, kas varētu atveidot šo lomu.

Frīda piepeši saausījās.

-                    Zini, kam tā loma varētu būt piemērota? Silvija ieteicās.

-   Manai brāļameitai. Viņa studē, lai kļūtu par aktrisi. Un mans vīrs ar Sidu Stēmu ir paziņas; viņi kopā spēlē golfu un tamlīdzīgi. Ja es viņu lūgšu, viņš uzmetīs tam meitēnam skatienu. Es viņam piezvanīšu.

Frīda pielēca kājās un aizdrāzās, pirms vēl Marsels bija sācis ierīvēt bazilika eļļu viņas ceļu locītavās.

-    Jums viss ir kārtībā, Banija, Džūdita Izaksa sacīja, aizvērdama savu mediķa koferīti. Jūs varat atkal rādīties pasaulei.

-    Paldies Dievam! Banija atsaucās. Atbraukusi mana aģente, viņa pirms brīža zvanīja, tieši pirms jūsu ierašanās. Viņa šausmīgi grib mani satikt. Mums bija paredzētas kopīgas vakariņas, bet viņa uzstāj, ka uznākšot tūlīt pat.

-    Jā, es šorīt runāju ar misis Goldmenu. Viņa ir ļoti nobažījusies pārjums, bet es viņu pārliecināju, ka jūs esat jau izveseļojusies un nav nekāda iemesla atlikt jūsu tikšanos.

-   Nez kāpēc viņa ieradusies? Banija prātoja, sasiedama sava peldmēteļa jostu un paņemdama apelsīnu sulas glāzi. Frīda apgalvo, ka viņai ar mani jāapspriežot kaut kas svarīgs. Parasti viņa nav tik noslēpumaina, tāpēc nojaušu, ka tas ir kāds lomas kontrakts es lūdzu Dievu, kaut tā būtu kāda loma!

Pasniegdamās pēc vitamīnu pudelītes gultas malā, Banija palūkojās uz fotogrāfiju starp salvešu kaudzīti, klepus sīrupiem, kakla tabletēm un miegazālēm. Šajā fotogrāfijā Banija bija kopā ar savu tēvu, bagāto rūpnieku, kurš maksāja par viņas ieilgušo uzturēšanos “Zvaigžņu kūrortā”. Fotogrāfija bija uzņemta pirms četriem gadiem, kad misters Kovaļskis pavadīja meitu ceļojumā ar kuģi apkārt pasaulei. Šo ceļojumu Banija saņēma kā dāvanu savā divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Viņi stāvēja uz kuģa klāja, pašapzinīgi smaidīdami kameras priekšā, cenzdamies atgādināt tuvus un mīļus tēvu un meitu. Toreiz Banija bija diezgan tieva, jo viņa tikko bija pārradusies mājās no triju mēnešu ārstēšanās dārgā klīnikā, kur atbrīvojās no liekā svara. Tā bija tikai viena no daudzajām klīnikām, kurā Banija ārstējās savos pusaudzes gados. Bet viņa bija visu to svaru atkal atguvusi, turklāt daļu šī paša ceļojuma laikā.

Un viņas tēvs par to nepavisam nebija laimīgs.

Patiesībā, cik vien viņa spēja atcerēties, tēvs visu laiku bija neapmierināts šāda vai tāda iemesla dēļ. Bēmijs Kovaļskis bija cilvēks, kam Banija nekā nespēja izpatikt, lai arī ko viņa darītu. Reizēm tēvs mēdza skatīties uz Baniju ar tādu sejas izteiksmi, kas vēstīja: “Kā gan tāds cilvēks kā es bagāts, izsmalcināts un varens varēja radīt šitādu niekkalbi?” Banijas loma filmā “Atkal bērni”, kaut arī to slavēja kritiķi un labi uzņēma publika, tēvu bija mulsinājusi. Kad Banija nebija saņēmusi balvu kā labākā otrā plāna aktrise, tēvs bija sacījis, ka labi vien ir, varbūt tagad viņa nākšot pie prāta un atmetīšot šo neprātīgo Holivudas sapni.

Pat jaunāka būdama, Banija nespēja izpatikt tēvam. Viņš uzlūkoja meitu tā, it kā viņa būtu tēvu kaut kā sāpinājusi. Bet Banija neko nespēja līdzēt; tādu Dievs viņu bija radījis. Skolas laikā Banija tika saukāta par Īkstīti, kaut arī viņa patiesībā nemaz nebija tik maza, gluži vienkārši sava “apaļīgā” auguma dēļ viņa izskatījās īsāka, nekā patiesībā bija. Kad viņa mācījās piektajā klasē, viņai pirmajai no meitenēm parādījās krūtis. Bet viņas ne visai izskatīgā sejiņa bija atnesusi viņai popularitāti pēdējā filmā; tā runāja cilvēki, un tieši tāpēc varbūt arī Banija tika izvirzīta “Oskara” balvai. Jauki, tēvs bija sacījis, kad Banija viņam parādīja atsauksmes. Tātad tagad tu veidosi karjeru, izmantojot savu tuklumu un neglīto seju? Un kā tev šķiet, cik tādu lomu tev gadīsies? Mana meita nenolaidīsies tik zemu, pieņemdama neglīteņu lomas, par kurām pieklājīgas aktrises sarauc degunu.

Pamanījusi, ka Džūdita grasās aiziet, Banija ierunājās: Droši vien te ir jauki strādāt, daktere Izaksa, tādējādi apstādinot viņu un cerot paturēt šeit kādu brīdi ilgāk. Dažos pēdējos mēnešos Banijai bija tik maz sarunu biedru, ka no vientulības reizēm gribējās kliegt.

-   Es nezinu, vai “jauki” ir īstais vārds. Džūdita smaidīdama apstājās pie durvīm, uzlikusi plaukstu uz durvju roktura. Bet te ir interesanti.

-   Jums droši vien iznāk darīšana ar daudzām izcilām slavenībām. Doktors Mitgangs, kurš te strādāja jau pirms jums, man stāstīja, ka te ierodoties daudz slavenību, lai slepeni izdarītu plastiskās operācijas. Vai jūs kādu no viņiem esat redzējusi? Un kāda ir sajūta?

Džūdita domāja par misteru Smitu. Ko lai viņa atbild Banijai? Ka dīvaina iemesla dēļ dziļa un fiziska viņas daļa atsaucās šim vīrietim, turpretī galva mācīja turēties divdesmit pēdu attālumā?

-    Diemžēl es nedrīkstu apspriest citus pacientus.

-     Ā, protams, es saprotu. Sasodīts, es arī negribētu, lai jūs citiem stāstītu par mani. Uz žurnālu galdiņa atradās kino tenku lapa, un Banija norādīja uz to, sacīdama: Es zinu, ka to lasa vienīgi tumši cilvēciņi. Bet man patīk zināt kinoindustrijas tenkas. Ziniet, arī es tur reiz iekļuvu, Banija piebilda, runādama ātri, lai apslēptu savas bailes no Frīdas drīzā apciemojuma. Vai viņa sadusmosies, uzzinājusi, ka Banija no viņas kaut ko slēpusi, patiesībā melojusi? Un Banija nespēja pat iedomāties, kā reaģēs tēvs, atklājis, ko viņa ir izdarījusi. Par mani bija publicēts raksts, kad mani izvirzīja “Oskara” balvai. Sakarā ar to iedarbīgo diētu, kādu es ievēroju pirms filmēšanās. Piecās nedēļās es zaudēju divdesmit mārciņas. Nav veselīgi, ko? Man rakstīja bariem sieviešu, lūgdamas atklāt šo noslēpumu. Bet vienīgais, ko es darīju, es badojos. Burtiski. Trīsdesmit piecas dienas neņēmu ēdamo ne mutē. Un pēc tam man kļuva nelabi. Tā man vienmēr dzīvē gājis badošanās un nelaba dūša. Pēc filmas uzņemšanas es visu to svaru atguvu atpakaļ. Banija apklusa, cenzdamās sagudrot, ko vēl varētu piebilst, lai novilcinātu Džūditas aiziešanu. Viņa bija ļoti sanervozējusies.

-    Vai ir kāda specifiska diēta, kojās ieteiktu, daktere?

-   Manuprāt, “Zvaigžņu slavas” programma ir gluži pieņemama.

-   Jā, es ēdu viņu saldētos produktus.

-    Ja jums radīsies vēl kādas problēmas, Džūdita sacīja,

-    uzmeklējiet mani! Un tad viņa jau bija aizgājusi.

Banija aizvēra durvis un pagriezās, nopētīdama istabu, kurā bija dzīvojusi visu pagājušo mēnesi. Tā bija veidota lepnā stilā. Guļamistabā, kas vairāk līdzinājās buduāram, bija plata gulta ar kokvilnas mēbeļdrānas drapērijām un atbilstošu kokvilnas auduma gultas pārklāju, spilveniem, palagiem un dekoratīvajiem spilventiņiem visi bālā krēmkrāsā, ko atdzīvināja mazas pasteļkrāsas puķītes. Gluži kā mazas meitenītes istaba, Banija nodomāja. Ļoti kruzuļota un rosinoša, sākot no krokotajiem lampu abažūriem un volāniem uz spilveniem. Logu drapērijas bija tādā pašā dūmakaini sārtā krāsā kā daži ziedi uz mēbeļdrānas; ari paklājs bija pieskaņots šim audumam. Viesistabā bija ap kamīnu izkārtoti trīs sārti zila brokāta atpūtas krēsli, kuriem pa vidu stāvēja kļavas koka kafijas galdiņš ar austrumnieciski izgrieztām kājām, kas tik ekstravaganti iederējās uz paklāja, it kā to būtu izvēlējusies pati Marija Antuanete. Šo iespaidīgo ainu vēl papildināja resni ķerubi ar cepurēm kā lampu abažūriem uz galvām un gleznas ar cilvēkiem parūkās.

Šī bija ceturtā istaba, kurā Banija mita kopš ierašanās “Zvaigžņu kūrortā”. Viņa bija visu laiku pārvākusies, garlaicības mākta, un līdz ar katru pārvākšanos bija konstatējusi, ka “Zvaigžņu kūrortā” nav divu līdzīgu istabu. Cilvēki te varēja ierasties daudzas reizes un vienmēr piedzīvot kaut ko jaunu.

Bija laiks sagatavoties Frīdas uzņemšanai.

Laizdama ūdeni vannā, kurai parastu krānu vietā bija zeltīti gulbji, Banija jutās reizē satraukta un nobijusies. Frīda noteikti ar prieku uzņems Banijas jaunumus. Bet tēvs, no kura Banija baidījās, bija pavisam kaut kas cits. Un viņš bija solījies pēc dažām dienām ierasties Banijai pakaļ, lai uz Ziemassvētkiem aizvestu mājās. Šīs “mājas” bija dzīvoklis milzīgajā septiņdesmitajos gados uzceltajā masīvā četras sterili tīras istabas Senčerisitijā, trīsdesmit stāvu augstumā no zemes, kur Bēmijs Kovaļskis parādījās labi ja desmit dienas gadā.

Visapkārt izplatoties tvaikiem, Banija atcerējās pēdējo reizi, kad bija redzējusi tēvu. Tas bija nedēļu pirms “Oskara” balvu pasniegšanas ceremonijas, kad Banija bija lūgusi tēvu ierasties uz pasākumu un pasēdēt skatītāju rindās. Bēmijs Kovaļskis par to negribēja ne dzirdēt, jo uzskatīja, ka kino taisīšana nav godīgs bizness un ka aktrises ir padauzas. Savā ziņā Banija priecājās, ka tēvs nebija atnācis, jo viņa taču “Oskara” balvu galu galā nesaņēma. Vēlāk viņa jutās pat vēl laimīgāka, ka tēvs nebija devies viņai līdzi uz viesībām pēc tam, jo tur cilvēki bija luncinājušies ap slaidajām aktrisēm, bet nebija pievērsuši ne mazāko uzmanību draiskulīgajai Banijai. Protams, Banija pat nebija domājusi sacensties ar tādiem spožiem viesiem kā Madonna un Maikls Džeksons vai arī citiem, ar kuru vārdiem vien varētu piepildīt “National Enquirers” piecu gadu numurus. Un Banija nemaz negaidīja, lai viņu ielūgtu uz patiesi īpašajām viesībām pēc svinīgās daļas, kā, piemēram, Kevina Kostnera banketu, par kuru klīda valodas, ka tas bijis tik izmeklēts un smalks, ka viesiem nācies pēc šova zvanīt, lai uzzinātu tā slepeno norises vietu. Bet galu galā Banija tomēr bija tikusi izvirzīta apbalvošanai, un viņa bija savākusi labas kritiku atsauksmes dabūjusi savā pusē Siskelu un Ebertu -, tāpēc bija cerējusi, ka viņai izrādīs vismaz minimālu cieņu. Bet nē, viņa bija vientuļa stāvējusi maliņā, stumdama mutē lieliskos Volfganga Paka uzkožamos, pat nesagaršodama tos, un vēlējusies, kaut atrastos jebkurā citā pasaules vietā kaut vai pat kopā ar tēvu -, tikai ne šeit.

Frīda ieradās, kamēr Banija guļamistabā krāsojās. Nāc iekšā! viņa uzsauca. Durvis ir vaļā!

Frīda ienāca, apstājās, pamanījusi iespaidīgo istabas noformējumu, tad, aizvērusi durvis, noprasīja: Vai tev nekas nekaiš?

-   Es tūlīt būšu apģērbusies. Jūties kā mājās!

-    Manas mājas nekad nav līdzinājušās šai istabai! Pasteidzies, mīlulīt, mums tūlīt būs svinības. Es atnesu līdzi pudeli tava iecienītā liķiera “Mandarine Napoleon".

-   Frīda, tas taču ir dārgs!

-   Un mēs tūlīt dārgi piedzersimies!

-    Kas īsti noticis?

-   Es pagaidīšu, līdz tu iznāksi. Frīda, saraukusi pieri, raudzījās uz gleznu, kurā divi ķerubi lēja virsū ūdeni kādai dievietei dīķī. Man tev ir pārsteigums.

-   Un man savukārt ir pārsteigums tev!

Frīda staigāja starp galdu ar smagu galdautu, kas slīga līdz pat grīdai, un augstu marmora pjedestālu ar romiešu skulptūru uz tā. Tas nu gan bija noformējums!

-   Viss kārtībā! beidzot Banija uzsauca no guļamistabas. -Es nāku!

Banija iznāca, un Frīda pagriezās, lai viņu uzlūkotu.

-   Nu? Ko tu teiksi? Banija vaicāja, grozīdamās riņķī. Ietērpusies caurspīdīgā, baltā kleitā ar lencītēm un kailu mugurpusi, Banija bija gara auguma, ar tievu vidukli, vidēji lielām krūtīm, slaidām kājām, gariem, kupliem, gaišiem matiem, uzrautu deguntiņu, gleznainu zodu un pilnīgām lūpām. Tā it kā bija Banija un arī nebija. Bija nozudis viņas apaļīgums, pilnīgi izgaisusi viņas vienkāršība; viņa bija elpu aizraujoša, seksīga skaistule. Patiesībā viņa izskatījās līdzīga daudzām citām Holivudas aktrisēm. Ko tu teiksi? viņa satraukta pārvaicāja, turpinādama lēnām griezties, lai ļautu Frīdai pilnībā novērtēt visus šos plastiskās ķirurģijas mēnešus. Es pariīpējos, lai tiktu izdarīts it viss, pat vairāk nekā Šērai, varu saderēt! Tauku atsūkšana, ribu noņemšana, dibens, zobi tagad mani vairs neviens nesauks par resnu un izplūdušu. Man vairs nebūs nekādu komisku un neglīteņu lomu! Nu, ko tu teiksi, Frīda? Vai esi pārsteigta?

Viņa pagriezās un ieraudzīja paģībušo Frīdu bezsamaņā guļam uz grīdas.

19

“T

V_x orvette”, izdarot bīstamus pagriezienus, riepām švīkstot uz asfalta un pelēki zilajai krāsai te parādoties, te pazūdot laternu gaismas kūļos, trakā ātrumā drāzās pa kanjona ceļu.

Izmisīgi satvērusi stūri, Hena Skedudo, neatraudama acis no katra sarežģītā pagrieziena priekšā, kā lidojot vadīja “Corvette” pāri centra līnijai un atpakaļ. Viņas augums bija sasprindzis aiz bailēm no tā, kas varēja notikt kuru katru brīdi, sašķaidot trauslo mašīnas stiklaplasta virsbūvi un reizē arī viņu pašu.Viņa drāzās pretī laikam un pakaļ laikam, lai to panāktu un kā jātnieks zirgu pavilktu atpakaļ, iegūstot varu pār tām stundām un dienām, kas bēga no viņas. Četras dienas, bija teikusi Filipa. Pēc četrām dienām būs plaša valdes sēde, kurā katram valdes loceklim jāsniedz atskaite un tiks pārskatīta visa kompānijas grāmatvedība.

Ko gan Filipa grasījās atrast? Kāpēc viņa īstenībā bija atgriezusies? Nesakritības rēķinos nepavisam nenozīmēja, ka notiktu kāda krāpšana; gluži vienkārši vajadzēja sarīkot revīziju un darīt visu, lai kļūdu labotu. Un gadījums ar “Starptautisko Mirandas apvienību” arī to varētu vadīt turpmāk no Austrālijas. Un par tā saukto māsu Palmspringsā Ai vens jau agrāk bija atradis “māsas”, un tad Filipa nepavisam nebija nekur skrējusi, lai uz tām paskatītos. Katrā ziņā ne jau no pasaules otras malas. Filipas negaidītā un neizpaustā atgriešanās varēja nozīmēt tikai to, ka viņa nojau

ta krāpšanu tepat kompānijas darbinieku vidū, ka starp viņiem ir kāds nodevējs. Henas pēda stingrāk piespieda gāzes pedāli. Četras dienas vai pietiks laika?

Kad starmešu gaismā piepeši parādījās viņas Belēras īpašuma lielie dzelzs vārti, Hena pasniedzās pie saules aizsargstikla un nospieda infrasarkano atvērēja pogu, dzīdama savu sporta mašīnu cauri vārtiem ātrāk, nekā tie bija paspējuši pilnīgi atvērties, tāpēc pasažiera pusē mašīna tika noskrāpēta. Sasniegusi garā iebraucamā ceļa galu un iebraukusi apaļajā, bruģētajā mājas pagalmā, viņa strauji nobremzēja, liekot mašīnai pa pusei sagriezties uz vietas. Kad tā raustīdamās apstājās, Hena aizvēra acis un piespieda galvu pie stūres.

Juzdama sirdi krūtīs aulekšojam, Hena atcerējās doktora Frīmena vārdus pēc pēdējās medicīniskās apskates, lai viņa nesatraucoties, un atgādinājumu, ka viņas māte Džeina Raiena bija nomirusi no sirdslēkmes četrdesmit astoņu gadu vecumā, tātad par sešiem gadiem jaunāka, nekā šobrīd bija Hena. Bet Hena pašlaik nespēja nomierināties, tam nebija laika.

“Filipa, Filipa!” klusi kliedza viņas prāts. “Kāpēc tev vajadzēja atgriezties tieši tagadT’

Hena pacēla galvu un palūkojās uz savu māju elegantu Vidusjūras valstu stila villu, kas bija būvēta četrdesmitajosgados. Tajā bija sešpadsmit istabas, iekšējais peldbaseins, laukums, kur spēlēt bumbu, un tās kopējā vērtība bija astoņi miljoni dolāru. Apakšstāva logos mirdzēja gaumīgas Ziemassvētku ugunis; koki un krāmi ap iespaidīgajām arkveida ieejas durvīm laistījās sudrabā. Šī bija skaista, aicinoša māja, bet Hena nevarēja saņemties un iet iekšā. Viņai vajadzēja nomierināties un uzburt sev kaut kādu normālai sejas izteiksmei līdzīgu masku, citādi pārējiem varētu rasties aizdomas.

Vai Filipa turēja aizdomās viņu? Vai tāpēc Filipa, nevienam neko neteikusi, piepeši atgriezusies? Hena jutās nodota. Čārmija bija likusi ikvienam noticēt, ka dodas uz Ohaio, kā viņa to parasti darīja šajā gadalaikā, lai pavadītu brīvdienas kopā ar savu dēlu un viņa ģimeni. Taču viņa bija aizlidojusi uz Austrāliju un atvilkusi sev līdzi Filipu. Henu dziļi sāpināja tas, ka Čārmija nebija viņai izstāstījusi par saviem plāniem. Gandrīz trīsdesmit kopīgi pavadītajos gados viņām nebija noslēpumu, bet šoreiz Čārmija nebija viņai neko teikusi. Tas nozīmēja, ka Čārmija un Filipa, abas viņas tuvākās draudzenes, vairs viņai neuzticējās.

Sēžot mašīnā un trīcot vairāk no bailēm nekā no aukstuma, Hena aptvēra, ka viņu biedē nevis patiesības atklāšana, bet gan kā tas iespaidos viņas draudzību ar Filipu.

Pirms izkāpšanas no mašīnas Hena uzmeta sev vērīgu skatienu atpakaļskata spogulītī. Viņas ļoti īsie, tumšie, brūnie mati joprojām bija glīti sakārtoti, sirmos apslēpa krāsojums; mazītiņie cilpveida zelta auskari atspoguļojās Ziemassvētku uguņu mirdzumā, liekot viņai izskatīties jaunākai par saviem piecdesmit četriem gadiem, tā viņa vismaz cerēja. Bet visvairāk Hena raizējās, kur palikusi viņas parastā lietišķā sejas izteiksme. Situācija bija pārāk nopietna, pārāk bīstama, lai viņa riskētu nodot sevi.

Pie durvīm viņu sagaidīja kalpone.

-     Labvakar, kundze! viņa sveicināja, pastiepdama rokas, lai saņemtu Henas somiņu un mēteli.

-    Labvakar, Rita! Vai misters Skedudo mājās?

-    Nē, kundze.

-    Uzmeklē mis Ralstoni un, lūdzu, pasaki viņai, ka es gaidīšu bibliotēkā.

Bibliotēka bija tumši panelēta istaba ar spāņu flīžu grīdu, ādas mēbelēm un kaltas dzelzs lustru ar īstām svecēm, kas meta gaismu pār meksikāņu un pirmskolumba laika mājamatniecības mākslas darbiem. Hena devās tieši pie bāra un sajauca sev stipru “Asiņaino Mēriju”.

Ienāca mis Ralstone enerģiska izskata sieviete ap sešdesmit, kura dzīvoja viena un nekad nebija precējusies. Gandrīz jau desmit gadus viņa bija Henas personiskā sekretāre; viņa rūpējās par abu Skedudo ļoti rosīgo un aizņemto sabiedriskās dzīves dienas kārtību, saņemdama lielisku atalgojumu un katru otro gadu pa jaunai mašīnai.

-    Labvakar, misis Skedudo! mis Ralstone sveicināja, nolikdama uz bāra letes dzeltenu pildspalvu, bloknotu un vēstuļu kaudzīti. Hena jau labi sen bija mēģinājusi pāriet uz savstarpēju uzrunāšanu vārdos, bet mis Ralstone bija vēlējusies, lai viņu attiecības būtu oficiālas.

Celdama pie lāpām “Asiņaino Mēriju”, Hena aptvēra, ka viņai trīc rokas. Viņa prātoja, vai arī sekretāre to pamanījusi.

-   Gatavošanās viesībām norit pilnā sparā, misis Skedudo, ziņoja mis Ralstone, izvilkdama pildspalvu un paņemdama bloknotu. Šorīt bija iegriezies tas pavārs, un, apskatījis jūsu virtuvi, viņš sacīja, ka nebūšot nekādu problēmu ar jūsu īpaši pasūtītā saldā ēdiena pagatavošanu. Esot vairāk nekā pietiekami plašas telpas viņa darbiniekiem. Es nodevu pasūtījumu ziedu salonā…

Kamēr mis Ralstone uzskaitīja Ziemassvētku viesību sagatavošanas darbu dažādās detaļas, Hena tikko spēja mierīgi nostāvēt. Viņa nepacietīgi vēlējās doties augšā un palikt viena. Un viņai vajadzēja piezvanīt. Steidzami, tas bija dzīvības un nāves jautājums.

-   Gandrīz visi ielūgtie ir piekrituši ierasties, mis Ralstone sausi turpināja. Vienīgi trīs pāri paziņojuši, ka nevarēs piedalīties. Tādējādi viesu skaits varētu būt ap simtu septiņdesmit pieci.

Hena atkal pacēla glāzi pie lūpām un pārsteigta atklāja, ka tā ir tukša. Cenzdamās neļaut rokām trīcēt, viņa sajauca vēl vienu glāzi, šoreiz pielejot vairāk degvīna, un mēģināja nenorīt to vienā paņēmienā. Viņa palūkojās pulkstenī.

Kāpēc Filipa grasījās sasaukt sēdi Palmspringsā? Kas vainas “Zvaigžņu slavas” birojam, tas taču atradās tik tuvu un bija ērti ikvienam! Palmspringsā paies visa diena; vismaz divu stundu brauciens vienā virzienā.

Viņa grib mūs dabūt neitrālā teritorijā, Hena nodomāja. Viņa grib mūs izraut no mūsu kabinetu pazīstamās un drošās vides tādā atklātā vietā, kur mums nebūs nekādu priekšrocību. Viņa grib pārliecināties, vai mēs spējam izdzīvot ārpus mūsu pierastās, ērtās vides. •

Henu satrieca pašas domas. Tās šķita tik ciniskas, tik nežē

līgas. Bet vai tad tāpat nebija rīkojusies Filipa, piepeši atgriezdamās Losandželosā? It kā it visi “Zvaigžņu slavā”viņas draugi būtu noziedznieki!

Ak Dievs, Hena nodomāja, pagrābusi glāzi. Kaut tās būtu nepatikšanas ar “Starptautisko Mirandas apvienību”, kas atvedušas Filipu šurp! Kaut tam nebūtu cita iemesla vismaz tik ilgi ne, kamēr es nebūšu par to parūpējusies.

Mis Ralstone ziņoja: Ir izgatavoti īpašie Ziemassvētku rotājumi, ko jūs pasūtījāt “Saks” salonā, misis Skedudo. Un viesību rītam pieteikta divdesmit pēdu gara priede.

Henas roka ar glāzi apstājās pusceļā, aptverot, ka sekretāre lūkojas uz viņu un gaida atbildi uz jautājumu, kuru Hena nebija dzirdējusi. Bija tik daudz darāmā Ziemassvētku viesības, viņas bērni ar ģimenēm, kas ieradīsies uz svētkiem, īpašais pārsteigums, ko viņa bija izplānojusi Alenam…

Viņa spēji nolika glāzi un atteica: Jā, viss ir ļoti labi, mis Ralstone. Pateicos! Es uz brīdi došos augšā. Viņa atkal palūkojās pulkstenī. Drīz jābūt mājās misteram Skedudo. Un man jāpiezvana, pirms viņš ieradīsies mājās. Tāpēc ja es jums brīdi neesmu nepieciešama…

Pirms mis Ralstone paspēja kaut ko sacīt, Hena izgāja no bibliotēkas.

Viņa uzkāpa augšā pa platajām, greznajām kāpnēm un devās pa gaiteni uz guļamistabu, kur rūpīgi aizvēra aiz sevis dubultdurvis.

Viņa ieslēdza gaismu un atspiedās pret durvīm, cenzdamās nomierināties. Vai viņa tiešām juta krūtis sažņaudzamies, vai ari tā bija tikai viņas iztēle? Steigšus pārgājusi pār mīksto paklāju, viņa paņēma telefonu, kas stāvēja uz krāšņa Ludviķa XV laika galdiņa, un trīcošām rokām uzgrieza numuru. Aptvērusi, ka uzgriezusi nepareizu numuru, viņa nolika klausuli un mēģināja vēlreiz. Klausīdamās signālos otrā vada galā, viņa baidījās, ka nespēs sadzirdēt atbildi, jo sirds skaļi dauzījās tieši ausīs.

Un tad klausule tika pacelta.

Runādama klusi, lai kāds nenoklausītos, Hena sacīja: Mums tūlīt jāmaina plāni. Filipa kaut ko nojaus. Viņa ir atgriezusies Losandželosā. Viņa sasaukusi valdes sēdi. Un grasās pārbaudīt pilnīgi visu. Lūdzu, mums tas jādara, cik ātri vien iespējams, pirms viņa ir kaut ko atklājusi.

Viņa klausījās atbildi. Tad saruna pārtrūka. Apspiedusi elsas, Hena nolika klausuli un pavērās visapkārt.

Viņai nemaz nelikās dīvaini pēc visiem šiem pagājušajiem gadiem piepeši atcerēties citu guļamistabu citā mājā, guļamistabu, kas aizņēma tikai vienu sesto daļu no šīs, ar apbružātu divvietīgu gultu, apdilušu šenila pārklāju, pītu grīdsegu un nocenotu spoguļa galdiņu, ko Alens pats bija pielabojis. Šajā Belēras villas guļamistabā bija ūdensgulta ar atlasa aizkariem, kas sniedzās no pašiem griestiem un bija redzami tikai pasakās. Paklājs bija tik biezs, ka tajā saglabājās dziļi pēdu nospiedumi; mēbeles visas bija izgatavotas pēc speciāla pasūtījuma un importētas. Nevarēja salīdzināt to mazo, nožēlojamo guļamistabu pirms daudzajiem gadiem un šo telpu, kas bija cienīga uzņemt pat karaļus. Un tomēr šobrīd Hena vēlējās atrasties nevis šeit, bet tajā otrajā.

Asarām sakāpjot acīs, viņa prātoja, ka nekad nav bijusi tik bezpalīdzīga, tik nomākta. Pēc četrām dienām tiks sasaukta valdes sēde un pārbaudīti visi kompānijas dokumenti. Un katram valdes loceklim, arī Henai ar vīru, jābūt gataviem atbildēt uz jautājumiem.

Viņu atkal pārņēma panika, un viņa steidzās uz istabas otru malu, kur pie sienas zeltītā ietvarā karājās liela impresionistiska eļļas glezna. Pabīdījusi to sānis, viņa nokļuva pie maza sienas seifa. Hena žigli grieza šifru, vairākas reizes to sajaukdama, līdz beidzot izdevās pareizi. Kad seifs bija vaļā, viņa izņēma no tā aizslēgtu metāla lādīti, mazu ādas kārbiņu ar misiņa sprādzēm, ar lenti apsietu vēstuļu paciņu un beidzot no paša seifa dziļuma zaļganmelnas zušādas mapi, kas bija nospodrināta tik spoža, ka Hena tajā varēja saskatīt savu atspulgu.

Viņa piegāja pie gultas un iztukšoja mapes saturu uz gultas atlasa pārklāja. Tur bija akciju sertifikātu kaudze dažādās krāsās. Visvērtīgākie sudraba sertifikāti katrs bija tūkstoš akciju apmērā. Hena tos izklāja tā, lai varētu saskatīt uz katra savu vārdu. Tie visi bija parakstīti un datēti; pašiem pirmajiem jau bija vairāk nekā divdesmit gadu. Visu kopējā vērtība bija simts tūkstoši akciju. Tās bija “Zvaigžņu slavas” akcijas.

Cilvēki, protams, vairs neglabāja akciju sertifikātus, bet Henai tie bija tik mīļi, jo bija īpaši pārstāvēja viņas daļu šajā kompānijā. Daudzu gadu garumā vīrs viņai tos bija dāvinājis gan dzimšanas dienās, gan kāzu jubilejās; tūkstoš akciju vērtie sertifikāti bija dāvana no Filipas. Visi kopā tie bija daudz kas vairāk nekā tikai nauda vai kompānijas vērtspapīri, kas bija simtiem miljonu vērti; Henai tie simbolizēja viņas mūža nozīmīgu daļu, varbūt pat visnozīmīgāko. Un tagad viņai būs no tiem jāšķiras.

Viņa jutās gandrīz tāpat, it kā grasītos pārdot bērnu.

“Kā gan viss bija tā sanācis?” viņa nelaimīga prātoja, domādama par to mazo, neglīto guļamistabu Sanfernando ielejā, kur viņi ar Alenu bija pārlaiduši tik daudzas ekstāzes pilnas naktis mīlējoties. Viņa vēlējās, kaut abi atkal atrastos čīkstošajā nocenotajā gultā, gulētu viens otra skavās un prātotu, kur lai ņem naudu ķīlu zīmju apmaksāšanai. Henai šķita, ka viņa būtu ar mieru atdot jebko Belēras villu, savas kalpones, pat savu nenovērtējami dārgo “Corvette ”, lai tikai varētu izkļūt no nepatikšanām, kurās iekļuvusi.

Bet viņa nevarēja pagriezt atpakaļ laiku. Brieda nelaime, un Hena jutās bezpalīdzīga, lai to apturētu.

Kad iezvanījās telefons, Hena salēcās. Viņa brīdi raudzījās uz to. Vai varēja būt tā, ka…

Viņa steigšus pacēla klausuli. Hallo!

-    Sveika, mamm! atskanēja dzīvīga balss. Tā bija viņas jaunākā meita Džekija, kas mācījās koledžā.

Hena piespieda sevi izklausīties jautrai. Džekija, mīļā, cik jauki, ka tu piezvanīji! Vai viss ir kārtībā?

-   Viss ir brīnišķīgi, māt! Mēs ar Vinsentu nolēmām apprecēties.

-Ak… cik burvīgi… Hena uzlika sev roku uz krūtīm. Sirds brīdi drebēja, tad atsāka darboties normālā ritmā.

-   Es gribu kāzas jūnijā, Džekija paziņoja, dārzā, un tām jābūt visgrandiozākajām kāzu svinībām, kādas pasaule ir pieredzējusi! Estere būs mana galvenā līgavas māsa, un četras manas studentu kluba biedres arī būs līgavas māsas, tāpat arī Sjā un Pollija. Un uzmini! Vinsenta vecāki mums dāvina kāzu ceļojumu uz Francijas dienvidiem! Viņiem tur ir villa, un mums ar Vinsentu šķila, ka mēs…

Klausoties Džekijas priecīgi satrauktajā runāšanā, Hena pievērsa acis daudzajām fotogrāfijām, kas dažādos ietvaros stāvēja uz viņa$ rakstāmgalda, pie spoguļa, uz naktsgaldiņa. Galvenokārt viņas bērni vēl pavisam mazi, tad uzsākot skolas gaitas. Visu Svēto dienas priekšvakara maskās, pamatskolas izlaidumā, vidusskolā un, visbeidzot, koledžā. Bija arī vecākas fotogrāfijas Hena jaunībā, kautrīgi sadevusies rokās ar Alenu, un abu acis izstaro mīlestību. Uz naktsgaldiņa bija tikai pirms diviem gadiem uzņemta Alena fotogrāfija ar veltījumu “Henai mūžīgā mīlestībā”. Un tur bija arī melnbalta fotogrāfija, kurā tris trakas jaunas sievietes bija saviebušas seju jocīgās grimasēs. Tās bija Hena, Čārmija un Filipa mazliet pāri divdesmit, izmisīgas, nabadzīgas un smagā darbā nogurušas, bet cerību pilnas. Hena vienmēr bija uzskatījusi Filipu par kaut ko līdzīgu līmei, kas viņas visas trīs sasaistīja kopā.

Klausīdamās meitas pļāpašanā pa telefonu, Hena lūkojās uz fotogrāfijām un zināja, ka viņa cīnīsies, lai viss atkal būtu pa vecam. Viņa nekad nebija atzinusi, ka darbs jādara tikai formāli, pa roku galam; tieši tāpēc viņas ar Filipu un Čārmiju jau pašā sākumā bija kļuvušas tik labas draudzenes. Viņas visas trīs bija cieši izlēmušas pārvarēt savas grūtības un iekarot pasauli. Bet tagad viņa cīnīsies ne tikai tādēļ, lai saglabātu draudzību ar abām pārējām. To viņa darīs arī Alena dēļ un savu lomu dēj, lai tie ari turpmāk varētu ar viņu lepoties. Hena reiz bija noklausījusies, kā meita stāsta draudzenēm: Mana mamma ir visdižākā modes dizainere, kāda vispār jebkad dzīvojusi. Viņa bija pirmā, kura atļāva korpulentām sievietēm valkāt košas krāsas un drosmīgus modeļus. Viņa tās atbrīvoja no pierastajām, teltīm līdzīgajām kleitām bez vidukļa un tumšajām krāsām. Hena negribēja iznīcināt šo pārliecību.

Lūkodamās uz dārgajām piemiņas lietiņām sev apkārt, viņa pēkšņi pārbijusies pamanīja, ka tās pa vienai sāk izgaist: fotogrāfija no spoguļa, pildspalva no rakstāmgalda, vēstuļu nazis ar ametista rokturi. Viens mirklis un izgaist. Viņas dzīves lietiņas, liecinieki, kas bija padarījuši Henu Skedudo par to, kas viņa šobrīd bija, cita pēc citas nozuda, it kā tiktu ierautas kādā noslēpumainā kosmiskā caurumā. Hena izberzēja acis un paskatījās vēlreiz. Viss bija savās vietās; vienīgi viņas bailes un iztēle dzina pazušanā šīs nenovērtējami dārgās lietiņas. Viņas dzīve lēnām pagaisa, līdz ari viņa pati būs izgaisusi un pasaulē viss ritēs savu gaitu, it kā viņas nemaz nebūtu bijis.

-   Nu man jāskrien, mamm! paziņoja Džekija, atgādinādama Henai, ka viņa stāv ar telefona klausuli pie auss. Pludmalē paredzēts kolosāls pikniks. Un peldēšanās mēnesnīcā tiem, kam netrūkst drosmes! Džekija studēja Kalifomijas universitātē Santabarbarā par jūras biologu. Atā! Tiksimies pēc pāris dienām.

Nolikusi klausuli, Hena centās izjust priecīgu satraukumu par meitas jauno vēsti. Džekija, pēdējā no viņas bērniem, beidzot precēsies. Tas tikai papildināja ideālo ainu. Jā, viņi sarīkos visdižākās, sensacionālākās kāzas pasaulē vai vismaz Belērā. Džekijai nekas to nedrīkst sabojāt. Nekas.

Izdzirdējusi lejā signālu, kas vēstīja, ka pa vārtiem iebrauc mašīna, Hena steidzās pie loga, pavēra aizkarus un, elpu aizturējusi, raudzījās uz garo iebraucamo ceļu, kas vijās augšup pa nogāzi. Pēc mirkļa viņa ieraudzīja aiz kokiem iznirstam automašīnas starmešus un apspīdam sarkanos bruģa ķieģeļus, un tad viņa pazina Alena mersedesa mirdzošo priekšējo režģi. Viņa pieskrēja pie gultas un drudžaini vāca kopā akciju sertifikātus.

Viņai steidzoties pie se'fa, daļa izkrita, Hena noliecās, lai tos paceltu, un pa roku galam sabāza mapē. Alens to nedrīkst uzzināt, viņš nedrīkst uzzināt. Viņa izdzirdēja lejā veramies durvis, apslāpētas balsis. Labvakar, Rita, vai misis Skedudo jau pārbrauca mājās? Un tad soļu troksnis pār foajē melnbalto flīžu grīdu.

Hena iegrūda seifa pēdējos akciju sertifikātus un tad drudžaini bāza atpakaļ visu pārējo. Nesalīda. Viņa izvilka visu laukā un mēģināja vēlreiz metāla lādīti, ādas kārbiņu, ar lenti apsietās aploksnes.

Viņa iztēlojās, kā Alens nāk pa gaiteni, tuvodamies guļam istabas durvīm. Viņa satraucās un izmeta kaut ko no rokām. Pāri plecam viņa paskatījās uz durvīm. Alena rokas viņas iztēlē jau sniedzās pēc zeltītā roktura. Beidzot viss salīda seifā. Hena aizcirta seifa durtiņas, uzgrieza šifru un atbīdīja atpakaļ gleznu.

Guļamistabas durvis atvērās. Redz, kur tu esi, mīļā! Alens ar smaidu sejā sacīja.

Viņa apmetās riņķī. Alen!

-Atvaino, viņš teica, smaidu nomainot ar sarauktu pieri.

-   Es tevi negribēju izbiedēt. Man šķita, tu būsi dzirdējusi mani piebraucam.

-   Es… es tikko grasījos iet vannā, Hena aizbildinājās, ātri atiedama no sienas.

Alena acis pievērsās gleznai, kura karājās mazliet šķībi. Tad viņi palūkojās uz gultas pārklāju, kas bija nelīdzens. Vai kaut kas noticis, Hena? viņš pajautāja, ienākdams iekšā un aizvērdams durvis. Tu izskaties bālā.

-   Es jūtos labi, viņa atsaucās, iegāja vannasistabā un ieslēdza gaismu. Vienkārši… nu… bija tāds pārsteigums, redzot Filipu. Es nebiju viņu gaidījusi, bet tu?

-    Nē, negaidīju vis. Bet kaut kad taču viņai vajadzēja atgriezties mājās. Es zināju, ka viņa sevi neapraks Austrālijā uz mūžīgiem laikiem. Mīļā, vai esi pārliecināta, ka tev nekas nekaiš?

Hena pabāza galvu pa vannasistabas durvīm un uzvaroši pasmaidīja. Protams, man nekas nekaiš. Bet mēs kavējamies. Mums tūlīt jābrauc uz lidostu. Ak, kaut tev nevajadzētu šovakar šauties uz to Dienvidameriku! Mums ir iemesls svinēšanai! Zvanīja Džekija un paziņoja brīnišķīgus jaunumus! Tad viņa atkal nozuda vannasistabā.

-    Kas ir ar Džekiju? Alens uzsauca, bet viņa balsi apslāpēja vannā tekošā ūdens skaņa.

Alens nometa savu laikrakstu un portfeli uz sajauktās gultas un devās pie gleznas. Viņš brīdi to pētīja, tad pasniedzās un iztaisnoja. Piepeši viņam no mugurpuses pienāca Hena, piespieda galvu viņam pie muguras un atzinās: Es mīlu tevi, Alen. Es tevi tik ļoti mīlu!

-   Ei, viņš atsaucās, klusi iesmiedamies, tad pagriezās un apskāva sievu. Ko tas viss nozīmē?

-    Man vienkārši ir tik labi kopā ar tevi, viņa nomurmināja Alenam pie kakla. Mēs tik jauki dzīvojam. Man tevis pietrūks, kamēr tu būsi Rio. Vai tev manis arī?

-   Tu taču to labi zini.

-   Vai tu mīli mani, Alen?

-    Protams, es tevi mīlu, dārgā.

Cieši viņam piespiedusies, Hena aizvēra acis un domāja: “Es nedrīkstu zaudēt Alena mīlestību, es nedrīkstu zaudēt Alenu. Ja tā notiks, es vairs negribēšu dzīvot. Vairs ne, pēc visiem šiem gadiem un visa kopīgi pārdzīvotā.”

20

Sanfemando ieleja, Kalifomija, 1959. gads

-Pēc Henas Raienas domām, cieši apspīlētais Alena Skedudo bikšu dibens izskatījās patīkami piedauzīgs.

Un viņa par to bija sajūsmināta.

Tikko lietū izmirkusi, viņa bija ienākusi birojā ar pusdienu pasūtījumu saini no Bomgārtnera restorāna. Viņai nebija tālu jāiet saulainās dienās gājiens no Halivela un Kaca biroja uz Bomgārtnera restorānu parasti aizņēma tris minūtes, bet, ja gadījās viena no retajām Dienvidkalifomijas stiprajām lietusgāzēm, šķita, ka galā nenokļūsi nekad. Tagad viņa steidzās pa eju starp divpadsmit rakstāmgaldiem, kas bija izvietoti tā, lai būtu pārskatāms tablo telpas priekšā. Hena, kurpēm botēs žļakstot, izdalīja pusdienu sviestmaizes. Iedama garām, viņa arī savāca naudu. Nonākot pie mistera Driskola, radās problēma. Viņš bija pasūtījis rupjmaizi ar karstas gaļas šķēli, un tagad viņš caur pieri raudzījās uz to, purpinādams, ka tā ir auksta. Kad viņš pavēstīja, ka viņam šobrīd neesot nekādas sīknaudas un viņš “noķeršot Henu vēlāk”, viņa bija palikusi stāvam turpat ar pastieptu roku, turklāt ūdens no viņas lietusmēteļa piedurknes pilēja uz viņa “Wall Street Journal", tāpēc misters Driskols bija parakņājies kabatā, izvilcis precīzu atlikumu un iemetis sīknaudu viņas ledainajā plaukstā.

Un šobrīd Hena stāvēja pie mistera Skedudo rakstāmgalda, kur divdesmit vienu gadu vecais misters Skedudo ar vīrišķīgi sarauktu pieri, kā Henai šķita, pētīja tikko pa teletaipu pienākušo informāciju. Hena bija slepenībā iemīlējusies misterā Skedudo, kurš mācījās, lai kļūtu par diplomētu rēķinvedi. Lūdzu, te būs, Hena sacīja, pasniegdama viņam sviestpapīrā ietītu baltmaizi ar tomātu, sīpoliem, sieru un kārtīgu majonēzes devu. Un tas būs četrdesmit divi centi.

-Pateicos! viņš atsaucās, nemaz nepaskatīdamies uz Henas pusi un ari nepaņemdams sviestmaizi. Hena rūpīgi nolika to uz teletaipa lentēm un citiem papīriem nokrautā rakstāmgalda. Jēzus, viņš norūca, “Starptautiskais benzīna koncerns” paziņojis par savu akciju vērtības dubultu palielināšanos. Tā jau es zināju!

Viņš izklaidīgi iebāza roku kabatā, noskaitīja sīknaudu un iemeta to Henas pastieptajā plaukstā. Kad nauda, vēl aizvien silta no tikko citur bijušās vietas, iekrita viņas plaukstā, Henu pārņēma iekāre, kas sākās no džinkstošajām ausīm, turpinājās dažas sekundes un tad noslīdēja viņas vēdera dobumā, kur pukstēja kā mazs, neapklusināms motoriņš, kad vien viņa atradās mistera Skedudo tuvumā. Viņa tā varētu stāvēt mūžīgi, ieelpojot mistera Skedudo "Olā Spice” aromātu, bet viņai vēl vajadzēja iznēsāt citas sviestmaizes.

Beidzot dodamās atpakaļ uz atpūtas telpu, jo viņa jau ar nepacietību gaidīja, kad varēs sasildīties un apžāvēties, Hena pagāja garām kasiera nodalījumam un redzēja biroja pārzini misis Folk neri sarunājamies ar jaunu, skaistu sievieti, kas sacīja: Man šeit viss ir tik neparasts! Par fondu biržu es nezinu nenieka! Hena nodomāja, ka jaunā dāma ieradusies atvērt kontu, jo kontu atvēršana bija viens no misis Folkneres daudzajiem pienākumiem.

Nokļuvusi atpūtas telpā, Hena izklāja žāvēties savu lietusmēteli, novilka botes un kurpes un no dāmu tualetes paņēma dvieli. Susinādama savus īsos, tumšos matus, viņa tikko spēja slēpt satraukumu. Šodien pēc darba viņai bija paredzēta tikšanās ar Grīras mākslas skolas konsultantu Glendeilā. Tur bija neliela, bet iecienīta skola, kas bija plaši pazīstama ar savu modes dizaineru nodaļu. Skola bija dārga, un ne Hena, ne arī viņas vecāki, ar kuriem

viņa vēl aizvien dzīvoja kopā, nevarēja atļauties izdot tādu naudu par mācībām, bet Hena bija pieteikusies uz stipendiju, un, ja viņa to iegūtu, tiktu segta puse viņas izdevumu. Konsultants bija iepriekšējā vakarā piezvanījis, lai pavēstītu labo ziņu: Henai piešķirta stipendija. Šajā pēcpusdienā viņai vajadzēja izpildīt iesnieguma anketas un izstrādāt tādu nodarbību sarakstu, kas ļautu vēl aizvien strādāt Halivela un Kaca birojā, jo otrā mācību maksas puse viņai tomēr būs jāsedz pašai, un tieši tāpēc viņa bija uzstājusi, lai misters Driskols samaksā par atnesto sviestmaizi. Ikkatrs nopelnītais penss nokļuva viņas stingri uzskaitītajā iekrājumā. Hena nebija gulējusi visu nakti, tik uztraukta viņa bija. Jau būdama maza meitenīte, viņa bija sapņojusi kļūt par tērpu dizaineri, bet ne jebkurai sievietei. Viņa gribēja modelēt tērpus korpulentām sievietēm.

Hena pati ari bija tukla; tāda viņa bija, kopš vien spēja sevi atcerēties. No mātes puses Henas senči bija franči un varbūt indiāņi, bet tēvs bija īsts īrs, un daudzi viņa radinieki bija imigranti, kas šeit ieradušies tieši pēc kara un ierobežotajām pārtikas devām, kas vecajā dzimtenē bieži robežojās ar badu. Šeit, Savienotajās Valstīs, bija tāda pārtikas pārpilnība, ka bērni ģimenes kopā sanākšanas reizēs tika uzskatīti par nepateicīgiem, ja viņi nepieēdās tik ļoti, ka, šķita, tūlīt pārsprāgs. Hena neatminējās, ka būtu kādreiz bijusi tieva; viņas māte bija resna, un arī viņas tantes un māsīcas bija resnas, un viņām visām bija liela problēma kur iegādāties sev apģērbu. Vienīgais veikals bija “Monikas salons” Šērmena ielā, kur drēbes apaļīgām sievietēm bija nemodernas un bija nožēlojami maza izvēle.

Bet Henai bija sapnis. Viņa grasījās aizpildīt šo nepieciešamību. Jau pamatskolā iemācījusies šūt un pašmācības ceļā apguvusi iemaņas par audumiem kuri spurojas, kuri stiepjas un krokojas -, viņa šuva apģērbus gan sev, gan savām radiniecēm, kuras visas kā viena apgalvoja, ka Henai esot talants. Bet viņai vajadzēja iet tālāk viņai bija nepieciešama plašāka izglītošanās. Un Grīra tādu piedāvāja.

Vienīgais šķērslis bija nauda. Kaut ari Henas ģimene nebi

ja nabadzīga, viņi varēja atļauties maksāt tikai par viņas brāļu koledžas izglītību, un pat ar Griras stipendiju un Henas pašas iekrājumiem vēl aizvien nepietika. Bet Henas naudas problēmas drīz būs atrisinātas. Un tieši par to Hena grasījās šajā pēcpusdienā informēt konsultantu, lai būtu droša, ka tiks noteikti uzņemta skolā.

Izsusinājusi matus, Hena nopētīja sevi spogulī. Kamēr viņa uzlūkoja savus mazliet indiāniskos vaibstus un augstos vaigukaulus, kuri, kā cilvēki runāja, darītu viņu skaistu, ja vien viņa nebūtu resna, ienāca Madelaina, lai pielabotu savu lūpukrāsu.

Madelaina bija mistera Kaca privātsekretāre, viņa ieņēma to amatu, uz kuru pirms diviem gadiem bija kandidējusi Hena un toreiz nebija to dabūjusi, jo, kā viņai apgalvoja, viņa vēl esot pārāk jauna un nepieredzējusi deviņpadsmit gadu vecumā un ar nesen iegūto vidusskolas izglītību. Tomēr, kad Henai piedāvāja mazāk svarīgu darbu strādāt par parastu biroja darbinieci viņu tā saucamajā “būrī” par divsimt dolāriem mēnesī un iespēju reiz tikt paaugstinātai par sekretāri, viņa bija to pieņēmusi. Kopš tā laika viņas ilgoto privātsekretāres vietu pie mistera Kaca bija ieņēmušas jau četras sievietes, no kurām Madelaina bija pēdējā, un ik reizes, kad Hena tika apieta, viņai paskaidroja, ka misteram Kacam nepieciešama sekretāre ar lielāku pieredzi.

Un tagad Madelaina gāja prom. Henai nebija žēl skaistās blondīnes, jo tagad šis darbs tiks viņai; un tā būs viņas iespēja tikt uz Grīru.

Atvērās atpūtas telpas durvis, un uz mirkli telpu pieplūdināja teletaipa klabēšana un mistera Driskola izsauciens: Oho, atkal “Kodak”] Ienāca misis Folknere, un, kad viņa aizvēra durvis, atpūtas telpā no jauna kļuva kluss.

-   Šodien atkal pamatīgi noslogota diena, dāmas, viņa noteica, atslīgdama uz viena no dīvāniem un nolikdama sev līdzās somiņu un pusdienu paciņu. Varu derēt, ka līdz darbalaika bei-

/ gām jau būs divdesmit miljonu.

-  Oho, Hena norūca. Tas nozīmē atkal neparedzētas virsstundas.

Ārdeta Folknere atvēra savu pusdienu sainīti, izvilka milzīgu sviestmaizi ar gaļu, sulu un “Mars” tāfelīti un sacīja: Es redzēju, kā tu panāci, lai Driskols tev samaksā par maizi. Pareizi! Viņš vienmēr mēģina apkrāpt cilvēkus. Nekrietnais sīkstulis.

-   Tā bija mana nauda, Hena aizbildinājās, atvērdama ledusskapi un izņemdama biezpienu un diētisko sulu, ko bija paķērusi pusdienām. Es nevaru atļauties izmaksāt pusdienas cilvēkam, kurš pelna desmit reizes vairāk nekā es.

-   Tad tu tiešām tik ārkārtīgi gribi iestāties tajā modes skolā?

-Ak, Hena satraukta atsaucās, iemaisīdama augļu sulu savā biezpienā, es ne par ko citu pat nespēju domāt! Un pēcpusdien es tikšos ar savu konsultantu!

Atpūtas telpas durvis atkal atvērās, un ienāca Alens Skedudo, kura dēļ Hena vai dega iekārē. Fū! viņš novilka, iedams pie kafijas automāta, lai ielietu plastmasas glāzītē kafiju. Šodien gan nāk pamatīgi! Visiem būs jāstrādā virsstundas.

-   Man nav iebildumu, uz viņu lūkodamās, noteica Hena. Man tā naudiņa noderēs.

Maisīdams glāzē kafiju, Alens Skedudo pagriezās. Viņš bija kluss, jauns vīrietis ar bieziem matiem, brillēm un glītām, brūnām acīm. Viņš atgādināja tādu cilvēku, kas lika citiem iztēloties, ka viņš rūpējas par noklīdušiem dzīvniekiem. Alens bija maza auguma, bet Henu tas neuztrauca. Jā, viņš attrauca, bet es nu gan nevēlos ilgi aizkavēties darbā.

Kad viņš tā pateica, Henas sirds iesmeldzās. “Viņam ir norunāta tikšanās,” viņa nodomāja. “Viņš vakarā ar kādu dosies izklaidēties.”

īsi pirms iziešanas no atpūtas telpas Alens apstājās un nolūkoja Madelainu no galvas līdz kājām, un Henai tas nepalika nepamanīts. Tas viņai lika justies pat vēl sliktāk. Ja no pakaramā noņemtu kleitu un apvilktu to Madelainai, tā tomēr izskatītos tāpat, it kā vēl aizvien stāvētu uz pakaramā. Misteram Skedudo acīm redzami patika kalsnas sievietes.

Kad viņš bija aizgājis, Ārdeta pačukstēja Henai: Tev viņš patiesi patīk, vai ne?

-   Vai tas ir tik skaidri redzams?

-   Vienīgi manām acīm. Ieraudzījusi Madelainu lūkojamies spogulī un neko nesakām, Ārdeta pievērsās Henai. Viņas saskatījās un tad, pēkšņi samulsušas gan sevis, gan Madelainas dēļ, novērsās.

Mistera Kaca sekretāre ar kaunu bija spiesta aiziet no Halivela un Kaca biroja. Patiesību sakot, viņa tika atlaista no darba.

-    Tu taču zini, kas viņai gadījās, vai ne? Misis Folknere bija pirms dažām dienām pavilkusi Henu sāņus. Un, kad Hena bija apgalvojusi, ka nezinot vis, Ārdeta bija pačukstējusi: Viņa ir stāvoklī! Un Madelaina nebija precējusies. Mums ir cienījama firma, pavīpsnādama bija piebildusi sešdesmit gadus vecā Ārdeta Folknere.

Beidzot Madelaina aizgriezās no spoguļa, palūkojās vispirms uz Henu un tad uz misis Folkneri, it kā gribēja kaut ko sacīt, bet tad klusi aizgāja.

Hena lēnām ēda savu biezpienu, piedzerdama diētisko sulu, un tad ierunājās: Starp citu, kad ir Madelainas pēdējā darbadiena? Koledžas konsultants noteikti gribēs zināt, kad sāks uzlaboties Henas finansiālais stāvoklis.

Ārdeta rūpīgi lobīja cieti novārītu olu un, skatīdamās tikai uz to, nevis uz Henu, nomurmināja: Misters Kacs viņai uzteica darbu pēc mēneša.

-   Nu, Hena atzina, es katrā ziņā esmu gatava! aprēķinādama, ka tieši pēc trim nedēļām viņas alga divkāršosies.

Sākumā Hena nepamanīja, ka otra sieviete izvairās skatīties uz viņu. Vienīgi tad, kad Ārdeta šķita neparasti cītīgi pētām savu gaļasmaizi, Hena nojauta, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa vēl nogaidīja, un Ārdeta beidzot uzlūkoja viņu un izgrūda: Man ļoti žēl, Hena, bet tu šo darbu nedabūsi.

' Hena neizpratnē blenza uz viņu. Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Es gribu teikt, atbildēja misis Folknere, uzkaisīdama olai sāli, ka es jau esmu pieņēmusi darbā jaunu sekretāri. Tu viņu redzēji. To jauno sievieti, kas pirms brīža bija pie mana rakstāmgalda.

-    Jūs runājat par to, kura apgalvoja, ka neko nesaprotot no fondu biržas? Man šķita, ka viņa ieradusies, lai atvērtu jaunu kontu ! Kā gan jūs tā varējāt pieņemt viņu manā vietā? Jūs taču neteiksiet, ka viņai ir lielāka pieredze nekā man! Ārdeta, tas bija mans darbs!

-   Es zinu, otra sieviete murmināja, izskatīdamās gauži nelaimīga. Bet misters Kacs…

-    Ārdeta, vai atceraties, kā es aizstāju Madelainu, kad viņa divas nedēļas slimoja, un kā misters Kacs uzslavēja manu centību? Vai atceraties, kā es atklāju, cik nevīžīgi Madei aina kārtojusi lietas un ka viņas vēstules vienmēr bija pilnas ar kļūdām? Ārdeta, viņa gandrīz nemaz nemācēja stenografet! Misters Kacs bija tik ļoti apmierināts ar manu darbu, ka pat jums to pavēstīja. Viņš taču noteikti vēlas, lai es ieņemu Madelainas vietu!

Ārdeta blenza uz savu sviestmaizi tā, it kā tā pēkšņi būtu sabojājusies, tad strauji ietina to papīrā, iebāza brūnajā maisiņā un iesāņus paraudzījās uz Henu. Paklau, es gribu, lai tu zini, ka man ar to nav nekāda sakara. Es zinu, tu esi laba darbiniece, es zinu, ka šobrīd tu birojā netiec pienācīgi novērtēta. Bet fakts ir tāds: misters Kacs man apgalvoja, ka nevēloties tevi par savu sekretāri.

-    Nevēloties mani! Bet kāpēc?

Ārdeta centās atrast maigāku veidu, kā to paskaidrot, taču beigās gluži vienkārši atzinās: Viņš teica… viņš saka, tu esot pārāk resna.

Hena neizpratnē lūkojās uz viņu.

-   Man ļoti žēl, Ārdeta piebilda. Patiesi žēl. Ja tas būtu atkarigs no manis…

-    Bet vai tad jūs neteicāt viņam, ka manas darba spējas ir daudz nozīmīgākas nekā mans svars? Vai tad jūs neteicāt, ka šis darbs pienākas man? Vai tiešām esmu te darījusi visu to, no kā citi atteicās, un izpētījusi visu fondu biržu, lai tagad ar mani tā izrīkotos?

-    Hena, man ir tikpat sāpīgi to sacīt kā tev dzirdēt…

-Nē, nav vis! Ārdeta, man ir nepieciešama tā nauda!

-   Uzklausi mani! Arī pirms diviem gadiem tu šo darbu ne-

dabūji sava liekā svara dēļ. Tā pirmā meitene, ar kuru tu sacenties par vietu, nepavisam neguva tik labus rezultātus pārbaudē kā tu, bet misteram Kacam patika viņas izskats. Viņš sacīja, ka negribot resnu sekretāri.

Hena satriekta atslīga krēslā. Viņa saknieba lūpas un centās apspiest asaras. Tā viņš teica? viņa nočukstēja. Vai tiešām misters Kacs tā teica? Un vai tā domā visi pārējie birojā? Vai visi mani uzskata par resnu? viņa jautāja, piepeši atskatīdamās pagātnē un aptverdama to, ko agrāk nebija apjautusi: darba intervijas, kuras bija neveiksmīgas; kādu amatpersonu, kurš bija noprasījis, cik Hena sver, un atzīmējis to viņas iesnieguma stūrī, mistera Driskola ķircinošo apvainojumu, it kā Hena būtu apēdusi visu biroja smalkmaizīšu saini, kaut arī Hena nevienai pat nebija pieskārusies, un beidzot to, kā misters Rērdons centās pierunāt kādu klientu, lai iegādājas akcijas, un uz klienta jautājumu: Vai tas ir drošs ieguldījums? Rērdons bija atcirtis: Vai tad es jums piedāvāju kādu resnu skuķi?

-    Tātad visa pasaule tā mani uzlūko, Ārdeta? ~ Hena jautāja aizžņaugtā balsī. Viņi manī saskata vienīgi resnu meiču? Vai tad viņi neredz, kas es esmu, vai neredz mani pašu ?

-    Hena, Ārdeta centās prātīgi izskaidrot. Mistera Kaca sekretārei ir darīšanas ar nozīmīgiem klientiem, viņa ir pirmā persona, ko cilvēki šeit redz, viņa pārstāv šo firmu sabiedrības acīs, tāpēc ir svarīgi, kā viņa izskatās. (

-   Un kāda tad es esmu? Vai es negludinu savu apģērbu? Vai no manis nāk kaut kāda smaka? Dieva dēļ, Ārdeta, es lepojos ar savu izskatu, es vienmēr rūpējos par to! Es pati šuju sev visu apģērbu. Jūs man pati vienmēr apgalvojat, cik glīti esmu ģērbusies. Henas zods trīcēja. Nekad viņa nebija jutusies tik apkaunota. Ārdeta, jūs rīkojaties tā, it kā būtu ar viņu vienisprātis!

-Tā nav, Hena, patiešām tā nav. Bet ja vien tu spētu zaudēt mazliet svara…

-   Zaudēt svaru! Vai jūs kādreiz esat bijusi resna? Kā jūs varat zināt, kā tas ir? Ja jums nekad dzīvē nav nācies zaudēt svaru, kā jūs to varat zināt?

Ārdeta nespēja atbildēt. Taisnība, viņa vienmēr bija bijusi slaida, un viņai nekad nebija nācies īpaši uzmanīties, kad bija jāizvēlas ēdiens; viņa gluži vienkārši bija nospriedusi, ka cilvēki kļūst resni, ja pārmērīgi ēd.

-   Ārdeta, esmu bijusi resna jau kopš bērnības. Mani vecāki ir resni. Es noteikti zinu, ka es neēdu tik daudz, cik apēdat jūs. Kaut vai salīdziniet savas pusdienas ar manējām!

-   Man ļoti žēl, Hena, Ārdeta atkārtoja, vēlēdamās, kaut Kacs nebūtu uzticējis viņai šo nepatīkamo pienākumu.

-   Sakiet man vai it visi, kas mani uzlūko, mani uzskata vienīgi par resnu meiču? Ak Dievs, misters Skedudo…

-   Ļauj man dot tev padomu, Hena, Ārdeta stingri un mazliet nepacietīgi ierunājās. Pirmkārt, ja tu gribi dzīvē tikt uz priekšu, kļūsti tievāka. Tas ir neizbēgami. Un, otrkārt, man tev jāsaka godīgi, ja vēlies kļūt par modes dizaineri, atzīsties pati sev, ka neviens neuztvers nopietni resnu modes dizaineri. Viņa nokoda gabalu olas un ar pilnu muti piebilda: Nu? Vai man nav taisnība?

Sievietes sēdēja plastikāta krēslos, kas izskatījās pārāk trausli, lai izturētu viņu svaru, un aizrautīgi lasīja žurnālus vai adīja, cenzdamās neizturēties tā, it kā viņas atrastos Tarzānas korpulences klīnikā. Pieteikusies pie reģistratores, Filipa aplūkoja visas astoņas pacientes vecumā no nedaudz pāri divdesmit kā viņa pad, līdz pat tādām, kurām, pēc Filipas domām, varēja būt ap septiņdesmit. Visas bija resnas, dažas pat pārlieku. Un viņa prātoja, ko gan katra no šīm sievietēm izmēģinājusies, līdz izšķīrusies par šo pēdējo soli.

Pēdējā gada laikā, kopš Filipa bija zaudējusi bērnu un nolēmusi pārvērst savu izskatu, viņa bija izmēģinājusi daudzas populāras novājēšanas diētas. Pirmo viņa bija izlasījusi kādā žurnālā ar piebildi: “Garantējam rezultātu, ja precīzi izpildīsiet visus norādījumus.” Katru dienu vajadzēja uzsākt ar pusi greipfrūta, šķīvi zemeņu un glāzi vājpiena. Bet līdz priekšpusdienai Filipa jau tik ļoti trīcēja un jutās tuvu ģībonim, ka, aukstiem sviedriem pārklājot visu ķermeni, bija apēdusi pusdienu tiesu, kas sastāvēja no biezpiena

un puses persika. Pusdienlaikā atkal trīcēja un bija tik ļoti vārga, ka tikko spēja nostāvēt kājās. Tā kā pusdienu tiesa jau bija apēsta, Filipa bija spiesta ēst kaut ko citu, tādējādi izjaucot visu diētu.

Tad viņa bija iegādājusies medicīnas doktora Hermaņa Tolera bestselleru “Kalorijām nav nozīmes”. Uzturā lietojamie produkti bija ar augstu tauku saturu: liellopu gaļa un cūkgaļas šķiņķis, sardīnes un tunzivis eļļā, siers, olas un margarīns, kurā visu to cept. Piedevām pirms katras ēdienreizes bijajāiedzer divas ēdamkarotes eļļas. Šī diēta lika patērēt sešdesmit piecus procentus no viņas parastā uztura, tas ir, astoņas unces gaļas pusdienām un divpadsmit unces gaļas vakariņām, un klāt vēl ceptas olas un cepti kartupeļi, un tās augu eļļas karotes. Šī diēta bija uzdzinusi Filipai nelabumu, un viņa to atmeta. Tad viņa izmēģināja citronu sulas diētu, bet viss beidzās ar šausmīgām vēdergraizēm. Vēl viens pēdējā laikā populārs paņēmiens bija caurejas līdzekļu lietošana, bet šo eksperimentu viņa izturēja tikai pusi dienas. Olu un greipfrūtu diēta bija tik apnicīga, ka no tās viņa atteicās pēc nedēļas. Tad Filipa gluži vienkārši ierobežoja savu uzturu līdz piecsimt kalorijām dienā un gandrīz zaudēja samaņu darba laikā. Tagad, gandrīz gadu pēc Risa nāves un sava bērna zaudēšanas, pēc daudzu mēnešu neveiksmīgām diētām viņa bija kļuvusi par piecām mārciņām smagāka. Izmisumā viņa beidzot bija pieņēmusi misis Čedvikas padomu meklēt profesionālu palīdzību. Diemžēl vienīgo pieejamo palīdzību sniedza privātie ārsti, kuri prasīja par ārstēšanu mili zum daudz naudas.

Apsēdusies Filipa gaidīja, kad izsauks viņas vārdu, aplūkodama uzgaidāmo telpu un prātodama, kādas ir pārējās šeit sanākušās sievietes, kādi ir viņu dzīvesstāsti, kas viņas pamudinājis nākt uz tamlīdzīgu vietu. Tā sieviete, piemēram, neizskatīgajās violetajās biksēs un plānajā krekliņā -vai viņa šeit atradās tāpēc, ka apnikusi vīram? Un dāma slikti pieguļošajos svārkos un dzeltenajā blūzē vai viņai paredzams klasesbiedru divdesmitais salidojums?

Filipa centās uz viņām neskatīties, bet ziņkārība dzina slepeni viņas pavērot, izliekoties, ka pati lasa žurnālu. Un visās šo sieviešu sejās viņa saskatīja kopīgu iezīmi: atgrūstās izteiksmi, kas norāda

uz zemu pašapziņu. Kādas gan nelaimes bija atvedušas te šīs sievietes?

Šai ainai piemita kaut kas sirreālistisks. Ārpusē, reālajā pasaulē, piemēram, veikalā, kur Filipa vēl aizvien strādāja, vai Rietumholivudas jauniešu koledžā, kur viņa mācījās vakara nodaļas pēdējā kursā, lai iegūtu diplomu, sanāca kopā tik dažādu tipu cilvēki, ka tie it kā saplūda. Tā, piemēram, sabiedrisko zinātņu nodarbībās piedalījās daži padzīvojuši cilvēki, pāris jauniešu, kas bija atskaitīti no dienas vidusskolas, latīņamerikāņi, daži ļoti resni cilvēki, daži ļoti tievi un šausmīgi maza auguma sieviete. Bet neviens uzkrītoši neatšķīrās no citiem. Šis sakopojums viņus it kā izlīdzināja kā milzīgs ekvilaizers. Bet šeit, šajā mazajā telpā, kur astoņas sievietes sēdēja tik bikli, it kā būtu atnākušas pieteikties filmā, lai tēlotu kādu resnu sievieti, efekts bija graujošs, lai neteiktu vairāk.

Uzgaidāmās telpas gaiss šķita smags no atvainošanās izteiksmes, visām astoņām sievietēm izstarojot tikai vienu domu: “Piedodiet man, ka esmu tik resna un uz mani ir nepatīkami skatīties!” Sievietes sēdēja ar nodurtām acīm un sagumušiem pleciem, it kā liecinot, ka viņas pašas sevi nevar ciest. Filipai tas lika atcerēties Peli mazo dumiķīti, kura, izmisīgi cenzdamās padarīt sevi par normālu, citām līdzīgu, bija gandrīz zaudējusi redzi. Peles izturēšanās liecināja par šādu pašu it kā atvainošanos sava izskata dēļ.

Filipa kā apburta vēroja, cik cītīgi kāda liela auguma sieviete pieguļošā avokado krāsas kleitā pūlējās šeit pat, uzgaidāmajā telpā, radīt milzīgu afgāņu sugas sunim līdzīgu tamborējumu, oranžajai un brūnajai dzijai tik ātri kustoties ap zilo adatu, ka krāsas saplūda vienā jūklī. Cita sieviete notiesāja ļoti lielu “Trīs musketieru” tāfelīti, un, kad viņa atvēra somiņu, lai iebāztu tajā šokolādes papīru, Filipa tajā pamanīja vēl vairākus šādus papīrus. Vai tie sakrājušies pa visu nedēļu vai tikai šī rīta garumā?

Filipai piepeši kļuva visu šo sieviešu žēl. Viņa gribēja kaut ko sacīt, izbeigt neciešamo atmosfēru mazajā uzgaidāmajā telpā. Bet viņai nebija ne jausmas, ko teikt. Un, aptverot, ka šīm sievietēm ir kaut kādā veidā lemts iet bojā, gluži tāpat kā tas notika ar

Risu, dzenot sevi pretim kaut kādai smalkai, nekrietnai pašiznīcības formai, Filipas bažas vēl vairāk padziļinājās.

Tajā brīdi atvērās ārsta kabineta durvis un gandrīz skriešus no tā izmetās laukā jauna sieviete. Viņas vaigi bija piesarkuši un acis draudīgi kvēloja. Kad viņa nometa somiņu pie reģistratores lodziņa,visas sievietes pārsteigtas pacēla galvu. Starp jauno sievieti un reģistratori norisinājās dedzīga vārdu apmaiņa. Tādu cenu jūs man pa telefonu nenosaucāt!

Apmulsusī reģistratore centās klusinātā balsi iebilst: Papildu maksa ir par nedēļas ēdienkarti.

-   Bet ārsts taču neko nedarīja! Neizmeklēja mani pat asinsspiedienu neizmērīja! Viņš vienīgi tik tikko palūkojās man sejā un nepavisam neatbildēja ne uz vienu no maniem jautājumiem. Dieva dēļ, es taču biju tur iekšā mazāk nekā desmit minūtes!

-Atvainojiet, mis Raiena, bet…

-    Turklāt man vēl jāmaksā par autobusa biļeti, jo es dzīvoju Vudlendhilzā. Turp un atpakaļ! Es to nevaru atļauties! Ar trīcošām rokām taustoties pēc maciņa, viņai nokrita somiņa. Visapkārt izbira lūpukrāsa, uzacu zīmulis, pūdemīca, tualetes papīra ritulītis un neparasti daudz pildspalvu. Filipa, kas sēdēja netālu no reģistratores lodziņa, palīdzēja visu salasīt un ieteicās: Ja jūs mani uzgaidītu, es jūs labprāt aizvestu mājās.

-   Ja vien jums iznāk pa ceļam, Hena atsaucās ar tikko manāmām asarām acīs. Es būtu ļoti pateicīga.

Pēc brīža Filipu iesauca kabinetā.

Doktora Hēra kabinets nelīdzinājās nevienam no ārstu kabinetiem, kādus Filipai bija nācies redzēt. Sienas klāja sieviešu fotogrāfijas, gan resnu, gan tievu tātad uzņēmumi pirms ārstēšanās un pēc, tā vismaz Filipai, tuvāk apskatoties, šķita, un tām blakus bija ierāmētas vēstules, kurās pacientes pateicās doktoram Hēram par ārstēšanu. Visapkārt bija nekārtība; medicīnisku žurnālu kaudze izskatījās tā, it kā tūlīt grasītos nogāzties uz grīdas; istabas augus un piemiņas lietiņas, liekas, bija izkārtojis ļoti izklaidīgs interjerists; un žalūzijas, kas daļēji atklāja skatu uz Venturas bulvāri, bija noputējušas. Kad doktors Hērs beidzot ienāca kabinetā, viņš to pavisam piepildīja ar savu omulīgo apaļīgumu. Viņš bija gara auguma, ar kuplām uzacīm, tukliem vaigiem un baltu ārsta uzsvārci, kuru uz vēdera tik tikko bija iespējams sapogāt.

Viņš saņēma Filipas roku savā lielajā ķepā, sirsnīgi sakratīja un nodārdināja: Tātad jūs, Filipa, vēlaties zaudēt svaru! Nu, jūs esat atnākusi uz īsto vietu. Zemes virsū nav labākas diētas par to, kuru esmu izgudrojis. Jūs tikai palūkojieties uz šīm fotogrāfijām, viņš sacīja, norādīdams uz resno un tievo sieviešu bildēm pie sienām. Uz daudzām bija parakstīts: “Ar visdziļāko pateicību!” un: “Bez jums es to nebūtu spējusi paveikt.” Doktors Hērs pavēstīja: Tās ir manas meitenes. Vai viņas nav brīnišķīgas?

Dažas “meitenes”, kā Filipa pamanīja, bija daudzus gadus vecākas nekā pats ārsts.

Viņš atvēra Filipas reģistrācijas karti un izlasīja, ko Filipa bija tajā ierakstījusi uzgaidāmajā telpā. Kā redzu, Filipa, viņš iesāka, -jūs esat piecas pēdas un astoņas collas gara un sverat divsimt mārciņas. Pēc veselības centra pētījumiem, tas nozīmē sešdesmit mārciņas liekā svara. Cik jums ir gadu?

-    Divdesmit divi.

Pāri savu briļļu rāmjiem ārsts nopētīja Filipu. Te rakstīts, ka jūs ēdat vienīgi vakariņas. Vai tā ir taisnība?

-Jā.

-Un mani tas nepārsteidz! viņš nodārdināja, sabiedēdams Filipu. Saprotiet, meitenīt, ne jau vienmēr tuklumu izraisa pārmērīga ēšana, bet gan nepareiza ēšana. Un tur jūs esat visas vainīgas. Taču neuztraucieties, esmu ieviesis lielisku diētu, kas ar garantiju panāks jums tādu svaru, kādam vajadzētu būt. Teikšu jums, tā nav parasta diēta. Gadiem ilgi es to izstrādāju un pilnveidoju. Esmu pārliecināts, ka pirms tam jūs jau izmēģinājāt dučiem diētu; tā darījušas visas meitenes. Jums tas ir hobijs. Bet manas diētas priekšrocība ir tā, ka nevajag skaitīt kalorijas. Viņš paliecās uz priekšu un vērīgi ielūkojās Filipai sejā. Taču šī diēta ir jāievēro ļoti precīzi. Vai jūs to saprotat?

-   Jā, dakter.

-Tā, tagad es jums iedošu ēdienu karti katrai nedēļai, un tā jums precīzi jāievēro ļoti precīzi.

-   Jā, dakter.

Viņš apklusa un bridi raudzījās uz Filipu, tad sacīja: Vai zināt, jūs esat ļoti glīta. Traucē vienīgi šis resnums. Bet mēs par to parūpēsimies. Atstājiet visu manā ziņā. Viņš piecēlās kājās, norādot, ka saruna beigusies. Jums mana diēta palīdzēs, Filipa. Es aizvadīju vairākus gadus, līdz to izstrādāju, es zinu, ka tā iedarbosies. Jūs tikai paskatieties uz visām manām laimīgajām meitenēm, viņš piebilda, atkal norādīdams uz fotogrāfijām pie sienas. -Tikai stingri uzmaniet, lai jūs ēstu tieši to, kas te rakstīts, viņš piemetināja, pasniegdams Filipai nokopētu lapu. Nemēģiniet ieviest jebkādus grozījumus. Kad nākamajā nedēļā atkal ieradīsieties, jūs nosvērs, un es jums iedošu citu ēdienkarti. Vai redzat, cik vienkārši? Ja jūsu svars nezudīs, viņš pavēstīja, tad tikai tāpēc, ka jūs būsiet krāpusies. To es vienmēr varēšu pamanīt.

Dodamās uz durvju pusi, Filipa pārskatīja pirmo lapu un redzēja, ka brokastīs katru rītu ir augļi un augļu sula. Priekšpusdienā varēja apēst ābolu. Patiesībā, kā Filipa ar aizvien lielāku vilšanos atklāja, šī diēta pamatojās uz augļiem. Viņa jau zināja, ka mocīsies ar trīcēšanu un galvas reiboņiem.

Pirms viņa izgāja no doktora Hēra kabineta, viņš vēl piebilda: Jā, un iegaumējiet, jaunā dāma! Pirmkārt un galvenokārt kamēr būsiet mana paciente, jums jāatmet saldumu lietošana. Vai skaidrs? v

-   Bet es ne… viņa iesāka.

Doktors pacēla roku. Es zinu, ko jūs sacīsiet, to pašu saka visas meitenes, viņš iesmējās, ka viena smalkmaizīte no rīta neko ļaunu nenodarīs, vai arī kāds kūkas gabaliņš pēc vakariņām. Bet jums jāatsakās no visiem saldumiem kūkām, cepumiem, šokolādes, saldējuma. Ak, es zinu, sākumā būs grūti! Bet, ja vien klausīsiet manam padomam, jūs redzēsiet, ka svars samazināsies. Tā, meitenīt, doktors Hērs turpināja, aplikdams roku ap Filipas pleciem, izpildiet šīs diētas prasības, un rezultāti būs pārsteidzoši. Dažas meitenes jau pirmajā nedēļā zaudē septiņas līdz astoņas mārciņas. Bet tikai tādā gadījumā, ja nebūs nekādu pārmaiņu, aizvietošanas vai pārkārtošanas šajā jūsu ēdienkartē. Vai skaidrs?

Filipa šobrīd lasīja piektās dienas pusdienu porciju karsts hamburgers ar gaļu un prātoja, kā gan viņa to uzsildīs darbinieku atpūtas telpā.

Bet viņa atsaucās: Jā, dakter, un izgāja.

Jaunā sieviete, kas bija nometusi somiņu, gaidīja Filipu, un viņas nevis devās tieši uz Vudlendhilzu, bet izlēma pāriet pāri ielai un veikala kafejnīcā kaut ko paēst pusdienās.

Viņa pavēstīja, ka viņu saucot Hena Raiena, un, tikko viņas bija iekārtojušās vienā no zilajiem nodalījumiem veikala vienā galā, tieši pretim nodaļai, kurā pārdeva zāliena kopšanas līdzekļus, Hena atkal nosvieda somiņu tikpat izteiksmīgi, kā bija to darījusi pie reģistratores lodziņa, un pavēstīja: Viņiem nebija tiesību pieprasīt tik lielu maksu! Esmu tik nikna! Man šķita, viņi man palīdzēs! Es biju tik pārliecināta par to. Esmu jau izmēģinājusi visu pārējo, pat to pretīgo greipfrūtu un olu diētu, bet nekas neiedarbojas! Esmu pilnīgi izmisusi, vai saproti? viņa iesaucās, pievērsdama Filipai divas vērīgas acis.

-   Jā, saprotu, Filipa atbildēja un tad atzinās, ka pati nav apmierināta ar vizīti pie doktora Hēra.

-    Viņš nepārtraukti mani saukāja par “meitenīti”, Hena žēlojās. Es to nespēju paciest. Vam saderēt, ja es tur ieiešu tagad, viņš mani nosauks par ziloņmāti. Tad kāpēc mums vispār tur vajadzētu iet? Ko viņi var mums piedāvāt? Šī muļķīgā diēta ir līdzīga jebkurai mazkaloriju diētai. Viņa pavēcināja nokopēto lapu, kurā bezgalīgi atkārtojās olas, biezpiens, pupiņas un augļi. Tad par ko mēs īsti maksājam tik pārmērīgu cenu?

-   Par kontroli, Filipa atbildēja. Mēs esam sev nolīgušas policistu. Doktors Hērs piespiedīs mūs izpildīt šo diētu. Katru nedēļu mūs nosvērs kāds cits, nevis mēs pašas, par to mēs arī maksājam. Dīvaini, bet tā ir uzticēšanās kādam citam, jo mēs laikam nespējam uzticēties pašas sev. Ja nezaudēsim savu svaru, mums būs bail no doktora Hēra rājiena, bet, ja zaudēsim, sajūsmināsimies par viņa uzslavu. Par to mēs arī maksājam.

-Tev laikam taisnība, Hena jau mierīgāk ierunājās. Es gluži vienkārši nespēju pati ieturēt diētu, es vienmēr padodos kār

dinājumam. Zinu, man vajadzīga uzraudzība vai uzmundrināšana, vai vienalga, kā to lai nosauc. Un laikam jau arī iknedēļas ēdienkarte. Sasodīts, bet tas process ir tik dārgs! Bet cits nekas jau neatliek, vai ne? Es mēģināju apmeklēt treniņzāli “Rezēdā”, un tur mani spieda ēst tos drausmīgos diedzētos graudus un dzert burkānu sulu, un stundu nodarboties ar mākslas vingrošanu. Un ari tas dārgi maksāja, tāpēc atmetu ar roku. Man ar naudu jārīkojas piesardzīgi, ja jau es tiešām iestāšos Grirā.

Kad pieņemt viņu pasūtījumu pienāca oficiante, kas bija ģērbusies pabalējušā, zilā darbatērpā ar lielu, iecietinātu kabatlakatu blūzes kabatā, Filipa iedomājās par savu veikalu pāri šim pakalnam Holivudā. Viņa tur strādāja jau visus šos gadus, bet vienīgi preču nodaļā, jo par oficianti veikala kafejnīcā viņa nevarēja kļūt tā iemesla dēļ, ka tur gluži vienkārši nebija tik liela izmēra darbatērpu. Filipa un Hena pasūtīja firmas salātus un divas aukstas tējas ar citronu. Kad viņas atkal palika vienas, Hena izstāstīja Filipai savu sapni kļūt par modeļu dizaineri un ciešo apņemšanos iestāties Griras mākslas skolā.

-   Bet to es nevarēšu, pirms nebūšu nometusi piecos mēnešos četrdesmit mārciņas. Sasodīts…

Viņa papurināja galvu, un Filipa pirmo reizi ieraudzīja zem Henas īsajiem, brūnajiem matiem ausīs ievērtus auskarus. Viņa izbrīnījusies pamanīja, ka Henas ausīs izdurti caurumiņi; Filipa nekad nebija pazinusi nevienu, kura to būtu darījusi. Man ir tik daudz mīnusu, kas man iegriež, Hena atzinās, paņemdama no plastmasas glāzītes uz galda vienu salmiņu un ļoti lēnām noplēsdama tā ietinamo papīriņu. Pirmkārt, iedzimtība, viņa turpināja. Visas sievietes manā ģimenē bijušas resnas. Manas vecmammas un vecvecmammas bija resnas. Sasodīts, es pati biju resns bērns! Tieši tāpēc es nesaprotu, kā doktora Hēra diēta var iedarboties uz ikvienu. Saproti, es gaidīju kādu individuālu diētu; domāju, viņš mūs smalki izmeklēs un katrai piedāvās kaut ko atbilstošu. Viena sieviete uzgaidāmajā telpā man stāstīja, ka viņa visu mūžu bijusi tieva, līdz dzemdējusi divus bērnus. Tad viņa uzreiz pieņēmusies svarā par trīsdesmit mārciņām un nespēj no tām

tikt vaļā. Bet vai tad viņas organisms neatšķiras no manējā? Vai viņai nebūs vieglāk atbrīvoties no sava svara? Es reiz vidusskolā pazinu kādu meiteni Mariju Monokandilosu no Grieķijas. Vienpadsmitajā klasē viņa sāka iedzert un kļuva resna, pat resnāka nekā es. Divpadsmitajā viņai uzradās draugs, viņa atkal sāka ēst normāli, un visi tauki it kā izkusa. Tātad, kā redzi, ar katru no mums ir citādi. Sasodīts! viņa vēlreiz noteica, atkal ietīdama salmiņu, tad novilkdama ietinamo papīru uz leju. Un cik drausmīgs nosaukums. Tarzānas korpulences klīnika. Tas ir pazemojoši, izklausās kā sodīšana. Nosaukumu vajadzētu tādu uzmundrinošu.

Filipa sarindoja uz savas salvetes karoti, nazi un dakšiņu, tad sacīja: Ko tu teiktu par… “Dāmu skaistumkopšanas biedrību”?

Hena iesmējās. “Amerikas jaunās princeses!” Viņa pasmaidīja. -Atvaino! Es visu laiku runāju viena pati. Bet es biju tik nikna!

-    Ir jau labi. Tu tikai pasaki visu to pašu, ko ari es domāju.

-    Vai esi precējusies, Filipa?

Filipas galvā atplaiksnīja kāds tēls pār rakstāmmašīnu sakņupušais Riss, it kā viņš būtu aizmidzis, tumšais traips uz viņa deniņiem atgādina traipu, ko cilvēki mēdz viens otram uztriept uz pieres Pelnu dienā pēdējā svētība. Atlabusi pēc spontānā aborta, viņa bija devusies uz Risa dzīvokli un neatradusi tur vairs ne pēdas no viņa. Misters Lazlo bija pavēstījis, ka esot atbraucis Risa brālis un savācis visas viņa mantas. Pat viņa līķis esot aizvests atpakaļ uz viņu dzimto pilsētu kaut kur ziemeļu virzienā, tātad nebija pat kapa, kur Filipa varētu aiziet un atvadīties. It kā Riss un bērns vispār nekad nebūtu eksistējuši.

-   Neesmu precējusies, viņa atbildēja, un es dzīvoju īrētā dzīvoklī. Tā ir viena no manām problēmām. Mana dzīvokļa īpašniece lieliski gatavo, un, ja es neēdu to, ko viņa pasniedz, viņa ir aizvainojusies. Es nespēju noraidīt viņas ēdienus, viņa man ir kā māte. Māte, kuras man laikam nekad nav bijis. Pamanījusi Henas jautājoši uzraukto uzaci, Filipa piebilda: Esmu pēc piedzimšanas adoptēta. Es nezinu, kas ir mani īstie vecāki.

-   Tev nav ģimenes?

-    Nē. Ne brāļu, ne māsu, nekādu radinieku.

Hena nespēja iedomāties, kā tas būtu, jo pašas ģimene bija tik plaša, ka viņai reizēm šķita, vai rados nav puse pasaules iedzīvotāju. Viņa vienā mirklī varēja pazīt savu radinieku, jo viņas dzimta dalījās atbilstoši diviem gēnu komplektiem puiši vienmēr mantoja Raienu tieksmi uz laulības pārkāpšanu, meitenēm bija Lakrosu indiāņu acis.

-   Kad vēl biju bērns, bija pazemojoši būt resnai, Hena stāstīja. Pārējie sadalījās komandās, bet es vienmēr paliku maliņā. Un, kad skolotāja mani pievienoja pie kāda bariņa, tie visi ievaidējās.

Filipa pastāstīja viņai par Svētās Bridžitas klostera skolu, par to, kā Ambera pati sev izraisīja vemšanu.

-   Kā tev šķiet, kāpēc tas tā ir? Hena pavaicāja, kad tika atnesti viņu salāti un tēja. Vai tas ir saistīts ar seksu? Meitenes vēlas būt tievas un dabūt sev puišus, vai ne? viņa jautāja, domādama par Alenu Skedudo un viņa cieši pieguļošajām biksēm. Reizēm, atļaudamās paskatīties, viņa pamanīja, ka arī priekšpusē bikses kaut ko stingri apspīlē. Vai vīriešiem tiešām patīk tikai tievas sievietes? Ja jau viņi reizēm neatšķir krāsas, vai viņi nevarētu arī sajaukt resnu ar tievu?

Viņas abas iesmējās un sāka ēst.

-    Es jūtos labāk, Hena pavēstīja, kad bija pielikusi savai tējai daudz cukura un pārmērīgi lielu mērces devu saviem salātiem. Viņa ķērās pie ēdiena ar tādu baudu, kāda viņai bija mācīta kopš bērnības.

-   Tu taču pamanīji, ka doktors Hērs ari nav nekāds tievais, viņa ar piebāztu muti piebilda, bet viņam ari nav jābūt tievam. Viņš ir vīrietis. Vīriešus neuztrauc tas, kas uztrauc mūs. Nez vai viņi vispār par kaut ko uztraucas.

-   Gan jau ari viņiem ir savas raizes, iebilda Filipa, iztēlodamās Risu.

-Droši vien tev taisnība. Viņi laikam uztraucas par to, ka ir pārāk maza auguma vai ka varētu izkrist mati, vai ka viņi gultā nav nekādi varenie. Henai atkal iešāvās prātā misters Skedudo. Manā darbavietā ir viens vīrietis. Viņš ir apmēram vienā vecumā ar mani, varbūt divdesmit divus vai trīs gadus vecs. Viņš ir maza auguma, bet viņu tas, šķiet, neuztrauc, un man patīk īsi vīrieši. Viņš ir ļoti kluss un pieklājīgs. Viņš apmeklē vakara nodarbības, lai varētu nokārtot diplomēta grāmatveža eksāmenu. Es par viņu visu laiku sapņoju, bet neizskatās, ka viņš būtu vispār pamanījis mani. Kā tu domā, vai viņš ievēros mani, kad es būšu tieva?

Piepeši salāti šķita pārāk zaļi. Telpas spožā fluorescējošā gaisma visas krāsas pārvērta nedabiskas. Hena atgrūda šķīvi malā un pasniedzās pēc tējas, turēdama glāzi abās rokās sev priekšā kā līgavas pušķi. Kad mācījos vidusskolas pēdējā klasē un man vēl aizvien nebija neviena, ko varētu nosaukt par puisi, māsīca iežēlojās par mani un noorganizēja man randiņu. Viņa ar savu draugu atbrauca man pakaļ, un, kad mēs piebraucām pie Emija mājas, viņš jau gribēja kāpt mašīnā, uzsaukdams pierastos sveicienus un tā tālāk, bet, kad ieraudzīja mani, viņa seja tā sašļuka, it kā būtu nostiepusies līdz pašai ietvei. Es redzēju, kā viņš vilcinājās pirms iekāpšanas mašīnā, droši vien zibenīgi prātodams, vai, labi ātri skrienot, tomēr nevarētu tikt vaļā no tāda randiņa.

Viņa paņēma karoti un sāka spēlēties ar tējā peldošo citrona šķēlīti. Viņš izturēja to randiņu. Drosmīgs zēns. Mēs aizbraucām uz kinoteātri, lai noskatītos to ārzemju filmu "La Strada ”, kuru neviens no mums nespēja saprast, un mana māsīca ar savu draugu gluži pārdroši mīlinājās turpat mūsu acu priekšā. Emijs man nepateica ne vārda, ne reizes pat nepaskatījās uz mani, viņš izlikās, ka ir aizrāvies ar filmu. Kad viņš kopā ar manas māsīcas draugu starpbrīdī devās uz kafejnīcu, es dzirdēju Emiju pārmetam: “Jēzus, Don, tu taču man neteici, ka tavas draudzenes māsīca ir…” Pēdējo vārdu es nedzirdēju, bet es katrā ziņā varu nojaust, kāds tas bija.

-    Cik drausmīgi, Filipa ieteicās.

-   Un tu? Kā tev veicies ar puišiem?

-    Man veicies vēl mazāk nekā tev. Es pat līdz kinoteātrim netiku.

Hena paliecās uz priekšu un pieklusinātā balsī atzinās:

' Man ir divdesmit viens gads, un es vēl aizvien esmu nevainīga. Protams, neesmu precējusies, tomēr man tas nezin kāpēc liek justies nepilnvērtīgai. Varbūt Grirā būs kāds jauks puisis. Viņa atslīga atpakaļ krēslā un piebilda: Ja es vispār tur iestāšos. Ak Dievs, es jau sāku ienīst pati sevi! Sāku jau ticēt, ka resnums ir kaut kāds trūkums. Varbūt visai pārējai pasaulei taisnība, varbūt esmu vienīgi resna un nekam nederīga.

-    Nē, tā nav, Filipa iebilda. Nerunā tā!

-    Tieši tā pret mums izturējās doktors Hērs. Likdams mums justies vainīgām. Kā gan tās pārējās sievietes spēja ar to samierināties?

-    Hena, kad man bija divpadsmit gadu, es gandrīz pakļāvos, ka mani pazemo, jo ticēju, ka esmu to pelnījusi, ka man nav nekādas vērtības. Bet pēdējā mirklī tomēr pratu sevi aizstāvēt. Tās sievietes gluži vienkārši nav iemācījušās to darīt, viņas nav atklājušas, kā var noticēt pašas sev. Viņas vēl aizvien ir pārliecinātas, ka ir bezvērtīgas un pelnījušas jebkādu nejēdzīgu ārstēšanu, kādu viņām uzspiež.

-   Es nespēju atgriezties tajā pretīgajā klīnikā. Es nevaru to atļauties. Ja turp došos, es nekad nevarēšu sakrāt naudu, lai iestātos skolā. Bet, ja nezaudēšu savu svaru… Ak, sasodīts! Hena iesaucās, aplūkodama uz letes saliktos produktus stikla vitrīnā un pievērsdama uzmanību maziem kūku trīsstūrišiem baltajos šķīvjos.

-    Es atmetīšu ar roku visām diētām un uzēdīšu kūku. Tā vienmēr dara mana mamma, kad viņai ir slikts garastāvoklis. Vai tu nevēlies? Es izmaksāšu!

-   Es nevaru ieēst kūku, Filipa atzinās. Es npvaru ieēst neko saldu. Man no tā metas nelabi. Es nezinu, kāpēc.

-   Varbūt tev ir kaut kādas īpatnības organismā, kaut kas līdzīgs diabētam, saproti? Tāpēc jau arī, manuprāt, doktoram Hēram vajadzēja mums izdarīt asinsanalīzes vai kaut ko tamlīdzīgu, lai redzētu mūsu individuālās vajadzības. Kāds nejēga!

Gaidot, kad viņām atnesīs Henas kūku un Filipas kafiju, Hena ieteicās: Zini, ja tu savu apaļo apkaklīti nomainītu pret trīsstūrveida kakla izgriezumu, tu izskatītos par desmit mārciņām vieglāka.

Kad Filipa samulsusi paskatījās, Hena piebilda: Atvaino, es to nedomāju kā apvainojumu. Tērpu modelēšana ir mana aizraušanās. Es nodarbojos ar to jau kopš bērnības. Kad biju resns bērns. Es jau sen iemācījos, kā pagatavot apģērbu tā, lai tas mani darītu tievāku. Viņa mazliet piesarka. Es gan laikam neizskatos pēc modes dizaineres, vai ne? Modelētājas taču nav resnas! Bet vai zini, ko teikusi Koko Šanele? Viņa sacījusi, ja tu ģērbies nevīžīgi, cilvēki atceras apģērbu. Bet, ja ģērbies labi, cilvēki atceras sievieti. Vai zini, kas, manuprāt, tev piestāvētu? viņa turpināja. Jo tava kleita patiesībā ir joti jauka. Vienīgi apaļā apkaklīte padara seju tuklāku. Pag, viņa ieteicās, noņemdama savu zelta ķēdīti ar smagu medaljonu galā apli, uz kura bija kaut kāda putna skulptūriņa. Viņa pārlika to Filipai pār galvu un iztaisnoja virs krūtīm. Tā, lūk! Tas novērš uzmanību no apaļās apkaklītes, padara tavas sejas līnijas stāvākas, un tu augšpusē izskaties tievāka. Tur palīdz šalles un smagi medaljoni.

Filipa pagriezās un mēģināja saskatīt savu atspulgu plastikāta šķērssienā. Tev taisnība, atšķirība ir. To man nāksies atcerēties, viņa piebilda un grasījās noņemt kaklarotu.

-   Paturi to! Hena sacīja. Tā nebija dārga. Un tā, protams, nav no tīra zelta!

-    Bet tā ir burvīga. Es tiešām nevaru to pieņemt.

-   Filipa, uzklausot mani, tu palīdzēji man justies labāk. Man nav neviena, ar ko parunāties. Visas manas draudzenes ir tievas, bet manā ģimenē resnumu neviens neuzskata par kaut ko sliktu.

Ielūkodamās Henas smaidā un juzdama, ka smagā medaljona svars padara viņas “līnijas stāvākas”, liekot viņai izskatīties par desmit mārciņām vieglākai, pat nepakustoties ne no vietas, Filipa piepeši izjuta kaut ko pazīstamu, ko nebija izjutusi kopš savas trīspadsmitās dzimšanas dienas, kad Cirka viņu pārsteidza ar slepenām pusnakts dzimšanas dienas svinībām kopmītnē. Bija sanākušas deviņas meitenes, atnesdamas līdzi mazas dāvaniņas, un attapīgā Cirka, zinādama, ka Filipai negaršo saldumi, pat bija papūlējusies iezagties virtuvē un sameistarot dzimšanas dienas kūku no cūkgaļas konserviem. Tajā bija pat svecītes. Filipa nojauta, ka viņas ar Henu Raienu kļūs draudzenes.

-   Paklau, viņa ierunājās. Satiksimies atkal šajā pašā vietā un laikā pēc nedēļas. Turpmākās septiņas dienas mēs abas cītīgi izpildīsim doktora Hēra diētu, izpildīsim to gandrīz reliģiozi. Ja gribēsies atmest visam ar roku, mēs viena otrai piezvanīsim. Nākamnedēļ mēs nosvērsimies uz tiem svariem. Viņa norādīja uz svariem pie veikala durvīm. Uzraudzīsim viena otru. Tu uz klīniku vairs neiesi, bet es aiziešu un dabūšu jaunu ēdienkarti katrai nedēļai, un nodošu to ari tev. Tādējādi tu ietaupīsi naudu. Ko tu par to domā?

-Ak jā! -Hena atsaucās, un viņai prātā iešāvās divas domas: burvīgā Grīras studentu pilsētiņa ozolu paēnā un Alena Skedudo brīnišķīgi veidotais dibentiņš.

21

/ ā, te nu būtu visi fakti par Dekstera Braianta Remzija neatklāto slepkavību, Andrea iesāka, lasīdama Beverlijai Bērgesai savas piezīmes. Upurim tika vienu reizi iešauts galvā, kaut arī aculiecinieku domas dalās, cik šāvienu dzirdēts. Kalpotāji ziņoja, ka šajā laikā ēkā bijis vismaz trīsdesmit viesu, un tomēr, kad ieradās policija, neviena no viesiem tur vairs nebija. Policija uz notikuma vietu tika izsaukta tikai apmēram četrpadsmit stundas pēc slepkavības. Ierocis netika atrasts. Un, viņa pameta acis uz Beverliju Bērgesu, pēc nāves Remzijs ticis kastrēts. Vai esmu nosaukusi visus faktus?

Beverlija vadāja Andreu Bahmenu pa to pils spārnu, kas bija saglabāts tāds, kāds bijis pirms sešdesmit gadiem. Reizi dienā te izvadāja kūrorta viesus, un gids kutināja viesu iztēli ar pikantiem stāstiem, kurus pastiprināja ielūkošanās privātajos apartamentos, kur reiz apmetušās kino slavenības. Gaiteņos gaisu smagu darīja sena un sīva kaltētu rožu un parfimērijas smarža; mēbeles bija tumšas un smagas; pie sienām karājās sen mirušu cilvēku eļļas portreti. Šāda atmosfēra ļoti rosināja uz domām par neatklātiem noziegumiem un romantiskām traģēdijām.

-  Jā, Beverlija atsaucās, manuprāt, tas būtu viss. Tā kā šo spārnu nesniedza centrālā apkure, viņas ar Andreu bija silti saģērbušās: Andrea bija apvilkusi džemperi ar augstu apkakli, tvī

da svārkus un zābakus; Beverlijai bija melna jaka ar lapsādas apkakli un kašmira bikses. Acis atkal aizsedza milzīgas saulesbrilles, kaut arī viņas atradās telpās.

Andrea pāršķirstīja savas piezīmes. Un viena no augšstāva istabenēm liecināja, ka tūlīt pēc šāvieniem redzējusi kādu izskrienam no mājas. Viņa teica, ka neesot pārliecināta, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Andrea palūkojās uz Beverliju. Policija uzskatīja, ka tā bijusi Mariona, bet tas taču varēja būt jebkurš, vai ne? Varbūt kāds no viesiem.

Beverlija pamāja ar galvu. Un šajā spārnā, viņa turpināja, kad abas gāja garām aizvērtām durvīm, tajā naktī bija apmetušies viesi. Viņi gulēja šajās istabās. Visi varēja piekļūt vannasistabai, kurā tika nogalināts Remzijs. Viņa pagrūda kādas durvis, un tās klusi atvērās, atklājot brīnišķīgu austrumniecisku telpu ar melnām, lakotām mēbelēm, japāņu paklājiņiem tatami, zīda spilveniem, risa papīra lampām, un pie sienas stikla vitrīnā karājās divi burvīgi japāņu zīda kimono.

-   Spocīgi! Andrea klusi ierunājās, it kā bīdamās iztraucēt kādu istabas iemītnieku, bet neviena iemītnieka gan te nebija. Šajā istabā kopš Remzija noslepkavošana^ 1932. gadā neviens nebija apmeties.

-    Nez kurš no Marionas slavenajiem viesiem gulējis šajā gultā, viņa ieteicās. Klārks Geibls? Garijs Grānts? Viņi taču bija viesu sarakstā, vai ne?

Viņa piegāja pie loga, pašķīra plānos, caurspīdīgos aizkarus un palūkojās laukā uz ziemīgo priežu mežu, kas ieskāva pili. Naktī bija snidzis sniegs, ietinot it visu svaigā, žilbinošā baltumā; saule spīdēja tik spoži un diena bija tik skaidra, ka Andrea varēja saredzēt Palmspringsu un citas Koučellas ielejas apdzīvotās vietas plešamies lejup zaļajos un smilšainajos plankumos plašajā tuksneša klajumā.

Viņa pagriezās pret Beverliju, kura pētīja zilu porcelāna trauku. Viņai atkal bija tās pašas milzīgās saulesbrilles, kas vakar, kad abas ar Andreu bija satikušās pirmoreiz. Beverlija bija aizbildinājusies ar acu saudzēšanu, bet kāpēc Andreai bija dīvaina sajūta, ka Beverlija aiz tām kaut ko slēpj?

Patiesībā Andreai bija skaidrs, ka Beverlija Bērgesa vispār slēpjas; būdama šī kūrorta īpašniece, viņa aizdomīgi maz rādījās sabiedrībā. Un tieši tāpēc Andrea jutās pārsteigta, šorīt pa telefonu saņemot piedāvājumu no atturīgās mis Bērgesas: viņa personiski izvadāšot Leriju Vulfu un viņa asistenti pa Marionas Staras apartamentiem. Leriju tas, protams, neinteresēja; aizrāvies ar ceptām olām un bekonu, viņš bija paziņojis: Es grasos paraudzīties, kā te ir ar slēpošanu. Varbūt mazliet paspēlēšu tenisu. Ielīdīšu baseinā. Citiem vārdiem sakot, viņš grasījās uzmeklēt Kerolu Peidžu, kura viņu iepriekšējā vakarā bija pametusi bārā ar va]ēju muti, skaidri likdama saprast, ka vēlas atpūsties vienatnē.

Tā nu Andrea bija devusies viena pati uz mis Bērgesas kabinetu, kur Beverlija tobrīd ar kūrorta galveno pavāru apsprieda šīsdienas ēdienkarti. Andreu pārsteidza tas, cik mierīgi autoritatīva bija Beverlija; šī sieviete acīm redzami bija radusi pavēlēt. Bet kas viņa bija patiesībā? Ko piedzīvojusi? Un kā varējusi atļauties nopirkt tādu vietu kā “Zvaigžņu paradīze” un tad pārvērst to par greznu kūrortu? Piepeši Andreai iešāvās prātā, cik ironiski, ka Beverlija Bērgesa, noslēpumainā sieviete, apmetusies mājā, kas arī ir noslēpumaina.

-     Kā jūs domājat, vai kāds visu par šo gadījumu noslēpa? Andrea pavaicāja. Jo tie ciemiņi, kuri tajā naktī priecājās Marionas grandiozajās viesībās, patiesi izcilas Holivudas slavenības, policijai ierodoties, tomēr šeit vairs nebija. Un vēl tas fakts, ka policija tika izsaukta četrpadsmit stundas pēc slepkavības izdarīša’ nas, ilgi pēc tam, kad te jau bija nākuši un gājuši citi cilvēki Remzija studijas īpašnieks, divi slaveni producenti, kinoindustrijas advokāts un Remzija brālis -, kuriem visiem kāds bija piezvanījis agri no rīta un kuri bija braukuši garo ceļu no Losandželosas augšā pa kalnu ceļu, lai parūpētos par visu, kas nepieciešams, pirms policijas ierašanās. Viņa brīdi klusēja. Lai, piemēram, likvidētu slepkavības ieroci un iznīcinātu visus pārējos pierādījumus.

Viņas izgāja no austrumnieciskās guļamistabas un devās tālāk pa gaiteni, skatoties ēkas plānā, kuru bija uzzīmējis Saimons Jangs, norādot gan administrācijas telpas, gan balles zāli, restorā

nus, suvenīru veikalus, kinoteātri ar četrdesmit skatītāju vietām, klīniku un pacientu istabas. Otrā stāvā atradās privātie apartamenti, kur dzīvoja administrācijas pārstāvji un pastāvīgie kūrorta darbinieki, bet trešajā stāvā bija īpaši greznās viesu istabas. Andrea apstājās gaiteņa vidū un sarauca pieri. Viņa palūkojās uz griestiem.

-   Dīvaini, viņa noteica.

Beverlija paraudzījās uz viņu. Kas ir dīvaini?

-   Tas stāvs tieši virs mums tas nav norādīts plānā. Kas tur augšā ir?

-    Tur ir tikai tukšas telpas, Beverlija atbildēja. Mēs tās izmantojam par noliktavām. Nebija vajadzības tās iekļaut plānā.

Andrea it kā grasījās kaut ko teikt, bet Beverlija atgrūda polsterētās durvis, un viņas iegāja neizsakāmi greznā un mākslinieciski noformētā telpā. Noteicošie toņi šajā milzīgajā guļamistabā bija bāla persiku un zilganzaļa krāsa; sienas klāja grandiozi gleznojumi automašīnas, dzinējsuņi un spoži zibeņi -, kas ar savu šķietamo ātrumu reibināja galvu. Uz paaugstinājuma stāvēja Marionas gulta, ko visos četros stūros balstīja četras slaidas kailu sieviešu statujas uz muguras izlaistiem kupliem matiem.

-Apbrīnojami,-ierunājās Andrea, gauSi lūkodamās apkārt.

-    Kā vispār kāds šādā vietā varēja gulēt?

Beverlija piespieda kādu pogu pie durvīm, un parketa grīda sāka griezties.

Vai arī tā šķita. Andrea instinktīvi pieķērās pie gultas drapērijām, jo grīda likās pazūdam zem kājām, atstājot viņu uz caurspīdīgas stikla plāksnes. Nu, tas nu gan man nepatīk! viņa iesmiedamās iesaucās, lūkodamās cauri grīdai lejup, kur atklājās skats uz lielo peldbaseinu, kurā mirgoja zaļš ūdens.

Andrea piesardzīgi aizgāja līdz istabas vidum, izjūtot reizē gan bailes, gan satraukumu, it kā staigātu pa gaisu. Misters Jangs man to rādīja jau vakar vakarā. Vai varat iztēloties? Cilvēki šeit varēja raudzīties lejup uz peldētājiem, un tie no lejas varēja novērot visu, kas notiek šajā guļamistabā. Tas būtu neticams skats fil-mā.

Kamēr viņas raudzījās, kā lejā, baseinā, šurpu turpu peld cilvēki, neapzinādamies, ka viņus novēro, Beverlija ieteicās: Vai drīkstu jums kaut ko pajautāt, mis Bahmena? Viņa pievērsa Andreai savas tumšās saulesbrilles, un Andrea tajās saskatīja divus savus atspulgus. Kad misters Vulfs rakstīs to scenāriju par Marionu Stāru… vai viņš to attēlos godīgi?

Andrea nezināja, ko atbildēt; šis jautājums bija tik negaidīts. Viņa taču nevarēja stāstīt mis Bērgesai, kādus norādījumus Lerijs viņai šorīt devis: “Papētī, ko vari uzzināt par Marionas pomokolekciju. Esmu dzirdējis, ka viņai esot laba kaudzīte ar pikantām filmām un grāmatām. Un noskaidro, cik vien vari, par orģijām un opija vakariem, kurus, kā baumo, viņa rīkojusi. Un vai taisnība par to amerikāņu izlases komandu, ko viņa izklaidējusi savā guļamistabā, un noskaidro, kā viņa to darījusi. Nu, saproti, vai visa komanda guļamistabā bija vienlaikus un raudzījās, kā viņa izdarās ar katru, vai viņa izsauca tos citu pēc cita?”

-   Vai tas ir svarīgi? Andrea tagad jautāja.

Beverlija piegāja pie kamīna, kas bija augstāks par viņu, un noglāstīja ar roku dekoratīvo veidojumu kailas sievietes, saules un planētas. No šāda attāluma slaidā un staltā Beverlija Andreai izskatījās pēc trīsdesmit gadus vecas sievietes. Vienīgi tuvumā varēja saskatīt grumbas ap Beverlijas muti un pierē un sidrabainos pavedienus viņas tumši brūnajos, kuplajos matos. Pēc Andreas domām, Beverlijai bija tuvu piecdesmit, un viņa prātoja, vai Beverlija ir bijusi precējusies. Sievietei ar tik acīm redzamu bagātību un izsmalcinātību noteikti jābūt interesantai pagātnei. Un tomēr, cik nu Andrea varēja spriest, Beverlijai Bērgesai, šķita, vispār nebija nekādas pagātnes.

-   Vai tas ir svarīgi? Beverlija atsaucās. Jā, ir gan. Es ļoti negribētu, lai Marionas dzīvesstāsts būtu pārvērsts par tīri juteklisku gabalu. Es negribētu, lai viņas… viņas dzīvesstāsts tiktu nekrietni izmantots vai padarīts pliekans. Vai misters Vulfs strādās godīgi?

Andrea samulsa vēl vairāk. Kāpēc gan Beverlijai būtu par to jāuztraucas? •

-    Es zināmā mērā arī piedalos mistera Vulfa scenāriju radīšanā. Patiesībā es tos uzrakstu. Paraudzīšos, ko varu tur līdzēt.

Andrea juta Beverlijas acis aiz saulesbrillēm raugāmies viņā. Bija gandrīz tāda sajūta, it kā tās raudzītos cilvēka dvēselē; Andreai uzmācās neomulīga nojauta, ka Beverlija zina par viņas un Lerija patiesajām attiecībām. Bet, protams, īstenībā to neviens nevarēja zināt, jo Andrea bija ļoti nopūlējusies, lai to noslēptu. Tagad viņai bija kauns atskatīties pagātnē pirms septiņpadsmit gadiem un redzēt, cik naiva viņa bijusi, kā bez jebkāda lepnuma alkusi pēc Lerija uzmanības gluži kā klēpja sunītis.

Kad Andrea uzzināja, ka Lerijs Vulfs uzvarējis kinoscenāristu konkursā un nopelnījis augstāko vērtējumu viņu grupā, viņa nejutās pārsteigta. Tas bija labs scenārijs; viņa pati to bija rakstījusi. Andreu pārsteidza tas, ka Lerijs nebija piezvanījis, lai viņai to pateiktu pats, un viņai to nācās uzzināt no skolas avīzes.

Andreai šķita neomulīgi zvanīt puisim, kaut arī viņai jau bija divdesmit pieci gadi. Viņai šajā ziņā nebija nekādas pieredzes, un māte vienmēr bija viņai mācījusi, ka labas meitenes tā nedara. Bet, dienām un nedēļām ejot, Lerijs nedeva nekādu ziņu, un Andrea beidzot saņēma drosmi, lai uzgrieztu viņa numuru. Sveika, Alise! viņš atsaucās. Ā, tu tātad dzirdēji jaunumus? Vai nav lieliski? Bez tevis es nebūtu varējis to izdarīt. Es jau visiem to esmu sacījis. Priecājos, ka tu piezvanīji; es nozaudēju tavu telefona numuru. Nevaru sagaidīt, kad tevi satikšu. Ko tu teiktu, ja mēs abi to nosvinētu?

Andreas sirds jau dauzījās pie paša kakla, un viņas nevainība atkal sevi atgādināja. Viņa jutās viegla kā pūkains mākonītis, kas nevar nolaisties uz zemes. Jā, viņa atsaucās. Labprāt. Kur?

-   Ko tu teiktu par mūsu parasto vietu kafejnīcā? Vai tu neesi aizņemta?

Mūsu parastā vieta… Vai tu neesi aizņemta? It kā viņiem jau būtu romāns. Tā tas norisinās starp cilvēkiem; tāda bija mīlestība. Mīlas satraukums! Piepeša, nepārvarama iekāre!

Lerijs nokavējās četrdesmit minūtes, bet Andrea par to neuztraucās. “Mīlēt nozīmē piedot,” viņa nolēma, “un seksuālā iekāre nozīmē pacietību. Es tevi gaidīšu mūžīgi,” viņa nodomāja, skrienot uz Lerija mašīnu, kad viņš bija signalizējis.

Viņi nevis devās tieši uz kafejnīcu, bet aizbrauca uz Malibu, kur abi sēdēja mašīnā un raudzījās, kā viļņi skalojas pār mēness apspīdēto pludmali. Ūdeni apspīdēja zaļa gaisma, likdama katram vilnim burvīgi zaigot. Netālu stāvēja ševrolets ar aptumšotiem logiem, un tas šūpojās.

Viņi paklausījās “KRLA ” radio, un Lerijs izstāstīja Andreai visu par sevi, un viņa aizrautīgi klausījās, cenzdamās neskatīties uz ševroletu. Kamēr Lerijs bāza mutē šokolādes konfektes un runāja vienīgi par sevi, Andrea satraukta prātoja, kāpēc Lerijs viņu te atvedis.Vai viņa tiks pirmo reizi noskūpstīta? Vai viņi turpinās arī tālāk, kā tas pārītis blakus mašīnā? Andrea zināja, ka daudzas meitenes zaudējušas nevainību mašīnā, varbūt kāda to zaudē šajā brīdī ševroletā, kas tur šūpojas? Kad Lerijs pastiepa roku gar sēdekļa atzveltni, Andreas sirds salēcās. Viņš grasās rīkoties!

-   Iemesls, kāpēc es tevi te atvedu, Alise…

-   Andrea.

-    Lai pavēstītu tev lielisku jaunumu. Esmu pārdevis savu scenāriju kādam producentam. Viņš grib to izmantot filmā.

-   Ak, Lerij, cik brīnišķīgi!

-   Jā, nu… diemžēl viņi pieprasa šo to pārrakstīt.

-   Pārrakstīt? Kuras daļas?

Viņš tramīgi pasmaidīja. Nu, patiesību sakot, es nezinu, jo es to neizlasīju.

-   Neizlasīji? Tu gribi teikt, ka tu iesniedzi to scenāriju, pat nepaskatījies, ko esmu tur pārveidojusi?

-   Ei, es taču tev uzticējos!

Andrea bija vīlusies. Viņa bija tik cītīgi strādājusi pie šī scenārija, sēdējusi līdz vēlai naktij, izlikusies slima darbā, izdzērusi galoniem kafijas, prātodama par sižetu, tēliem, ritmu, vēlēdamās labi visu paveikt, iztēlodamās, cik pateicīgs būs Lerijs, varbūt pat apskaus viņu un sacīs, ka viņa ir burvīga, ja tā pūlējusies un veltījusi viņa scenārijam tik daudz laika. Un darba tur tiešām bija daudz, viņai pat nebija laika piestrādāt pie pašas scenārija, tā ka

galu galā saņēma viduvēju vērtējumu. Un tagad Lerijs atzinās, ka nav pat lasījis savu scenāriju!

-   Vai tu man palīdzēsi? Lerijs pavaicāja, un, kad Andrea vilcinājās, viņš piebilda: Nu nekas! Es saprotu. Bet vakariņas es tev tomēr esmu parādā. Braucam, nosvinēsim to!

Viņi devās uz Šipa kafejnīcu, kuru, kā jau piektdienas vakarā, bija pārpildījuši koledžas studenti un kinoļaudis. Lerijs, šķiet, nespēja nosēdēt mierīgi. Viņš nokoda sviestmaizes kumosu, tad pielēca kājās uņ aizsteidzās parunāties ar kādu citu, kurš bija tikko ienācis vai nupat grasījās doties prom. Andrea sēdēja kafejnīcas troksnī un gaismas mirdzumā, juzdama apkārt strāvojam dzīvi, kas plūda no cilvēkiem, kuri gāja garām, smējās un klaigāja. Ļaujot pasūtītajam gaļas gabalam savā šķīvī pilnīgi atdzist, Andrea vēroja, ka viņas neticami glītais pavadonis apžilbina cilvēkus pie citiem galdiņiem. Viņa ielika tosterā rozīņu maizi un nejauši to apdedzināja, jo nespēja atraut skatienu no Lerija. Viņa enerģija bija apburoša; Andrea juta, ka ar katru garāmskrejošu mirkli aizvien vairāk un vairāk iemīlas Lerijā, vēlēdamās, kaut šis vakars nekad nebeigtos, un cerēdama, ka šī nebūs viņas pēdējā tikšanās ar Leriju. Kad Lerijs atgriezās pie galdiņa, lai pabeigtu apēst savu sviestmaizi, Andrea dzirdēja sevi sakām pati sev, ka labprāt palīdzēs viņam pārstrādāt scenāriju.

Bet Andrea atklāja, ka piekrišana palīdzēt Lerijam patiesībā nozīmē nevis strādāšanu kopā ar Leriju, kā viņa bija cerējusi, bet gan to, ka viņai jāpaņem scenārijs uz mājām un jāpārstrādā pa- (

šai. Bet viņai nebija iebildumu. Viņa bija iemīlējusies. Beidzot viņas dzīvē bija īsts vīrietis, un domas par tikšanos ar Leriju uzlādēja viņu ar radošo garu pie rakstāmmašīnas.

Viņi atkal sastapās Šipa kafejnīcā, kas bija izpelnījusies popularitāti apkārtējo studentu vidū ar tosteriem uz katra galdiņa. Skaidrodama, ko mainījusi scenārijā, Andrea pagatavoja Lerijam saldskābmaizes grauzdiņu.

Viņš daiļrunīgi pasmaidīja un apsolīja piezvanīt.

Viņš nepiezvanīja. Vismaz veselus trīs mēnešus ne, bet pēc tam Andreas telefons iezvanījās, un, pacēlusi klausuli, viņa izdzirdēja balsi no savām seksuālajām fantāzijām sakām:

-   Sveika, tas esmu es! it kā viņi tikai vakar vakarā būtu sēdējuši kopā kafejnīcā. Man patiesi jāatvainojas, ka tev nepiezvanīju, bet es biju tik aizņemts! Es aizgāju no darba restorānā un noīrēju sev dzīvokli Fontēna avēnijā Holivudā. Viņš pastāstīja Andreai, kā veicas ar scenāriju. Pēc tā uzņemto filmu paredzēts izrādīt uz ekrāna nākamajā vasarā. Bet paklausies uzmini! Viņi grib, lai es rakstu turpinājumu!

-Ak, Lerij, tas ir brīnišķīgi!

-   Vai zini, es pat vairs nespēju iedomāties, ka varētu to izdarīt bez tevis. Manuprāt, mēs jau abi esam kaut kas līdzīgs komandai. Ko tu teiktu, ja mēs apvienotos un kļūtu partneri?

Andrea nespēja noticēt tam, ko tikko bija dzirdējusi “komanda”, “partneri” -, tas jau gandrīz līdzinājās bildinājumam.

-   Jā, viņa atsaucās tik aši, ka pašai aizrāvās elpa. Jā, es būšu tava partnere.

-   Saprotiet, mis Bahmena, Beverlija aiz savām milzīgajām saulesbrillēm ierunājās, Mariona Stāra tika nodota. Viņu nodeva Holivuda tie vīrieši, kas viņu izmantoja. Es gribētu, lai mistera Vulfa filma viņu attaisnotu.

Andrea, kura par nodevību zināja it visu, nesaprata, kāpēc Beverlija Bērgesa tik kaislīgi aizstāv Marionu. Vai arī Beverliju reiz nodevis kāds vīrietis?

-   Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, sacīja Andrea; viņu mulsināja, ka Beverlija Bērgesa tik dedzīgi iestājas par sievieti, kuru viņa nekad nebija pazinusi.

“Es izaugu, klausīdamās dzimumaktu skaņās, kas nāca no manu vecāku guļamistabas,” vēstīja ar izbalējušo sarkano tinti rakstītie vārdi. “Mans tēvs, grāfs Vinklers, bija nepiesātināms; mātes pienākums bija vienīgi pakļauties.”

Andrea mazā, klusā, bibliotēkai līdzīgā telpā, kuru sauca par Ķīniešu istabu un kurā Mariona Stāra reiz mēdza rīkot mahjonga vakarus, šobrīd lasīja Marionas Stāras dienasgrāmatu. Mariona ar savām viešņām visbiežāk tās bija Mērija Pikforda un Klāra Bova mēdza ietērpties zīda kimono un cauru nakti spēlēt. Šīs telpas īpašo pievilcību pastiprināja astoņas collas augstā lazurīta skulptūra vitrīnā: tā atgādināja piebriedušu dzimumlocekli, un runāja, ka to Marionai uzdāvinājusi eksotiskā mēmā kino zvaigzne Alla Nazimova. “Zvaigžņu kūrorta” viesi nāca uz Ķīniešu istabu, lai kāri aplūkotu šo eksotisko seksa rotaļlietu vai lai rakstītu vēstules pie viena no vairākiem privātajiem rakstāmgaldiem. Vai arī tāpat vien palasīt, kā to šobrīd, ieritinājusies ādas klubkrēslā un dziļi iegrimusi Madonas dzīvesstāstā, darīja Andrea.

“Es nespēju atcerēties, kāda mana māte izskatījās, kad nebija stāvoklī. Viņas augums vienmēr bija piebriedis un uztūcis, vienmēr apslēpts zem platām kleitām. Nezinu, vai viņas augums kādreiz bijis slaids un ar burvīgiem, sievišķīgiem apaļumiem. Un atceros, ka viņa vienmēr mazliet piekliboja un vienmēr bija tik pārgurusi, ka man nācās paveikt vairumu mājas darbu un pieskatīt brāļus un māsas, jo mammai tam nepietika spēka. Pēc Džonija piedzimšanas reiz noklausījos mammu lūdzam tēvu, lai liekot viņu mierā. Viņš nepaklausīja, un māte pēc Džonija dzemdēja vēl trīs bērnus. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņa nomira no spontānā aborta komplikācijām. Tajā gadā ēs aizbēgu no mājām. Man bija piecpadsmit gadu, un es par seksu zināju pilnīgi visu. Arī par tā spēku.

Tikai pēc dažiem gadiem uzzināju, ka mātes spontānajam abortam nav bijis dabīgs iemesls. Viņa to bija izraisījusi pati.”

Ķīniešu istabā, iztraucēdami Andreu, sačukstēdamies ienāca kāds pārītis un devās pie slavenās lazurīta skulptūras. Vīrietis nomurmināja: Es dzirdēju, ka Džonijs Berimors reiz… Viņš vēl vairāk pieklusināja balsi. Tad piebilda: Šajā pašā istabā. Un viņa dāma ieķiķinājās. Andrea pāršķīra lappusi un turpināja lasīt.

“Tajā dienā, kad iepazinos ar slaveno kinorežisoru Deksteru Braiantu Remziju, man bija septiņpadsmit gadu, Losandželosā bija deviņdesmit grādu, bet es, ieslodzīta milzīgā ledus klucī, gandrīz nosalu līdz nāvei.

Pirmo reizi ieradusies Holivudā, dabūju istabiņu Pestīšanas armijas sieviešu viesnīcā Govera ielā. Mana istabasbiedre Grēta ļoti centās iekļūt kādā filmā; tā bija viņa, kura mani brīdināja, ka visas lomas var dabūt vienīgi caur gultu. “Ikviens vīrietis kinobiznesā dzenas tikai pēc viena,” viņa sacīja. Grēta strādāja “Kokospalmu birzī”, un viņa mani tur iekārtoja darbā sākumā garderobē. Tomēr garderobē es ilgi nestrādāju, jo mani paaugstināja, ļaujot piedalīties šovā. Tur tika veidoti pasakaini uzvedumi, kas sastāvēja galvenokārt no gandrīz kailām meitenēm smalkās pozās. Tās ne dejoja, ne arī darīja kaut ko citu. Vienīgais nepieciešamais talants bija sēdēt vai stāvēt pavedinošās pozās.

Tajā naktī, kad Remzijs izglāba man dzīvību, man vajadzēja parādīties uz skatuves pilnīgi kailai, iesprostotai ledus klucī. Visi man apgalvoja, ka būšot labi, jo ledus kluča dobajā vidū esot apslēpta elektriskā sildītājierīce. Negribēju gan to darit, man bija bail. Bet man aizrādīja, ka es nedrikstot žēloties, jo es būšot visa uzveduma zvaigzne. Man nepatika ari tas kailums, kaut gan citas meitenes arī sedza tikai dažas margrietiņas.

Tā nu es uzrāpos uz kāpnītēm un ielīdu ledus klucī. Biju pārbijusies. Un tur bija tik auksti! Grēta mani uzmundrināja, apgalvodama, ka, par spīti ledus caurspīdīgumam, neko tā īsti saskatīt nevarot. Sākās uzvedums, un mans ledus gabals tika uzstumts uz skatuves. Skatītāji, mani ieraudzījuši, bija sajūsmināti. Sapratuši, ka esmu pilnīgi kaila, viņi burtiski vai lēca augšup no savām vietām. Nelaime tā, ka mūsu iznāciens izsauca pārāk skaļu piekrišanu un neviens nepamanīja, cik ļoti es trīcu. Apsildīšanas ierīce bija sabojājusies, un es pamazām sāku sasalt. Mana galva bija tuvu ledus gabala virsmai, bet, kad pūlējos kliegt, neviens mani nedzirdēja, jo spēlēja orķestris un visi skatītāji klaigāja un svilpa.

Ledus gabals lēnām griezās, un man kļuva arvien vairāk bail. Manas pēdas bija sastingušas un āda šķita degam tajās vietās, kur tā pieskārās ledum. Es sāku kliegt. Centos izrāpties laukā, bet nepietika vietas, kur paplest rokas. Skatītāji es tos varēju saredzēt cauri ledum smējās un aplaudēja, un sajūsminājās par izrādi, un es šausmās aptvēru, ka jau pirms izrādes beigām būšu nosalusi līdz nāvei.

Un tad piepeši uz skatuves uzkāpa kāds vīrietis, pagrūzdams

malā pārējās meitenes un viņu margrietiņas. Viņš uzrāpās uz ledus gabala, paliecās iekšā, sagrāba mani zem padusēm un izvilka laukā, aši ietīdams mani mētelī, kas pašam bija mugurā. Pūlis auroja no sajūsmas. Viņi noteikti domāja, ka tas piederas pie izrādes.

Es atceros, kā vīrietis, nesdams mani, steidzās starp galdiņiem un tad pa malējām durvīm laukā, un tad mēs bijām uz limuzīna pakaļējā sēdekļa, un es nespēju pārstāt klabināt zobus. Bet viņš man ielēja mazliet konjaka no sudrabainas blašķes un nepārtraukti atkārtoja: “Labi, labi, viss jau ir kārtībā,” savā patīkamajā, dobji skanīgajā balsī. Viņš saņēma rokās manu seju, šķita pētām mani.

Un noteica: “Ak Dievs!” Un es sāku raudāt.

Tobrīd vēl nezināju, ka mans glābējs ir viens no slavenākajiem cilvēkiem Holivudā. Biju redzējusi viņa filmas. Deksters Braiants Remzijs bija pazīstams ar savām dārgajām filmām, kurās bija daudz kostīmu un dekorāciju, un tūkstošiem masu skatu dalībnieku. Kad es nākamajā rītā atmodos viņa Benedikta kanjona mājā lielā gultā ar monogrammām rotātiem atlasa palagiem, viņš man atnesa brokastis kaviāru un šampanieti! un apliecināja, ka esmu gulējusi viena, bet viņš pārlaidis nakti viesu guļamistabā. Viņš atsēdās uz gultas malas un sacīja: “Vai tu zini, ka esi ļoti skaista?” Un tad viņš pateica to, ko laikam sapņo dzirdēt jebkura septiņpadsmit gadus veca meitene: “Es tevi padarīšu par zvaigzni.”

Pēc tam Deksters mani it visur ņēma sev līdzi: uz seansu Rū-

dolfa Valentīno mājā, kur ar mums runāja viņa gara vadonis Melnā Spalva; uz azartspēļu kuģiem, kas bija noenkuroti trīs jūdžu attālumā no Santamonikas; uz otrdienas vakariem Trokadero un svētdienas pēcpusdienās skatīties polo sacīkstes Brentvudas mežonīgajā apkārtnē. Viņš iepazīstināja mani ar pasauli, par kādu es pat nebiju sapņojusi, kur smalks vakartērps par trim tūkstošiem dolāru tika izmantots tikai vienās viesībās un pēc tam tika aizmests; tā bija pasaule, kurā mašīnu sēdekļi bija izklāti ar retu sniega leopardu ādām un tualetes klozetpodi bija izgatavoti no īsta zelta.

Remzijs mani pilnīgi pārveidoja. Viņš nolīga Holivudas labāko grima mākslinieku, lai izveidotu man “īsto izskatu”. Šis cil-

vēks bija pilnveidojis savu amatprasmi, sagatavodams Sanfrancisko visdārgākās prostitūtas īpaši naudīgajiem klientiem. Kopā ar viņu Remzijs nosprieda, ka man jākļūst par seksa simbolu. Gluži tāpat kā Mērijai Pikfordai bija jāpūlas saglabāt savu jaunavīgas nevainības tēlu gan uz ekrāna, gan dzīvē tā mani piespieda izkopt parupjas seksualitātes un amoralitātes auru. Tad Remzijs man piešķīra manu jauno vārdu Mariona Stāra, jo, kā viņš sacīja, Ģertrūde Vinklere nepavisam neizklausoties seksīgi. Lai ari kur mēs devāmies uz viesībām, restorāniem, filmu pirmizrādēm -, Remzijs vēroja vīriešu reakciju pret mani un vēlāk to aprakstīja. Kad pārnācām mājās, viņš man sniedza norādījumus, kā staigāt, kā runāt. Tiklīdz viņam vaicāju, kad viņš sāks mani filmēt, viņš atrunājās: “Pacieties!”

Bet astoņpadsmit gadu vecumā “pacietība” nav pieņemams vārds. Es gribēju kļūt par aktrisi, bet vēl vairāk es gribēju, lai mans glītais Deksters Braiants Remzijs pamīlētos ar mani. Visā šajā laikā, kaut arī es dzīvoju pie viņa, viņš ne reizes nebija man pieskāries, tāpēc es jau sāku uztraukties, vai viņš to vispār jebkad darīs.”

Andrea aizvēra grāmatu. Piepeši viņai uznāca nepārvarama vēlēšanās redzēt, kāda izskatās šis neparastās dienasgrāmatas autore. Atcerēdamās mazo kinoteātri otrajā stāvā, kur nepārtraukti demonstrēja Marionas filmas, Andrea sakravāja savas mantas un aizgāja.

Andrea spēja izturēt tieši desmit minūtes no klasiskās mēmās filmas “Viņas nekrietnie paņēmieni”, tad viņai nācās pretīgumā atstāt kinoteātri.

Skats, kas viņu izdzina no zāles, rādīja deviņpadsmit gadus veco un kailo Marionu caurspīdīgā, ar šampanieti pildītā vannā. Viņu ielenca vīrieši, kas visi bija pilnīgi apģērbušies. Viņas varone bija it kā “brīva” jauna sieviete, kas seksuāli uzlādējās, ķircinot vīriešus. Bet, kad kamera rādīja tuvplānus, kad Marionai, kā redzams, bija jādemonstrē koķeta un tēlota kautrība, viņas acīs varēja pamanīt pazibam bailes.

Andrea dusmīga izgāja aukstajā naktī un pa šauro, bruģēto

taku, kas veda no pils uz viņu bungalo, saliekusies pretī stindzinošajam kalnu vējam devās uz priekšu, prātodama par to, ko šodien uzzinājusi no Beverlijas Bērgesas, no Madonas dienasgrāmatas un no filmas. Tagad viņa zināja, kāpēc Beverlija tik kaislīgi uzstājās par Marionas pieklājīgu atainošanu Lerija scenārijā. Andrea notricēja, atcerēdamās “Viņas nekrietnos paņēmienus”. Kāda izmantošana! Tā nabaga deviņpadsmit gadus vecā meitene tika izmantota, ietekmēta un padarīta par prostitūtu. Un to darīja vīrietis, kuru viņa mīlēja.

Andrea tikko valdījās, lai nedotos taisni pie Beverlijas un neteiktu: “Klau, neuztraucieties! Lerijs nav īstais rakstnieks, tā esmu es. Un es parūpēšos, lai tiktu uzrakstīts patiess Marionas dzīvesstāsts.”

Bet pagaidām viņa nevarēja stāstīt Beverlijai patiesību, kamēr vēl nebija sagaidījusi savas rūpīgi plānotās atriebības kulmināciju. Pēc četrām dienām no Tokijas ieradīsies misters Jamato, atvezdams līdzi Lerija topošās filmas galveno finansējumu. Viņiem bija paredzēts sastapties “Zvaigžņu kūrortā”; Andreai līdz tam laikam jāsagatavo līgums. Bet ne misters Jamato, ne Lerijs nenojauta, ka viņus abus gaida pārsteigums.

Tā dēļ, ko Lerijs bija viņai nodarījis pirms astoņiem mēnešiem.

Uzpūta tik spēcīga vēja brāzma, ka Andreai nācās pagriezt pret to muguru. Un īsu mirkli, cauri arvien stiprākajam putenim saskatot pili, Andreai šķita, ka viņa pamanījusi plānā neatzīmētajā stāvā pie viena no logiem stāvam kādu figūru un raugāmies uz viņu.

TREŠĀ DIENA

..

22

Šoreiz telefona klausule tika pacelta pēc pirmā signāla tātad zvans tika gaidīts. Tā bija īpaša līnija, jo tas bija īpašs numurs, tikai divi cilvēki visā pasaulē pa to sarunājās.

-    Filipa apmetusies viesnīcā “Century Plaza”, kāda balss sacīja. Bet rīt viņa dodas uz Palmspringsu. Viņa sasaukusi ārkārtas valdes sēdi. Tur būs visi.

-    Vai viņa kaut ko atklājusi?

-    Nedomāju vis… ne gluži.

-   Parūpējies, lai tas tā arī paliktu. Seko viņai pa pēdām; neizlaid viņu no acīm! Bet, ja tev nav ieroča, iegādājies to!

23

Sanfernando ieleja, Kalifornija, 1959. gads

IS/Im jau astoņus mēnešus nav bijis neviena orgasma, piepeši paziņoja Šērlija.

Adāmadatas un pāršķirstāmo žurnālu lapas sastinga, un pārējās sievietes uzgaidāmajā telpā parlaudzījās uz viņu.

-   Es nezinu, vai vaina meklējama manā vīrā vai manī, Šērlija turpināja, runādama tik steidzīgi, it kā gribēdama paspēt uz autobusu un vēlēdamās izklāstīt visu pirms tā pienākšanas. Šērlija svēra divi simti deviņpadsmit mārciņas; viņa jau mēnesi apmeklēja Tarzānas korpulences klīniku. Mums ar Diku reiz bija kolosāla saskaņa gultā. Man nekad nebija grūtību sasniegt orgasmu, bet tagad… nekā.

Pārējās sievietes apmulsušas raudzījās uz viņu. Kopš tā brīža, kad Filipa bija ienākusi uzgaidāmajā telpā un ieteikusies: Sveicinātas, vai vēl kādai nojums šī diēta sagādā tikpat daudz rūpju kā man? viņas visas bija omulīgi sarunājušās jau divdesmit minūtes bez jebkāda īpaša uzaicinājuma. Bet līdz šim visas atzīšanās saistījās ar drošiem, mierīgiem tematiem: viena sieviete pavēstīja, ka viņa vēloties sev glītākus apģērbus, cita gribēja labāk izskatīties fotogrāfijās. Šērlijas piebilde pārkāpa biedējošu robežu, un neviena nezināja, kā uz to reaģēt.

Patiesībā dažas no viņām nebija gluži pārliecinātas, par ko Šērlija runā, piemēram, misis Pērsija, kurai bija septiņdesmit gadu un tik smags artrīts, ka viņas rokas atgādināja krabjus.

-   Es nemaz nezināju, ka sievietēm tādi mēdz būt, viņa atzinās.

Šķita, viņa izteikusi skali visu domas, jo viņas teikto apstiprināja piekrītoši galvas mājieni.

-   Mēdz gan būt, mīļā, Šērlija atsaucās, un esmu ar mieru atdot jebko, lai tikai uzzinātu, kas mani traucē to sasniegt. Saprotiet, mēs ar Diku vēl aizvien mīlējāmies, cik bieži vien spējam, bet pēc pieciem bērniem un pieņemšanās svarā līdz ar katru no tiem esmu kļuvusi lempīga un mokos ar visādām problēmām. Mēģināju par to pavaicāt viņam, Šērlija turpināja, ar bišu stropam līdzīgo frizūru pamādama doktora Hēra kabineta virzienā, bet viņš tikai atcirta, lai es par to neraizējoties.

Viņa brīdi padomāja, paraudzījās uz plakātu pie sienas, kurā tukla sieviete grasījās bāzt mutē lielu kūkas gabalu un apakšā uzraksts vēstīja: “Vispirms apdomā!” Tad viņa klusākā balsī piebilda:

-   Laikam vaina ir manī pašā. Man nepatīk savs izska-s, tas ir, savs augums. Kad mēs esam gultā, jūtos tā, it kā es sastingtu. Mani traucē pašas resnums.

Nākamā ierunājās Keisija Mērija. Man ik mēnesi uznāk drausmīgi krampji. Reizēm jūtos tik slikti, ka pat nespēju izkāpt no gultas. Mans ginekologs ierosināja, ka varbūt mēnešreizes būtu vieglākas, ja es zaudētu svaru. Keisija Mērija svēra simt deviņdesmit mārciņas; vēl pirms piecām minūtēm viņa bija paziņojusi, ka vēlētos zaudēt svaru, lai labāk izskatītos fotogrāfijās.

-   Es strādāju veikalā, Filipa sacīja, un viņai pievērsās astoņas līdzjūtīgas sejas: “Uz priekšu, mīļā, izsaki visu, kas tevi nomāc!” Galvenokārt kosmētikas nodaļā. Pirms dažām dienām vairākas meitenes nevarēja izšķirties, kādu pūderi iegādāties, tāpēc es mēģināju viņām kaut ko ieteikt. Nostrādājusi tur piecus gadus, es diezgan labi pārzinu kosmētiku. Viņa paraustīja plecus. Meitenes izbrīnījušās blenza uz mani un tad saskatījušās devās prom.

-   Skaidrs! Šērlija atsaucās. Kā gan resna meiča varētu kaut ko zināt! It īpaši par to, kā izskatīties skaistai!

Uzgaidāmajai telpai pārviļņoja piekrītoša murmināšana, un Filipa iedomājās, kā Riss mēdza noglāstīt viņai galvu, kad vien Filipa bija mēģinājusi viņam kaut ko pastāstīt. Vai Riss būtu viņu uzklausījis, ja viņa būtu bijusi tieva? Vai Riss šobrīd būtu vēl dzīvs, ja Filipai nebūtu bijis to lieko sešdesmit mārciņu?

Vienīgā, kas līdz šim vēl nebija neko teikusi, bija Bobija Cīglere, kura strādāja tepat netālu “Amerikas bankā”. Tagad viņa ierunājās: Mana māte nomira četrdesmit piecu gadu vecumā. Viņa svēra divsimt piecdesmit mārciņas. Man ir četrdesmit četri, un es sveru divsimt trīsdesmit mārciņas. Es esmu pārbijusies.

-   Man šķiet, mēs visas esam pārbijušās šādā vai tādā veidā, Keisija Mērija piebilda, ar savu tamboradatu īpaši aizrautīgi dodamās uzbrukumā oranži brūnajam rokdarbam.

Filipa palūkojās pulkstenī. Bija pagājusi nedēļa kopš viņas pirmās ierašanās Tarzānas korpulences klīnikā, un viņa baidījās no tikšanās ar doktoru Hēru.

Kā jau Filipa paredzēja, viņas pirmā diētas nedēļa bija kā ļauns murgs: ar trīcošām rokām, galvas reiboņiem un spēcīgu svīšanu. Reizēm pēcpusdienās viņa jutās tik slikti, ka šķita, tūlīt noģībs. Bet Filipa bija apņēmusies stingri ievērot doktora Hēra ēdienkarti, apņēmusies zaudēt svaru. Kad vēdergraizes un caureja kļuva neizturamas, viņa iedomājās par savu jauno draudzeni Henu Raienu, kura pārcieta to pašu, tāpēc bija cītīgi ēdusi tieši to, kas bija rakstīts ēdienkartē, un tieši noteiktajos laikos. Bet visā šajā nedēļā ( Filipa bija zaudējusi tikai mārciņu svara.

Tagad viņa vaicāja pārējām, kā viņām veicies pirmajā diētas nedēļā, un visas apgalvoja, ka sasniegušas satriecošus rezultātus.

Millija Finka atzinās, ka, pati sev par pārsteigumu, zaudējusi astoņas mārciņas. Zinādama, ka doktors Hērs apvainos viņu krāpšanā, Filipa pārbijusies gaidīja tikšanos ar ārstu. Viņa prātoja, kādi panākumi bijuši Henai. Kopš tām pusdienām veikala kafejnīcā viņas visu nedēļu nebija tikušās; pēc neilga laika, kad Filipa iznāks no ārsta kabineta, viņas atkal tiksies un nosvērsies uz veikala aptiekas nodaļas svariem.

Doktors Hērs bargi palūkojās uz viņu, bet viņa skatiens pauda ari tikko manāmas rūpes, it kā viņš būtu Filipas tēvs un saprastu sieviešu vājības. Meitenīt, tu esi krāpusies.

-   Neesmu vis, Filipa atsaucās. Es precīzi ievēroju diētu.

-    Mmm, viņš norūca, es šaubos. Tavu prātu nodarbina citas lietas droši vien puiši. Tā ir visu jūsu nelaime. Jūs nespējat koncentrēties. Jūs sevi pilnībā neveltāt nekam. Es apgalvoju, Filipa, ka tu esi krāpusies ar manu diētu.

-    Bet es to nedarīju!

Viņš iesmējās. Mani tu nepiemuļķosi, meitenīt! Fakti runā paši par sevi. Tev šajā nedēļā vajadzēja zaudēt vairāk nekā vienu mārciņu. Vidēji tas ir sešas mārciņas. Tāpēc atzīsties, viņš sacīja, paliekdamies uz priekšu kā tēvocis, kuram var uzticēties, ko tu darīji? Pa kluso apēdi pāris bulciņu? Mājup ejot, apstājies pie saldējuma kioska?

-   Dakter Hēr, es precīzi izpildīju visu, kas bija rakstīts ēdienkartē. Starp citu, es gribēju pajautāt, kāpēc es, visu to ēdot, jutos tik drausmīgi.

Ārsta kuplās uzacis saraucās, aizēnodamas acis. Tev nevajadzēja justies drausmīgi. Tev vajadzēja justies veselīgi. Mmm, viņš atkal norūca. Ko tu domā ar “drausmīgi”? Kad Filipa aprakstīja savus simptomus, viņš pavaicāja: Vai tev kādreiz ir izdarītas diabēta analīzes?

-    Nē. Vismaz man liekas, ka ne.

-Tā gan ir attāla varbūtība, bet iespējams, ka tā ir tava problēma. Visi tie augļi… saproti, fruktoze ir cukura paveids. Labi, pagaidām piesargāsimies. Te būs ēdienkarte otrajai nedēļai. Ja tu nevari ieēst augļus, tad nomaini tos ar dārzeņiem. Redzēsim, kas no tā sanāks. Priekštelpā sarunājiet ar manu medicīnas māsu par glikozes satura noteikšanas analīzēm.

-    Par visu to man jāpateicas tev! Hena pavēstīja, kad abas apsēdās pie sava galdiņa un Filipa viņai pasniedza otrās nedēļas diētas ēdienkarti. Galda virsma bija lipīga, bet viņas varēja pamanīt švīkas, kur kāds bija strādājis ar mitru lupatu. Esmu zaudējusi četras mārciņas! Hena iesaucās. Es pati to nemaz nezināju!

Un tikai tu to panāci, Filipa. Man prāts nesas uz svinēšanu. Viņa pievērsās kūciņu vitrīnai, tad atkal paraudzījās uz Filipu. Bet laikam jau nedrīkst, vai ne?

Filipa pasmaidīja. Tev bija taisnība, Hena sacīja, gandrīz vai palēkdamās uz krēsla, tā ka mazie zelta auskariņi dedzīgi nozibināja. Diēta kopā ar draudzeni ir daudz vienkāršāka! Man visu nedēļu gribējās mazliet pakrāpties, bet tad es iedomājos par tevi, kā tu sēdi pie savas saimnieces bagātīgi klātā galda un cītīgi baudi tikai biezpienu un hamburgeru. Vēl es domāju par šodienu, par to, kā mēs uzkāpsim uz tiem svariem pie durvīm. Vai zini ko? Es negribēju, lai tu būtu vīlusies manī. Vai tas nav dīvaini? Es negribēju, lai tu domā, ak, Henai nekas nesanāks! Tāpēc arī es cītīgi izturēju. Četras mārciņas!

Viņas prātā virpuļoja vīzijas par Alenu Skedudo.

-    Bet tagad mums jāizspriež, kāda ir tava problēma, viņa nomierinājusies atsāka. Es ne reizes neizjutu ne nelabumu, ne reiboni; patiesībā es nekad neesmu jutusies vēl labāk. Un ja tev tiešām ir diabēts?

-   Tad es tikšu ar to galā. Tev patiesi nebija nekādu problēmu?

-                    Nu, vienīgi mamma ir uz mani dusmīga, Hena atzinās.

-    Viņa manu diētu uztver kā personisku apvainojumu, jo mums abām ir līdzīgi augumi tās pašas izplūdušās formas. Viņa uzskata, ja man nepatīk mans augums, tātad nepatīk arī viņējais. Esmu viņu kaut kā aizvainojusi. Viņa pārskatīja doktora Hēra ēdienkarti otrajai nedēļai un norūca: Kā redzu, atkal otrdienas un ceturtdienas vakaros kāposti. Kāposti vien. Bet tas nekas. Tagad mums jau atvēlēta viena baltmaizes šķēle dienā. Tas ir labi. Tomēr vēl aizvien daudz augļu. Viņa paraudzījās uz Filipu. Ko tu grasies iesākt?

-Ak, es tikšu ar to galā! Ēdīšu vairāk dārzeņu un samazināšu augļu daudzumu. Varbūt asinsanalīzes kaut ko uzrādīs.

Tajā vakarā Filipa izvilka savu mazo bloknotu audekla vākos to pašu, kuru bija vēlējusies uzdāvināt Risam, cerēdama, ka tajā ietvertā dzīves gudrība spēs viņu glābt, un tagad viņa rakstīja: “Neviens pats neizvēlas būt resns vai ne.”

Tad viņa rakstīja par pārējām klīnikas pacientēm, kuras nosauca par “māsām”. Viņa iesāka šo rakstu ar Šērliju un viņas seksuālajām problēmām, tad sekoja misis Persija, kura cerēja līdz ar svara zaudēšanu mazināt savu artrītu, un Keisija Mērija ar viņas neciešamajiem krampjiem. Vēl Filipa pievienoja Rondu telefonu centrāles darbinieci, kas vēlējās izskatīties labi savas meitas kāzās, lai meitai nebūtu par viņu jākaunas; Milliju Finku zooveikala īpašnieci, kura piecdesmit gadu vecumā bija tikko izšķīrusies un gribēja iepazīties ar kādu citu vīrieti; Telmu, kas uzskatīja, ka vīrs viņu krāpj; un ļoti noslēgto Dotiju, kura, pārējām vairākas reizes viņu iedrošinot, beidzot bija nelabprāt atzinusies, ka vīrs jau gadiem ilgi nav viņai pieskāries.

Atlaidusies krēslā, Filipa apdomāja šo sarakstu un tik tikko pamanīja, ka no misis Čedvikas dzīvojamās istabas apakšstāvā atplūst populāra televīzijas raidījuma skaņas. Filipa sāka saprast dažus apslēptos un ļoti nopietnos liekā svara aspektus. Doktora Hēra parastajā uzgaidāmajā telpā viņa bija sajutusi strāvojam gan dusmas, gan bailes, gan nelaimi, gan depresiju un tas viņai šķita visļaunāk sakāvi.

Otrās nedēļas laikā Filipa zaudēja četras mārciņas sava liekā svara, arī citas sajūtas, kaut vēl pastāvēja, tomēr bija stipri mazinājušās. Bet, kad Filipa nākamajā sestdienā mēģināja to paskaidrot doktoram Hēram, viņš atteica: Tavas asinsanalīzes ir pavisam normālas. Tev nav ne diabēta, ne hipoglikēmijas, vispār nekādu problēmu ar asinīm. Es gribu, lai tu atgriezies pie pilnas augļu diētas.

-   Bet tad es jūtos tik drausmīgi, dakter, es tikko spēju strādāt! To jau ir pamanījuši cilvēki veikalā.

-Tev tikai tā šķiet, meitenīt. Uzticies man! Tavs organisms pats visam piemērosies, un tad tu man vēl teiksi paldies, ka esmu bijis pret tevi stingrs.

Bet, kad nākamajā sestdienā pēc mūžīgā izsalkuma, alku un gandrīz ģībšanas nedēļas Filipa atkal nostājās uz svariem uzgaidāmajā telpā, viņa satriekta konstatēja, ka zaudējusi tikai pusotras mārciņas.

Viņa pievienojās jau pazīstamajām sievietēm, apsēdās un, cenzdamās noslēpt savu milzīgo vilšanos, uzsauca: Sveikas! Vai jums nevienai šīs diētas dēļ nerodas nekādas grūtības? Es laikam nepanesu augļus. Un man neizdodas zaudēt tikpat daudz mārciņu kā jums.

-    Man arī ir problēmas, Šērlija atzinās, uzmezdama žiglu skatienu medicīnas māsai, kura šobrīd svēra kādu no pacientēm.

-    Es nevaru ieēst greipfrūtu. Man no tā dedzina kuņģī. Es to teicu doktoram Hēram, bet viņš attrauca, ka es tikai iedomājoties. Tāpēc es turpinu to ēst.

-    Man ir grūtības ar spinātiem, paziņoja Keisija Mērija, kura tamborēja tik ātri, ka oranžbrūnais rokdarbs jau tuvojās nobeigumam. -Es gluži vienkārši nespēju tos sagremot. Bet es tos ēdu, jo mums taču tas jādara, vai ne?

-    Vai zināt, kāda ir mana vaina? ierunājās jaunatnācēja Mirjama, kura svēra vairāk nekā trīssimt mārciņas un kura nodarbojās ar izšūšanu. Viņa apmeklēja klīniku jau sešas nedēļas, bet bija nomainījusi ceturtdienas pret sestdienām. Man patīk knibināties ar ēdamo. Tāda nu es esmu. Bet šī diēta nepieļauj našķēšanos ēdienreižu starplaikos. Pagaidām esmu zaudējusi divdesmit deviņas mārciņas, un tas mani sajūsmina. Bet šī diēta ir tik neciešami garlaicīga! Un ēdienreižu starplaikos mani moka izsalkums.

-   Tomēr šai diētai ir arī savi plusi, optimistiski ieteicās misis Pērsija, saspiedusi klēpī savas artrīta izkropļotās rokas. Mums nav jāskaita kalorijas. Es to nekad neesmu varējusi ciest. Tas ir tik nepatīkami!

Kad Filipa veikala kafejnīcā sastapās ar Henu, draudzene bija sajūsmināta, jo bija zaudējusi vēl divas mārciņas.

-   Tas ir tikai tevis dēļ! viņa iesaucās. Viss ir tikai tevis dēļ, Filipa, tev bija taisnība par to, ka mums nepieciešams kāds uzraugs. Es tikai vēlētos, kaut arī tev veiktos labāk.

-    Gan jau veiksies, Filipa atteica, līdz būšu noskaidrojusi, kāda ir mana problēma.

-    Starp citu, viena no manām māsīcām, kura ir smagāka par mani, gribētu ar nākamo nedēļu mums piebiedroties. Vai tev nebūs iebildumu?

Filipai nepavisam nebija iebildumu. Patiesībā viņa prātoja, vai neuzaicināt uz nākamo sanāksmi divas no klīnikas “māsām” Šērliju un Keisiju Mēriju. Man šķiet, viņām noderētu neliela palīdzība no ārienes, Filipa smaidīdama noteica.

Filipa šausmās aptvēra, ka diēta kļuvusi par viņas dzīves jēgu.Viņa spēja domāt vienīgi par ēdieniem. Agrāk, pirms šīs diētas uzsākšanas, viņa spēja visu dienu izturēt bez ēšanas, līdz pat pievakarei nejuzdama izsalkumu, un tad jau klāt bija vakariņu laiks. Bet tagad, uzsākusi rītu ar sulu, vienu grauzdiņu un augļa gabaliņu, ap deviņiem no rīta viņa jau sajuta neciešamu izsalkumu. Trīs turpmākās stundas viņa domāja vienīgi par biezpienu un cieti novārīto olu, kas viņu gaidīja darbinieku ēdamtelpas ledusskapī. Vislabākā ēdienreize doktora Hēra paredzētajā diētā bija vakariņas, jo tad viņš atļāva apēst sešas unces gaļas. Viņš vienmēr nosacīja, kādu gaļu drīkst ēst, piemēram, vienu dienu jēra kotleti, nākamajā hamburgeru. Bez tam varēja iebaudīt neierobežotu daudzumu dārzeņu. Filipa atklāja, ka ļoti pieķērusies šim neierobežotajam dārzeņu daudzumam, tādējādi pastiepdama ēdienreizi līdz pat vakaram grauzdama kādu burkānu vai zaļās pupiņas tajā laikā, kamēr mācījās un pildīja mājasdarbus.

Uz nākamo kopīgo sanākšanu veikalā Hena paņēma līdzi savu māsīcu, un no klīnikas kopā ar Filipu atnāca vēl trīs pacientes. Viņām vajadzēja izvēlēties vislielāko galdiņu, un arī tad viņas sēdēja saspiedušās. Viņas dalījās savos noslēpumos un atziņās un, ejot prom, pavēstīja, ka jūtas daudz labāk, nekā atstājot doktora Hēra kabinetu. Nākamajā nedēļā Filipai uz veikalu vēlējās sekot jau visas astoņas klīnikas “māsas”, un Henas māsīca, kura bija uzsākusi diētu un veiksmīgi nokritusies svarā par trim mārciņām, bija paņēmusi līdzi divas draudzenes. Viņām nācās pārcelt savu pusdienu sanāksmi uz Denija kafejnīcu ielas galā, kur lielākām grupām varēja savienot vairākus galdiņus kopā. Hena piedāvājās uzrakstīt ēdienkartes tām grupas biedrenēm, kuras neapmeklēja klīniku, jo viņa varēja darbā piekļūt labai elektriskajai rakstāmmašīnai.

Piektās nedēļas laikā, atkal zaudējusi svaru tikai par pusotrām mārciņām, Filipa pamanīja, ka doktora Hēra ēdienkartes, lai gan viņš katru nedēļu deva jaunu, patiesībā bija gandrīz vienādas vienveidīgs biezpiena, dārzeņu un augļu cikls ar nelielu maizes un gaļas piedevu, bet maize vienmēr bija tikai baltmaize, un gaļa vienmēr hamburgers vai jēra kotlete. Un, tā kā sestdienas grupiņas galvenā problēma bija ilgas pēc dažādības, viena no viņām pat bija izteikusies: “Es labāk mirstu nekā velku šādu dzīvi,” grasīdamās pārtraukt diētu, līdz citas viņu pierunāja to turpināt, Filipa kādu vakaru nolēma piesēsties un izanalizēt Tarzānas korpulences klīnikas diētu.

Un galu galā izrādījās, ka tā ir parasta diēta, ierobežojot uzņemtās pārtikas apjomu līdz tūkstoš divsimt kalorijām.

Kas tad padarīja doktora Hēra diētu par tik īpašu un tik efektīvu?

Izanalizējot diētu vēl smalkāk un atklājot, ka visi pārtikas produkti pieder pie piecām grupām augļi, dārzeņi, piena produkti, gaļa un maize -, Filipa papētīja to vēl sīkāk. Ieskatīdamās iegādātajā kaloriju tabulā, viņa noskaidroja, ka kaloriju daudzums bija vienāds, kaut arī katras grupas pieļaujamais pārtikas produktu apjoms bija atšķirīgs, piemēram, vienu dienu pusdienās biete un citā dienā viens burkāns.

-    Kāds mums jau ir sarēķinājis kalorijas, viņa paziņoja grupas dalībniecēm, kuras nākamajā sestdienā jau bija četrpadsmit. Tagad viņas aizņēma pusi no Denija kafejnīcas telpas. Ēzdamas salātus un biezpienu, viņas klausījās, kā Filipa iepazīstina ar saviem šīs nedēļas atklājumiem. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc doktora Hēra diēta ir tik vienkārša. Mums nav jāskaita kalorijas.

-   Tomēr problēmas vēl ir, Hena piebilda; viņai vēl aizvien bija grūtības ar kāpostu lietošanu uzturā. Viņa atcerējās to nepatīkamo bridi, kura liecinieki bija misters Skedudo un teletaipa aparāts; viņa lūdza Dievu, kaut Alens uzskatītu, ka nepieklājīgā skaņa nākusi no šī aparāta puses.

-   Es zinu, Filipa atsaucās, tāpēc izdomāju vēl kaut ko. Es nodomāju, ka vakariņās kāpostu vietā varētu lietot arī zaļās pupiņas, ja vien kaloriju daudzums no tā nemainās. Kas, piemēram, notiktu, ja trešajā dienā es apēstu nevis pusi greipfrūta, bet apelsīnu? Un kāpēc neierobežoto dārzeņu daudzumu no vakariņām nevarētu pastiept visas dienas laikā? Vai tas nav loģiski?

Tā nu viņas nolēma eksperimentēt.

Nākamajā dienā Hena ieradās Halivela un Kaca birojā stundu agrāk, kamēr tur vēl neviena nebija. Izmantodama elektrisko rakstāmmašīnu mistera Kaca jaunās sekretāres kabinetā, viņa sarakstīja visas piecas pārtikas produktu grupas, kuras bija atļautas diētā, līdz ar to specifiskajiem daudzumiem. Visīsākais bija maizes saraksts, jo tur bija vienkārši rakstīts: “Baltmaize, viena šķēle.” Visgarākais bija neierobežoto dārzeņu skaits, tur bija iespēja izvēlēties starp divpadsmit dārzeņiem. Pārrakstīdama Filipas piezīmes, Hena atzīmēja, cik no katras grupas atļauts iebaudīt dienā, piemēram, divas baltmaizes šķēles, trīs augļi, divi gaļas vai zivju ēdieni un tā tālāk. Vēlreiz to pārlasījusi, Hena atklāja, ka Filipai taisnība: būtībā tā vēl aizvien bija doktora Hēra diēta, bet tagad tā bija elastīgāka un izdevīgāka. Un bija lielāka dažādība.

Sestdien viņa aiznesa šīs kopijas grupas dalībniecēm. Šoreiz jau sešpadsmit sievietes satikās veikalā, nosvērās uz aptiekas svariem un tad devās uz Denija kafejnīcu uz savu, kā viņas to nosauca, “pusdienu sanāksmi”. Visas piekrita izmēģināt pārveidoto diētu un paraudzīties, kas notiks.

Bet nomāktības un nedrošības sajūta vēl aizvien saglabājās. Dažas neuzskatīja, ka zaudē svaru pietiekami ātri, citām panāktie rezultāti nebija atnesuši gaidīto laimi vai problēmu risinājumu. Daudzām bija prātā viena doma: “Ja es varētu zaudēt svaru, tad… es varētu dabūt piemērotu darbu; apprecēties; kļūt bagāta; kļūt laimīga.” Citas mocīja nepatika pašām pret sevi. Mirjama, redzēdama, ka svaru stienītis nekad nenolaižas zem trissimt mārciņām, vairs nespēja nostāties uz svariem, tāpēc viņa paņēma savu šuvekli un devās mājup. Telma atmeta ar roku diētai un pavēstīja, ka labāk došoties pie laulību konsultanta. Misis Pērsija paziņoja, ka esot pārāk veca, un padevās.

Staigājot pa “Monikas salona” korpulento sieviešu apģērbu veikala apakšveļas nodaļu un pētot zeķturus un krūšturus, kas bija vienīgie apģērba gabali, kurus Hena nevarēja uzšūt pati, Filipa viņai sacīja: Kaut kā vēl pietrūkst. Ar diētas ēdienkarti vien ir par maz. Mums nepieciešams vēl kas, kaut kas tāds, kas palīdzētu mums turpināt diētas ievērošanu, kad mums jau gribas padoties.

Viņas apstājās pie plauktiem, kur bija izvietoti zeķturi visi balti un biezi, glīti pēc izskata. Jaunā mežģīņu apakšveļa, kas sāka iekarot modes tirgu, līdz “Monikas salonam” vēl tik drīz nenonāks. Esmukaut ko pamanījusi, Hena ierunājās, prātodama, vai viņai neiegādāties jaunu zeķturi. Viņai jau bija četri, jo jebkura sieviete, pat kalsnās, nepieļāva iespēju pat iziet no mājām bez zeķtura. Kad vien tu grupas biedrenēm pasaki tos savus uzmundrinošos teicienus, nu, tos par ticību sev un tā tālāk, viņas vienmēr aiziet no sanāksmēm pacilātas, dedzīgi vēlēdamās nezin ko paveikt. Bet līdz nākamajai sestdienai visa dedzība jau ir apslāpēta. Kāpēc gan tev neuzrakstīt dažus uzmundrinošus vārdus, ko mēs varētu nēsāt līdzi, tāpat kā mēs darām ar ēdienkartēm?

Tāpēc Filipa izvēlējās no savas piezīmju grāmatiņas dažus iedvesmojošus vārdus un iedeva tos Henai, kura tos pusdienlaikā pārrakstīja uz trīs reiz piecas collas lielām kartītēm. Kad misters Skedudo, iedams garām, izmeta kaut ko par “mūsu darbīgo mazo mis Raienu” un uzsmaidīja viņai, Hena nosarka un aptvēra, ka Alens pirmo reizi ar viņu flirtējis.

Pusdienu sanāksmē Denija kafejnīcā, kur oficiante, jau pieradusi pie lielās grupas, pacietīgi iznēsāja salātus un diētiskās maltītes, Hena izdalīja ēdienkartes tām, kuras tikko bija ieradušās no klīnikas, un Filipa pasniedza nelielās kartītes, uz kurām bija uzrakstīti trīs teikumi:

“Tici pati sev.”

“Tu esi īpaša.”

“Ja mainīsi savu attieksmi, mainīsi arī savu dzīvi.”

Keisija Mērija ierunājās: Esmu iemācījusies izmantot savu greipfrūta porciju par saldo ēdienu. Uz greipfrūta puses es uzberu kanēli un minūti paturu cepeškrāsnī. Tas garšo dekadentiski.

Tad ari pārējās piepeši atklāja receptes, ar kurām pašas eksperimentēja, un tās visas lieliski iekļāvās diētas noteikumos, bet līdz šim viņas bija baidījušās to atzīt. Hena, iedomājusies, ka tā varētu rasties kaut kas lielisks, tās visas pierakstīja, lai pavairotu ar rakstāmmašīnu un nākamajā nedēļā izdalītu pārējām.

Filipa samazināja savu augļu devu līdz vienam ābolam katru vakaru. Pirmajā nedēļā viņa nokritās svarā par četrām mārciņām un nākamajā par divām ar pusi. Viņa augu dienu ēda dārzeņus.

Atvērusi dokumentu skapi līdzās Henas rakstāmgaldam, Ārdeta Folknere greizi palūkojās uz Henu un sacīja: Nekad agrāk nebiju redzējusi tevi tik daudz ēdam. Man šķita, tu centies nokristies svarā. Ja tu tā nepārtraukti ēdīsi, tev nekad neizdosies kļūt vieglākai.

Hena no plastmasas kārbas makšķerēja burkānu un seleriju salmiņus. Viņu eksperimentālās diētas otrā nedēļa tuvojās beigām, un viņa jau bija zaudējusi kārtējās četras mārciņas. Bet viņa neko neteica. Viņa raudzījās uz misteru Skedudo, kurš bija noliecies pār savu rakstāmgaldu un, piespiedis ausij telefona klausuli, satraukts runāja par kaut kādām īpašām akcijām, kuru vērtība tikko cēlusies par divām iedaļām. Acīmredzot viņam dažas no tām piederēja. Ārdeta kaut ko runāja, ka “nemitīga ēšana padara resnu”, bet Hena spēja domāt vienīgi par to dienu, kas reiz pienāks, kad misters Skedudo viņu beidzot pamanīs kā tievu sievieti. Viņasprāt, Alenam bija glītas lūpas. Kaut arī Henas pieredze skūpstīšanās jomā aprobežojās tikai ar nelaimīgu ballīti vienpadsmitajā klasē, kas saucās “Tropu sapnis” un ko viņa bija apmeklējusi kopā ar kādu neveiklu brālēnu, vārdā Alvins, viņas iztēle vēstīja, ka skūpstīšanās ar vīrieti, kurš zina, ko dara, varētu būt ļoti patīkama. Tāpēc viņa neklausījās Ārdetā un gremoja tik savus burkānus, vērodama Alena apspīlētās bikses.

Nākamo sanāksmi vajadzēja pārcelt uz Henas māju, tāpēc ka sešas biedrenes, kuras veiksmīgi zaudēja svaru, bija atvedušas līdzi savas draudzenes un Denija kafejnīcā viņas vairs visas nesatilpa. Ikviena piekrita, ka eksperimentālā diēta, kaut arī būdama efektīva, tomēr ir garlaicīga. Filipa ķērās pie darba un ieviesa vēl lielāku dažādību, pievienojot ēdienkartē zemenes (pusi tases) un ananasu (vienu ceturtdaļu augļa), un īstu baltmaizi pierasto kviešu miltu grauzdiņu vietā.

Pēc tam viņa nokritās svarā vēl par divām mārciņām, Hena par pusotru, un grupas dalībnieces, kas tagad jau bija divdesmit divas, tā sajūsminājās par diētu, ka Filipai bija nepieciešamas piecas minūtes, lai panāktu sanāksmē kārtību.

Beidzot Filipa pavēstīja doktoram Hēram, ka viņa vairs neieradīsies klīnikā. Tas, ka Dotija un Millija Finka, un vēl citas jau bija aizgājušas, kā šķita, pārāk nesatrauca ārstu, jo viņa uzgaidāmo telpu joprojām pildīja cerību pilnas jaunas pacientes.

-    Nu, viņš mierīgi norūca, es pārāk nesērošu. Jūs, meitenes, vienmēr domājat, ka varat visu paveikt pašas uz savu roku. Jūs vienīgi nesaprotat to, ka jums ir nepieciešams kāds, kas jūs pieskata, kas kontrolē, lai jūs neblēdītos.

-    Bet es krītos svarā, doktor Hēr. Un esmu uzlabojusi jūsu

diētu.

-Ak, diez vai, meitenīt! Mūsdienās ikviens sevi uzskata par speciālistu.

Kad Filipa mēģināja viņam parādīt savu uzlaboto ēdienkarti, viņš to labvēlīgi atraidīja un sacīja: -Tu vēl atgriezīsies. Es to varu garantēt, ka itin drīz tu atkal sēdēsi šajā pašā krēslā.

Kādā pavēlā novembra pēcpusdienā, kad biržā valdīja rosīga atmosfēra un Halivela un Kaca birojā Venturas bulvārī ritēja drudžains darbs, Ārdeta Folknere piegāja pie Henas rakstāmgalda un ierunājās: Vai zini, mīļā, tu tikai nepārcenties ar to savu diētu. Tu arī tāpat izskaties labi. Tagad tev vajadzētu pārtraukt diētu. Tu taču nevēlēsies zaudēt pārāk daudz svara.

Un tad telefoniste Renāte, garām iedama, ieteicās: Tu pārlieku esi nokritusies svarā. Tev jāpadomā par savu veselību.

Un Hena bija nodomājusi: tagad pārtraukt? Kad sveru simt sešdesmit piecas mārciņas?

Viņai vēl vajadzēja nokristies par divdesmit piecām mārciņām.

Santamonikas kalnu otrā pusē veikala kafejnīcas oficiante Šērlija, kura nopelnīja divreiz lielāku algu nekā Filipa, jo viņa varēja uzvilkt formas uzsvārci, pienāca pie Filipas, kura aptiekas nodalījumā kārtoja glītās rindās aspirīna kārbiņas, un ieteicās: Vai tu nejūties vesela? Tu esi kļuvusi drausmīgi tieva. Tev vajadzētu griezties pie ārsta.

Nākamās sestdienas sanāksmē, kur divdesmit deviņas dažādu vecumu un apmēru sievietes izgāja cauri Henas apstulbušās mātes virtuvei, lai nosvērtos uz vannasistabas svariem un priecīgi izkliegtu savus nedēļas panākumus, Hena un Filipa atstāstīja savus pārsteidzoši līdzīgos gadījumus. Šērlija noteica: Mēs visām patikām resnas, tāpēc ka viņām bija kāda, uz kuru skatīties no augšas! Šērlija bija nokritusies svarā par divdesmit vienu mārciņu, un viņas svaine vairs ar viņu nesarunājās. Bet viņa bija atguvusi spēju izjust orgasmu.

Kādu ritu, kad Hena, ieradusies darbā, steidzās pa eju, misters Driskols, kurš reiz bija gribējis noblēdīt viņai naudu par sviestmaizi, saķēra viņas rokas locītavu un norūca: Tu labi izskaties, meitenīt!

Filipa tobrīd jau bija paplašinājusi maizes sarakstu, iekļaudama tajā pusi kliņģera un pusi karstās desmaizītes; pie piena produktiem viņa bija pievienojusi unci Čedaras siera; gaļas produkti papildinājās ar cūkgaļas kotleti un cīsiņu. Dažādība padarīja diētu vieglāk izpildāmu, un Filipa bija nosaukusi šos nomaināmos ēdienus par “aizvietotājiem”. Neviena no grupas vairs nežēlojās par garlaicīgu diētu; vairs nebija problēmu ar nepārstrādājamiem kāpostiem vai augļiem, kuri izraisīja nelabumu. Bet, kad viņu iejūsma saplaka, viņas lasīja Filipas uzmundrinošos, īsos aforismus, piemēram: “Par kādu tu sevi uzskati, tāda ari būsi,” un turpināja novājēt.

Un to pašu darīja ari Hena. Atbrīvodama savu rokas locītavu no mistera Driskola tvēriena, viņa turpināja ceļu uz savas darba vietas pusi, kur viņa pirmo reizi pamanīja, ka misters Skedudo viņu vēro.

Kad Filipa bija zaudējusi piecdesmit liekās mārciņas, viņa devās pie veikala vadītāja mistera Rīda, lūgdama paaugstināt viņai algu un norīkot viņu citā darbā, jo viņa bija nostrādājusi gandrīz sešus gadus un bija to pelnījusi, un sārtais darbinieces uzsvārcis viņai šobrīd bija pat krietni par platu. Misters Rīds atbildēja noraidoši, un Filipa, pasniegusi viņam uzsvārci, aizgāja no darba.

Hena devās uz darbā iekārtošanas biroju un iesniedza savus dokumentus.Viņa bija nokritusies svarā par četrdesmit piecām mārciņām, tikai piecpadsmit liekās vēl bija atlikušas. Pēc nedēļas viņa tika uzaicināta uz darba pārrunām galvenās sekretāres amatam firmā “Makmāsters un dēli” Šērmenvejā. Viņai piedāvāja četri simti piecdesmit dolāru lielu algu mēnesī, ja viņa piekristu uzsākt strādāt pēc divām nedēļām. Tas bija vairāk, nekā pelnīja mistera Kaca sekretāre. Hena gan negribēja doties prom no mistera Skedudo, bet, ja viņa grasījās mācīties Grirā, viņai bija nepieciešama nauda. Viņa palūdza dienu pārdomām. Alena apspīlētās bikses zaudēja šajā cīņā.

Hena un Filipa nolēma Ielejā noīrēt kopīgu dzīvokli, jo visas grupas dalībnieces, kuru tagad bija vairāk nekā trīsdesmit, dzīvoja vai nu Ensino, Tarzānā, vai Vudlendhilzā. Filipa dabūja Foksa veikalā aptiekas vadītāja asistentes vietu Vaitoukā, un viņai beidzot nācās pavēstīt misis Čedvikai, ka viņa izvācas no savas istabas.

Misis Čedvika, kura pēc Filipas pirmajām zaudētajām divdesmit mārciņām jau bija to paredzējusi, apskāva viņu, uzdāvināja viņai bāli zilu, pūkainu pūdeli ar dzeltenu lenti ap kaklu un sacīja: Tu tālu tiksi, mīļā. Tikai neaizmirsti mani! Es gribētu, lai tu mani laiku pa laikam apciemo.

Pirmajā sestdienas sanāksmē, kuru viņas noturēja savā Kolinsa ielas dzīvoklī netālu no Venturas bulvāra, piedalījās trīsdesmit četras sievietes, no kurām daudzas darbojās grupā jau mēnešiem ilgi kopš pirmajām sanākšanas reizēm veikala tirkīzzilajā kafejnīcas nodalījumā; pārējās bija draudzenes un radinieces, kas bija pievienojušās grupai visā šajā laikā. Visas bija ievērojami tievākas un laimīgākas.

Bija tveicīgs vakars, gaisā virmoja Ielejas apelsīnu ziedu aromāts. Sievietes sēdēja uz krēsliem, uz dīvāna, uz grīdas vai stāvēja pie sienām, visas jau bija nosvērušās; Filipa bija jaunpienācējām izdalījusi diētas kartes, Hena bija izplatījusi ēdienu receptes un jaunāko uzmundrinošo materiālu (“Turi augstu paceltu galvu un liec cilvēkiem saprast, cik tu esi īpaša!”), un telpā valdīja dedzīga, gaidpilna atmosfēra, kas solīja panākumus.

-   Mums vajadzīgs nosaukums, ierosināja Henas māsīca. Viņa grupā darbojās kopš paša tās sākuma, bija novājējusi par trīsdesmit astoņām mārciņām un atradusi sev puisi. Mēs taču nevaram visu laiku saukties tikai “grupa”.

Tad ierunājās arī pārējās, pieblīvējot jau tā karsto un smaržpilno gaisu ar saviem priekšlikumiem. Pagāja krietns laiciņš, līdz Filipa aptvēra, ka pie durvīm kāds zvana.

Viņa devās tās atvērt un ieraudzīja aiz durvīm stāvam tuklu, jaunu sievieti ar mazu bērnu uz viena guma un milzīgu audekla somu pār otru plecu. Salmu krāsas mati durvju ailes gaismā veidoja ap viņas galvu izspūrušu mākoni, un vakara vējiņš plandīja platu, žilbinoši citrondzeltenu kleitu. Filipa nodomāja, ka šī sieviete atnākusi, lai pievienotos viņu grupai. Bet, kad viņa jau grasījās aicināt jaunpienācēju iekšā, kaut kas lika viņai nogaidīt un palūkoties ciešāk.

Sieviete uz sliekšņa ari lūkojās viņā. Tad viņa ierunājās:

-    Kotletīt!

-    Čirka!

Tad abas kopā: Mans Dievs! Un viņas apskāva viena otru, cik cieši vien bija iespējams, ņemot vērā bērnu un milzīgo somu.

Viņas smējās un raudāja, un runāja abas reizē: Kad… Kur… Es tev rakstīju… Tu man neatbildēji…

-    Kā tu mani atradi? Filipa jautāja.

Čirka paskaidroja: Man vēl aizvien bija tava Holivudas adrese. Tāpēc es devos tur, un tava saimniece man pastāstīja, kur tu esi pārcēlusies.

-    Čirka, es nespēju tam noticēt! Nāc iekšā!

-   Nē, tev tur ir sava kompānija, bet mani gaida vīrs…

-   Vīrs?

-   Es apprecējos. Mums ir bērns. Iepazīsties, šis ir Nātans.

Čirka sniedza viņai žirgto bērnu, un Filipa to paņēma rokās,

pārsteigta to izjūtu plūdu dēļ, kas pēkšņi viņu pārņēma, liekot reizē kļūt maigai un saļodzīties ceļos un apjukt. Reiz viņa bija izrēķinājusi, ka kopš tā brīža, kad misis Čedvika bija viņai paziņojusi, ka viņa ir stāvoklī, un spontāno abortu bija pagājušas divpadsmit stundas. Man bija bērns tikai divpadsmit stundas. Pusi dienas es biju māte.

-   Vai tu esi ieradusies ciemos Kalifomijā? Filipa pajautāja, bīdamās pārāk ilgi turēt rokās Čirkas bērnu.

-   Mēs pārcēlāmies uz šejieni dzīvot! Manu vīru Ronu te nosūtīja darbā viņa kompānija. Mēs dzīvojam Tarzānā, Plantāciju avēnijā. Ak, Kotletīt, vai tas nav brīnišķīgi? Mans Dievs, tu izskaties kolosāli!

-   Un tu ari. Tu tagad esi blondīne! Paskaties uz saviem matiem!

-   Es atklāju, kā tos iztaisnot uņ kā atbrīvoties no tās drausmīgās krāsas, kādā tie bija agrāk.

Filipa pamanīja, ka, par spīti Čirkas liekajam svaram, viņai bija skaista seja. Tu patiesi izskaties labi, Čirka, viņa nopietni sacīja.

-    Teātra skolā iemācījos rīkoties ar kosmētiku. Es to protu tik labi, ka pat tādu neglīteni kā sevi varu pārvērst par gluži ciešamu!

-   Tu nekad neesi bijusi neglītene, Filipa iebilda, tikai tad pamanīdama, ka Čirkas kosmētika apslēpa zilumu zem acs. Uz viņas augšdelma bija jau pabālējis dzeltenīgi zaļš plankums īkšķa nospieduma lielumā. Kas ar tevi atgadījies, Čirka?

-Ak debess, esmu tik neveikla! Nokritu pa kāpnēm!

Tieši tajā brīdī no apbružāta forda, kas bija novietotš uz ielas, atskanēja vīrieša balss: Ei, Resnā! Nāc šurp! Es te netupēšu visu nakti!

-    Kas tas bija? Filipa pavaicāja.

Čirka apmulsusi mēģināja iesmieties.-Tas ir mans virs Rons. Kad mēs iepazināmies, es biju tieva, bet pēc bērna piedzimšanas esmu pieņēmusies svarā.

Filipa palūkojās uz savu seno draudzeni. Vīrs viņu bija nosaucis par resno.

-                     Nu jā, Čirka piebilda, pastiepdama rokas pretī bērnam.

—                Viņam ir taisnība. Es patiesi esmu kā govs.

-    Čirka, lūdzu, nāc iekšā!

-    Nē, Čirka atteica, bet viņas sejā, kad viņa garām Filipai ielūkojās dzīvojamā istabā, kas bija pilna ar pļāpājošām, smaidīgām sievietēm, radās tāda izteiksme, kāda ir cilvēkam, kurš vēlas, lai viņu no aukstuma ievestu siltā istabā. Tev tur ir sava kompānija, viņa piebilda.

-   Tā ir mana diētas grupa.

-Tu nejoko? Diētas grupa? Lieliska doma! Vai palīdz? Laikam jau palīdz paskaties kaut uz sevi, tieva kā kārts.

-    Kāpēc gan tev nepievienoties mums?

-   Nedomāju vis, Čirka atsaucās, uzmezdama ātru, nervozu skatienu uz automašīnas pusi ietves malā.

-   Mēs tikko centāmies izgudrot nosaukumu, Filipa pavēstīja.

-    Klau, vai atceries māsu veco grupu “Zvaigznītes”? Tev vienmēr labi padevusies runāšana un cilvēku organizēšana, un atklātības panākšana. Bet šīs dāmas tu, protams, nevari saukt par “Zvaigznītēm”.

-   Mums patiešām vajadzīgs kāds skanīgs vārds, Filipa atzina, vēlēdamās, kaut Čirka paliktu tepat un uzmundrinātu grupu ar savu jautrību un šo mazo savīstīto bērniņu.

-    Ko tu teiktu par “Zvaigžņu slavu”? Čirka iesmiedamās ierosināja. Mēs taču visas reiz sapņojām kļūt slavenas kā zvaigznes.

-   Ei, Resnā! atskanēja no mašīnas. Es teicu tūlīt!

-   Man jāiet. Te būs mans telefona numurs, Čirka uzsauca, iespiezdama Filipai saujā papīra gabaliņu. Piezvani man! Bet nogaidi līdz otrdienai, labi?

-    Kas notiks otrdien?

-   Tad Rons aizbrauc no pilsētas.

-Ak, Čirka! Filipa klusi noteica.

-   Vai zini ko? Man labāk patiktu, ja tu mani tā vairs nesauktu. Saproti, es taču vairs neesmu Čirka, vai ne?

-   Nē, Filipa atzina. Piedod! Un tad viņa iedomājās, kā tad viņas tagad sauks viena otru, ja reiz, pirms gandrīz sešiem gadiem, apmainījās ar vārdiem. Vai tu tagad esi Kristīne Singltone?

-    Nē. Kādu laiciņu mani tā sauca, bet es pārtraucu būt Kristīne, kad grasījos precēties un man bija vajadzīga dzimšanas apliecība. Es pieprasīju no mājām kopiju. Mans vārds laikam oficiāli vēl aizvien ir Filipa vai nav jocīgi? bet visi mani draugi Ņujorkā devuši man iesauku, kas man gluži labi patīk. To veido mana vīra uzvārda saīsinājums. Viņš ir Čārmers. Un mani iesaukuši par Čārmiju.

24

jfa kā Denijs bija ļoti īpašs ieslodzītais viņš taču, Dieva dēļ, jau praktiski bija kļuvis par Savienoto Valstu prezidentu-, viņam tika piešķirta pašam sava kamera un atļautas zināmas privilēģijas, piemēram, dota iespēja paturēt pašam savu apģērbu, pat kaklasaiti un siksnu. Tieši kaklasaiti un siksnu viņš tagad izmantoja, siedams tās pie griestu lampas āķa, lai izveidotu improvizētu cilpu. Viņš to cītīgi aplika ap kaklu, palūkojās pulkstenī, lai pārliecinātos, vai ir īstais laiks, un, izdzirdējis gaitenī soļu troksni, izspēra soliņu no kāju apakšas.

Nepatīkami pārsteigts, viņš juta, kā cilpa noslēdz gaisa pieplūdi un saspiež visnozīmīgākās vēnas viņa kaklā. Mirkli vēlāk Denija kājas šūpojās tukšumā, un viņu, karājoties vienīgi cilpā ap kaklu, pārņēma panika. Ak Dievs, viņš nebija paredzējis, ka sajūta būs tāda! Kaut arī viņš zināja, ka tepat, aiz kameras durvīm, atrodas palīdzība un ka doktors Fortunati tūlīt pārgriezīs cilpu, pārsvaru viņā guva kaut kāda dziļāka un pirmatnējāka būtība. Viņš cīnījās cilpas galā, kājas spārdīja gaisu, rokas drudžaini ieķērās cilpā ap kaklu.

Elpvads bija nosprostots. Lai arī cik ļoti viņš centās ievilkt plaušās gaisu, caur elpvadu nekas nenonāca. “Mans Dievs,” viņš nodomāja. “Es šobrīd pats sevi dzenu nāvē! Es patiesi nomiršu!” Pats sava apslāpētā kliedziena atmodināts, Denijs pietrūkās gultā sēdus.

Sviedriem noplūdis, savīstījis palagus nekārtīgā jūklī, viņš pārbiedēts raudzījās visapkārt istabā, cenzdamies atcerēties, kur viņš ir, kas viņš ir.

Šī vieta atgādināja viesnīcas istabu dārgu viesnīcas numuru. Bet kas šī ir par viesnīcu? Kādā pilsētā? Viņš piecēlās un piegāja pie loga, lai pavērtu žalūzijas; viņa acis apžilbināja spoža saules gaisma.

Sasodīts, kur es esmu?

Viņš centās padomāt. Kāds šodien datums? Kurš gads tagad

ir?

Viņš ātri atkāpās no žalūzijām, baidīdamies, ka varētu tikt pamanīts, kaut arī neaptvēra, kāpēc viņam būtu jābīstas. Pie velna, kur ir Boners? Kāpēc viņa nav šeit, lai parūpētos par Deniju? Denijs aizkļuva atpakaļ līdz gultai un sataustīja uz naktsgaldiņa pulksteni. Divpadsmit.

Satriekts viņš atklāja, ka ir kails. Parasti viņš gulēja apakšbiksēs, reizēm pat apakškreklā, bet nekad pilnīgi kails. Viņa sirds dauzījās, it kā viņam būtu paģiras, kaut gan viņš jutās vēl ļaunāk. Un tad viņš aptvēra, ka viņam sāp dzimumloceklis. Sasodīts, kā tas bija gadījies?

Denijs apslēpa seju rokās un centās ar vara piespiest sevi atcerēties. Viņš piespieda plaukstas pie acīm, līdz arī tās sāka sāpēt, it kā caur sāpēm būtu iespējams labāk atcerēties.

Un tad viņš piepeši atcerējās. Viss pamazām atgriezās atmiņā. Viņš atradās viesnīcas “Century Plaza" numurā, un viņš bija Losandželosā, tāpēc ka dzina pēdas Beverlijai Hailendai, kura šobrīd darbojās ar Filipas Robertsas vārdu.

Un tikko viņš bija redzējis ļaunu sapni. Ļoti patiesu, taču sliktu sapni. Jēzus… Nekad savā mūžā viņš nebija pieredzējis tādas šausmas.

Iedams pie sava viesnīcas numura bāra, lai ielietu sev “Jack Daniel”, viņš atcerējās tos ledaino šausmu mirkļus, kad bija karājies savā siksnā un aptvēris, ka ir kļūdījies: soļi, kuru troksni viņš bija izdzirdējis gaitenī aiz savas kameras durvīm, nemaz nepiederēja Fortunati, tie bija kāda cita soļi, un kaut kas bija nogājis greizi ar laika aprēķinu. Spārdīdamies savas kaklasaites un siksnas veidotās cilpas galā un redzēdams no visām pusēm sev virsū mācamies tumsu, viņš bija sapratis, ka rīkojies pārāk ātri un ka viņš patiesi būs sevi nogalinājis.

Un tad bija ieradies Fortunati un ar mākslīgās elpināšanas palīdzību atdzīvinājis Deniju, paziņojis, ka Denijs izdarījis pašnāvību, un izdabūjis viņa “līķi” no apgabala cietuma. Un Denijs bija brīvs.

Denijs tik spēcīgi nodrebinājās, ka izlēja nedaudz dzēriena. Pasniegdamies pēc salvetes, viņš pamanīja uz bāra letes laikrakstu. Viņš neatcerējās, ka būtu to pircis vai lasījis, bet, ieraudzījis datumu, viņš sastinga.Tas bija rītdienas datums. Un tas nozīmēja, ka viņš atkal atslēdzies, šoreiz uz divdesmit četrām stundām, par kurām viņš neko neatcerējās.

Denijs centās atminēties šīs stundas, atcerēties savu rīcību, bet viss palika tumsā tīts. Pēdējais, ko viņš atcerējās, bija tas, kā Filipa Robertsa ieradās pusdienot viesnīcas restorānā, un tad viņš bija braucis uz Beverlihilzu, lai uzaicinātu vakariņās pārdevēju ar kuplajām krūtīm. Bet kas notika pēc tam? Vai viņa bija piekritusi? Vai viņi abi kaut kur devās? Un vai viņš bija pavedis to meiču, kā bija plānojis? Un vai pēc tam bija viņu nogalinājis? Bet kur? Ko viņš bija iesācis ar meičas līķi? Vai viņš bija parūpējies, lai nebūtu liecinieku?

Denijam nebija ne jausmas. Viņa galva bija pilnīgi tukša. Viss tikai tās sasodītās tēlotās pašnāvības dēļ. Viss tikai Fortunati dēļ.

Nu, Fortunati par savu kļūdu bija burvīgi samaksājis. Laikraksti vēstīja, ka doktors Fortunati, viņa sieva un četri bērni droši vien nosmakuši dūmos pirms tam, kad sadeguši gandrīz līdz nepazīšanai ugunsgrēka laikā, kas nezināmu iemeslu dēļ naktī pārņēmis viņu Holmihilzas savrupmāju, pilnīgi iznīcinot gan dzīvojamo ēku, gan garāžu, kurā atradās Fortunati antīko automašīnu kolekcija. Bet viņi nebija nosmakuši dūmos; viņi tika sadedzināti dzīvi, visi seši, ari sešus mēnešus vecais mazulis. Sasieti viņi bija spiesti noraudzīties, kā Boners staigā no istabas istabā, visu aiz-

dedzinādams. Tas, protams, notika tieši pēc tam, kad Denijs un Boners bija papriecājušies ar Fortunati sievu un divpadsmit gadus veco meitu.

Boners… Jēzus! Denijs piepeši atcerējās, Boners bija miris.

Bet kā?

Es viņu nogalināju. Es nogalināju savu labāko draugu.

Denijs sāka saraustīti elsot. Viņš negribēja atrasties tur, kur atradās šobrīd, viņš gribēja atgriezties, attīt gadus atpakaļ kā padilušu paklāju un atkal būt visa sākumā, pirms bija guvis bagātību un varu, pirms sludinātāja telts, pirms novārgusī bēgle Reičela, kas tagad saucās Filipa Robertsa, bija ienākusi viņa dzīvē. Viņš vēlējās atkal būt mazs baskājis, kad vēl neuzskatīja savas skrandas par negodu, kad vēl nebija iepazinis kaunu sava neizglītotā, iztapīgā tēva dēļ, kad visa pasaule, saule un zvaigznes viņa uztverē staroja tikai vienas brīnišķīgas sievietes viņa mātes dēļ, kuru viņš bija saucis par savu Teksasas rozi.

-   Piedod, mamm, viņš klusi šņukstēja, saņēmis seju plaukstās. Es negribēju tevi sarūgtināt. Es centos par kaut ko kļūt. Un gandrīz nokļuvu līdz pašai virsotnei. Es gandrīz ieguvu varu.

Piepeši Denijs atcerējās dienu, kad pirmo reizi bija aptvēris, kas ir vara. Viņi ar Boneru bija deviņpadsmit gadus veci un trakulīgi uzdzīvoja Sanantonio apkaimē. Abi kopā ar vēl vienu draugu bija piedzērušies un nolēmuši aplaupīt vietējās baznīciņas ne visai pilno ziedojumu urnu. Patiesībā tā bija trešā puiša ideja, un ( Denijs ar Boneru bija piekrituši iet līdzi. Dodoties laukā no baznīcas, visi trīs puiši bija apstājušies, lai pačurātu uz kāpnēm, un viņus notvēra policija. Trešo puisi atlaida brīvībā, bet Denijs un Boners bija saņēmuši sodu. Viņus nosūtīja labošanas darbos, bet viņu draugs tika cauri sveikā, jo viņa tēvs bija policijas priekšnieks.

Vara. Tajās mokošajās jaunības dienās, kad Denijs ar Boneru vēl nebija tikuši brīvībā, Denijs bieži bija domājis par varu. Varai bija milzu spēks. Tu tikai ieminies vārdiņu, un visi jau danco tev apkārt. Tu tikai pacel pirkstu, un visi jau skrien. Tu vadi cilvēkus, tu diktē noteikumus. Vara, īstā vara. Toreiz, svīzdams nežēlīgajā Teksasas saulē kāda zemiska, atbaidoša bruņota sarga de-

guna priekšā, Denijs bija nolēmis, ka viņš kādu dienu būs tas, kuram piederēs vara.

Drīz pēc tam, kamēr vienkāršā, mazā Reičela cītīgi pleta savas kājiņas Heizelas priekamājā, lai nopelnītu Denijam naudiņu, viņš bija uzgājis grāmatu, kas pilnīgi pārvērta viņa dzīvi. Viņam tā bija vēl tagad. Denijs piegāja pie sava kofera un izvilka to vecu, bieži pāršķirstītu sējumu, kuru viņš praktiski zināja no galvas. Vissvarīgākās vietas bija pasvītrotas: "Valdnieku nedrīkst apgrūtināt morāle un ētika; viņam jābūt pa pusei lauvam, pa pusei lapsai. Zaudēs tas vīrs, kurš visu laiku būs krietns; valdniekam, kurš izturēs, jāmācās būt ne tikai krietnam. Vienīgais veids, kā paturēt iekarotu pilsētu, ir to iznīcināt. ” Lappuses malā Denijs bija pierakstījis: “Tas attiecas arī uz cilvēkiem!”

Šī grāmata bija Makjavelli “Valdnieks”, un tā bija Denija Bībele.

Lasot vecos, pazīstamos vārdus, Denijs dīvainā veidā atguva mieru; šie vārdi viņam atgādināja to, kas viņš ir un kāds ir viņa dzīves mērķis.

Notvert šo sievieti un sodīt viņu tā, kā viņš savā mūžā vēl nevienu nebija sodījis. Tas, ko viņš bija nodarījis Fortunati ģimenei, kā viņš bija izrēķinājies ar tā policijas priekšnieka dēlu, bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ko viņš grasījās darīt ar ReičeluBeverliju-Filipu.

Juzdamies atkal uzmundrināts un sasparojies, Denijs vairs neuztraucās par to, kas noticis ar to pārdevēju. Viņai bija kuplas krūtis, un Denijs ar viņu acīmredzot bija pārlaidis kopīgu nakti. Viņš piegāja pie telefona un palūdza, lai viņam uznes numurā kaudzi silto maizīšu ar kārtīgu sviesta un sīrupa piedevu, olu kulteni, lauku desiņas un kafijas kannu. Nekas viņam tā neierosināja apetīti kā Makjavelli!

Tad viņš piezvanīja uz reģistratūru un palūdza, lai viņu savieno ar Filipas Robertsas numuru. Viņam pavēstīja, ka līnija ir aizņemta.

Tātad viņa vēl aizvien ir viesnīcā. Viņa vēl nav aizbraukusi uz Palmspringsu.

Denijs piegāja pie bāra un pielēja sev vēl vienu glāzi. Viņš klusu iesmējās. Nakts šausmas bija garām; viņš atkal jutās kā vecais trakulis. Piegājis pie atbīdāmajām stikla durvīm, kas vērās uz balkonu, viņš palūkojās laukā uz Losandželosu šo nožēlojamā izskata pilsētiņu, kura varētu būt uzcelta no kinofilmu dekorācijām. Katrā ziņā tā nebija vieta, kura būtu jāuztver nopietni.

Denijs atkal iesmējās. Kas gan par to, ka viņš nevarēja atcerēties aizgājušās divdesmit četras stundas? Tādējādi viņš tikai par vienu dienu bija tuvojies savam tikšanās brīdim ar Filipu Robertsu.

25

Sanfemando ieleja, Kalifornija, 1961. gads « J

*/a velies panākt, lai vīrietis tevi ievēro,” Hena rakstīja, “tev jābūt seksīgai, bet būt seksīgai nozīmē pareizi ģērbties.” Viņa pārtrauca rakstīt un pāri virtuves galdam palūkojās laukā pa logu, kur varēja redzēt baseinā plunčājamies dažus no daudzdzīvokļu nama iedzīvotājiem. Bija pavasaris, vakara gaiss rāms un silts, un centrālajā pagalmā, kur sapulcējās neprecētie no visa piecdesmit dzīvokļu kompleksa līdz ar saviem peldēšanas piederumiem un pārnēsājamiem radioaparātiem, viss vēstīja par nopietnu attiecību uzsākšanas iespējām. Hena mēģināja uzrakstīt savu iknedēļas ieteikumu lapu “Zvaigžņu slavas” grupas dalībniecēm, bet viņa nespēja koncentrēties. Arī viņai bija pavasaris, un viņas baudkārās domas nepārtraukti atgriezās pie Alena Skedudo.

Bija pagājis jau gandrīz gads, kopš viņa atstājusi darbu Halivela un Kaca birojā un dabūjusi labāku firmā “Makmāsters un dēli”; ja gribēja izteikties precīzāk, tad vienpadsmit mēneši, kopš viņa nebija satikusi Alenu. Hena jutās pārsteigta, cik ļoti viņai vēl aizvien pietrūka Alena klātbūtnes, cik satraucošas vēl aizvien bija viņas iztēles ainas ar Alenu galvenajā lomā. Pārrakstot ar rakstāmmašīnu kādu lietišķu vēstuli vai atgriežot dividendes čeku, viņa reizēm atklāja, ka iztēlojas sevi mīlējāmies ar Alenu, un centās iedomāties, kā viņa justos, ja Alens būtu viņā. Protams, Henai nācās samierināties vienīgi ar savu iztēli, jo, kaut ari viņai bija gandrīz jau divdesmit trīs gadi, viņa vēl nebija izbaudījusi seksuālās attiecības ne ar vienu vīrieti. Viņai nebija ne jausmas, kāda patiesībā ir šī sajūta.

Lai ari cik ļoti Hena pēdējā laikā domāja par seksu, nebija neviena, ar kuru viņa varētu par to parunāties. Katrā ziņā ne jau nu viņas māte, kura bija samierinājusies ar Henas tievo augumu, bet kura pati mocījās ar sirdskaiti. Tāpat Hena nevarēja apspriest to ar savām neskaitāmajām māsīcām, jo tās nespēja neko paturēt noslēpumā, kaut ari no tā būtu atkarīga viņu dzīvība. Reizēm Hena prātoja, vai nevarētu aprunāties ar Filipu, kurai ari nebija sava puiša. Bet Filipa, kā šķita, nepavisam neuztraucās par vīriešiem; viņas nekad nepārsprieda savu intīmo dzīvi.

Tomēr klubā bija dažas biedrenes, kas to apsprieda. Patiesībā ļoti bieži par to vien vēlējās runāt pirmdienas vakara grupas dalībnieces; Hena prātoja, vai tur nav salasījušās visas ar sakāpinātu interesi par seksu. Jocīgi, Hena nodomāja, cik ļoti atšķirīgas bija “Zvaigžņu slavas” grupas; pirmdienās sanāca tās, kuras interesējās par vīriešiem un seksu, trešdienās tās, kam rūpēja vienīgi jaunas ēdienu receptes, piektdienas vakaru grupa īpaši pieprasīja Čārmiju un viņas kosmētikas demonstrējumus. Un tad vēl bija īpatnējā ceturtdienas vakaru grupiņa, tā bija maziņa, šajos vakaros televīzijā rādīja “Neaizskaramos”, un neviena Amerikas sieviete nebija atraujama no ekrāna, kur tēloja Roberts Steks. “Zvaigžņu slava” bija izaugusi tik plaša, ka vairs nevarēja satilpt pierastajās sestdienas pēcpusdienu sanāksmēs, un tagad tā sastāvēja no vienpadsmit grupām katru darbdienas vakaru pa vienai un pa trim sestdienās un svētdienās -, pavisam kopā trīs simti četrdesmit divas dalībnieces. Tikai nepilna gada laikā.

Protams, pieaugumu bija izraisījušas ļaužu valodas. Kāda māsīca vai draudzene, vai pat svešiniece mēdza palūkoties uz kādu grupas dalībnieci un pavaicāt: “Kā tev izdevās zaudēt visu to lieko svaru?” Un tad viņas izdzirdēja it visu par diētu, kas bija viegli un ar patiku izpildāma, par diētu, kurā, ja vēlies, vari našķēties augu dienu vai vari piemērot to savai gaumei un dzīves stilam. Un kur nu vēl iknedēļas sanākšanas, kad tiek prom no vīriem un bērniem kopā ar sev līdzīgām sievietēm, kad var parunāties un smieties vai gluži vienkārši izklāstīt savas problēmas un sevi atvieglot, reizē gūstot dažus padomus par apģērbu un kosmētiku. Bija vēl iknedēļas vēstule, kas ietvēra īsu, uzmundrinošu uzrunu, kura palīdzēja izturēt nākamo nedēļu. Izdzirdējusi visu to, šī māsīca vai draudzene, vai svešiniece mēdza painteresēties: “Kā es varētu pievienoties?” un tā šīs grupas arvien pieauga.

Patiesībā tagad uz iestāšanos mēdza gaidīt rindā, un Filipa un Hena, un Čārmija ja Rons bija aizbraucis no pilsētas prātoja, ka derētu apsēsties un mēģināt nolemt, kā rīkoties turpmāk. Šobrid Hena darbojās ar četrām grupām, Filipa arī ar četrām, un Čārmija ar trim grupām. Bet, kad Rons atradās pilsētā, Henai un Filipai nācās uzņemties arī Čārmijas grupu vadību. Un tas viss prasīja pārāk daudz, jo vajadzēja paredzēt laiku arī modes lapu un Filipas vēstuļu rakstīšanai, kur savukārt bija nepieciešams šo to papētīt, lai visa informācija būtu mūsdienīga un svaiga. Bez tam viņām nācās tajā pašā laikā saglabāt pilnu darba slodzi Foksa veikalā un firmā “Makmāsters un dēli”. Atlika gaužām maz laika personiskajai dzīvei, piemēram, vīriešiem un seksam.

Un Alenam Skedudo.

Hena centās uzrakstīt kārtējo teikumu, bet viss bija veltīgi. Viņa nebija satikusi Alenu visu gadu, bet viņas interese par jauno vīrieti nebija atsalusi pat ne par vienu grādu. Problēma bija tā, ka, vairs nestrādājot Halivela un Kaca firmā, Henai radās grūtības noorganizēt it kā nejaušu tikšanos. Bet viņai bija nepieciešams satikt Alenu…

Aptverdama, cik vēls jau ir viņai bija jāsatiekas ar Filipu un Čārmiju stundu pirms sestdienas vakara grupas sanāksmes Hena piespieda sevi pievērsties šīs nedēļas modes ieteikumu lapai par tematu “Kā saistīt vīrieša uzmanību”, vēlreiz atgādinādama sev savu mērķi: mācīties Grīras mākslas skolā Glendeilā.

Kaut arī mākslas skola bija Henai apsolīto stipendiju un vietu piešķīrusi citam, viņa saglabāja savu apņēmību kļūt par modelētāju. Un šobrīd, jau vairāk nekā gadu strādādama lieliski apmaksātā darbā, labu daļu algas atlikdama bankā, viņa paredzēja, ka driz spēs atļauties pati segt mācību maksu. Bet viņai nāksies šo un to arī ziedot. Ja jau viņa mācīsies koledžā, viņai vajadzēs sašaurināt savu darbošanos “Zvaigžņu slavā”, varbūt pat uz laiku vispār no tās atteikties. Un, ja viņai neatliks laika “Zvaigžņu slavai”, kā lai viņa vēl izbrīvē laiku mīlas dzīvei?

Nē, Hena sev sacīja, mundri sizdama pa rakstāmmašīnas mazajiem taustiņiem. Aizmirsti Alenu Skedudo. Tev viņš nav vajadzīgs. Un viņa glītā pēcpuse ari ne.

-    Kur ir Čārmija? Filipa atkārtoja, pēdējās stundas laikā jau piekto reizi dodamās pie durvīm un palūkodamās laukā. Viņa kavējas, bet šodien viņai vajadzēja atnest brošūras.

Filipa un Hena atradās viņu dzīvojamā kompleksa atpūtas istabā, izkārtodamas krēslus, nolikdamas uz galdiem kafiju, tēju un diētiskos dzērienus sestdienas vakara sanākšanas dalībniecēm.

—                        Man laikam nevajadzēja viņai uzdot to darbiņu, Filipa ieteicās, izdalīdama savas jaunākās iedvesmojošās vēstules eksemplārus “Tici sev, un tu spēsi sasniegt it visu” -, šo ieteikumu viņa pirms daudziem gadiem bija ierakstījusi savā piezīmju grāmatiņā. Gan Filipa, gan Hena zināja, ka uz Čārmiju nopietni paļauties nedrīkst.

Tā, protams, nebija viņas vaina; tam bija kaut kāds sakars ar viņas vīru, kaut ari ne Filipa, ne Hena to īsti nezināja. Uz Čirku, kas tagad uzstāja, lai viņu sauc par Čārmiju, nevarēja paļauties tāpēc, ka viņa nekad nezināja, kad Rons būs aizbraucis. Viņš izplatīja kādas automašīnu rezerves daļu kompānijas produkciju, un viņš nekad nevarēja pateikt mēnesi uz priekšu, uz kuru rajonu viņu nosūtīs. Pienāca rīkojums, viņa priekšnieks piezvanīja, un Rons sakravāja somu un devās uz Sandjego vai Beikersfīldu, vai pat tik tālu uz ziemeļiem kā Portlenda, Oregonā, un tur viņš mēdza palikt dienām, reizēm pat nedēļām ilgi. Čārmija tad ieradās uz katru sanāksmi mundra un dedzīga, dalīdamās ar savām zināšanām par stila un kosmētiku, kuras bija apguvusi divos studiju gados Ņujorkas teātra skolā. Piešķiriet savai sejai pašpārliecinātu izskatu, viņa mēdza skaidrot nedrošajām grupas dalībniecēm, un jūs būsiet pašpārliecinātas! Viņa vadīja nodarbības par kosmētiku, atnesdama pati savus ļoti lielos kosmētikas piederumu krājumus, un mēdza demonstrēt, “kā padarīt kalsnākus šos bērnišķīgos vaidziņus un panākt, lai atklātos modeļu demonstrētājas vaigukauli”. Kad Čārmija piedalījās, viņa saņēma nedalītu atsaucību. Bet viņa varēja atnākt vienīgi tad, kad Rons bija aizbraucis no pilsētas, jo Rons necieta diētas klubu; kaut kāda tikai sev zināma iemesla dēļ viņš nevēlējās, lai viņa sieva tajā iesaistītos.

Filipai un Henai tas šķita dīvaini, jo, kad vien radās iespēja, Rons Čārmers izsmēja sievu, citiem dzirdot, izņemdams viņai no rokām ēdienu un paziņodams: Tu esi pārāk resna, vai apsaukādams viņu par Tuklo un Resno. Čārmija reiz atzinās, ka šad un tad Rons atļaujoties pat uzkliegt viņai, ka uzskatot viņu par pretīgu viņas resnuma dēļ. Bet, kad vien viņa mēģināja pievērsties kādai diētai, Rons sadusmojās un lika viņai to pārtraukt.

Šajā reibinoši smaržīgajā vakarā, kad viss aicināt aicināja pēc romantikas un seksa, no tuvējā peldbaseina atskanot smiekliem un ūdens šļakstiem un piknikā ceptajām bifšteka šķēlēm ar savu kārdinošo aromātu padarot abas vai trakas, Filipa gaidīja, ka draudzene atgādās šurp iespiestās brošūras. Tagad izskatījās, ka Čārmija to neizdarīs. Atkal.

Filipa bija tik ļoti norūpējusies, ka reiz bija mēģinājusi Čārmiju par to izjautāt. Tas notika pirms sešiem mēnešiem, kad Čārmija ieradās uz kādu sanāksmi ar ieģipsētu kreiso roku, nomurminādama kaut ko par paklupšanu uz ietves: Es, neveiklā dumiķe! Tas Filipai bija licis padomāt par visām pārējām reizēm, kad Čārmija mēdza piepeši ierasties pēc vairāku dienu prombūtnes ar apsaitētu pieri, atzīdamās: Es paklupu uz paklāja, vai ar elastīgo saiti ap potīti: Izmežģīju pagalmā. Bet, kad Filipa bija mēģinājusi par to izvaicāt, Čārmija bija pavērsusi pret viņu dzelžaina lepnuma pilnu seju, it kā sacīdama: “Esi nu draudzene un nepiespied mani izstāstīt.” Un Filipa nebija uzmākusies ar jautājumiem.

Šajā siltajā vakarā Čārmija tomēr galu galā ieradās tieši laikā uz sanāksmi, ietraukdamās telpā koši sārtā plandošā apmetnī, kas apslēpa viņas liekos apaļumus, no kuriem viņa, būdama kluba biedre, tomēr nebija atbrīvojusies. Un, kā parasti, par spīti uzbudinājumam un dzeltenbrūnajiem matiem, kas spraucās laukā no koši sārtās šalles, Čārmijas kosmētika bija nevainojama. Tā bija dīvaina kombinācija: skaistā seja un nesamērīgais augums. Čārmija bija mācījusi Filipai un Henai, kā rīkoties ar kosmētiku, bet viņas nekad īsti nespēja sasniegt tādu pašu rezultātu. Kad vajadzēja noēnot vaigus un izgaismot pieri tas bija smalks paņēmiens, lai padarītu seju kalsnāku, Čārmijas pirksti, veica brīnumus.

-   Piedodiet, es nokavējos! viņa paziņoja, iebrāzdamās tukšajā atpūtas telpā. Jēzus, cik noslogota satiksme! Te būs brošūras, Filipa, un, ak, tās ir burvīgas! Sveika, Hena!

Abas steidzās pretim, lai atbrīvotu Čārmiju no smagajām kastēm. Kur tad bērns? Filipa pajautāja. Čārmija reizēm paņēma līdzi uz sanāksmēm Nātanu, un divus gadus veco puisēnu dedzīgi lutināja viņa daudzās “tantes”.

-   Šovakar viņš palika ar auklīti, Čārmija atsaucās. Viņš niķojās. Zini, Filipa, es ierados, lai atklātu vislieliskāko ideju! Paklausies: es sazīmēšu dažādus seju tipus, saproti, apaļas, ovālas un tā tālāk. Un tad es šos attēlus izdalīšu, un, kad demonstrēšu kosmētikas lietošanu, grupas dalībnieces varēs tos iekrāsot atbilstoši savām vajadzībām. Vai nav lieliska ideja? l

-   Man patīk, Hena atzina. Vai tu nevarētu to praktiski demonstrēt ar mani? Mana seja ir tik sasodīti stūraina!

-   Kā tad, ar tādiem vaigukauliein, kuru dēļ citas būtu gatavas ziedot savu dzīvību. Vismaz piecdesmit miljoniem citu sieviešu nav tā veicies kā tev! Čārmija izvilka no savas milzīgās somas biezu mapi un nometa to uz galda, kur bija novietoti pārējie izdalāmie materiāli. Te ir šīsnedēļas kosmetoloģiskās rekomendācijas, viņa piebilda. Es tikko spēju tās uzrakstīt, jo bērnam bija drudzis un viņš ļoti niķojās.

-   Bet tagad taču viņam ir labāk? Filipa pavaicāja, lasīdama Čārmijas rakstīto: “Šīsdienas kosmetoloģiskās rekomendāci-

jas: ja lietosi sejas pūderi, izvēlies drupeno, nevis presēto, kas satur vasku (ar to pūderi sapresē), citādi pūdera kārta uz sejas var sakrāties pārlieku bieza.”

-    Mazais šobrīd jūtas lieliski, Čārmija sacīja. Es šovakar biju paredzējusi demonstrēt vaigu sārtuma konturēšanu, bet nezinu, vai man ir līdzi pietiekami daudz sārtuma, un šī ir vislielākā grupa. Hena, vai tu jau apskatīji brošūras? Izrādījās, ka tās ir vēl pievilcīgākas, nekā es biju gaidījusi.

Viņas atvēra kasti un izvilka brošūras, kuras bija sastādījusi un noformējusi Filipa. Vāki bija zili ar baltām zvaigznēm, un iekšpusē bija tādi padomi kā, piemēram, “Ceri to labāko, un to tu ari saņemsi,” un: “Apzinies, ko tu vēlies.” Brošūrās bija arī Filipas “Četri soļi, lai gūtu panākumus”:

1. Nospraud savu mērķi.

2.  Izlem, kas ir vissvarīgākais.

3.  Izvēlies, ko tu esi gatava ziedot mērķa sasniegšanai.

4.  Ķeries pie darba.

-    Šīs brošūras ir burvīgas'. Hena atzina. Zini, kad es uz tām paraugos, man šķiet, ka mums nevajadzētu par tām prasīt tikai piecdesmit centus gabalā. Ņemot vērā to, ko lasītāji iegūs, dolārs ir gluži saprātīga cena.

Kad sestdienas grupa bija kļuvusi tik liela, ka tās sanāksmes nācās pārcelt uz viņu dzīvojamā kompleksa atpūtas istabu, radās nepieciešamība iekasēt dalības maksu. Vajadzēja maksāt par telpas īri, un, tā kā Filipa un Hena sagādāja kafiju, tēju un diētiskos dzērienus, turklāt nācās segt visus pārkopēšanas izdevumus, kas bija saistīti ar diētu ēdienkartēm, Filipas iknedēļas vēstuli un Henas modes rekomendācijām, viņas atklāja, ka ieslīgušas parādos. Viņas vienojās, ka ikviena dalībniece par katras sanāksmes apmeklējumu maksās dolāru. Šobrīd viņas ne vien sedza izdevumus; saņemot katru mēnesi dalības maksas veidā tūkstoš trīssimt dolārus, viņas patiesībā arī guva peļņu.

-   Mums zvana arvien vairāk, Filipa pavēstīja, izvietodama metāla krēslus pie galdiem. Vakars bija silts, un viņa bija uzvilkusi šortus pirmos šortus savā mūžā. Viņa tos bija nopirkusi

pirms gada, savā divdesmit otrajā dzimšanas dienā, gluži kā visi normāli cilvēki izvēlēdamās tos elegantā salonā. Zvana no visām pusēm. Nortridžā ir grupiņa divdesmit cilvēku sastāvā, kas dzirdējušas par mūsu klubu un grib, lai mēs dodamies turp un palīdzam viņām uzsākt darbību.

-    Mana māsīca Nensija, ieteicās Hena, ieslēgdama lielo kafijas kannu, kura mūsu grupas sastāvā zaudēja trīsdesmit divas mārciņas liekā svara, stāsta, ka viņa ieinteresējusi visas savas skolas skolotājas, turklāt vēl dažu meiteņu mammas un dāmu kluba biedres. Bet viņas dzīvo Torensā. Viņa apgalvo, ka varēšot noorganizēt piecdesmit cilvēku auditoriju un kluba telpas.

-   Mēs nevaram ar to visu tikt galā, Filipa iebilda.

-   Grupas ari kļuvušas pārāk lielas, Čārmija piebilda. Es nevaru demonstrēt kosmētikas lietošanu visām četrdesmit sievietēm!

Pirms gada, kad tās vēl bija tikai neoficiālas sestdienu sanākšanas, sievietes bija runājušas galvenokārt par diētas ievērošanu un svara zaudēšanu. Bet Filipa bija centusies viņas novirzīt no pārmērīgām domām vienīgi par svara zaudēšanu, tāpēc bija lūgusi Henai sniegt dažus īsus padomus par pievilcīgu apģērbu izvēli (“Izvairieties no svārkiem ar ielocēm!”) un Čārmijai par kosmētiku (“Neļaujiet vienam uzacs loka galam būt zemākam nekā otram!”). Filipas mērķis bija nepievērst tik lielu uzmanību svaram, lai liktu dalībniecēm padomāt par sievieti kopumā. Šī ideja bija guvusi atsaucību, bet tagad viņām bija radušās organizatoriskas grūtības, jo grupas kļuva pārāk lielas un nekontrolējamas.

-    Varbūt mums vajadzētu ierobežot iestāšanos, Hena ierosināja, prātodama, vai šīvakara sanāksmei pietiks ar četrdesmit plastmasas glāzītēm. Saproti, tagad pielikt tam punktu un paziņot: “Vairāk neuzņemam!”

-   Tā nebūtu godīgi, Filipa iebilda. Galu galā kā gan lai viņa aizliegtu citām izmisušām sievietēm gūt tādus panākumus un laimi, kādu viņa bija atradusi, darbojoties mazajā “Zvaigžņu slavas” klubā? Viņa šobrīd varēja ieiet jebkurā parastā universālveikalā, aplūkot piedāvātās kleitas un uzlaikot kādu, nebaidoties ieraudzīt savu atspulgu spogulī, un izbaudīt šādas izvēles brīvību slaidām sievietēm bija tik daudz modeļu! Kā lai viņa izbauda šo brīvību, bet saka citām, kuras šobrīd cieš tāpat, kā to kādreiz bija darījusi viņa, nē, jūs to nevarat iegūt!

Viņa iedomājās par dažām sievietēm, kuras bija darbojušās viņu klubā no paša tā sākuma, piemēram, Keisija Mērija, kas nesen bija apprecējusies astotā lieluma līgavas kleitā, vai kāda cita meitene Džūlija, kas bija svērusi vairāk nekā trīssimt mārciņas un grasījusies izdarīt pašnāvību, bet tagad bija kļuvusi tik slaida, ka valkāja četrpadsmitā lieluma apģērbu un bija atsākusi mācības. Līdz ar katru “Zvaigžņu slavas” panākumu Filipa atcerējās Risu. Katru reizi, kad pie Filipas pienāca kāda dalībniece un atzinās: Es reiz ienīdu pati sevi, bet palūkojieties, kāda esmu tagad, Filipai atmiņā atausa aizmigušā Risa glītā seja.

Nē, viņa nosprieda, mēs nevienai durvis neaizvērsim.

-Ak Dievs, Čārmija iesaucās, cilvēki jau nāk, bet vēl nemaz nav laiks! Kā jūs domājat, vai mums pietiks materiālu izdalīšanai?

-   Pietiks, Filipa apgalvoja. Un pārsteigta atklāja, ka viņas galvā veidojas kāda vīzija. Pirms mirkļa tās tur vēl nebija, bet tagad tā līdz ar katru elpas vilcienu kļuva skaidrāka, gluži kā ekrāna attēls, iesilstot televizoram.

Telpā dūca kā rosīgā bišu stropā; Hena apsēdās pie pirmā galdiņa, lai reģistrētu dalībnieces, Čārmija viņai līdzās saņēma naudu un izdalīja jaunos materiālus. Filipa bloknotā, kur bija pierakstījusi dažus vārdus šīsdienas uzrunai, pāršķīra tīru lapu un sāka ātri rakstīt. Kamēr Keisija Mērija mazajā blakustelpā, kas balles vakaros kalpoja par bāru, nolika svarus un individuāli nosvēra katru dalībnieci, atzīmējot, par cik mārciņām krities vai pieaudzis svars, Filipa ar dziļas koncentrēšanās izteiksmi sejā sēdēja pie viena no galdiņiem un dedzīgi lika spalvai lidot pa papīru, jo jaunā vīzija viņas galvā kļuva aizvien skaidrāka un košāka, tukšās vietas aizpildījās, un prātā iešāvās detaļas. Viņa piepeši jutās tik satraukta, ka izslīdēja pildspalva no rokas un viņai nācās to saķert.

Telpu drīz piepildīja monotona diētas problēmu apspriešana, kas reizēm kļuva visai uzbudināta: Zaudēju četras mārciņas…

Pietiekami tieva, lai apvilktu desmito izmēru… Maizes porciju es pataupu vakariņām… Saldētas vīnogas var ēst stundām ilgi… Čārmijai taisnība, zilā acu ēna jāaizliedz ar likumu… Filipa to visu dzirdēja tikai daļēji, jo viņas prātu aizņēma jauno ideju izklāstīšana uz papīra, iekams tās nav pagaisušas, tomēr viņa arī priecājās par to, ka mazā grupiņa tikai vienpadsmit mēnešu laikā nonākusi tik tālu.

Filipa bija centusies pierunāt arī misis Čedviku viņām pievienoties, ne jau tādēļ, lai novājētu, bet gan kompānijas pēc. Filipas bijušajai saimniecei bija atlicis vienīgi televizors, un Filipa kļuva skumja, par to domājot; viņa vēlējās atlīdzināt misis Čedvikai par visu, ko tā viņas labā darījusi. Bet misis Čedvika jutās laimīga savās mājās, klādama bagātīgu vakariņu galdu apmierinātajiem īrniekiem un tad vakarā atpūzdamās pie televizora.

Dotija, kas reiz domāja, ka vīrs viņu krāpj, bet bija viņu atguvusi pēc tam, kad kļuva par četrdesmit mārciņām vieglāka, pienāca pie Filipas un pavēstīja: Daudzas dalībnieces atvedušas līdzi viesus! Mums visiem nepietiek krēslu!

Filipa palūkojās uz Dotiju, tad pievērsās savam bloknotam un pārsteigta ieraudzīja, ka pierakstījusi tikko salasāmā rokrakstā četras garas lappuses. Un viņas roka bija notirpusi.

-    Saki, lai piereģistrējas un nostājas pie sienām, viņa ierosināja. Mēs palaidīsim apkārt iesniegumu lapas, lai varētu izveidot jaunas grupas.

-   Jaunas grupas! Dotija iesaucās. Kā mēs ar tām tiksim

galā?

Domādama par savu jauno, satraucošo ideju, Filipa pasmaidīja un sacīja: Gan jau tiksim.

Beidzot viņai izdevās sasniegt, lai telpā iestājas klusums. Pēdējās pienācējas bija pierakstījušās, nosvērušās un atradušas sev vēl sēdvietas vai nostājušās pie sienas; kādu mirkli vēl valdīja murdoņa gluži kā bišu stropā, kad bites iekārtojas naktij, un tad iestājās klusums.

Filipa brīdi pārlūkoja sejas, kas, cerību pilnas, bija pavērstas uz viņas pusi. Gluži kā puķes pretī saulei, viņa nodomāja. Filipas sirds strauji sitās. Viņa vēlējās tūlīt pat izklāstīt jauno ideju par kluba nākotni, tā viņai tikko bija iešāvusies prātā, un arī to, cik ļoti viņa vēlas steigties mājās un sākt rīkoties, lai visu to uzsāktu. Laiku zaudēt nedrīkstēja! Skanīgā balsī viņa iepazīstināja klātesošās sievietes ar sevi, ar savu personālu un īsumā paskaidroja, kādi ir “Zvaigžņu slavas” mērķi. Pienācis laiks sagraut visus mītus un aizspriedumus, viņa sacīja, kas izveidojušies par resniem cilvēkiem. Sabiedrībā resnums asociējas ar muļķību, bet mēs neesam muļķes. Mums jāatbrīvojas no sava vecā tēla, turpināja Filipa šī slaidā, jaunā sieviete, kuru daža laba resnāka pūlī varēja apskaust, viņa nemaz neizskatījās tā, it kā būtu novājējusi par sešdesmit mārciņām! un jāpārtrauc citu cilvēku ņirgāšanās par mums, mūsu pazemošana, noniecināšana un izmantošana. Ralfs Valdo Emersons reiz sacījis: “Uzvar tikai tie, kuri tic savai uzvarai.” Ikviena sieviete šajā telpā spēj sasniegt it visu, ko vien ir iecerējusi. Ticiet sev, un jūs varēsiet sasniegt jebko!

Kad pierima aplausi, viena no dalībniecēm pacēla roku, piecēlās un sacīja: Man patiesi šķiet, ka mums vajadzētu sākt katru sanāksmi ar lūgšanu. Es zinu, ka daudzas no mums pieder pie mūsu Svētās Dievmātes baznīcas…

-   Un daudzas no mums nepieder! iesaucās Bekija Bomgār-

tnere.

-Kamēr visas smējās, Filipa pamanīja pa durvīm ienākam vēl kādu nokavējušos vīrieti, ar kuru viņa nekad nebija tikusies, bet pārsteigta pazina, ka tas ir Rons Čārmers.

Filipu pārņēma baiļu trīsas.

Viņa palūkojās apkārt, meklēdama Čārmiju, bet draudzene aiz aizkariem gatavoja demonstrēšanai savu kosmētiku.

Piecēlās kāda grupas dalībniece. Kad es svēru divsimt astoņas mārciņas, ierunājās Ronda, kura šeit darbojās jau kopš Tarzānas korpulences klīnikas laikiem, mana pirmā doma, ieejot cilvēku pilnā telpā, bija paraudzīties apkārt, lai redzētu, vai tur nav kāda apaļāka nekā es. Ja tādas nebija, ja es biju visresnākā, es zināju, ka jutīšos pretīgi. Bet, ja tur bija kāda par mani smagāka, jutos atvieglota. Dievs, stāvi man klāt, bet es pat sajutos pašapmierināta!

Kamēr pārējās, pauzdamas savu atzinību, uzslavēja Rondu par drosmi to izstāstīt, Filipa neizlaida no acīm Ronu Čārmeru. Filipai nepatika tas, kā šis kalsnais vīrietis apspīlētajā kreklā, ar tetovējumiem uz abām rokām un tik stingru skatienu sejā, ka lika Filipai notrīcēt, klusi virzījās no telpas viņa gala.

Piecēlās nākamā sieviete un sacīja: Es tikai gribētu pateikt to, ka “Zvaigžņu slava” ļāvusi man atkal uzsākt normālu dzīvi. Es reiz biju tik resna, ka, kopā ar vīru aizejot uz restorānu, mums vajadzēja sēdēt pie galdiņa zāles vidū, jo nespēju iespraukties atsevišķajā nodalījumā sānos. Grupu pāršalca saprotoša murmināšana. Viss bija labi, līdz pienāca laiks doties prom. Es piecēlos kājās, un krēsls pacēlās līdz ar mani. Restorānā visi smējās. Es gribēju turpat uz vietas nomirt.

Kad viņa apsēdās, visas aplaudēja, bet Filipa joprojām vēroja Ronu Čārmeru, kurš palēnām jau bija nokļuvis zāles priekšā.

Kad aiz aizkariem parādījās Čārmija, slaucīdama dvielī rokas, sagatavojusies uzsākt kosmētikas demonstrēšanu, viņa uzsmaidīja Filipai, apsēdās un tad palūkojās visapkārt. Ieraudzījusi vīru, viņa sastinga. Mans Dievs, tas ir Rons, viņa izdvesa, nobālēdama zem kosmētikas kārtas.

Rons pienāca klāt un satvēra Čārmiju aiЈ rokas tā, ka viņa saviebās. Zālē iestājās klusums, vienīgi elektriskie ventilatori klusu dūca.

-   Aukle man pateica, kur tu esi, viņš klusi izgrūda, bet to dzirdēja visi.

-   Lūdzu, izbeidz! Čārmija izdvesa, cenzdamās atbrīvoties.

Filipa redzēja, cik dziļi Rona pirksti iespiedušies Čārmijas

miesā. Viņa dzirdēja Ronu norūcam: -… šajā ākstu izrādē, un tad viņš uzrāva Čārmiju kājās, apgāzdams viņas krēslu.

Hena pielēca kājās un ierunājās: Vienu mirklīti…

-    Ir jau labi, Čārmija iejaucās. Viņam taisnība. Būs labāk, ja es iešu. Stipri nokaunējusies, viņa pagriezās pret Filipu un nomurmināja: Mazajam ir augsta temperatūra. Man jāiet. Piedod, ja es izraisīju…

Bet Rons jau rāva viņu uz durvju pusi. Čārmija kliboja, jo viena no viņas gumijas sandalēm bija nokritusi no kājas.

Hena bija kaila. Kamēr Alens Skedudo viņu maigi atguldīja atlasa palagos, viņa aplūkoja pati sevi, savu mirdzošo, pietvīkušo ādu, savu slaido augumu. Alens nometās ceļos starp viņas kājām un maigi tās papleta. Arī viņš bija kails, glītiem, muskuļainiem pleciem un smalkiem matiņiem uz krūtīm. Viņš glāstīja Henas kuplās krūtis un murmināja: Tu esi tik skaista! Hena pasniedzās un pievilka Alenu sev klāt. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs aptvert ar rokām Alena lielisko dibenu…

Satraukta viņa atmodās un atklāja, ka mitrie palagi ir vienā juceklī un naktskrekls satinies ap vidukli. Šis bija jau sestais erotiskais sapnis šajā mēnesī. Nav nekādu šaubu, viņai nāksies saņemt drosmi un satikties ar Alenu.

Hena piezvanīja Čārmijai un lūdza: Palīdzi! tad viņa divas stundas izraudzījās īsto tērpu. Kaut arī Hena tagad bija tieva, viņa vēl aizvien uz visu raudzījās tā, it kā būtu resna, cītīgi pārbaudīdama, lai džemperim būtu reglāna piedurknes, kas noteikti darīja tievāku, un stāvs kakla izgriezums, svārkiem bija jābūt taisniem ar nelielu paplatinājumu apakšā, kurpēm ar siksniņām aizmugurē, ar nelielu papēdi.

Kad ieradās Čārmija ar savu profesionālo kosmētikas komplektu, Hena pavēstīja: Es gribu iekarot kādu vīrieti. Izdari tā, lai es.izskatītos kā Elizabete Teilore.

-    Tu esi glītāka nekā viņa. Nomierinies, tu būsi satriecoša.

Kamēr Čārmija veica savu māksliniecisko pārveidošanas darbu, Hena gribēja pajautāt, kas notika pēc tam, kad Rons iepriekšējā vakarā Čārmiju aizvilka no “Zvaigžņu slavas” sanāksmes. Bet gan Hena, gan Filipa zināja, ka nav ieteicams pieminēt Čārmijas vīru; viņas zināja, ka Čārmija nevēlas citiem stāstīt par savu personisko dzīvi.

Kad draudzene izskatījās žilbinoša, Čārmija teica: Tagad ej un iekaro viņu!

Hena mirkli vilcinājās, jo divdesmit trīs gadus viņā valdošais mazvērtības komplekss lika mazliet šaubīties. Bet tad viņa ieraudzīja sevi spogulī šmaugo vidukli, garās kājas, kuplās krūtis. Atcerēdamās “Zvaigžņu slavas” moto: “Tici pati sev!” viņa apskāva Čārmiju un aizsteidzās.

Bija dīvaini ieiet Halivela un Kaca birojā un vēl dīvaināk pieiet pie administratores galda un gaidīt, līdz tevi pamanīs. Ārdeta Folknere izspieda savu lišķīgo smaidiņu un pajautāja: Kā varu jums palīdzēt? bet, pazinusi Henu, pārvērtās. Vispirms viņas sejā parādījās patīkams pārsteigums un tam tūlīt pa pēdām senais aizvainojums. Hena bija aizgājusi no biroja, atstādama Ārdetas ziņā visus nepatīkamos pienākumus, kurus Hena bija trīs gadus veikusi pie Halivela un Kaca.

-   Esmu ieradusies, lai satiktu misteru Skedudo, Hena vēsi paziņoja. Vai varu ar viņu runāt?

-   Alens aizgāja no biroja pirms sešiem mēnešiem. Viņš te vairs nestrādā.

Hena apslēpa savu vilšanos. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Ārdeta viņu satriektu otro reizi mūžā. Ak tā? Kur viņš strādā tagad?

-    Viņš darbojas kādā finansu kompānijā. Viņš ieguva grāmatveža diplomu, un piepeši mēs vairs viņam nebijām pietiekami labi, Ārdeta pavēstīja, zemtekstā ietverdama to, ka daudzi cilvēki tā staigā apkārt, uzskatīdami, ka Halivela un Kaca firma vairs nav viņiem pietiekami laba.

Hena atgriezās savā darbavietā “Makmāsters un dēli” nikna un vīlusies. Viņa bija pārāk ilgi atlikusi šo tikšanos un tagad bija zaudējusi Alenu! Sasodīts, kā lai viņu tagad atrod? Un ja nu viņš devies prom no Ielejas? Vai pat no Kalifornijas?

Hena palūkojās pulkstenī, un viņu pārņēma panika. Līdz pusdienlaikam vēl divas stundas, divas garas, neciešamas stundas, kurās viņa var pilnīgi pazaudēt Alena pēdas, pat neuzsākusi viņu meklēt. Žirgti ķerdamās pie darba, lai ātrāk paietu laiks, Hena domās izplānoja savu turpmāko rīcību. Viņa gluži vienkārši apsēdīsies ar Ielejas telefonu grāmatu priekšā uz galda un apzvanīs ikvienu tajā iekļauto finansu kompāniju. Ja Alens Skedudo tādējādi neatradīsies, tad viņa izmēģinās Losandželosas telefonu grāmatu un visas pārējās Dienvidkalifomijas telefonu grāmatas, kuras vien būs pie rokas. Bet kāpēc gan gaidīt pusdienlaiku, viņa nosprieda, ielūkojās sava priekšnieka kabinetā un redzēja, ka viņš vēl nav ieradies darbā.

Izvilkusi telefonu grāmatu, Hena uzšķīra firmu nodaļu un sāka lūkoties pēc finansu firmām, te pēkšņi iezvanījās telefons uz viņas rakstāmgalda.

-    Sasodīts, viņa nomurmināja, tad atbildēja klausulē tik dzīvespriecīgi, cik vien spēja: Labrīt, šeit Makmāstera birojs!

-   Sveicināta! atskanēja balss, kas būtu Henu nogāzusi no krēsla, ja vien viņu nepiespiestu smaga telefonu grāmata, ko viņa turēja uz ceļiem. Vai atceraties mani? Te Alens Skedudo.

Tā nevarēja būt īstenība. Tas bija vēl viens sapnis, kaut gan šoreiz ne pārāk erotisks. Hena sev ieknieba. Labdien, mister Skedudo!

Alens paskaidroja, ka tikko piezvanījis savam māklerim uz Halivela un Kaca biroju Hena bija ar mieru sevi iepļaukāt, nu saprotams, Alenam taču tur bija konts, misters Driskols būtu zinājis, kur viņu atrast! un Driskols pieminējis, ka redzējis Henu pirms neilga laika pie administratores galda runājam ar Ārdetu.

-   Tāpēc es nodomāju, nu, es prātoju, kā jums pēdējā laikā klājas, un tā nu es piezvanīju Ārdetai, un viņa sacīja, ka jūs esot apjautājusies par mani. Es atcerējos, ka jūs aizgājāt strādāt pie Makmāstera.

Hena nomurmināja kaut ko tādu, ko visu savu mūžu nebūtu spējīga atcerēties, un nespēja noticēt savām ausīm, kad Alens pajautāja, vai viņa negribētu kaut kur aiziet. Uz kino, piemēram, vai vakariņās, vai tamlīdzīgi. Vai jūs neesat aizņemta?

Kad vien Čārmija vadīja kādas “Zvaigžņu slavas” grupas nodarbību, viņa atstāja savu mazo Nātanu kaimiņos pie misis Munsijas, kurai arī bija divi mazi bērni. Braukdama pa Plantāciju avēniju, viņa jutās īpaši iepriecināta pēc šīsdienas sanāksmes sešas jaunas dalībnieces, turklāt bija ieradies žurnālists no avīzes, lai sagatavotu rakstu par viņu organizāciju, tāpēc viņa sākumā nepamanīja pie savas mājas uz iebraucamā ceļa mašīnu. Viņa apstājās, padeva mašīnu atpakaļ un redzēja, ka mājās ir vīrs.

Ronam vēl divas dienas bija paredzēts uzkavēties Santabar-

barā.

Čārmiju piepeši pārņēma ļaunas priekšnojautas. Pagājušās sestdienas vakarā, kad Rons bija izrāvis viņu no grupas sanāksmes, visu ceļu, mājup braucot, mašīnā viņi nerunāja ne vārda, un Čārmija bija baidījusies, ka viņa tiks sodīta. Bet Rons bija vienīgi mazliet palamājis viņu, piedzēries un iekritis gultā. Nākamajā rītā viņš bija prom ar visu savu ceļasomu. Zīmīte uz virtuves galda vēstīja: “Piedod par vakarvakaru, mīļā! Nezinu, kas man uznāca. Būšu atpakaļ piektdien.”

Bet viņa mašīna, kas bija atstāta uz tumšā iebraucamā ceļa, piepeši šķita draudīga. Nolēmusi atstāt Nātanu pie misis Munsijas vēl kādu brītiņu ilgāk, Čārmija novietoja savu mašīnu un iegāja mājā.

Rons bija virtuvē un knibinājās ap aukstu cāļa cepeti, kuru bija atradis ledusskapī. Vienā rokā viņam bija vistas stilbiņš, otrā alus bundža. Pēc viņa izskata Čārmija sprieda, ka šī nav pirmā alus bundža.

-    Sveiks! viņa ierunājās tik jautri, cik vien prata, bīdamās pati sevi nodot. Kaut ari sestdienas vakarā Rons viņu nebija sodījis, viņš tomēr bija kliedzis, lai Čārmija nerādās ne tuvumā tai “resno ākstu izrādei”, un tāpēc Čārmija bija apsolījusi, ka vairs neies uz “Zvaigžņu slavas” nodarbībām. Bet Rons nekad nebija atgriezies no sava ceļojuma agrāk. Kas noticis? Kāpēc tu pārbrauci?

Rons pavērsa pret viņu miglainu skatienu. Kur tu biji? Kāpēc mazais nav mājās?

Pār Čārmijas muguru pārskrēja trīsas. Vecajās labajās Ņujorkas dienās, kad Rons vēl tik daudz nedzēra un viņi bija tikko sākuši satikties, Rons arī bija panācis, ka pār Čārmijas muguru pārskrien trīsas, bet tās bija cita veida trīsas. Toreiz viņa domāja, ka Rons ir ārkārtīgi uzbudinošs, tik rupjš un atklāts, un gatavs pagrūst malā visu pasauli, gluži kā notraukdams puteklīti no piedurknes. Viņš bija tikko atgriezies no dienesta armijā un sarīkojis pamatīgu ballīti, lai nosvinētu savu brīvību, viņa formastērps un uguņošana katrā ziņā bija iespaidīgi. Viņi bija smējušies un mīlējušies, un darījuši visādas muļķības tajās pirmajās nedēļās, it kā meklējot patvērumu, glaudās viens pie otra, juzdamies vecāku atgrūsti: Rona tēvam nekad nebija laika savam dēlam, tāpat kā Čārmijas mātei tā nebija savai meitai. Viņi viens otram bija kā dziedinošs balzams. Kādu laiku. Bet tad Čārmija gaidīja bērniņu, un Rons

pārvērtās. Viņam bija jāmeklē darbs, un viņš itin drīz izrādīja savu vilšanos. Rons negribēja šo bērnu, un viņi piedzīvoja ne vienu vien cīniņu par abortu. Čārmija vēl tagad nezināja, kā viņai bija izdevies saglabāt bērnu, bet viņu visu laiku uzmundrināja cerības dzirkstelīte cerība, ka bērns pārvērtīs Ronu, viņš sapratīs, ka nedrīkst būt tik nežēlīgs, kāds bija viņš.

Pirmā reize, kad Rons Čārmijai iesita, bija tajā dienā, kad viņa kopā ar mazo atgriezās no slimnīcas.

-   Nu? tagad viņš noprasīja, pieceldamies no virtuves galda un nomezdams alus bundžu un vistas stilbiņu. Es tev kaut ko jautāju. Kur tu biji?

-   Ron, tu esi piedzēries…

Viņš iecirta Čārmijai spēcīgu pļauku pa seju. Tu atkal biji kopā ar tām resnajām govīm, vai ne? Vai ne?

-Lūdzu, ne…

Kaut arī Čārmija bija par Ronu smagāka, viņš bija stiprāks. Sāpīgi sagrābis sievas roku, viņš norūca: Laiks tev saņemt mācību.

-    Ron, tu esi…

-   Ej! viņš uzbļāva. Kusties! Rons izgrūda Čārmiju pa durvīm. Viņš stūma sievu pa gaiteni, kliegdams: Velcies tur iekšā! Es tev parādīšu, kuram šajā mājā ir noteikšana! Ak Dievs, kur man bija prāts precēt tādu sivēnmāti kā tevi! Čārmija sāka raudāt. Rons viņu atkal pagrūda, un viņa atsitās pret sienu, satriekdama plecu pret tukšu gleznas āķi.

-   Lūdzu! viņa šņukstēja. Piedod!

-    Kusties iekšā! viņš uzsauca, tā iesperdams Čārmijai pa stilbu, ka viņa, pārbijusies no tā, kas vēl varētu notikt, bija spiesta iestreipuļot istabā. Rons jau tā vienreiz bija izrīkojies ar viņu kādā motelī uz 66. šosejas, kad viņi apbraukāja valsti. Toreiz viņa tuvējās pilsētas ārstam nebija nosaukusi savu īsto vārdu.

-   Kusties! viņš norēca, paraustīdams Čārmijas sārti violeto tērpu. Velc nost šitās lupatas!

-   Lūdzu, viņa ierunājās, vai mēs nevaram vienkārši…

Otra pļauka pa seju Čārmiju apklusināja.

Viņa centās izģērbties lēnām, lai novilcinātu laiku, cerēdama, ka alkohols beidzot viņu apdullinās un viņš nogāzīsies no kājām. Agrāk tas reizēm Čārmiju bija paglābis. Bet šoreiz Rons tikai stāvēja ļodzīdamies un blenza uz viņu ar sarkanām, naida pilnām acīm.

Novilkusi visas savas drēbes, Čārmija mēģināja sevi piesegt. Viņi daudzas reizes bija bijuši kopā kaili; agrāk viņi bija kopīgi gājuši dušā. Bet tagad viņa stāvēja trīcēdama, turpretī Rons pat negrasījās izģērbties, un viņa juta tik dedzinošu kaunu, tā ka bija pat gatava nomirt.

-    Gultā! viņš pavēlēja.

-   Nē, Ron, lūdzu! Es apsolu, ka ne…

Viņš nogrūda Čārmiju šķērsām uz gultas pārklāja. Ak Dievs, cik tu esi resna! viņš uzkliedza, sākdams atsprādzēt savu siksnu.

-    Ron! Nē! Viņa mēģināja aizrāpties prom, bet Rons piegāja pie gultas galvgaļa, sagrāba Čārmijas roku locītavas un atlieca tās pāri viņas galvai. Čārmijai šņukstot un lūdzoties, lai Rons izbeidz, viņš sasēja Čārmijas rokas kopā ar siksnu un piestiprināja siksnu pie misiņa gultas gala.

Čārmija raudāja tik stipri, ka asaras tecēja viņai kaklā, likdamas klepot. Viņa neredzēja, ko Rons vēl darīja, bet dzirdēja viņu atvelkam bikšu rāvējslēdzēju, un gulta ieliecās, kad viņš ieslīga starp viņas kājām.

Cieši aizmiegusi acis un savilkusi rokas dūrēs, viņa gaidīja, kad sekos sāpjpilnā vardarbība. Un, kad tā sākās, tik brutāli, tik nežēlīgi, viņa sakoda zobus, lai neiekliegtos skaļā balsī. Kamēr Rons stenēdams viņu ieguva, pūzdams virsū savu pēc alus smirdošo elpu, Čārmija izjuta tik spēcīgu nelabumu, ka šķita, viņa tūlīt vems. Viņa pagrieza galvu uz sāniem.

Šoreiz tas viss nevilkās tik ilgi kā toreiz motelī. Kad Rons beidzot bija galā un novēlās no viņas nost, Čārmija lūdza Dievu, kaut viss būtu beidzies un Rons atgrieztos pie sava alus, atstādams viņu mierā.

Bet viņš vēl nepavisam nebija beidzis. Čārmija šausmās vēroja, kā Rons atsvabina viņas rokas; viņa sejā bija tāda izteiksme,

kādu Čārmija nekad agrāk nebija redzējusi. Viņa nodomāja: “Šoreiz viņš mani nogalinās.”

Saķēris sievu aiz matiem, Rons, ne vārda neteicis, izvilka viņu no gultas un ievilka guļamistabas gaitenī. Atrāvis vaļā sienas skapja durvis, viņš iegrūda Čārmiju tur iekšā, likdams viņai paklupt pār vecajām kurpēm un grabažām. Atsitusies pret nolauztu tenisa raketi, viņa sajuta asas sāpes ribās un saklausīja vieglu krakšķi.

-   Paga… viņa iesaucās, kad durvis aizvērās. Nē, lūdzu, neatstāj mani šeit!

Bet durvis aizcirtās, un Čārmija dzirdēja slēdzenē apgriežamies atslēgu.

-    Ron! viņa iekliedzās. Neatstāj mani šeit!

Elektriskā spuldzīte sienas skapī bija izdegusi jau labi sen,

bet, pat ja tā degtu, Čārmija nebūtu varējusi to aizsniegt. Skapī bija pārāk daudz lupatu, lai varētu pakustēties. Un ikreiz, ievilkdama elpu, viņa juta krūtīs draudīgas sāpes. Bet šīs sāpes nebija ļaunākas par tām starp viņas kājām. Ne gluži fiziskas sāpes, bet tās plosīja viņas dvēseli.

-   Ron, viņa iekunkstējās, lūdzu! Man ir slikti. Es mirstu. Neatstāj mani šeit…

Un tad viņa dzirdēja aizcērtamies dzīvokļa durvis un ārpusē ierūcamies mašīnu.

Alens aizveda Henu uz Klusā okeāna parku, tas bija krastmalā ierīkots atrakciju parks, un tur viņi iejuka pūlī, izbaudīdami tveicīgā vakara košās ugunis, sāļo jūras gaisu un trakulīgo, pirmatnējo jautrību. Viņu tikšanās aizsākās kautrīgi; ejot pa pludmali, abi nepieskārās viens otram, klausījās jokdaru pļāpās, vēroja, kā puiši nes milzīgus, pūkainus rotaļu zvēriņus, kurus bija izcīnījuši, lai izceltos savu draudzeņu priekšā. Kā reibinoša, trauksmaina migla viņus apņēma romantika. Viņi mazliet parunājās, pastāstīja par sevi.

-   Zini, Hena, tu man vienmēr esi patikusi, Alens atzinās, kad viņi ēda karstās desiņas ar sinepēm. Bet es nekad nespēju saņemt drosmi, lai ar tevi aprunātos. Kad misis Folknere man pavēstīja, ka tu esot apjautājusies par mani, es jutos pārsteigts. Tas man deva pašapziņu, un es tev piezvanīju. Citādi es to nemūžam nebūtu izdarījis. Viņš daudzsološi saspieda Henas roku un tad to atlaida.

Hena vienmēr bija zinājusi, ka Alens Skedudo ir maza auguma, bet līdz šim viņa nebija apjautusi, ka patiesībā Alens ir īsāks nekā viņa. Bet viņu tas neuztrauca; zem apspīlētā plānā krekla un tikpat apspīlētajām biksēm varēja nojaust spēcīgu augumu.

Viņi notiesāja desiņas, tad nopirka saldējumu; vienu ķiršu, otru citronu. Kad tie pārāk izkusa un papīra trauciņi izmirka, viņi tos aizmeta un nopirka cukura vati. Neviens no viņiem nebija patiesi izsalcis; katrā ziņā viņi alka pēc kaut kā cita, nevis ēdiena. Bet abi bija pārāk kautrīgi, lai spertu pirmo soli, un tāpēc pievērsās ēšanai.

Viņi nolēma izmēģināt atrakciju braucienu no viena piestātnes gala līdz otram, bet, kad mazā kabīnīte pacēlās gaisā augstu virs okeāna, Hena saspringa, un Alens aplika viņai roku ap vidu. Viņa atļāva to paturēt. Nākamajā posmā, kad viņu kabīne gāzās tieši lejup melnajos, draudīgajos Klusā okeāna viļņos -, Hena iekliedzās un piespiedās Alenam, un viņš lika savai rokai pārvietoties pie Henas krūts, kur tā palika visu atlikušo brauciena laiku. Kad viņi nokļuva “Astoņkājī”, Alens kļuva drosmīgāks, jo viņu kabīnīte bīstami svaidījās augšā un lejā. Hena neiebilda, un viņš uzdrošinājās pabāzt roku zem viņas džempera, ar pirkstiem darbodamies ap Henas krūštura elastīgo apmalīti. Bet tikai zigzaga braucienā viņam izdevās pilnībā pabāzt roku zem Henas krūštura un satvert lielo, stingro krūti. Kabīnei mētājoties augšup un lejup un strauji mainīgajam centrbēdzes spēkam ik pa brīdim sakļaujot viņus abus kopā, Hena stingri pieglaudās Alenam, viņš satvēra ciešāk viņas krūti, un abi sāka neprātīgi skūpstīties. Kad Hena pasniedzās uz leju un satvēra cauri drēbēm Alena dzimumlocekli, viņam šķita, ka viņš sasniegs kulmināciju tepat lidojumā.

Kad brauciens beidzās, viņi grīļodamies izkāpa no kabīnītes; galva vairāk reiba no seksuālajām dziņām nekā no mētāšanās gaisā. Alens cieši turēja apskautu Henas vidukli, un viņi kā apmāti devās cauri pūlim, neievērodami ne ugunis, ne jautro mūziku, ne karsto desiņu smaržu, ne gaisīgos dūmus. Viņi nonāca pie roņu baseina, kur cilvēki meta smirdīgajā ūdenī zivis, un Henai izdevās atraisīties no Alena skavām, nomurminot: Es tūlīt atgriezīšos.

Alens raudzījās, kā viņa nozūd pelēkā akmens būdiņā ar mazu uzrakstu “Dāmām” virs durvīm. Kad viņa pēc mirkļa atkal parādījās, viņš uzreiz pamanīja, ka Hena noņēmusi krūšturi, un, kad Alens redzēja, kā viņas saldās krūtis viļņo zem džempera, viņam šķita, ka sajuks prātā.

-   Ak Dievs, viņš dobji nomurmināja, saņēmis Henas roku. Ejam!

Ieeja “Joku mājā” izskatījās seksīgi aicinoša plašas, sarkaniem aizkariem rotātas durvis ar tumšu spraugu vidū. Alenam izdevās izvilkt dolāra banknoti abu biļetēm, un tad viņi ar Henu, vēl aizvien piekļāvušies viens pie otra tāpat kā zigzaga braucienā, it kā viņi būtu dvīņi, kuri savienoti līdz ar piedzimšanu, ieslīdēja iekšā.

Uz mirkli abi apstājās, lai ļautu acīm pierast pie tumsas. Troksnis iekšpusē bija gandrīz apdullinošs; bija grūti pateikt, vai dzirdama mūzika, smiešanās vai šaudīšanās. Sekodami zaļi mirdzošajiem pēdu nospiedumiem, kas bija uzkrāsoti uz grīdas, viņi pagāja garām pārītim, kas, pustumsā apskāvušies, neprātīgi skūpr stījās.

“Joku mājā” bija daudz kā muļķīga, vairāk gan smieklīga nekā biedējoša, bet Hena tomēr piespiedās Alenam, un viņš ar prieku pasargāja Henu no ļodzīgajiem skeletiem, nocirstajām rokām un slidenās grīdas, kuru tādu bija padarījuši izlietie dzērieni. Viņi piegāja pie greizajiem spoguļiem un smējās par to, cik abi izskatījās jocīgi, ar izķēmotiem augumiem un pārvērstām kustībām. Bet, kad Alens ieraudzīja, cik šķietami garu viņu padarīja kāds no spoguļiem, pat garāku nekā Henu, viņš vairs nespēja ilgāk nociesties.

Viņš apskāva Henu un sāka viņu neprātīgi skūpstīt. Hena nepretojās. Viņi paklupa un atslīga pret sienu pret spoguļu zāles ieeju. Alkatīgi skūpstīdamies un neprātīgi tverdami viens pēc otra, viņi ievēlās iekšā un it kā izšāvās cauri vienai stikla sienai un tad otrai, neievērodami simtiem savu dīvaino atspulgu spoguļos, bet jocīgais apgaismojums virs galvām padarīja viņus līdzīgus kādas vecas mēmās filmas aktieriem.

Viņi atkrita pret kādu caurspīdīgu sienu; Alens uzrāva augšup Henas svārkus. Viņa drudžaini palīdzēja Alenam novilkt savas biksītes, bet cilvēki, kas tuvumā staigāja, apžilbinošo gaismu apdullināti, gluži kā kurmji blenza stiklotajā juceklī. Alens atvilka rāvējslēdzēju, un gaismas kūļi vēl nebija paspējuši nozibsnīt, kad viņš jau atradās Henā iekšā; Hena aplieca vienu kāju ap viņa augumu, abi atkrita pret sienu, un Alenam izdevās pacelt Henas džemperi virs viņas krūtīm. Nejaušiem garāmgājējiem caurspīdīgās sienas otrā pusē, kuri smējās, kad atdauzīja degunu pret stiklu, kuru nebija pamanījuši, Alens un Hena izskatījās kā vēl viens apskāvies traku mīlētāju pāris.

Pēc mirkļa jau viss bija galā. Alens spēcīgi notrīsēja, un Hena iekliedzās. Tad viņa jau žigli nogludināja savus svārkus un sakārtoja džemperi, pirms vēl kāds bija pamanījis, un Alens aizvilka bikšu rāvējslēdzēju. Būdami tuvu saļimšanai, viņi atbalstījās viens pret otru.

-Ak Dievs! Alens smiedamies iesaucās. Tad tāpēc šo vietu sauc par “Joku māju”! Viņš uzlūkoja Henu un atkal ilgi un kaislīgi skūpstīja. Hena, viņš sacīja, apprecēsimies.

Viņa tikko spēja paelpot. Viņa juta pa kājām lejup tekam lipīgu šķidrumu; nekad agrāk viņa nebija jutusies tik labi. Vai tas nesanāk par daudz pēkšņi? viņa aizelsusies pavaicāja.

-   Mēs tiecamies viens pēc otra jau trīs gadus. Manuprāt, tas ir pietiekami ilgs saderināšanās laiks.

Gluži kā zigzaga braucienā cauri Henas galvai izšāvās ducis domu: Grīra akadēmija, viņas sapnis par modelēšanu, viņas daudzie pienākumi “Zvaigžņu slavas” kompānijā, viņas tieksme pēc patstāvības. Bet šobrīd viņa spēja domāt vienīgi par Alenu.

-   Jā, viņa atsaucās. Jā, apprecēsimies!

-   Pasaki man, viņš ierunājās pēc kāda laiciņa, kad abi steidzās laukā no “Joku mājas”, dedzīgi vēlēdamies nokļūt kādā vietā, kur varētu būt divi vien, kas tevi manī visvairāk saistīja?

Henas roka pārslīdēja pār Alena muguru un aptvēra viņa lielisko pēcpusi. Tavs smaids, viņa noteica.

Filipa bija pārgurusi, bet viņa bija tik enerģijas pārpilna, tik satraukta, ka nespēja nosēdēt mierā. Virtuves pulkstenis vēstīja, ka viņa strādājusi gandrīz visu nakti. Drīz atausīs rīts; viņai droši vien vajadzētu likties gultā un mazliet atpūsties, jo pēdējā laikā vecais misters Fokss viņai uzkrāva lielāko daļu aptiekas vadības rūpju, tāpēc Filipai darbā vajadzēja ierasties svaigai un možai. Bet viņa nespēja aizmigt.

Filipa pārlūkoja nekārtību, ko bija radījusi dzīvoklī, un pasmējās pati par sevi. Visapkārt bija izmētātas piezīmes, diagrammas un no dažādiem žurnāliem izgriezti attēli. Aizņēmusies krāsas un zīmēšanas bloknotu, kurus Hena lietoja, veidojot savus modeļus, viņa bija piemētājusi visu dzīvokli ar košām ilustrācijām visādos zilos toņos, kas izskatījās kā mākslinieciski izvietoti spilventiņi. Un viņa bija izlietojusi gandrīz pusi rakstāmpapīra ruļļa; skaitļu stabiņi vijās laukā no mašīnas un krājās uz grīdas. Blakus telefonam bija glīti atlocīta “LosAngeles Times” Ielejas rajona nekustamo īpašumu aģentūru lappuse, kur Filipa ar sarkanu tinti bija apvilkusi izīrējamās veikalu telpas. Rīt no paša rīta viņa sāks apzvanīt šos numurus. Pēc neprātīgā nakts darba, saskaitot un atņemot, un izliekot spilgtās krāsās uz papīra visu to, kas jau vairākas dienas neizgāja viņai no prāta, Filipa jau šobrīd zināja, kāds ir viņas plāns.

Viņa grasījās “Zvaigžņu slavu” padarīt par īstu kompāniju!

Piegājusi pie ledusskapja un izņēmusi kārbiņu ar biezpienu un persikus, Filipa atkal palūkojās pulkstenī. Hena vēl aizvien nebija atgriezusies no satikšanās ar Alenu. Filipa pasmaidīja. Acīmredzot viņas dzīvokļa biedre beidzot atradusi savu īsto mīlestību.

Iezvanījās telefons, izbiedējot Filipu, un viņa steidzās pacelt klausuli. Šādā stundā varēja zvanīt tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā.

-   Filipa! atskanēja Henas aizelsusies balss. Uzmini, kas noticis! Es apprecējos!

-Ko?

-   Mēs ar Alenu. Mēs aizbraucām uz Lasvegasu! Ak, Filipa! Mēs apprecējāmies!

Filipa nespēja tam noticēt.

-    Mammai es vēl neesmu pateikusi, Hena atzinās. Ak Dievs, viņa gribēja, lai es rikotu lielas kāzas. Bet mēs ar Alenu nespējām gaidīt. Ak, Filipa! Esmu tik laimīga! Pēc dažām dienām mēs būsim mājās. Ak Dievs, tu tam nespēsi noticēt!

Nolikusi klausuli, Filipa sajuta vēl lielāku enerģijas uzplūdu nekā jebkad agrāk. Laulības Lasvegasā! Cik burvīgi, cik neparasti!

Un tad: Čārmija! Viņai tas jāpavēsta Čārmijai!

Telefons Čārmijas mājā zvanīja un zvanīja, bet neviens neatbildēja, un tas bija dīvaini; Filipa zināja, ka Rons ir izbraucis un ka Čārmija vakar bija vadījusi trešdienas grupas nodarbību. Bet līdz šim laikam viņai jau vajadzēja būt mājās. Drīz jau ausīs rits. Kur viņa varētu būt?

Piezvanījusi vēl un tomēr nesaņēmusi atbildi, Filipa piepeši sajuta baiļu trīsas. Tas nemaz neizskatījās pēc Čārmijas; viņai bija caurs miegs, un viņa būtu pacēlusi klausuli. Ja viņa nav mājās, kur tad viņa ir? Un kur ir mazais?

Uzmetusi žaketi, Filipa paķēra mašīnas atslēgas un izsteidzās laukā.

-   Čārmija! Filipa uzsauca, spiezdama durvju zvanu. Čārmija!

Filipa ieklausījās, bet mājas iekšpusē neko nevarēja sadzirdēt. Plantāciju avēnijā valdīja klusums, ko iztraucēja vienīgi avīžu zēni, kas, braukdami garām, nolika laikrakstus uz māju lieveņiem. Pār vecajiem ozoliem, kas stiepās gar ielas malu, tikko ausa rīts. Filipa palūkojās uz iebraucamo ceļu. Čārmijas mašīna bija šeit, Rona mašīnas nebija.

Viņa atkal piezvanīja, tad pieklauvēja pie durvīm. Čārmija! Viņa piesita stiprāk. Čirka, vai tu dzirdi mani?

Beidzot Filipa nospieda durvju rokturi un atklāja, ka tās nav aizslēgtas. Atgrūzdama durvis vaļā, viņa uzsauca: Čirka! Vai tu esi mājās? Čirka!

Filipa iegāja iekšā un ieraudzīja sadauzītu vāzi un apgāztu krēslu. Viņas nemiers pieauga. Čirka! Čārmija! Vai tev nekas nekaiš?

Viņa ieklausījās. Izdzirdējusi kādu skaņu, viņa devās uz gaiteņa pusi, pa ceļam apstādamās, lai paklausītos. Jā, tur kāds tikko dzirdami kunkstēja.

-   Čārmija? šoreiz Filipa pasauca klusāk. Kur tu esi?

Guļamistaba bija tukša, bet Filipa pamanīja saburzītos palagus un pie misiņa gultas galvgaļa piesprādzēto siksnu. Viņa sekoja skaņai gaitenī uz sienas skapja pusi un dzirdēja kādu tur iekšā elsojam. Filipa mēģināja durvis atvērt, bet izrādījās, ka tās ir aizslēgtas. Tad viņa pamanīja blakus uz galdiņa skeletam līdzīgu atslēgu.

Atvērusi durvis un ieraudzījusi uz lupatu kaudzes sakņupušo kailo Čārmiju, viņa nomurmināja: Ak mans Dievs! un pasniedzās Čārmijai pretī.

-    Filipa? Čārmija vārgi izdvesa. Palīdzi… man piecelties… lūdzu!

Kad Filipa mēģināja aplikt viņai ap vidu roku, Čārmija iekliedzās. Viņa strauji elpoja un tvēra sev pie ribām. Filipa aizskrēja uz vannasistabu pēc rītakleitas un palīdzēja Čārmijai to apvilkt. Es izsaukšu ārstu, viņa sacīja.

Bet Čārmija, atbalstīdamās uz Filipas pleca, lai noturētu līdzsvaru, sacīja, ka nevajag. Viņas seja bija pietūkusi, acis zilganmelnas, augšējā lūpa pušu. Nevajag ārstu. Lūdzu… tikai palīdzi man… tikt uz virtuvi… ūdeni…

Filipa grasījās iebilst, tad, atcerējusies, kā pati reiz bija lūgusies misis Čedviku nesaukt ārstu, palīdzēja nokļūt draudzenei virtuvē.

-   Mans Dievs, Filipa iesāka, nosēdinājusi Čārmiju uz krēsla. Kas notika?

-   Rons. Viņš mani pārsteidza atgriežamies no sanāksmes, Čārmija paskaidroja, paņēmusi no Filipas ūdens glāzi. Izdzērusi to, viņa izdvesa: Jēzus, kā man sāp! Es tajā skapī laikam biju stundām ilgi. Cik ir pulkstenis? Kāpēc tu atbrauci šurp?

Filipa ielika dvielī ledu no saldētavas un padeva to Čārmijai, lai patur pie sejas. Tad, rokām dusmās trīcot, uzlikusi uz plīts tējkannu un izņēmusi tasītes un tējas paciņas, viņa centās runāt, cik mierīgi vien iespējams, lai nesatrauktu Čārmiju: Zvanīja Hena.

Viņa ar Alenu Skedudo slepus devušies uz Lasvegasu un salaulājušies. Es mēģināju tevi sazvanīt, bet neviens neatsaucās.

-Lasvegasa! Jēzus… Viņa sāpēs saviebās. Ak Dievs, Filipa, es jūtos drausmīgi.

Filipa uzmeklēja vannasistabā aspirīnu, joda pudelīti un leikoplastu un darīja visu, kas viņas spēkos, lai pārsietu brūces Čārmijas sejā. Kad tēja bija gatava, viņa nolika tasītes uz galda un atsēdās pretim draudzenei. Vai gribi man par to pastāstīt? viņa jautāja.

-Nē.

-   Labi, Filipa piekrita, kaut ari ar piespiešanos, jo viņa gribēja palīdzēt.

-    Gluži vienkārši es… Čārmija iesāka. Ak Dievs, kāds sajukums! Kā tā var notikt?

Atveroties parādes durvīm, abas sastinga, un tad virtuvē iestreipuļoja Rons. Viņš izskatījās briesmīgs un oda pēc viskija. Ak, mīļotā, viņš nomurmināja, ieraudzījis Čārmijas uztūkušo seju.

-Ak Dievs, piedod man! Ko es esmu izdarījis!

Viņš nokrita ceļos un apslēpa seju Čārmijas klēpī, šņukstēdams kā mazs bērns. Piedod man! Es neapjēdzu, ko es daru! Piedod man! Lūdzu, piedod man! Es apsolu, ka nekad tā vairs nedarīšu. Kā gan es varēju tevi tā sāpināt? Es mīlu tevi.

Kad viņš pacēla uz augšu asaru izvagoto seju, Čārmija noglāstīja viņam galvu.

-   Es darīšu visu, lai tev būtu labi, es zvēru. Ko tu teiktu par kādu izbraucienu? Ja es aizvestu tevi un mazo uz Disnejlendu? Tu

taču zini, cik ļoti viņam patīk Mikipele. Aizbrauksim?

-    Jā, protams.

-   Paklau, šoreiz es runāju nopietni. Es pārstāšu dzert. Es iešu ārstēties, es darīšu visu. Mēs taču saderam kopā, mīļā, vai ne?

-   Ir jau labi, Čārmija noteica. Tagad ej paguli! Parunāsimies vēlāk.

Viņš aizstreipuļoja uz gultu, pat nepamanījis Filipas klātbūtni.

-   Čārmija, tu nedrīksti pieļaut, ka viņš tev tā nepārtraukti dara pāri, viņa iesāka.

-    Lūdzu, nejaucies iekšā, Filipa, Čārmija gurdi noteica, pārlikdama ledu pie otra vaiga. Tu tāpat nesapratīsi.

-   Bet kāpēc tu ļauj viņam tā darīt sev pāri?

-    Tu to neapjēdz, Filipa, viņa atsaucās, strauji elpodama smeldzošo ribu dēļ. Tev nekad nav bijis vīrieša. Tu nekad neesi nevienā iemīlējusies.

-    Vai tāda ir iemīlēšanās? Ja tevi ieslēdz sienas skapī?

-    Ļauj man tev kaut ko pastāstīt. Pirmajā reizē, kad Rons man kaut ko tādu nodarīja, es aizskrēju uz mājām pie savas mātes. Vai zini, ko viņa man teica? Ka nevarot mani pieņemt pie sevis, jo viņai tas sagādāšot neērtības. Tā tas vienmēr bijis, es esmu viņai bijusi vienīgi traucēklis. Esmu pārliecināta, ja tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā būtu atļauti aborti, manis vispār nemaz nebūtu.

-    Bet tas nav iemesls, lai dzīvotu ar varmācīgu vīru.

-   Filipa, es Ronam neesmu traucēklis. Viņš mani mīl. Es viņam esmu vajadzīga.

-    Čārmija, uzklausi mani, Filipa, baiļu pārņemta, žigli ierunājās. Es pašlaik strādāju pie lieliskas idejas sakarā ar “Zvaigžņu slavu”. Tā būs liela un sensacionāla kompānija. Bet man ir nepieciešama tava palīdzība. Viena es to nespēju paveikt. Kopīgi mēs varētu sasniegt tik daudz…

-   Es neatgriezīšos, Filipa.

-   Tu taču nerunā nopietni!

-   Man nav vajadzīga “Zvaigžņu slava”. Es neesmu apsēsta ar novājēšanas ideju kā jūs ar Henu. Manam vīram es patīku tieši tāda, kāda esmu.

-    Bet viņš saukā tevi par Resno! Viņš tevi pazemo restorānos un tavu draugu priekšā! Čārmija, kā tu nesaproti! Viņš izmanto tavu resnumu kā ieroci pret tevi pašu! Tā viņš var tevi pakļaut. Viņš tevi padara nevērtīgu pašas acīs, lai tu uzskatītu, ka esi pelnījusi viņa varmācību.

-    Ko esmu pelnījusi, to saņēmu!

Filipa satriekta lūkojās uz viņu.

-    Rons man aizliedza atgriezties “Zvaigžņu slavas” nodar

bībās, Čārmija skaidroja, novērsdama skatienu sānis. Es dabūju, ko biju pelnījusi.

-   Čārmija, tā nav taisnība! Neviens nav pelnījis, lai ar viņu tā apietos.

Čārmija piepeši piecēlās kājās, saķēra sānu un sāpēs saviebās. Es vairs negribu par to runāt. Tā ir mūsu abu personiskā dzīve, un tev gar to nav nekādas daļas.

-   Varbūt nav, Čārmija, bet es esmu tava labākā draudzene. Atceries, kā mēs reiz sacēlāmies pret Amberu…

-Ak, Dieva dēļ, izbeidz dzīvot pagātnē!

-   Bet ir svarīgi atcerēties pagātni. Kā mēs abas reiz bijām…

-Es teicu-izbeidz!

Filipa centās savaldīties. Lūdzu, nāc man tūlīt līdzi. Es tev palīdzēšu. Mēs paņemsim mazo, un jūs abi varēsiet apmesties kopā ar Henu un mani. Man ir tik lieli plāni par “Zvaigžņu slavu”, un man tur ir nepieciešama tava palīdzība.

-   Tev nav nepieciešama mana palīdzība, Filipa. Tev nekad nav bijusi vajadzīga neviena cita palīdzība. Mēs ar Henu sekojam tev pa pēdām kā uzticīgi ķēdes sunīši, kamēr tu visur izplati savas paštaisnās muļķības. “Par kādu tu sevi uzskati, tāda ari būsi.” Jēzus! Vai tiešām tu tici, ka uz to kāds uzķersies?

Filipa neizpratnē raudzījās uz Čārmiju. Tad viņa sāka trīsēt.

Es šobrīd zaudēju Čirku. Tieši tāpat kā reiz zaudēju Risu.

-   Čirka, lūdzu! Es zinu, ka tev sāp…

-    Nežēlo mani! Un pārtrauc mani tā saukāt! Aizvāc savu kaulaino augumu no šejienes un ļauj man dzīvot savu dzīvi, kā es to uzskatu par pareizu. Labi?

-    Čārmija…

-   Ej prom! viņa gurdi atkārtoja un izgāja no virtuves, lai dotos uz guļamistabu, caur kuras aizvērtajām durvīm atskanēja Rona krākšana. Un izdari man vienu pakalpojumu, Filipa, labi? Nezvani man vairs! Un nenāc šurp!

26

Džūdita pacēla klausuli pēc pirmā zvana un atsaucās:

-    Daktere Izaksa! Izdzirdējusi balsi vada viņā galā, viņa piepeši nobālēja.

Palūkojusies pāri plecam uz Zoiju, kas tīrīja telpu, kur Džūdita tikko bija veikusi nelielu ķirurģisku operāciju, viņa pieklusināja balsi un jautāja: Kā tu mani atradi?

Klausīdamās biedējoši pazīstamajā balsī vada otrā galā, viņa raudzījās uz nomazgātajiem ķirurģiskajiem instrumentiem, kas šobrīd žuva līdzās izlietnei, un mēģināja savaldīties. Džūdita bija ieradusies “Zvaigžņu kūrortā”, lai noslēptos, lai aizbēgtu. Un tagad, jau trešajā dienā, kopš viņa ir šeit, vīrs bija viņu atradis.

-   Tas ir bezjēdzīgi, viņa sacīja, nenovērsdama acis no Zoijas un cenzdamās runāt tā, lai medicīnas māsa nedzirdētu. Mums vairs nav nekā, ko mēs varētu teikt viens otram.

Vai tiešām nebija nekādas iespējas izbēgt no pagātnes? Vai viņa nolādēta, ka viņai jāvelk tā līdzi, lai kurp arī dotos, gluži kā Džeikoba Mārlija rēgam savas ķēdes? Tagad Džūdita prātoja, vai, atbraukdama uz “Zvaigžņu kūrortu”, nav pie]āvusi kļūdu, varbūt kalnu vientulība viņu nepavisam nepasargās. Varbūt labāka būtu lielas pilsētas slimnīcas anonimitāte Masačūsetsas centrālā slimnīca vai “Cedars-Sinai” Losandželosā…

-   Jā, es vēl runāju, viņa atsaucās. Tev nevajadzēja man zvanīt…

Virs telpas durvīm ierīkotajā tablo iedegās kāda spuldzīte.

Katra no piecām spuldzītēm apzīmēja kāda pacienta istabu, un tā, kas dega pašlaik, piederēja misteram Smitam. Džūdita šorīt vēl nebija viņu apmeklējusi.

Zoija pamanīja zibošo gaismu, un Džūdita nogaidīja, līdz viņa iziet no telpas, tikai tad ierunādama klausulē: Es nevēlos, lai tu man jebkad vairs zvanītu uz šejieni. Man nav tev nekā sakāma, ne tagad, ne vispār. Viņa sadzirdēja trīsas savā balsī. Lūdzu, viņa sacīja, neliec man ciest. Es cenšos uzsākt jaunu dzīvi. Esmu atstājusi pagātni sev aiz muguras.

Viņa brīdi klusēja, lai noklausītos, ko saka viņš, un ciešāk satvēra klausuli. Ko tu no manis gribi? viņa jautāja. Nē, tu nedrīksti braukt šurp! Lūdzu, liec mani mierā!

Viņa pacēla galvu un pārsteigta ieraudzīja durvīs stāvam Zoiju. Misters Smits lūdza jūs ieiet pie viņa, māsa vēsi paziņoja.

-    Jā, paldies, Zoija! Atvaino, viņa sacīja zvanītājam, pārvērzdama savu balsi uz profesionālo, bet man šobrīd nav laika runāt. Viņa nolika klausuli, pārāk vēlu aptverdama, ka nav atvadījusies, tātad telefona saruna varēja izraisīt aizdomas.

-    Ja būšu nepieciešama, varēsi,et atrast mani mistera Smita istabā, viņa pavēstīja Zoijai, paņemdama savu mediķa koferīti.

-    Un ja jums kāds zvanīs, daktere?

Džūdita prātoja, vai Zoija nav noklausījusies daļu viņas telefo na sarunas. Kopš ierašanās viņas attiecības ar jaunāko sievieti bija vienīgi pasliktinājušās. Džūdita bija atklājusi klīnikā daudz nepilnību -medikamentus, kuriem izbeidzies hetošanas termiņš, putekļainus plauktus, nevērīgi aizpildītu narkotiku uzskaites grāmatu -, un spriedze starp ārsti un medicīnas māsu bija vēl vairāk pieaugusi.

Šobrīd Džūdita prātoja, vai vispār var uzticēties Zoijai. Ja būs ārkārtēja nepieciešamība, viņa uzsauca, atnāciet man pakaļ!

Iedama pa gaiteni un cenzdamās nedomāt par telefona zvanu un to, cik nepatīkami viņa pēc tā jutās, Džūdita mēģināja koncentrēt savu uzmanību tikai uz misteru Smitu, prātodama, kāpēc tas vēlas viņu redzēt. Iepriekšējā vakarā viņa atkal bija uz brītiņu ie-

gājusi Smita istabā un aizgājusi, kad apmeklējums šķita ievelkamies bīstami ilgāks, nekā tas bija nepieciešams. Smits bija jautājis, vai viņai patīkot slēpot, un, kad Džūdita bija atbildējusi apstiprinoši, viņš bija pastāstījis par brīnišķīgajām slēpošanas vietām Eiropā, piebilzdams: Jums tur patiktu, Džūdita, likdams šiem vārdiem izklausīties ne gluži, bet gandrīz kā uzaicinājumam. Un šobrīd Smitu bija apmeklējis doktors Ņūtons, kurš bija pie viņa pavadījis desmit minūtes un aizejot pavēstījis Džūditai, ka griezuma vieta aizdzīst labi. Tad kāpēc Smits tagad sauca viņu?

Kad viņa pieklauvēja pie durvīm, tās atvēra jauns vīrietis, un Džūdita piedzīvoja pārsteigumu. Istaba bija pārpildīta ar ziediem un baloniem, rotaļlietām, augļu groziem un šokolādes kārbām. Uz dīvāna un krēsliem ap kamīnu sēdēja trīs vīrieši, kas pētīja milzīgu pasta maisu.

-   Nāciet iekšā! Smits uzsauca Džūditai no savas gultas, kas bija apklāta ar vēstulēm un pastkartēm. Mani tomēr atrada!

-    Tā izskatās. Bet man šķita, ka jūs nevēlējāties, lai jūs apmeklē, viņa atsaucās, nopētīdama vīriešus pie kamīna un pamanīdama uz galda starp viņiem šķīvjus ar sviestmaizēm un kafijas tasītes. Viņa prātoja, kāpēc Zoija neko par to nebija minējusi.

-    Tie nav apmeklētāji^ daktere, Smits noteica, piesliedamies gultā sēdus tā, ka pastkartes un aploksnes nokrita uz grīdas.

-   Tas ir mans personāls. Džūdita tika iepazīstināta ar visiem trim vīriešiem Smita reklāmas aģentu, sekretāru un advokātu; tie īsi sasveicinājās un atkal pievērsās pasta sūtījumu šķirošanai.

-    Ko tas viss nozīmē? viņa jautāja, nolikdama savu mediķa somu un pasmaržodama sarkanu neļķu pušķi. Ziedu izkārtojumi variēja no viena rozes zieda kristāla vāzē līdz pat elegantiem pušķiem uz grīdas pītos klūdziņu grozos. Uz dāvanu kartītēm Džūdita varēja salasīt daudzus pazīstamus vārdus: Pols Ņūmens, Džeralds un Betija Fordi, Bobs Makijs. Milzīgs rotaļu pandulācis lepojās ar lielu, sārtu lenti, kas visa bija noklāta ar parakstiem. Grozi bija pildīti ar apelsīniem, bumbieriem un mango, greznās kārbās atradās izmeklētas delikateses un vīna pudeles; vēl bija vairākas īpatnējas, zeltītā papīrā ietītas "Godiva” šokolādes kārbas.

Smits pasniedzās pie naktsgaldiņa un kaut ko pasniedza Džūditai. Viss ir kļuvis zināms atklātībā, viņš sacīja tādā tonī, kādu Džūdita nekad agrāk nebija dzirdējusi. Tā runā cilvēks, kurš cenšas apvaldīt dusmas!

Džūdita pārsteigta atklāja, ka Smits viņai pasniedzis populāru tenku lapu. Virsraksts pirmajā lapā vēstīja: “EKRĀNA LEĢENDAI IZDARĪTA SLEPENA OPERĀCIJA ZEM JOSTASVIETAS.”

-Ak mans Dievs! Džūdita izdvesa.

-   Un man izdarīja operāciju tikai pirms piecām dienām, Smits drūmi noteica.

Džūdita atšķīra laikrakstu un ar pieaugošām izbailēm to pārskatīja. Bija arī vairākas fotogrāfijas, kurās Smits bija jaunāks un vingrāks, kadri no filmām, kad viņš bija tēlojis pirātus un Robiņu Hudu, un žilbinošos varoņus. Vienīgā mūsdienīgā fotogrāfija nebija viņam pārāk glaimojoša, jo sliktā apgaismojuma dēļ viņš izskatījās izmocīts.

-   Kaut ari rakstā paskaidrots, ka man izdarīta neliela tauku slāņa atsūkšana no vēdera, viņš stāstīja, virsraksts acīm redzami vedina cilvēkus uz domām, ka šī ķirurģiskā operācija attiecināma uz daudz intīmākām ķermeņa daļām. Cilvēki palasīs un nodomās, ko gan tādu varētu operēt, kas ir saistīts ar seksu. Es uztraucos par savu iedomību, bet tagad noticis vēl kaut kas ļaunāks! Kā jums šķiet, daktere, kā tas nokļuvis atklātībā?

-    Man nav ne jausmas, Džūdita atsaucās, aptverdama, ka Smita savaldība slēpj milzīgu niknumu. “Zvaigžņu kūrorta” noteikumi aizsargā viesu tiesības uz savu personisko noslēpumu saglabāšanu, un personāls ir zvērējis neko neizpaust, it īpaši par viesiem, kuri šeit ierodas medicīnisku iemeslu dēļ. Vienīgi augstākā administrācija Beverlija Bērgesa un Saimons Jangs zina, kas jūs patiesībā esat. Reģistratūras darbinieki nemaz nezina mistera Smita īsto vārdu.

-   Jā, bet telefonu centrāles darbiniece ziņo, ka man vidēji stundā zvanot vismaz divdesmit reizes.

Džūdita palūkojās uz viņu. Tātad viņa zina, kas jās esat.

-Jā, un es par to jau esmu runājis ar savu advokātu. Mēs grasāmies iesūdzēt šo nicināmo tenku lapu. Pēc visiem tiem gadiem, kad es cīnījos, lai saglabātu noslēpumā savu privāto dzīvi, jau kopš manām pirmajām filmām četrdesmito gadu sākumā, tagad notiek kaut kas tāds! Ziniet, daktere, viņš turpināja, varbūt izklausās dīvaini, ja to saka ekrāna leģenda, bet sirdī esmu dziļi noslēgts cilvēks. Es ar to esmu cīnījies visu savu mūžu: mana vēlme kļūt par aktieri un pretī mana vēlme pēc noslēgtības. Ne vienmēr ir bijis viegli tās līdzsvarot. Laikrakstu reportieri vienmēr uzoda jebkuru manu mīlas romānu. Bet šis jau nu pārkāpj jebkādas pieklājības un gaumes robežas!

-    Es nezinu, ko sacīt. Es jātos šausmīgi.

-Tā nav jūsu vaina, Smits noteica, pretīgumā nomezdams tenku lapu uz grīdas. Viņš pamāja ar roku visapkārt istabai. Un paskat, ko tas man atnesis! Man nebija ne jausmas, ka tik daudziem cilvēkiem rūp mans liktenis.

-    Protams, rūp, Džūdita sacīja, juzdama sevī pieaugam dusmas. Kā īsti šī ziņa bija izkļuvusi ārpus “Zvaigžņu kūrorta”?

-   Un, ja es atrastos tur, īstajā pasaulē, viņa piebilda, un izdzirdētu, ka jūs esat slimnīcā, es arī jums būtu atsūtījusi kartīti ar vēlējumu atveseļoties. Vai tāpēc jūs gribējāt mani redzēt?

-    Man likās, jums vajadzētu to uzzināt.

Džūdita nopētīja viņa seju un redzēja, ka rūpju grumbas viņa pierē un ap muti ir padziļinājušās. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es palūgtu jūsu personālu uz bridi atstāt istabu?

-   Kāpēc? Mani šodien jau izmeklēja mans personiskais ārsts.

-    Es zinu, bet, kad viņa te nav, man pārjums jāatbild, un, šķiet, jūs esat satraucies.

-   Vai jūs tāda nebūtu, ja šitādā tenku lapā būtu publicēts jūsu noslēpums? It īpaši ar virsrakstu, kurā ir tik uzkrītošs zemteksts! Viņš pamāja, lai pārējie iziet. Kad vīrieši bija izgājuši, paņemdami līdzi lielo pasta maisu, lai turpinātu tā šķirošanu, Džūdita saņēma Smita rokas locītavu un paraudzījās pulkstenī.

Viņš sāka nomierināties. Viss šis te jūs nemaz neapžilbina, vai ne? viņš ierunājās, kamēr Džūdita skaitīja viņa pulsu. Šie ziedi, dāvanas.

-   Gluži otrādi, mister Smit, uz mani tie atstāj lielu iespaidu.

-    Nē, es domāju to ārišķīgo reklāmas pusi. Redzot visu šo, jūs nemaz negrasāties noģībt.

-   Esmu arī agrāk redzējusi slimnīcas palātās ziedus, Džūdita iebilda. Tā, ielieciet šo te. Un viņa pabāza Smitam zem mēles termometru.

-   Daktere, viņš turpināja, izņēmis to laukā, atzīstieties, es jūs gluži vienkārši esmu apžilbinājis. Jūs esat līdz ausīm manī iemīlējusies jau'kopš divpadsmit gadu vecuma.

-    Kopš četrpadsmit. Tagad paturiet šo te mutē! Visvairāk rūpju mums šeit saglabā infekcijas iespēja, tāpēc man precīzi jākontrolē jūsu temperatūra. Džūdita atsēdās uz gultas malas, uzrotīja viņa piedurkni un aplika ap pārsteidzoši labi attīstīto muskuli asinsspiediena mērīšanas aproci.

Redzēdama, ka Smita spiediens ir normāls, viņa noņēma aparātu un, pierakstījusi rezultātu viņa kartē, noteica: Viss ir kārtībā.

-    Šausmīgi profesionāla pieeja, vai ne?

-    Nu, galu galā es taču esmu ārste. Kad viņa grasījās piecelties, Smits saņēma viņas roku tin sacīja: Lūdzu, palieciet brītiņu!

Un Džūditu pārsteidza tas strāvojums, kas izšāvās viņai cauri, kad Smits viņai pieskārās. Viņa juta, ka sāk šķobīties viņas aizsardzība un neatlaidīgi saglabātā profesionalitāte. Viņai bija bail palikt. Bail, ka viņa atslābināsies un Smits uzminēs, ko viņa pret to jūt.

-    Labi, viņa piekrita, ja jūs tā vēlaties. Es dažas minūtes uzkavēšos.

-    Iedzeriet kopā ar mani! Es jau stundām ilgi neesmu baudījis neko sāpes remdējošu.

-    Pacienājieties! Bet es vēl aizvien esmu darbā.

Pasniedzies pēc zīda rītasvārkiem, kas bija pārmesti pār viņa

gultas kājgali, Smits ar pūlēm to apvilka un piecēlās. Bet Džūdita redzēja, ka viņš no sāpēm saviebjas un, piecēlies kājās, nobāl.

Viņa pasniedzās un atbalstīja Smitu. Gan jau pāries, viņš norūca, piespiedis roku pie vēdera. Man nebija ne jausmas, ka tas būs tik sasodīti sāpīgi. Palīdziet tikai man nokļūt pie bāra, un tad es pats tikšu galā.

Ielējis sev glāzē konjaku "Napoleon”, Smits atsēdās vienā no krēsliem, kurus bija atbrīvojuši viņa darbinieki, un norādīja, lai Džūdita viņam pievienojas. Es gribu dzirdēt jūsu viedokli kādā jautājumā, viņš ierunājās. Mani aicina filmēties televīzijas seriālā. Kā jūs domājat? Vai man piekrist?

-   Kāpēc jūs jautājat man? Kad Smits viņai piedāvāja šķīvi ar ļoti drupaniem sviesta cepumiem, viņa papurināja galvu.

-                     Skotu cepumi, viņš paskaidroja, iekozdams vienā no tiem.

-    Mana vislielākā vājība. Es jautāju jums tāpēc, ka augstu vērtēju jūsu viedokli. Jūs nelīdzināties nevienai sievietei, kuras esmu jebkad saticis, un zinu, ka jūs man atbildēsiet godīgi.

Kad Džūdita viņam veltīja skeptisku skatienu, Smits turpināja: Tie nav tukši vārdi, Džūdita, tā ir patiesība. Saprotiet, jūs esat pirmā daktere, pie kuras esmu griezies pēc palīdzības. Tur, lejā, es nemūžam nebūtu gājis pie ārstes, bet šeit man nebija izvēles, es biju atkarīgs no jūsu žēlsirdības. Tāpēc jūs man esat unikāla sieviete.

-   Es īsti nesaprotu.

-   Esmu pazinis daudzas sievietes ļoti tuvu, Džūdita, bet, lai cik tuvi mēs arī būtu kļuvuši, vienmēr saglabāju savus noslēpumus, savu noslēpumu apvīto tēlu. Tas man palīdzēja kļūt apburošam. Viņš pasmaidīja, un Džūdita pamanīja, ka vieglais piesarkums dara viņu vēl simpātiskāku. Bet nojums, daktere, man noslēpumu nav. Vismaz ne jau par to, kāpēc atrodos šeit. Un jūs arī esat vienīgā sieviete, kas jebkad redzējusi manas sāpes, vēl, protams, mana māte, bet tas bija pirms daudziem gadiem. Es neesmu atļāvis nevienai sievietei redzēt mani ciešam sāpes. Nevienai sievietei nekad nav bijis pār mani tādas varas.

-   Es nemaz neuzskatu, ka man būtu pārjums kāda vara, mister Smit.

-    Zinu… Viņš vērīgi nolūkojās Džūditā. Un tāpēc jūs esat jo sevišķi īpaša. Jūs esat šeit, nevis lai ietekmētu mani, bet lai man palīdzētu. Jūs no sirds aizstāvat manas intereses, nevis savu apslēptu motīvu dēļ. Un tas jūs padara par ļoti īpašu sievieti.

Džūdita negribēja to dzirdēt. Un tomēr arī ļoti gribēja to dzirdēt. Mister Smit, viņa iebilda, jums būtu vajadzējis agrāk apmeklēt ārstes, un tad jūs nepavisam nedomātu, ka esmu īpaša.

-    Šaubos, viņš noteica. Tagad vai man to darīt?

-    Ko darit?

-    Piedalīties televīzijas seriālā.

-   Diemžēl es nespēšu dot padomu. Es ļoti maz skatos televīziju.

-    Kā tad jūs atpūšaties?

-   Galvenokārt lasu grāmatas. Mana dzīve ir šausminoši klusa un garlaicīga.

-    No kā jūs bēgat, Džūdita?

Viņa novērsās. Mēs runājam pārjums.

-    Kad jūs tikko ienācāt manā istabā, es jūsu sejā pamanīju satraukumu. Kāds bija tā iemesls?

-    Man nepatīkamu pārsteigumu sagādāja kāda telefona saruna, bet es par to negribu runāt.

-   Tad pastāstiet man par saVu meitu!

-Nē.

-    Ziniet, es vēlos, kaut man būtu bijuši bērni. Bet, kad es biju jaunāks, man nekad neienāca prātā doma par ģimenes izveidošanu, šķiet, tas neatbilda manam dzīves stilam. Un man bija jāsaglabā savs donžuāna tēls. Viņš pasmaidīja. Toreiz es nedomāju par laulību.

-    Bet tagad jūs prātojat par precēšanos.

Viņš pārsteigts uzlūkoja Džūditu. Viņa nebija uzdevusi jautājumu, bet apgalvojusi to. Jā, viņš atzinās. Protams, es par to domāju. Kā jūs zinājāt?

-   Es nezināju. Es tikai izteicu minējumu. Laikam jūs kaut ko par to bijāt ieminējies vienā no mūsu iepriekšējām sarunām. Kura tad ir laimīgā līgava?

-   Es vēl neesmu izlēmis. Kā būtu ar jums? Vai jūs nāktu pie manis par sievu, Džūdita?

-    Ja nebūšu tajā dienā aizņemta.

-    Esmu ļoti bagāts. Man ir mājas Beverlihilzā, Palmblčā, Manhetenā un Romā. Kā redzat, esmu veselīgs un gluži izskatīgs. Un tagad esmu ļoti piemērots laulībai, viņš piebilda, pieskardamies savam plakanajam vēderam. Mēs varētu jautri padzīvot…

Džūdita iesmējās, tad kļuva nopietna. Es nekad vairs neprecēšos, mister Smit. Un man vairs nebūs bērnu.

-    Jūs gribat teikt, ka jums nevar būt bērni.

-    Es gribu teikt, ka man nebūs bērnu.

-    Nu tad jau nekā, viņš novilka un klusēdams uzlūkoja Džūditu.

Džūdita vēroja pilno istabu, kartītes un vēstules, augļu grozus, ziedu pušķus ar sarkanām lentēm, kur ar zeltītiem burtiem viņam bija novēlēta atveseļošanās. Tur noteikti ir pārstāvēts apmēram tūkstotis cilvēku, Džūdita nosprieda. Tad viņa apjauta, ka vēl vairāk, jo kādas vēstules apakšā bija pierakstīts: “ Mēs vēlam Jums visu to labāko un lūdzam par Jums Dievu. Eskondido pilsētas iedzīvotāji.”

Džūdita mēģināja iztēloties Smita dzīvi mājas, kuras viņš tikko bija pieminējis, to, cik elegantām tām jābūt. Cilvēkam, kurš piedalījies piecdesmit četrās veiksmīgās filmās un ieguvis divas “Oskara” balvas, noteikti jābūt ļoti bagātam, un viņam katrā ziņā ir ļoti daudz apbrīnotāju un draugu. Cik spoža dzīve, Džūdita nodomāja, piepeši pārvērtēdama savu mazo, kluso, blāvo dzīvīti: bērnība Sanhosē, koledža un medicīnas skola, un tad mierigā laulības dzīve ar Mortu mazā kalnu pilsētiņā, kur vienīgā slavenība, ko Džūdita bija satikusi, bija Mis Ziemeļkalifomija 1979.

-    Es jūs apbēdināju, Smits klusi ierunājās.

Džūdita palūkojās uz viņu. Cik gan sieviešu guļamistabu vai rakstāmgaldu, vai slepenu stūrīšu slēpa atmiņas par šo vīrišķīgo seju? Cik gan sieviešu sirdīs viņš bija uzjundījis romantiskas jūtas un vēl aizvien spēja tādas uzjundīt? Džūdita pamanīja, ka daudzas laba vēlējuma vēstules bija rakstītas sieviešu rokrakstā. Nē, jūs mani neapbēdinājāt, viņa atsaucās. Es tikai aizdomājos.

-Ja vēlaties, varat man par to pastāstīt. Es protu lieliski klausīties.

Džūdita palūkojās viņa tumši zilajās acīs, ap kurām bija vecuma un gudrības krunciņas, un tad uz viņa pleciem, kuri vēl aizvien bija plati, uz rokām, kas bija spēcīgas un stingras. Džūdita piepeši vēlējās, kaut būtu nevis viņa ārste, bet sieviete, kura drīkstētu ļauties viņa valdzinājumam. Džūdita gribēja aizmirsties, gribēja, lai šīs aicinošās, muskuļainās rokas viņu apskautu un glāstītu, lai šis skanīgais skotu baritons viņai apgalvotu, ka viss būs kārtībā, ka viņa būs drošībā un viņš viņu mīl.

Savu domu izbiedēta, piepeši apjautusi, ka vaigi ir neparasti karsti, Džūdita piecēlās un sacīja: Man tagad jāiet, man vēl jāapmeklē citi pacienti.

Viņš arī piecēlās, un šoreiz tas neprasīja tik daudz pūļu un neizskatījās tik sāpīgi. Lūdzu, pavakariņojiet šovakar kopā ar mani, Džūdita, viņš sacīja.

Ak Dievs, bet viņai patika tas, kā Smits izrunāja viņas vārdu, padarīdams to neparastu un piešķirdams tam aristokrātisku spožumu, it kā viņam patiktu to izrunāt. Džūdita apbrīnoja, cik viņš ir stalts un garš. Viņa iedomājās savu bijušo vīra Mortu, kurš četrdesmit sešu gadu vecumā jau rādīja pinnās nespēka pazīmes apaļīgu vēderiņu, sagumušus pieņus. Morts piederēja pie tiem nesabiedriskajiem māksliniekiem, kuri dzīvo kalnu pilsētiņās; viņš dienas aizvadīja savā mitrajā studijā, sagumis pār māla pikām vai koka klučiem, radīdams burvīgas skulptūras, kas saglabāsies nemainīgas veselu mūžību, kamēr to radītājs pats pamazām saruka un saguma. Misters Smits toties bija mūžīga atlētiskuma un vīrišķības iemiesojums. Džūdita atcerējās, ka bija redzējusi viņa fotogrāfiju "Los Angeles Times” numurā pirms diviem gadiem, kad viņš sešdesmit septiņu gadu vecumā kādā labdarības pasākumā spēlēja polo.

Džūdita būtu gribējusi vairāk par visu pasaulē kopā ar viņu vakariņot. Bet viņš pēc trim dienām aizbrauks no “Zvaigžņu kūrorta”. Džūdita viņu nekad vairs neredzēs. Lai ari kādas simpātijas starp viņiem veidotos, nedrīkstēja pieļaut, ka tās izaugtu par kaut ko lielāku. Smitam bija viņa spožā dzīve, viņa četras mājas, plāni precēties un kļūt par tēvu. Šajā žilbinošajā ainā nekā neiederējās parasta mazpilsētas ārste.

-   Es jūs nelūdzu, Džūdita, garlaicības mākts, viņš paskaidroja, nostādamies viņai pavisam tuvu. Es gribētu, lai jūs vakariņojat ar mani tāpēc, ka man patīk būt kopā ar jums. Vēl vairāk, es gribu ieskatīties jūsu dvēselē un izvilkt laukā jūsu skumjas. Varbūt izdziedēt jūs apmēram tādā pašā veidā, kā jūs palīdzat dziedināt mani. Lūdzu, dodiet man iespēju!

Džūdita jau grasījās sacīt “jā”, bet pēkšņi iezvanījās telefons, abus izbiedēdams.

-Atvainojiet, Smits teica. Zvanīja viņa advokāts, un, kad Smits sāka pa telefonu apspriest tenku lapas rakstu un tiesas procesa detaļas, Džūdita grasījās doties prom.

Smits iesaucās: Uzgaidiet! un nolika telefona klausuli.

Viņš izņēma no kristāla vāzes liesmojoši sarkanu rozes pumpuru un piegāja pie Džūditas. Tagad jūs par mani padomāsiet, viņš klusu noteica, aizbāzdams rozes pumpuru aiz viņas ārstes uzsvārča atloka.

27

Ingrida Linda bija vērojusi Tīģeru Dieva deju, tad bija atvedusi viņu līdzi uz savu viesnīcas istabu, kur abi bija mīlējušies. Ingrīdai par tradīciju bija kļuvis katra materiālu iepirkšanas brauciena noslēgumā Singapūrā sevi devīgi apveltīt ar ēdamo (viņas viesnīcas numura galdus vēl šobrīd klāja gaļas un garšvielām bagātās mērces paliekas); ar dārglietām (šis brauciens viņas jau tā plašajai kolekcijai bija pievienojis retu, melnu nefrītu); un, visbeidzot, viņa sevi devīgi apveltīja ar seksu. Pagājušajā reizē, būdama Singapūrā, viņa bija apmeklējusi svinības par godu Pērtiķu Dieva dzimšanas dienai un ari toreiz pārgulējusi ar vienu no svētku dalībniekiem jaunu, spēcīgu varakrāsas malaizieti, kurš bija pārsteidzis Ingrīdu ar savu izveicību seksā. Tīģeru Dievs, kaut arī nebūdams tik radošs gultā, bija daudz izturigāks, tāpēc šobrīd, kad logā jau parādījās pirmie ekvatoriālās saules stari, pārplūdinot Ingridas istabu ar rosinošu gaismu, viņa jutās daudz mundrāka un svaigāka nekā ilgu laiku pirms tam.

Un tieši tāpēc, kad iezvanījās telefons, Ingrīda nolēma necelt klausuli. Viņa gribēja paviļāties saburzītajos palagos un domās izdzīvot dažus no jaukākajiem mirkļiem, kurus bija pavadījusi ar Tīģeru Dievu, kas tagad, dziļi aizmidzis, gulēja viņai līdzās, garajiem, melnajiem matiem viļņojot pāri spilvenam gandrīz līdz pašai zemei. Ingrida nosprieda, ka vīrieši dejotāji ir vislabākie mīlnieki pasaulē.

Beidzot, nespēdama vairs ignorēt telefonu, kas neatlaidīgi zvanīja, viņa pacēla klausuli. Jā! viņa atsaucās, atgrūzdama no sejas blondos matus un taustīdamās uz naktsgaldiņa pēc cigarešu paciņas.

-   Ingrīda? atskanēja balss otrā līnijas galā. Tas esmu es, Alens.

-   Ā… sveiks, Alen! Piespiedusi klausuli pie pleca, viņa izvilka cigareti, aizdedza to ar savām “Dunhill” šķiltavām, uz kurām bija zelta monogramma, un izpūta dūmus pret saulesstariem, kas rotājās ap viņas gultu.

Ingrīda bija apmetusies viesnīcā “Raffles” vienā no visgreznākajām vēsturiskajām viesnīcām pasaulē. Viena no priekšrocībām, kas piemita sagādnieces amatam tādā bagātā kompānijā kā “Zvaigžņu slava”, un arī viens no iemesliem, kāpēc Ingridai tā patika savs darbs, bija ceļošana, kas viņu aizveda visapkārt pasaulei, lai sameklētu audumus un modeļus “Nevainojamo lielumu” veikaliem. Ceļojums sākās Ziemeļāfrikā, kur viņa bija atklājusi Marokas turbānus un galvassaites, uz Ēģipti viņa bija devusies pēc kokvilnas un linu audumiem, uz Pakistānu pēc batikas un Indiju pēc zīda, līdz noslēdza ceļojumu šeit, Singapūrā Dienvidaustrumu Āzijas importa un eksporta krustcelēs, kur Ingrīda sagādāja “Nevainojamo lielumu” apģērbu veikaliem tādus eksotiskus aksesuārus kā aligatoru ādas rokassomiņas, glazētas rotaslietas un parūkas no īstiem cilvēku matiem.

-   Kas noticis, Alen? viņa pavaicāja, atlaizdamās spilvenos un izpūzdama dūmus uz gausā griestu ventilatora pusi. Rīts bija silts. Singapūrā vienmēr bija silts, visu gadu, pat naktīs temperatūra reti noslīdēja zemāk par trīsdesmit grādiem.

-   Es zvanu no Rio.

-   Ā, viņa norūca, tā “Starptautiskā Mirandas apvienības” lieta. Es kaut ko dzirdēju.

-    Paklau, Filipa ir atgriezusies.

-Jā, es zinu.

-   Zini? Kā tu zini?

-   Nu un tad?

-   Viņa sasauc ārkārtēju valdes sēdi pēc trim dienām, un viņa vēlas, lai tajā piedalītos visi.

-    Man ļoti žēl, bet es nepaspēšu atgriezties.

-    Nu, es tev ieteiktu atgriezties.

-    Kāpēc īsti?

-   Viņa atklājusi nesakritības uzņēmuma rēķinos. Un nopietnas.

Ingrīda sarauca pieri. Manā nodaļā?

-    Nē. Pārtikas sfērā. Bet šā vai tā atgriezies. Ātri!

Viņa aizvēra acis un klusi norūca: Ej pie velna!

Tīģeris viņai blakus sakustējās, dziļi ieelpoja un izstaipīja savas garās rokas. Ingrīda apgriezās uz vēdera, pasniedzās un saņēma rokā viņa dzimumlocekli. Viņš klusi noelsās.

-   Ingrida? atskanēja Alena nepacietīgā balss. Vai tev tur kāds ir?

-   Jā, zīda tirgotāji! Atā! viņa iesmiedamās atsaucās. Tiklīdz viņa nolika klausuli, viņu piepeši apskāva Tīģeru Dieva rokas.

Bet vēl pēc mirkļa Ingrida vēlēja savam glītajam dievam doties mājup. Lai arī kā viņa centās neļaut Alena telefona zvanam sevi uztraukt, tas tomēr bija noticis.

Kad malaiziešu dejotājs bija prom, Ingrida iegāja vannasistabā un ilgu laiku stāvēja zem vēsās dušas, aizskalodama iepriekšējā vakara dzīru pēdas. Dzīres bija sākušās Malajas kvartāla Arābu ielā, kur Ingrida kopā ar amerikāņu grupu bija vērojusi spožo Tīģeru Dieva iesvētīšanas ceremoniju vīriešu kārtā. Trokšņainais bariņš ēda dārzeņus no banānu lapām un dzēra īstus Singapūras dzērienus, un tad Ingrīda bija atvedusi galveno dejotāju uz savu numuru “Raffles”.

Nogriezusi dušu un aptinusi ap saviem dabīgi blondajiem matiem pūkainu dvieli, viņa apvilka malaiziešu sarongu, kas bija modelēta tieši viņai no dārgas, ar roku apgleznotas batikas. Lielākā daļa Ingridas apģērbu bija īpaši viņai modelēti, jo Ingrida Linda bija liela sieviete nevis resna, bet liela auguma sešas pēdas vienu collu gara un simt astoņdesmit mārciņas smaga. Tā kā viņai no sava mūža trīsdesmit sešiem gadiem lielāko daļu bija nācies ar pūlēm meklēt apģērbus, kas derētu viņas augumam, viņa lieliski bija iemācījusies pazīt labus un ērtus modeļus, kas piestāvētu liela auguma sievietēm, tieši tāpēc pirms septiņiem gadiem Hena Skedudo Ingrīdu bija pieņēmusi darbā “Zvaigžņu slavas” modes nodaļā. Toreiz Ingrīda bija divdesmit deviņus gadus veca, neprecējusies, godkārīga un ar daudzām vēlmēm, no kurām trīs visnevaldāmākās bija pēc ēdiena, dārgakmeņiem un seksa. Ingrida bija pārskatījusi “Nevainojamo lielumu” produkciju un paziņojusi, ka tur nepieciešama lielāka dažādība, kaut kas eksotiskāks, kas izceltu “Zvaigžņu slavas” apģērbu veikalus visu to lielo izmēru apģērbu veikalu vidū, kuri bija izauguši kā sēnes pēc lietus. Un tā ar Ingrīdas radošo ieguldījumu Hena Skedudo bija radījusi jaunu, dārgāku nozari un nosaukusi to par “Starptautisko nevainojamo lielumu” nodaļu, kas bija guvusi milzīgus panākumus. Liela auguma sievietēm patika beduīnu stila kaftāni un ēģiptiešu galabejas, ko papildināja apjomīgas rotaslietas, jo šie brīvie, plīvojošie tērpi bija glīti un ērti, kā arī īpatnēji un izskatījās dārgi. Ingridas jaunos dārgos modeļus izpirka vienā mirklī, līdz ar to “Starptautiskā nevainojamo lielumu” nodaļa kļuva ļoti ienesīga, padarot Ingridu neaizstājamu pēc gluži īsa “Zvaigžņu slavā” nostrādātā laika. Ingridas plašās svešvalodu zināšanas un skandināviskais skaistums bija ļoti veicinājušas viņas panākumus, jo Ingrīdas ceļojumi galvenokārt aizveda viņu uz tumšmataino valstīm, kur augstu tika vērtētas reti sastopamās blondīnes, it īpaši darījumu cilvēku vidū, kuri labprāt gribēja noslēgt ar viņu kādu līgumu. Kairā kāds bagāts ēģiptiešu eksporta speciālists, vārdā Ahmeds Rašids, reiz bija izplūcis Ingrīdai viņas zeltaino matu šķipsniņu un par to samaksājis simts mārciņas.

Tas bija pirms tam, kad Ingrīda viņu uzaicināja uz savu numuru “Nile Hilton ”, kur abi bija mīlējušies visu cauru nakti.

Ingrīda piezvanīja numuru apkalpošanas dienestam un pasūtīja tēju un svaigus augļus, tad viņa piegāja pie loga un pavēra plānos aizkarus. Pār Singapūras ostu ausa rīts, maigs un mirdzošs, liekot debesīm izskatīties kā gliemežvāka iekšpusei. Ingrīda aizdedza vēl vienu cigareti un atspiedās pret loga rāmi, lai aplūkotu palmas un eksotiskos dārzus, kas ieskāva slaveno simtgadīgo viesnīcu. Garām aizlidojot košam, sarkanzaļam papagailim, Ingrīda aptvēra, ka nevēlas pamest šo brīnišķīgo, mierpilno vietu. It īpaši viņa nevēlējās pamest Singapūras vislielākās veltes: lielisko virtuves mākslu, zeltu un sudrabu, un rubīnus, un smaragdus tik lielos daudzumos, kas pat Ingrīdai šķita pietiekami; un, visbeidzot, mazos, tumšos, seksuāli mākslinieciskos vīriešus, kuri prata novērtēt liela auguma blondīnes.

Bet Alena balss gluži kā banāla dziesma neizgāja no Ingrīdas prāta. Ingrīdai nepatika tas, ka Alens viņai pavēl, viņš nebija Ingrīdas priekšnieks. Ingrīdai kaut ko noteikt varēja.vienīgi Filipa un Hena, un ar tām, Ingrida nosmīnēja, viņa prata tikt galā.

Lejā kāds no viesnīcas viesiem piepeši ienira peldbaseinā; prasmīgi šķeļot zilganzaļo ūdeni, viņa augums nozuda zem mirgojošās ūdens virsmas. Ingrīda vēlējās, kaut būtu varējusi viņam pievienoties; viņa tā arī būtu darījusi, ja nebūtu Alena telefona zvana. Šobrīd, kad viņas brauciena oficiālā daļa bija beigusies un jaunie audumi jau atradās ceļā uz ASV, viņa ar nepacietību bija cerējusi pavadīt kādu laiku, izbaudot šo Āzijas paradīzi. Ingrīda bija apsolījusi kādam bagātam anglim, baņķierim, ka šodien kopā ar viņu aizlidos uz Kualalumpuru, lai aplūkotu Batu alas. Un tad vēl misters Čangs, slavenā “Nefrītu nama” īpašnieks, Ingrida bija kopā ar viņu ieplānojusi ekskursiju uz Bruneju. Viņš apgalvoja, ka esot draugos ar sultānu. Un visi viņas plāni, arī slepenās vienošanās, kādas viņai bija paredzamas ar baņķieri un misteru Čangu!

Viss jāatliek, tāpēc ka Filipa…

Sajutusi sevī nelielus baiļu drebulīšus, Ingrīda ātri apslāpēja šīs bažas. Nebija iemesla uztraukties pagaidām. Un tomēr, Ingrida neviļus iedomājās, cik gludi pēdējā laikā viss bija veicies, cik tuvu viņa atradās neatkarīgai bagātībai un iespējai atstāt “Zvaigžņu slavu”, līdz piepeši visus plānus izjauca neparedzēta kompānijas prezidentes atgriešanās nelaikā. Ingrīda bija cerējusi, ka Filipa uz mūžīgiem laikiem paliks un apraks sevi Rietumaustrālijā, gaidot, kamēr no mirušajiem pārradīsies viņas mīļākais. Kā gan Filipa tik piepeši sagudrojusi darboties un braukt atpakaļ? Un pats svarīgākais vai viņu būs iespējams laikus apturēt?

Ātri nolikusi cigareti, Ingrida paņēma telefona klausuli, uzgrieza numuru un saklausīja blakusistabā iezvanāmies telefonu. Izdzirdot sava asistenta balsi, Ingrīda sacīja: Kaut kas ir mainījies, mums tūlīt pat jāatgriežas Savienotajās Valstīs. Atsauc ar parastajiem atvainošanās vārdiem visas manas saviesīgās tikšanās Singapūrā un parūpējies, lai mums nekavējoties būtu biļetes uz Losandželosu. Informē viesnīcas administrāciju, ka mēs agri dosimies prom. Ā… un nosūti misteram Čangam “Glenlivet" pudeli līdz ar manu atvainošanos. Un, Stīv, lai ari kas tur vēl būtu tavā istabā, tiec no viņa vaļā.

Pagāja viens mirklis, un Filipa aptvēra, ka viņa raugās uz spoku.

Uz viņas galda bija atvērts žurnāls ar reklāmu “Tikai divdesmit deviņu nedēļu laikā es pārgāju uz 10. lieluma apģērbiem!”, kā arī divas fotogrāfijas: vienā kāda misis D. no Demoinas Aiovas štatā svēra trīssimt mārciņas, bet otra bija viņas pašreizējā fotogrāfija, kur viņa svēra simt divdesmit piecas mārciņas. Un ne jau trīssimt mārciņu smagais augums Filipai šķita spocīgs, bet gan slaidais. Kā gan, viņa nodomāja, sievietei vispār iespējams zaudēt simt septiņdesmit piecas mārciņas divdesmit deviņās nedēļās? Tas nozīmēja nokrišanos par sešām mārciņām nedēļā, un tas ne vien bija maz ticams, bet ari ļoti bīstami. Vai šī reklāma varētu melot?

-Tie ir mūsu visnopietnākie konkurenti, Hena Skedudo paziņoja, pasniegdama Filipai informāciju par šo diētas centru. Cilvēkiem šāda ātra novājēšana šķiet pievilcīga. Un, kā tu šeit redzi, viņi lepni sludina, ka nav nepieciešami nekādi fiziski vingrinājumi, nekādas sanāksmes, nekādas lekcijas. Citiem vārdiem, Hena pabeidza, viņi paziņo, ka viņi nav “Zvaigžņu slava”.

-   Bet šī diēta ir ļoti bīstama, Hena, Filipa iebilda. Tik ātrā tempā zaudējot svaru, tas nevarēja notikt tikai uz tauku rēķina; šī sieviete noteikti zaudējusi arī muskuļaudus, tātad ne tikai skeleta muskuļaudus, bet ari no sirds muskuļa. Kā viņi to panāk? Kā šī kompānija var sludināt tik bīstamu procesu? Filipa pārskatīja informāciju un atrada atbildi, Mans Dievs, viņi injicē pacientēm grūtniecības hormonus! Tādējādi tās zaudē daudz ūdens, daudz glikogēna un sirds muskuļaudu, vēl aizvien saglabājot taukaudus.

-   Jā, bet galu galā viņas izskatās tievas.

Filipas bažas pieauga jau kopš paša rīta, kad Hena bija ieradusies birojā ar veselu kaudzi papīru par “Zvaigžņu slavas” konkurentiem. īsajā laika posmā, kamēr Filipa dzīvoja Austrālijā, Savienoto Valstu diētas kompāniju darbība bija neizsakāmi plaukusi, ikkatrā pilsētiņā kā sēnes pēc lietus uzradās novājēšanas centri, pārdotas miljoniem nelegālu tablešu un novājēšanas pulverīšu, arvien vairāk un vairāk ārstu solījās palīdzēt tiem, kam ir problēmas ar ēšanu un svaru, lielajos veikalos pārdeva tūkstošiem “vieglāku” produktu.

-   Te ir vēl viens nopietns konkurents, Hena sacīja, atvēra mapi un sniedza Filipai sludinājumu kopijas, programmas galvenos virzienus, cenu aprēķinus un sabiedriskās domas aptaujas rezultātus. Tu pamanīsi, ka šīs kompānijas panākumi balstās uz diētas procesa atvieglošanu. Klients reizi nedēļā iegriežas diētas centrā un nopērk tur visu sev nepieciešamo pārtiku; viss jau iepriekš iesaiņots vai sasaldēts, tātad nav vairs jāsver un jāsadala normās. Tas lieliski noder cilvēkiem, kuriem ir maz laika vai kuri nevēlas daudz ņemties pa virtuvi.

-   Vēl viena ideja “Zvaigžņu slavai”, Filipa nomurmināja. Pārskatīdama milzīgos informācijas kalnus uz sava rakstāmgalda, kuri vēstīja par diētas programmu daudzveidību sākot no pastiprinātas šķidrumu lietošanas un beidzot ar Anonīmās pārēšanās biedrību viņa atklāja, ka “Zvaigžņu slavai” ir daudz vairāk sāncenšu, nekā viņa bija gaidījusi. Un, iedomājusies par simtiem diētām veltīto grāmatu, kuras viņa šorīt bija redzējusi netālajā grāmatu veikalā, un sabiedrības pieaugošo pieprasījumu pēc ātrāka, efektīvāka svara zaudēšanas veida, Filipa sāka baidīties, ka “Zvaigžņu slavai” draud iespēja kļūt par kaut ko banālu vai, vēl ļaunāk, par kaut ko neatzītu.

Iezvanījās telefons. Reģistratore informēja Henu, ka viņai paredzama svarīga telefona saruna.

-   Es parunāšu savā kabinetā, Hena, ātri pieceldamās, sacīja.

Bet Filipa iebilda: Vari runāt tepat, un, pacēlusi klausuli, sniedza to Henai.

Hena mirkli vilcinājās, tad paņēma klausuli. Hena Skedudo klausās, viņa piesardzīgi iesāka. Viņai par atvieglojumu, balss vada otrā galā atsaucās: Sveicināta, misis Skedudo! Te jūs traucē no Emersona galerijas. Brīdi Hena bija baidījusies, ka zvana tie, kuriem viņa satraukta bija piezvanījusi vakar vakarā. Viņa bija lūgusi satikties, cik drīz vien iespējams, un tie vēl nebija pavēstījuši ne vietu, ne laiku. Šovakar viņa atkal mēģinās zvanīt, lai vēlreiz paātrinātu lietu norisi. Valdes sēde paredzēta jau pēc trim dienām, viņiem taču jāsaprot…

-    Ceru, jums ir labi jaunumi, viņa sacīja, domādama, ka Filipa nepamanīs viņas satraukumu.

-   Protams, misis Skedudo! Mēs atradām pārdevēju, kurš piekrīt jūsu cenai.

-   Tiešām? Brīnišķīgi. Kad varu saņemt pirkumu? Saprotiet, tas būs pārsteigums manam vīram un…

Viņa bridi klausījās, tad teica: Jā, protams, tas būtu lieliski. Es nokārtošu ar banku, lai jums tūlīt aizsūta samaksu. Paldies! Jā, arī jums priecīgus Ziemassvētkus!

Hena nolika klausuli un piegāja pie rakstāmgalda, lai paņemtu savu somiņu. Zvanīja no mākslas galerijas sakarā ar to Freindliha skulptūru, par kuru es tev rakstīju pēdējā vēstulē, viņa paskaidroja Filipai, atvērdama somiņu, un, izņēmusi zāļu pudelīti, ielika vienu tableti mutē un norija to bez ūdens.

Kad Filipa viņai uzmeta pārsteigtu skatienu, Hena pasmaidīja un sacīja: Man sāp galva. Tad viņa paslēpa tabletes dziļi somiņā, lai neviens nevarētu izlasīt uzrakstu uz pudelītes. Tās bija izrakstījis doktors Frimens, kurš bija ieteicis Henai ieņemt pa tabletei ik reizi, kad sirds krūtīs sāka lēkāt, kā tas bija šoreiz, it kā grasītos izlauzties no krūškurvja. Pārāk bieži Henas sirds mēdza pāriet uz biedējošām trīsām, un tad Hena sastinga, prātodama, vai šoreiz tā vispār atkal atsāks savu parasto ritmu. Viņas māte pirms savas nāves sirdslēkmes rezultātā četrdesmit astoņu gadu vecumā bija piedzīvojusi tādus pašus simptomus. Viņa nebija griezusies pie ārsta, tātad nebija lietojusi nekādas zāles. Tu tikai to iedomājies, Henas tēvs ik reizi bija atrūcis, kad māte sūdzējās par nepatīkamo sajūtu krūtīs. Jūs, sievietes, vienmēr par kaut ko žēlojaties. Un tā misis Raiena bija pamazām iemācījusies klusēt par savām raizēm, līdz beidzot viņa apklusa uz mūžu.

-   Un viņi to atraduši? Filipa pavaicāja. Kā to skulptūru sauca?

-   “Fēnikss”. Šo smalko bronzas skulptūru radījis Helmuts Freindlihs, viens no Alena iemīļotākajiem tēlniekiem. Es jau baidījos, ka nespēšu to atrast, bet galerijas darbinieki sameklējuši pārdevēju. Viņa uzlika roku uz krūtīm un aizelsusies iesaucās: Par sešdesmit pieciem tūkstošiem dolāru! Es ceru, Alenam tā patiks!

Kamēr Hena vēl stāvēja, gaidīdama, kad iedarbosies tablete un nomierināsies sirds, viņa apskatīja sevi spogulī, izlikdamās, ka pieglauž matus. Viņa bija apvilkusi vienu no Ingrīdas Lindas sagādātajiem importa modeļiem glītu, sarkanbrūnu tunisiešu kaftanu ar vītu jostu un vara rotaslietas, kas piestāvēja viņas augstajiem vaigukauliem un indiānietes acīm. Kaut arī Henai vairs nebija problēmu ar lieko svaru, viņa nekad nemodelēja citām sievietēm kaut ko tādu, ko nevarētu nēsāt pati. Un tā nu viņa valkāja “Nevainojamo lielumu” apģērbus, protams, samazinātā variantā.

Hena nopētīja smago vara kaklarotu, kas atdusējās dziļajā tnsstūrveidīgajā kakla izgriezumā. Viņai šķita, ka viņa redz to mazliet paceļamies līdz ar katru piepūlēto sirdspukstu. Es nedrīkstu sekot savai mātei, viņa izmisīgi nodomāja, labi apzinādamās, ka jau par sešiem gadiem apsteigusi to vecumu, kurā māte nomira. Man ir tik daudz, kā dēļ dzīvot, Džekijas kāzas, mani bērni un mazbērni, vecumdienas kopā ar Alenu, kad mēs beidzot dosimies tajā ceļojumā apkārt pasaulei…

Viņa atcerējās, kā abi ar Alenu bija mīlējušies vakar vakarā, pirms Alens steidzās uz Riodežaneiro lidmašīnu. Vai Hena tikai tā iztēlojās vai arī Alena glāsti patiesi bija noteiktāki un kaislīgāki nekā dažu pēdējo gadu laikā? Bija tāda sajūta, it kā viņi atkal būtu jauni mīlnieki, nevis precēts pāris, kam sagaidāma trīsdesmit piektā kāzu gadadiena. Alens bija tik maigs, tik gādīgs, ka Henas bažas, vai viņš ko nenojauš, mazliet izklīda. Protams, viņa vakar bija paspējusi atlikt seifa savu akciju sertifikātus, pirms Alens tos pamanīja. Ja viņš būtu atklājis, ko Hena grasās darīt, tas sagrautu it visu starp viņiem.

Tad kabinetā ienāca Rikijs, nesdams paplāti ar tēju, grauzdiņiem un šķēlēs sagrieztiem persikiem. Viņš bija atnesis ari jaunāko “The Wall Street Journal” numuru, kuru viņš nolika priekšā Filipai.

Hena spoguli nopētīja izskatīgo jauno vīrieti, atzinīgi novērtēdama viņa glīti piegrieztās bikses un kreklu, lielisko kaklasaiti un aproču pogas, to, kā viņa gaišie mati zirgastē iegūla starp lāpstiņām. Pamanījusi īpašo skatienu, kādu viņš uz mirkli veltīja Filipai, Hena atkal iedomājās, vai starp abiem nepastāv kaut kas vairāk nekā tikai profesionālas attiecības.

-    Zvanīja misters Hendrikss, mis Robertsa, viņš pavēstīja. Viņš ir Palmspringsā un uzsācis faktu ievākšanu par Beverliju Bērgesu. Viņš sacīja, ka ziņošot jums par to rit viesnīcā “Marriott Desert Springs ”.

Tik daudz, par ko domāt! “Zvaigžņu slavas” iespējamo klientu samazināšanās, kompānijas pārpirkšanas draudi, krāpšana miljona dolāru apmērā un iespēja, ka Aivens Hendrikss varētu pēc visiem šiem meklējumu gadiem beidzot atrast viņas māsu.

-   Paldies, Rikij! Filipa noteica, pārskatīdama viņa atnesto rakstu. Ak Dievs! viņa pēc mirkļa iesaucās. “Mirandas apvienība” pārpirkusi vēl divus procentus no “Zvaigžņu slavas” akcijām. Viņi arvien vairāk tuvojas akciju kontrolpaketes iegūšanai. Es tikai lūdzu Dievu, kaut Alenam izdotos uzsākt sarunas ar “Mirandas apvienību”. Gribu zināt, kas tie tādi ir un kāpēc dzenas pēc manas kompānijas. Un galvenais es gribu uzzināt viņu vājās vietas, lai spētu izgudrot paņēmienu, kas pārtrauktu šo pārpirkšanas procesu.

-   Bet, Filipa, Hena ierunājās, kaut arī viņi nopirktu visas publiskās akcijas, viņi vēl aizvien nevar mums neko padarīt. Kontrolpakete taču paliek mūsu rokās.

-    Ne jau publiskās akcijas mani uztrauc, Filipa atzinās, uzlūkodama draudzeni. Ja “Mirandas apvienība” piekļūs kādam no mums, ar to arī pietiks.

Hena neomulīgi sagrozījās. Ar “mums” tu domā mani un Alenu, un sevi, un Čārmiju. Mums pieder kontrolpakete. Kuram no mums, tavuprāt, “Miranda” varētu piekļūt?

-   Un Ingrīda, Filipa piebilda. Neaizmirsti viņas piecus procentus.

Par spīti milzīgajiem panākumiem, ko “Zvaigžņu slavai” bija atnesuši Ingrīdas starptautiskie modeļi, sparīgā mis Linda vēl aizvien bija sāpīgs punkts “Zvaigžņu slavas” vadības sarunās. Kad Hena pirms septiņiem gadiem bija vēlējusies ievest jauno sievieti kompānijas sastāvā, Alens bija tik ļoti pret to iebildis, ka Ingrida kļuva par viņu laulības visasākā strīda cēloni. Bet Filipa bija nostājusies Henas un Ingrīdas pusē. Tomēr Alens turpināja publiski izteikt savu nepatiku pret Henas galveno sagādnieci; viņam pat bija izdevies iesēt sīku aizdomu sēkliņu Filipas smadzenēs.

-    Es uzticos Ingrīdai, Hena iebilda. Es ticu, ka neviens no mums nepārdos savas akcijas, viņa piebilda, cenzdamās izklausīties pārliecināta, lai nebūtu jādomā pašai par saviem akciju sertifikātiem, kas, izklāti gultā, gaidīja, kad tiks nodoti nākamo īpašnieku rokās.

-   Es tagad došos prom, Filipa pieceldamās paziņoja un paņēma savu somu. Rikij, vai tu, lūdzu, neaizbrauktu ar taksometru atpakaļ uz viesnīcu un tur informētu par mūsu došanos prom. Pirms tam es mazliet pavizināšos, tad brauksim uz Palmspringsu. Man vēl šis tas jānokārto.

Kad aiz Filipas aizvērās stikla durvis, neielaizdamas ēkā rosīgās Beverlihilzas ielas trokšņus, jauna sieviete pie reģistratūras galdiņa sacīja: Sveicināta, laipni lūdzam “Zvaigžņu slavas” salonā!

Filipa jau bija sagatavojusies atbildei. Pateicos! Es gan neesmu jūsu programmas dalībniece, bet prātoju par pievienošanos tai. Vai drīkstu apskatīties un iepazīties?

Apmeklētāju pieņēmēja bija apmēram divdesmit gadus veca, slaida, glīti ģērbusies, un pie viņas krūtīm piespraustā kartīte liecināja, ka viņu sauc Mendija. -Protams! Izrādīšu jums mūsu salonu un izskaidrošu “Zvaigžņu slavas” programmas dažādos aspektus.

Filipa tika ievesta salona centrālajā daļā lielā telpā ar omulīgās grupiņās sabīdītiem ērtiem krēsliem. Telpa bija maigi zilos toņos, neuzbāzīgā skaļumā to pildīja vieglas mūzikas skaņas. Blakus šai sanāksmju zālei bija fizisko nodarbību telpas, privātās masāžas telpas, sauna un tvaicētava, frizētava un kosmetoloģiskais salons. Viss bija noformēts mierīgos zilos toņos ar istabas augiem un neuzbāzīgu apgaismojumu. Visur bija ļoti kluss, ļoti privāts. Vieta, kur cilvēki nāk, lai atslābinātos un tiktu palutināti.

-   Ik dienu mums ir trīs grupas klientiem izdevīgos laikos, Mendija skaidroja, vadādama Filipu pa salonu, kas ietver diētas grupas sanāksmes un skaistumkopšanas un modes nodarbības. Papildus mēs piedāvājam arī aerobiku un dažādas skaistumkopšanas procedūras sejas maskas, manikīru, pedikīru un vaksingu.

Kamēr apmeklētāju pieņēmēja sīki stāstīja par to, kā norisinās diētas ievērošana un grupu sanāksmes, Filipu pārsteidza šīs vietas klusums. Dažas sievietes šobrīd atradās saunā; darbojās tikai viena no masāžas telpām, un aerobikas pasniedzēja gaidīja ierodamies savu grupu. Filipai nepavisam nelikās izdevīgi tas, ka dienā tiek piedāvātas iespējas tikai trim diētas grupām vienai no rīta, vienai pēcpusdienā, vienai vakarā. Un ko darīt tām sievietēm, kurām brīvs laiks ir vienīgi stundu pirms darba vai pusdienlaikā, vai varbūt vēlāk vakarā? Vēl vairāk Filipu satrauca ziņa, ka visās trijās grupās katru dienu ir brīvas vietas, vienīgi sestdienās grupas esot pilnas.

Šis “Zvaigžņu slavas” salons Roksberija ielā Beverlihilzā bija Filipas seno iztēles ainu iemiesojums. Toreiz tas tika uzskatīts par satriecoši jaunu soli vieta skaistumam un elegancei, kurā sievietes varēja izbaudīt dažus mierpilnus brīžus, izrauties no ikdienas stresa, atrast draudzību un līdzjūtību tādu pašu sieviešu vidū, iemācīties, kā sevi pilnveidot un iegūt pašapziņu. Šis satriecoši jaunais variants nākamajos gados bija tik ļoti pieprasīts, ka neva

rēja vien spēt veidot jaunus salonus. Tad kāpēc šobrīd salons šķita tukšs? Vai sieviešu vajadzības bija mainījušās?

Filipa atcerējās, ko viņai bija sacījusi Čārmija: Mūsdienās cilvēki steidzas, viņi vēlas rezultātus nekavējoties. Viņi nav ieinteresēti ieguldīt laiku un enerģiju tik sarežģītā programmā kā mūsējā. Pirms vairākiem gadiem tā derēja, jo mājsaimniecēm bija vairāk laika. Bet tagad mums jāpiesaista strādājošās sievietes, kuras bieži ir arī vientuļās mātes. Tāpēc programmai jābūt elastīgai, nenoliedzot arī pēkšņuma iespēju.

Klausīdamās, kā Mendija dedzīgi pierunā viņu iesaistīties “Zvaigžņu slavas” programmā, mēģinādama pārliecināt savu nejaušo potenciālo klienti, ka “ir vērts ziedot laiku un pūles, lai mūsu programmas ietvaros gūtu spīdošus rezultātus”, Filipa sāka apjaust īsto problēmu un arī paņēmienu, kā to atrisināt. “Zvaigžņu slavu” vajadzēja modernizēt.

Pateikusies apmeklētāju pieņēmējai, Filipa, ar spīdīgu brošūru rokās iziedama no salona, domās jau iztēlojās nepieciešamās pārmaiņas. Viņa juta atkal atgriežamies savu seno degsmi, možumu mesties pretī izaicinājumam.

Bet bija vairāki šķēršļi. Vispirms Filipai bija jānoskaidro, kas zog un iedzīvojas uz kompānijas rēķina, un tas bija jāizdara nekavējoties. Un tad jāpārtrauc ļaunprātīgā “Mirandas apvienības” darbība, kura pārpirka “Zvaigžņu slavas” akcijas. Ja “Miranda” iegūs kontrolpaketi, tad visi šie gadi, visi viņu sapņi un smagais darbs var iet zudumā.

Filipa aizsteidzās uz limuzīnu, pavēlēja aizvest viņu atpakaļ uz “Zvaigžņu slavas” biroju, tad paņēma telefona klausuli un uzgrieza Henas numuru. Kad mašīna atrāvās no trotuāra un iejuka Vilšīras ielas satiksmes kustībā, ne Filipa, ne arī šoferis nepamanīja garo, melno jaguāru, kas viņiem sekoja.

28

Tarzana, Kalifomija, 1963. gads

-Vai zini, kas tev vajadzīgs, Filipa? Tev vajadzīgs vīrietis. Saproti, tu esi veselīga, divdesmit piecus gadus veca sieviete. Vai tev nekad neuznāk… kā lai pasaka… viņš sarauca uzacis uz Filipas pusi … tādas tieksmes?

Filipa pasmaidīja un, noraidoši papurinājusi galvu, atbildēja Henas brālēnam: Maks, es negrasos atkal ielaisties ar tevi šajās sarunās. It īpaši ne jau šorīt un visu šo cilvēku klātbūtnē.

Kāda nama priekšā pie Kanogas parka bija sapulcējies cilvēku bariņš. Bija jauks novembra rīts, un saule cīnījās ar pelēkajiem mākoņiem. Šajā brīdī saule šķita uzvarējusi. Makss gan ne.

-   Es runāju nopietni, Fila, viņš neatlaidās, sekodams Filipai turp, kur stāvēja Hena un Alens. Alens turēja rokās bērnu, Hena bija satvērusi savu vēderu; viņa bija astotajā mēnesi jau ar otru bērnu.

-    Vai nevēlies atpūsties? Filipa pavaicāja.

-   Es jūtos lieliski, Hena atsaucās, mazliet sagrozīdamās, un piespieda roku pie krustiem. Ceremonija tūlīt sāksies, vai ne?

-   Jā, Filipa palūkojās pāri plecam. Vai nav satraucoši? Mūsu trīsdesmitais salons! Šeit vainagojās augļiem viņas iztē-

Ies ainas pirms diviem gadiem tajā naktī, kad Hena apprecējās. Tajā naktī, kad Čārmija pameta “Zvaigžņu slavas” kompāniju.

Hena uz īsu mirkli apskāva Filipu. Ak vai! viņa norūca. -Tur jau atkal nāk Makss. Ar savu neatlaidības pilno seju. Vai gribi, lai es viņu pasūtu tālāk?

Filipa iesmējās. Ar Maksu es tikšu galā!

-   Mana ģimenīte! Hena nopūtās. Apmēram puse no tiem, kas šajā rītā bija šeit sapulcējušies, lai atzīmētu trīsdesmitā “Zvaigžņu slavas” salona atklāšanu, bija no Henas plašās dzimtas.

Vienīgā viešņa no Filipas puses bija misis Čedvika, kas, apvilkusi savu svētdienas kleitu un uzlikusi jaunu cepuri ar zīda neļķēm, pārmaiņus raudāja un stāstīja cilvēkiem, kā viņa pazinusi Filipu, kad tā vēl strādājusi veikalā. Es visu laiku zināju, ka viņa gūs milzīgus panākumus.

Un Filipas šodienas panākumos ietilpa trīsdesmit “Zvaigžņu slavas” saloni, no kuriem katrs ar pilnu slodzi apkalpoja astoņsimt klientes, tātad kopā divdesmit četrus tūkstošus sieviešu. “Kur gan vēl,” bija rakstīts laikrakstā, “sievietes spēj izraudes no ģimenes vai darba stresa, izbaudīt pusotras pašizaugsmes stundas draudzeņu vidū, zaudējot svaru ar tādas diētas palīdzību, kas ir vienlaikus gan interesanta, gan efektīva, apgūt ģērbšanās un kosmētikas stilus un paņēmienus, gūt atsaucību un iedvesmu draudzīgās sarunās? Šī raksta autore jums var sniegt atbildi no savas personiskās pieredzes, kas gūta vienīgi iedrošinošā un personību cienošā “Zvaigžņu slavas” patīkamo un moderno nelielo salonu atmosfērā! Palīdziet, meitenes, sev un kontrolējiet pašas sevi!”

Cilvēku vidū, kas šodien te bija sapulcējušies, lai svinīgā ceremonijā pārgrieztu zilo lenti, atklājot trīsdesmito salonu, bija arī sešas salona konsultantes, kuras šeit strādās. Starp viņām bija arī Keisija Mērija, kuras nervozitāte reiz izpaudās “Snickers” šokolādes ēšanā un dedzīgā tamborēšanā. “Zvaigžņu slavas” konsultantēm pašām bija jāizpilda šīs diētas programmas, turklāt pirms stāšanās darbā viņām nācās vēl apmeklēt intensīvu sešu nedēļu apmācības kursu. Alga bija atkarīga no laika, kas pavadīts kompānijas sastāvā, un no viņu pārziņā iekļauto grupu lieluma, pie tam

bija dažādas papildu samaksas, tādas kā prēmijas un iespēja virzīties augšup pa karjeras kāpnēm līdz pat rajona koordinatores amatam, kas bija visaugstāk apmaksātais un ar vislielāko prestižu. Pagaidām visi trīsdesmit saloni bija izkaisīti pa Dienvidkaliforniju, bet Filipa plānoja paplašināt “Zvaigžņu slavu” visa štata mērogā, un tad, cik drīz vien iespējams, pa visu valsti.

Kaut tikai Čārmija te piedalītos, Filipa nodomāja, kad pie salona ēkas piebrauca vēl divi ziedu veikala auto un vīrieši kombinezonos sāka nest lielus ziedu pušķus ar lentēm, uz kurām bija rakstīts “Panākumus!” un “Apsveicam!”. Bet kopš tās nakts pirms diviem gadiem, kad Filipa bija atradusi draudzeni sienas skapī sasistu vienos zilumos, viņas nebija ne runājušās, ne redzējušās.

Filipa vairākas reizes bija centusies kaut ko labot. Viņa bija rakstījusi vēstulītes, zvanījusi, reiz pat aizbraukusi līdz Čārmijas mājai, taču uz savu klauvējienu nebija saņēmusi nekādu atbildi, kaut arī juta, ka mājās ir kāds. Beidzot viņa bija nosūtījusi puķu pušķi Čārmijas iemīļotākās neļķes un klāt pielikusi zīmīti: “Lūdzu, būsim draudzenes!” Bet Čārmija nebija atbildējusi. Tas bija pirms gada.

Šobrīd, domādama par labāko draudzeni un vēlēdamās, kaut viņa būtu te klāt, Filipa atkal atcerējās savu vientulību. Tāpēc jau viņa arī dusmojās uz Maksu par viņa neatlaidīgo atgādinājumu, ka viņai nepieciešams kāds vīrietis, jo Maksam bija taisnība.

Filipa atvairīja šo nepatīkamo domu. Galu galā kā gan viņa varēja būt vientuļa? Viņai piederēja pilnīgi jauna māja Enrikohilzā, no kuras pavērās skats uz Ieleju, un jaunais “Zvaigžņu slavas” birojs Ensino, kas prasīja visas viņas domas un enerģiju; nebija laika prātot par vientulību. Filipa bija aizņemta no rīta līdz vakaram, pētīdama iespējamās vietas jauniem veikaliem un pārvērzdama tos par saloniem, pieņemdama darbā un apmācīdama salonu pārziņus, iegādādamās jaunas iekārtas un rūpēdamās, lai viss ritētu gludi. Viņa nepārtraukti kaut kur kustējās starp Tauzendouku un Eskondido. Ja viņa neatradās ceļā vai kādā no divdesmit deviņiem saloniem, viņa drudžaini strādāja savā birojā, kur ar savu personāla palīdzību atbildēja uz simtiem telefona zvanu no grupu dalīb

niecēm: “Vai okru var lietot kā dārzeni, kaut ari tas nav iekļauts sarakstā? Kā ar metrakālu un sāgo? Vai medu var izmantot par cukura aizvietotāju?” Bija arī priekšlikumi: recepte no baklažāniem un biezpiena vai garšīgs dārzeņu krēms no attaukota jogurta un dārzeņu sulas. To visu vajadzēja izpētīt, pārbaudīt un tad ievadīt apjomīgajā “Zvaigžņu slavas” informācijas klāstā, lai vēlāk ik nedēļu varētu ieteikt grupu dalībniecēm. Tad vēl daudz personiskākās vēstules, ko uz “Zvaigžņu slavas” biroju sūtīja sievietes, kuras vēlējās pateikties un aprakstīt, kā šī diētas programma pilnīgi pārvērtusi viņu dzīvi. Šajās lappusēs izcēlās tādi vārdi kā “izstumtā”, “nemīlētā”, “izdzimums”, kurus vēlāk nomainīja “atzīta”, “mīlēta”, “paaugstinājums darbā”. Tās bija uzslavas vēstules. Un, kad vien Filipa vērsās pie kādas grupas, tās dalībnieces aplaudēja un ar saviem izsaucieniem apliecināja, ka viņai ir daudz draugu.

Viņas dzīvē bija arī vīrieši. Kad vien laiks atļāva, viņa devās uz satikšanos.

Vai tāda, Filipa pati sev jautāja, bija vientuļas sievietes ikdiena?

Un, kad reizēm viņa jutās tik vientuļa, ka jau prātoja, vai nepiezvanīt uz Sankventinu Džonijam vai neaizsūtīt viņam vēstuli, viņa mēdza sev atgādināt, cik ļoti ir aizņemta un cik viņai daudz draugu, un kā pieaug viņas panākumi, un tad Filipa sev iestāstīja, ka viņai nav vajadzīgs Džonijs, ne ari kāds cits. Viņas dzīve bija ļoti piepildīta, un viņai vajadzētu justies laimīgākai nekā vairumam cilvēku.

Reizēm Filipa atļāvās atcerēties Risu.Viņai bija nācies ilgi sakopot drosmi, lai izlasītu Risa grāmatu “Meklējumi”.

Kad Risa brālis bija aizvedis Risa līķi uz Ziemeļkaliforniju, viņš bija paņēmis līdzi ari ietinamā papīra rulli ar visu, kas uz tā uzrakstīts un iesniedzis to kādam izdevējam. Pagājušajā gadā šī grāmata, kas tika nodēvēta par “Zudušās paaudzes pēdējo dižo romānu” nokļuva vislabāk pārdoto grāmatu saraksta augšgalā. Un, kad Filipa beidzot spēja to izlasīt, viņa ieraudzīja tos pašus vārdus, kurus bija lasījusi tovakar, kad atrada Risu mirušu: “Viņas seja bija mīlīga ķeruba apaļīgumā, viņa līdzinājās skaidram eņģelītim, kad viņa atvēra muti, lai runātu, no tās nāca gaisma… Viņa gulēja manās rokās kā silta paipaliņa…”

Šobrīd, tuvodamās zilajai lentei, kas plivinājās rīta vējā, un gaidīdama, kad sapulcējušies cilvēki pievērsīs viņai uzmanību, Filipa ieraudzīja skatlogā savu atspulgu garu, slaidu, jaunu sievieti vilnas auduma svārkos un glītā žaketītē ar īpaši lielām pogām, kastaņbrūniem matiem, kas saņemti augšup modemā franču mezglā un nosegti ar Džekijas Kendijas stila platmali. Šī nebija tā resnā, nelaimīgā Kristīne Singltone, kurai nācās iepirkties Šarlēnas salonā, kas paredzēts korpulentām dāmām. Šī vairs nebija ari Risa apaļīgā ķeruba sejiņa, viņa tuklā paipaliņa. Šī bija sieviete, kas apzinājās sevi un savus arvien lielākos panākumus. Sieviete, kura nekādā ziņā nebija vientuļa.

Viņa pārgrieza lenti, nozibsnīja fotoaparātu zibspuldzes, un visi devās iekšā, kur gaidīja klāti galdi, protams, diētas robežās. Visi ēdieni bija pagatavoti atbilstoši oficiālajām “Zvaigžņu slavas” receptēm: cieti novārītas olas tomātu želejā; marinētu gurķu, sēņu un sparģeļu salāti; auksta cāļa krūtiņas gabaliņi uz rudzu maizes, dārzeņu un jogurta krēms. No dzērieniem diētiskās sulas, kafija, tēja un vājpiena dzēriens ar muskatriekstu aromātu. Vienīgā grēkošana šajā gadījumā bija šampanietis, pie kura, šķita, visi ari tūlīt devās.

Kad sanākušie jau apsveica Filipu, piepeši ieskrēja sasarkušais Makss, saukdams: Jēzus! Šauts uz prezidentu!

Salonā bija televizors ar divdesmit vienu collu platu ekrānu, un Makss steidzās to ieslēgt, bet pārējie sapulcējās visapkārt.

Televizora ekrānā parādījās vārdi “Ziņu izlaidums”, un kāda balss sacīja: Mēs pārtraucam šo programmu…

-   Ak Dievs, ak Dievs! Makss gaudās, pārslēgdams kanālus. Visos kanālos bija vienādi ziņu izlaidumi, beidzot viņš uzgāja vienu, kurā reportieris stāvēja zālienā, šķiet, slimnīcas priekšā, un drūmā balsī vēstīja: Vēl mēs neesam saņēmuši nekādu ziņu par prezidenta Kenedija stāvokli, kurš tika nogādāts Pārklendas slimnīcā Dalasā tūlīt pēc tam, kad brauciena laikā cauri pilsētai uz viņu tika šauts.

Telpā iestājās klusums, visi kā mēmi raudzījās ekrānā.

-   Kā redzat, aiz manis, reportieris turpināja aizlūstošā balsī, slimnīcas ārpusē pulcējas cilvēku pūlis…

Videokamera lēnām pavērsās uz to pusi. Zālienā trīspadsmitstāvu ēkas priekšā bija sadrūzmējušies cilvēki. Viņi klusēdami stāvēja vai bija nometušies ceļos; daudzi raudāja. No kaut kurienes, ko kamera nerādīja, pūli uzrunāja spēcīga, sludinātājam līdzīga balss. Kamera turpināja kustēties, it kā meklējot šīs balss avotu, un beidzot apstājās pie veca autobusa ar uzrakstu uz sāna “Denijs Makejs nes jums Jēzu”. Uz izbalējušā autobusa jumta stāvēja jauns vīrietis un, rokas izpletis, sauca savus brāļus un māsas iekš Kristus pievienoties viņam kopējā lūgšanā par mīļoto prezidentu.

Filipa redzēja, kā pūlis pavēršas pret viņu ar satrauktām un cerību pilnām sejām kā bērni, kas gaida, lai viņus vada. Kad viņš runāja, Filipa juta cauri televizoram nonākam viņa garaspēku. Es nezinu, kas notiek tā nama iekšienē, mani brāļi un māsas, jaunais sludinātājs sauca. Mums jārunā uz Dievu un jāļauj Viņam zināt, ka mēs negribam, lai Viņš šodien ņem Džonu Ficdžeraldu Kenediju pie sevis. Mēs zinām, ko vainos par to, kas šodien noticis! Denijs Makejs sauca. Viņi vainos Teksasu! Bet Teksasa nešāva uz mūsu mīļo prezidentu. Tas bijti velns, kas šāva!

Daži no salona viesiem izgāja ārā, daži satriekti atkrita krēslos vai, līdzīgi Henai, sāka klusi raudāt. Filipa joprojām klausījās jaunā sludinātāja nepārspējamā balsī.

Viņam bija skaista balss. Tā pavēlēja. Tā pierunāja. Un arī viņš pats bija skaists un pavēlošs. Asarām ritot pār glīto seju, viņš uzrunāja visu pasauli, aicinot rādīt Dievam, cik ļoti mēs mīlam to vīru, kurš šobrīd guļ slimnīcā. Filipa juta, ka viņa spēks aptver pat viņu, Filipu. Denijs Makejs sacīja: Upurēsim sevi mūsu ievainotā prezidenta vietā! Un pūlis nokliedza: Āmen! Filipa juta, ka sāk trīcēt. Denijs aicināja: Apsolīsim atgriezties uz taisnās takas Džona Kenedija vārdā! Un Filipas acis pildījās asarām. Denijs stāvēja uz saules fona, rokas izstiepis, slaidajam augumam kaislē un enerģijā trīcot, un sauca: Lūdziet Dievam piedošanu un tūlīt pat, mani brāļi un māsas! Lai kas arī ļauns un tumšs un bez mīlestības mājotu jūsu sirdīs mūsu iemīļotā prezidenta dēļ tieciet no tā vaļā! Viņš runāja ar pūli, bet Filipa jutās tā, it kā Dcnijs uzrunātu tieši viņu. Apsoliet tam Kungam tūlīt un tepat, viņš turpināja, ka esat gatavi nest upurus, lai glābtu mīļo prezidentu. Nejautājiet, ko prezidents var līdzēt jums, bet pajautājiet sev, ko jūs varat darīt prezidenta labā!

Lūgšana turpinājās, jaunais, godkārīgais vīrietis runāja spontāni, un bija sagadījies tā, ka viņš atradās īstajā vietā un īstajā laikā. Jaunais Denijs Makejs uz sava izbalējušā autobusa bruģēja pamatu saviem panākumiem, slavai un bagātībai, bet Filipa vairs neklausījās. Denija vārdi bija skāruši viņas dvēseli. Viņš bija atvēris vienu no tām tumšajām vietiņām un iespīdinājis tajā gaismu. Un viņa piepeši zināja, kas viņai jādara.

Viņai jāatrod savs tēvs. Viņai jāsalīgst miers ar Džoniju Singltonu.

-    Džonijs Singltons, viņa jau trešo reizi nepacietīgi sacīja telefona klausulē. Kopš numura uzgriešanas Filipa jau divas reizes bija tikusi savienota ar dažādām personām, un arī trešais nevarēja palīdzēt. Viņš ir ieslodzītais, Filipa atkārtoja. Es esmu viņa meita.

-Atvainojiet, mis, jaunais vīrietis otrā vada galā noteica.

-    Bet mums te nav neviena Džonija Singltona. Kurā datumā viņš tika ievietots?

Filipa varēja nosaukt gadu, bet ne mēnesi vai datumu. Kad viņai jau trešo reizi lūdza pagaidīt, Filipa sāka prātot, ka Džonijs varbūt ticis atbrīvots. Galu galā jau bija pagājuši deviņi gadi, kopš viņa no Zvejnieku piestātnes zvanīja uz Sankventinas cietumu.

Beidzot vīrietis atgriezās pie telefona. Kā jūs teicāt, kas jūs viņam esat?

Filipas sirds salēcās vīrieša balss tonis viņu biedēja.

-    Esmu viņa meita. Kāpēc jūs jautājat?

-Ja jūs esat tuva ģimenes locekle, mis, jūs būtu tikusi informēta.

-    Informēta? Par ko informēta?

Klusums, un tad: Vienkārši… informēta.

-    Es nesaprotu. Vai viņš tika atbrīvots?

-Atvainojiet, mis, bet mēs diemžēl nevaram sniegt šādu informāciju bez attiecīgās dokumentācijas. Ja jūs sazinātos ar mums pa pastu, ar rakstisku lūgumu…

-    Lūdzu, pasakiet man, kur viņš ir!

Bet viņa neko nenoskaidroja. Noliekot klausuli, viņai bija ļoti tumša un nelaba priekšnojauta.

-   Vai zināt, kas ir vistrakākais ar to Kenedija noslepkavošanu? privātdetektīvs ierunājās, rakstīdams savā bloknotā. Viņa vēders bija tik resns, ka viņam nācās taisni izstiept rokas, lai sasniegtu rakstāmgaldu. Uz viņa kaklasaites bija pabalējis zaļgans traips, un Filipa prātoja, cik ilgi tas tur jau ir. Tā piepeši likusi cilvēkiem vēlēties uzmeklēt vecus draugus, senus paziņas, viņš skaidroja.

-    Laikam lai atvainotos, lai labotu kļūdas, salīgtu mieru. Prezidenta nāve likusi cilvēkiem aptvert, cik ātri un vienkārši mēs varam aiziet. Viņš uzsita knipi. Ja jau Kenedijs var nomirt tik pēkšņi, tad ko lai sakām mēs, mirstīgie? Mans telefons zvana nepārtraukti jau visu nedēļu, tik daudz cilvēku vēlas atrast savus tuviniekus. Viņš apklusa un uzmeta Filipai neķītru skatienu, kas viņai nepatika. Mistera Diksona vārdu viņa bija atradusi telefonu grāmatā.

-   Tātad jūs meklējat savu tēvu, jā? Labi, sākumā pateikšu, cik tas jums maksās.

Filipa raudzījās, kā Diksons uzmet uz papīra dažus ciparus un dolāru simbolus. Pēc neveiksmīgās telefona sarunas ar cietuma darbiniekiem Filipa bija centusies izgudrot, kur griezties, kā atrast Džoniju. Viņa centās apspiest sevī pieaugošo baiļu sajūtu, ka Džonijs nav atbrīvots no cietuma, bet atstājis Sankventinu citā ceļā. Ka viņš ir miris.

-   Par ko viņu iesēdināja? Diksons bija viņai jautājis sarunas sākumā.

-    Es nezinu, Filipa bija atbildējusi. Vai tas ir svarīgi?

-   Varētu būt. Galu galā Sankventinā ir visstingrākā drošības sistēma, nāvessodi, gāzes kamera. Ja cietuma darbinieki tik ļoti nevēlējās neko izpaust, kā jūs sacījāt… Viņš bija izteiksmīgi paraustījis plecus, ļaudams Filipai pašai nojaust teikuma beigas.

-    Es varētu aizrakstīt uz cietumu, Diksons šobrīd sacīja, nospiegdams cigāru un skaļi atraugādamies, uzdvešot Filipai vieglu sīpolu un sinepju aromātu. Bet tas prasīs ilgu laiku sakarā ar birokrātisko procesu un tā tālāk. Man ir draugs “Times" redakcijā. Es rit no paša rīta ar viņu satikšos, izskatīšu arhīvus, un redzēsim, ko man izdosies uzrakt. Rīt līdz pēcpusdienai es jau varēšu jums kaut ko pavēstīt. Te būs mana samaksa, viņš noteica, pagrūzdams savu piezīmju bloknotu pār galdu. Tas ir maksimums, viņš piebilda.

Diksons piezvanīja nākamajā dienā, kā jau bija solījis. Filipa devās uz viņa ne visai tīro biroju Kolorādo bulvārī Pasadenā, kur, kā viņš lielījās, katrā Vecgada vakarā sarīkojot orģijas, tādējādi nākamajā rītā esot iespēja noraudzīties Rožu parādē “no šī paša loga, kur paveras labākais skats visā pilsētā”.

Filipa neatvēra biezo aploksni viņa klātbūtnē, bet aizbrauca uz Rezēdas parku. Kaut arī bija sestdiena, zālē un pie dīķa nebija daudz cilvēku. Šajās astoņās dienās kopš Kenedija nāves visu Sanfemando ieleju šķita pārņēmis dīvains tukšums. Transporta kustība uz ielām šķita mazāka, pūļi veikalos retāki, un tagad parks, kuru parasti piepildīja cilvēki, lai sarīkotu piknikus, šķita dīvaini pamests. Šūpoles un karuseļi bija tukši, pa dīķi neīrās laivas. Kāds pavecāks vīrietis baroja pīles, bet viņš šķita darbojamies bezmērķīgi, it kā neredzētu šajā nodarbē nekādas jēgas.

Filipa izvēlējās solu zem ļoti liela, veca koka, kura saknes, izlienot no zāles, pašas bija tik resnas kā koka stumbri. Filipa ilgu laiku sēdēja, skatīdamās uz aploksni, kuru bija iedevis Diksons.

Viņš nebija teicis ne vārda par tās saturu, tikai: Te būs, pagrūzdams aploksni uz viņas pusi, it kā pats negribētu vairs neko par to zināt.

Filipai ienāca prātā, ka viņa tur klēpī Džonija dzīvību, gluži tāpat kā pirms daudziem gadiem Džonijs bija turējis viņējo. Filipa lēnām atvēra aploksni.

Tajā atradās ar saspraudi kopā savienotas rakstu kopijas hronoloģiskā secībā, sākot no 1950. gada. Tajos bija aprakstītas sensacionālas slepkavības, kuras laikrakstā bija nodēvētas par Nobhilas slaktiņiem, un Filipa pārsteigta pamanīja, ka slepkavības notikušas tikai dažas dienas pēc tam, kad Džonijs viņu aizveda uz Svētās Bridžitas klosteri.

Viņa citu pēc cita lasīja avīzes izgriezumus: kā policija izmeklējusi slepkavības, par izsludināto godalgu, ko izsludinājis vietējais prokurors, par Džonija arestu, viņa tiesāšanu, pasludināšanu par vainīgu, tas viss bija noticis laikā, kamēr Filipa mita Svētās Bridžitas klosterī, gaidīdama, kad tēvs viņai ieradīsies pakaļ, viņas cerībām pamazām pārvēršoties bailēs un dusmās, līdz bija pienākusi tā pirmā vēstule no Itālijas. Kad viņa tagad iedomājās, kā toreiz juties Džonijs notverts un ieslodzīts kā zvērs, noliegdams savu vainu, bet tam neviens neticēja, viņas izskatīgais Džonijs gluži viens un nemīlēts…

Uz lappusēm pilēja asaras. Kad cauri parkam izdrāzās vējš, Filipa sajuta novembri pārtopam decembri, sākumā bija karsts, tad auksts, it kā vējš censtos atrast pareizo temperatūru. Atlika vēl tikai piecas pēdējās lappuses, un Filipai piepeši kļuva bail lasīt.

Viņa paraudzījās uz pirmo un izlasīja, ko jau bija paredzējusi, bet kam nebija vēlējusies noticēt, ka Džonijam piespriests nāvessods gāzes kamerā. Nākamajā lappusē bija vairāki nelieli “Times” izgriezumi no dažādu datumu numuriem, kuros bija vēstīts par tiesiskas dabas jautājumiem, kas atlika sprieduma izpildīšanu. Tie aptvēra tos gadus, kad Filipa auga Svētās Bridžitas klosterī un izklaidējās kopā ar Čirku, nezinādama, ka Džonijam piespriests nāvessods, nezinādama, ka, par spīti savām ciešanām, viņam kaut kādā veidā bija izdevies no dažādām pasaules vietām nosūtīt šīs vienmēr jautrās un iedvesmojošās vēstules, mudinot paciesties, līdz nāks labāki laiki.

Filipa pievērsās pirmajai no atlikušajām trim lapām, kura bija datēta tikai mēnesi pēc tās dienas, kad viņa bija aizbēgusi no Svētās Bridžitas klostera. Izlasījusi virsrakstu: “Džonijs Singltons, kura vaina Grizlinobhilas slaktiņos pierādīta, šonakt tiks sodīts ar nāvi gāzes kamerā,” -viņa ļāva aploksnei un atlikušajām divām lapām noslīdēt sev no ceļiem. Viņa nespēja saņemties un izlasīt tās; viņa zināja, ka tajās būs sīki aprakstīta Džonija sodīšana. Vējš papūta tās un aiznesa prom.

Filipa palika sēžam uz soliņa, līdz parkā nemanot iezagās tumsa, pa cejam aiztraukdama sausās lapas un apņemdama Filipu, tā ka viņa vairs nevarēja redzēt. Un tad viņa mehāniski piecēlās un kaut kā sameklēja ceļu pie mašīnas. Bija tikai viena vieta, kur viņa šobrīd gribēja atrasties. Viņa aizbrauca, atstādama Džoniju tepat.

Kad iedegās parka laternas, izklīdinot gaismas kūļus pār trauslo zāli un drūmo dīķi, viena no fotokopijām ar rakstīto uz augšpusi nosēdās ūdenī, tāpēc īsu brītiņu bija iespējams salasīt: “Džonijs Singltons pēdējā mirklī saņēmis spriedumu par soda izpildes atlikšanu sakarā ar jauniem pierādījumiem, kas radušies Nobhilas slaktiņu lietā.” Piepeldēja kāda pīle un, domādama, ka atradusi vakariņas, sāka knābāt papīru, līdz tas nogrima zem ūdens.

Diksona ziņojuma pēdējo lapu vējš nesa un nesa, līdz tā atsitās pret kāda koka stumbru un palika tur tik ilgi, lai laternas gaismā varētu izlasīt: “Atzinies īstais Nobhilas slaktiņu slepkava; Džonijs Singltons, pilnīgi attaisnots, šodien tiek atbrīvots no Sankventinas cietuma.” Un tad vējš paķēra lapu un aiznesa to tālāk nezināmā virzienā.

Spiezdama Plantāciju avēnijas 325. nama durvju zvanu, Filipa domās atkārtoja, kā viņa uzsāks sarunu, ko teiks,, lai liktu Čārmijai viņu uzklausīt, pirms vēl Čārmija aizcirtīs viņai durvis deguna priekšā. Tas ir svarīgi, Čārmija. Man nepieciešams ar tevi parunāties. Lūdzu, pirms tu mani aizdzen, uzklausi mani!

Kad viņa jau grasījās spiest zvanu otrreiz, durvis piepeši atvērās un tajās stāvēja apmēram četrus vai piecus gadus vecs zēns, bet no istabas viņam aiz muguras plūda skaļas multiplikācijas filmas skaņas. Viņš bija kalsns un izskatījās jocīgs, un rokā viņš bija satvēris sviestmaizi; ap muti bija paliels sviestains traips. Nātan! Filipa ierunājās noliekusies, lai uzsmaidītu puisēnam. Vai tu mani atceries?

Viņš nopētīja Filipu ar lielām acīm, tad pagriezās un ieskrēja mājā, saukdams: Mammu! Pie durvīm stāv kāda dāma! Viņai ir sarkana kleita!

Dzirdēdama Čārmijas balsi atsaucamies: Eju jau, eju! Filipa juta kaklā kāpjam kamolu. Lūdzu, Čārmija, tikai uzklausi mani. Tu esi vienīgā, ar kuru es varu runāt par Dzoniju. Atvēli man tikai pāris minūšu, un tad es tevi vairs netraucēšu. Man ir tik skumji…

Durvis atvērās plašāk, un Čārmija no cepšanas sārtiem vaigiem, slaucīdama miltainās rokas dvielī, ieteicās: Jā? Bet, pirms Filipa paspēja vēl kaut ko bilst, viņa iesaucās: Kotletīt! un apskāva Filipu, apdvesdama viņu ar kanēļa un piparkūku aromātu. Mans Dievs, tā esi tu! Ak, Filipa…

-    Čārmija, man ļoti žēl…

-Aizveries! Tā bija mana vaina. Bet es biju tik apjukusi. Tu jau tikai centies man palīdzēt. Esmu tik priecīga, ka tu atnāci!

-    Džonijs ir miris, Čārmija. Mans tēvs. Viņam piespriests nāvessods.

-Ak, Filipa! Čārmija iesaucās, aplikdama roku Filipai ap pleciem un vezdama viņu pie dīvāna.

-   Kāpēc dzīve reizēm liekas tik sarežģīta? Filipa pavaicāja.

-    Pastāsti man par savu tēvu!

-   Es biju stūrgalvīga un, man liekas, savā ziņā vēlējos viņu sodīt par to, ka viņš mani pameta Svētās Bridžitas klosterī, par to, ka viņš man neatklāja adoptāciju. Bet palūk, kur šī stūrgalvība mani novedusi! .Šķiet, daļa manis nepārstāja domāt, ka es viņu kādu

dienu atkal redzēšu. Taču laiks pagāja, un es šo izdevību zaudēju.

-    Nevaino sevi! Tu nezināji.

Viņas brīdi runāja par Džoniju, tad par pagātni, atcerēdamās to pēdējo nakti klostera priekšnieces kabinetā, kad abas bija lasījušas savas personiskās lietas. Viņas sēdēja Čārmijas nekārtīgajā viesistabā, omulīgu cepumu smaržu apņemtas, bet otrpus plānajai sienai Nātans smējās par trīs sivēntiņu un pelēna piedzīvojumiem televizora ekrānā. Pamazām Filipa un Čārmija pieskārās arī bīstamajam tematam par to, kas starp abām bija noticis pirms diviem gadiem.

-   Man patiesi žēl, ka es pret tevi tā izturējos, Čārmija atzinās. Es zinu, ka tu centies būt mana draudzene. Bet tagad viss

/

ir mainījies uz labo pusi, goda vārds, tā ir taisnība. Rons pēdējā laikā vairs tik daudz nedzer. Viņš ļoti reti atļaujas man iesist. Mums klājas labi. Viss būs kārtībā.

-   Vai tu nevari atgriezties “Zvaigžņu slavā”, Čārmija? Es runāju nopietni, kad apgalvoju, ka tu mums esi nepieciešama. Man ir tādas problēmas, ar kurām vienīgi tu varētu tikt galā.

-   Zini, mani jau daudzas reizes pārņēmis kārdinājums ieiet kādā no tiem saloniem. Man ir draudzene, kura pirms gada pievienojās jūsu programmai. Viņa nespēj vien beigt stāstīt par savu sasodīto grupu. Viņa zaudēja piecdesmit mārciņas svara un iemācījās labi ģērbties. Es viņu apskaudu. Un tevi un Henu. Protams, es atgriezīšos. Es to darīšu labprāt. Bet vienīgi tad, kad Rons būs aizbraucis no pilsētas.

Multfilmas beidzās, un istabā ieskrēja mazais puisēns. Kad viņš pajautāja: Vai tu esi mana tante Filipa? Filipa pabužināja viņa rudos matus un klusi sacīja: Čārmija, esmu nolēmusi uzmeklēt savu īsto ģimeni. Gribu noskaidrot, kas bija mani vecāki. Varbūt man ir brāļi un māsas. Man gan to vajadzēja darīt jau pirms ilga laika.

29

JL rivātās telefona līnijas zvans pārtrauca svarīgu sanāksmi. Lai sarunu nenoklausītos citi, tā notika atsevišķā kabinetā.

-Filipai rezervēts numurs “Marriott” viesnīcā Palmspringsā, zvanītājs informēja. Šobrīd viņa dodas tieši turp.

-    Skaidrs. Tad mums gandrīz vairs nav laika. Eksotisks sarkanzaļš papagailis ar koši dzeltenu galvu lēkāja uz savas laktiņas un griezīgi ķērca. Kad putns tika apklusināts, atskanēja jautājums: Vai tev izdevās visu noorganizēt?

-    Neuztraucieties, viss ir nokārtots.

-    Vai dabūji ieroci?

-Jā.

-    Labi, es dodos ceļā.

30

-Es tevi nogalināšu! Kerola kliedza, dzīdamās pakaļ Lerijam.

Viņu cīniņš pievērsa vairāku garāmgājēju uzmanību, kuri pa sniegu brida uz slaloma nobrauciena pusi. Viens no tiem, kāds tenku lapas žurnālists, kurš “Zvaigžņu kūrortā” aizvadīja Ziemassvētku brīvdienas, domās atzīmēja, ka Akadēmijas balvas laureāts, scenāriju autors Lerijs Vulfs, šķiet, uzsācis slepenu romānu ar Kerolu Peidžu vēl aizvien skaisto, vairāk nekā četrdesmit gadus veco aktrisi, kuras karjera, kā baumoja, apdraudēta.

Kerola pārtrauca pakaļdzīšanos tikai uz mirkli, lai noliektos un saveltu sniega piku. Viņa bija aizelsusies no smiekliem. Pikošanos bija uzsācis Lerijs. Kerola bija pastaigājusies parkā, prom no “Zvaigžņu kūrorta” galvenajām ēkām, kur sniega tīrītāji vienmēr uzturēja kārtībā ceļus un taciņas, un, kad viņa bija devusies uz priežu meža pusi, viņai starp lāpstiņām bija trāpījusi labi tēmēta sniega pika. Kaut nu tas būtu Lerijs, Kerola bija nodomājusi, un, kad pagriezusies ieraudzīja, ka tas patiesi ir vīrietis, kuru viņa cerēja pavedināt, lai iekveldinātu mīlestībā pret sevi, viņa tēlotās dusmās sāka dzīties Lerijam pakaļ.

Viņai mugurā bija līdz potītēm garš Kanādas lūšādas kažoks un galvā balta sabuļādas cepure, viņa uzskatīja, ka tādējādi atgādina sevis tēloto Džūliju Kristiju “Doktorā Živago”. Kerola gan apzinājās, ka šāds stils izgājis no modes jau sešdesmito gadu beigās, bet viņa arī zināja, ka viņai tas vēl aizvien piestāv, izceļot viņas pelnu pelēkos matus un zilās acis. Un, pamanījusi, kā Lerija acis seko viņas augumam no augšas līdz apakšai, Kerola saprata, ka viņas pavedināšanas plāns iedarbojas.

Viņa savīstīja sniegu rokās un ļāva pikai lidot. Lerijs noliecās un dzinās viņai pakaļ, klupdams sniegā, smiedamies un cenzdamies atgūt elpu retinātajā kalnu gaisā. Kerola pagriezās un mēģināja bēgt, bet viņa necentās pārāk cītīgi. Lerijs viņu sagrāba, un abi aizelsušies novēlās sniegā. Cīkstoties un smejoties Lerijs atlieca Kerolas rokas pāri viņas galvai un saspieda. Tad viņš piepeši kļuva nopietns.

-   Atļauj man šonakt ierasties pie tevis, viņš pieprasīja.

Kerola juta, ka sirds krūtīs dīvaini salecas. Nē…

-    Jā, viņš pārlaboja, un tad jau viņš bija pilnīgi uzgūlies Kerolai virsū, galīgi neievērodams cilvēkus, kas devās augšup uz slaloma nobraucienu, cenzdamies neblenzt uz abām slavenībām, kuri mīcījās sniegā.

-    Cilvēki uz mums skatās! Kerola ieteicās.

-   Man vienalga. Apliecini, ka es drīkstu šovakar ierasties pie tevis. Lerijs nespēja atcerēties, kad vēl bijis tik seksuāli uzbudināts. Iepriekšējā vakarā, kad abi kopā bija vakariņojuši, kamēr Andrea kaut kur lasīja Marionas Stāras dienasgrāmatu, Lerijam šķita, ka Kerolai radusies par viņu interese. Taču, kad viņš bija pavadījis Kerolu uz viņas bungalo un ierosinājis, ka viņš labprāt ieietu iekšā kaut ko iedzert, Kerola viņu bija atstājusi stāvam laukā, skaidri likdama saprast, ka vienīgais vīrietis, kas viņu interesē tajā jomā, ir viņas vīrs.

-    Ļauj man ierasties tavā bungalo, viņš pierunāja, turēdams Kerolu iespiestu sniegā un vēlēdamies, kaut varētu ar viņu izdarīt to tieši te un tūlīt pat. Es uzvedīšos diskrēti, es apsolu. Neviens neuzzinās.

Viņš juta, ka Kerola sāk padoties, augums zem viņa kļuva pakļāvīgāks. Lielo, sārto pērļu kaklarota, kuru viņa vienmēr valkāja, bija atslīdējusi pie kakla un piekļāvusies viņas baltā angoras džempera apkaklei. “Kāpēc es nebiju pamanījis viņu agrāk?” Lerijs prātoja, juzdams, ka viņu pārņem aizvien lielāka iekāre. Un tad Lerijs apjauta: tas bija tāpēc, ka viņš uzskatīja Kerola ir koķete un tāpēc pieejama ikvienam.

-   Lūdzu, viņa iesāka, atgrūzdama Leriju, pieceldamās sēdus un notraukdama no apģērba sniegu. Es neierados šeit, lai krāptu savu vīru. Es jau vakar teicu, ka ikreiz, pabeigusi filmēšanos, dodos kaut kur atpūsties, tāpēc arī šeit esmu ieradusies vienīgi atpūsties un nekāda cita iemesla dēļ.

Lerijs atsēdās sniegā, un viņa spoguļstikla saulesbrilles atspīdēja sniega baltumā. Kalnu vējam plandot biezos, melnos matus un stūrainajam zodam iekļaujot atbruņojošo smaidu, un Aļaskas stila vējjakas kažokādas kapucei vizot sniegpārsliņu mirdzumā, viņš, pēc Kerolas domām, atgādināja apburošu Ziemeļpola pētnieku. Abu īsā cīniņa laikā viņa bija jutusi Lerija spēku; viņa spēja iztēloties muskuļaino augumu, kas slēpās zem kažokādas vējjakas, un viņa saprata, kāpēc Lerija kontā ir tik daudz iekarotu sieviešu. Bet Kerolu viņš neuzbudināja. Viņš nebija Sanfords, viņas seksuālais iedvesmotājs, viņas vīrišķīgais vīrs, kurš stundām ilgi spēja mīlēties. Kerola zināja, ka neviens cits vīrietis nespēj sacensties ar Sanfordu, pat ne seksīgais Lerijs Vulfs. Tāpēc arī viņas situācija bija tik ironiska: viņa atradās šeit, lai piespiestu sevi mīlēties ar vīrieti, kurš, kā viņa zināja, nebūs tik labs mīlnieks kā viņas vīrs, un viņa to darīja tādēļ, lai noturētu savu vīru. Ak Dievs, viņai no tā gandrīz jau sāka sāpēt galva.

-   Vai esi pārliecināta, ka nevēlies, lai es aizeju pie tevis? viņš pārjautāja. Es tev sniegšu tādu baudu,kādu tu pat nespēj iedomāties.

-   Lūdzu, viņa atkārtoja, bet vairs ne tik pārliecināta. Viņa nevēlējās, lai Lerijs pavisam zaudētu drosmi. Es vienkārši nevaru.

Viņš piepeši piecēlās kājās, apkaisīdams Kerolu ar sniegu, un sacīja: Nu tad es došos nopeldēties. Peldbaseins ir apsildāms. Vai vēlies man pievienoties?

Kerola papurināja galvu, un Lerijs aizsoļoja prom.

Raudzīdamās, kā viņš izzūd starp priedēm, Kerola pasmaidīja. Lerijs jau gandrīz bija uzķēries uz āķa. Tagad viņai atlika vienīgi pievilkt, un Marionas Staras loma būs viņai.

“Manas tā saucamās sabiedrībā iziešanas svinības,” Andrea lasīja Marionas dienasgrāmatā, “notika Ēdenē, Dekstera lauku mājā Ielejā. Tas bija neticams pasākums, uz kuru ieradās viss Holivudas zieds Sesils B. de Mills, Glorija Svensone, Duglass Fērbenkss ar kundzi, Čaplins. Deksters nebija skopojies: kad atsēdāmies pie galda, sievietes līdzās saviem galda piederumiem atrada pudelītes ar smaržām, kas bija izgatavotas no rančo augošajiem augiem. Kad viesi atlocīja salvetes, tajās atradās simts dolāru banknotes. Kalpotājs iznēsāja paplāti ar dārgām rotaslietām un smaržām sanākušajām dāmām, un pēc pusdienām tās ar metamā kauliņa palīdzību noteica, kādā kārtībā viņas varēs izvēlēties rotaslietas no paplātes. Viltīgais Deksters bija novietojis starp dārglietām neapstrādātu smaragdu un sajūsmināts vēroja, ka neviena no dāmām to neizvēlējās.

Šajā vakarā viņš mani stādīja priekšā kā Marionu Stāru. Deksters bija aizvadījis divus gadus, lai mani tādu izveidotu. Viņš apgalvoja, ka tēls esot ļoti svarīgs. Hārlovai bija viņas platīnblondie mati, Klārai Bovai rudi; viņa pat bija nokrāsojusi abus savus klēpja sunīšus, lai pieskaņotu saviem matiem; tāpēc Deksters no-

sprieda, ka man jābūt tumšmatei. Viņš gribēja, lai es kvēlotu. Doma bija tāda, ka vīriešiem, mīlējoties ar mani, gandrīz vai jāuzliesmo.

Tajā pašā naktī Deksters ari paziņoja, ka es tēlošu galveno lomu viņa jaunajā filmā “Viņas nekrietnie paņēmieni”. Man tas bija tikpat liels pārsteigums kā visai tai sabiedrībai. Es raudāju no laimes, apjautusi, ka viens no abiem maniem sapņiem bija tuvojies piepildījumam.

Bet mans otrs sapnis mīlēties ar dižo Deksteru Braiantu Remziju…

Tā kā man tagad bija jātēlo izlaidīga seksa dieviete ar nerem

dināmu apetīti, kaut arī man bija tikai deviņpadsmit gadu, Deksters uzstāja, lai es satiekos ar tik daudziem vīriešiem, cik vien spēju. Man nebija jauts gūt pastāvīgu mīļāko; bija svarīgi, lai publika domātu, ka es atbilstu tam tēlam, kas man drīzumā jāspēlē “Nekrietnajos paņēmienos”, citiem vārdiem sakot, man bija jābūt sievietei, kurai nepieciešami daudzi vīrieši, lai apmierinātu savas seksuālās vēlmes. Es to nevarēju ciest, bet es uzticējos Remzijam. Viņš bija mana tēva gados, ļoti izskatīgs un izcils, un tāpēc es darīju visu, ko vien viņš man pavēlēja. Arī likšanos gultā ar vīriešiem, kuri man bija vienaldzīgi. Dažus es pat ienīdu. Un vēl tas nozīmēja pārciest trīs abortus, kurus izdarīja kāds ķirurgs, kas bija Remzijam pateicību parādā.

Deksters bija noslēpis manu Fresno pagātni un sastāstījis visai pasaulei, ka esmu vienīgais bērns bagātiem britiem, kam pieder tējas plantācijas Ceilonā. Es esot aizbēgusi, tā viņš klāstīja tenku lapu žurnālistiem, jo mani spieduši apprecēties ar vecu maharadžu. Nebija svarīgi, vai kāds tam ticēja vai ne. Mani seksuālie piedzīvojumi ik dienas deva materiālus kinožumāliem. Publika tos kāri uztvēra un lasīja. Es nesapratu, kā Deksters ļauj man pīties ar svešiem vīriešiem. Un ne tikai ļauj, bet arī pats organizē dažus manus “randiņus”. Divus gadus viņš bija mans skolotājs, mans aizstāvis, mans draugs, mans elks savā ziņā pat mans tēvs. Un tagad mani mazliet biedēja tas, ka Deksters ne vien atļāva, bet pat grūda mani pīties ar tiem vīriešiem. Bet, kad vien es raudāju vai stāstīju viņam, ka man tas nepatīk, viņš mani apskāva, mierināja un apgalvoja, ka tas viss ir tikai manas karjeras labā un ka reiz es būšu visdižākā zvaigzne Holivudā.

Kad bija gatava mana filma “Viņas nekrietnie paņēmieni”, tā gandrīz izraisīja skandālu. Tas bija 1925. gads, filma bija bez skaņas, bet nevienam nebija vajadzīga skaņa, lai zinātu, ko es uz ekrāna daru. Šai filmai tūlīt sekoja “Šeherezade”, kurā es spēlēju kopā ar Valentīno, tā laika seksīgāko ekrāna mīlnieku, un abi kopā mēs satricinājām pasauli. Puse skatītāju mūs nolādēja, otra puse gribēja mums līdzināties. Sievietes gribēja būt tādas kā es, vīrieši vēlējās pārgulēt ar mani. Četru mēnešu laikā, kopš demonstrēja “Šeherezadi”, kinostudija vēstīja, ka es saņemot vairāk pielūdzēju vēstuļu nedēļā nekā Mērija Pikforde.

Bija pagājuši gandrīz trīs gadi, kopš Deksters Braiants Remzijs bija mani izglābis no ledus kluča; tagad es patiesi biju visdižākā Holivudas zvaigzne; es varēju iegūt visu, ko vien vēlējos. Bet vienīgais, ko es vēlējos, bija Deksters. Taču viņš, lai cik tas dīvaini ari būtu, šķita mani nevēlamies.”

Vēl pirms astoņiem mēnešiem Lerijs Vulfs bija uzskatījis, ka vienīgais lielais dzinulis dzīvē ir “Oskara” balvas iegūšana. Bet šobrīd, kad kārotā statuete bija viņa īpašumā, viņš nosprieda, ka patiesu baudu spēj sniegt tādas sievietes iekarošana, kura viņu nevēlas. Mundri peldēdams apli pēc apļa apsildāmajā peldbaseinā, kas atradās mūru ieskautajā bungalo dārzā viņš peldēja bez peldbiksītēm, tādējādi pastiprinādams uzbudinājumu, Lerijs domāja par Kerolu Peidžu un abu neseno cīniņu sniegā. Viņa vēlreiz bija skaidri norādījusi, ka viņu neinteresē romāns ar Leriju. Leriju tas tikai vēl vairāk iekārdināja.

Nopeldējis pēdējo apli, viņš izkāpa no baseina un atklāja, ka viņa dzimumloceklis piebriedis. Nav nekāds brīnums, ja ņem vērā, ka viņš visu laiku domājis par valdzinošo Kerolu Peidžu. Kā lai viņu iedabū savā gultā?

Visi trīs “Zvaigžņu kūrorta” bungalo bija projektēti ar domu par pilnīgu izolētību. Katrā bija divas lielas guļamistabas abās pusēs dzīvojamai istabai, kur atradās dzērienu bārs, virtuves nodalījums un kamīns. Peldbaseins, kaut ari mazs, bija apsildāms, un to ieskāva augsts mūris. Uz šī mūra augšā bija sniegs, tumšajās debesīs virs galvas mirdzēja zvaigznes, bet kalnu gaiss bija ass kā stikls. Tomēr Lerijs, kaut ari kails, jutās pietiekami silti, jo ari ārpusē bija speciālas sildlampas un no zilganzaļā baseina ūdens cēlās tvaiki. Pasniegdamies pēc dvieļa, viņš caur slīdošajām stikla durvīm ieraudzīja dzīvojamā istabā kādu kustamies. Tā bija apkalpotāja, kas novāca to, kas bija palicis pēc austeru maltītes, ko pirms kāda laika Lerijam bija piegādājuši tieši istabā.

Pēc Lerija domām, apkalpotāja bija glīta, un viņa, bez šaubām, būtu sajūsmināta, pat ja Lerijs viņai bilstu kaut vārdu. Atlika tikai viegli pamāt ar pirkstu, un viņa labprāt būtu gatava mesties Lerija gultā. Šī doma viņam nodzina jebkādu iekāri. Lerijs jau jūdzēm tālu varēja pazīt tādu sievieti, kas pati kārās kaklā. Pat nabaga Andrea, viņš nodomāja, aptīdams dvieli ap savu tievo vidukli. Viņš zināja, ka Andrea viņā iemīlējusies jau septiņpadsmit gadus. Lerijs pārāk bieži bija Andreas acīs pamanījis to kucēna izteiksmi. Bet viņai nebija nekādu izredžu. Ne ar Leriju, ne ar jebkuru citu. Kinoindustrijā, pat aiz kulisēm, izskats bija ļoti svarīgs. Un Lerijs bieži prātoja, ka brīdī, kad dalīti skaisti ģīmīši, Andrea noteikti stāvējusi aiz durvīm.

Kad Lerijs atvilka slīdošās stikla durvis un, tās atkal aizgrūdis, iegāja istabā, jaunā apkalpotāja palūkojās uz viņu, koši piesarka un gandrīz izmeta no rokām paplāti. Lerijs viņai piedodoši uzsmaidīja un pamāja uz durvju pusi, norādot, ka viņai jādodas prom, cik vien ātri iespējams. To viņa arī darīja. Tad Lerijs iegāja vannasistabā blakus savai plašajai guļamistabai un uzsēdās uz trenažiera.

Pa atvērtajām dzīvojamās istabas durvīm Lerijs varēja saskatīt uz lielā stiklotā žurnālu galdiņa izmētātas Andreas grāmatas: “Dekstera Braianta Remzija noslepkavošana”, “Mariona Stāra un Holivudas traģēdija” un “Orģiju laikmets”.To Lerijam bija nācies pašam iedot Andreai kad vajadzēja izpētīt kādu tēmu, viņa kļuva ļoti uzcītīga. Brīdi Lerijam ienāca prātā, ko gan tādu Andrea atradusi tajā dienasgrāmatā, par kuru viņš bija samaksājis astronomisku summu. Vēlams gan, lai tā būtu satriecoša; tās dēļ visu garo ceļu no Tokijas šurp lidoja misters Jamato līdz ar savu čeku grāmatiņu.

Lerijs nespēja vien noticēt savai veiksmei. Drīz pēc Akadēmijas balvas ceremonijas Andrea bija ieminējusies, ka viņa lasījusi par japāņu biznesmeni, kurš aizrāvies ar Marionu Stāru, viņš bija savācis visas Marionas filmas un simtiem viņas fotogrāfiju. Sagadīšanās dēļ tajā laikā “Zvaigžņu kūrortā” tika atrasta dienasgrāmata, un mājas īpašniece Beverlija Bērgesa nodeva to izsolē.

-   Manuprāt, mums vajadzētu to dabūt, Andrea bija sacījusi, un tad paziņot misteram Jamato, ka grasāmies uzņemt filmu. Varu saderēt, ka viņš labprāt vēlēsies to finansēt. Tieši toreiz ari Lerijam bija ienākusi prātā ideja par paša rakstītās filmas producēšanu.

“Un kāpēc gan ne?” viņš šobrīd nodomāja, darbodamies uz trenažiera un juzdams, ka viņa dibens un augšstilbi saspringst un ķermenim pieplūst jauna enerģija. Reiz viņš bija uzskatījis, ka ikviens muļķis var sarakstīt scenāriju, tagad viņam šķita, ka to pašu var izdarīt ar producēšanu. Nabaga Andrea atkal tika apieta, pati to nemaz nezinādama. Bet Lerija sirdsapziņa nemaz nejutās traucēta. Viņš prātoja, ka pasaule dalās divās nometnēs devējos un ņēmējos. Andrea noteikti bija devēja, un tādai kā viņai tas bija tas pats, kas zaudētāja.

Kad pār ķermeni sāka plūst sviedri un sitds krūtīs dauzīties, Lerijs atmeta visas domas par Jamato un Marionu Stāru. Viņa augums šobrīd lika raisīties vienīgi vīzijām par Kerolu Peidžu. Pašlaik viņš visvairāk bija noskaņots seksam. Ar kādu īpašu sievieti. Un viņam vajadzēja izgudrot, kā to iekarot.

Ārā Andrea piesardzīgi meklēja ceļu uz bungalo pa krēslaino taku, pār kuru sijājās sniedziņš. Viņa ienāca iekšā pa savu pusi, cauri savai guļamistabai. Nolikusi savas mantas un nometusi kažoku, viņa iegāja dzīvojamā istabā, kur akmens kamīnā skaļi kurējās uguns. Viņa saausījās, izdzirdējusi pazīstamās skaņas, Lerijam darbojoties uz trenažiera. Andrea klusi piegāja pie atvērtajām durvīm un nepamanīta vēroja viņu.

Šī nebija pirmā reize, kad Andrea redzēja Lerija augumu. Viņa bieži strādāja Malibu pludmalē, kur Lerijs peldējās un sauļojās, kamēr Andrea, pilnīgi apģērbusies, klabināja rakstāmmašīnu. Un viņa atkal atcerējās, cik muļķīgi bija iemīlējusies Lerijā, iekāres apžilbināta.

Tūlīt viņa domās atgriezās burvīgajā vasarā pirms vienpadsmit gadiem, kad viņa ar Leriju bija aizbraukusi uz Ņūmeksiku, kur tika uzņemta filma pēc viņu jaunākā scenārija. Režisors, kā Andrea atcerējās, bija ļoti nervozs un saspringts, pieprasīdams pēdējā brīdī šo un to pārrakstīt scenārijā, tāpēc Andrea lielāko tiesu aizvadīja sakarsušajā furgonā, svīzdama pie rakstāmmašīnas. Tās būtu nepatīkamas atmiņas, ja tur nebūtu bijis ari režisora asistents jauns vīrietis ar priekšlaicīgi paretinātiem matiem uz pieres, biezām brillēm un apskaužamu humora izjūtu. Vudija Alena variants Santafe gaumē. Viņu sauca Čeds Makormiks.

Andrea atminējās, ka Lerijam bija romāns ar kādu no otrā plāna aktrisēm, nenozīmīgu zvaigznīti, kura bija slikti norunājusi savus vienīgos trīs teikumus; tie abi pavadīja visu laiku ceļojumos uz Čaka kanjonu, Albukerki un pat uz Jūmu, pērkot indiāņu traukus, ēdot sarkanos piparus un tako un mīlējoties, kamēr Andrea pūlējās pārveidot scenāriju. Viņa jau grasījās visu beigt, kad pie durvīm pieklauvēja Čeds Makormiks.

Čeds pats nebija no Holivudas, viņam pat nebija sakaru kinoindustrijā, un Andreu tas ļoti ietekmēja. Lai kļūtu par izcilu režisoru “haizivju” pilsētā, bija pašam jākļūst par vienu no “haizivīm”. Bet Čeds bija maigs, ne pārāk runīgs, apdomīgs un, tas Andreu pārsteidza visvairāk, godīgs. Pēc abu pirmās kopīgās kokteiļa glāzes kafejnīcā viņi bija pavadījuši daudzas kopīgas naktis zem dienvidrietumu mēness sirpja, runādami par jebko, kas vien iešāvās prātā. Pirmajā reizē, kad Čeds bija noskūpstījis trīsdesmit vienu gado veco Andreu, viņai bija šķitis, ka visā tuksnesī atbalsojas kosmisko raķešu palaišanas troksnis.

Tā bija arī pirmā reize sešu gadu laikā, kad viņa bija pilnīgi aizmirsusi Leriju.

Un kādu nakti pēc ilgas skūpstīšanās, kam nesekoja nekas cits, Čeds atzinās, ka viņš mīl Andreu un vēlas viņu precēt.

Kad filmēšana bija galā, Andrea un Čeds bija atgriezušies Losandželosā caur Lielo kanjonu, kur viņi piecas naktis bija pavadījuši Javapajā vigvamā, mīlēdamies zem indiāņu segām, tomēr Andrea neatzinās Čedam, ka viņš paņēmis tās jaunavību. Viņa atcerējās, kā bija lidojusi mājup no turienes, galvā dejojot tādām bērnišķīgām domām, kā izklausīsies viņas jaunais uzvārds Andrea Makormika un kā viņi nosauks savus bērnus. Bet sapnis pārtrūka, kad viņa atgriezās mājās pie īgnā, klusējošā Lerija, kurš dusmojās veselu nedēļu un tikai tad atklāja viņai, kas par vainu.

-    Tu izjauc mūsu komandu, viņš bija sacījis.

Un, kaut ari Andrea bija apgalvojusi, ka pēc kāzām ar Čedu viņa vēl aizvien strādās kopā ar Leriju, Lerija īgņošanās bija pastiprinājusies, līdz Andrea saņēma nedzirdētu ultimātu: ja tu apprecēsies, mūsu sadarbība būs galā.

Diemžēl Andreas pieķeršanās Lerijam toreiz bija lielāka nekā nepieciešamība pēc Čeda. Viņi galu galā izšķīrās, un Lerijs atkal atguva savu jautro omu.

Bet ilgi viņš vairs nepriecāsies, Andrea šobrīd nodomāja, novērsdamās no Mikelandželo Dāvida uz trenažiera. Ne vairs pēc tā, ko Lerijs viņai bija nodarījis pirms astoņiem mēnešiem.

Tas notika Akadēmijas balvas pasniegšanas ceremonijā. Lerijs bija izvirzīts apbalvošanai par vislabāko oriģinālo scenāriju; viņiem bija sīva konkurence, bet viņiem šķita, ka abiem ir lielas izredzes uzvarēt. Viņu abu septiņpadsmit gadu kopīgā darba laikā Andrea bija ziedojusi savu personību aklas Lerija dievināšanas dēļ. Viņa vārds bija vienīgais, kas parādījās filmu titros, tāpēc “Oskara” balvai tika izvirzīts vienīgi Lerijs Vulfs. Bet Andrea neiebilda; Lerija uzvara bija arī viņas uzvara. Bez tam viņš bija solījis savā pateicības runā atklāt visai pasaulei, ka nebūtu varējis to paveikt bez Andreas Bahmenas. Andrea bija iztēlojusies, ka Lerijs pat varētu lūgt viņu pievienoties viņam uz skatuves. Nez vai kāds tā reiz ir rīkojies “Oskara” balvas pasniegšanas ceremonijā, viņa prātoja, sēdēdama zāles otrajā rindā tieši aiz Kevina Kostnera un Džeremija Aironsa. Andrea bija drosmīgi pasniegusies pēc Lerija ro kas un to paspiedusi. Septiņpadsmit gadu garais ceļš bija viņus novedis šeit. Ja viņi uzvarēs… Ja viņi uzvarēs…

Un Lerijs uzvarēja. Tika nolasīts viņa vārds, un skatītāji aplaudēja, un atskanēja ievada mūzika no balvu ieguvušās filmas, un Lerijs uzkāpa uz skatuves, lai saņemtu savu “Oskara” balvu. Un neviens neaplaudēja stiprāk kā Andrea; viņai pat asaras saskrēja acīs. Un tad Lerijs teica savu pateicības runu.

Un pateicās visiem uz pasaules.

Bet tikai ne Andreai.

Andrea bija sēdējusi kā apstulbusi. Lerijs bija pateicies pat frizierim, kurš bija apgriezis viņa matus, un skatītāji par to bija

smējušies, tad viņš bija augstu pacēlis statueti un triumfējoši nogājis no skatuves kopā ar formīgo jauno zvaigzni, kura bija pasniegusi viņam balvu.

Bet Andrea bija sēdējusi zālē.

Lerijs viņu nebija pieminējis.

Lerijs viņu pat nebija pieminējis.

Un tieši tajā brīdī viņas acis piepeši atdarījās. Tad viņa arī aptvēra, ka vairs nav iemīlējusies Lerijā Vulfa. Un patiesībā jau labi sen vairs nebija iemīlējusies.

Un tieši tad viņa bija uzsākusi plānot savu atriebību.

Pamatīgu atriebību.

31

Sanfemando ieleja, Kalifomija, 1966. gads

v

C^ārmija bija tikko iegājusi saldēto preču nodaļā, kad ieraudzīja viņu. Vīrieti, kura iepirkumu ratiņi bija pilni ar vislielākā apjoma kartupeļu salmiņu paciņām. Tur droši vien bija kāds ducis šo paciņu un sešas diētiskās placiņas. Bet ne jau viņa pārtikas dīvainība saistīja Čārmijas uzmanību, tas bija vīrietis pats. Viņš bija tik… vīrišķīgs.

Čārmija bija droši vien pārāk uzkrītoši viņu uzlūkojusi, jo vīrietis apmulsis pasmaidīja un nomurmināja: Mana bērna dzimšanas dienas svinībām, un norādīja ar roku uz apjomīgajām pakām.

Čārmija nomurmināja: Apsveicu! un, vīrietim paejot garām, acumirklī paspēja pamanīt daudzas patīkamas lietas: ka viņš ir garš, platiem pleciem, spēcīgs un pārsteidzoši vīrišķīgs. Un jauns, varbūt viņas vecumā, ap divdesmit deviņiem gadiem. Pavisam muļķīgi viņa stāvēja un raudzījās, kā vīrietis stumj iepirkumu ratiņus uz kases aparāta pusi, ne visai veiksmīgi cenzdamās aprēķināt, cik daudz bērnu vajadzīgs, lai apēstu desmit mārciņas kartupeļu salmiņu, bet tad viņa atjēdzās un atgādināja sev, ka taisnība, šis vīrietis gan bija izskatīgs, bet viņam acīmredzot ir ģimene, un viņa ir precēta sieviete. Turklāt stāvoklī.

Un tas viņai atgādināja to, kāpēc viņa atrodas šeit, kur gaisa kondicionēšanas iekārta nodrošināja tādu temperatūru, kāda nepieciešama, lai sasaldētu dzīvsudraba stabiņu. Virzīdamās cauri sieviešu higiēnas piederumu un kāju kopšanas līdzekļu nodaļām, Čārmija cerēja, ka pie medikamentiem nebūs rinda, tāpēc, ja viņa dabūs savas tabletes un pasteigsies par tām samaksāt, varbūt paspēs veiksmīgi tikt laukā un uzmest vēl pēdējo skatienu misteram Rīmām, pirms tas uz visiem laikiem izzudīs no viņas dzīves.

Viņai veicās. Vienīgie pircēji medikamentu nodaļā bija divi pusaudži, kuri sačukstēdamies grūstīja viens otru uz lodziņa pusi: Es tos netaisos pirkt, nopērc tu. Čārmija saņēma savas tabletes un, maksājot par tām, tikko spēja apspiest vēlēšanos piebilst: “Un prezervatīvu paciņu šiem te maniem draugiem.”

Izgājusi laukā, Čārmija kā pret sienu atdūrās pret vasaras tveicīgo karstumu. Viņa juta savu augumu piepeši izplešamies šajā karstumā, gluži pretēji tam, kā bija noticis, ieejot saldēto preču nodaļas aukstumā. Viņa apstājās, lai savā milzīgajā somā sameklētu saulesbrilles.

Šī audekla soma bija speciāli pieskaņota viņas īpaši modelētajam kaftanam. Čārmija vairs nevalkāja parastus apģērbus; tagad viņa ģērbās tikai tajos tērpos, ko darināja Henas veikalā adatiņa. Galu galā Čārmija šobrīd bija gandrīz tāda kā priekšniece, lieliski pelnīja “Zvaigžņu slavā”, konsultējot kosmētikas jautājumos, tāpēc bija svarīgi, lai viņa arī atbilstoši ģērbtos. Kaftans bija izgatavots no importēta ēģiptiešu kokvilnas auduma saldeni rozīgā krāsā ar dzeltenu nošuvi ap kvadrātveida kakla izgriezumu un paplatinātām piedurknēm Pieskaņotas krāsas šallei, kas apņēma viņas nepaklausīgos, gaišos matus, vajadzēja piešķirt viņai šobrīd populāro čigānietes izskatu, un garie auskari, kas bija gatavoti no zeltītām pērlītēm un tādām kā milzīgām sēklām, vēl piedeva viņai iezemietes pazīmes, tādējādi viņa izskatījās kā krustojums starp Āfriku un Kāmebija ielu. Kādā no Losandželosas labākajiem veikaliem par šādu ietērpu būtu prasījuši bargu naudu, bet Hena veltīja savu radošo garu vienīgi draugu un radu apģērbšanai. Hena visiem stāstīja, ka viņai nepietiekot laika, lai nopietni ķertos pie modelēšanas, jo to neatļāva viņas trīs mazuļi, turklāt viens vēl tika gaidīts.

Uzlikdama uz deguna lielās saulesbrilles, Čārmija palūkojās pāri ielai uz jauno “Zvaigžņu slavas” biroju. Kompānija plauka tik strauji, ka trīs gadu laikā jau ceturto reizi bija jāpārceļas uz jaunām telpām. Kad “Zvaigžņu slava” tikai dažus mēnešus bija pastrādājusi šveiciešu savrupmājai līdzīgā ēkā, Filipa jau paziņoja, ka tajā vairs nepietiekot vietas.

Čārmijai nācās apspiest kārdinājumu pāriet pāri ielai un pavēstīt draudzenēm labo ziņu, ka viņa ir stāvoklī pēc septiņiem gadiem! Cik burvīgs pārsteigums! Bet viņa nedrīkstēja riskēt. Kaut arī Čārmija vienmēr piesargājās un strādāja “Zvaigžņu slavas” kompānijā tikai tad, kad Rons bija aizbraucis tālāk par Santabarbaru, kā arī nekad negāja uz darbu nākamajā dienā pēc viņa aizbraukšanas vai iepriekšējā dienā pirms pārrašanās mājās, tomēr risks ik reizes saglabājās. Līdz šim viņai bija izdevies saglabāt savu laulības dzīvi mierīgu, tikai dažreiz gadījās nenozīmīgi strīdiņi, kā, piemēram, toreiz, kad Rons bija skaidrā pietiekami ilgu laiku, lai pamanītu visus dārgos apģērbus Čārmijas skapī; tad Rons bija sitis Čārmiju tik ilgi, līdz viņa atzinās, ka nopirkusi tos kāda salona izpārdošanā par gluži lētu naudu un ka tas vairs nekad neatkārtosies. Rons bija aizmetis prora visus tērpus, un Čārmija bija mēnesi klibojusi, tomēr jutusies atvieglota, ka Rons nebija atradis paslēpto bankas čeku grāmatiņu, kur Čārmija slepenā kontā bija noguldījusi visus savus ieņēmumus no “Zvaigžņu slavas” kompānijas. Šī nauda bija domāta mazajam Nātanam, lai viņš varētu mācīties koledžā. Tomēr, par spīti šādiem starpgadījumiem, viņu dzīvē valdīja pietiekama saskaņa, lai kopīgi pavadītu vienu otru jauku brītiņu pludmalē, Disnejlendā, kalnos, kā jau to pienācās darīt normālai ģimenei. Un vēl, protams, viņi bija radījuši šo jauno dzīvībiņu. Tāpēc Čārmija, kaut arī labās ziņas viņā vai kūsāja pāri, nolēma pagaidīt vēl dažas dienas, kad Rons dosies uz Fresno, kur pavadīs turpmākās trīs nedēļas.

Pārlūkodama automašīnu stāvvietu un cenzdamās atcerēties, kur novietojusi savu mašīnu, Čārmija prātoja, vai Filipai veicies atrast jaunu privātdetektīvu. Šajos trīs gados, kopš Filipa meklēja savus īstos vecākus, viņai nepavisam nebija laimējies ar detektīviem. Čārmija tos vienmēr sauca par “defektīviem”, jo tie it visi Šķita pārstāvam vienu cilvēku tipu. Viņi saņēma naudu, daudz sasolīja un galu galā paziņoja: “To neviens nespēj paveikt,” protams, naudu paturot sev. Čārmija prātoja, vai tie vispār mēģinājuši painteresēties par Filipas ģimeni. Gadījums bija patiesi izaicinošs, jo Čārmija zināja, ka Filipai ir gaužām maz informācijas: dzimusi Holivudā 1938. gadā. Konkrēta dzimšanas vieta nav zināma. Mātes vārds ari nav zināms. Tomēr par visu izdoto naudu Filipa bija pelnījusi gūt kaut kādu atbildi. Bet, kad Čārmija ar Filipu bija par to runājušas pirms kāda mēneša, Filipa bija sacījusi, ka atlaidīšot pēdējo, kurš neko nebija panācis, un pameklēšot kādu jaunu. Čārmija prātoja, nez vai Filipai izdevies tādu atrast, taču viņa nedrīkstēja riskēt un pat piezvanīt Filipai. Pēc Rona domām, Čārmijai jau trīs gadus nebija nekāda sakara ne ar “Zvaigžņu slavu”, ne ar senajām draudzenēm.

Dodamās pa sakarsušo asfaltu un juzdama, ka viņas ādas sandales ar katru soli līp pie tā, Čārmija sākumā nepamanīja zilajā mustangā ar vaļējo jumtu sēžam to pašu vīrieti, kurš ar sviedriem norasotu pieri kāri ēda kartupeļu salmiņus. Viņa atradās tikai trīs mašīnu attālumā, kad aptvēra, ka tas ir tas pats vīrietis no veikala. Viņa pasmaidīja, un vīrietis nokaunējies atsmaidīja pretī, un tad viņš kaut ko pateica, bet Čārmija nesadzirdēja.

-   Ko, lūdzu9 viņa pavaicāja, pieiedama klāt, un redzēja, ka mustanga pasažieru sēdeklis ir nokrauts ar milzīgajām kartupeļu salmiņu pakām. Es nedzirdēju, ko jūs sacījāt.

-    Es sacīju, ka jūs laikam atklājāt manu noslēpumu.

Čārmija pamanīja uzkritušās drupatas uz viņa krekliņa priekšas, kur daudzsološi izspiedās krūšu muskuļi. Viņas pirksti vai niezēja pasniegties un notraust tās. Kas tas par noslēpumu?

Viņš pacēla augšup paku un pasmaidīja. Patiesībā man nav nekādu bērnu. Es tos nopirku sev.

-   Un kas tur ļauns7 Tātad jums garšo kartupeļu salmiņi.

-    Nu, man ir viena problēma. To laikam sauc par pārmērīgu apetīti.

Viņa mati bija īsi apgriezti militārā stilā, tā izceļot futbolistam atbilstošo kaklu un plecus. Pēc Čārmijas domām, viņš līdzinājās lidotājam. Vai varbūt kultūristam. No tā, ko viņa bija redzējusi

veikalā un varēja saredzēt pašlaik augstais Dievs, kā džinsu bikses apspīlēja viņa stilbus! izskatījās, ka viņš ir lieliskā formā. Jūs neizskatāties tāds, kam būtu problēmas ar pārmērīgu ēšanu, viņa atzina.

-   Jā, nu es to, protams, nodzenu. Smaidot viņa vaigos parādījās bedrītes. Čārmija vēlējās tā stāvēt mūžīgi, bet, aptvērusi, ka viņi jau pietiekami apsprieduši ēšanas tematu, viņa noteica: Nu, lai jums labi veicas! Un grasījās aiziet.

-   Es cenšos ieturēt diētu, viņš piebilda, bet man īsti neizdodas. Saprotiet, diētas ir tik garlaicīgas.

Čārmija piepeši iedomājās: “Oho!” Viņš bija devis iemeslu sarunas turpināšanai, un tagad sākās visāķīgākā daļa. Viņai vienmēr bija līdzi “Zvaigžņu slavas” brošūras, ko vajadzības gadījumā piedāvāt ikvienam, kurš izrādītu interesi; šajās brošūrās bija centrālā biroja telefona numuri plus vēl četrdesmit astoņu salonu adreses pa visu Kalifomiju. Bet bija viena problēma. Ja viņa kādam stāstīja, ka strādā šajā kompānijā, tā acīs vienmēr parādījās maza neticības dzirkstelīte, it kā sakot: "Tu?” Čārmija pati atzina, ka viņa gan nav īsta staigājošā “Zvaigžņu slavas” diētas reklāma; sešos gados, kopš viņa bija parādījusies uz Filipas sliekšņa tās mazās sanāksmes laikā, Čārmija nebija nokritusies svarā ne par unci. Bet viņa parasti to pasniedza tā: domājiet, ko gribat, “Zvaigžņu slavas” programma runā pati par sevi.

Bet šobrīd pat doma vien, ka šāda neticības dzirkstelīte varētu uzliesmot vīrieša acīs, iedvesa Čārmijai tādas izbailes, ka viņa nemaz negribēja vilkt laukā brošūru. Taču viņa negribēja arī tā vienkārši aiziet prom, un nebija nekāda cita iemesla, lai viņa nevis sešpadsmit gadus, bet divdesmit deviņus gadus veca un viena, drīzumā jau divu bērnu māte mīņātos te ap svešu mustangu. Un šis vīrietis jau nemaz negrasījās tikt no viņas vaļā. Beidzot Čārmija jau bija saposusies aiziet, kad viņš bija sācis risināt sarunu. Uzmetusi žiglu skatienu viņa rokas pirkstiem un neatklājusi nevienu gredzenu, viņa ieteicās: Varbūt šī jums palīdzēs, un, parakņājusies savā lielajā somā, izvilka brošūru. Tagad tās bija piecdesmit lappušu biezas, ar spīdīgiem vākiem.

-    Ā, “Zvaigžņu slava”, viņš sacīja, paņemdams brošūru.

Čārmija pamanīja, cik lieli ir viņa pirkstu kauliņi; nagi bija apvīlēti un tīri. Noteikti militārā dienesta pārstāvis. Esmu par to dzirdējis.

-Ak tā? Vai jūsu… sieva to apmeklē. Viņa pat nespēja noticēt, ka to pateikusi.

Viņš iesmējās. Es neesmu precējies. Tātad jūs domājat, tur man palīdzētu? Man nepieciešams zaudēt apmēram divdesmit mārciņas.

No kurienes tad, no kāju pirkstiem, vai?

-   Noteikti palīdzēs. Čārmija ļoti centās. Es varu garantēt.

Bet, kad viņš novērsa acis no brošūras, lai palūkotos uz viņu, Čārmija neredzēja viņa acīs parasto: Ak tā? Tad kāpēc tu pati neesi tieva? Viņa vaigu bedrītes padziļinājās neviltotā smaidā, un viņš piebilda: Es varētu pamēģināt. Kas man ir jādara?

-    Nu, šobrīd saloni domāti vienīgi sievietēm, bet treniņzālēs mēs esam sākuši veidot vīriešu grupas, piemēram, Viktora zālē Šērmena ielā…

-   To vietu es zinu.

Čārmijas acis pievērsās vīrieša muskuļiem. Var redzēt. Tur ir sestdienas grupas. Tas tādēļ, lai vīriešiem, kas strādā no pirmdienas līdz piektdienai, būtu izdevīgāks apmeklējuma laiks. Ak Dievs, vai viņa patiesi izklausījās tik uzbāzīga? Tā itin vienkārši pieiet klāt un izprašņāt vīrieti par visu viņa dzīvi.

Viņš paraustīja savus Atlanta plecus. Man tas nav būtiski. Es pats nosaku savu darba laiku.

-   Ak tā? — Un kas tas būtu, jūrnieku trenēšana visu dienu un brivajā laikā cīniņi ar dobermaņiem?

Viņš atkal iesmējās savu mazo smiekliņu, kas nemaz nesaderējās ar lielo augumu. Es esmu privātdetektīvs.

Čārmija gandrīz izmeta no rokām somu. Kas jūs esat?

-   Lūdzu, viņš aizstāvēdamies pacēla roku. Es neesmu nekāds Pītcrs Gans. Kad vien es kādam pasaku, ar ko nodarbojos, viņi tik muļķīgi iztēlojas…

-    Nē, pagaidiet, Čārmija viņu pārtrauca. Man ir draudze

ne, kurai nepieciešams privātdetektīvs. Tas ir, vai jūs meklējat pazudušus cilvēkus un tamlīdzīgi?

-   Tā ir liela mana darba daļa. Ko jūsu draudzene meklē?

-    Viņa tika adoptēta, un viņa vēlas atrast savus īstos vecākus. Bet viņa par tiem nevar sniegt nekādas ziņas.

-   Tas varētu būt īsts izaicinājums, viņš atzina. Bet man patīk izaicinājumi. Es labprāt ar viņu parunāšu, ja jūs to vēlaties.

Čārmija nespēja tam noticēt. Lūk, tur, pāri ielai, birojā sēdēja Filipa, pilnīgi zaudējusi cerību, jo līdz šim sludinājumos uzietie detektīvi bija izrādījušies gaužām negodīgi un neuzticami, un te piepeši kā zibens no skaidrām debesīm uzrodas vīrietis, kurš nav ne noplucis, ne nevīžīgs, bet kuram vēl piedevām piemīt Džonam Glenam atbilstoša frizūra un Džī Džo augums. Ļoti amerikānisks un nevainojami tīrs. Tādam taču Filipa varēja uzticēties. Ja jums vien ir mirklītis brīva laika, Čārmija dzirdēja sevi sakām. Viņa ir tepat pretim, tajā šveiciešu paskata ēkā.

-   Protams, viņš atsaucās. Turpmākajai stundai man nebija paredzēts itin nekas, ja vien nepieminam to kartupeļu ēšanu. Es jums varētu sekot tieši turp. Kura mašīna ir jūsējā?

Un pēc pāris minūtēm Čārmija izbrauca ar savu mašīnu no stāvlaukuma, devās pāri Venturas bulvārim un iegriezās “Zvaigžņu slavas” autostāvvietā, pat ne mirkli neatminēdamās, ka Rons ir mājās, skatās televīzijā laušanās cīņu un uzmana Nātanu.

“Zvaigžņu slavas” ēkā norisinājās sīva cīņa.

-    Sasodīts, Alen, Filipa sacīja, ieiedama viņa kabinetā un nomezdama uz viņa galda dokumentu mapi. Es tevi lūdzu vairs to nepieminēt! Es par “Zvaigžņu slavas” salonu konsultantiem nepieņemšu cilvēkus no malas, un man tur vairs nav ko piebilst.

Alens ar piemiegtām acīm nolūkojās uz dokumentu mapi. Šī jau bija trešā reize pēdējā gada laikā, kad Filipa noraidīja viņa ideju, bet viņš negrasījās padoties. Kad es tev saku, Filipa, tu palaid garām lielisku izdevību nopelnīt. Ar apmācītām terapeitēm sievietēm -, kurām, Dieva dēļ, ir speciālā izglītība, mēs varētu trīs vai četras reizes palielināt pašreizējo dalībnieču skaitu.

-Alen, Filipa mierīgi paziņoja, manām konsultantēm pašām jāiziet cauri šai programmai. Viņām ir jāzina, kāda ir sajūta būt resnai un kā jācīnās, lai tiktu vaļā no šī svara. Manas dalībnieces negribēs izklāstīt savas problēmas kaut kādai kalsnai būtnei, kura, viņuprāt, neko nesapratīs.

-   Terapeites tiek apmācītas saprast! viņš atkliedza.

-   Es piekritu Alenam, iejaucās Hena, kura sēdēja Alena piebāztā kabineta kaktā, šķirodama audumu baķus. Kaut arī Henai bija pašai savs kabinets, kur viņa uzrakstīja savus iknedēļas modes ieteikumus, viņai patika katru mīļu bridi strādāt pie Alena.

-    Manuprāt, tā ir laba doma nolīgt darbā profesionāles. Radīsies neizmērojama peļņa.

-   Ak, Hena! Filipa izmisusi gaudās. Vai tu jau tik ātri esi aizmirsusi savas mocības? Atceries Ardetu Folkneri, kura visu mūžu bija tieva un kura tev ierosināja: “Kāpēc gan tev vienkārši neieturēt diētu?” Atceries, kā mums nepatika sarunāties ar doktora Hēra kalsno medicīnas māsu? Ja mēs nolīgsim darbā cilvēkus, kas nekad nav pārdzīvojuši to, ko pārdzīvojām mēs, kritīsies kopības gars, tas noteikti nepacelsies. Vai tu to nesaproti?

-    Uzklausi mani, Filipa, iesāka Alens, piecēlās un devās apkārt galdam. Viņš bija sācis valkāt paaugstinājumus kurpēs, tāpēc tagad bija garāks nekā viņa sieva. Bet ne garāks par Filipu.

-    Kad tu mani uzaicināji pārņemt savā ziņā “Zvaigžņu slavas” finansu nodaļu, tu sacīji, ka priecāsies par jebkādu manu finansiālo padomu. Paklausi mani, šis būs gudrs gājiens.

-   Bet mēs to nedarīsim. Ne tikai dalībnieču dēļ, bet ari konsultantu pašu dēļ. Daudzas sievietes, kuras mēs nodarbinām, citur nevarētu atrast darbu. Un vissvarīgākais, kas viņām jāprot sniegt, ir līdzjūtība, jo viņas pašas reiz, tāpat kā mēs, ir bijušas resnas, un to nevar iegūt, mācoties koledžā. Vai tu labprāt paziņotu četriem simtiem konsultantu, kuras mēs šobrīd algojam, ka viņas mums vairs nav vajadzīgas?

Alens padevās. Atkal.

Filipa izsoļoja no kabineta, gandriz notriekdama savu sekretāri Molliju no kājām. Viņu saniknoja tas, cik mierīgi Alens peļņas dēļ bija gatavs aizmirst “Zvaigžņu slavas” galveno mērķi un tās pirmsākumus. Un Hena! Ja vien Alens teiks, ka debesis ir zaļas, viņa tam piekritīs!

-    Vai jums nekas nekaiš, mis Robertsa?

Filipa piespieda sevi nomierināties. Nē, es jūtos lieliski, Mollija. Vai tas ir šīsdienas pasts? Izskatīsim to, cik vien ātri iespējams. Man pēcpusdien paredzēta tikšanās.

Mollija uzmeta savai darba devējai samulsušu skatienu. Viņa nekad nebija redzējusi priekšnieci tik aizkaitinātu. Ikviens bija dzirdējis viņas strīdu ar misteru Skedudo mis Robertsai tas nemaz nebija raksturīgi. Mollija prātoja, kāds varētu būt tā iemesls.

Iemesls, kuru neviens nezināja, bija tas, ka Filipai bija radusies nopietna problēma un bažas par to ietekmēja viņas noskaņojumu.

-    Šie visi ir lūgumi, lai “Zvaigžņu slava” atver salonus arī citos štatos, mis Robertsa, centīgā, jaunā Mollija ziņoja, nolikdama Filipai priekšā uz galda glīti sakrautu vēstuļu paciņu. Mollija jau pirms laba laika bija nospriedusi, ka viņa ir iekārtojusies izdevīgā darbā. Viņas priekšniece, kaut ari prasīga, labprāt uzslavēja par labi padarītu darbu, un darbavieta bija pievilcīga ar ērtām mēbelēm un gaisa kondicionēšanas iekārtu, kas nekad nepievīla. Un šie, Mollija turpināja, nolikdama vēl vienu kaudzīti līdzās pirmajai, ir jautājumi par diētu.

Atraisījusies no savām domām, Filipa izlasīja vēstuli no pirmās kaudzes: “Kad tiks atvērts “Zvaigžņu slavas” salons Orlando pilsētā Floridā?” Un tad vēl vienu: “Man nepatīk gatavot, un man tas arī nepadodas. Vai diēta pieļauj lietot saldēto barību?”

Raugoties uz šo vēstuli, Filipas domas atkal atgriezās pie viņas pašas problēmas: kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ viņa pieņēmās svarā.

Viņa nolika vēstuli sāņus un paņēma citu, kurā bija ietverta treknas burkānu kūkas recepte, kādu “Zvaigžņu slavas” diēta nepieļāva. Viņa nolika to malā.

Kāpēc viņa pieņēmās svarā? Pagājušajā nedēļā viņai patiesībā būtu vajadzējis zaudēt svaru, jo viņa bija saaukstējusies un ēdusi mazāk nekā parasti, galvenokārt pārtiekot no augļu sulām un tējas ar citronu un medu. Nosveroties, kā pierasts, viņa bija gaidījusi svara krišanos, nevis pieaugumu.

Viņa paraudzījās pulkstenī pēc dažām stundām viņai bija paredzēts ārsta apmeklējums. Te pēkšņi kabinetā bez jebkādas pieteikšanas ietraucās Čārmija. Filipa! viņa savā pierastajā dedzīgumā iesaucās. Es tev atvedu kādu cilvēku!

-Čārmija! Man šķita, ka mēs redzēsimies tikai nākamajā nedēļā. Kas…

-Tu neticēsi tam, ko esmu atradusi! Čārmija paraudzījās uz Molliju, kura vispirms sastinga, tad nomurmināja: Ja es jums šobrīd neesmu vajadzīga, mis Robertsa… pabeigdama frāzi kā jautājumu.

Filipa sacīja: Paldies, Mollija, mēs to visu izskatīsim vēlāk. Vai tu, lūdzu, neatnestu misis Čārmerei un man pa sulas glāzei?

-Atnes trīs glāzes! Čārmija pārlaboja, tad pagriezās pret Filipu un turpināja: Tu tam nespēsi noticēt. Es tikko biju veikalā pāri ielai un tur satiku šo vīrieti. Nometusi savu lielo somu, Čārmija atvēra kabineta durvis un uzsauca: Nāciet iekšā!

Mazliet pašapzinīgi kabinetā ienāca labi trenēts, jauns liela auguma vīrietis, kurš, šķiet, piepildīja visu telpu ar savu augumu un vīrišķību. Kad Filipa noteica: Priecājos iepazīties, viņš pastiepa pretī milzīgu roku. Es esmu Aivens Hendrikss, privātdetektīvs.

Filipa uzmeta pārsteigtu skatienu Čārmijai, kura pasmaidīja un piebilda: Nu, ko es tev teicu?

Viņi tūlīt ķērās pie darba. Misters Hendrikss izvilka bloknotu un pildspalvu un bezpersoniskā, profesionālā manierē uzdeva personiskas dabas jautājumus. Kamēr Filipa stāstīja, viņš māja ar galvu un pierakstīja, bet Čārmija sēdēja, dzerdama savu sulu un nenolaizdama acis no Hendriksa, it kā viņš būtu kūkas gabaliņš.

-    Ko jūs par to domājat, mister Hendriks? Filipa beidzot pajautāja, kad bija viņam visu izstāstījusi.

-                     Es gribētu apskatīt, ko jūs esat savākusi, viņš atteica.

-   Bet šī lieta liekas ļoti skaidra.

-    Vai jūs to uzņemsieties?

Čārmija bažīgi grozījās uz sava krēsla maliņas, kamēr Aivens nebija atsaucies: Protams, ar lielāko prieku! Jauki, tātad viņa ar to vēl redzēsies.

-    Es gan neko nesolu, mis Robertsa, Aivens Hendrikss pie

bilda. Kamēr viņš turpināja, izskaidrodams savas izmeklēšanas metodes un apmaksu, Čārmija piecēlās un mazliet pastaigāja pa kabinetu. Viņa apstājās pie loga, lai paraudzītos laukā uz Venturas bulvāri, kur vīta palmas un asfalts izskatījās tāds, it kā grasītos izkust un savās darvas bedrēs līdzīgi dinozauriem ieraut automašīnas. Klausīdamās Aivena Hendriksa balsī, kas gan nebija tik spēcīga kā viņa augums, viņa pamanīja pie sarkanās gaismas apstājamies pazīstamu mašīnu un, gaismai mainoties, atkal aizbraucam.

Rons. Tas bija Rons. Tieši “Zvaigžņu slavas” biroja priekšā.

Ko viņš darīja uz ielas?

Čārmija aptvēra, ka viņš droši vien labi iedzēris alu.

Vai viņš bija redzējis Čārmijas mašīnu?

Piespiedusi pieri pie loga, viņa centās saskatīt, vai viņas volvo labi saredzams no ielas puses.

Saredzams gan.

-    Filipa, viņa piepeši ierunājās. Atvainojiet mani, mister Hendriks! Filipa, es tikko atcerējos kādu tikšanos. Viņa paķēra savu somu. Man jāiet!

Filipa nometa kurpes un pagājās pa vēso linoleju; tas tik patīkami atveldzēja viņas kaistošās pēdas. Šī bija karsta, drudžaina diena, sākot jau no tikšanās ar privātdetektīvu Aivenu Hendriksu un beidzot ar ārsta apmeklējumu. Izņēmusi no ledusskapja produktus salātu pagatavošanai, viņa apdomāja abus spriedumus, kurus bija šodien dzirdējusi. No Hendriksa: Manuprāt, nevajadzētu rasties nekādām problēmām, lai atrastu jūsu īstos vecākus. No doktora Stāla: Esmu neziņā, kāpēc jūs pieņematies svarā.

Apļodama plecus, lai atbrīvotos no stīvuma un sasprindzinājuma, Filipa izgāja uz terases, kur norietošā saule meta sarkanas, oranžas un dzeltenas gaismas strēles pār reti izmantoto peldbaseinu, un klusi iesmējās. Viņa nosprieda, ja nāktos sasummēt savu dzīvi divos vārdos, viņa teiktu: ģimene un resnums. Kad gan, Filipā gurdi nodomāja, viņu nav virzījis kāds no šiem punktiem?

Viņa izdzirdēja iekšā zvanām telefonu un iegāja, lai paceltu klausuli. Zvanīja Hena, lai pavēstītu, ka Čārmija smagā stāvokli atrodas slimnīcā. Nē, Hena nezināja, kas noticis. Misis MunsijaČārmijas auklīte ieradusies mājās un atradusi Čārmiju piekautu un patiesi sliktā stāvoklī. Rons esot kaut kur pazudis.

Bridi vēlāk, virzīdama savu jauno linkolnu cauri biezajai vakara satiksmes straumei pa Van Nuija bulvāri, Filipa prātoja, kas noticis. Pirmkārt, Čārmija uzrodas, kad viņu neviens negaida, un tad piepeši, stāvēdama pie loga, paziņo, ka viņai jāiet, un steigā izdrāžas no kabineta.

Filipa novietoja mašīnu pie slimnīcas, iesteidzās iekšā un uzzināja, kur ir Čārmijas palāta. Viņai par pārsteigumu, tā bija privātā palāta, kuras izdevumus, kā Filipa zināja, apdrošināšana nesedza. Tātad Rons jau noteikti jūtas vainīgs par to, ko nodarījis.

-    Ak Dievs, Čirka, Filipa nomurmināja, atsēzdamās uz gultas malas un mēģinādama neraudāt, kad ieraudzīja divas sistēmas caurulītes un apsējus. Tu esi gatava padarīt jebko, lai tikai pievērstu uzmanību, vai ne? Un es tā plānoju grandiozu balli par godu tavai trīsdesmitajai dzimšanas dienai ar dejotājiem un visu pārējo. Vai atceries Džeimiju, to veiklo Montija Stīka nama autostāvvietas darbinieku? Viņš būs ielīdis dzimšanas dienas tortē. Tev uz to bridi jābūt labā formā… Viņas balss aizlūza.

-    Vai tev jau stāstīja? Čārmija ar piepampušajām lūpām pačukstēja. Es zaudēju bērnu.

Filipa neizpratnē raudzījās uz viņu. Bērnu?

-   Es… to glabāju kā pārsteigumu. Es biju stāvoklī… Filipa, es jūtos tā, it kā grasītos mirt…

Filipa pieliecās tuvāk un saspieda draudzenes roku. Tu nemirsi. Viss būs labi, gan redzēsi. Tu tiksi tam pāri, tev jātiek. Tu mums esi nepieciešama, Čārmija. Tu esi nepieciešama “Zvaigžņu slavai”. Visas tevi mīl, un tu to zini. Kad tu demonstrē, kā lietot kosmētiku… nolādēts!

Čārmijas acis pievērsās Filipai, un viņas vaigi šķita sakustamies. Viņa pūlējās pasmaidīt, bet tas izskatījās pēc grimases. Es nespēju noticēt, ka tu… tu lādies.

-Nepievil mūs, Čārmija! Lūdzu! Nepievil pati sevi.

Čārmijas acis, kas lūkojās Filipas sejā, bija tukšas un vienaldzīgas.

-Tu zini, kādu ļaunumu cilvēkiem spēj nodarīt zema pašapziņa, Filipa klusi sacīja. Atceries, mani pašu reiz tā mocīja. Un vai atceries nabaga mazo Peli, kura uzskatīja sevi par tik parastu…

Čārmija ar pūlēm pacēla roku, lai viņu apklusinātu.

-Jā, labi, tu atceries Peli. Un es jau atkal tev lasu lekciju, uzbāžos ar savām iedvesmojošām pļāpām. Bet sirds man plīst vai pušu, Čārmija. Es nezinu, kā tev palīdzēt, kā tevi aizsniegt. Paklau, tev nevajag prātot par bērnu, kuru tu zaudēji, tev jāpadomā par to bērnu, kas tev ir. Nātans, kuram jau ir septiņi gadi, saprot, kas notiek. Es zinu, tu domā, ka es nezinu, kā tu šobrīd jūties. Bet es tev gribu atklāt kaut ko tādu, ko nevienam neesmu stāstījusi. Man arī reiz bija bērns, Čirka, vēl Holivudā. Es to zaudēju, jo man bija spontānais aborts. Tu man reiz teici, ka es nezinu, ko nozīmē mīlēt vīrieti. Bet es zinu gan.

Čārmijas acis nenovērsās no Filipas sejas, un, kaut ari tās neatklāja, ko viņa domā, viņa tomēr klausījās.

Filipa sākumā runāja nedroši, pinno reizi pēc astoņiem gadiem pieminēdama Risa vārdu. Pēc brīža viņas stāsts jau ritēja raitāk, līdz Risa tēls slimnīcas palātā pieņēma formu un veidolu, un Filipa redzēja viņu tur stāvam glītu un domīgu, un tumsnēju. Viņš ironiski uzsmaidīja Filipai, it kā gribētu teikt: “Man nav iebildumu, turpini vien un izmanto mani kā sliktu paraugu.”

-   Viņš tik maz domāja par sevi, ka beidza dzīvi pašnāvībā. Un tieši to dari ari tu, Čārmija. Tu sevi palēnām nobeidz. Vēl kāda šāda reize, un Rons to izdarīs tavā vietā.

Čārmija vienīgi raudzījās uz viņu un neko neteica.

-   Uzklausi mani, labi? Tikai šoreiz. Un klausoties neesi Čārmija. Esi Čirka. Pasapņosim kopā, kā mēs to reiz darījām. Padomāsim par nākotni. Tu taču zini, ka “Zvaigžņu slava” var kļūt fantastiska. Tu zini ari to, cik ļoti tu esi nepieciešama kompānijai. Čirka, tev ir idejas, tu esi enerģiska. Padomā tikai to, ko mēs kopīgi varētu panākt, ja tu mums pavisam pievienotos. Vai atceries savus nodomus kļūt par aktrisi? Paklau, “Zvaigžņu slava” ir tavs īstais teātris. Esmu redzējusi, kā tu uzstājies klientu priekšā. Atveseļojies un pievienojies mums pa īstam, Čirka!

Čārmija zem baltajiem palagiem sakustējās. Viņas sejai pāršalca sāpes. Viņa atvēra muti, un Filipa satriekta pamanīja, ka Čārmijai trūkst divu zobu.

-   Vai atceries, Filipa iejautājās, kā tu nokļuvi nepatikšanās, kad muļķojies māsas Imakulatas stundā?

Bet Čārmija nepasmaidīja. Viņas vaigi pat nesakustējās.

-   Tagad ļaušu tev gulēt. Filipa noliecās un noskūpstīja Čārmiju uz pieres. Es rīt atkal atnākšu.

Ceļoties no gultas, viņa izdzirdēja čukstu.

-    Ko? Ko tu teici?

-Nenāc!

-    Čārmija, es šoreiz nepieļaušu, ka tu mani atgrūd.

-   Lūdzu… ja tu mani mīli… Viņa sāpēs ievilka elpu. Ļauj man atpūsties. Ļauj man atveseļoties. Man vajag… pabūt vienai. Nenāc šurp! Un Henai arī neļauj nākt…

-    Es tevi nepametīšu.

-     Nē… pametīsi gan, jo es tev to lūdzu. Man vajag… padomāt… Čārmijas roka pasniedzās virs segas un uzmeklēja Filipas roku. Viņa to vārgi piespieda, sasprindzinādama vēnu, kurā bija iedurta sistēmas adata. Lūdzu, viņa čukstēja. Ļauj man darīt, kā es vēlos.

Kāda attāla balss pavēstīja: Apmeklētāju laiks beidzas pēc desmit minūtēm. Čārmija atvēra acis un palūkojās apkārt. Caur viņas palātas loga žalūzijām iespīdēja pilna mēness gaisma, padarot to tikpat gaišu kā rīts. Viņas domas bija gluži miglainas. Viņa nezināja, cik dienu jau atrodas šeit vai pirms cik dienām viņu apciemoja Filipa. Pacēlusi galvu un paraudzījusies visapkārt, viņa pamanīja, ka palātu pilda ziedi un dāvaniņas no “Zvaigžņu slavas” draudzenēm. Viņa gan skaidri atcerējās vienu Rona apmeklējumu; kā viņš nometās uz ceļiem pie viņas gultas un elsodams bija lūdzis piedošanu. Un kā viņa pati bija glāstījusi Rona galvu un čukstējusi: Klusē, it kā Rons būtu tas, kuram nepieciešams mierinājums.

Čārmija centās apjaust savu ķermeni, lai uzzinātu, vai viņas brūce sadzijusi. Viņa nejuta sāpes, vienīgi stindzinošu tukšumu, it kā kopā ar nedzimušo bērnu būtu zudusi ari viņas pašas dzīve. Dubults aborts.

Viņa iedomājās par nabaga mazo Nātanu, kuram bija tikai septiņi gadi. Viņš bija aizvests pie Henas pēc tam, kad misis Munsija bija atklājusi…

Čārmija aizvēra acis. To, ko Rons viņai šoreiz bija nodarījis.

Viņa sāka klusi raudat. Galu gala nekas nebija mainījies. Ronā vēl aizvien mājoja ļaunais. Un šoreiz mazais zēns bija tam liecinieks; nabaga mazais Nātans, kurš skaļi raudāja visu laiku, kamēr Rons viņai nodarīja to, ko nodarīja.

Beidzot Čārmijas prāts sāka noskaidroties. Viņa atcerējās, ka viņas bērns tagad atrodas drošībā pie Henas, tāpēc ka Ronam bija jādodas ceļojumā uz Fresno. Čārmija sev nosolījās, ka Nātans vairs nekad neatgriezīsies tajā Plantāciju avēnijas mājā. Un viņa pati ari ne.

Vēl aizvien vārga, bet vairs ne ar sistēmas adatām vēnās, viņa piecēlās no gultas un ar pūlēm apģērbās. Modri klausīdamās skaņās gaitenī un uzlikdama sejai mazliet kosmētikas, viņa zibenīgi atcerējās vēl kaut ko: Aivenu Hendriksu, to vīrieti, ar kuru viņa bija sastapusies veikalā, pirms cik dienām tas bija? Vai Filipa bija sacījusi, ka Aivens sācis darboties? Čārmija nespēja atcerēties. Tam nebija nozīmes. Nekam vairs nebija nozīmes.

Palūkojusies gaitenī, Čārmija ieraudzīja, ka nodaļas medicīnas māsas aizņemtas ar apmeklētājiem. Viņa paņēma vienu no sev sūtītajām vāzēm ar ziedu pušķi, pārmeta pār plecu somiņu un, cik vien droši un pašpārliecināti varēdama, ņemot vērā savu vājumu, gāja pa gaiteni, it kā būtu apmeklētāja un dotos pie kāda pacienta.

Ielejas slimnīca bija rosības pārpilna vieta, jo tā atradās netālu no šosejas, kur notika daudz satiksmes negadījumu. Plašajā apļveida iebraucamajā ceļā slimnīcas priekšā stāvēja pāris taksometru.

Kad Čārmija iekāpa un nosauca šoferim savu galamērķi, viņš samulsis palūkojās uz Čārmiju. Vai esat pārliecināta? Labi, lēdija, viņš, plecus paraustījis, noteica.

Kamēr mašīna šāvās pa Saulrieta bulvāri un garām zibsnīja Holivudas ugunis, viņa prātoja, ka nekad vairs neatgriezīsies pie Rona, tajā netīrajā mājā. Tas bija beidzies. Viss bija beidzies.

Taksometrs beidzot izgriezās uz līkumotā kalnu ceļa, pabraukdams garām vairākām mašīnām. Vai tiešām jūs gribat tur nokļūt, lēdija? šoferis vēlreiz pārvaicāja, uzmezdams spogulītī aizdomu pilnu skatienu pasažierei. Protams, viņš ari agrāk bija vedis cilvēkus turp, galvenokārt tūristus, bet nekad nevienu no slimnīcas.

-    Esmu par to pārliecināta, Čārmija atsaucās.

Galu galā mašīna bija klāt. Čārmija redzēja priekšā majestātiskās ēkas, elektrības un pilnā mēness apgaismotos zaļganos jumtus. Grifita parka observatorijas automašīnu stāvvieta bija pilna; ikviens bija ieradies, lai noskatītos jaunāko planetārija programmu “Nākamā pietura Marss”. Pūta ledains vējš, bet Čārmija nejuta aukstumu. Viņa nejuta neko.

Viņa izkāpa no taksometra, atstājusi mašīnā vāzi ar ziediem, pagājās pa asfaltu un devās augšup pa sānu kāpnēm, kas veda pie viena nojumta teleskopiem. Vārga pēc ilgās gulēšanas slimnīcā, viņa lēnām kāpa augšup, līdz pašai augšai, kur pret zvaigznēm bija pavērsts teleskops. Viņa bija pateicīga, ka uz jumta nebija cilvēku. Reizēm te uzturējās pārīši, mīlēdamies tik aizrautīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņu dzīvība. Bet šobrīd, kamēr lejā tika rādīta jaunākā programma, Čārmija te varēja brīvi justies viena.

Viņa stāvēja, nolūkodamās uz pilsētu. Vējš plandīja viņas blondos matus, atklājot sarkanbrūnās matu saknes. Ieķērusies līdz viduklim augstajā akmens sienā, viņa saspringa, dziļi ievilka elpu un paliecās uz priekšu, lai paraudzītos uz plašo noasfaltēto laukumu lejā. Beidzot viņa izslējās taisni un izkliedza, cik skaļi vien varēdama: Ron Čārmer, lai kur tu būtu, ej pie velna! Pēc piecām minūtēm viņa jau kāpa taksometrā, kura šoferi bija lūgusi pagaidīt; pēc četrdesmit minūtēm viņa stāvēja uz Filipas sliekšņa un sacīja: Labi. Padarīsim “Zvaigžņu slavu” sensacionālu.

32

JL rīda Goldmena bija sarūgtināta. Sarūgtināta, samulsusi un gluži vienkārši nikna.

Sēdēdama savas kotedžas dzīvojamā istabā, kas atgādināja kāda miljonāra medību namiņu, viņa raudzījās uz burvīgo vēlās pēcpusdienas sauli, kura spīdēja starp priedēm, un drūmi nodomāja. “Sniegs!” Viņa to ienīda. No rīta viņa bija izgājusi pastaigāties, lai ļautu apkalpotājām iztīrīt istabu, un atgriezusies viņa bija atradusi vaļā logus. Tas bija viņai atgādinājis vārdus, ko teica Džeiks viņas vīrs, kurš nāca no Austrumu piekrastes: “Ak, šie Kalifomijas cilvēki' Vasarā viņi aizver logus, ziemā rauj tos vaļā!” Viņam “Zvaigžņu kūrortā” būtu paticis.

Frīdai ari būtu paticis “Zvaigžņu kūrortā”, ja nebūtu izgāzies viņas līgums ar Sidu Stēmu. Kā Banija varēja tā rīkoties!

Frīda gan patiesībā nespēja vainot nabaga meiteni. Viņa taču bija zaudējusi “«'»skara” balvu, un tad vēl tā pretīgā izturēšanās pret viņu pēc tam viens no režisoriem pat bija sacījis: “Viņas pēdējā filma bija tikai laimīga sagadīšanās. Lomas viņa nedabūs. Labāk lai iet strādāt kādā cirkā!” Nu, šobrīd Banija gan nedosies uz cirku, ne jau ar savu pasakaino izskatu. Frīda zināja, ka tam bija nepieciešama liela drosme: lai izlemtu pakļaut sevi šīm absolūtajām pārvērtībām un pārciestu tik daudz ķirurģisku operāciju. Jau vēdera un augšstilbu tauku atsūkšana bija sāpīgs un mokošs pro-

cess. Nabaga Banija, kas izturējusi visus šos mocību mēnešus aizmugurējo zobu izraušanu, jo tika izrauti pat pilnīgi veseli zobi, lai vaigi iekļautos, un viss tikai tādēļ, lai atklātu, ka tas nav bijis nepieciešams. Ne vien nav bijis nepieciešams, bet visas šīs sāpes un vientulība pat bija viņai izjaukušas… bezgala vilinošu darījumu pēdējā laika kino vēsturē. Un piedevām, tā kā Frida bija reaģējusi uz Bonijas pārsteidzošo pārvērtību noģībdama un noslīgdama uz gridas, Baniju tagad nepameta bailes, kā uz to reaģēs viņas tēvs. Bēmijs Kovaļskis bija dižens un ietekmīgs, bet neiecietīgs pret savu meitu.

Frīda piecēlās, piegāja pie bāra un ielēja sev apelsīnu sulu ar kārtīgu degvīna piedevu.

Cik nejauks rīts! Vispirms viņai bija nācies zvanīt Sidam un izstāstīt par Banijas pārvērtībām, un noklausīties Sida teikto: Nu, tas ir ļoti jauki, Frīda. Priecājos, ka viņa izskatās burvīgi, bet es viņu filmā izmantot nevaru. Piedod! Un tad viņai vajadzēja zvanīt Lambordžīni tirgotājam un atsaukt savu pasūtījumu. Tad viņa bija devusies uz pili, lai atdotu jauno ūdeļādas kažoku par divpadsmit tūkstošiem dolāru.

Bet šo nodomu Frīda bija atmetusi. Viņa paturēs šo kažoku.

Viņa grasījās ari paturēt savu namiņu vēl kādu dienu vai divas. Patiesībā viņa bija gribējusi šorīt atgriezties Losandželosā un atkal mesties darbā un līgumos. Bet, staigādama pa burvīgo halli, kas viņai lika atcerēties Ērkšķrozītes pili, un aplūkodama Marionas Stāras dažas lietas, klausīdamās Ziemassvētku mūziku un izjuzdama milzīgo kamīnu gaišumu un siltumu pie tam pamanījusi garām paejam viņas smaidīgo jaunekli smokingā-, Frīda bija aptvērusi, ka šai vietai piemīt kaut kas neatvairāms.

Jocīgi. “Zvaigžņu kūrorts” bija vienlaikus kluss un arī trokšņains. Frida īsti nesaprata, kā tas var būt; visapkārt rosījās daudz viesu, iegriezās modes preču veikaliņos, prātoja par to, kas nogalinājis Remziju, vai pie kamīna dzēra tēju vai kafiju, bet atmosfēra bija pieklusināta; tā prata uzvesties tikai izsmalcinātie bagātnieki. Tas lika Frīdai atcerēties vienīgo reizi, kad viņa ar Džeiku bija apmetusies viesnīcā “Plaza” Ņujorkā. Tur publika bija tieši tāda

pati rosīgs pūlis, bet dīvaini pieklusināts. Un šeit, “Zvaigžņu kūrortā”, valdīja maģiska atmosfēra, kaut kas mazliet nomierinošs, tāpēc arī Frīda sprieda, vai nepaturēt kotedžu pāris dienu ilgāk, kaut arī līdz šim nebija nolēmusi te uzturēties vairāk nekā nepieciešams. Tā nu viņa te sēdēja trīsdesmito gadu mednieku namiņā ar briežu ragiem virs kamīna un aitādas paklājiem uz grīdas, un īstām baļķu sienām, kas bija nopulētas gludas un spīdīgas, namiņā, kuru Mariona Stāra bija izbūvējusi saviem dabas mīļotājiem viesiem un kur, kā runāja, reiz apmeties Duglass Fērbenkss. Tomēr Frīda jutās izmisusi.

Viņai sirds vai lūza, ieraugot Banijas jauno, skaisto sejiņu no prieka izteiksmes pārtopam satriektā. Beidzot Banija bija sākusi raudāt, kad Frīda bija izskaidrojusi savas ierašanās iemeslu. Banijai bija grūti to pārciest, viņa bija raudzījusies vienā punktā, it kā gribēdama noraut visu savu jauniegūto skaistumu un padarīt se

vi  atkal nepievilcīgu. Frīda bija centusies viņu nomierināt, bet ko gan viņa varēja sacīt7 Ka šobrīd, kad Banija izskatījās līdzīga dučiem citu jaunu sieviešu, viņa vairs nebija nekas īpašs kinobiznesā; ka tagad viņai patiešām būs grūti atrast lomas, jo viņas konkurentu skaits tikko bija palielinājies līdz tūkstošiem?

Piegājusi pie loga, Frīda atkal palūkojās laukā un prātoja, vai neaiziet ciemos pie Banijas. Bet nebija jau vairs nekā, ko piebilst.

Banija jutās nelaimīga, jo bija izgāzies viņas Frīdai domātais pārsteigums un viņa bija izjaukusi lielisko līgumu ar Sidu Stēmu. Un ari tāpēc, ka pēc divām dienām ieradīsies viņas tēvs, lai aizvestu viņu mājās, un Baniju šausmināja, kāda būs tēva reakcija uz viņas jauno izskatu.

-   Frīda, viņa bija elsojusi, visu savu mūžu es nekad neesmu spējusi izdarīt viņam pa prātam, viņš ikreiz uzlūkojis mani ar vilšanos. Es domāju, ka, kļuvusi skaista, es viņam beidzot patikšu! Bet ko tad, ja viņš uzlūko mani tāpat kā tu un nospriež, ka es līdzinos katrai otrajai aktrisei Holivudā!

Frīda nebija zinājusi, kā atbildēt. Jo tā bija taisnība; Banija tagad bija parasta Holivudas aktrise.

Pamanījusi, kā, dienai sliecoties pret vakaru, pār zemi sāk stiepties garas ēnas, Frida novirzīja savas domas uz šo vakaru. Ko lai sagudro ar vakariņām? Piezvanīt uz istabu apkalpošanas dienestu? Frīdu nevilināja doma par ēšanu vienatnē. Viņa varētu uzaicināt Baniju, bet Banija bija uzstājusi, ka vēlas būt viena. Vēl jau, protams, bija trīs ēdamzāles pilī…

Pils. Kur skaisti cilvēki šķita slīdam lustru žilbinošajā gaismā un starp tiem…

Augstā debess1 No kurienes uzradās tāda doma!

Frīda atkal iztēlojās viņu jauno vīrieti smokingā, ar olīvkrāsas ādu un to, kā viņš šorīt bija Frīdai uzsmaidījis, gluži tāpat kā jau divas reizes iepriekš. Tagad, domājot par viņu, atceroties lielās, brūnās, šokolādei līdzīgās acis, Frīda atkal dziļi sevī sajuta to dīvaino, skolniecisko kņudēšanu. Tas viņai lika iesmieties. Piecdesmit trīs gadus vecas aģentes ar iekritušiem vaigiem un stūrainiem žokļiem negudroja par tādām muļķībām kā romāna uzsākšanu ar divdesmit piecus gadus veciem, apgrēcīgi glītiem vīriešiem, kuri izskatījās kā Džordža Rafta dienvidamerikāņu dubultnieki.

Ja vien, protams, jaunajam cilvēkam netiek maksāts.

Frīdas sirds strauji salēcās, un viņa piepeši kļuva nervoza. Tāpēc ka viņa piepeši apzinājās, ko grasās darīt.

-   Es nespēju tam noticēt, viņa nomurmināja, paņemdama telefona klausuli un uzgriezdama galvenās ēdamzāles numuru tās ēdamzāles, kur bija tumši zaļi paklāji un dziļas nišas, un pianists spēlēja vienīgi Šopēnu un Mocartu. Un kur ēdienkartē cenas netika mīnētas.

-    Hallo! viņa ierunājās. Zvana Frīda Goldmena. Esmu apmetusies…

-   Jā, kundze, skanēja kulturāla vīrieša balss. Es zinu jūsu istabas numuru. Kā varu jums pakalpot?

Kā viņi varēja zināt zvanītāja istabas numuru? Es gribētu pieteikt galdiņu vakariņām, šovakar astoņos.

-    Protams, kundze.

-    Bet es.. man ir neliela problēma. Viņa nespēja tam noticēt. Viņa patiesi grasījās to darīt. Man nepatīk vakariņot vienai. Es tā prātoju, vai būtu iespējams…

-   Protams, kundze. Es paraudzīšos, vai vēl kāds no viesiem

arī…

-   Patiesībā, viņa iejaucās, spiezdama telefona klausuli tik cieši, ka juta pirkstu galos pulsu. Smieklīgi. Visas tās baumas par pavadoņiem tā nebija taisnība. Es nevēlējos ēst kopā ar kādu no viesiem. Viņa ievilka elpu. Ak, lai nu paliek…

-   Es saprotu, kundze. Ja jūs vēlaties, viesnīca var jūs nodrošināt ar galdabiedru vakariņām.

Frīda aizturēja elpu. Mans Dievs. Jā, labi… ē. Tas būtu lieliski.

-    Vai kundze dotu priekšroku džentlmenim?

Frida sarauca pieri. Pretstatā kam? Kādam plencim? Un tad viņa saprata, ka tas attiecas uz dzimumu. Džentlmenis mani apmierinātu, viņa noteica un ātri nolika klausuli, domādama: “Frida Goldmena, tu taču to nedomā nopietni!”

Džūdita Izaksa iegāja siltajā foajē, kur šveicars un garderobistes viņu draudzīgi sveicināja kā kolēģi, kaut ari šis bija tikai trešais Džūditas vakars kūrortā. Iedama garām mirdzošai afišai, kas vēstīja par Ziemassvētku balli pēc divām dienām pēc kuras misters Smits dosies prom no ‘Zvaigžņu kūrorta” -, viņa pamanīja pie viena no kamīniem stāvam Saimonu Jangu un dedzīgi sarunājamies ar Robertu De Niro. Cik gan ilgs laiks paies, Džūdita prātoja, līdz viņa pieradīs redzēt šīs slavenības?

Uzkāpusi otrajā stāvā klīnikā, viņa nometa žaketi un sapurināja garo bizi, Jaujot tai atrist, un izdzirdēja Zoiju runājam pa telefonu. Jā, mis Kovaļska, medicīnas māsa sacīja. Es tūlīt būšu klāt. Neraizējieties!

Ieraugot piepeši durvīs parādāmies Džūditu, Zoijas smaids pagaisa, un viņa nolika klausuli.

-   Vai manas prombūtnes laikā kaut kas noticis? Džūdita pajautāja, juzdama no māsiņas acīm plūstam nepatikas viļņus. Iepriekš Džūdita bija vaicājusi Zoijai, vai viņai zināms, ka par misteru Smitu un viņa slepeno operāciju ir raksts tenku žurnālā. Es zinu, ka šādas tenku lapas par sensacionālu, uz kinozvaigznēm attiecinātu informāciju maksā lielu naudu, viņa bija sacījusi, vērodama Zoijas reakciju.

Medicīnas māsa metās sevi aizstāvēt. Kāpēc jūs to jautājat man?

-   Tikai ļoti nedaudzi viesnīcas darbinieki zināja, ka viņš atrodas šeit. Un vēl mazāk cilvēku zināja, kāpēc viņš ir šeit.

-   Varbūt informāciju snieguši doktora Ņūtona darbinieki, Zoija bija atcirtusi, atgrūzdama no sejas matu šķipsnu.

Bet Džūdita jau bija par to domājusi un sazinājusies ar doktoru Ņūtonu Palmspringsā. Viņš bija saniknots, jo tikko pats bija iepazinies ar rakstu, un kliedza uz Džūditu, ka ne viņš, ne viņa personāls nav sniedzis nekādu informāciju. Divdesmit deviņu gadu laikā, kopš viņš ārstēja slavenības, šis bija pirmais gadījums, kad noticis kaut kas tamlīdzīgs. Tas ir nācis no jūsu puses, daktere, viņš bija teicis, gandrīz apvainodams Džūditu par līdzdalību, kaut arī tajā laikā, kad žurnāls saņēma raksta materiālu, Džūdita vēl nemaz nestrādāja “Zvaigžņu kūrortā”.

Viņas šo tematu vairs neapsprieda, bet ledainā atmosfēra starp Džūditu un medicīnas māsu bija vēl vairāk pasliktinājusies. Viņas nebija runājušas visu pēcpusdienu, pat likdamas šinu un ieģipsēdamas salauztu potīti. Tagad Zoija pavēstīja: Jums zvanīja! Un neko vairāk.

Džūdita piepeši satrūkās. Vai viņš atkal zvanījis? Kas tas

bija?

Zoija paraustīja plecus. Viņš nenosauca savu vārdu, viņa atteica, vērodama Džūditas seju.

-   Lai kurš tas būtu bijis, gan jau piezvanīs vēlreiz, Džūdita attrauca, izklausīdamās tik bezrūpīga, cik vien spēja. Un jau grasījās doties prom. Bet, ieraudzījusi, ka Zoija atver medikamentu skapi un izņem nervu zāļu pudelīti, viņa jautāja: Ko jūs darīsiet ar tām?

-   Zvanīja Banija Kovaļska. Viņa par kaut ko ir ļoti satraukusies. Viņa nespēj aizmigt un vēlas kaut ko nomierinošu, tāpēc es viņai aiznesīšu dažas tabletes.

-   Es neatceros, ka viņas kartītē būtu rīkojums par nervu zālēm.

-Nav.

Džūdita neizpratnē lūkojās uz Zoiju. Viņa pamanīja, ka uz māsas uzsvārča apkakles rēgojas brūns, gludekļa atstāts plankums.

-    Vai jūs man gribat teikt, Džūdita lēni ierunājās, ka jūs izrakstāt pacientiem medikamentus?

-   Pie velna! -Zoija paraustīja plecus. Tas ir tikai valiums.

-    Kopš kura laika jums dotas tiesības izvēlēties, kādus medikamentus dot slimniekiem?

Zoija pavērās griestos, it kā viņai būtu jāsarunājas ar trīs gadus vecu bērnu. Daktere Izaksa, viņa ar uzsvērtu pacietību skaidroja, es izsniedzu zāles jau divus gadus. Es patiesi šeit esmu vairāk nekā māsa, esmu gandrīz kā ārsta asistente. Saprotiet, ārsts taču vienmēr nevar būt uz vietas, vai ne? Viņa veltīja Džūditai izaicinošu un nekaunīgu skatienu. Tas ir, ārste.

-    Jūs esat medicīnas māsa, mis Larsone. Jās izsniedzat zāles atbilstoši ārsta norādījumiem. Jums ir aizliegts izsniegt zāles pēc pašas izvēles.

-   Es jau jums teicu, ka daru to jau divus gadus. Doktors Mitgangs…

-   Man vienalga, ko darīja doktors Mitgangs. Džūdita pastiepa roku.

Zoija dusmīgi iegrūda zāļu pudelīti Džūditas plaukstā un metās prom.

-   Starp citu, Džūdita nosauca pakaļ, kad Zoija durvīs apstājās. Mistera Smita advokāts ir iesūdzējis šo žurnālu tiesā. Un viņš grasās pieprasīt ļoti lielu sāpju naudu. Man šķiet, tas žurnāls vēlēsies sadarboties un nosauks šī materiāla avotu.

Zoija mirkli apstājās kā sastingusi un tad aizgāja.

Kamēr Džūdita paņēma Banijas kartīti un uzgrieza viņas istabas numuru, Zoijai nācās apstāties mazajā gaitenītī aiz durvīm, lai atgūtu savaldīšanos.

Kādas tiesības tai raganai ar viņu tā runāt? Šī klīnika piederēja viņai; Zoija to bija izveidojusi jau pirms tam, kad Saimons Jangs pieņēma darbā ārstu, un divus gadus viņa to bija vadījusi, nesaņemdama nekādas sūdzības ne no viena. Un neviens, pat ne ārsts it īpaši ārste no kaut kādas kalnu pilsētiņas, kura no kaut kā bēga, nenoteiks Zoijai, kas viņai jādara. Patiesībā Džūditai nāksies nožēlot, ka viņa centusies to darīt.

Frīda iegāja ēdamzālē, it kā būtu ienaidnieka teritorijā, skatīdamās uz visām pusēm un būdama gatava atvairīt lodes. Vai patiešām it visi šajā zālē zināja, ko viņa nolēmusi darīt? Pienāca zāles pārzinis un vaicāja: Kā varu jums palīdzēt, kundze?

-    Frīda Goldmena, viņa atsaucās, skatīdamās visapkārt uz mirdzošajām lustrām un intīmajām nišām un domādama, ka nav jutusies tik sanervozējusies kopš savas pirmās balles Sekvojas vidusskolā, kad bija cerējusi, ka Mervins Pormorskis viņu uzlūgs dejot.

Zāles pārzinis pavadīja viņu līdz stūra nišai, kur nekavejoties kājās piecēlās jauns vīrietis smokingā. Frīda nespēja tam noticēt. Tas bija viņš jaunais cilvēks no foajē.

Viņi sāka pļāpāt. Jauneklis paziņoja, ka viņu saucot Rauls. Bez uzvārda.

-   Jums ir akcents, Frīda ieteicās, prātodama, ko lai iesāk ar savām rokām. Cik gadu jau pagājis, kopš viņa gājusi uz satikšanos? Galu galā šīs nebija darījumu vakariņas, kurās vienotos par kādām pusdienām vai sanāksmi. Viņa šeit atradās tikai viena iemesla dēļ. Un viņš arī.

-   Es esmu no Kubas. Viņš veltīja Frīdai ļoti baltzobainu smaidu. Bet esmu no tiem labajiem kubiešiem.

Ak Dievs, viņš bija tik burvīgs.

Frīda sāka sajust kaut ko tādu, ko nebija jutusi gadiem ilgi. Un vēl viņai šķita, ka ēdamzālē ir siltāks, nekā nepieciešams. Un vai troksnis arī nebija pastiprinājies? Nē, viņa saprata. Viņai tikai tā likās. Visas viņas izjūtas bija piepeši saasinātas: gaisma šķita pārāk spoža, pianists spēlēja polonēzi pārāk skaļi, un ēdienu smarža…

Cilvēki blakusnišā bija pasūtījuši chāteaubriand, kas turpat pie cita galdiņa tika sagatavots. Viens no trim viesmīļiem grieza sārto, maigo gaļu; otrs uz katra šķīvja mākslinieciskā lokā izkārtoja treknu kartupeļu biezeni; trešais virs mazas, zilas liesmas karsēja aromātisku mērci. Viesmīļi it kā izpildīja īpašu horeogrāfisku deju, likdami uz galda kraukšķīgās, plānās maizes šķēlītes un sudraba šķīvjus ar kūpošiem dārzeņiem tik smalki, šķita, ka no viņu kustībām būtu atkarīgs, cik garda būs maltīte.

Frīda novērsās. Kamēr Rauls mazliet stāstīja par “Zvaigžņu kūrorta” vēsturi (“Te neviens nedzīvoja gandrīz piecdesmit gadus un mēbelētās telpas stāvēja tukšas.”), Frīda attapās, ka viņa domā par mājās palikušajiem cilvēkiem: par saimniecības vadītāju Sendiju, kas īgni rūpējās par visiem trim Frīdas pārlieku rosīgajiem amerikāņu eskimo sugas sunīšiem; par savu sekretāri Etelu, kura vienmēr šņaukājās, it kā mūžam būtu ar visu nemierā; par savu meitu vides aizsardzības entuziasti; un par trīs gadus veco Princesi, kas bija sava vecuma bioloģiskais fenomens. Un piepeši viņa iztēlojās tās visas stāvam ēdamzāles durvīs, skatāmies uz viņu un Raulu ar pārsteigumā un šausmās sastingušām pavērtām mutēm.

-Atvainojiet, viņa strauji ieteicās, pasniegdamās pēc savas somiņas. Es tikko aptvēru, ka neesmu izsalkusi. Es nezinu, ko es te vispār daru.

-   Vai kaut kas nav kārtībā“?

-    Es… es šodien saņēmu dažas nepatīkamas ziņas un patiesi nezinu, kādēļ vēl uzkavējos “Zvaigžņu kūrortā”. Man būtu vajadzējis vienkārši doties mājās. Atvainojiet, ka nokavēju jūsu laiku, bet es gluži vienkārši nevēlos… tā nav labi… Viņa piecēlās kājās. -Ja jums nav iebildumu, es došos atpakaļ uz savu namiņu.

-   Es saprotu, Rauls arī piecēlies atsaucās. Varbūt jūs vēlētos, lai es jūs pavadu līdz turienei? Vakaros taciņas mēdz būt apledojušas un slidenas.

Frīda palūkojās uz viņu. Rauls bi ja pārpratis viņas raidītos signālus.

Viņas pārsteigums pieauga. Nē, viņš bija pareizi sapratis viņas signālus. Tikai viņa pati nezināja, ka tādus raida. Pateicos, viņa sacīja. Es priecātos par pavadoni.

Viņš parūpējās par visu: paskaidroja zāles pārzinim, ka viņi pārdomājuši par vakariņām, izņēma no garderobes Frīdas ūdeļādas kažoku un palīdzēja viņai to apvilkt, balstīja viņas elkoni, kāpjot lejup pa slidenajām kāpnēm. Frīda bija aizmirsusi, kā ir tad, kad tiek pievērsta tik milzīga uzmanība, kas viņai liek justies kā sievietei.

Rauls bija apvilcis garu, melnu mēteli, kas viņu padarīja patiesi elegantu, tā ka citas sievietes uz viņu vien skatījās, un Frīda sajuta kaut ko līdzīgu mantkārībai. Viņa gribēja sacīt: “Viņš ir mans.”

Viņi klusēdami soļoja aukstajā naktī.

Ejot garām Lerijam Vulfam, kas viņus nepamanīja, jo tik ļoti bija noskaņojies ātrāk sasniegt savu ceļamērķi, Rauls ierunājās: -Tas ir slavenais scenārists. Es kaut kur lasīju, ka viņš grasās uzņemt filmu par Marionu Stāru. Tam vajadzētu būt ļoti aizraujošam procesam.

Frīda tikko dzirdami nomurmināja: Jā. Šobrīd nekas viņu neinteresēja mazāk par Vulfa scenāriju.

Kad viņi nonāca pie Frīdas namiņa, Rauls pieklājīgi pakāpās malā, kamēr Frīda somiņā meklēja atslēgu. Paldies, ka pavadījāt, viņa sacīja. Esmu pārliecināta, ka citādi būtu nomaldījusies!

-   Es pagaidīšu, kamēr jūs nokļūsiet iekšā.

-Ak Dievs, esmu nosalusi, Frīda piebilda, nesaprazdama, kāpēc tā teikusi, un tūlīt aptverdama, kāpēc tā teikusi.

-    Šiem namiņiem ir kamīns, Rauls gluži loģiski paskaidroja. Šādos vakaros karsts kamīns lieliski noder.

-   Jā, Frīda nomurmināja, izvilkusi atslēgu un raudzīdamās tieši uz viņu. Labi zinādama, kas notiks tālāk. Ja vien cilvēks zina, kā to iekurt. Es zinu.

-   Ja vēlaties, es to labprāt jums iekurtu.

-   Pateicos! Frīda atsaucās, pamanījusi, cik lielas un tumšas ir viņa acis, un, jau nokļūdama to varā, nodomāja: “Kāpēc ne?”

-    Man tas būtu ļoti pa prātam. Un viņa pasniedza atslēgu, lai Rauls varētu atslēgt durvis. Iekšpusē viņa nometa kažoku un raudzījās, kā Rauls iekur kamīnu. Viņam vēl aizvien mugurā bija melnais mētelis, it kā viņš grasītos doties prom, tikko būs iedegusies uguns. Darbodamies viņš šo to ieminējās.

Frīda ielēja sev dzērienu un neteica ne vārda.

Kad Rauls bija beidzis un ap pagalēm vijās liesmu mēles, viņš pielēca kājās, notrausa no rokām skaidas un noteica: Tā. Tagad jums būs silti visu nakti.

Frīda nodomāja: Kurš uzrakstījis šo tekstu?

-   Kamīns būs labi karsts, viņš turpināja, tas jums degs visu cauri nakti un nekad neizdzisīs.

Visu cauru nakti. Kur viņa to jau iepriekš bija dzirdējusi? -Pateicos… *

Taču viņš nevis devās uz durvju pusi un novēlēja labunakti, bet tikai stāvēja, smaidīja un uzlūkoja Frīdu ar lielām, seksīgām kubieša acīm.

Un tad Frīda saprata: tagad ir viņas gājiens.

Šajā brīdī viņas galvā rosījās dažas dīvainas domas. Viņa domāja par Džeiku, kas pirms sešpadsmit gadiem bija miris ar vēzi. “Apprecies vēlreiz, Frīda!” viņš bija sacījis “Cedars-Sinai” slimnīcā. “Vai vismaz baudi dzīvi, kad manis vairs nebūs.” Un tad Frīda domāja par meitu, kurai, šķiet, bija dīvaini priekšstati, ka atraitnes vai sievietes pāri piecdesmit iederas vienīgi veco ļaužu pansionātos. Un vēl viņa iedomājās par Baniju, kura bija izskatījusies tik nožēlojami satriekta, kad izdzirdēja par Sida Stēma priekšlikumu noslēgt līgumu, bet nu viņa visu ar savām daudzajām plastiskajām operācijām bija sabojājusi.

-   Vai jūs nevēlētos iedzert? Frīda klusi pajautāja, gandrīz baidīdamās no viņa atbildes, vienalga, vai viņš teiks: “Nē,” vai ari: “Jā.”

-   Tas būtu ļoti jauki, pateicos, Rauls atsaucās un novilka garo, melno mēteli.

Viņa apsēdās uz dīvāna pretī kamīnam. Abus šķīra atstarpe, bet tā nebija liela.

-  Jūs esat ļoti jauka dāma, Rauls ierunājās, liesmām apspīdot viņa seju.

Frīda pajautāja: Kāpēc jūs tā sakāt?

-   Daudzi cilvēki, izdzirdot, ka esmu kubietis, uzskata mani par komunistu. Jūs piebildāt vienīgi to, ka man ir jauks akcents. Man tas patīk.

-    Pastāstiet man par Kubu, Frīda ierosināja, un Rauls stāstīja arī. Kamēr viņš runāja, Frīda sāka atmaigt. Viņa raudzījās liesmās un klausījās Raula balsī, un piepeši viņa ļoti skaidri apzinājās, ka priecājas par šo vakaru.

Kad Raula roka viegli pieskārās Frīdas plecam, viņa nesastinga, viņa pat neko nedomāja. Viņa tikai pagriezās pret Raulu un uzsmaidīja. Viņš bija tik jauns, tik ļoti skaists…

Un, kad Rauls viņu noskūpstīja, viņš to darīja tik maigi, ka Frīda jutās pārsteigta. Viņa bija gaidījusi kaut ko spēcīgu un nekaunīgu.

Viņš izņēma no Frīdas rokām glāzi un apskāva viņu. Frīda sākumā jutās neomulīgi, nepieradusi pēc tik daudziem gadiem izjust vīrieša tuvumu. Bet atgriezās instinkti un līdz ar tiem milzīga iekāre. Rauls skūpstīja tik maigi, ne uzbāzīgi, ne agresīvi, bet viegli un gandrīz mīloši. Viņš nesteidzās, it kā viņam neko nevajadzētu pierādīt, nevajadzētu demonstrēt savu vīrišķību. It kā viņš patiesi saprastu Frīdas bailes un nedrošību un apjaustu, ka jebkura pārsteidzīga pieskaršanās citām ķermeņa daļām viņu pārbiedētu. Pagāja labs brīdis, pirms Raula roka glāstīja Frīdas matus, tad virzījās lejup pa vaigu, pa kaklu, gar blūzes apkaklīti.

Kad atvērās pirmā poga, Frīda strauji ievilka elpu. Raula roka apstājās, bet viņš turpināja skūpstīt, un Frīda atkal atslābinājās. Viņš tika galā ar pārējām pogām, līdz Frīda juta reizē spēcīgu un maigu roku paslīdam zem viņas krūštura un aptveram krūti.

Lēnais maigums kļuva drudžaināks, un Frīda riskēja papētīt viņa augumu un atrada spēcīgas krūtis, stingru vēderu un… ļoti stingru dzimumlocekli.

Rauls kaut ko nomurmināja spāniski, novilka viņai blūzi un atāķēja krūšturi. Viņa roka paslīdēja zem Frīdas svārkiem, un viņš sāka skūpstīt viņu tur, kur viņa gadiem ilgi nebija skūpstīta.

Cik patīkama sajūta!

Viņš smaidīdams atrāvās no Frīdas, piecēlās kājās un sāka izģērbties. Bet Frīda pasniedzās un izdarīja to viņa vietā: novilka no šiem varenajiem olīvkrāsas pleciem žaketi un virskreklu un tad novilka bikses.

Rauls pastiepa rokas un piecēla Frīdu kājās. Viņi ilgi stāvēja un skūpstījās abi kaili, un Raula piebriedušais dzimumloceklis spiedās pret Frīdas augšstilbu.

-   Pasteidzies! viņa beidzot nočukstēja.

Rauls atkal pasmaidīja un, aizvedis Frīdu pie aitādas paklāja kamīna priekšā, atguldīja viņu uz tā. Maigi skūpstīdams, viņš čukstēja: Izbaudīsim to…

Un tad viņš jau bija Frīdā iekšā stingrs, dedzīgs, jauneklīgs. Frīda noelsās. Vai tāda bija tā sajūta? Ak jā, jā, jā, jā…

Viņš kustējās nebeidzami ilgi. Tiklīdz Frīdai šķita, ka viņi tūlīt būs sasnieguši kulmināciju, Rauls piepeši palēnināja tempu un tad atkal pamazām paātrināja, līdz viņai likās, ka tūlīt, tūlīt jau būs galā. Un tad viņš atkal palēnināja kustību ritmu.

Pēdējā skaidrā doma viņas smadzenēs bija: “Viņš taču nevar tā darboties mūžīgi. To nespēj neviens vīrietis.”

Bet Rauls varēja, līdz beidzot Frīdas nagi ieķērās viņa mugurā un viņa nočukstēja: Tagad!

Sajutusi trīsas, kas sākās kāju pirkstos un virzījās augšup pa kājām, Frīda ciqši aizmiedza acis un nodomāja: “Ak Dievs!”

Un tad viņu pārņēma orgasma vilnis…

Un tad kāds tēls…

Lerijs Vulfs.

-   Ak Dievs! viņa iekliedzās.

Viņa elsodama atslīga uz paklāja. Rauls vēl neatrāvās no viņas, bet palika turpat, lai pārliecinātos, ka sasniedzis vēlamo rezultātu. Un, kad Frida sāka smieties un noteica: -Ak mans Dievs! viņš samulsis paraudzījās uz sievieti.

-   Raul, Frīda sacīja. Tas bija burvīgi. Viņa steigšus izspraucās no Raula skavām un devās pie telefona līdzās dīvānam.

Viņa ātri uzgrieza numuru un pēc brīža sacīja klausulē: Liza, mīļā! Jā, te Frida. Rīt no paša rīta dodies augšup uz “Zvaigžņu kūrortu”. Jā, “Zvaigžņu kūrorts”. Palmspringsā. Tieši pirms Rakešu kluba jānogriežas no šosejas. Liza, atved līdzi visu, kas tev ir!

Viņa nolika klausuli un uzgrieza vēl vienu numuru. Sem, te Frida. Paklau, man nepieciešams, lai tu tūlīt dotos uz “Zvaig

žņu kūrortu”. Rit no paša rīta izbrauc vēl pirms ausmas. Kas? Man vienalga. Atliec to! Tu esi mans parādnieks, Sem, vai atceries? Jā, “Zvaigžņu kūrorts”. Izstāstīšu, kad ieradīsies šeit. Jā, Sem, atved līdzi Dženīnu.

Kamēr Frīda drudžaini grieza telefona numurus un izkliedza saraustītas pavēles cilvēkiem otrā vada galā, Rauls samulsis viņu vēroja. Kad viņa grieza jau piekto numuru, viņš pasniedzās pēc krēsla, bet Frīda pieskārās viņa spēcīgajam, mitrajam plecam un nočukstēja: Vai vari uzkavēties?

-    Cik vien ilgi vēlies, viņš apmulsis atsaucās.

Frīda piemiedza ar aci un uzgrieza citu numuru. Banija! Atkal Frīda! Izklausās, ka tu esi raudājusi. Paklau… Ko? Daktere Izaksa aiznesa tev nervu zāles? Nedzer tās! Es gribu, lai tu būtu moža. Banija, paklau, man tev jājautā… vai vēl kāds ir redzējis tavu jauno izskatu? Tas ir, kurš zina, ka tev bija plastiskās… Vienīgi ārsti? Labi! Banija, noliec visas savas tabletes un piesprādzē drošības jostu, Frīda uzbudināta klāstīja, uzsmaidīdama Raulam. Pagaidi vien, kad izdzirdēsi ideju, kas man tikko iešāvās prātā!

Un, skaidrodama Banijai, ko viņa sagudrojusi, bet neatklādama Banijai, kā šī ideja viņai iešāvusies prātā, Frīda nenovērsa acis no Raula, kurš kails un jauns, un glīts, un gatavs mīlas rotaļai gulēja uz viņas aitādas paklāja gluži kā grieķu statuja.

Un piepeši Frīda zināja, kāpēc viņa palikusi “Zvaigžņu kūrortā” ilgāk.

33

Deniļs Makejs sēdēja savā jaunajā jaguārā un bungoja ar pirkstiem pa stūri, gaidīdams pie Vilšīras bulvāra augstceltnes, kur atradās “Zvaigžņu slavas” birojs. Viņš bija sekojis Filipai Robertsai un abiem viņas kompanjoniem šurp, kad viņi bija devušies prom no viesnīcas “Century Plaza”. Viņiem drīz vajadzētu parādīties; reģistratore bija pavēstījusi Denijam, ka mis Robertsa šodien braucot uz Palmspringsu.

Kļuva jau tumšs, un Vilšīras bulvāri driz apspīdēja balti sudrabainas Ziemassvētku uguntiņas. No kaut kurienes netālu Denijs varēja sadzirdēt skanam “Mēs, trīs valdnieki” melodiju, bet pa ietvēm ar saiņiem rokās un izlēmīgiem skatieniem sejās steidzās pircēji un dažādu profesiju pārstāvji. Denijs necieta Ziemassvētkus, tie viņu darīja nervozu. Šajā gadalaikā viņam ar griezīgām sāpēm vienmēr atgriezās atmiņas par māti, kas bija tik skaista un nomira tik jauna.

Beidzot viņa pacietība vainagojās ar panākumiem, no apakšzemes autostāvvietas parādījās pazīstamais, baltais limuzīns. Viens no pasažieru logiem bija nolaists lejā par dažām collām; Denijs varēja saskatīt sievietes profdu. Izskatījās pēc Beverlijas. Tā bija Beverlija.

Sekodams limuzīnam pa 10. šoseju, kas veda uz austrumiem Palmspringsas virzienā, Denijs patīkamās gaidās sažņaudza rokās stūri. Viņš priecājās par to, ko nodarīs Beverlijai. Nu jau drīz pavisam drīz.

-                     Centrāle? Alens Skedudo nepacietīgi runāja klausulē.

-    Kāpēc pārtrūka mana tālsaruna ar Losandželosu?

Kad atbilde atskanēja valodā, kuru Alens nesaprata, viņš gandrīz jau kliedza: -Nāofalo portugues. Es nerunāju portugāliski.

-   Desculpe-me, senhor! Piedodiet, kungs! Es vēl aizvien cenšos. Visas līnijas ir aizņemtas.

-    Lūdzu, turpiniet, tas ir ļoti svarīgi!

-   Jā, senhor. Es jums piezvanīšu, tiklīdz būšu dabūjis savienojumu ar jūsu nosaukto numuru.

Alens nolika klausuli un klusībā lamājās. Viņam bija būtiski parunāties ar Filipu tūlīt. Viņam bija nelaba sajūta par šo braucienu uz Riodežaneiro un tikšanos ar “Starptautiskās Mirandas apvienības” prezidentu. Kaut kas šeit nebija kārtībā; ar Gasparu Enrikesu kaut kas nebija kārtībā. Vecais vīrs bija pārāk jautrs, pārāk gatavs sadarboties un pārāk ātri apsolīja, ka viņš vairs neiepirks “Zvaigžņu slavas” akcijas, kad viņam šobrīd jau piederēja astoņi procenti akciju, tomēr viņš bija pieklājīgā tonī atteicies parakstīt vienošanos par pretdarbības pārtraukšanu, kuru Alens bija atvedis sev līdzi.

Alens paraudzījās pulkstenī. Kuru katru brīdi pie viņa viesnīcas durvīm klauvēs ļoti svarīgs apmeklētājs.

Ak Dievs, kas šī bija par dienu, Alens nodomāja, iedams pie loga un palūkodamies laukā siltajā Brazīlijas vakarā. Diena bija karsta un tveicīga, bet tagad temperatūra bija pazeminājusies. Alens atraisīja vaļīgāk kaklasaiti un pateicās Dievam, ka viesnīcā darbojas gaisa kondicionēšanas iekārtas. Viņš bija apmeties viesnīcā “Ķeizara parks” Vieira Souto avēnijā, kur drošības dienesta darbinieki uz jumta ar tālskatiem kontrolēja netālo Ipanemas pludmali, lai pasargātu viesnīcas viesus no “pludmales žurkām” puišeļiem, kuri zaga visu, kam vien spēja piekļūt. Šajā pašā pludmalē Alens šodien bija ticies ar Gasparu Enrikesu.

Izrādījās, ka Enrikess ir viens no tiem aristokrātiskajiem vecajiem džentlmeņiem, kas bieži redzami Brazīlijas pludmalēs, kur viņi pārbauda savu vīrišķību, izaicinot okeānu. Alenam nācās gaidīt krastā, kamēr septiņdesmit gadus vecais brazīlietis nira lielajos viļņos, pēc tam pusstundu skrēja pa smiltīm, un, kad Alens šajā pūlī, troksnī un kukaiņos centās risināt darījumu sarunu, sirmie matiņi uz večuka kalsnējām krūtīm līdz ar katru elpas vilcienu apsmidzināja viņu ar jūras sāļo ūdeni. Alens nebija sagatavojies sarunām pludmalē; viņam mugurā bija tumši zilas vilnas auduma bikses un ļoti dārgs “Ammni” zīda krekls. Uzrotītām piedurknēm, zeķēm kājās un portfeli rokās, Alens bija juties smieklīgs. Bet tikšanās gaitā viņš bija atklājis, ka Ipanemā tas nav nekas īpašs; viņš bija redzējis arī citu darbinieku tikšanos ar klientiem peldbiksēs un portfeļiem rokās.

Alena lielākā problēma, kad vajadzēja ar kādu satikties šādā vietā, bija tā, ka šeit viņš nevarēja valkāt savas kurpes ar speciālajiem paaugstinājumiem iekšpusē, tāpēc viņš bija savā dabiskajā piecu pēdu un sešu collu garumā. Vēl viena problēma bija vējš tas atpūta atpakaļ rūpīgi sasukātos matus, kuri sāka kļūt retāki, atklājot visai pasaulei transplantācijas punktiņus.

Un tomēr sievietes bija vērojušas viņu ar interesi šīs aristokrātiskās olīvkrāsas būtnes ar kuplajām krūtīm un tādām kājām, kas šķita sniedzamies līdz pat padusēm. Viņas bija kailas, ja neskaita tangu šauro bikini, kura pirmsākumi meklējami Riodežaneiro un kurš tikpat labi varēja arī nebūt uz auguma. Šīs skaistules prata īpaši lūkoties uz vīrieti mazliet šķelmīgi un iesāņus, liekot viņam izkust tuipat smiltīs, it īpaši piecdesmit piecus gadus vecajam Alenam Skedudo, uz kuru tā neviena nebija skatījusies kopš… nu, vispār nekad. Vairākas reizes viņam bija nācies bilst Enrikesam: Atvainojiet, ko jūs teicāt7

No visas pludmalē pavadītās pēcpusdienas kopā ar veco vīru, ēdot karstās sviestmaizes un klausoties Enrikesa laimīgajā pļāpāšanā nevainojamā angļu valodā, kad tas izstāstīja Alenam it visus “Mirandas apvienības” sīkumus un tās darbošanos plaukstošajā riekstu eksporta firmā, Alens beigu beigās bija ieguvis vienīgi milzīgas galvassāpes un saulē apdegušu ādu. Sasniegts bija apbrīnojami maz. Šobrīd, atskatīdamies uz šo tikšanos, Alens to uztvēra kā kaut ko šarādei līdzīgu, it kā viņi ar veco Gasparu būtu piedalījušies kādā pantomīmā, dejojuši piesieti pie cita raustītām auklām, jo īstenībā jau nekas nopietns nebija ne pateikts, ne izdarīts. Un tagad, kad Alena pulkstenis nosita pusnakts stundu un viņš nepacietīgi gaidīja savu svarīgo apmeklētāju, viņa ļaunās nojausmas vēl vairāk pieauga. “Mirandas apvienībai” nekādā ziņā nevarēja uzticēties. Filipu vajadzēja tūlīt pat par to brīdināt.

Kad pie durvīm atskanēja klauvējiens, Alens steidzās tās atvērt, bet nācējs bija tikai viesmīlis ar vakariņu paplāti. Alens pakāpās sāņus, kamēr viesmīlis iestūma ratiņus ar ēdieniem un glīti uzklāja galdu, visu laiku pļāpādams par karstumu, tveici un pēdējo futbola spēļu rezultātiem. Kad viesmīlis pamanīja blakus telefonam mazu, kokā izgrieztu lelli, viņš pasmīnējis noteica: Ā, jūs ticat, ka jūras dieviete Jemanja nes veiksmi? Viņa ir ļoti varena, senhor, ļoti, ļoti laimīga dieviete.

Alens bija iegādājies mazo statujiņu atceļā no pludmales; šis nieciņš bija domāts Henai, un tas bija maksājis pēc kaulēšanās mazāk nekā vienu amerikāņu dolāru. Bet Alens neko neatbildēja; viņš nepacietīgi gaidīja, kad viesmīlis aizies.

Palicis atkal viens, Alens aplūkoja svētku galdu, kas bija uzsūtīts no restorāna, zivju un garneļu ēdiens, kas saucās vatapa, ar bagātīgām paprikas un piparu piedevām, kartupeļu salmiņi un pupiņas, un klāt vēl olu saldēdiens un melnā kafija ar rumu un cukuru. Nepacietīgi gaidīdams savu pusnakts apmeklētāju, Alens prātoja, kas gan licis viņam pasūtīt tradicionālo brazīliešu maltīti, ja būtu pilnīgi pieticis ar hamburgeru. Viņš pārklāja salveti pār atbaidoši eksotisko ēdienu un atgrūda galdiņu.

Kad viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī, iezvanījās telefons. Centrāle bija dabūjusi savienojumu ar Losandželosu.

-     Hena? Vai tā esi tu, mīļā? Paldies Dievam! Es jau domāju, ka tas sasodītais telefons nekad nezvanīs.

-    Alen? Vai tev viss kārtībā? Kā veicas ar “Mirandas” lietu? Hena jautāja cauri čerkstoņai. Vai tev izdevās sarunāt ar misteru Enrikesu?

-   Man klājas labi, mīļā. Bet, Hena, te norisinās kaut kas jocīgs, Alens stāstīja. Es satikos ar Enrikesu, bet tagad man nepieciešams parunāt ar Filipu. Tūlīt pat!

-   Viņa pirms neilga brīža aizbrauca. Viņa ir ceļā uz Palmspringsu.

Alens kodīja lūpu. Vai viņa ir kompānijas mašīnā? Savieno mani ar mašīnas telefonu! Man nepieciešams runāt ar viņu nekavējoties.

Likusi Alenām uzgaidīt, Hena steidzās meklēt savā adrešu grāmatiņā limuzīna telefona numuru. Viņa juta pieaugam bažas. Visu pēcpusdienu un vakaru Hena bija sēdējusi savā guļamistabā un gaidījusi kādu telefona zvanu. Kad buduāra telefons uz viņas Ludviķa XV stila rakstāmgalda iezvanījās, viņa bija burtiski izlēkusi no gultas.

Viņai bija apsolīts piezvanīt un sarunāt tikšanos, kurā viņa atdotu savus akciju sertifikātus, pretī saņemot skaidru naudu. Šim darījumam vajadzēja notikt pirms kompānijas valdes sēdes Palmspringsā jau pēc divām dienām. Laika vairs nebija daudz.

Griezdama limuzīna numuru, Hena lūkojās pāri istabai pēc savas somiņas. Tajā bija viņas tabletes, un Hena piepeši sajuta vajadzību pēc tām sirds krūtīs bija sākusi neprātīgu deju.

-   Rikij, viņa ierunājās, kad limuzīnā kāds pacēla klausuli, te Hena. Pa otru līniju zvana Alens no Rio, un viņš grib runāt ar Filipu.

Hena klausījās, kā Alens runā, viņa balsij gan pastiprinoties, gan pieklustot, it kā viņu mētātu okeāna viļņi. Te kaut kas nav kārtībā, Filipa, viņš sacīja, un viņa balss izklausījās neparasti satraukta. “Miranda” ir maza zivtiņa. Dieva dēļ, viņi darbojas ar riekstiem. Esmu pārliecināts, ka viņi nevar atļauties tērēt tādu naudu, kādu viņi izgrūž, lai pārpirktu “Zvaigžņu slavas” akcijas.

-   Ko tu uzzināji no Enrikesa? Filipa jautāja, un viņas balss kļuva klusāka, jo mašīna brauca cauri tunelim.

-   Viņš bija jauks un pieklājīgs, bet es no viņa neguvu nekādu informāciju. Viņš man necik daudz neatklāja, tikai to, ka viņš apbrīnojot “Zvaigžņu slavu” un vēloties iegūt savā īpašumā dažas tās akcijas. Viņš uzstāja, ka nav plānojis kompānijas pārņemšanu, bet ari atsacījās parakstīt līgumu par pretdarbības pārtraukšan'i. Un vēl kas, Filipa, tas vīrs nepieņem lēmumus patstāvīgi, un tomēr viņš ir tās sasodītās apvienības prezidents un īpašnieks. Varu zvērēt, ka viņš darbojas kāda cita interesēs.

-   Kāpēc tu tā domā? Hena iejaucās. Viņas acis nervozi slīdēja uz sienas seifa pusi, kurā gaidīja akciju sertifikāti.

-     Kad es lūdzu viņu ierasties Losandželosā uz tikšanos, viņš atteica, ka sazināšoties ar mani par šo jautājumu vēlāk. Nu un tikko viņš man piezvanīja uz viesnīcu, pavēstīdams, ka labprāt brauks. Es jautāju, vai viņam vajadzēja pirms tam ar kādu konsultēties, bet viņš atbildēja noliedzoši, viņš gluži vienkārši esot gribējis to apdomāt. Bet esmu gatavs zvērēt, Filipa, ka viņš vispirms aprunājās ar kādu citu tādu, kurš vēlas palikt nezināms. Un es domāju, ka tieši tā persona ari organizē kompānijas pārņemšanu. Viņi ieplūdina naudu “Mirandas apvienībā”, un, manuprāt, viņi grib mūs pārsteigt nesagatavotus.

Filipa par to bija baidījusies. Bet viņa bija tam arī gatavojusies. -Labi, Alen. Man par to jāpadomā. Tūlīt atgriezies mājās! Un atved sev līdzi Enrikesu. Es ar nepacietību gaidu, kad varēšu ar vinu tikties, j

Filipa nolika klausuli, ļaujot Alenam parunāt ar sievu divatā. Kad tu būsi mājās, mīļais? Hena pajautāja.

-    Tiklīdz Enrikess varēs doties prom.

-    Alen, esmu nobažījusies.

-   Neuztraucies, mīļā, gan viss nokārtosies, esmu par to pārliecināts.

-    Vai tu atgriezīsies laikā, lai paspētu uz mūsu viesībām? Mēs tad varētu paziņot par Džekijas saderināšanos.

-    Protams, neraizējies! Ei, es tev kaut ko aizvedīšu, viņš piebilda. īpašu pārsteigumu. Un tam nav nekāda sakara ar Ziemassvētkiem.

-    Galvenais pārbrauc mājās pats. Es tevi mīlu.

-    Es tevi ari.

Alens bija tikko nolicis klausuli, kad izdzirdēja klauvējienu pie durvīm. Beidzot bija atnācis viņa apmeklētājs.

Tas bija garš vīrietis ar gludi noskūtu galvu, kurā atspīdēja gaiteņa griestu lampas gaisma. Viņam mugurā bija balts linu auduma uzvalks, kājās spoži nospodrinātas kurpes un zelta gredzeni gandrīz uz katra pirksta. Gaspars Enrikess viņu bija atsūtījis kā īpašu labvēlības pierādījumu pret Alenu. Abu tikšanās laikā pludmalē Alens bija ieminējies, ka vēlētos iegādāties īpašu dāvanu īpašai dāmai, kaut ko unikālu, ko nevar atrast parastos veikalos. Es tieši pazīstu tādu cilvēku, Enrikess bija sacījis.

Alens piedāvāja savam apmeklētājam iedzert, bet vīrietis labprātāk gribēja tūlīt nokārtot darījumu. Viņš bija atnesis smalku antīku krucifiksu zelta ķēdītes galā. Krusts un Kristus figūra bija izgatavoti no zelta un izrotāti ar brazīliešu akvamarīniem, topāziem, ametistiem un granātiem. Bet vislielākā vērtība šai kaklarotai, senhor Skedudo, klāstīja apmeklētājs, kurš savu vārdu nebija nosaucis, ir tā, ka to bija aplikusi princese Isabella, kad viņa tūkstoš astoņi simti astoņdesmit astotajā gadā parakstīja mūsu neatkarības proklamāciju, tādējādi atbrīvodama no verdzības mūsu vergus. Iegādājoties šo kaklarotu, senhor Skedudo, jūs nopērkat ne vien zeltu un dārgakmeņus, bet ari daļiņu Brazīlijas vēstures.

Alens pacēla to pret gaismu. Tā bija burvīga; tik smalka, tik lieliski izkalta. Alenam šķita, ka tajā var gandrīz sajust vēstures kaislības. Baudā notrīcēdams, Alens iztēlojās, kā viņa reaģēs, to saņemot; viņa noteikti negaidīja šādu dāvanu.

Kad vīrietis nosauca cenu, Alens mirkli vilcinājās. Viņš nebija paredzējis maksāt tik daudz, tomēr piekrita, jo viņa bija tā vērta. Un šī kaklarota būs dāvana, kas atsvērs abu šķiršanos.

Hena nolika klausuli un lauzīja rokas. Bija tik daudz, par ko domāt. Akciju sertifikātu pārdošana, gatavošanās Ziemassvētku svinībām, Džekijas ierašanās mājās kopā ar savu līgavaini, valdes sēde Palmspringsā un, protams, pārsteigums, ko viņa gatavoja Alenam. Viņa lūdza Dievu, kaut Freindliha skulptūra tiktu piegādāta laikā.

Viņa palūkojās uz guļamistabas logu, no kura varēja saredzēt dārzu, kas jau tika gatavots lielajām Ziemassvētku viesībām. Hena cerēja, ka viss norisināsies gludi gan viņai, gan Alenam, gan Džekijai, gan Vinsentam.

Juzdama sirdi krūtis metam kūleņus, Hena aizsteidzās pāri istabai, kur bija atstājusi savas tabletes. Pat Alens nezināja, ka viņa tās lieto; viņa nevēlējās Alenu uztraukt. Tagad viņai atlika vienīgi gaidīt telefona zvanu.

Nolikusi mašīnas telefona klausuli, viņa atstāstīja Alena telefona sarunas nobeigumu Čārmijai, kas sāniski sēdēja ar muguru braukšanas virzienā, kājas izstiepusi pār sēdekli, muguru atspiedusi pret televīzijas un video iekārtu, citrondzeltenajam zīda kaftānam viļņojoties pa limuzīna grīdu. Ko tu grasies darīt? viņa noprasīja, nolikdama malā grāmatu, kuru bija lasījusi.

-   Kaut ko tādu, ko es darīšu nelabprāt un ko es nebiju nekad paredzējusi darīt Čārmija, pienācis laiks indes devai. Filipa paņēma telefona klausuli un uzspieda numuru. Pēc mirkļa viņa sacīja:

-    Ralf? Te Filipa. Es tikko runāju ar Alenu no Rio… Atstāstījusi viņam sarunu, Filipa turpināja: Rīt no rīta satiksimies Palmspringsā. Es būšu viesnīcā “Marriott Desert Springs”. Es gribu, lai tu izdari divas lietas: pirmkārt, pazemini mūsu pretpārņemšanas skalu no divdesmit uz desmit procentiem. Tad izstrādā plānu, kas atļautu “Zvaigžņu slavas” akcionāriem pirkt akcijas par maksu, kas ir zemāka par tirgus cenu. Tikko “Miranda” sasniegs desmit procentus, stāsies spēkā otrs plāns. Tas vismaz viņus piebremzēs, un kompānijas pārņemšanas process kļūs sarežģīts un katrā ziņā dārgāks. Vai mums ir jauna kārts, ko mēs izņēmuma gadījumā varētu likt lietā? Labi. Uz tikšanos!

Čārmija nopūtās, atcerēdamās vecos laikus, kad abas ar Filipu bija vadījušas “Zvaigžņu slavu” no dzīvojamās istabas un vienīgais dokuments šajā darbā bija bieza, dzeltena piezīmju burtnīca, kurā viņas bija pierakstījušas dalībnieču vārdus. Kaut mēs varētu uzzināt, kas slēpjas aiz Enrikesa, viņa sacīja, un kāpēc viņi mēģina tev atņemt tavu kompāniju.

Filipa domāja par Aivenu Hendriksu, kurš patlaban darbojās Palmspringsā, mēģinādams iegūt informāciju par Beverliju

Bērgesu. Kad mēs rit tiksimies ar Aivenu, es grasos viņam palūgt, lai mazliet papētī arī “Mirandas apvienību”.

Čārmiju priecīgi satrauca tas, ka Aivens atkal bija atgriezies viņu dzīvē, it īpaši, kad viņa atcerējās abu vienīgo, burvīgo seksuālās tuvības bridi; viņa bija gatava apzvērēt, ka Aivena spēcīgais un varenais augums atstājis neizdzēšamas pēdas viņas dvēselē. Ja veiksies, viņa sacīja, prātodama, vai viņai kādreiz vēl gadīsies otra tāda izdevība būt kopā ar Aivenu, Aivens būs ieguvis kaut kādu informāciju par “Caanan ” korporāciju. Un, ja ir kāds sakars starp viltus “Caanan” un “Mirandu”, viņš mums varēs pateikt, kas aiz tā slēpjas.

Filipa palūkojās laukā pa mašīnas logu, bet redzēja vienīgi tumsu. Saule bija norietējusi pirms divām stundām; viņa ar saviem ceļabiedriem tagad brauca pa kailu tuksnesi, kur tumsā gailēja tikai retas mītnes ugunis. Pretimbraucošo mašīnu starmeši šķita lidināmies pār šoseju kā aizklīdušas dvēseles. Tas viss Filipai izskatījās dīvaini ārpasaulīgs; viņa un Čārmija, un Rikijs šķita traucamies naktī klusā kosmiskā apvalkā. Viņi nevarēja sadzirdēt mašīnas motora rūkoņu, ne arī riepu švīkstoņu uz asfalta. Bārs bija piekrauts ar dzērieniem un pārtiku; sildītājs neļāva iespiesties mašīnā saltajam tuksneša nakts gaisam; jumta lūka bija atbīdīta, lai varētu raudzīties elpu aizraujošās zvaigžņotās debesīs. Filipa jutās dīvainā drošībā, pasargāta no pasaules un tās briesmām.

Viņa nepamanīja melno jaguāru, kas bija sekojis viņiem no Losandželosas un tagad atradās tieši aiz muguras.

Lai lietderīgi izmantotu ceļojuma laiku no Losandželosas līdz Palmspringsai, Filipa paņēma pildspalvu, mēģinādama atgriezties pie iesāktā darba, ko bija pārtraucis Alena telefona zvans. Viņa rakstīšanai izmantoja marokāņu pārnēsājamo ādas galdiņu, kas bija apstrādāts ar zeltu. To Filipai dzimšanas dienā uzdāvināja meita Estere, kas to bija nopirkusi par naudu, kuru nopelnīja, vasarā strādādama Sekvojas Nacionālajā parkā. Braukšana linkolnā bija tik vienmērīga, ka Filipas rokraksts bija skaidrs un salasāms: “Piecdesmit otrais punkts. Ēd vienīgi tad, kad esi izsalkusi. Piecdesmit trešais punkts. Trīs reizes nedēļā pusstundu nodarbojies ar fiziskiem vingrinājumiem.”

Viņa vēl aizvien domāja par to, ko bija atklājusi, šajā pēcpusdienā apmeklējot “Zvaigžņu slavas” salonu. “Mēs nedzīvojam līdzi laikam,” viņa nodomāja, “ mēs neesam pamanījuši un uzklausījuši mūsu klientu vajadzības. Mēs mīņājamies uz vietas, turpretī pārējās kompānijas aug kā sēnes pēc lietus un īsteno vajadzības, kuras mēs, šķiet, ignorējam.”

Pašķīrusi tīru lapu, viņa pierakstīja: “Popkorns. Kukurūzas pārslas. Mērce (vai to var lietot?). Glāze vīna dienā. Jānovērtē kalorijas un uzturvielu daudzums. Jāievēro jaunākās tendences ēšanā un jāizveido jauna ēdienkarte deviņdesmitajiem gadiem. Nota bene. Kā būtu ar publisku reklamētāju valsts mērogā? Kāda slavenība? Kāpēc mēs neizlaižam savas aerobikas kaseti? Tādu seksīgu, kur piedalītos patiesi glīti vīrieši, lai sievietēm patiktu to skatīties.”

Tad viņa palūkojās uz Rikiju, kurš gulēja, piespiedis galvu pie loga. Pētīdama spēcīgo jaunekļa profilu, to, kā viņa zīdainie, blondie mati slīga pār vaigu, Filipa domāja par Melburnas kausa izcīņas dienu, kad viņa kopā ar Rikiju bija skatījusies televīziju un viņas zirgs Skaistā Dollija bija uzvarējis, un kā viņa impulsīvi bija apskāvusi Rikiju, un kā viņš bija turējis viņu cieši savās rokās, mazliet ilgāk, nekā nepieciešams, un viņa stingrais augums un karstie skūpsti bija atmodinājuši Filipā visas tās vēlmes, kuras viņa bija uzskatījusi par zudušām līdz ar “Filipas” nogrimšanu. Tādēļ Filipa jutās pateicīga viņam. Rikijs bija viņu atgriezis dzīvē.

Bet kā viņu attiecības veidosies turpmāk? Ja Filipa izlems palikt Losandželosā, vai arī Rikijs paliks tepat, vai arī viņš vēlēsies atgriezties Austrālijā? Un, ja viņš paliks, kā Estere reaģēs uz to, ka mātes mīļākais ir tikai piecus gadus vecāks nekā pašas meita?

Filipa nospieda pogu, un viņas loga stikls nobīdījās lejup, nekavējoties ielaizdams auksta, stindzinoša gaisa plūsmu. Jauka sajūta. Tuksnesis izskatījās jauks. Kā Disneja multfilmā. Klinšainās kalnu virsotnes tik tikko varēja saredzēt zvaigžņu gaismā; klusums šķita nākam ne no šīs pasaules. Ieraudzījusi melnajās debesīs krītošu zvaigzni, kura pazuda tumsā, kas, pēc Filipas domām, bija Sanhasinto kalna klinšainā virsotne, Filipa domāja par “Zvaigžņu kūrortu” un prātoja, ko viņa tur, augšā, atradīs. Vai sievieti ar viņai līdzīgu seju? Vai viņa palūkosies uz Beverliju Bērgesu un jutīsies tā, it kā skatītos spogulī? Jūtot tuksneša vēju plandām matus, Filipa domāja: “Vai mums ar māsu ir kopīgas atmiņas vēl no tā laika pirms dzimšanas? Vai mēs mīlīgi saritinājāmies mātei zem sirds vai cīkstējāmies par vietu? Kādus augļa noslēpumus mēs čukstējām viena otrai? Vai mēs bijām tikai līdzīgas vai pilnīgi identiskas dvīnes? Ja tikai līdzīgas, tad mēs katra radāmies no savas olšūnas, bet, ja identiskas, tad mēs nācām no vienas un tās pašas olšūnas, kurai bija paredzēts radīt vienu cilvēku. Tātad mēs būtu kā viena cilvēka divas pusītes.”

-    Ei! Čārmija pēkšņi iesaucās, paceldama acis no savas grāmatas. Kāpēc mēs palēninām gaitu?

Filipa nospieda pogu, lai nolaistu starpsienu un redzētu, kas notiek priekšā. Ak mans Dievs! viņa iekliedzās.

Čārmija pagriezās un neizpratnē raudzījās uz vareno sienu, kas šķita plešamies tieši pāri šosejai. Aiz tās nebija nekā ne zvaigžņu, ne kalnu, ne uguņu. Un tā žigli norija visas automašīnas, kas brauca viņiem pa priekšu.

Limuzīns strauji samazināja ātrumu, tad sametās un pagriezās sāņus. Čārmija iekliedzās; Filipa pastiepa roku, lai noturētu līdzsvaru, un Rikijs, kas bija piepeši atmodies, uzķēra viņu savās rokās.

Braucot jaguārā, Denija prāts bija kā dūrē sažņaugta roka, saspringta un gatava belzienam; viņu uzbudināja domas par visu to, ko viņš nodarīs Filipai. Bija svarigi uzturēt dzīvas šādas domas; tās uzdzina asinis vēnās un deva viņam spēku paveikt to, kas bija vajadzīgs. Reiz viņš bija turējis plaukstā visu pasauli, un tad viņam visu atņēma viņa, tā padauza, kas brauca limuzīnā pa priekšu.

Beverlija Hailenda. Visa pasaule uzskatīja viņu par mirušu. Un viņa uzskatīja Deniju par mirušu. Denijs juta, ka viņu pārņem baudas trīsas. Tas bija tik lieliski Beverlija nezināja, ka viņš ir dzīvs. Viņai nebija ne jausmas, kas viņai paredzēts nākotnē. Vi

ņa domāja, ka atrodas drošībā, ka tikusi cauri sveikā. Bet viņai nāksies par to samaksāt. Ak jā! Denijam patika iztēloties to izteiksmi viņas sejā, kad abi satiksies. Viņš liks Beverlijai nogaršot visu to pašu, ko pārcietis viņš: liks viņai karāties ādas siksnā, spārdoties un cīnoties pēc gaisa, apslapinoties, liks pārdzīvot visas tās izbailes un šausmas…

Denijs pasniedzās un noregulēja atpakaļskata spogulīti tā, lai varētu tajā redzēt sevi. Viņš uzsmaidīja šķelmīgo, laisko smaidu, kas bija apbūris miljonus. Viņš zināja, ka vēl aizvien ir glīts, ka viņam vēl aizvien ir vara pār cilvēkiem tikai izskata dēļ vien. Denijs bija cītīgi pūlējies, lai izkoptu savu izskatu, kā Nikolo Makjavelli vairāk nekā pirms četri simti piecdesmit gadiem bija teicis: Pūli vienmēr ietekmē izskats, un pasauli veido pūļi. Kad Beverlija atkal ieraudzīs viņa seju to seju, kas reiz, pirms gadiem, bija likusi viņai mesties ceļos un lūgt, lai Denijs viņu nepamet, tagad viņa rāpos atkal, šoreiz izlūdzoties saudzēt viņas dzīvību. Šādas domas Deniju patīkami uzbudināja.

Atkal pievērsis skatienu priekšējam stiklam, viņš ieraudzīja Beverlijas limuzīnu piepeši nozūdam varenajā sienā, kas stāvēja tieši šķērsām šosejai.

-    Jēzus! Denijs iekliedzās un trieca kāju pret bremžu pedāli, sagriezdamas savu jaguāru pilnīgi otrādi.

CETURTĀ DIENA

..

34

v

Šoreiz tā nebija nedz tālsaruna, nedz arī norisinājās pa privāto līniju. Tomēr saruna bija piesardzīga, runātājs telpā atradās viens, un viņu netraucēja ķērcošais papagailis.

-    Jūs esat klāt, zvanītājs sacīja.

-Nebija viegli. Cik mums ir laika?

-   Ne pārāk daudz.

-    Tad ķersimies pie darba. Starp citu…

-Jā?

-   Noteikti atnes to!

»

35

Sanfemando ieleja, Kalifornija, 1970. gads

Filipas jaunā sekretāre Mollija bija pirmā, kas pamanīja melno mersedesu ar tumši tonētajiem stikliem, kurš piestāja “Zvaigžņu slavas” šveiciešu villai līdzīgā biroja priekšā. Viņa palūkojās pa logu un iesaucās: Mīļā pasaulīt! Izskatās, ka mums būs kāds ievērojams apmeklētājs!

Telefoniste Kitija pacēla galvu no saviem aparātiem. Kas tas ir?

-   Es nezinu. Tomēr tas būs kaut kas svarīgs, Mollija satraukta noteica. Varu derēt, kāda kinozvaigzne! Kopš Filipas piedalīšanās televīzijas “Vakara šovā” Mollija to vien gaidīja kā slavenību parādi cauri “Zvaigžņu slavas” birojam. Nāciet un paskatieties!

Filipa bija Čārmijas kabinetā, kur viņas apspriedās par īpašas “Zvaigžņu slavas” kosmētikas nodaļas izveidošanu, kad abas izdzirdēja kādu skrienam pa gaiteni. Kas tur notiek? Filipa ieteicās, pavēra durvis un, palūkojusies laukā, ieraudzīja sieviešu bariņu, kas drūzmējās ap reģistratūras telpas logu, arī Kitija bija pametusi savus mūždien zvanošos telefonus.

Mollija atrāvās no bariņa un pienāca tuvāk, pavēstīdama:

-    Tikko ieradies kāds noslēpumains apmeklētājs, mis Robertsa!

Ārpusē, biroja priekšā, ir liela, melna mašīna ar šoferi un visu pārējo!

-   Mēs nevaram redzēt, kas tas ir, Henas asistente Kolīna uzsauca pāri plecam. -Manuprāt, tas ir kāds gangsteris!

Filipa un Čārmija nokļuva pie loga tieši tajā brīdī, kad Mildreda iesaucās: Mašīna brauc prom! Sasodīts, viņi brauc prom!

Viņi tomēr nenāks iekšā!

Bariņš vīlies pajuka, un visas atgriezās pie darba. Dodamās uz savu kabinetu, pa ceļam spraucoties garām dokumentu skapjiem un dažādām kārbām, Filipa domāja, ka viņai šodien nav noskaņojuma doties uz satikšanos, kaut arī tās laikā bija paredzēts noskatīties četrdesmito gadu filmu retrospekciju. Viņa prātoja, kā Kīts uzņems kārtējo atteikumu.

Tas bija vīrietis, ar kuru viņa satikās pēdējos sešus mēnešus, četrdesmit trīs gadus vecs inženieris, kas strādāja Makdonela Duglasa kompānijā. Kīta labo īpašību saraksts bija garš un nevainojams kā tikko izmazgāta veļa. Viņš bija tīrīgs, pieklājīgs, laipns, apdomīgs, glīta izskata, ar humora izjūtu un labi pelnīja.

Viņš brauca ar jaunākā modeļa kadiljaku, katru gadu sūtīja ziedus mātei dzimšanas dienā un bija pietiekami naivs, lai atzītos, ka balsojis par Niksonu. Ar Filipu viņam bija kopīga interese par vecajām filmām, un parasti viņu satikšanās laikā abi gāja uz kino.

Kīts vienmēr atvēra Filipai durvis, viņš zināja, kā ģērbties, kā pasūtīt dzeramos, un Filipa ar viņu jutās omulīgi. Bet viņu attiecībās trūka degsmes. Viņa pat bija pārgulējusi ar Kītu, lai uz zinātu, vai tas iekvēlinās viņā snaudošo uguni, bet Kīts gultā bija tikpat pieklājīgs un pareizs kā dzīvē. Visas mīlēšanās laikā viņš nepārtraukti atkārtoja: “Vai tev ir labi? Vai tu patiesi to vēlies?” Viņš bija atgādinājis viesmīli.

Ja Filipai vajadzētu Kītu raksturot ar vienu vārdu, tas būtu punktuāls. Kīts bija visprecīzākais vīrietis, kādu viņa jebkad bija satikusi, pat abu mīlēšanās laikā. Filipa juta, ka viņš vienmēr izdara noteiktu kustību skaitu noteiktās minūtēs, un, kad viņa rokas glāstīja Filipas augumu, šķita, ka viņš izpildītu vienu no viņa inženiertehniskajiem rasējumiem, ļoti precīzi, pēc visiem noteikumiem un noteiktā laikā.

Filipa nebija likusies gultā ar viņu īpašas degsmes dēļ. Tā gluži vienkārši bija iznācis, vispirms bija “arlabunakti!” vēlējumi, tad nevainīgs skūpsts uz lieveņa, roku sadošana kinoteātrī un tā tālāk, līdz abi jau gulēja Kīta palagos, kas smaržoja pēc oksidola. Filipai bija šķitis, ka gan Kīts, gan visa sabiedrība skatās uz viņas atturību, it kā gribētu sacīt: “Kam tu to taupi?” Filipai likās, ka viņa nav pamanījusi to brīdi, kad sabiedrībā mainījušies tikumi: vecie laiki, kad meitenes bija sargājušas savu nevainību, bija pārvērtušies jaunajos laikos, kad meitenes pierādīja savu brīvību un vienlīdzību, izdalot savu jaunavību ikvienam, kas vien paprasīja.

Tomēr vienu gan par seksu Kīts viņai bija iemācījis un tā bija svarīga mācība -, ka tas, kas bija norisinājies starp viņu un Risu, nebija tas pats, kas parasti notiek starp vīrieti un sievieti. Tā kā skumjais bitņiks bija Filipas pirmais un vienīgais mīļākais, viņa bija uzskatījusi, ka toreizējais dievišķais, neprātīgais, trakulīgais sekss ir normāls, ka ikviens kaut ko tādu piedzīvojis. Kīts bija atvēris viņai acis uz reālo pasauli. Desmit minūtes pēc abu likšanās gultā tas jau bija galā. Ar Risu tas bija norisinājies visu nakti, un Filipa ne mirkli nebija šaubījusies, ka Riss mīlējās tieši ar viņu. Kopā ar Kītu viņai bija dīvaina sajūta: ja viņa izspruktu, lai žigli padzertu kafiju un apēstu smalkmaizīti, un atgrieztos uz kulminācijas brīdi, Kīts pat nepamanītu viņas prombūtni.

Kīts bija lūdzis Filipu kļūt par viņa sievu. Vistrakākais bija tas, ka Filipa bija apsolījusi padomāt.

Viņa iegāja savā kabinetā un, aizvērusi durvis, uzlūkoja milzīgās pasta sūtījumu kaudzes, kas viņu gaidīja. Viņas galdu klāja ari atliekas no pārsteiguma balles, ko visi bija sarīkojuši par godu Filipas trīsdesmit otrajai dzimšanas dienai. Bija arī kartīte no misis Čcdvikas trīcošā rokrakstā. Atgādinot Filipai, ka viņas bijusī mājas saimniece kļūst aizvien vecāka. Visbeidzot tur atradās visjaunākais ziņojums, ko viņa bija saņēmusi no Aivena Hendriksa. Viņš izpētījis datus par visiem bērniem, kas 1983. gadā Holivudā bija piedzimuši Filipas dzimšanas dienas datumā. Viņš pētīja apgabala reģistrācijas grāmatas, slimnīcu ierakstu grāmatas un runāja ar advokātiem, kuri nodarbojās ar adoptāciju noformēšanu.

“Bet varbūt jūs esat dzimusi mājās,” viņš bija rakstījis, “un adoptācija nokārtota tikai ar skaidras naudas palīdzību, bez jebkādiem dokumentiem. Neraizējieties, mis Robertsa, gan kaut kas noskaidrosies.” Un viņa domāja: “Ja Džonijs vēl aizvien būtu dzīvs, viņš varētu atklāt tik daudz no trūkstošās informācijas.”

-   Tā atgriežas, mis Robertsa! Mollija, iedrāzdamās kabinetā, iesaucās. Melnā mašīna atkal ir klāt, un šoreiz šoferis kāpj laukāl

Filipa piegāja pie loga un, atvirzījusi aizkaru sānis, ieraudzīja spīdīgu, melnu mersedesu ar tonētiem logiem, lai nevarētu saskatīt pasažierus. Un šoferis patiešām devās uz “Zvaigžņu slavas” biroja ieejas durvju pusi.

Tas bija liela auguma vīrietis ar pilnīgi kailu galvu, kas savienojās tieši ar viņa pleciem, izslēdzot nepieciešamību pēc kakla, tāpēc viņa ausu ļipiņas atdūrās pret iestīvināto krekla apkaklīti, gluži kā liktenīgais Džeimss Bonds, Filipa nodomāja, kad vīrietis ienāca pa viņas kabineta durvīm. Viņš bija nevainojami ģērbies pelēkā uzvalkā, kaut ari Filipai šķita, ka žakete ir aizdomīgi liela, un viņš runāja mehāniski, it kā būtu iemācījies savu sakāmo no galvas.

-   Mans darba devējs vēlētos pievienoties jūsu programmai.

-   Jā, protams, viņa atsaucās, pamādama apstulbušajai Mollijai, lai atnes visus papīrus, kas nepieciešami jaunam dalībniekam.

-Es pievienošu mūsu salonu adreses, lai jūsu darba devējs varētu izraudzīties sev visizdevīgāko salonu…

-   Nekādus salonus! vīrietis iebilda. Tas tiks darīts individuāli.

-   Atvainojiet, bet “Zvaigžņu slavas” programma nav tam paredzēta. Jūsu darba devējam būs jāpievienojas kādai grupai.

-   Tas nav iespējams.

Filipa pameta skatienu cauri mežģīņotajam aizkaram uz tumši tonētajiem mersedesa logiem. Viņa juta, ka no turienes kāds viņu vēro. Kas gan? Kāda slavenība? Vai ari kāds, kurš gluži vienkārši nevēlējās, lai viņu redz; varbūt valsts drošības interesēs?

Filipa atkal pievērsās šoferim, kuram, tādam apjomīgam puisim, kā viņa šobrīd pamanīja, bija diezgan glītas acis koši za-

ļas ar kuplām, melnām skropstām. Labi, viņa noteica. Tas gan nav paredzēts, bet mums nav iemesla nepalīdzēt.

Kad atgriezās Mollija ar spožu mapi un brošūrām, kas tika izsniegtas ikvienam jaunam dalībniekam, Filipa aizpildīja reģistrācijas kartīti, skaidrodama: Programmā paredzēts, ka dalībnieki reizi nedēļā nosveras, un tad viņi grupas sastāvā apspriež problēmas vai radušos jautājumus. Sanāksmes beigās tiek izdalīti jaunās nedēļas ieteikumi un jaunā ēdienkarte tiem, kuri sasnieguši zināmu svara zaudējumu. Tā, piemēram…

-   Mans darba devējs to visu saprot, vīrietis strupi, bet pieklājīgā tonī viņu pārtrauca.

-   Ļoti labi. Iestāšanās nauda ir trīsdesmit dolāri un pēc tam katra mēneša maksa divdesmit dolāri. Ja jūsu darba devējs vēlas, samaksu var sūtīt uz šo biroju.

Viņai par pārsteigumu, šoferis izvilka no kabatas divas banknotes desmit un divdesmit dolārus un pasniedza tās Filipai.

-   Lūdzu, pasakiet savam darba devējam, ka es nevaru garantēt, kā šī diēta iedarbosies individuāli, viņa sacīja, izrakstīdama kvīti. “Zvaigžņu slava” balstās uz grupas darbu. Tā nav vienīgi kaloriju skaitīšana, bet daudz kas vairāk.

-   Mans darba devējs to saprot.

-   Vēl nepieciešams, lai reizi nedēļā nosvērtos, dienu var izvēlēties pats, vēlams no rīta. Parasti grupu konsultanti ierakstītu svara pieaugumu vai zudumu šajā grāmatiņā, bet šoreiz…

-   Mēs saprotam. Viņa mute atplauka smaidā, un Filipa piepeši iztēlojās: ja viņa atvērtu šī vīrieša kreklu, viņa tur ieraudzītu uz krūtīm podziņas ar attiecīgiem uzrakstiem: STAIGĀT, RUNĀT, RĪKOTIES LAIPNI, BET STINGRI…

Savākdama kopā visus papīrus, viņa piebilda: Man būs nepieciešams uzzināt, vai tas domāts vīrietim vai sievietei. Diēta katram ir atšķirīga.

-    Mēs ņemsim abas.

Filipa viņam uzsmaidīja. Darbojaties visās jomās, vai ne? Labi, te būs.

Gan Filipa, gan Mollija noraudzījās, kā viņš aiziet, un katra sava iemesla dēļ prātoja, vai viņš atgriezīsies.

-   Insulīns, doktors Šteinbergs paziņoja. Tā ir jūsu problēma.

Viņš bija jau ceturtais speciālists, pie kura Filipa griezās četru gadu laikā, un viņa nebija gaidījusi nekādus rezultātus. Vienmēr viņai ņēma asinis, izdarīja analīzes, sīki pierakstīja viņas pagātni un ēšanas ieradumus un galu galā paraustīja plecus, nespēdami rast atbildi. Tāpēc, kad doktors Šteinbergs paziņoja šo vienu vārdu, Filipa pārvaicāja: Kā jūs teicāt?

-   Jums ir reta slimība, to sauc par hiperinsulinēmiju, mis Robertsa, un tas nozīmē, ka jūsu asinīs ir pārāk daudz insulīna. Patiesībā jūsu slimība ir pilnīgi pretēja kā diabētiķiem, kuri vispār nespēj saražot insulīnu. Simptomi ir līdzīgi hipoglikēmijai, bet jūsu problēma nav zems cukura procents, bet gan augsts insulīna procents asinīs. Tieši tāpēc jums uznāk nelabums drīz pēc tam, kad esat ēdusi kaut ko saldu. Jūs uzņemat cukuru, jūsu ķermenis saražo pārāk daudz cukura, un rezultātā rodas trīcēšana, galvas reiboņi un svīšana.

Viņš nogaidīja, kamēr Filipa aptvers šo jauno informāciju, tad turpināja: Cilvēkiem, kam ir hiperinsulinēmija, bieži ir liekā svara problēmas: to nosaka divi insulīna darbības veidi. Viņš kā numurējot pacēla labās rokas pirkstus. Pirmkārt, insulīns paātrina cukura pārvēršanos taukos; otrkārt, insulīns palēnina tauku pārvēršanos enerģijā. Tātad, kā jūs noprotat, insulīns patiesībā padara resnu. Man pat ir viena diabēta slimniece, kura atsakās ( lietot insulīnu, jo viņa apgalvo, ka līdz ar to pieņemoties svarā.

Piepeši Filipa saprata visu, kas reiz bija šķitis bezjēdzīgs.

Tas, ka viņa nespēja ēst saldos ēdienus; saldās brokastis Svētās Bridžitas klosterī, kas viņai jau pirms pusdienlaika izsauca vājumu; doktora Hēra augļu pilnā diēta, kuru viņa nevarēja ciest un ar kuru viņa nespēja zaudēt svaru tik ātri kā pārējās. Un tagad viņa pat atcerējās, ko doktors Hērs reiz bija teicis: “Ne jau pārlieku liela ēšana, bet gan nepareiza ēšana izraisa aptaukošanos.”

-    Kad jūs bijāt saaukstējusies, doktors Šteinbergs turpināja, -jūs sacījāt, ka esat dzērusi daudz augļu sulas un tēju ar medu. Augļos ir liels cukura saturs. Ak, es zinu, tas ir tā sauktais da-

biskais cukurs, ne jau baltais ražotais draņķis, bet fruktozei ir tāda pati iedarbība uz aizkuņģa dziedzeri. Un medus jums ir tikpat kaitīgs kā baltais cukurs, tāpēc ka savā ziņā tas arī ir rafinēts to dara bites bet tas, vienalga, ir tīrs cukurs. Un tas jūsu organismam nav nepieciešams.

Filipa piepeši jutās patīkami satraukta. Te nu bija atbilde uz viņas mūžveco problēmu. Ko man darīt, doktor?

-    Jātur zems savs insulīna līmenis, ēdot olbaltumvielas un kompleksos ogļhidrātus, kuri organismā pārstrādājas ilgāk nekā parastie ogļhidrāti. Viņš pasmaidīja. Bet jūs, protams, to visu jau zināt. No mūsu sarunām es sapratu, ka jūs esat daudz pētījusi cilvēka uzturu. Un, kad jums uznāk nelabums, neēdiet neko saldu ! Diabētiķis, kuram trūkst insulīna, to var darīt, jo cukurs stabilizēs injicēto insulīnu. Bet jums tas vienīgi stimulēs jūsu aizkuņģa dziedzeri un radīs vēl lieku insulīnu. Kad jūtat reiboņus, ēdiet olbaltumvielas kādu olu vai cāļa gabaliņu.

Viņš apgāja ap galdu un, aplicis tēvišķīgi Filipai ap pleciem roku, pavadīja viņu uz durvju pusi. Vēl jums ieteicams izvairīties no lielām maltītēm, viņš piebilda. Jūs būsiet pārsteigta, cik daudzi resni cilvēki apgalvo, ka ēd tikai vienu reizi dienā. Liela maltīte izraisa lielas insulīna devas rašanos no aizkuņģa dziedzera. Nelielas maltītes to neizraisa. Izmantojiet tās tūkstoš piecsimt kalorijas un izstiepiet tās pa visu dienu tā jūs dienā saražosiet mazāk insulīna. Jūs pazemināsiet savu svaru, viņš, aci piemiedzis, piemetināja, un jutīsieties lieliski. Ticiet man! Es zinu, ko runāju.

Mollija iesaucās: Atkal jau klāt tā noslēpumainā mašīna! Un pārējās biroja meitenes sadrūzmējās pie loga, cerēdamas kaut mazlietiņ ieraudzīt kādu slavenību.

-   Varu saderēt, ka tā ir Elizabete Teilore, Mildreda apgalvoja. Es lasīju, ka, filmējoties “Kam no Vulfa kundzes bail”, viņa pieņēmusies svarā un tagad viņai esot grūti no tā atbrīvoties.

Filipa pacēla acis no “Los Angeles Times". Viņa centās dabūt gatavu nelielu grāmatiņu, kuru bikli bija nosaukusi “Hiperinsulinēmija un kā to kontrolēt”, būdama pārliecināta, ka noteikti ir

vēl citi cilvēki, kuri cieš no šādām pašām problēmām, bet kuriem nav ne jausmas, kas tas ir un kā ar to tikt galā. Bet viņa nespēja koncentrēties, jo laikraksta pirmā lappuse bija pilna ar šausmu stāstiem par Vjetnamas karu un fotogrāfijām, kur bērni raud pie mirušo vecāku līķiem. Nākamajā nedēļā bija paredzēts liels pretkara mītiņš; Filipa bija lūgusi Kītu pavadīt viņu uz to, bet viņš bija atteicies, pavēstīdams, ka Santabarbarā tajā pašā dienā notiks Bogarta festivāls, kuru viņš nevēlas palaist garām. Tāpēc viņa dosies uz mītiņu kopā ar Čārmiju un pievienos savas balsis kopējam protestam.

Pamanījusi mežģīņu aizkara otrā pusē automobiļa tumšo siluetu, Filipa salocīja laikrakstu un nolika to malā. Pēc mirkļa ienāca šoferis. Precīzi tieši pēc nedēļas. Filipai ienāca prātā, ka Kītam patiktu šāda punktualitāte. Šoferis neapsēdās. Viņš atlocīja papīra lapu un sacīja: Mums ir daži jautājumi. Nevienā no diētas variantiem nav pieminēti daži produkti. Mēs gribētu zināt, vai tos var iekļaut diētā un kā to darīt.

Filipa izlasīja ar rakstāmmašīnu rakstītās rindas: paipala, speķa pīrādziņi, kaviārs, brendijs, dažādas maizes šķirnes.

Parasti “Zvaigžņu slavas” programmas dalībnieki tādus produktus nelietoja.

Filipa uz lapas uzrakstīja atbildes. “Paipalu var lietot ceptu uz uguns, cepeškrāsnī vai vārītu, noteikti bez ādas. Izvairīties no kaviāra pārāk liels sāls saturs. Tas pats attiecas uz speķa pīrādzi- (

ņiem. Maizes devu drīkst palielināt ceturtajā nedēļā par vienu devu vairāk, ja ir sasniegts vēlamais svara zaudējums. Ja negaršo augļi vai organisms tos necieš, katru augļu devu var aizvietot ar divām dārzeņu devām. Alkohola lietošana nav atļauta.”

Viņa pasniedza šoferim iknedēļas uzmundrinājuma vēstuli, kura sākās ar “Zvaigžņu slavas” moto “Tici sev!” un, ja kliente būtu sieviete, arī modes un kosmētikas ieteikumus.

Kad šoferis bija izgājis, Mollija un pārējās sadrūzmējās pie loga, cenzdamās izdomāt, kas tas varētu būt, pie tam ne vienai vien ienāca prātā jautājums, vai šoferis ir precējies.

Mersedess ar pārsteidzošu precizitāti uzradās arī pēc tam katru pirmdienas ritu tieši desmitos allaž apstādamies biroja priekšā, un šoferis vienmēr ienāca ar lapu, kurā ar rakstāmmašīnu bija uzrakstīti neparasti jautājumi.

Piektajā rītā Filipa pavaicāja: Vai drīkstu jautāt, kā jūsu darba devējam veicas ar diētu?

-   Diētas ievērošanai ir zināmi panākumi, atskanēja atturīga atbilde.

Otrā mēneša beigās Čārmija sāka nejauši parādīties Filipas kabinetā galvenokārt patīksmināties par šoferi. Ar Aivenu Hendriksu viņa nekur nebija tikusi. Pēc dažām ne visai smalka flirta reizēm: “Man patīk vīrieši, kas prot novērtēt gardus kartupeļu salmiņus!” viņa pārtrauca censties. Aivens neatklāja neko no savas privātās dzīves, bet ari neieknieba Čārmijai, tāpēc viņa secināja, ka Aivenam kaut kur ir sieviete. Bet bija reizes, kad viņa bija uztvērusi Aivena īpašo, viņai pievērsto skatienu un šķita, ka viņš vēlas kaut ko sacīt…

Kaut arī Čārmija pēc šķiršanās no Rona vairs nebija apprecējusies, viņa bija paturējusi vīra uzvārdu, jo viņai patika šī vārda skaņa Čārmija Čārmere. “Gluži kā eksotiskai dejotājai,” viņa apgalvoja. Viņa prātoja, kādas ir šī glītā šofera domas par sievietēm un seksu.

Izlasījusi tikko atnestos jautājumus, viņa iesaucās: Longailendas pīle! Kivi! Viņa palūkojās uz Filipu. Pie velna, kas tas kivi tāds ir?

-   Man šķiet, mūsu noslēpumainajam klientam ir dārga gaume. Viņas abas paraudzījās uz šoferi, bet tas nebilda ne vārda.

Ceturtā mēneša beigās šoferis pavēstīja, ka sasniegts vēlamais svars. Tāpēc Filipa pasniedza viņam svara saglabāšanas diētas lapu un novēlēja viņa darba devējam labu veiksmi.

-   Vai tev neliekas, ka tas ari būs viss? Čārmija, mazliet vīlusies, novilka. Tagad mēs varbūt nemūžam neuzzināsim, kas tas bija. Bet, kad pēc divām nedēļām pie biroja apstājās "MG” sporta mašīna un Čārmija ieraudzīja, kas no tās kāpj ārā, viņa aizelsusies iedrāzās Filipas kabinetā: Filipa! Tu nemūžam neuzminēsi, kas ieradies! Pols Marķēts! Senators Pols Marķēts! Tas bija v/ņZ-mūsu noslēpumainais klients! Es viņu reiz redzēju tuvumā. Ak Dievs,

Filipa, tev vajadzētu viņu redzēt! Tas tik ir gards kumosiņš! Es viņu varētu ar karoti apēst!

-   Kāpēc tu domā, ka viņš bija mūsu noslēpumainais klients?

-Ak, padomā pati! Sešpadsmit nedēļas pēc kārtas te piebrauc melns mersedess, ko vada Milzu Tobors, kurš saņem diētas lapu un aizbrauc. Tad Tobors paziņo, ka diētai bijuši panākumi, un tagad šis no zilām debesīm? Senators Marķēts, Filipa! Savienoto Valstu senators!'

-   Bet, ja mani atmiņa neviļ, senators Marķēts nebija resns. Filipa mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi ziņās redzējusi senatoru. Pirms kāda laika viņa vārds bija saistīts ar kādu traģēdiju noslēpumainos apstākļos bija gājis bojā viņa dēls, liekot Marķētam izstāties no senatora vēlēšanu maratona.

-   Varbūt viņa sieva bija resna, Čārmija ierosināja, pabāzusi galvu gaitenī. Lūk, tur viņš nāk!

Piesarkusī Mollija ieveda senatoru Filipas kabinetā.

Filipa piecēlās, lai ar viņu sasveicinātos.

Viņš saņēma Filipas roku siltā rokasspiedienā un atzinās:

-    Es nespēju izteikt, cik laimīgs esmu, iepazīstoties ar jums, mis Robertsa!

Čārmija viņu bija salīdzinājusi ar gardu kumosiņu. Viņai nebija taisnība. Pola Marķēta izskats nemaz nebija tik ideāls. Filipa, ieraudzījusi viņu sev tik tuvu klāt, aptvēra, ka viņš nemaz nav tāds (

ideāli glīts vīrietis, kādu viņu rādīja preses fotoattēli. Reālajā dzīvē viņam bija arī dažas nepilnības, vaibsti arī nebija gluži regulāri.

Senators bija vairāk pievilcīgs nekā izskatīgs, Filipa nosprieda, kā Kerija Granta brālēns. Viņa paspieda senatora roku un sacīja:

-Tas man ir patiess pagodinājums, senator. Un jāsaka, arī pārsteigums.

Viņš bija ģērbies baltās biksēs un baltā džemperī ar trīsstūrveida kakla izgriezumu virs zilā krekla. Viņa mati no braukšanas vaļējā sporta mašīnā bija vēja sajaukti, un rokā viņš turēja vīna pudeli. Varu jums apgalvot, ka pats jūtos vairāk pagodināts, mis Robertsa, viņš noteica skanīgā, koptā balsī, kas izklausījās tā, it

kā viņš būtu mācījies skatuves runu. Ceru, ka neesmu ieradies jums neizdevīgā laikā. Es jums gribu pasniegt šo te mūsu speciālajiem krājumiem.

Filipa pieņēma pudeli un izlasīja etiķeti: “Chardonnay, Marķētu vīnadaritava, 1953. gads.” Klāt bija pievienota zeltīta uzlīme: “Zelta balvas ieguvēji; Parīze, Francija, 1960. gads.”

-    Es vienkārši nezinu, ko sacīt, senator, Filipa atzinās. -Vai tam būtu kaut kāds sakars ar zināmu noslēpumainu mašīnu, kas mūs pēdējā laikā apmeklēja?

Viņa smaids kļuva platāks. Jā. Tos iknedēļas apmeklējumus organizēju es. Vai drīkstu parunāties ar jums divatā, mis Robertsa?

Čārmija ieteicās: Man nu jāiet. Lūdzu, atvainojiet mani! Un viņa izgāja, pirms tam veltot Filipai zīmīgu skatienu.

Kad Pols Marķēts apsēdās, Filipa nodomāja, ka viņš izskatās un uzvedas pilnīgi kā izsmalcināts politiķis, kaut arī ir nevērīgi apģērbies. Melnie mati pie deniņiem sirmoja, bet Filipa atcerējās, ka viņam ir mazliet pāri četrdesmit.

-   Es nezināju, ka jūs esat saistīts ar Marķētu vīnadaritavu, Filipa ieteicās.

-    No turienes nāk mana bagātība, viņš smaidīdams paziņoja. Un vēl no Vilšīras bulvāra vienas jūdzes, kuru mans vectēvs iemainīja pret mūli un ratiem. Viņš iesmējās. Tipisks Losandželosas stāsts! Cik reižu jums nācies dzirdēt, ka reiz kādam vectēvam bijusi izdevība nopirkt Vilšīras un Krenšova bulvāra stūri par diviem dolāriem, bet viņš to nav izmantojis? Nu, mans vectēvs gan nepalaida izdevību garām.

Viņš apklusa un šķita pētām Filipu. Viņa acis, Filipa pamanīja, bija tumšas kā Risam, bet tajās nebija tās nolemtības, kādu pauda Risa acis; Marķēta acīs bija siltums un dzīvesprieks, tiekšanās pēc nākotnes. Filipa gribēja uzzināt par mersedesa iknedēļas apciemojumiem. Kam bijusi paredzēta “Zvaigžņu slavas” diēta? Taču ne viņam viņš bija tikpat garš un slaids, kādu Filipa viņu atcerējās no ziņu raidījumiem.

-    Marķēti vienmēr bijuši darītāji, viņš klusi sacīja. Un tieši to man atgādināja jūsu iknedēļas uzmundrinājuma vēstules. Ka man ir jādara, jārikojas. Bet… es biju to aizmirsis. Viņš apklusa, it kā būtu iemācījies sarežģītu runu. Nezinu, cik daudz jums par mani zināms, mis Robertsa. Pagājušās vēlēšanu kampaņas laikā nomira mans dēls. Tas bija mans vienīgais bērns, un es biju tik ļoti bēdu sagrauzts, ka izstājos no politiskās cīņas.

-   Jā, viņa atsaucās, es atceros! Filipa gribēja piebilst: “Es grasījos pārjums balsot.”

Viņš turpināja: Es noslēdzos sevī un remdēju savas bēdas ar alkoholu un ēšanu. Pieņēmos svarā par četrdesmit mārciņām. Kad pagājušajā gadā nolēmu atgriezties politikā, atklāju, ka nespēju atbrīvoties no hekā svara. Izmēģināju itin visu. Viņš lūkojās uz Filipu.

Un viņai cauri. Kopš Risa nāves neviens tā nebija uz viņu lūkojies.

-   Jums droši vien nākas bieži to dzirdēt, viņš sacīja. Es apmeklēju vislabākos speciālistus, savā mājā izveidoju treniņzāli, pat pavadīju kādu laiku Floridā kādā novājēšanas institūtā. Nekas nepalīdzēja. Un tad kādu vakaru redzēju televīzijā jūs. Jūs likāt man saprast, ka es necīnos ar īsto problēmu ar to faktu, ka es sevi vainoju Toda nāvē. Redzat, mis Robertsa, prese saglabāja noslēpumā to, ka mans dēls negāja bojā nelaimes gadījumā. Viņš izdarīja pašnāvību.

Viņš uz brīdi apklusa, un Filipa paspēja saskatīt uz viņa kreisās rokas zelta gredzenu. Tad viņa atcerējās, ka Marķēts precējies ar skaistu Vašingtonas augstākās sabiedrības dāmu.

-   Es jutos gluži aizkustināts, Marķēts turpināja, cik vaļsirdīgi jūs stāstījāt Džonijam Kārsonam par jūsu drauga pašnāvību, kā jūs vainojāt sevi, kā jutāties atbildīga, ka neesat viņu paglābusi. Es tūlīt zināju, ka jūs precīzi saprotat to, ko pārdzīvoju es. Tāpēc nolēmu izmēģināt jūsu programmu un tā ari atradu atpakaļceļu. Viņš piecēlās kājās un sabāza rokas kabatās viņš nebija pieradis pie šādas personiskas atzīšanās. Ne jau tieši diēta, bet gan tās iknedēļas uzmundrinājuma vēstules man palīdzēja. “Domā par sakāvi, un tu tiksi sakauts; domā par panākumiem, un tu gūsi panākumus.” Tie ir vārdi, pēc kuriem varētu vadīties ikviens politiķis vai ari jebkurš, kas pasaulē grib tikt uz priekšu. Esmu ņēmis pie sirds jūsu padomus. Viņš pasmaidīja. Vai zināt, kuru teicienu es iemīļoju? “Svarīgs ir nevis suņa augums cīņā, bet gan cīņas spars sunī.”

-   Diemžēl es neesmu tā autore. Pirmais to sacīja prezidents Eizenhauers, un es to iemācījos no sava tēva.

-   Sanāca tā, ka es nespēju vien sagaidīt, kad paies nedēļa un es saņemšu nākamo vēstuli. Man bija tāda sajūta, ka jūs runājat tikai ar mani.

-   To man teikuši daudzi “Zvaigžņu slavas” programmas dalībnieki, senator.

-    Man patīk tā brošūra, ko jūs izsniedzat katram jaunam dalībniekam. Jūs runājat pati par sevi. Grūti noticēt, ka jūs reiz esat svērusi sešdesmit mārciņas vairāk nekā tagad. Bet ziniet, man šī apziņa palīdzēja. Es, būdams par četrdesmit mārciņām smagāks, jutos kā šausmonis. Bet es nespēju neko līdzēt. Mani tik ļoti satrieca Toda nāve, ka meklēju mierinājumu viskijā un pikantos ēdienos. Es atslēdzos no sabiedriskās dzīves, es nepieņēmu draugu apciemojumus, nerunāju ar viņiem pa telefonu. Es ieslēdzos savā mājā un tikai dzēru un ēdu. It kā tas varētu atgriezt Todu dzīvē.

Kamēr viņš aprakstīja savu ieslīgšanu depresijā, stāstot, kā mocījies vainas izjūtā un sevis žēlošanā, Filipa raudzījās uz viņa ne pārāk izskatīgo, bet katrā ziņā pievilcīgo seju un nodomāja: “Šāds vīrietis neklaigā par savām bēdām. Pols Marķēts cieš klusējot, galanti un aristokrātiski. Viņš pavērš pret pasauli stingru seju, kamēr paša sirds trīc un pagurst.” Filipa nespēja iedomāties viņu ar viskija pudeli rokā; viņš nebija tāds kā Rejs Milends no “Zudušās nedēļas nogales”, kas klīda no viena lombarda uz citu, dauzot pie slēgtajām durvīm un atklājot, ka ir ebreju svētku diena un neviens viņam neaizdos naudu iedzeršanai. Un kā ar pārmērīgu ēšanu? Filipa iztēlojās Polu Marķētu stadionā ar uzlocītām piedurknēm, gatavu pirmajam sitienam, smejoties pieņemam sinepēm noziestu karstu desiņu no vasarraibumaina bērna rokām. Pols Marķēts, viņasprāt, ēda veselīgi, apdomīgi. Viņš nenodevās sevis žēlošanai ar pikanta ēdiena šķīvi priekšā uz galda.

-Es jūs satriecu, viņš ieteicās.

-   Mani nespēj satriekt nekas tāds, kas saistīts ar cilvēkiem un ēšanu, senator. Esmu dzirdējusi daudz tamlīdzīgu stāstu. Dažus tamlīdzīgus pat esmu izdzīvojusi pati. Reiz gandrīz metos ceļos, lai izlūgtos gaļas kotleti.

-Tieši tas jūs dara tik īpašu, viņš atsaucās. Tas “Zvaigžņu slavu” dara tik īpašu. Tā jūt līdzi, jo pati izgājusi cauri šādai ellei. Tāpēc man radās spēks izturēt jūsu programmu. Jo vispirms jūs likāt man atbrīvoties no kauna un tad atdevāt man kaut ko tādu, kas ļāva atkal ticēt, mani pašu.

Iestājās klusums, ko piepildīja abu saprašanās un, Filipai par pārsteigumu, seksuāla pievilkšanās. Viņa ieskatījās Pola tumšajās acīs un juta savus ceļus it kā saļimstam.

-Tad esmu paveikusi savu darbu, viņa atzina. Jūsu sasniegtais ir tieši tas, ko pirms divpadsmit gadiem es izvirzīju sev par mērķi. Bērnībā es sava izskata dēļ jutos kā izstumtā, un es zinu, ka arī dažas citas meitenes jutās tikpat nelaimīgas. Es negribēju, lai “Zvaigžņu slava” kļūst vienīgi par kārtējo diētas programmu, jo, lai rastu laimi un cienītu sevi, nepietiek ar to, ka esi tievs. Mana labākā draudzene Čārrnija nav nometusi ne mārciņas svara, bet viņa tik stipri tic pati sev, ka viņas auguma apmēriem nav nekādas nozīmes.

-   Jā, viņš domīgi noteica.

Filipa gaidīja, ka viņš vēl kaut ko piebildīs, un, kad viņš to nedarīja un viņa piepeši sajutās neomulīgi no šī vērīgā skatiena, viņa ieteicās: Šo vīnu paglabāšu kādam ļoti īpašam gadījumam, senator.

-   Lūdzu, sauciet mani par Polu. Un jums jāatbrauc apskatīt mūsu vīnadaritavu. Es pats jums to izrādīšu.

-   Vai man vajadzēs novilkt kurpes un stampāt vīnogas?

Viņš iesmējās dobji un skanīgi kā Šekspīra teātra aktieris.

-Mūsdienās diemžēl viss ir ļoti zinātniski noorganizēts vīri baltos uzsvārčos un pultis, kas veic galveno darbu. Ļoti garlaicīgi. Tomēr vēsture ir interesanta. Šo vīnadaritavu tūkstoš astoņi simti astoņdesmit otrajā gadā izveidoja mans vectēvs Fransuā Marķēts, tā

dējādi padarot Marķētu vīnadaritavu par vienu no vecākajām Kalifomijā. Mēs ne vien pārdzīvojām Prohiblcijas laiku, bet toreiz pat guvām vislielāko peļņu. Ne jau ražojot vīnu, protams, bet pārsūtot vīnogas uz Austrumu krastu, kur cilvēki gatavoja vīnu savās vannās. Mans vectēvs bija ļoti viltīgs. Viņš pārdeva mucas ar koncentrētu vīnogu sulu, uz kurām bija rakstīts brīdinājums: “Nelikt klāt raugu, citādi uzrūgs.”

Filipa iesmējās.

Marķēts vēl mirkli viņu domīgi uzlūkoja, tad piecēlās un sacīja: Bet es jau tā esmu nokavējis jūsu laiku. Es tikai iegriezos, lai pateiktos par to, ko jūs manā labā esat darījusi. Jūs izglābāt manu dzīvību. Un manu politisko kaijeru. Esmu atguvis ticību sev un tāpēc grasos nākamajās vēlēšanās kandidēt uz vietu senātā. Un par to visu varu pateikties jums.

Viņu skatieni sastapās un nenovērsās, un Marķēts piebilda:

-    Bija patīkami ar jums iepazīties. Un es patiesi ceru, ka jūs pieņemsiet manu ielūgumu un itin drīz ļausiet man izrādīt jums vīnadarītavu.

36

Vai tu esi Kristīne Singltone?

-   Jā! Kā tu zināji?

-   Es esmu tava māsa Beverlija Bērgesa. Mani reiz sauca Beverlija Hailenda, bet pirms tam es biju Reičela Dvaiere. Tavs uzvārds arī ir Dvaiere. Mēs esam dvīņumāsas. Es tevi jau tik ilgi meklēju, tāpēc nespēju noticēt, ka beidzot esmu atradusi.

-    Es tevi arī meklēju. Vai nav brīnišķīgi? Mēs atkal esam kopā pēc visiem šiem gadiem.

-    Bet te valda briesmas.

-    Briesmas? No kā?

-   Es nezinu, bet es tās sajūtu… tepat līdzās. Man reiz bija sa( kars ar kādu drausmīgu cilvēku, Kristīne, ar vīrieti, vārdā Denijs Makejs. Viņš ir miris. Bet atmiņas par viņu mani vajā vēl aizvien.

Līdz šim biju droša, bet tagad man bail, ka mana pagātne man reiz atriebsies. Un tā iznīcinās mūs abas. Tev jādodas prom, Kristīne.

Tev jādodas tālu prom no manis, un tu nekad nedrīksti atgriezties.

-   Nē! Mēs tikko esam viena otru atradušas…

Beverlija satraukta pamodās.

Gulēdama gultā un ieklausīdamās pils klusumā, viņa prātoja, kāpēc gan tagad, pēc visiem šiem gadiem, viņai būtu jāsapņo par māsu. Pirms ilga laika, kad Beverlija vēl aizvien loloja cerības at-

rast savu dvīņumāsu, viņa gandrīz katru nakti bija sapņojusi par abu satikšanos. Bet tad, cerībai pagaistot, arī sapņi bija pazuduši. Līdz pat šim brīdim. Beverliju satrauca šī sapņa saturs, tā realitāte, jūtu spēcīgums.

Viņa piecēlās, ietinās rītasvārkos un piegāja pie loga, no kurienes viņa tikko varēja saskatīt sniega klātās priedes un granīta bluķus ap māju; tālu lejā pār tuksnesi ausa rīts.

Ko gan nozīmēja šis murgs, kuru viņa tikko bija redzējusi? Kāpēc viņai tagad vajadzētu sapņot par savu māsu? Un kāpēc šobrīd, kad viņa jau bija pamodusies, viņu vēl aizvien nepameta nepatīkamā baiļu sajūta, kas viņu bija sagrābusi sapnī? Zinādama, ka vairs nespēs aizmigt, Beverlija paņēma telefonu, piezvanīja uz istabu apkalpošanas dienestu un pasūtīja augšā tēju un grauzdiņu.

Apāvusi rītakurpes un iegājusi blakus viesistabā, kur ieslēdza lampu, lai aizdzītu murga drūmo noskaņu, Beverlija uz īsu mirkli iedomājās, vai nepiezvanīt uz Saimona Janga dzīvokli, lai uzzinātu, vai viņš ir pamodies un varbūt vēlētos pievienoties viņai brokastīs. Bet viņa to nedarīja, vēl reizi sev atgādinādama, ka nevar ielaisties attiecībās ar savu galveno administratoru. Viņa negribēja riskēt un zaudēt Saimona draudzību. Kā lai viņa izstāsta, no kā bīstas, neatklājusi savu pagātni? Un, ja viņa Saimonam to atklās, kāda būs viņa reakcija? Viņa juta milzīgu pateicību pret Saimonu. Bez viņa īpašās gaumes Beverlija nebūtu varējusi izveidot “Zvaigžņu kūrortu” par tādu, kāds tas bija tagad; daudzas jaunās un oriģinālās idejas piederēja viņam, piemēram, atvēsinātu dvieļu piedāvāšana pēc peldes vannā. Bet Saimons viņai nozīmēja vēl vairāk; viņš nebija tikai kūrorta administrators.

Gaidīdama, kad uznesīs brokastis, viņa staigāja pa mazo viesistabu, kuru bija glīti izrotājusi ar košiem aizkariem un bieziem samta spilveniem; pie sienām karājās gleznaini lauku dabas skati. Nesen vēl viņas istabu sienas klāja slavenu cilvēku vēstules un ierāmēti diplomi, un tas bija toreiz, kad viņa bija Beverlihilzas sabiedrības dāma, kas nodarbojās ar žēlsirdību un labdarību. Bet tagad viņas sienas rotājumi atbilda Beverlijai Bērgesai, kura bija radusies tikai pirms trīsarpus gadiem. Viņas visjaunākās atmiņas saistījās ar ierāmētu ēdienkarti no “Amanha" populāra restorāna Riodežaneiro, kur viņa bija pirmo reizi tikusies ar Saimonu Jangu. Tās dažas nedēļas Brazīlijā, kad viņi bija mēnesnīcā klīduši pa Ipanemas un Kopakabanas pludmali, apspriezdami viņas jaunā kūrorta plānus, bija vienas no Beverlijas visdārgākajām atmiņām.

Blakus ēdienkartei bija fotogrāfija, kurā viņa ar Saimonu stāvēja Cukura pakalna virsotnē, no kurienes pavērās elpu aizraujošs skats uz Rio fonā. Viņi abi bija brīvi un smaidīja, bet starp abiem bija acīm redzams attālums pašapzināts žests.

Beverlija bija melojusi Saimonam. Viņa bija izstāstījusi sagudrotu pagātni, banālus iemeslus bagātības sasniegšanā, izdomātas atrunas, kāpēc viņa nekad nav bijusi precējusies. Bet tagad viņa baidījās, ka Saimons vēlas atklāt, kas viņa patiesībā ir. Rīt “Zvaigžņu kūrortā” ieradīsies tas tenku lapas žurnālists Otiss Kvins. Vai viņš atmaskos šos melus? Vai ar to beigsies viņas attiecības ar Saimonu? Vai Saimons viņu nosodīs, pirms viņa būs paspējusi izskaidrot, kas bija tā vieta ‘Taurenītis”, kur sievietes bija maksājušas par seksu, un par kādu vīrieti, vārdā Denijs Makejs, kuru viņa bija novedusi līdz pašnāvībai?

Beverlija iegāja savā vannasistabā, kas bija veidota no melna marmora ar zelta rakstiem. Atgriezusi ūdenskrānu, viņa novilka savu atlasa rītakleitu un aplūkoja sevi vienā no spoguļiem. Viņa vēl aizvien bija labā formā; viņa par to rūpējās, gan izdarīdama fiziskus vingrinājumus, gan uzmanīdama, ko ēd. Bet bija arī kāds trūkums: maza rētiņa viņas labā augšstilba iekšpusē, tieši zem kaunuma matiņiem, tas bija vienīgais pierādījums tetovējumam, ko viņa bija noņēmusi taurenīša tetovējumu.

Kamēr kūpošais ūdens pildīja vannu, Beverlija atkal domāja par Saimonu.

Vai Saimonu interesēja kāda īpaša sieviete? Viņa spēja vienīgi minēt, jo divarpus kopā pavadīto gadu laikā viņi nekad nebija apsprieduši savu privāto dzīvi. Beverliju neinteresēja tas, ko Saimons izklaidēja savā dzīvoklī vai kuras istabas apmeklēja. Bet viņa bija pamanījusi, kā uz Saimonu raugās dažas kūrorta viešņas un kādu uzmanību savukārt viņš veltīja tām.

Piesardzīgi iebāzdama kājas pirkstu karstajā ūdenī, Beverlija juta, ka sāk atslābināties. Pār kalnu lējās rītausma, aizdzīdama viņas murgu ēnas. Ja ari viņai kaut kas draudēs ja tiks apdraudēts “Zvaigžņu kūrorts” -, viņa cīnīsies. Un varbūt, viņa nodomāja, uzlūkodama jauno dienu aiz loga, negaidītais sapnis par māsu kaut kādā ziņā bija laba pazīme. Vēsts, ka vienmēr ir iemesls cerēt.

Filipa stāvēja uz balkona viesnīcas “Marriott Desert Springs" numurā un raudzījās, kā pār tuksnesi lēnām ataust jauna diena. Pirms kāda brīža viņa bija redzējusi pārsteidzošu parādību: tiklīdz viņai aiz muguras bija pacēlusies saule, Sanhasinto kalns, kas slējās tieši viņai priekšā, bija piepeši iekvēlojies koši sarkans, it kā tā nogāzēs plosītos ugunsgrēks. Tas bija kaislīgi dedzis pusminūti gandrīz apžilbinošā purpursārtumā; nākamajā mirklī uguns bija nozudusi, un tas atkal bija parasts, sniegiem klāts kalns.

Tuksneša gaiss bija bargs, skarbs un auksts, bet tik caurspīdīgs, ka, šķiet, tāda varētu izskatīties Mēness atmosfēra, ja vien tur vispār būtu iespējams gaiss. Ar katru ievilkto elpas vilcienu Filipa jutās aizvien možāka, it kā viņas plaušas pildītu tīrs skābeklis, ko izretināja sniegotie kalni, kas ietvēra tuksnesi.Varbūt “Zvaigžņu slavai” draudēja briesmas, viņa sev sacīja, bet viņa enerģiski un izlēmīgi stāsies pretī izaicinājumam. Lai ari kādi būtu viņas ienaidnieka nodomi, ko noteica nezināmā persona, kas slēpās aiz Gaspara Enrikesa, Filipa jau bija izstrādājusi pati savu stratēģijas sistēmu, kurā bija vairākas idejas.

Pirmā bija pazīstama kā indes deva rīcība, kas padarīja “Zvaigžņu slavas” akcijas mazāk iekārojamas, ja kāds plānoja ļaunprātīgi pārņemt kompāniju. Viņas otrā ideja, ja tik tālu nonāks, bija tā saucamā liekā kārts kāds “Zvaigžņu slavai” draudzīgs uzņēmējs, kas nopirktu lielu daļu akciju, tādējādi atturot “Mirandu” no kontrolpaketes iegūšanas. Ralfam Mērdokam, “Zvaigžņu slavas” juridiskajam padomniekam, drošības dēļ bija prātā trīs šādas kompānijas. Lai arī kurš stāvētu aiz Enrikesa un “Mirandas apvienības”, tas neiegūs “Zvaigžņu slavu” bez sīvas cīņas.

Filipa notrīcēja, kaut arī viņai mugurā bija rītakleita. Laiks bija auksts, bet viņa vairāk trīcēja sava dīvainā sapņa ietekmēta, nevis no ziemas aukstuma.

Viņa nespēja atcerēties, par ko bija sapnis, vienīgi to, ka tas viņu pārbiedējis. Viņa bija spēji pamodusies, jo sirds strauji pukstēja. Mirkļa iedomā viņa bija vēlējusies pamest savu plašo gultu un doties uz viņu numura otru pusi, kur tādā pašā guļamistabā aiz lielas dzīvojamās istabas gulēja Rikijs, un saritināties pie viņa siltajām un spēcīgajām krūtīm. Bet tad viņa bija paraudzījusies uz Čārmiju, kas gulēja otrā tikpat lielā gultā, un saprata, ka tā nebūs pareizi. Viņa vairs nestrādās divvientulībā ar Rikiju savā Pērtas villā.

Tad uz balkona iznāca Rikijs, nesdams rokā dokumentus un kafijas tasīti. Viņš bija apvilcis pabalējušu krekliņu, suvenīru no tiem laikiem, kad viņš bija piestrādājis uz septiņpadsmitā gadsimta burinieka atdarinājuma; uz krekliņa priekšpuses bija kuģa attēls un uzraksts “Jūras vanags”, mugurpuse vēstīja “Darbs dārzā ne vienmēr nozīmē dārzkopību”.

-    Es lielāko daļu no šiem te pārskatīju, Filipa, viņš sacīja, pasniegdams viņai papīrus. Bet esmu atzīmējis dažus, kurus tu pati varbūt vēlētos izskatīt. Viņš bija izmantojis iepriekšējā vakara braucienu limuzīnā, lai izpētītu faksus, kurus bija paņēmis no biroja pirms došanās prom no Losandželosas. Galvenokārt tur bija vēstules no cilvēkiem, kuri bija dzirdējuši par Filipas atgriešanos Savienotajās Valstīs un bija atsūtījuši pieteikumus ziedojumiem, ielūgumus uz labdarības pasākumiem, lai viņa tur teiktu runas. Ar lielāko korespondences daļu Rikijs spēja tikt galā pats. īpašus sūtījumus, piemēram, Opras Vinfrijas lūgumu, lai Filipa piedalās viņas šovā kopā ar Dženiju Kreigu un Ričardu Simonsu, Rikijs bija atstājis izlemt pašai Filipai.

Filipa paņēma vēstules un pasniedza Rikijam piezīmju burtnīcu, ko viņa vienmēr turēja uz naktsgaldiņa; tajā bija daži ieteikumi, kurus viņa bija pierakstījusi pie saviem deviņdesmit deviņiem ieteikumiem, kā novājēt un kļūt skaistai.

Rikijam ņemot piezīmju burtnīcu, viņu pirksti sastapās, un Rikija acis uzmeklēja Filipas acis.

Un tad viņš atkal iegāja iekšā, lasīdams piezīmes: “Sešdesmitais punkts. Piedevas padara resnu. Sešdesmit pirmais punkts. Ieelpo starp kumosiem. Sešdesmit otrais punkts. Pirms otrā ēdiena nogaidi divdesmit minūtes. Sešdesmit trešais punkts. Pirms svēršanās aizej uz tualeti.”

Rikijs palūkojās uz Filipas pusi, prātodams, nez vai viņa pati ievēro šos noteikumus, lai saglabātu savu fantastisko figūru. Viņš pamanīja, ka Filipa viņu vēl aizvien vēro. Ak Dievs, kā viņš šobrfd gribēja Filipu cik burvīgi atlasa ritatērps pavērās virs ceļiem, atklājot gludu, nosauļotu stilbu; cik vilinoši apkakles izgriezums iesniedzās viņai starp krūtīm, gandrīz liekot Rikijam iet un pavērt audumu un virzīt šajā spraugā savu roku; kā sajaukti viņas kastaņbrūnie mati; kā agrā rīta miegainums jaušams ap viņas acīm…

Aptverdams, ka kļūst seksuāli uzbudināts, viņš atvairīja šīs domas un ķērās pie darba.

Vērodama, kā Rikijs noliek uz ēdamistabas galda savu elektronisko rakstāmmašīnu, Filipa pamanīja, ka viņš nav noskuvies, tāpēc viņa zodu klāja īsi bārdas rugāji. Kaut ari viņa garie mati bija glīti atsukāti un saņemti astē, Filipa ievēroja, cik seksīga ir viņa izskata it kā nevērīgā nekārtība ielāpainie džinsi un vecais krekliņš.

Vai tiešām pagājis tikai mēnesis, kopš viņa bija pirmo reizi sajutusi Rikija lūpas uz savējām, šīs jaunās, spēcīgās rokas apskaujam viņu? Bija interesanti atcerēties, cik neapvaldīta viņa toreiz bijusi. Kā pēc vairākiem mēnešiem, kad viņas attiecības ar Rikiju bija gluži oficiālas, viens viņa impulsīvs skūpsts bija aizdzinis jebkādu apdomību. Un, ja atcerējās, kā viņi bija mīlējušies vasarīgajā saules gaismā, kas pielēja viņas dzīvojamo istabu, Rikija rokas stingras un raupjas no gadiem ilgās burāšanas bija tik maigi glaudījušas viņas ķermeni, viņa mēle glāstījusi, un, visbeidzot, spēcīgais paņēmiens, kā viņš bija ieguvis Filipu, ar katru grūdienu iespiezdamies arvien dziļāk viņā un atraujot viņas gurnus no grīdas. Tagad, vērodama viņu pie rakstāmmašīnas, redzēdama, kā viņa krekliņa piedurknes apkļauj spēcīgos muskuļus, Filipa izjuta sevī kvēlas iekāres brāzmu. Brīdi pēc tam, kad viņi bija kaislīgi un impulsīvi mīlējušies uz paklāja, viņi bija gulējuši viens otra skavās noguruši un sajūsmināti un Filipa bija sajutusi Rikija dzimumlocekli sevī atkal piebriestam un kļūstam stingru. Otrā reize bija pat vēl burvīgāka nekā pirmā.

Filipa atļāvās pavērot Rikiju mirkli ilgāk vēlēdamās, vēlēdamās… tad viņa piespieda sevi ievilkt labi dziļi elpu, piepildot plaušas ar tuksneša skaidro gaisu, un atgādināja sev, kāpēc šeit atrodas. Vēlāk, kad viņa būs paveikusi, kas jādara, viņa apdomās savu pārsteidzošo sakaru ar Rikiju, bet šobrīd bija pārāk daudz darāmā, lai zaudētu laiku, gremdējoties fantāziju pasaulē. Kuru katru brīdi ieradīsies Aivens ar ziņām par Beverliju Bērgesu.

Sagadīšanās dēļ arī Čārmija domāja par Aivenu. Apvilkusi Rutas Normenas stila kaftānu no sarkana, melna un zeltaina mākslīgā zīda ar atbilstošām sarkanām, zelta un melnām rokassprādzēm, Čārmija centās padarīt kuplākus savus matus, kuri sausā gaisa dēļ kļāvās pie pleciem kā blonds mākonis un līdz ar katru susekļa pieskārienu sacēlās gaisā. Viņa vēlējās Aivena klātbūtnē izskatīties labi. Un viņš te ieradīsies kuru katru mirkli!

Šī doma viņai bija laupījusi miegu; erotiskos sapņos viņu bija apciemojis Aivens, un viņa bija drudžaini atmodusies. Čārmija bija domājusi, ka viņas jūtas pret Aivenu ir apdzisušas; bija pagājis jau tik ilgs laiks, kopš viņa to bija pēdējo reizi redzējusi. Vīrietis, ar kuru viņa pēdējā gada laikā satikās, bagāts “Pacific Palisades” biržas mākleris, bija tik pievilcīgs un interesants, arī pagājušās vasaras ceļojums uz Spānijas dienvidiem bija Sema ideja, un Čārmijai atlika maz laika domāt par Aivenu Hendriksu.

Un tad viņš ierodas Pērtā! Kad Aivens tikai pirms četrām dienām bija iegājis Filipas dzīvojamā istabā, Čārmijai bija šķitis, ka viņas sirds apstāsies. Viņš paspieda Čārmijas roku, un viņa bija jutusi sevī izšaujamies kā elektrisko strāvu, un Čārmijai tik dzīvi atausa atmiņā kāda pagātnes epizode, ka viņai bija aizrāvusies elpa, epizode kādā neticamā rītā, kad viņa bija gatavojusi cepumus ar grauzdēta cukura un sviesta pildījumu un bija piedzīvojusi vislielāko pārsteigumu savā mūžā.

Čārmija bija tikko ielikusi cepeškrāsni pannu un laizīja no lāpstiņas mīklu, kad izdzirdēja piebraucam mašīnu.

Piegājusi pie virtuves loga, viņa palūkojās laukā un pārsteigta ieraudzīja no mašīnas izkāpjam Aivenu, un viņam rokās bija liels, plakans sainis. Viņš nekad agrāk nebija viesojies Čārmijas mājā; Čārmija pat nebija domājusi, ka Aivens zina viņas adresi. Viņš nāca šurp pa iebraucamo ceļu, lūkodamies pa labi un pa kreisi, un nolika saini uz Čārmijas lieveņa.

Viņš jau bija grasījies doties prom, kad Čārmija atvēra durvis, tādējādi izbiedēdama Aivenu.

-   Mis Čārmere! viņš iesaucās. Es nezināju, ka jūs esat mājās! Es zvanīju, bet atsaucās automātiskais atbildētājs. Ieraksts vēstīja, ka jūs esat izgājusi.

-    Kad es cepu, es vienmēr ieslēdzu automātisko atbildētāju, viņa sacīja pasmaidīdama un, Aivena negaidītā apmeklējuma pārsteigta, pacēla augšup miltiem noputējušās rokas. Tādējādi es nenosmērēju klausuli ar mīklu, viņa smiedamās piebilda.

-    Mūsdienu tehnikas priekšrocības. Lūdzu, viņa aicināja, nāciet iekšā!

Aivens vilcinājās. Es jūs iztraucēju, viņš iebilda.

-    Lūdzu! Nāciet iekšā!

Viņš ienesa līdzi saini. Tas jums, viņš pašapzinīgi paziņoja.

Pārgriezdama auklu un atplēsdama brūno papīru, uzmanīgi, lai to, kas iekšpusē, nenotraipītu ar miltiem, viņa manīja, ka Aivens viņu vēro. Bija karsta vasaras diena, un viņš bija apvilcis baltās biksēs iebāztu havajiešu kreklu. Krekla augšējās pogas bija vaļā, ļaujot pamanīt tumšus matiņus uz krūtīm.

Kad ietinamais papīrs nokrita, Čārmija noelsās. Viņa pacēla augšup ierāmētu litogrāfiju un palūkojās uz Aivenu. Kā jūs zinājāt? viņa iesaucās.

Viņš nosarka līdz pat militāri apgriezto matu saknēm. Es dzirdēju jūs stāstām mis Robertsai, ka jums patīk šis mākslinieks, ka jūs kolekcionējat viņa darbus, jo viņa stils atbilstot jūsu jaunajai mājai. Jūs minējāt taisni šo darbu. Tāpēc, to ieraudzījis, es nolēmu jums to sagādāt.

-   Es nezinu, ko sacīt. Tā ir… tā ir skaista! Paldies! viņa klusi noteica.

Viņi raudzījās viens uz otru.

-   Nu, es laikam iešu.

-   Lūdzu, palieciet un iedzeriet kafiju! Čārmija aicināja, atkal aizsteigdamās uz virtuvi, lai Aivenam nebūtu iespējams atteikties. Es pirms neilga laika ieliku cepeškrāsnī cepumus, viņa nosauca pār plecu. Apmēram pēc desmit minūtēm vajadzētu būt gataviem.

-   Tā, Aivens noteica, iegājis virtuvē, kā klājas jūsu dēlam? Un lūkojās apkārt, it kā gribētu sacīt: “Kur ir jūsu dēls?”

Čārmija pagriezās un vēlējās pajautāt: “Un kā ar jums, Aiven? Vai jums ir dēli vai sieva?” Taču viņa tikai atbildēja: Nātans vasaras brīvdienās viesojas pie sava tēva. Varbūt Rons man bija nekam nederīgs vīrs, bet viņš ir labs tēvs mūsu dēlam. Pēc šķiršanās Rons aizgāja no darba un devās uz Oregonu, kur viņš atvēra nelielu kafejnīcu Rūžriverā. Katru vasaru viņš pāris nedēļu pavada kopā ar Nātanu makšķerējot. Tas ir labi. Viņiem abiem.

Aivens pamāja, it kā zinātu it visu par šo tēmu. Bet viņš neko nepiebilda, neizrādīdams, vai zina par dēliem un bijušajām sievām.

-   Cepumi smaržo dievišķīgi, viņš pēc brīža ieteicās, iemaisīdams kafijas tasītē krējumu. Kaut ari Čārmija bija aicinājusi viņu apsēsties, viņš palika stāvam.

-   Jā! viņa atsaucās, atvērusi cepeškrāsni, lai pārbaudītu, vai cepumi nav gatavi. “Zvaigžņu slavas” programma gan tādus neatļauj lietot! Es nekad nevarētu izpildīt diētas prasības. Laikam jau man nolemts mūžīgi palikt resnai.

Viņa juta Aivenu pienākam tuvāk. Lūdzu, nerunājiet tā! Jūs esat skaista sieviete. Jūs esat burvīga tieši tāda, kāda esat.

-   Nu, nu! viņa noteica, nervozi noslaucīdama rokas priekšautā, ko bija aplikusi ap kaftānu. Tas bija viens no Henas marokāņu importa auduma tērpiem no plāna kokvilnas auduma sarkanbrūnā un koši sarkanā krāsā. Pogu vietā priekšpusē bija koka tapiņas un cilpiņas. Jūs patiesi esat pārsteidzis mani nesagatavotu. Jūs jau nu es savā virtuvē biju vismazāk paredzējusi sastapt!

Aivens stāvēja pietiekami tuvu, lai Čārmija varētu sajust odekolonu, kas pavedinoši sajaucās ar grauzdētā cukura un šokolādes smaržu. Virtuvē bija kļuvis ļoti silts.

-    Es priecājos, ka jūs tomēr esat mājās, viņš klusu sacīja.

-    Es jau grasījos atstāt šo gleznu un doties prom. Viņš apklusa un palūkojās uz Čārmiju tā, it kā nevis viņa acis, bet gan rokas slīdētu pāri tērpam. Mēs abi laikam nekad agrāk neesam palikuši divatā.

Tā nebija mana vaina, Čārmija nodomāja. Jūs vienmēr esat tik lietišķs, viņa sūdzējās, atbalstīdamās pret virtuves galdu, jo viņas kājas bija kļuvušas dīvaini slābanas. Jūs ierodaties tieši laikā, sniedzat ziņojumu Filipai un tad nozūdat. Viņa pasmaidīja.

-    Gluži kā slepenais aģents.

Aivens pienāca viņai tuvāk. Čārmija pamanīja apmulsumu viņa acīs, it kā viņš ar pūlēm censtos pieņemt kādu lēmumu. Cepumi smaržo brīnišķīgi.

-    Tā ir manis pašas recepte, Čārmija atsaucās, tikko spēdama izrunāt vārdus. Es pievienoju grauzdētu cukuru un sviestu…

-    Vai drīkstu pagaršot mīklu?

Viņa palūkojās uz Aivenu. Jā, viņa sacīja, protams… Bet, kad viņa jau grasījās sniegties pēc mīklas bļodas, Aivens piepeši saņēma viņu pie pleciem un nolaizīja viņas mutes kaktiņu.

Čārmija sastinga. Viņai uz mutes kaktiņa bijusi mīkla, un viņa to nebija pamanījusi.

Kaut ko tik uzbudinošu viņai nekad neviens vīrietis nebija darījis.

Un tad Aivens jau skūpstīja viņas lūpas.

Viņas rokas apvijās ap Aivena kaklu, un viņš pievilka Čārmiju sev tuvāk. Mans Dievs, viņš murmināja, cenzdamies skūpstīt viņu uzreiz it visur un ar rokām glāstīdams viņas matus. Es tevi jau tik sen esmu gribējis.

-Ak, Aiven! viņa ieelsojās. Ar viņu kopā bija tik labi, tik brīnišķīgi! Viņa mute bija lieliska, viņš skūpstīja alkaini un jutekliski, tieši tā, kā Čārmija bija iztēlojusies. Viņa glāstīja Aivena augumu, izbaudīdama muskuļus, kuriem tik sen bija vēlējusies pieskarties.

Viņš knibinājās ap koka tapiņām pie krūtīm, beidzot atrāva tās vaļā un iebāza roku aiz viņas krūštura. Čārmija iekliedzās baudā. Viņš apklusināja šo kliedzienu ar skūpstu.

Viņa steidzīgi atpogāja Aivena kreklu un pavēra to, izvilkdama laukā no biksēm. Viņa noklāja ar skūpstiem Aivena krūtis un virzījās lejup pa stingrp, plakano vēderu.

Kad Aivens pasniedzās viņai aiz muguras zem kleitas un atsprādzēja krūšturi, Čārmija iekunkstējās, pastiepa roku lejup un noelsās. Viņa nespēja aptvert Aivena dzimumlocekli ar vienu roku tik liels tas bija.

Aivens izcēla viņas krūtis pāri krūšturim un piespieda tās savām kailajām krūtīm. Uz galda stāvēja atvērta cepumu pildījuma burka. Iebāzis tajā pirkstus, viņš uzsmērēja mazliet pildījuma uz Čārmijas krūtīm un nolaizīja to.

Viņi atbalstījās pret galdu, notraukdami zemē traukus. Abu kaisle pieauga, kustības kļuva drudžainas; viņi skūpstīja un glāstīja viens otru, cenzdamies iepazīt visu partnera augumu vienlaikus. Un viņi bija tik aizrāvušies Aivens steidzīgi pacēla kaftanu virs Čārmijas augšstilbiem, bet viņa drudžaini darbojās ap Aivena bikšu rāvējslēdzēju, ka abi nepievērsa uzmanību telefona zvaniem.

Bet tad piepeši no automātiskā atbildētāja atskanēja skaļa balss: Sveika, Čārmija! Te Sems. Es tikai gribēju pateikt, ka pagājušajā naktī tu biji fantastiska!

Čārmija nomurmināja: Ak mans Dievs! atrāvās no Aivena un izdrāzās gaitenī.

Pirms viņa bija paspējusi nospiest podziņu, Sems vēl piebilda: Ko tu teiktu, ja mēs abi nākamajā nedēļas nogalē aizlidotu uz Frisko? Mēs paņemtu numuru Svētā Franča viesnīcā un ne mirkli neizietu no tās. Tikai pavadītu visu nedēļas nogali…

Čārmija atgriezās virtuvē un palūkojās uz Aivenu, kurš pogāja ciet kreklu un bāza to biksēs.

-   Mūsdienu tehnoloģijas trūkumi, viņa nomurmināja, kautrīgi saņemdama ciet kaftānu virs krūtīm. Ak, Aiven… Man tik ļoti žēl.

Aivens izskatījās tā, it kā tikko būtu saņēmis visļaunāko ziņu mūžā. Tad viņš piegāja Čārmijai klāt un saņēma rokās viņas seju.

-    Ne jau tāpēc es ierados, viņš klusi sacīja. Es patiešām domāju, ka tevis nav mājās. Tas nav domāts mums. Es tev nevaru atklāt, kāpēc, un es vairs nenākšu šurp. Bet tici man, kad es sacīju, ka tu esi skaista sieviete un ka esmu tevi iekārojis kopš mūsu pirmās tikšanās reizes. Tu esi īsta sieviete, Čārmij, sieviete, kas bauda dzīvi. Man nekad nav patikušas tievas sievietes; tās vienmēr šķiet tik trauslas un nepieļauj domu par pieskaršanos. Kad es mīlējos ar sievieti, es nevēlos taustīt ribas vai iegurņa kaulus, vai atslēgas kaulus. Turot savās rokās sievieti, es negribu turēt skeletu, es gribu just miesu, saturu. Es gribu tevi. Viņš pasmaidīja un noglāstīja Čārmijas matus. Es apsolu, ka vienmēr atcerēšos šo brīdi. Un viņš noskūpstīja Čārmijas mutes kaktiņus, kur bija atradusies mīkla.

Čārmija tikko bija beigusi sukāt matus, kad viņu numurā ieradās Aivens.

-   Jūties kā mājās! Filipa aicināja. Vai vēlies tasi kafijas? Tu dzer kafiju ar krējumu, vai ne?

-Jā, paldies! Viņš palūkojās uz Čārmiju. Labdien, viņš klusi sacīja.

Arī viņš domāja par to rītu virtuvē, kopš atkalredzēšanās ar Čārmiju Pērtā viņš nebija daudz domājis par kaut ko citu.

-    Atvainojiet, mis Robertsa, viņš ierunājās, kad Filipa viņam pasniedza kafijas tasīti. Man neizdevās iegūt nekādu jaunu informāciju par Beverliju Bērgesu. Neviens par viņu neko nezina, un, kad es centos nokļūt augšā, lai tiktos ar viņu, tas viņas sargsuns Saimons Jangs iejaucās un neļāva man to darīt. Beverlijas Bērgesas personība tiek turēta milzīgā noslēpumā.

-    Vai tu vēlreiz biji “Zvaigžņu kūrortā”?

-    Es tur vakar biju vakariņot. Ļoti eleganta vieta, bet labi vien ir, ka es varēju brīvi lietot naudas līdzekļus. Gandrīz nosaldēju ausis. Es tā starp citu šo to apklaušinājos, bet necik daudz neuzzināju. Un, kaut arī es tur slaistījos līdz pat pēdējam vakara tramvajam lejup, mis Bērgesa pat neparādījās.

Filipa bridi pārdomāja, tad sacīja: Es biju cerējusi viņu mazliet papētīt tuvāk, pirms vērsties pie viņas sakarā ar sludinājumu. Ja viņa nav mana māsa, es domāju, ka spēšu to nojaust. Es negribu tā vienkārši pieiet un sacīt: “Sveika, es esmu Kristīne Singltone. Sludinājumā rakstīts, ka jūs mani meklējat.” Vismaz ne tagad, kad es vēl nezinu, kas viņa ir un kāpēc interesējas par mani.

-   Ziniet, Aivens pavēstīja. Rītvakar tur būs liela Ziemassvētku balle. Manuprāt, tā Bērgesa būs spiesta tur parādīties, ja jau viņa ir viesnīcas īpašniece. Varbūt jūs varēsiet viņu papētīt.

Filipa piegāja pie slīdošajām stikla durvīm un palūkojās laukā uz dienu, kas pamazām noskaidrojās; ap peldbaseinu pat rosījās daži drosminieki. Aiven, Filipa ievaicājās, kur tieši ir “Zvaigžņu kūrorts”?

Aivens reizē ar viņu izgāja uz balkona. Viņu matus un apģērbu pluinīja asais tuksneša vējš. Tur, viņš atsaucās, norādīdams taisni augšup. Tā visaugstākā virsotne ir Sanhasinto. Vai redzat divas mazākas virsotnes tieši zem tās? Un kori starp tām? Tur ir “Zvaigžņu kūrorts”. Iekārtojies šajā korē.

Filipa raudzījās uz šo vietu, kur starp divām klinšainajām virsotnēm omulīgi bija ieritinājies plašs baltums. Nebija ne miņas no pasakainā kūrorta: vienīgais, ko viņa varēja saredzēt, bija sniegs. Ja tā padomā, viņa noteica, es varbūt šobrīd lūkojos uz savu māsu…

Kad Aivens izdzirdēja cerību pilno toni Filipas balsī, viņam nācās piespiesties, lai savaldītos. Šādās reizēs viņš vienmēr nokļuva bīstami tuvu tam, lai izstāstītu visu, ko zināja, patiesību. Bet viņš bija apsolījis klusēt, un Aivens Hendrikss savus solījumus turēja.

-Jā, un par korporāciju “Caanan”, Aivens turpināja, atgriezies istabā un palūkojies uz Čārmiju, pirms paņēma no atnestās paplātes ananasa šķēli. Tādas adreses, protams, nav, tur ir pilnīgi tukša ēka. Es tur atstāju novērotāju, bet šaubos, vai tur kāds parādīsies. Laikam gan tas, kurš stāv aiz šī viltus “Caanan ” vārda, zina, ka mēs esam viņam uz pēdām. Kad jūs noturēsiet valdes sēdi?

-Parit.

-   Tad jūs droši vien ari gūsiet atbildes uz visiem jautājumiem.

Atbildes, Filipa nodomāja, kuras viņa baidījās dzirdēt. Aiven, viņa teica, man nepieciešams iegūt informāciju par kādu Brazīlijas kompāniju. Vai vari to izdarīt? Tas ir ļoti svarīgi.

-   Jūs gribat, lai es dodos uz Dienvidameriku, viņš secināja.

-    Vai tu vari?

-   Jūs taču neprasāt pārāk daudz, vai ne, mis Robertsa? viņš atsaucās, bet smaidīja, to teikdams. Tad viņš paraustīja plecus.

-    Labi. Kā sauc to kompāniju?

-    “Starptautiskā Mirandas apvienība”. Tā cenšas pārpirkt “Zvaigžņu slavu”. Man jāatrod veids, kā viņus apturēt.

-Ak Brazīlija?-Aivens atkārtoja, lūkodamies uz Čārmiju, kaut arī viņa nebija teikusi ne vārda. Protams, es braukšu turp. Kad man jādodas ceļā?

Iesteidzoties savā kabinetā, Henai šķita, ka somiņa ir smagāka nekā parasti. Bet, protams, viņa zināja, ka tā ir tikai viņas iztēle neliela atslēdziņa no seifa gan nevarēja pārvērst somiņas svaru.

Un tomēr viņa juta, ka somiņa velk roku uz leju gluži kā niķīgs bērns, it kā liekot viņai aizmirst savu neprātīgo domu doties atpakaļ uz banku, izņemt no turienes tos akciju sertifikātus un atkal atlikt drošībā savas guļamistabas sienas seifā, kur tiem bija īstā vieta. Bet Hena zināja, ka atpakaļceļa nav. Rīt ap šo laiku viņai vairs nepiederēs pieci procenti “Zvaigžņu slavas” akciju. Viņas daļa aizies pie tiem cilvēkiem, kuru telefona zvanu viņa beidzot bija sagaidījusi, kuri bija piekrituši viņas piedāvājumam un rit sarunātā vietā samainīs akcijas pret naudu.

Un pēc tam, kas notiks pēc tam? Viņai nāksies atklāt patiesību Filipai. Ieiedama kabinetā, viņa nosprieda: “Es izstāstīšu Filipai, ko esmu izdarījusi, un tad aiziešu no darba.”

-   Misis Skedudo, ierunājās viņas sekretāre. Tikko no Palmspringsas zvanīja mis Robertsas sekretārs. Valdes sēde pārcelta uz kādu “Zvaigžņu kūrortu”.

Hena lūkojās uz mazo papīra lapiņu. Valdes sēde paredzē

ta parit, bet akciju sertifikāti tiks pārvērsti laikā, un Hena būs saņēmusi par tiem gandrīz miljonu dolāru. Viņa lūdza Dievu vienīgi par to, lai Alens, atgriezies no Rio, nedotos pie sienas seifa un neatklātu, ka akciju sertifikāti pazuduši.

-    Un mis Linda ir atgriezusies no Singapūras, sekretāre piebilda un tad izsteidzās laukā.

No modelētāju telpas ienāca Ingrīda, ģērbusies pasakainā, tumšzilā kostīmā, baltā zīda blūzē un kurpēs ar zemiem papēžiem. Viņas blondie mati bija rūpīgi saņemti nelielā mezglā un apsieti ar lielu, tumši zilu lenti, kas darīja maigākas viņas asās kakla un zoda līnijas.

-   Sveicināta mājās! Hena iesaucās, apskaudama draudzeni.

-    Kāds bija ceļojums?

-   Nogurdinošs un uzmundrinošs! Ingrida iesmiedamās atbildēja. Viņa bija garāka nekā Hena: viņa bija garāka par ikvienu.

-    Palūk, es tev atvedu šo te. Tā nav Ziemassvētku dāvana, vienkārši suvenīrs no Singapūras.

Hena noelsās, kad, atvērusi dāvanas kārbiņu, ieraudzīja smalku zelta ķēdīti ar nefrīta sprādzi. Ingrīda, tev to nevajadzēja pirkt!

-   Tici man, kad es to pirku, es nospriedu to pašu, Ingrīda atsaucās, izvilkdama no somiņas cigarešu paciņu un aizdegdama vienu. Es to nopirku Pohengā, kur cenas aprēķina uz koka skaitīkļiem, un to pamatā ir kaklarotas svars un pašreizējā zelta vērtība. Pēc tam sekoja izsmalcināta kaulēšanās. Man pagāja vesela stunda, līdz es par to samaksāju!

Hena vēlreiz viņu apskāva un piebilda: Patiešām tu esi ļoti mīļa. Paldies!

-   Kā tev patīk Kašmiras zīds, ko es šoreiz atsūtīju? Ingrida vaicāja, kad abas iegāja trokšņainajā modelētāju telpā, kur cilvēki strādāja pie skiču galdiem un šuvēju manekeniem.

-   Nekad neesmu redzējusi tādas krāsas, Hena atzinās, ieķerdamās Ingridai elkonī. Zilganzaļais ir satriecošs! Es jau liku visus pie darba. Mums ir ideja par kaut ko vasarīgu pludmales tērpi, kokteiļa vakaru apmetņi un tamlīdzīgi. Hena runāja tik enerģiski, lai slēptu savu nemieru. Mazāk nekā pēc četrdesmit astoņām stundām viņa vairs nestrādās kopā ar Ingridu. Un droši vien viņas vairs nebūs ari draudzenes.

Ingrida izpūta gaisā dūmu mākoni, uz ko daži modelētāji reaģēja ar greiziem skatieniem. Pastāsti man par to ārkārtas valdes sēdi, kuras dēļ mani atsauca šurp. Alens telefona klausulē izklausījās nikns.

-   Viņš ir dusmīgs tāpēc, ka Filipa viņu aizsūtīja uz Rio, bet viņš negribēja braukt.

-   Es nesaprotu, par ko viņš žēlojas. Rio ir vieta, kur var dabūt vislabākos jūras valsts produktus visā Dienvidamerikas kontinentā, un neviena cita valsts nevar pārspēt Brazīliju ametistu jomā. Ingrida nepieminēja vīriešus, ar kuriem ari izcēlās Rio.

-    Diemžēl Alena uztvere atšķiras no tavējās! Hena vēlējās, kaut Alens un Ingrida nebūtu tik naidīgi noskaņoti viens pret otru. Viņu tūlītējā abpusējā nepatika nebija mazinājusies jau kopš tā laika, kad Ingrīda pirms septiņiem gadiem pievienojās kompānijas darbiniekiem. Hena sāka skaidrot Ingridai, ka “Mirandas apvienība” draud pārpirkt “Zvaigžņu slavu”, un piebilda, ka Filipa pieprasījusi vispārēju revīziju visās nodaļās.

-    Vispārēju revīziju! Kāpēc?

Hena novērsās. Acīmredzot viņa uzgājusi kaut kādas nesakritības atskaitēs.

-Ak tā, Ingrīda atsaucās, apstājusies, lai palūkotos pāri kāda modelētāja plecam, kur uz rasējamā dēļa bija izklāta vakartērpa skice. Palmspringsā, tu teici? Tas man gluži labi patīk. Tuksnesis ir lieliska vieta, kur meklēt sudraba rotaslietas, tirkīzus un pusdārgakmeņus.

-   Es gan nezinu, vai tas ir tieši tuksnesī. Mums paredzēts sapulcēties kalnos, vietā, ko sauc par “Zvaigžņu kūrortu”.

Ingridas seja atplauka. “Zvaigžņu kūrortā”! Nu, nu! Šķiet, ka mans pārtrauktais atvaļinājums Singapūrā tomēr neies pilnīgi zudumā. Viņu piepeši sajūsmināja doma par to, ko “Zvaigžņu kūrorts” varētu piedāvāt ēdienu jomā. Un vīriešu arī. Es domāju, viņa pēc brīža sacīja, ka tā patiesi būs ļoti interesanta valdes sēde.

37

JL/anijas viesistabā valdīja milzīgs juceklis: atvērti koferi vaļā, to saturs izmētāts apkārt, un starp audumu baķiem, parūku kārbām, izsvaidītām kurpēm pat manekena te netrūka gulēja tukšas un sašļukušas audekla somas. Frīdai un viņas nogurušajiem palīgiem bija atlicis mazliet vairāk nekā diennakts laika, lai radītu brīnumu.

-    Šis te! Frīda beidzot iesaucās, izvilkusi tumšas šokolādes krāsas samta auduma baķi. Šis būs īstais! Tieši tas, kas vajadzīgs!

Dženīna sirmiem matiem un mazām actiņām aiz brillēm metāla rāmjos ievaidējās un noteica: Es jau domāju, ka tu iz- i

vēlēsies šo.

-    Tu taču to izdarisi, mīlulīt! Frīda lūdzās. Esmu redzējusi tevi veicam brīnumus.

-   Jā jau, jā! Dženīna nopūtās, paņēma no Frīdas audumu un, aptinusi to ap manekenu, uzmeta tam šaubu pilnu skatienu.

Bet, izvilkusi no mazā spilventiņa, ko viņa nēsāja uz rokas locītavas, dažas kniepadatas, viņa drīz patiesi pārvērta audumu brīnumā, gluži kā Pelnrušķītes mazie draugi dzīvnieciņi. Dažu minūšu laikā tērps jau ieguva noteiktu apveidu.

Kaut arī Frīdas steidzīgi atsauktās komandas locekļi žēlojās par uzdevumu, kas viņiem bija jāveic, neviens no viņiem nebija

atteicies to darīt. Patiesību sakot, visi bija atzinuši šo Frīdas ideju par ģeniālu un bija laimīgi, ka var piedalīties komandā, trīs no viņiem jutās apmierināti arī ar samaksu, bet divi priecājās par to, ka varēs atlīdzināt par kādreiz viņiem izdarītu labu darbu. Kad viņi bija jautājuši, kā Frīdai iešāvusies prātā šāda ideja, viņa bija tikai pasmaidījusi. Viņa taču nevarēja tiem stāstīt par savu seksa maratonu ar Raulu, kas bija beidzies tieši pirms rītausmas, tikai pirms dažām stundām. Viņi tad iztēlotos kaut ko līdzīgu “Tiklam” ar Feju Daneveju un Viljamu Holdenu galvenajās lomās, kur Daneveja mīlējās ar Holdenu viņš apakšā, viņa augšā -, vienlaikus satraukti runājot par televīzijas reitinga pacelšanas paņēmieniem.

Viņai ar Raulu gan tā nebija. Kad viņi ķērās pie mīlēšanās, tad to ari darīja: mīlējās. Tas bija pēc tam, kad, piedzīvojot bezgala satraucošu orgasmu, Frīdai bija iztēlē parādījusies Lerija Vulfa seja un prātā iešāvusies ģeniāla ideja.

Rauls. Frīda gadiem ilgi nebija jutusies tik moža.

Šobrīd, kad bija izvēlēts audums, Frīda pievērsās skicēm, ko bloknotā zīmēja Sems. Viņa tās pāršķirstīja, lielāko daļu atmeta un paziņoja: Šis varētu būt vistuvākais vajadzīgajam, bet ari nav pietiekami tuvs.

-   Tev jāsaprot, Sems iebilda, ka es neesmu redzējis Baniju pēc viņas jaunajām metamorfozēm, viņš sacīja, izrunādams vārdu “metamorfoze” pa zilbēm. Tāpēc es strādāju uz labu laimi. Kur viņa vispār ir?

-   Es viņu nosūtīju lejā uz kinoteātri.

-   Vai viņai ir implantēti arī vaigi? viņš pajautāja, pielicis zīmuli pie pēdējās skices vaigu vietā. Sems bija visapaļīgākais vīrietis, kādu Frīda jebkad bija redzējusi, ar milzīgi resnu vidukli, lielu, apaļu galvu un druknām rokām un kājām. Frīdai viņš atgādināja riepu nomainītāju “Michelin” reklāmās. Viņš bija arī vistalantīgākais mākslinieks, kādu Frīda pazina; Semu izmantoja visas kinostudijas un ari vairākas Dienvidkalifornijas policijas nodaļas.

-   Nē, viņa atsaucās. Vaigi ne.

-    Un zods? Cik es atceros, Banijas zods bija kā Endijai Gumpai.

-    Man šķiet, viņas zods tagad varētu būt palielināts, Frīda noteica.

No vannasistabas iznāca Helēna, nesdama manekena galvu ar parūku. Ko tu par šo teiksi, Frīda?

Viņa sarauca pieri. Ne tuvu. Tai jābūt… es nezinu, pavedinošai, vai. Sī izskatās vairāk pēc deviņdesmito gadu stila. Un krāsa nav īstā.

-   Tu gribi melnu, vai ne?

-   Es nezinu. Viņai nav neviena krāsu foto. Tumšu. Vienkārši tumšu.

Atvērās viesistabas durvis, un ienāca Banija. Banijas acis bija apsarkušas pēc negulētās nakts, kad viņai bija piezvanījusi Frīda un izklāstījusi jauno ideju. Banija nekavējoties bija atbrīvojusies no savas depresijas un sākusi kalt plānus. Viņa bija cerējusi, ka Frīda tūlīt dosies augšup uz viņas istabu, lai apspriestu, kā rīkoties.

Tomēr dīvaini, Frīda bija sacījusi: Es pēc brīža būšu klāt, bet patiesībā bija ieradusies pēc vairākām stundām. Ja vien Banijai šī doma neliktos neiespējama, viņa būtu gatava zvērēt, ka kopā ar Frīdu namiņā ir vēl kāds.

-    Mīlulīt! iesaucās Frīda, pielēkdama kājās. Ko tu re dzēji?

-   “Robiņu Hudu” un “Viņas nekrietnos paņēmienus”. Frīda, es no tās blenšanas ekrānā kļūšu akla.

-    Parādi mums kaut ko!

Viņi visi apsēdās un gaidīja, kamēr Banija iejutās tēlā. He( lēna, Sems un Dženīna blenza uz viņu, tikko spēdami ticēt šai pārvērtībai. Kad Frīda bija paziņojusi, ka Banija izdarījusi plastisko operāciju, viņi nebija iztēlojušies kaut ko tādu. Viņa bija īsta skaistule; Sems nevarēja vien sagaidīt, kad varēs ķerties pie sava skiču bloknota, Helēna pie savām parūkām, un Dženīna pie tērpa veidošanas. Tagad viņa zināja, ar ko strādā. Kad Banija pārgāja pār istabu un atkārtoja savu galvas atmešanu, mazā skatītāju auditorija sajūsmināta plaukšķināja.

-   Labi, ejam! Frīda pavēlēja, paķerdama savu somiņu un saņemdama Baniju aiz rokas. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli; Ziemassvētku balle būs jau rītvakar.

-    Kur mēs iesim? Banija pajautāja.

-   Atpakaļ uz kinoteātri!

Banija gurdi iesmējās. Sasodīts, kur Frīda rāvusi tādu enerģiju? Tas nebija svarīgi, galvenais bija rezultāts. Un, atcerēdamās slepeno plānu, ko viņa perināja kopā ar sešiem palīgiem, iztēlodamās, kādu sensāciju viņa radīs rītvakar ballē, Banija aizmirsa savu nogurumu un steigšus devās līdzi Frīdai, lai vēl dažas stundas pavadītu Marionas Stāras filmu sabiedrībā.

Valdniece Kleopatra zvilnēja milzīgā marmora vannā ar kazas pienu, kas tikko sedza viņas krūtis. Kad viņa pārvilka pār augumu ar sūkli, piens šļakstījās, laiku pa laikam atklājot skatieniem viņas krūšu galiņus. Viņa uzaicināja abas savas kalpones izģērbties un pievienoties viņai. Viņām to darot, kamera pievērsās viņu kājām, parādot, kā tērpi noslīd uz marmora grīdas un tad smalkas pēdas dodas lejup pa vannas kāpnītēm. Mūzika kļuva erotiska un jutekliska, atainojot to, kas norisinājās vannā starp Ēģiptes valdnieci un viņas kalponēm.

Andrea bija redzējusi pietiekami, tāpat kā vakar, kad bija izgājusi no zāles, nenoskatījusies līdz galam “Viņas pavedinošos paņēmienus”. Viņa savāca savas lietas un izgāja no mazā kinoteātra, pa ceļam paiedama garām Frīdai Goldmenai un Banijai Kovaļskai. Tā kā šī bija viena no Marionas skaņu filmām, Andrea bija devusies uz to cerībā, ka tā nebūs tik pazemojoša, bet viņa bija ātri aptvērusi, ka tas ir kārtējais Marionas izmantošanas gabals, lai saasinātu publikas erotisko ziņkāri.

Andrea devās atpakaļ uz Ķīniešu istabu un apsēdās ādas klubkrēslā. Viņa bija paņēmusi līdzi Marionas dienasgrāmatu.

“Parādījās skaņu filmas,” Mariona bija rakstījusi, “un Holivudu pārņēma panika. It visus uztrauca neizteikts jautājums: kurš izdzīvos un kurš ne? Daudziem no mums bija sliktas balsis, daudzi no mums gluži vienkārši neprata tēlot. Tāpēc daudzi diži aktieri un aktrises bija slaveni vienīgi tāpēc, ka viņi labi izskatījās filmās, nevis prata tēlot. Mans dārgais Deksters man atkārtoja, lai neuztraucos, ka man labi veiksies arī skaņu filmās. Viņš sacīja, ka

veidojot īpašu tēlu tieši man kas runātu un tēlotu, un darītu visu pārējo. Mani tas biedēja. Es biju divdesmit divus gadus veca un vēl aizvien nebiju pārliecināta par savām spējām.

Bet es izturēju, man patiešām padevās arī skaņu filmas. Ne jau visiem tā veicās. Nabaga Džons Gilberts man šķiet, viņš bija sabotāžas upuris, vismaz daži tā baumoja. Un mans mīļais Rūdijs. Valentīno nekad nebūtu izturējis skaņu filmās; viņa itāļu akcents bija pārāk jūtams, neviens viņu nevarētu saprast. Kad viņš nomira, es sēroju līdz ar visu pasauli. Viņš bija tik jauks draugs un izsmalcināts mīļākais. Pēc Rūdija nāves vīrieši viņu apsaukāja par “sārto pūdera puteklīti”. Bet tur runāja viņu pašu mazvērtības kompleksi, jo viņi bija patiesi kļūdījušies. Mīļais Rūdijs bija nepiesātināmi juteklisks, un viņš zināja ak jā, zināja! kā apmierināt sievieti!

Bet man skaņu filmās veicās. Patiesību sakot, mana balss darīja viņus vai trakus. "Variety” salīdzināja manu balsi ar ūdeles balsi. 1929. gadā Remzijs producēja visu laiku dārgāko filmu “Nīlas ķēniņiene”, pats būdams ari tās režisors, un es tēloju galveno lomu. Tieši pirms šīs filmas viņš lika man pilnveidot to galvas atmetienu, kam bija lemts kļūt par manu pazīšanās zīmi. Kad “Nīlas ķēniņiene” parādījās uz ekrāniem, tā radīja sensāciju.

Tā mani padarīja ari par visaugstāk apmaksāto aktrisi pasaulē un tādu Holivudas fenomenu, ka Remzijs nosprieda mums laiks kļūt par mīlniekiem.

Nebija nekādu romantisku apstākļu, nekādas noskaņošanās, nekādu atmosfēras radīšanas efektu, kādus viņš izmantoja filmās. Kādu vakaru, kad mēs tikko bijām paēduši vakariņas, viņš sacīja: “Iesim gultā!” Atskatoties uz to, es prātoju, vai viņš nebija mani gatavojis tam, lai es kļūtu viņa vērta. Tāds vīrs kā Deksters Braiants Remzijs nelikās gultā ar kuru katru sievieti. Viņam bija romā' ni ar titulētām un izcilām sievietēm. Fresno kurpju pārdevēja meita Ģertrūde Vinklere nesaderējās ar Remzija augstajiem standartiem. Bet tagad es biju Mariona Stāra; tagad es spēju greznot viņa gultu.

Cik dīvaini, ka pēc visiem tiem vīriešiem, ar kuriem biju pārgulējusi, mani pārņēma uztraukums, pirmo reizi darot to ar Dek-

steru. Es biju bikla kā līgava un gandrīz kaunējos novilkt naktskreklu. Tāpēc Deksters to izdarīja manā vietā. Patiesībā viņš to noplēsa man no auguma. Burtiski noplēsa. Tas mani pārsteidza un mazliet izbiedēja. Un, kad mēs mīlējāmies vai kāds to varēja nosaukt par mīlēšanos? tā vairāk izskatījās pēc vardarbības. Es biju pārāk jauna un, par spīti savai guļamistabas pieredzei, pārāk naiva, lai tobrīd saprastu, ka, piecus gadus neierobežoti valdījis pār mani, Remzijs vēl aizvien izjuta nepieciešamību izrādīt savu varu.

Pēc tam mēs kļuvām par Holivudas karali un karalieni. It visi mūs dievināja, nebija nekā tāda, ko mēs nevarētu dabūt. No savas mīlas ligzdiņas Sanhasinto virsotnē mēs valdījām pār pasauli, un mēs rīkojām viesības, kurās varēja ierasties īpaši izmeklētas personas.

Tieši tur, “Zvaigžņu paradīzē”, es devu dzīvību mūsu mīlas bērnam. Kad es agrāk paliku stāvoklī, Deksters bija man licis izdarīt abortus, bet, tā kā šis bija viņa bērns, viņš man ļāva to paturēt. Es viņu nosaucu par Lavīniju kā savu varoni “Nekrietnajos paņēmienos”.”

Andrea aizvēra grāmatu; šī bija dienasgrāmatas pēdējā lappuse. Viņa lūkojās uz palielināto fotogrāfiju, kas izcēlās šajā telpā: Marionas seja, tumsnēja un kvēlojoša, dūmakainās acis, kuras pildīja jutekliskums un skumjas.

Un piepeši Andrea iedomājās: Mariona Stāra bija nozudusi 1932. gadā. Vai bija iespējams, ka viņa vēl aizvien ir dzīva?

-    Kā tev veicas ar jauno projektu? Kerola pavaicāja, lūkodamās, kā Lerijs nirst baseinā. Viņi nepeldējās vienā no saviem privātajiem baseiniem pie abu bungalo, bet gan milzīgajā baseinā pilī, kur visi sēdēja uz marmora saliņām ūdenī vai pastaigājās pa romantisko tiltu, kas bija Venēcijas Nopūtu tilta kopija.

-Ar kādu projektu? Lerijs pārjautāja, izniris virs ūdens ar atpakaļ atglaustiem, mirdzoši melnajiem matiem.

Viņa iesmējās. Viņai šķita, ka Lerijs joko. Ar Marionas Staras projektu!

-    A, to! Lerijs izrāpās no baseina. Viņš bija niris jau piekto reizi; viņš to darīja nevis sava prieka pēc, bet lai izrādītu Kerolai savus muskuļus, it kā gribētu sacīt: “Vai tu spēj iedomāties, ko šāds ķermenis var paveikt gultā?” Viņš izlīda laukā un atsēdās Kerolai līdzās, pastiepa roku un pieskārās viņas kaklam. Vai tu tās valkā visu laiku? viņš pajautāja par pērļu kaklarotu, ko viņai pirms došanās uz “Zvaigžņu kūrortu” bija uzdāvinājis Sanfords. Viņai mugurā bija peldkostīms, kas diez vai saderēja ar pērļu kaklarotu.

-   Visu laiku, viņa atsaucās.

Lerijs pasmīnēja. Pat gultā?

-   Liecies mierā, Lerij, kā tur paliek ar tavu jauno scenāriju? Ko tu grasies uzaicināt Marionas Stāras lomā?

-    Kāpēc tu jautā? Vai tevi pašu tas interesētu?

Paceldama rokas pie saviem pelnu pelēkajiem matiem, Ke-

rola pamanīja Lerija skatienu pievēršamies viņas krūtīm. Tā varētu būt aizraujoša loma, viņa atteica.

-    Kādai divdesmit piecus gadus vecai aktrisei.

-    Nu, Kerola piebilda, ar attiecīgu apgaismojumu un grimu…

-   Un Džordžu Lūkasu specefektos.

Viņa piecēlās, paņēma savu dvieli un sauļošanās krēmu un devās uz vienu no privātajām pārģērbšanās kabīnēm; viņa aizvēra durtiņas, bet neaizbultēja tās.

-   Ei! Lerijs sauca, skriedams viņai pakaļ. Es tikai pajokoju! Viņš pieklauvēja. Nu, Kerola! Nedusmojies!

-Ej prom!

Lerijs atgrūda vaļā durvis un piespieda sev klāt Kerolas augumu. Vai tev tas tik svarīgi? Vai tu patiešām gribi to lomu?

Kerola uzlika rokas Lerijam uz krūtīm un pastūma viņu prom. Ej laukā!

-   Paklau, viņš neatlaidās, pasniegdamies uz viņas pusi. Kabīnīte nebija paredzēta divām personām; viņam nesagādāja nekādas grūtības apskaut Kerolu. Es jau teicu, ka atvainojos. Es domāju, ka tu saproti jokus.

-   Es runāju nopietni, Lerij, viņa atcirta, cenzdamās izkļūt no Lerija skāvieniem. Es to lomu varētu notēlot.

-   Labi, viņš attrauca, tātad tu runāji nopietni. Viņš piespieda Kerolu pie sienas un sāka skūpstīt.

Kerola viņu atgrūda, bet ne visai spēcīgi.

Lerijs parāva viņas peldkostīma augšu, un tā nokrita. Labi, parunāsim par to, viņš aizsmakušā balsī ierosināja.

Tobrīd Kerola zināja, ka ir savaldzinājusi Leriju, bet šī nebija īstā vieta. Viņai vajadzēja dabūt kaut kādu rakstisku apliecinājumu, parakstu…

-    Ne šeit, viņa aizelsusies izdvesa.

-Jā…

-    Lerij, man nāksies kliegt.

Viņš iesmējās. Ko tad tu gribi? Šampanieti un rozes?

Es gribu savu vīru. Kāpēc gan ne? Ja jau tas būs mans pirmais mīlas romāns, vai man nav tiesību vēlēties, lai tas būtu ideāls?

Lerijs ilgi noskatījās viņā, ar roku spiezdams viņas krūti.

-   Labi, viņš noteica. Mēs varam to pārvērst par mīlas nakti. Tikai tu un es.

-  Rītvakar, viņa piebilda. Pēc Ziemassvētku balles atnāc uz manu bungalo…

Andrea bija bungalo viena pati, jo Lerijs, pēc viņas domām, bija devies kaut kur, lai mēģinātu pavedināt Kerolu Peidžu. Andrea sēdēja pie rakstāmmašīnas, izstrādādama līgumu, kuru viņa kopā ar Leriju parīt gatavojās parādīt misteram Jamato, kad viņš ieradīsies šeit. Andrea šo piedāvājumu gatavoja tik kārdinošu, ka bija pārliecināta misteram Jamato tas patiks.

Darījums ar šo Tokijas biznesmeni bija Andreas ideja, kaut arī Lerijam šķita, ka to sagudrojis viņš. Pēc “Oskara” balvu pasniegšanas ceremonijā izjustā pazemojuma, kad Lerijs nebija pieminējis Andreas ieguldījumu viņa darbā pie velna, visu it kā viņa darbu paveikšanā -, viņas pirmā doma bija doties uz skatuves, visu priekšā atklāt taisnību un tad aiziet. Bet, vērojot, kā Lerijs pozē videokamerām, vaļsirdīgi stāstot katram, ka viņš,jā, patiesi esot talantīgs rakstnieks, Andrea bija nolēmusi nogaidīt izdevīgāku brīdi.

Viņa izlikās, ka viss rit kā parasti, pati pa to laiku meklēdama labāko paņēmienu, kā atriebties. Tāda ideja viņai radās pēc dažām nedēļām, kad viņa izlasīja par misteru Jamato, kurš bija atzīts par ceturto bagātāko cilvēku Japānā un kurš bija Marionas Stāras talanta cienītājs. Viņš bija kaislīgs kolekcionārs un bieži izklaidēja viesus dažādās viesībās, nekļūdīgi precīzi norunājot visu tekstu no kādas viņas filmas.

Tad Andrea atcerējās, ka “Zvaigžņu paradīzes” restaurēšanas laikā esot atrasta Marionas Stāras dienasgrāmata, un radās viņas atriebības plāns. Viņa uzsāka darboties, lai ieinteresētu Leriju par Marionas Stāras dzīvesstāstu, ierosinot viņā domu, ka viņš labprāt gribētu uzrakstīt scenāriju šādai filmai un panākt, lai Jamato finansē šo filmu. Noorganizējusi abiem vīriešiem tikšanos, ko Lerijs atkal nezin kāpēc uzskatīja par savu panākumu, viņa pārliecināja Leriju, ka tā noteikti būs ļoti ienesīga filma un būtu ļoti gudri projektā iesaistīt arī viņa Lerija naudu.

Viņa vairs neprātoja tikai par vienkāršu publisku pazemošanu, viņa vēlējās ari Lerija finansiālo sagrāvi.

Andrea piegāja pie bāra un ielēja sev dzeramo. Tas garšoja tikpat labi kā viņas nepacietīgās gaidas ieraudzīt Lerija sejas izteiksmi rītvakar, kad Andrea viņam ballē pasniegs Ziemassvētku “dāvanu”. Viss bija sagatavots, viņas plāns jau darbojās.

Apmēram pēc divdesmit četrām stundām viņa būs brīva sieviete, patstāvīga pirmo reizi pēc septiņpadsmit gadiem. Viņa droši zināja, ko grasās darīt ar savu neatkarību. Pirmkārt, viņa papētīs, vai Mariona Stāra vēl aizvien varētu būt dzīva, un arī uzzinās, kas noticis ar Marionas mīlas bērnu Lavīniju.

Un tad viņa prātoja, vai neuzmeklēt Čedu Makormiku, kuru viņa nebija sastapusi kopš abu īsā, bet burvīgā mīlas romāna Ņūmeksikā pirms vienpadsmit gadiem. Viņa bija dzirdējusi, ka Čeds šobrīd dzīvo Losandželosā un ka viņš nav precējies…

38

Beverlihilza, Kalifornija, 1975. gads

Savrupmāja pakalnā bija tik spoži apgaismota, ka izskatījās līdzīga Partenonam, kas sagatavots tūristu apskatei. Caur masīvajiem tērauda vārtiem plūda mašīnu straume; pie ieejas durvīm apkalpotājas sagaidīja viesus, paņemdamas no viņiem mēteļus un apmetņus un pasniegdamas dāmām nelielus rožu pušķīšus. Viesības notika dārzā aiz Filipas jaunās mājas, kur zem svītrainas nojumes jau spēlēja mūziķu ansamblis. Kad viesi parādījās uz bruģētās terases, izbaudīdami vēso vakara gaisu, viņu acīm pavērās elpu aizraujošs skats uz pakalna nogāzi, kas sliecās lejup no mājas, izgaistot kanjonā. Kokos mirgoja svētku spuldzītes; zālē apslēptie prožektori raidīja gaismas kūļus augšup, apspīdot statujas un krūmājus; milzīgajā peldbaseinā mirguļoja bāli zils ūdens. Zem lieliskās svētku nojumes bija izvietoti gari viesību galdi, apkrauti ar šķiņķi un cepešiem. Pie katra galda stāvēja pavārs baltā uzsvārcī, turēdams rokā griešanai sagatavotu nazi; kristāla traukos bija mākslinieciski izkārtoti salāti; un vēl tur bija kūpoši šķīvji ar siltām delikatesēm. Jauni vīrieši sarkanās žaketēs un pieguļošās melnās biksēs virzījās cauri pūlim ar auksto uzkožamo traukiem rokās.

Visi ēda un dzēra bez ierobežojumiem, jo šīs viesības nebija gluži “par brīvu”, šajā pasākumā saziedotā nauda bija paredzēta Filipas īpašajam labdarības mērķim Vjetnamas kara bāreņiem. Cilvēki bija gatavi izrakstīt garus čekus tikai par iespēju padejot zvaigžņu gaismā un iedzert kopā ar slavenībām uz ekstravagantās terases, par kuru stāstīja, ka tā veidota pēc Versaļas pils terases parauga.

Filipa staigāja starp saviem viesiem, tērpusies vienkāršā, bāli dzeltenā, garā vakarkleitā ar baltu kažokādas apmetni, jo vakars bija auksts. Viņa apstājās, lai aprunātos ar cilvēkiem, kurus pazina, un tiktu iepazīstināta ar tiem, kurus nepazina, kinoļaudīm, kas dzīvoja apkārtējās savrupmājās, politiķiem, profesoriem no universitātēm un medicīnas centriem, korporāciju prezidentiem, ārstiem, juristiem, māksliniekiem un rakstniekiem. Dažādu profesiju sajaukums, bet bagāts un labi nodrošināts sajaukums. Būdama tādas lielas kompānijas kā “Zvaigžņu slava” prezidente, kuru tagad plaši atzina arī Ņujorkas biržā, Filipa patiesi priecājās, ka varējusi beidzot sarīkot šīs augstākās sabiedrības viesības.

Stāvot kopā ar mēru un viņa sievu pie peldbaseina, kura abos galos šjakstīja strūklakas, Filipa virzīja skatienu uz savas Tjūdoru stila savrupmājas trešo stāvu, kur vienā no guļamistabas logiem mirdzēja gaisma. Viņu pildīja gandrīz neizturamas ilgas. Viņa gribēja atrasties tur, augšā, kurp jau bija aiztraukusies viņas sirds.

Savā pakāpeniskajā virzībā augšup pa panākumu un bagātības kāpnēm Filipa bija apguvusi māku izrādīt interesi, lai gan viņas domas tobrīd kavējās kaut kur citur. Uzsmaidīdama mēram un viņa sievai, viņa atrāva skatienu no guļamistabas loga un žigli pameta acis uz terases durvīm, pa kurām nāca un gāja viesi. Viņa meklēja seju, kuru vislabprātāk vēlējās šeit šovakar redzēt. Viņš vēl nebija ieradies. Viņš bija apsolījis, ka būs, bet vēl nebija klāt.

Atkal pievērsusi savu uzmanību mēra sievai, kura viņu slavēja, Filipa vēlreiz piedzīvoja to dīvaino sajūtu, kāda viņai pēdējā laikā bieži gadījās. Tā bija nevis fiziska izpausme, bet gan garīga, kuras laikā viņa pilnīgi negaidīti tika it kā atrauta no sava ķermeņa un nostādīta ļaužu pūļa malā, kur viņa ar objektīvu skatienu vēroja, kas notiek. Un šajā mirklītī, pirms viņa atkal atgriezās sevī, viņu pārsteidza doma, ka viss šeit māja, viesi, kalpotāji piederēja viņai. Viņa bija izpildījusi savu zvērestu, ka reiz kļūs par nozīmīgu personu. Ko šobrīd par savu mazo Dolliju domātu Džonijs Singltons?

Filipa tagad bija bagāta, tāpēc ka bagāta bija viņas kompānija. Visā valstī bija gandrīz seši simti salonu, un bija radušies arī paplašināšanās plāni Eiropā. “Zvaigžņu slavai” bija arī filiāles, piemēram, “Zvaigžņu slavas” kosmētikas nodaļa, ko vadīja Čārmija; bija arī pārtikas filiāles, kas piedāvāja saldētus maltīšu pusfabrikātus, zema kaloriju daudzuma saldēdienus, diētisku margarīnu un veselīgu maizi, un viss bija iesaiņots simboliskā zilā ietinamajā papīrā ar zvaigznes attēlu stūrī, kā arī pēdējais jaunums “Nevainojamā lieluma” apģērbu veikali, vesela veikalu ķēde pa visu valsti, kas piedāvāja Henas Skedudo radītos modeļus.

-   Es vēlos, lai tos demonstrētu korpulentas sievietes, Hena bija paziņojusi reklāmas aģentūrai, kad tika izveidota šī jaunā nodaļa. Mūsu pircējas vēlas redzēt, kā šādi tērpi izskatās uz viņu auguma, ne jau uz kāda skangala. Apaļīgu modeļu demonstrētāju izmantošana reklāmās un arī “Nevainojamā lieluma” pasta pasūtījumu katalogos bija pilnīgi jauna un neparasta ideja: Hena uzskatīja, ka citi lielo izmēru apģērbu ražotāji apvaino savas klientes, demonstrējot savus tērpus uz tievām sievietēm, it kā gribēdami sacīt, ka tās ir vienīgās sievietes, kam šie tērpi patiešām piestāvēs. Un viņai bija taisnība. “Nevainojamā lieluma” tērpi saistīja uzmanību un pamazām sāka izkonkurēt jau eksistējošās firmas.

Bet vislielākos panākumus “Zvaigžņu slavai” nodrošināja grāmata, kuru Filipa bija sarakstījusi pirms četriem mēnešiem. “ “Zvaigžņu slavas” diētas un skaistumkopšanas programmu” tagad jau iespieda divpadsmito reizi, un tā vēl aizvien atradās visvairāk pieprasīto grāmatu sarakstā. Tā iesākās ar īsu viņu programmas izveides vēsturi, tad sekoja daži personiski programmas raksturojumi, ko sniedza tās sievietes, kas pašas piedalījušās programmas izpildē; grāmata piedāvāja diētas plānu vienkāršotā formā, kā ari Filipas uzmundrinošo filozofiju un divas nodaļas, kuras bija sarakstījušas Hena un Čārmija: “Apģērbs, kas padara tievu” un “Kosmētikas nozīme”.

Filipa bija publicējusi arī mazāku grāmatiņu “Hiperinsulinēmija, tās cēloņi, diagnosticēšana un kontrole ar diētas palīdzību”, kura, kaut arī nebūdama starp pieprasītākajām, noturigi interesēja noteiktu lasītāju grupu.

Un, kad “Zvaigžņu slavas” birojs bija pārcelts uz jaunajām telpām stiklotajā Vilšīras bulvāra debesskrāpī, Filipa bija nolēmusi pārcelties no savas Ensino mājas uz šo Beverlihilzas namu.

Atgājusi nost no mēra un virzīdamās pie citiem viesiem, viņa saskrējās ar Čārmiju, kura aizelsusies vienā rokā turēja vīna glāzi un otrā šokolādes konfekti. Viņas mirguļojošais zeltītā auduma kaftāns ar beļģu stilā veidotu kakla izgriezumu un piedurknēm viens no Henas satriecošajiem izgudrojumiem gluži kā briljantiem apdarināts vizēja ziedošajos rododendru krūmos, kas ieskāva baseina vienu galu. Viesības ir ļoti izdevušās, Filipa! viņa iesaucās. Es zināju, ka tev labi sanāks!

Apēdusi konfekti un nometusi salveti uz paplātes, ko turēja garāmejošs viesmīlis, viņa noglauda matus, kas aiz muguras bija saņemti ar zeltīta auduma šalli, un nopētīja viesmīļa pēcpusi. Viņa domāja par Aivenu Hendriksu. Viņas bija uzaicinājušas Ai vēnu uz viesībām, bet viņš bija pieklājīgi atteicies.

-   Paskaties tik uz to manu puiku! Čārmija ieteicās, pamanījusi Nātanu, kas šobrīd bija izaudzis par lempīgu četrpadsmit gadus vecu pusaudzi un, šķiet, ne visai omulīgi jutās smokingā, kurš izskatījās tā, it kā tajā viņu būtu stīvējuši četri vīri. Viņš klīda ap galdiem, ēzdams visu, kas patrāpījās pa rokai. Čārmija bija uztraukusies, ka bērnībā pieredzētais brutalitāte, kam viņš bija aculiecinieks, tēva alkoholisms varētu atstāt ilgstošu garīgu traumu. Bet Nātans vērtās par jauku, gudru puisi un tikko bija paziņojis, ka izaudzis pievērsīsies ģenētikas pētniecībai. Nepagāja ne diena, kad Čārmija nepārdomātu, ka laikus bija paglābusi viņu un pati sevi.

Pamanījusi Filipu lūkojamies augšup uz trešā stāva guļamistabas logu, viņa pajautāja: Kāpēc tu neuzej augšā?

-   Es nevaru pamest viesus.

-    Ja runājam par viesiem, kad tad ieradīsies mūsu spīdeklis? Čārmija to teica par senatoru Polu Marķētu.

-    Drīz, Filipa atsaucās. Viņš drīz būs klāt.

Pēc Pola ierašanās Filipas birojā pirms četrarpus gadiem Filipa un Pols bija kļuvuši draugi. Kad vien Pols bija Losandželosā, viņš noteikti apmeklēja Filipu un izbrīvēja mazliet no sava laika, lai kopā ar viņu pavakariņotu un parunātos. Kad viņš bija atkārtoti iesaistījies senāta vēlēšanu kampaņā un uzvarējis, savā uzrunā viņš piecdesmit miljonu televīzijas skatītāju priekšā bija atzinies, ka par savu atgriešanos politikā viņam jāpateicas “Zvaigžņu slavai” un it īpaši Filipai Robertsai.

-   Hena sacīja, ka tu esot šodien saņēmusi ziņu no misis Čedvikas, Čārmija ieteicās, kad abas devās augšup pa akmens pakāpieniem uz terasi, kur bija ieradušies vēl daudzi lūgtie viesi. Kā tad vecajai dāmai klājas? Vai viņa ir iejutusies?

-   Viņa metusi acis uz ikvienu pieņemamu vīrieti tajā veco ļaužu sabiedrībā!

Misis Čedvika, kurai jau bija pāri septiņdesmit, beidzot bija atzinusies Filipai: Es prātoju par mājas pārdošanu. Cilvēki vairs negrib dzīvot īrētās istabās, viņi grib labiekārtotus dzīvokļus. Es gribētu dzīvot Arizonā, tuvāk savai māsai un viņas ģimenei. Filipa bija palīdzējusi viņai pārdot veco māju Holivudā un nopirkt dzīvokli kādā sabiedriskā veco ļaužu kopienā netālu no Fīniksas.

Filipa bija stāvējusi uz vecās mājas lieveņa un raudzījusies, kā Pestīšanas armijas furgonā tiek iekrautas gaišās mēbeles ar metāla kājām. Viņai bija tāda sajūta, ka laiks plūst garām līdzīgi upei. Tur aiziet 1957. gads, viņa nodomāja. Un, kad tika iznests apdilušais, zaļganais dīvāns, Filipa atminējās, kā viņa sēdējusi uz šī dīvāna un stāstījusi misis Čedvikai par Risu.

Tas bija pirms veselas mūžības. Un viņa bija nodomājusi: “Manam bērnam tagad būtu septiņpadsmit gadu.”

-   Oho! Čārmija iesaucās, kad abas sasniedza terasi. Paskat, kas beidzot ieradies!

Kad Filipa ieraudzīja Polu, viņas sirds sāka straujāk pukstēt. Lai kad viņa sastapa Polu, viņa vienmēr izjuta ilgas. Četrdesmit septiņu gadu vecumā Pols Marķēts šķita savas pievilcības kalngalos. Viņi abi ar Frānsinu iznāca uz terases tā, it kā būtu franču aristokrāti Ludviķa XV galmā, labprāt pieņemdami apkārtējo cieņas izpausmi. Frānsinai, kā Filipa pamanīja, atkal bija uz lūpām pierasti ledainais smaids.

Filipa beidzot bija iepazinusies ar misis Marķētu, kad viņa, pieņemot Pola ielūgumu, bija apmeklējusi vīnadarītavu. Viņi dzīvoja vīteņaugu ieskautā spāņu stila villā, un Frānsina bija uzņēmusi Filipu ar tēlotu sirsnību un apburošu vēlību. Kad Frānsina bija sacījusi: Jūs tik daudz esat darījusi mana vīra labā, mis Robertsa; mēs vairs neviens nespējām viņam palīdzēt, Filipa viņas balsī bija sadzirdējusi apslēptu sacensību. Viņa bija prātojusi, kā slaidā Frānsina bija pārdzīvojusi savas sāpes sakarā ar Toda nāvi. Šķiet, viņa nebija bēdu remdēšanai izmantojusi ne alkoholu, ne sātīgus ēdienus.

-    Mīļi lūdzu manā mājā, Filipa šobrīd sacīja, paspiezdama viņiem roku.

-    Mēs priecājamies, ka varam šeit paciemoties, atsaucās Pols, kamēr viņa sieva uzsmaidīja un sveicinot māja ar galvu citiem viesiem uz terases. Frānsinai Marķētai piemita unikāls talants. Lai kur viņa ietu, kaut arī pati bija ielūgta ciemos, viņa lika visiem iedomāties, ka ir īstā viesību dvēsele, vissvarīgākā persona.

-   Pol, Filipa ieteicās, es kaut ko gribētu tev parādīt. Viņa vēlīgi uzsmaidīja Frānsinai. Jums abiem.

-    Ej vien, Pol, Frānsina atvēlēja. Te ir daži seni draugi, kurus ilgi neesmu satikusi. Viņas izturēšanās rādīja visiem apkārtējiem, ka viņa var atļaut savam vīram iet līdzi jebkurai sievietei, nejuzdamās apdraudēta. Viņa uzmeta Filipai augstprātīgu skatienu un iejuka viesu pūlī.

Filipai nācās apspiest greizsirdības uzplūdus. Galu galā Frānsina bija Pola sieva. Turpretī Filipa bija tikai draudzene. Laba draudzene, kura reizēm kopā ar senatoru bija redzama labdarības pasākumos vai mākslas izstāžu atklāšanā. Filipai un Polam patika šīs nenoteiktās, mainīgās attiecības; pat tenku lapām nebija iemesla par viņiem publicēt kādu aizdomīgu informāciju. Kādā abu vakariņu sarunā Filipa bija vēlējusies pajautāt Polam, ko viņš saskata Frānsinā. Filipai pavisam nesaderīgs šķita Pola galliskais siltums un Frānsinas aristokrātiskais vēsums, bet varbūt personiskajā dzīvē Frānsina bija sirsnīga.

Kad viņi iegāja mājā, kur dzīvojamā istabā bariņos bija sapulcējušies viesi, pļāpādami savā starpā, Pols atzinās: Cik jauki tevi atkal redzēt, Filipa! Cik apburoša māja!

-   Es vēl aizvien nespēju noticēt, ka tā ir manējā! Filipa ieķērās ar roku Pola elkonī. Kā tev ir klājies, Pol? viņa jautri pavaicāja, vēlēdamās, kaut varētu piebilst vairāk.

Filipa par Polu zināja daudzas virspusējas lietas: kādās skolās viņš mācījies (Kalifomijas universitātē Losandželosā, Stenfordā studējis jurisprudenci), par ko viņš interesējas (burāšana, klasiskā mūzika, florenciešu māksla), viņa mīļākās grāmatas, filmas, ēdienus un krāsas. Bet viņa nezināja neko dziļāk, neko par viņa slepenākajiem sirds un dvēseles stūrīšiem. Kad vien viņi kopā devās uz kādu sabiedrisku pasākumu vai pusdienoja restorānā, Filipa rūpējās, lai sarunas būtu jautras un vieglas, bet senators viņu izklaidēja, atstāstīdams senāta jokus. Viņi mēdza apspriest diētas, jaunākos atklājumus par uzturu, piemēram: Ko tu domā par Pritikinu? vai notikumus pasaulē, vai vienkārši kādu filmu.

Par sevi Filipa bija Polam izstāstījusi gandrīz visu, arī par savu mīlas sakaru ar nihilistisko Risu. Viņa bija Polam noklusējusi tikai divus faktus: ka viņai bijis ārlaulības bērns, kuru viņa bija zaudējusi spontānā aborta rezultātā pirms daudziem gadiem, un ka viņas tēvs ir gangsteris, kurš beidzis savu dzīvi gāzes kamerā. Filipa nojauta, ka Polam par viņu izveidojies kaut kāds rozīgs, tīrs iespaids kā par tipisku amerikāņu meiteni no katoļu internātskolas, kura izcīnījusi sev panākumus un kļuvusi par kompānijas prezidenti. Viņa zināja, ka romāns ar Risu šo viņas tēlu nesabojā; patiesībā tas tikai darīja viņu vēl interesantāku, tomēr viņa piesargājās, lai neatklātu Polam sava mūža sāpīgākos faktus nevis sevis, bet gan viņa labā.

Filipa vēlējās, kaut varētu atzīties, ka ir iemīlējusies Polā.

Bet Pols Marķēts bija veiksmīgi precējies ar augstdzimušu sabiedrības dāmu, un viņš virzījās augšup pa politikas kāpnēm. Filipa zināja, ka Pola ceļu uz prezidenta posteni bruģēs Frānsinas apburošā seja, elegance un plašie sakari. Frānsina Marķēta pacentīsies sasniegt sevis iecerēto.

Tāpēc Filipas romantiskajām jūtām pret Polu vajadzēja palikt pilnīgi apslēptām.

Kad abi devās augšā pa lielajām kāpnēm, Pols pajautāja:

-    Vai esi dzirdējusi kaut ko jaunu no sava privātdetektīva?

-Protams, pagājušajā nedēļā saņēmu visbrīnišķīgākās ziņas.

Aivens Hendrikss bija izsekojis it visus iespējamos variantus dažu pēdējo gadu laikā. Viņš bija pārbaudījis gandrīz visu sieviešu datus, kuras bija dzimušas Holivudā tieši Filipas dzimšanas dienā vai ap to laiku 1938. gadā. Tas bija pirms trīsdesmit septiņiem gadiem, viņš bija sacījis. Daudzas atmiņas ir pagaisušas, un daudzu tā laika cilvēku vairs nav.

Beidzot bija palikušas trīs vēl neizpētītas iespējas, un Aivens bija atkal ķēries pie darba un pārbaudījis tās. Atradis divas pirmās sievietes viena bija precējusies un dzīvoja Beikersfīldā, otra bija pārcēlusies dzīvot uz Aļasku -, Aivens bija precīzi trāpījis uz trešās.

Tas bija viens no retajiem ziņojumiem, kuru viņš sniedza mutiski, ierazdamies pats. Juzdamies mazliet neomulīgi apkārtējā greznuma dēļ, Aivens bija iespīlējis savu milzīgo augumu smalkā, baltā kaltas dzelzs dārza krēslā un sacījis: Holivudas Prezbiteriešu slimnīcā man izdevās uzzināt, ka jauna sieviete, vārdā Naomi Dvaiere, laidusi pasaulē dvīnītes. Man nācās kārtīgi papūlēties, un es beidzot uzgāju tā advokāta vārdu, kurš kārtojis dokumentus par vienas dvīnītes adoptāciju. Nebija viegli viņu atrast. Šā vai tā, es beidzot uzmeklēju Haimanu Levi un piespiedu viņu man visu par to izstāstīt. Viņš pavēstīja, ka tā Dvaiere paturējusi vienu no dvīnītēm viņš nezināja, kur šī ģimene devusies pēc tam, bet otra dvīnīte nonākusi pie kāda pāra, vārdā Singltoni, kuri par viņu samaksājuši tūkstoš dolāru.

Filipa jutās pilnīgi kā apdullināta. Džonijs viņu nopircis par tūkstoš dolāriem. 1938. gadā tā bija liela naudas summa. Un tad:

-    Man ir māsa?

-    Dvīņumāsa, mis Robertsa. Un, ja pieņemam, ka viņa vēl aizvien ir dzīva, man šķiet, es viņu varētu atrast.

Kopā ar Polu kāpdama augšup, Filipa sacīja: Aivens šobrīd ir Ņūmeksikā, sekojot kāda sniegtajai informācijai, ka Dvaieri tur mituši kādā treileru parkā. Vai vari iedomāties, Pol? Māsa! Dvīņumāsa! Un varbūt arī mani vecāki tur vēl aizvien dzīvo. Varbūt pēc dažām dienām vai dažām nedēļām es Albukerkē tikšos ar visu savu ģimeni!

Viņi devās pa grīdsegām izklātu gaiteni, kur virs Tjūdoru stila sienas paneļiem bija izvietotas senas gleznas ar medību skatiem un vīnogām spožos traukos. Filipa māju bija iegādājusies ar visām mēbelēm, un te bija daudz interesantu antīku lietu. Pie guļamistabas durvīm viņa apstājās un pieklauvēja. Istabā bija gulta ar kruzuļotiem aizkariem un baltas mēbeles ar puķotiem ornamentiem. Uz tapetēm bija attēlots Vinnijs Pūks un viņa draugi; uz biezā, citrondzeltenā paklāja mētājās izkaisītas rotaļlietas. Jauna sieviete auklītes tērpā sēdēja pie mazītiņa galda, izlikdama uz tā tasītes un apakštasītes, un tējkanniņas. Viņai līdzās sēdēja maza meitenīte maigi rozā, pūkainā kleitiņā un, pieri saraukusi, vēroja mazo tējas servīzi. Kad ienāca Filipa un Pols, abas pagrieza galvu.

-    Tā ir viņa, Pol, Filipa smaidot paziņoja. Tā ir Estere, mana meita.

Auklīte mazliet neveikli piecēlās, jo viņas krēsliņš bija pārlieku mazs, un saņēma piecus gadus veco meiteni pie rokas. Estere, viņa ierunājās ar britu akcentu, sasveicinies ar savu māmiņu un viņas viesi.

-    Priecājos iepazīties, Estere, Pols sacīja. Tu esi ļoti glīta meitenīte.

Abas lielās, mandeļveidīgās acis vēroja viņu, pat nepamirkšķinot. Apaļo sejiņu ieskāva melni mati, un tumšās acis vēl vairāk izcēla garas skropstas.

-    Vai viņa nesmaida? Pols pajautāja.

-    Nē, bet gan smaidīs.

-    Vai tu par viņu kaut ko zini?

Filipa papurināja galvu. Saigonas bombardēšanas laikā viņu izglāba kāds amerikāņu ārsts. Viņš atrada meitenīti raudam pie kādas sievietes droši vien viņas mātes līķa. Viņš nevarēja izdabūt no meitenes ne vārda, tāpēc nosauca viņu par Esteri, kura Bībelē arī atzīta par bāreni.

-    Vai viņa runā arī angliski?

-   Vēl ne. Bet viņai tika paskaidrots, ka šī tagad ir viņas māja un ka es esmu viņas jaunā māte. Sākumā mums abām būs grūti, bet gan mēs tiksim galā. Viņa uzsmaidīja mazajai meitenei. Vai ne, Estere?

Filipa palūkojās uz Polu. Es viņai sniegšu visu savu mīlestību un padarīšu viņu tik laimīgu, cik vien spēšu. Man ir tik skaistas atmiņas par manu audžutēvu. Džonijs bija tik labs pret mani, tik sirsnīgs un mīlošs. Es to pašu darīšu Esteres labā.

Viņi izgāja no guļamistabas, klusi aizvērdami aiz sevis durvis, un Filipa turpināja: Es vēl aizvien neesmu īsti pārliecināta par auklīti. Sākumā domāju, ka man vajadzētu pieņemt darbā kādu vjetnamieti, kas rūpētos par Esteri, jo pastāv šī valodas barjera. Bet tad sāku prātot, ka tā var palēnināt viņas asimilēšanos jaunajos dzīves apstākļos. Šādu lēmumu pieņemt nebija viegli.

-   Neviens lēmums attiecībā uz bērniem nav viegli pieņemams, Pols piebilda.

Filipa gribēja pajautāt par viņa dēlu Todu. Viņa zināja, ka Tods izdarījis pašnāvību, bet kā un kāpēc to Pols nekad nebija stāstījis, un Filipa arī nekad nevaicās.

-   Es nespēju vien pateikties tev, ka izmantoji savus sakarus Vašingtonā, lai man palīdzētu, Filipa sacīja. Neprecētiem cilvēkiem ir tik sarežģīti nokārtot adoptāciju, pat ja vēlies adoptēt bērnus, kam tas tiešām nepieciešams, tādus kara radītus bāreņus kā Estere. Bez tavas palīdzības es to nebūtu izdarījusi.

-  Tad jau viņa kaut kādā ziņā, Pols ieteicās, ir mūsu abu, vai ne?

Filipa neizpratnē lūkojās uz viņu.

-    Piedod! viņš turpināja. Man tā nevajadzēja sacīt.

Viņi devās tālāk pa gaiteni, kas nezin kāpēc tagad šķita garāks, nekā viņiem nākot šurp pirms nedaudz minūtēm. No terases atplūda viesību skaņas.

-     Piedod! Pols atkārtoja. Viņš apstājās un pagriezās pret Filipu. Filipa, viņš ierunājās, stāvēdams tik tuvu, ka Filipa varēja saskatīt mazos, melnos plankumiņus viņa zilajās acīs. Es vēlos tevi apskaut, tevi mīlēt. Ak Dievs! viņš kaislīgi iesaucās. Es vēlos tevi skūpstīt.

Filipa piepeši zināja, ka viņš runā nopietni un ka nākamajā mirklī, tiklīdz viņš tai pieskarsies, abi zaudēs galvu. Viņas domās žigli uzplaiksnīja divi tēli Frānsina un bērns guļamistabā -, un viņa nočukstēja: Nē, Pol! Mēs nedrīkstam.

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tas nav domāts mums. Starp mums pastāv draudzība, bet, lai mēs vēlētos ko vairāk, tam nav lemts piepildīties. Tev ir tava kopdzīve ar Frānsinu un tavs politiskais sapnis, bet man tagad ir Estere, kurai būs nepieciešama visa mana mīlestība un uzmanība.

Viņš izskatījās sāpināts, bet viņa seja bija mierīga un savaldīga. Vai tu dusmojies uz mani?

-Nē.

-    Vai tu man vismaz izstāstīsi, ko jūti pret mani?

Viņa vilcinājās. Nē.

-    Vai mēs vēl varam palikt draugi?

-Ak jā! viņa ar atvieglojumu izdvesa. Viņa jau grasījās ielikt savu roku Pola elkonī, bet aprāvās. Viņi nedrīkst vairs saskarties. Pol, un vēl kaut kas, pirms mēs pievienojamies viesiem. Šobrid es biju stipra. Bet es tāda vairs nebūšu. Nākamreiz…

-   Nākamās reizes nebūs, Filipa. Es apsolu.

Un viņa zināja, ka šo solījumu Pols turēs.

39

iTzbraucis ar mašīnu no “Rainbow Springs Lodge” autostāvvietas, Denijs nogriezās pa Palmu kanjona ielu un juta pieaugam dusmas un mulsumu. Vēl vienu vietu viņš savā sarakstā varēja nosvītrot šī nebija tā viesnīca, kur apmetusies Filipa.

Denijam gandrīz jau viņa bija rokā iepriekšējā vakarā, braucot no Losandželosas uz Palmspringsu, Denijs patiesi nebija izlaidis to padauzu no acīm, braukdams tieši aiz muguras viņas jaukajam, drošajam limuzīnam un izklaidēdams sevi ar to dažādo mocību izplānošanu, kuras grasījās viņai nodarīt, bet piepeši pāri ceļam bija parādījusies siena, aprīdama Filipas limuzīnu un arī visus pārējos, kas tuvojās šai sienai. Denijs bija strauji nobremzējis un tik tikko izvairījies no sadursmes ar citām mašīnām, un atdūries pašā šosejas malā, kur pārsteigts bija noraudzījies priekšā trakojošajā smilšu vētrā.

Savaldījies viņš iedarbināja jaguāru un kopā ar pārējiem neprātīgi metās smilšu vētrā, jo cita ceļa nebija. Šķita, ka viņš iebrauktu ellē, mašīna mētājās un grabēja, spēcīgā vēja raustīta, smiltis neciešami grauzās gar mašīnas slaido virsbūvi, noberžot visu pulēto krāsu. Denijs vilkās ar mašīnu kā kurmis, nespēdams saskatīt ne priekšā, ne aiz muguras citu mašīnu ugunis. Viņu bija sagūstījis šausminošs smilšu mākonis, kas padarīja aklu un ielenca viņu, it kā to radītu tuksnesī ļaunie gari.

Viņam bija licies, ka tas nekad nebeigsies, ka smiltis aprijušas vai visu pasauli, bet piepeši jaguārs iznira kristālskaidrā naktī, kur izsmejoši mirgoja zvaigznes un braucēji bija apstājušies, lai izpētītu mašīnām nodalītos bojājumus. Denijs par savu jaguāru neuztraucās. Viņš piespieda stingrāk gāzes pedāli un aizšāvās prom pa šoseju, cerēdams panākt balto limuzīnu.

Bet Filipa bija pagaisusi.

Un tā nu viņš tagad metodiski apbraukāja visas Palmspringsas viesnīcas, meklēdams Filipu Robertsu, un līdz ar katru reģistratūrā saņemto “nē” viņa dusmas pieauga.

Te bija simtiem viesnīcu, moteļu, mednieku namiņu un tūristu apmetņu, un Denijs, uzdodamies par draudzīgu žurnālistu ar saviem krāsotajiem matiem, viltus bārdu, raga brillēm un preses dienesta apliecību, pagaidām bija apmeklējis tikai nelielu daļu no tiem. Viņš rikojās ļoti sistemātiski, izprātojis, ka Beverlijas bagātajam stāvoklim atbilstoša sieviete, kas vizinās apkārt šofera vadītā limuzīnā, apmestos vienīgi trīszvaigžņu vai labā viesnīcā. Bet viņš arī atcerējās, ka Beverlijai nepatika pārspīlēti greznas un slavenībām pārbagātas viesnīcas, tātad viņa būs izvēlējusies kaut ko mazu, gaumīgu un elegantu.

“Rainbow Springs Lodge’’ bija lielisks paraugs pieliekami bagāta un diskrēta, bez uzkrītošiem norādījumiem, ka šeit būtu viesnīca, vienīgi grezna spāņu strūklaka burbuļoja antīki bruģētu akmeņu vidū, kuploja zaļi koki un lidinājās eksotiski papagaiļi, it kā tā būtu kāda personiskā villa. Tāda vieta, kur nemaz nebija tik viegli uzmeklēt reģistratūru, un, ja kāds to atrada, tur nebija ne pastkaršu stenda, ne jautru meiču viesnīcas formas jakās. Administratora palīgs ar garu degunu un augstām uzacīm bija paziņojis Denijam šodien jau trīsdesmit sesto “nē”.

Tagad viņš brauca pa Pabnu kanjona ielu, ar dūri dauzīdams stūri. Tā maita atradās kaut kur šajā greznajā tuksneša pilsētā, kaut kur starp šīm sasodītajām dateļpalmām un strūklakām, un golfa laukumiem. Bet kur? Kur?

Kad ierūcās vēders, Denijs aptvēra, ka ir jau vēls, bet viņš visu dienu nav neko ēdis. Piebraucis pie pirmā pamanītā restorāna“Rosarita”, meksikāņu restorāna ar parasto spāņu flīžu grīdu un panīkušiem kaktusiem lielos podos Denijs apsēdās pie galdiņa uz terases, kur no augšas tika izsmidzinātas smalkas ūdens lāsītes. Kalifomijā bija sausums, no Jurīkas līdz pat Sandjego ūdens tika taupīts, bet Palmspringsā ar ūdeni atsvaidzināja gaisu.

Kad viņš pasūtīja siera salātus, tako, meksikāņu pupiņas, rīsus un alu, oficiante ieteicās: Ziniet, jūs man izskatāties pazīstams. Vai jūs šeit bieži iegriežaties?

Denijs veltīja viņai vienu no saviem laiskajiem, pievilcīgajiem smaidiņiem, lai slēptu pēkšņo satraukumu, kas viņu bija pārņēmis. Tieši no tā viņš arī baidījās ka, par spīti brillēm un bārdai, viņa seja vēl aizvien ir pārāk pazīstama. Galu galā to bija vērojuši četrdesmit miljoni televizoru īpašnieku, to varēja arī skatīt milzīgajos reklāmas kampaņas plakātos un vēlēšanu uzsaukumos. Sasodīts, šī smukulīte kruzuļotajā uzsvārcī reiz varēja būt viena no “Denija meitenēm” enerģisku sieviešu grupas, kas bija gājušas pa visu valsti, klauvējušas pie katrām durvīm un izdalījušas brošūras “Deniju Makeju par prezidentu”.

-    Nē, viņš atsaucās, nopētīdams meiču no galvas līdz kājām. Viņa izskatījās itin glīta, apmēram divdesmit gadus veca un apvilkusi vienu no tiem muļķīgajiem oficianšu tērpiem, kam bija cieši apspīlēta zemnieciska augšdaļa, sažņaugts viduklis un kupla svārku daļa, ko balstīja dučiem apakšsvārku. Nekad agrāk neesmu te bijis, mis.

-   Jums ir dienvidnieku akcents, viņa turpināja, reaģējot uz Denija smaidu un viņai veltīto skatienu. No kurienes jūs esat?

-Ak, es dzīvoju tepat netālu.

-   Es zinu, ka esmu jūs kaut kur redzējusi, viņa koķeti atkārtoja. Neraizējieties, gan es atcerēšos.

Bet Denijs raizējās visu laiku, kamēr ēda salātus un tako, un pupiņas. Un, kad oficiante viņam atnesa otro un tad trešo alu un viņš ievēroja, kā meiča pēta viņa seju, tik cītīgi saraukusi pieri, it kā domāšana viņai nebūtu pierasta lieta, Denija bažas vēl vairāk pieauga. Un ja nu tā viņu atpazīst? Ja nu piepeši iesaucas: “Ei, jūs esat Denijs Makejs!” Ja nu viņa nelasa laikrakstus un neskatās televīziju, un nezina, ka vīrs, par kuru viņa bija gatava balsot pirms trim gadiem, bet kurš kāda skandāla dēļ izstājies no politiskās cīņas, it kā ir nomiris cietumā?

Jēzus… tas būtu traki. Viņa varētu izpļāpāties.

Un izjaukt viņa plānus.

Tāpēc, kad viņa atgriezās un vaicāja Denijam, ko viņš vēlētos saldajā ēdienā, viņš lika lietā visu savu valdzinājumu, ko parasti taupīja tikai visizcilākajām sievietēm, un sacīja: Nu un ko tad tu varētu piedāvāt?

Viņi satikās stundu vēlāk, kad meičai beidzās darbs. Viņš piebremzēja savu jaguāru, un viņa, iestīvinātajiem apakšsvārkiem čabot un somiņā skanot dzeramnaudai, ietrausās mašīnā. Oho, cik superīga mašīniņa! viņa iesaucās.

-    Kurp dosimies, mīlulīt? Denijs vaicāja.

Meiča brīdi raudzījās viņā, tad atmeta galvu uz sāniem un klīrīgi noteica: Vai zini, jo vairāk es uz tevi skatos, jo vairāk esmu pārliecināta, ka pazīstu tevi. Tas mani dara vai traku!

-   Klau, varbūt mums mazliet pavizināties un tā atsvaidzināt tavu atminu?

Viņi nolēma nolūkoties saulrietā un devās augšup uz vientuļās Santarozas kalnu nogāzes pusi. Ceļš bija dubļains, tas veda prom no gaismas, ēkām un citiem cilvēkiem. Denijs zināja, ka mašīna meiču uzbudina, viņš sajuta, ka meiča viņam līdzās kļūst aizvien seksīgāk noskaņota. Denijs daudzus gadus bija uzkrājis pieredzi, lai zinātu, kad sieviete ir gatava seksam.

Viņš nobremzēja jaguāru, un abi palūkojās laukā uz ieleju apakšā, kur krēslā jau sāka iedegties dažas ugunis. Uzmini, ko es paņēmu līdzi, viņa ieteicās, izņemdama no somiņas divas alus pudeles.

-   Pag, mīlulīt, Denijs iebilda, kad meiča grasījās tās atvērt.

-    Ne šeit! Salona polsterējums ir krietni dārgs. Un mašīna nav pat vēl četras dienas veca. Viņš pasmaidīja un piemiedza ar aci.

-    Izkāpsim ārā un ieelposim mazliet svaiga gaisa.

Vējš atnesa spēcīgu salviju smaržu; kad vēja virziens mainījās, viņi varēja sadzirdēt tālumā kaucam koijotu baru. Tuksnesis lejā sāka mainīt krāsas; saulriets atkal būs burvīgs. Denijs ar meiču atspiedās pret silto motora pārsegu, dzēra alu un pļāpāja par

to, cik mūsdienās grūti tikt uz augšu. Meičai bija divdesmit gadu, bet viņa jau bija iepazinusi vilšanos. Denijs stāstīja, ka pabijis šur un tur, darījis šo un to, ka viņam nedaudz veicies ar ieguldījumiem un tāpēc viņš varējis atļauties šo mašīnu.

Sekss sākās it kā nevērīgi, ar divu pilnīgu svešinieku piesardzīgiem skūpstiem. Bet, tikko viņi bija iesiluši, abi sāka darboties saskaņoti, jo abi šajā jomā bija pieredzējuši. Denijs novilka meičas tērpa zemniecisko augšdaļu, uzlēja viņai uz krūtīm alu un nolaizīja to. Viņa ieķiķinājās, notrīsēja un iegrūda roku viņa biksēs. Pēc tam Denijs visu tālāko paveica ātri, jo viņam bija jāsteidzas. Beverlija atradās kaut kur ielejā, un Denijam bija viņa jāatrod. Bet šis mazais sānsolis bija nepieciešams. Meiča galu galā atcerēsies, kas viņš ir, un izpļāpāsies. Viņiem nebūt nenāktu par labu, ja cilvēki sāktu prātot, vai Denijs Makejs tomēr galu galā nav dzīvs.

Kad Denijs bija beidzis, pamezdams meičas biksītes uz jaguāra motora pārsega un iestīvinātos apakšsvārkus saceltus stāvus gaisā, viņš atvēra pasažieru puses durvis un paņēma kaut ko no mašīnas cimdu nodalījuma.

-   Oho! meiča aizelsusies iesaucās, pieceldamās kājās un raudzīdamās pēc savām biksītēm. Tas nu gan bija kaut kas!

Pagriezusi Denijam muguru, viņa pārmeklēja smiltis un salviju cerus. Es patiesi vēlos, kaut varētu atcerēties, ko tu man atgādini… Piepeši viņa uzsita knipi un iesaucās: Es atceros! Un tajā pašā brīdī, kad viņa pagriezās, teikdama: Tu esi ļoti līdzīgs manam brālēnam Elam no Oklahomas, viņa sajuta asas sāpes nieru apvidū.

Viņa palūkojās lejup uz savā sažņaugtajā viduklī ietriekto nazi. Tad Denijs to izrāva laukā; viņa iekliedzās un noslīga zemē.

Noslaucīdams asmeni viņas svārkos, Denijs piebilda: Vai tas nav kas nepārspējams? Es jau domāju, ka tu mani nodosi, bet izrādījās, ka esmu tikai līdzīgs vecajam brālēnam Elam. Tas tikai pierāda, viņš piemetināja, apsēdies pie stūres un iedarbinādams mašīnu, ka pat man šad un tad gadās kļūdīties!

Viņš aizbrauca, saulrieta apspīdēts, un pakaļējās riepas uztrausa smilšu un grants mākoni meičas līķim.

40

2^oija Larsone pie mums nostrādājusi vairāk nekā divus gadus, daktere Izaksa, Saimons Jangs sacīja. Patiesībā tieši viņa bija tā, kas iekārtoja klīniku. Mis Larsone ieradās ar ļoti labām atsauksmēm no kāda Santamonikas plastiskā ķirurga. Viņa palīdzējusi tam izveidot jaunu kabinetu un sešus gadus strādājusi par viņa palīdzi.

-    Ne jau Zoijas medicīnas māsas spējas es apšaubu, mister Jang, Džūdita iebilda. Es runāju par viņas ētiku. Es viņai gluži vienkārši neuzticos.

Viņi sēdēja mistera Smita istabā. Bija uznācis vakars, metot drūmas ēnas tajos kaktos, kur vēl nebija ieslēgtas lampas, un uz galdiņa dzisa kafija sudraba servīzē. Smits pagaidām nebija teicis ne vārda.

-   Jums nav pierādījumu, Jangs sacīja, ka mis Larsone izpaudusi šo notikumu tenku lapas žurnālistiem. Kaut ari telpā valdīja saspringta atmosfēra un Džūditas niknums bija acīm redzams, “Zvaigžņu kūrorta” galvenais administrators saglabāja nemainīgu savaldību un pieklājību. Šī kopā sanākšana bija viņa ideja, viņš bija ieradies mistera Smita istabā kā sūtnis, lai informētu valdnieku, ka Saūda Arābija saņems visas nepieciešamās lidmašīnas. Grezni un eleganti ģērbies, viņš ienāca telpā, savā smalkajā šveiciešu akcentā apliecinādams dakterei Izaksai un misteram Smitam, ka viņš kontrolē situāciju pār tenku lapas rakstu. Bet, cik nu Džūdita varēja saprast, viņa kontrolē atradās vienīgi iepriekš sagatavotas diplomātiskas frāzes.

-   Nē, man nav pierādījumu, viņa piekrita. Bet es zinu, ka viņa to izdarīja!

-   Daktere Izaksa, mani un mis Bērgesu arī ir satraucis šis gadījums, un mēs tikpat dedzīgi kā jūs gribam atklāt patiesību, bet esmu aprunājies ar mis Larsoni, un viņa paliek pie sava, ka viņai ar to nav nekāda sakara. Ja jums būtu kādi pamatoti pierādījumi… Viņa balss pagaisa, atstājot to kā jautājumu.

-    Man nav pierādījumu, bet man ir tāda nojauta, Džūdita neatlaidās, dusmodamās, cik nepamatoti izklausās viņas vārdi. “Kas gan slēpās aiz šīm vērīgajām šveicieša acīm?” viņa prātoja. Vai Jangs uzskatīja, ka viņas ir tikai divas ķildīgas sievietes, ka visa šī lieta nav nekas vairāk kā zemiska cīņa par varu starp tikko darbu uzsākušu ārsti un īgnu medicīnas māsu? Džūdita paraudzījās uz Smitu, kas sēdēja uz dīvāna pie kamīna. Šim gadījumam par godu viņš bija apvilcis bikses un džemperi un aplicis zīda šallīti ap kaklu. Pēc Džūditas domām, šis apģērbs ļoti atšķīrās no pidžamas; viņš vairs neizskatījās pēc pacienta, pēc cilvēka, kurš tikko pārcietis operāciju un bijis piekalts pie gultas. Šobrīd tur sēdēja bagāts un varens cilvēks, kas pilnībā kontrolēja sevi. Džūdita prātoja, ko gan Smits domā par viņas apsūdzību pret Zoiju. Mister Jang, viņa ierunājās, kad es sapratu, ka tā tenku lapa ieguvusi informāciju jau pirms operācijas izdarīšanas, jo šī informācija tika publicēta divas dienas pirms mistera Smita ierašanās šeit, es pārbaudīju klīnikas pieteikumu dokumentus un redzēju, ka doktors Ņūtons nolicis operācijas laiku jau vairāk nekā mēnesi iepriekš. Zoija jau četras nedēļas iepriekš zināja, ka šī operācija notiks.

-   Un to pašu zināja arī doktora Ņūtona personāls. Un patiesībā, Jangs pievērsās Smitam, jūsu cilvēki arī.

Smits neatbildēja.

-   Daktere Izaksa, Jangs sacīja, mis Bērgesa ļoti vēlas šajā gadījumā rīkoties taisnīgi. Mēs saprotam jūsu bažas, tomēr…

-   Jūs negribat atlaist Zoiju no darba, balstoties vienīgi uz maniem vārdiem.

-    Galu galā doktoram Mitgangam nekad neradās sūdzības, un pirms šī gadījuma nekāda cita informācija izpausta netika. Bet varat būt pārliecināti, mēs uzņemsimies visu atbildību. Taču pagaidām mums nav pamatotu pierādījumu, ka tur iesaistīta mis Larsone.

-   Tad papētiet viņu tuvāk! Noskaidrojiet, vai viņa pēdējā laikā nav noguldījusi lielāku summu bankā. Vai arī…

-    Daktere Izaksa, Jangs lēnām iesāka, ļoti nemanāmi un veikli paraudzīdamies pulkstenī viņš pasniedzās, lai nogludinātu spilvena stūri, pastiepdams roku pietiekami tālu laukā no savas nevainojami iestīvinātās apģērba piedurknes, tā ka žigli varēja paraudzīties pulkstenī. Tas tika veikts ļoti diskrēti; cilvēks, kurš uzskatīja savu laiku par vērtīgu, bija lieliski iemācījies to darīt. Vai drīkstu aizrādīt, ka jūs, šķiet, esat diezgan stipri aizrāvusies ar šo lietu?

-    Manas intereses nav personiskas, mister Jang, Džūdita izmisusi piebilda, tās ir profesionālas. Ļaunprātīgi tiek pārkāptas kāda mana pacienta tiesības, un es nedrīkstu stāvēt malā. Esmu sašutusi par to, kas noticis, un uzskatu, ka vainīga ir medicīnas māsa. Tas arī viss.

Kad Saimons Jangs grasījās atbildēt, piepeši ierunājās Smits:

-    Tā mēs nekur netiksim. Es ierosinu nogaidīt un uzzināt, ko noskaidrojis mans advokāts. Viņš šorīt izlidoja uz Čikāgu, lai tiktos ar tā laikraksta juristiem. Varbūt viņi vēlēsies sadarboties un nosauks šīs informācijas avotu. Bet līdz tam strīdēšanās neko neatrisinās.

Jangs eleganti piecēlās, it kā uzaicinādams izbeigt šo strīdu. -Es pilnīgi piekrītu, viņš noteica. Tas ir, ja dakterei Izaksai nav iebildumu. Bet mēs ar mis Bērgesu justos ļoti pagodināti, ja jūs abi pavakariņotu kopā ar mums.

Smits atgaiņājās. Es vēl pagaidām neesmu īsti labs galda biedrs, bet pateicieties mis Bērgesai manā vārdā. Un jūs, Džūdita? Viņa arī noraidīja ielūgumu.

Kad galvenais administrators bija aizgājis, Džūdita ar bažīgu izteiksmi sejā pievirzījās tuvāk Smitam. Vai jūs jūtaties labi? Vai es varu kaut kā palīdzēt?

-   Novelciet to sterili balto ārstes uzsvārci, un paēdīsim kopā vakariņas. Kā draugs, nevis kā mana ārste.

-    Man šķita, jūs nevēlaties kompāniju.

-Jūs jau neesat kompānija, Džūdita. Jūs esat viens vienīgs iepriecinājums.

Džūdita aizgriezās, juzdama, ka sirds atkal sāk pukstēt straujāk, kā tas parasti notika, kad viņa atradās Smita tuvumā. Es labprāt pavakariņotu kopā ar jums. Tikai es vispirms pārbaudīšu, vai neesmu kādam nepieciešama.

Zvanot uz klīniku, Džūdita juta pieaugam nemieru. Vai Saimonam Jangam taisnība, apgalvojot, ka viņa pārsteidzas ar spriedumiem? Vai viņas spriedumus ietekmēja jūtas pret misteru Smitu? Galu galā, ja sieviete darbā bija īgna un nolaidīga, tas vēl nemaz nenozīmēja, ka viņai nevar uzticēties.

Bet, tiklīdz Zoija atsaucās: Klīnika! un Džūdita dzirdēja viņas balss toni, viņas šaubas pagaisa. Tai vajadzēja būt Zoijai. Medicīnas māsa, kura nolaidīgi izturējās pret steriliem instrumentiem un izsniedza stiprus medikamentus it visiem, kas vien paprasīja, tikpat labi varēja par labu samaksu pārdot slepenu informāciju.

-   Te daktere Izaksa. Vai kāds meklēja mani?

-   Nē, bet jums atkal zvanīja tas pats cilvēks, daktere. Un, kā parasti, nelika neko pateikt.

Džūditai likās, ka viņa saklausījusi Zoijas balsī ļaunu prieku. Pateicos! Ja mani kāds meklēs, es būšu pie mistera Smita.

-   Ā! Pie mistera Smita?

Dusmās trīcēdama, Džūdita nolika klausuli. Šī bija neciešama situācija. Zoijai jāaiziet no darba.

-   Es esmu tik sasodīti nikna, viņa ieteicās. Ikreiz, kad redzu to drausmīgo rakstu, man gribas kliegt.

-   Vai zināt, Džūdita, es ticu, ka manis dēļ jūs esat gatava cīnīties kaut ar pūķiem. Tas nu gan ir jaunums. Mani glābj dāma.

-    Kāpēc viņi nevarēja likt jūs mierā? Kāda kuram dala, ka jums bijusi operācija?

-   Ir vēl kāds paradokss, kas varētu jūs uzjautrināt, viņš sacīja, un viņa skatiens pievērsās lielai aplokšņu kaudzei, kas bija nolikta uz naktsgaldiņa. Tās ir vēstules no vīriešiem, kuri mani izjautā par operācijas gaitu, kādi ir rezultāti, kas bijis ķirurgs, cik tas maksājis. Citiem vārdiem sakot, daktere, esmu kļuvis par slavenību vīriešu vēdera tauku atsūknēšanā! Viņš skeptiski iesmējās.

-    Kā saka, izlienot no savas slēptuves, esmu pavēris iespēju pārējiem par to runāt un atzīt, ka viņi vēlētos izdarīt tādu pašu operāciju. Viņi uzskata, ja jau vīrietis, kurš slavens ar tādu fizisko formu kā man, atzinis par nepieciešamu kosmētisko operāciju, lai labotu dažas sīkas vainas, tad parastam cilvēkam tas būtu pats par sevi saprotams. Savā ziņā šis raksts atnesis arī zināmu labumu.

-   Vai zināt, ko es domāju? Es domāju, ka jūs cenšaties mani uzjautrināt.

Viņi pāri istabai lūkojās viens otrā.

-   Es piezvanīšu apkalpošanas dienestam, viņš ierosināja,

-    un pasūtīšu mums abiem vakariņas.

Kad Džūdita novilka savu ārsta uzsvārci un pārlika to pār krēsla atzveltni, viņa pēkšņi jutās it kā kaila, kaut ari viņai mugurā bija blūze un vilnas auduma bikses. Viņa bija nometusi savu aizsargtērpu, savu profesionālo vairogu pret tuvību ar misteru Smitu. Tātad viņa bija neaizsargāta; viņa nebija ārste, viņa bija sieviete sieviete, kura jau bija mīlējusi un savā mūžā zaudējusi divus cilvēkus un kura nespētu izturēt, ja būtu jāzaudē trešais.

-   Kurp jūs dosieties, kad tiksiet izrakstīts no slimnīcas? viņa pajautāja, dodamās pie loga, lai paraudzītos, kā lejā pār tuksnesi iestājas vakars. Lūkodamās, kā Palmspringsā un Katedrālsitijā sāk iedegties ugunis, viņa prātoja, cik gan mīlas romānu šobrīd risinās tur, lejā, cik slepenu tikšanos pašlaik notiek, kādas varenas kaislības atmostas, izdziestot saules gaismai.

-   Uz mājām Floridā, viņš atsaucās, lai pilnīgi atveseļotos. Pēc dažiem mēnešiem man paredzēts uzsākt filmēšanos Romā. Pēc tam kas zina? Varbūt ķeršos pie tā televīzijas seriāla, kuru pieminēju.

Mājas Floridā… filmēšanās Romā… Tā bija dzīve, kuru Džūdita pat nespēja iztēloties. Vai jūs rītvakar iesiet uz balli? viņa pavaicāja.

Viņš piegāja pie bāra un pielēja divas glāzes ar brendiju. Pa

sniegdams vienu Džūditai, viņš atbildēja: Tas ir atkarīgs no viena apstākļa.

-    No kāda?

-   Vai es varēšu atrast dāmu, kura nāktu kopā ar mani.

-   Vai drīkstu jums kaut ko pajautāt? viņa ierunājās, lūkodamās brendija glāzē un vērodama, kā šķidrums trīs. Man tas ir svarīgi. Kam jūs ticat, man vai Zoijai?

Viņš uzlika rokas Džūditai uz pleciem, pavērsa viņu pret sevi un ieskatījās tieši acīs. Protams, jums. Vai jūs par to šaubījāties? Pirmkārt, jūs esat tik pārliecināta par to, ko sakāt. Bet arī tāpēc, ka es zinu, mans personāls šo informāciju neizpauda, un es arī uzticos doktoram Ņūtonam un viņa darbiniekiem. Galu galā slepena slavenību ārstēšana ir viņu iztikas līdzeklis, viena muļķīga soļa dēļ viņi riskē zaudēt ļoti daudz. Bet pēc tā, ko jūs man esat stāstījusi par to savu medicīnas māsu…

-   Viņa nav manējā, Džūdita iebilda, tikko spēdama parunāt tik tuvu viņš atradās.

-   Dīvaini, kādi ir pirmie iespaidi. Es viņu satiku tajā rītā, kad ierados šeit. Mis Larsone man palīdzēja iekārtoties šajā istabā. Un es atceros, ka tobrīd iedomājos: cik labi, ka doktors Ņūtons operācijas izdarīšanai ņem līdzi pats savu māsiņu. Nu, vai nav interesanti? Es nezinu, kas mis Larsonē bija tāds īpašs, bet man negribējās, lai viņa piedalītos operācijā.

Viņu acu skatieni uz brīdi sastapās, un Džūdita juta cauri savai blūzei plūstam viņa roku siltumu. Kad viņš jau grasījās pieliekt galvu uz Džūditas pusi, viņus iztraucēja kluss klauvējiens pie durvīm. Smits negribīgi atrāva rokas no Džūditas un gāja atvērt durvis.

Ienāca viesmīlis, stumdams ratiņus, kas bija pārsegti ar baltu galdautu. Tur bija vāze ar baltām narcisēm un sudraba spainītis ar atdzesētu šampanieša pudeli "Cristal”. Kas tad tas? Smits noprasīja. Viņš izlasīja klātpielikto kartīti: “Sveiciens no Saimona Janga.”

-    Kā jūs domājat, Džūdita? Smits pavaicāja, pēc viesmīļa aiziešanas pievienojies viņai pie loga. Vai pieņemsim viņa miera piedāvājumu?

-    Šķiet, mani šis gadījums apbēdinājis vairāk nekā jūs.

-   Tā varētu būt, viņš noteica, stāvēdams tik tuvu Džūditai, ka abu pleci saskārās. Viņi raudzījās, kā starp priedēm iezogas nakts. Man jau ir gadiem ilga pieredze ar presi: esmu iemācījies gluži savaldīgi uztvert sensācijas. Vai varbūt es esmu tikpat sarūgtināts kā jūs, tikai es to izrādu citādi. Viņš pagriezās, lai palūkotos uz Džūditu, un kā apburts vērās uz nelielu dzimumzīmīti zem viņas kreisās auss ļipiņas. Jūsu izturēšanās ir tiešāka. Jūs kliedzat un plosāties, bet es klusītēm noalgoju advokātu.

Džūdita paraudzījās uz Smitu un prātoja, kāpēc šīs tumši zilās acis kinoekrānā nelikās tik vilinošas. Jau filmās viņš bija apburošs, bet reālajā dzīvē…

Viņa pakāpās nost no loga un atteica: Ja es nekliegtu un neplosītos, es būtu dabūjusi čūlu.

Tad tika atnestas vakariņas. Divi smaidīgi viesmīļi ienāca istabā, murminādami: Labvakar, kundze, labvakar, kungs! Kamēr viens uzklāja galdu un apkalpoja, otrs apstaigāja istabu, iedegdams gaismas, aizvilkdams aizkarus un iekurdams kamīnu no pagalēm, kuras katru rītu tika saliktas misiņa turētājā.

Kad viņi izgāja, Smits ielēja šampanieti, tad atvilka Džūditas krēslu un sacīja: Lūdzu, kundze!

Viņi ēda omulīgajā kamīna siltumā, kristāls, sudrabs un porcelāns mirdzēja, Smits mierīgi uztvēra maltītes greznumu un eleganci, turpretī Džūdita, kas vienmēr par visaugstāko virtuves mākslas sasniegumu bija uzskatījusi vienkāršu fileju, tagad apbrīnoja pasūtīto vakariņu galdu, uz kura bija kūpināta zobenzivs ar piparmētru sviestu, sarkano kāpostu salāti ar grieķu sieru; maizes šķēles papīra biezumā, apziestas ar sviestu, garšvielām un rīvētu sieru un sagrauzdētas tā, ka tagad bija brūnas un kraukšķīgas; un atdzesēts zemeņu ķīselis sudraba šķīvjos.

Nezinādama, ar ko sākt, viņa sekoja Smita paraugam paņēma mazliet melnā kaviāra un uzzieda to plānā kārtiņā virs grauzdiņa. Šī bija tikai otrā reize Džūditas mūžā, kad viņa nogaršoja kaviāru, un viņa vēl aizvien nebija pārliecināta, vai viņai tas garšo.

-   Vai zināt, Džūdita, Smits ierunājās, pirmā reize, kad es baudīju patiesi lielisku belugas kaviāru, bija tad, kad mēs Irānā fil

mējām “Zelta ordu”. Šahs uzaicināja visu fimešanas grupu uz savu pili…

Džūdita klausījās kā apburta. Smits runāja par to pasauli un laiku, kurā viņa neiederējās; kad uzņēma “Zelta ordu”, viņa patiesībā vēl nebija piedzimusi.

-    Kāpēc jūs tā nēsājat matus? Smits piepeši pārtrauca pats

sevi.

Džūdita jutās pārsteigta. Viņa bija nēsājusi matus bizē jau kopš medicīnas skolas laikiem. Neviens nekad nebija tam pievērsis uzmanību, pat ne Morts.

-   Es vienkārši prātoju, kā tie izskatītos…viņš pavedinoši pamāja ar rokām, atlaisti va|ā.

Džūdita aptvēra, ka domā par šaha pili un belugas kaviāru, un visām tām spožajām mīlas dēkām, kādas Smitam bijušas pa visu pasauli, ar grāfienēm un kinozvaigznēm, un bagātām sabiedrības dāmām. Džūdita tagad atcerējās, ka Smits reiz bija tuvu laulībām ar kādu augstākās sabiedrības dāmu, ko uzskatīja par bagātāko sievieti Savienotajās Valstīs. Kā gan Džūdita ģimenes ārste no Grīnpainzas varēja sacensties ar tādu pagātni?

Un piepeši viņa apjauta, ka grib sacensties grib būt tā vienreizējā sieviete viņa dzīvē, tā sieviete, kurai viņš bija ļāvis būt klāt savās sāpēs.

Viņa palūkojās pāri galdam un ieraudzīja kaut ko mirgojam viņa acīs romantikas un piedzīvojuma degsmi.

Piepeši viņa bija ļoti uzbudināta.

-    Džūdita… viņš iesāka.

Un tad iezvanījās telefons.

Zvanīja Džūditai, kādam bija nepieciešama medicīniskā palīdzība. -Atvainojiet, viņa pieceldamās sacīja un pasniedzās pēc sava baltā uzsvārča. Man jāiet. Kāds treniņzālē savainojies.

Pie durvīm Smits viņu apturēja: Vai jūs atgriezīsieties?

Viņa ielūkojās Smita acīs un pasmaidīja. Jā, ja nebūs pārāk vēls. Es atgriezīšos.

41

.Z)enijs atstāja savu jaguāru viesnīcas autostāvvietā un iegāja “Marriott” eksotiskajā foajē. Pēc tam kad viņam bija nācies nogalināt mazo oficianti, kura uzskatīja Deniju par līdzīgu savam brālēnam Elam, viņš bija apbraukājis vēl četrpadsmit viesnīcas. Viņa nepacietība bija sasniegusi galējo robežu.

Kur gan visā šajā nolādētajā tuksnesī bija tā padauza?

Viņš piegāja pie reģistratūras galda, noplivināja savu preses dienesta apliecību un sacīja: Sveicināta! Man norunāta tikšanās ar Filipu Robertsu. Vai jūs, lūdzu, nepavēstītu viņai, ka esmu ieradies? Denijs bija atklājis, ka šī pasaciņa ļauj ātrāk panākt rezultātus, nevis vienkārši jautājot, vai viņa ir apmetusies viesnīcā. Nav jājautā, bet jāuzvedas tā, it kā zinātu, ka viņa te ir.

-    Vienu mirklīti, lūdzu!

Denijs sasprindzis stāvēja pie galda, bungodams pa to ar pirkstiem, kamēr divi papagaiļi virs lagūnas mēģināja pārķērkt viens otru.

Beidzot jaunā sieviete atgriezās un sacīja: Jūs varat pats parunāt pa to iekšējo telefonu.

Denijs pārsteigts raudzījās uz viņu.

Trāpīts!

Viņš piegāja pie baltā telefona un, iesācis: Mis Robertsa? atklāja, ka runā ar jaunu vīrieti, kam ir austrāliešu akcents. Nav šaubu, tas bija tas pats puišelis, ko Denijs bija redzējis kopā ar Filipu. Denijs prātoja, vai tas nav viens no tiem puišiem, kas strādājuši viņas bordelī “Taurenītis”, kura dēļ viņš, Denijs, tika arestēts, pazemots, iznīcināts.

-    Vai drikstu jautāt, kādā sakarājās zvanāt? puišelis prasīja. Diemžēl mis Robertsai nav paredzēta nekāda tikšanās ar jums.

Denijs izmantoja visu savu iespaidīgo valdzinājumu, kas parasti viņam pavēra katras durvis. Ha, ha, tas bija tikai izdomājums! Saprotiet, esmu žurnālists, un es ļoti vēlētos intervēt mis Robertsu savam rakstam. Vai viņa nevarētu man atvēlēt kādu mirklīti?

-   Atvainojiet, mis Robertsa ir aizņemta.

-    Un kā būtu rit?

-Atvainojiet, jums nāksies vienoties par interviju viņas birojā Losandželosā.

-   Saprotiet, man šis raksts jānodod pēc iespējas ātrāk. Es apsolu, ka neaizkavēšu viņu ilgi.

-    Man ļoti žēl, austrālietis noteica un nolika klausuli.

Denijs, ari nolikdams klausuli, nodomāja: “Tev vēl būs pašam sevis žēl, tu, mazais nekauņa!” Tad viņš prātoja, ko tagad darīt.

Droši vien nebūtu pārāk grūti uzzināt, kurā numurā viņa apmetusies, bet ko tad? Doties augšā un sagādāt Beverlijai vislielāko pārsteigumu mūžā? Bet tas vairs nesagādātu viņam tik lielu prieku. Bez tam tāda vardarbīga izturēšanās bija domāta parastiem muļķiem; Dcnijam Makejam bija savs stils un klase. Kad viņš beidzot notvers Beverliju, viņš vēlējās to darīt ar zināmu apdomu, lēnā garā, izbaudot to.

Denijs atgriezās viesnīcas priekšā, kur jauni vīrieši baltos kreklos un Bermudu šortiem kājās palīdzēja viesiem pārnest bagāžu. Viņš apstājās un raudzījās decembra vakarā. Tajā brīdī, kad Denijs prātoja, kā lai turpmāk rīkojas, pēkšņi viņš pamanīja autostāvvietā blakus pazemes garāžām baltu limuzīnu. Un tam blakus, iespiedis rokas sānos, stāvēja vīrietis šofera formastērpā un pētīja nobrāzto krāsu.

Tā bija viņas mašīna.

Denijs piegāja klāt un ierunājās: Sveicināts! Liekas, jūs būsiet iekļuvis tajā pašā smilšu vētrā, kurā es. Tā gandrīz norāva manai mašīnai visu krāsu.

-    Jā, šoferis novilka, nogrozīdams galvu. Tuksnesis ir skarbs. Man nepatīk ar šādu braukt. Sabojā visu iespaidu par kompāniju.

-   Par kompāniju?

-   “Zvaigžņu slava”, vīrietis atsaucās, norādīdams uz mašīnas numura plāksnīti “ZVSLV 2”.

Denijs izvilka cigarešu paciņu un piedāvāja arī šoferim.

-   Paldies! tas atbildēja, aizdegdams savu cigareti ar Denija zelta šķiltavām. Es gribētu to dabūt atpakaļ uz Losandželosu, cik ātri vien iespējams. Izskatās drausmīga, vai ne? Man gan negribētos tādā braukt.

-   Tad kāpēc jūs tūlīt nebraucat atpakaļ uz Losandželosu?

-   Nevaru. Manai priekšniecībai rīt vajadzīga mašīna. Viņš caur abu cigarešu dūmiem paraudzījās uz Deniju. Vai nezināt kādu vietiņu tuvumā, kur labi krāso? Es vēl vairākas dienas netikšu prom no Palmspringsas.

-   Man šķita, jūs sacījāt, ka mašīna vajadzīga priekšniecībai.

Šoferis pārvilka ar roku pār sabojāto pulējumu, viebjoties tā,

it kā viņam pašam sāpētu. Vienīgi rīt. Viņa dažas dienas uzturēsies “Zvaigžņu kūrortā”. Es pa to laiku pagūšu savest kārtībā šo mašīnu.

“Zvaigžņu kūrortā”?

Kāpēc viņam šis vārds izklausījās pazīstams?

-   Man ļoti žēl, Denijs noteica. Diemžēl es šo apkārtni labi nepazīstu. Šā vai tā vēlu veiksmi!

Ātri izsaucis savu mašīnu, Denijs izbrauca uz ielas, tad lejup pa Kantrīkluba ielu, līdz tikai dažas pēdas no zaļās zāles pavērās tuksneša baltās kāpas. Viņš apstādināja mašīnu un pārskatīja Kvina kabatas portfeli: starp banknotēm bija zīmīte, kur ar Kvinaroku bija rakstīts: “Rezervēts numurs, “Zvaigžņu kūrorta” rīta tramvajs.” Un uz tā bija rītdienas datums.

Denijs nespēja noticēt savai veiksmei. Tātad nabaga vecais Otiss paredzējis doties uz “Zvaigžņu kūrortu”? Un ari viņa dodas turpat. Kāda sagadīšanās!

Bet nē, Denijs aptvēra. Tā nepavisam nebija sagadīšanās. Kvins noteikti zinājis, ka Filipa dodas turp: varbūt viņš bija nolēmis satikt viņu “Zvaigžņu kūrortā” un sagādāt viņai pārsteigumu ar savu informāciju.

Nu, varbūt Kvinam tomēr neizdosies sagādāt savu pārsteigumu. Bet Beverlija noteikti jutīsies pārsteigta.

PIEKTĀ DIENA

..

42

Seit augšā, sniegotajos kalnos, revolveris šķita sveram vairāk nekā lejā, tuksnesī. Noslēpts dziļi mēteļa kabatā, ierocis, liekas, ievilka sevī ledaino gaisu un kļuva vēl smagāks, ja tas vispār bija iespējams, it kā pats pārvēršoties ledū. Virzīdamies uz priekšu pa sniegu, uzcēlis apkakli, lai apslēptu savu seju, vīrietis uz mirkli iedomājās, vai, novelkot cimdu un ar kailo roku pieskaroties revolverim, viņa āda nepielips pie tā tāpat kā pie “Krazy ” līmes.

Ieraudzījis kādu kustamies starp priedēm, vīrietis apstājās un ieskatījās. Tas bija kāds no kūrorta darbiniekiem jauns, muskuļains puisis, kas attīrīja sniegu no šīs meža takas.

Vīrietis ar revolveri nogaidīja. Viņš palūkojās apkārt, cerēdams ieraudzīt šurp nākam cilvēku, kuru viņam bija paredzēts satikt. Viņš dedzīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk tikt prom no šī aukstuma savā siltajā namiņā. Varbūt piezvanīt uz istabu apkalpošanas dienestu un pasūtīt vienu no tām gardajām brokastīm, ar ko bija izslavēts "Zvaigžņu kūrorts”?

Beidzot puisis, kam mugurā bija tumši zila, silta vējjaka ar sudrabainu zvaigznes emblēmu uz tās, paņēma savus darbarīkus un devās prom. Pēc mirkļa starp kokiem parādījās cits stāvs; nācējs bija tik ļoti satuntuļojies, ka laukā bija palikušas vienīgi acis, bet pat tās apslēpa lidotāja brilles.

Abi vīrieši klusēdami gāja blakus, līdz sasniedza skatu laukumu, no kura varēja redzēt pār tuksnesi astoņus tūkstošus pēdu zemāk gausi austam rīta sauli.

-    Lejā šodien bija septiņdesmit grādi, pirmais vīrietis ierunājās, iebāzdams rokas kabatās un sataustīdams auksto revolveri. Viņam šķita, ka tas pat cauri cimdam varētu piesalt pie viņa ādas. Šķiet, augšā ir tik tikko trīsdesmit.

Viņa sarunu biedrs brīdi neteica ne vārda. Tad: Vai esi pārliecināts, ka Filipa ierodas šodien?

-   Es divreiz pārbaudīju visu saņemto informāciju. Viņa ir rezervējusi vietu rīta gaisa tramvajā.

-    Vai tu dabūji ieroci, kā es tev liku?

-Jā.

-    Vai tu zini, kā ar to rīkoties?

-   Ak Dievs… jā!

-    Es uz tevi paļaujos. Mums nav daudz laika.

Pie skatu laukuma abi šķīrās, lai dotos katrs savu ceļu. Pēc brīža, kad viegls sniedziņš bija pārklājis viņu pēdas, nekas vairs nevēstīja, ka viņi te vispār bijuši.

43

Londona, Anglija, 1985. gads

“ļU[

1VJ ana mīļota Estere,” Filipa rakstīja. “Šeit, Londonā, ir auksts un līst, un man Tevis tik ļoti pietrūkst. Tagad es vēlos, kaut būtu paklausījusi Tevi un paņēmusi sev līdzi, bet es negribēju, ka Tu nokavē veselu mēnesi skolā, kaut ari misters Beringers apgalvoja, ka Tavas sekmes desmitajā klasē esot ļoti labas. Es apsolu, ka uz mūsu dzimšanas dienu atgriezīšos mājās…”

Par šo vjetnamiešu bāreni, kuru par Esteri nodēvēja amerikāņu ārsts, kas viņu izveda no Vjetnamas kara laikā, netika atrasti nekādi dati. Nezinādama viņas dzimšanas datumu, Filipa bija atļāvusi meitenei pašai izvēlēties savu dzimšanas dienu, un Estere bija izvēlējusies Filipas dzimšanas dienas datumu. Katru gadu viņas to svinēja kopā; šogad mātei paliks četrdesmit septiņi un meitai apmēram piecpadsmit.

Filipa sēdēja savā viesnīcas "Hilton” numurā, no kura pavērās skats uz Haidparku, rakstīja vēstules un klausījās, kā logos sitas lietus. “Starp citu, Estere, tēvocis Pols ieradīsies Londonā mani apciemot,” viņa turpināja. “Kaut ari viņš pa telefonu izklausījās ļoti noslēpumains, man šķiet, es gluži labi zinu, ko viņš man grasās sacīt: ka nolēmis kandidēt prezidenta vēlēšanās. Viņš jau ilgu laiku bijis īsti piemērots šādam amatam un tautā ieguvis popularitāti. Kā Tev, Estere, patiktu, ja Tavs tēvocis sēdētu Baltaja namā?”

Estere, protams, zināja, ka Pols Marķēts nebija viņas īstais tēvocis, vienīgi labs mātes draugs, kurš laiku pa laikam uzradās viņu dzīvē. Viņš mēdza ierasties pie viņām mājās melnā automašīnā ar milzīgu šoferi, kurš nekad nerunāja, atveda Esterei dāvanu un tad, pat nenovilcis mēteli un neatsēdies, lai kaut ko iedzertu kā to darīja citi mammas draugi -, aizvilka viņas mammu prom.

Kādu rītu pēc kārtējā Pola apmeklējuma Estere bija pārsteigusi Filipu, piepeši pajautājot: Vai tu esi iemīlējusies tēvocī Polā? Meitenei tad bija tikko apritējuši četrpadsmit gadi; viņa bija plaukstoša aziātu skaistule, ļoti iecienīta skolā un tikko savā pusaudzes dedzībā atklājusi, ka pasaulē ir arī puiši.

-   Mēs ar tēvoci Polu esam seni draugi, Filipa bija atbildējusi. Mēs jau ilgi pazīstam viens otru.

Meitenes mandeļveida acīs bijaiezadzies skeptisks skatiens un apaļajos vaidziņos iegūla ķircinošas bedrites. Man liekas, viņš ir tīri glīts, Estere bija piebildusi. Un tev ari tā šķiet. Es spriežu pēc tā, kā tu uz viņu skaties.

Filipa pārtrauca rakstīt, lai pavērotu lietu aiz loga, un viņa atkal prātoja par to, kā pārmainījusies viņas dzīve, kopš tajā ienāca Estere. Pirmie mēneši bija smagi, kā jau Filipa bija paredzējusi, gan valodas barjeras dēļ, gan to šausmu dēļ, ko bērns bija piedzīvojis. Estere mēdza uztrūkties no miega, murgos kliegdama. Viņa mēdza šaubīdamās raukt pieri, skatoties uz priekšā nolikto amerikāņu ēdienu; viņa nevienam neuzticējās un rāvās prom no Filipas glāstiem. Tajos pirmajos mēnešos Filipa mēdza uz pirkstgaliem ic'fcvīties Esteres guļamistabā un mīlošā apbrīnā raudzīties uz mazo meitenīti, kas, saritinājusies kā garnele, gulēja gultiņā ar sviedriem norasojušu pierīti un uz spilvena atmestām melnām cirtām. Filipa mēdza sēdēt viņai līdzās visu nakti, kā to reizēm pie viņas bija darījis Džonijs, un viņa pati brīnījās par pāri plūstošo mīlestību, kuru izjuta pret šo bērnu.

Palūkojusies mazajā ceļojumu pulkstenī, kas bija nolikts uz rakstāmgalda, viņa pārsteigta ieraudzīja, cik vēls jau. Pols bija sacījis, ka ieradīsies viņas viesnīcā astoņos, tātad jau pēc stundas. Atstājusi vēstules pabeigšanu uz vēlāku laiku, viņa iegāja guļamistabā, lai sapostos. Viņi grasījās vakariņot “Cafй au Lait”, tikai viena kvartāla attālumā no viesnīcas, kurā bija apmetusies Filipa.

Protams, nebija ne runas par iespēju vakariņot viņas viesnīcas numurā. Tajās nedaudzajās reizēs, kad Filipa apmetās viesnīcā, piemēram, toreiz, kad viņa bija Vašingtonā uz veselības un uztura konferenci, un pagājušajā gadā, kad viņa brauca uz Sanfrancisko uz darījumu sieviešu sanāksmi, Pols nekad nenāca augšā uz viņas numuru; viņi vienmēr sastapās foajē, kaut kur aizgāja, un vēlāk Pols viņai pie lifta novēlēja “arlabunakti!”. Vakariņodami viņi draudzīgi pļāpāja par visādiem jautājumiem. Ja saruna draudēja ievirzīties bīstamās sliedēs vai klusums ievilkās pārāk ilgs, viņi atkal pasteidzās to aizstāt ar nenozīmīgām runām vai ēšanu. Pirms desmit gadiem, kad abi bija stāvējuši Filipas mājas gaitenī un Pols viņu bija gandrīz noskūpstījis, viņš bija kaut ko apsolījis. Un šo solījumu viņš bija turējis. Kopš tā vakara viņi nekad nebija palikuši divatā; viņi glābās paši no sevis pilnos restorānos, šoferu vadītos limuzīnos, spoži apgaismotās vietās; ne reizi netika bilsts ne vārds par slepenām jūtām un vēlmēm.

Iezvanījās telefons ar dīvaino, britu telefoniem raksturīgo, uzstājīgo dubulto signālu, un Filipa steidzās pacelt klausuli. Kaut nu tikai Pols nepaziņotu, ka viņš nevar tikt uz vakariņām, viņa domāja.

Zvanīja patiešām Pols, bet viņš neatsauca tikšanos. Es esmu šeit, viesnīcas foajē. Vai drīkstu uziet pie tevis?

Filipa bija pārsteigta. Pols bija ieradies stundu agrāk. Un nekad iepriekš viņš nebija nācis augšā uz viņas numuru.

Tā kā viņa vilcinājās, Pols žigli piebilda: Tas ir svarīgi, Filipa. Es apsolu, ka nerīkošos neapdomīgi. Piecas minūtes, vairāk es neprasu. Un tad mēs dosimies vakariņās. Labi?

-    Protams, tu vari nākt augšā, Pol! Filipa atsaucās.

Viņa iesteidzās guļamistabā. Sirds strauji sitās. Viņš noteikti pavēstīs par iesaistīšanos prezidenta vēlēšanu kampaņā; viņa tā jau bija domājusi. Tik svarīgas ziņas tā nevarēja atklāt, visiem dzirdot. Pagaidām.

Izdzirdējusi klauvējienu pie durvīm, Filipa piespieda roku pie krūtīm, lai nomierinātu joņojošo sirdi, dziļi ievilka elpu un atvēra durvis.

-   Pol, kāds patīkams…

Viņš pēkšņi apskāva Filipu un kaislīgi noskūpstīja. Es mīlu tevi, Filipa, viņš čukstēja, pievilkdams viņu sev tik cieši klāt, ka Filipai aizrāvās elpa. Mans Dievs, es tevi tik ļoti mīlu.

Piecpadsmit piesardzīgas atturības un apspiestu seksuālo vēlmju gadi izzuda šajā vienā mirklī, kad viņi noslīga uz grīdas, lūpām meklējot otra lūpas, mēlēm kaislīgi tiecoties otra mutē. Filipa nejuta raupjo paklāju sev zem muguras; viņa uzvilka Polu sev virsū. Viņa skūpsti šķita dedzinām; Pola mute ne mirkli nepameta Filipas lūpas, piekļūstot tām no visām pusēm, viņa rokas sapinās Filipas matos, nelaižot vaļā viņas galvu, kamēr Pola augums piespieda viņējo. Steidzīgi tika daļēji norautas drēbes, pogas notrūka, tika atrauts rāvējslēdzējs, biksītes gandrīz saplīsa. Un tad viņš jau bija ieguvis Filipu; viņa sažņaudza kājas ap Polu, lai pievilktu viņu vēl tuvāk, vēl dziļāk. Viņa pabāza rokas zem Pola krekla un ar pirkstiem ieķērās viņa spēcīgajos muskuļos.

Piepeši Pols pārtrauca un palūkojās uz Filipu; viņš ar pirkstiem saņēma viņas matus, kastaņbrūnā vēdeklī izklājot ap viņas galvu. Vēlreiz viņu noskūpstījis daudz maigāk -, viņš vēl maigāk un apdomīgāk glāstīja un skūpstīja viņas krūtis. Mans Dievs, viņš čukstēja. Tu esi tik skaista!

Viņš aptupās uz papēžiem un pievilka Filipu augšup sev klāt. Viņi ilgi skūpstījās, tad Pols atvirzījās un, satvēris Filipu rokās, ienesa viņu guļamistabā. Viņš atguldīja Filipu gultā, papleta viņas kājas un nometās ceļos starp tām. Beidzot, novilcis kreklu un noņēmis kaklasaiti, kas bija šķībi karājusies uz krūtīm, viņš atkal izstiepās pār Filipu, bet šoreiz glāstoši, berzēdams savu augumu pret Filipu, it kā saplūdinot abus kopā, tajā pašā laikā skūpstīdams viņas muti, kaklu, krūtis.

Vēja pūsma ietrieca logā lietus lāses. Filipa juta Polu atkal iegūstam viņu, bet šoreiz lēnām, tā, ka viņa sajuta katru viņa locekļa collu ieslīdam sevī. Tad viņš uzsāka maigu ritmu, un, kad abi jau beidzot kustējās vienlaicīgi, Pols iespieda Filipas rokas spilvenā aiz viņas galvas un dziļi ielūkojās viņai acīs…

Sakarsuši un nosvīduši viņi kaili gulēja gultā saburzītajos palagos, iepazīdami viens otra augumu, pēc kā tik ilgi bija kārojuši. Beidzot Filipa iesmējās un piecēlās sēdus. Es esmu izsalkusi! -Viņa pasniedzās pēc telefona, uzgrieza apkalpošanas dienesta numuru un pasūtīja sieru, augļus, cepumus un pudeli “Perrier". Pols paķēra no viņas klausuli un sacīja tajā: Pasūtījums tiek atcelts! Mēs gribam divus bifštekus, īpaši biezus un viegli apceptus. Ceptas olas un kartupeļu salmiņus. Un “Glenlivet” pudeli. Viņš šķelmīgi uzsmaidīja Filipai. Mēs tās kalorijas tūlīt notērēsim. Tātad vai ceļojums ir veiksmīgs?

-Pagaidām jā. Pēc dažām dienām es došos uz Parizi un tad uzMinheni. Eiropas sievietes atzīst “Zvaigžņu slavu”, vienīgi viņas vairāk interesējas nevis par diētu, bet gan par skaistumkopšanu saproti, tvaiku vannas, sejas maskas, masāžas.

Filipa aptvēra, ka viņa ir vienīgā, kas runā. Viņa īsti nesaprata, kas starp viņiem abiem tikko bija noticis. Nebija ne jautājumu, ne ievadu, nekādu “vai drīkstu?”. Viņš bija uzsācis mīlēšanos un Filipa kaislīgi pakļāvusies. Tieši tā, kā viņa to bija paredzējusi, ja vien Pols viņai pieskartos. Bet viņa gribēja zināt, kāpēc tieši tagad. Kāpēc šovakar?

-   Tomēr pašu mājās mums ir radušās zināmas problēmas, viņa turpināja. Hena vēlas radīt jaunu nozari starptautisku nevainojamo lielumu nodaļu -, un viņa ir pieņēmusi darbā jaunu sagādnieci audumu iepirkšanai Ingrīdu Lindu. Hena ir sajūsmināta par Ingrīdu; apgalvo, ka Ingrīdai ir lieliski ārzemju sakari un izcila gaume eksotisko tērpu modeļu un aksesuāru izvēlē. Bet problēma tā, ka Alens izrāda manāmu nepatiku pret Ingrīdu. Šī ir pirmā reize, kad Hena un Alens nav par kaut ko vienisprātis. Filipa nepieminēja otras raizes, kas nomāca viņu. Hena bija slepeni sākusi apmeklēt sirds slimību speciālistu un dzert tabletes. Filipa to bija atklājusi gluži nejauši, kad kādu dienu bija noklausījusies dažus teikumus no Henas telefona sarunas ar ārstu.

-   Ā! Pols iesaucās, izdzirdējis klusu klauvējienu pie durvīm. Vakariņas arī klāt.

Uzmetis uz pleciem frotē rītasvārkus, kas atradās vannasistabā viesu vajadzībām, viņš izgāja dzīvojamā istabā un atvēra durvis smaidīgam viesmīlim, kas iestūma ratiņus ar ēdieniem. Kad galds bija uzklāts un viesmīlis aizgājis, viņi atsēdās, lai ēstu. Pagaidi! Pols ieteicās. Viņš pārliecās pār galdu un pavēra Filipas rītasvārkus, atkailinot viņas krūtis. Tā jau ir labāk. Viņš paņēma maizes šķēli un sāka to apziest ar sviestu.

Filipa paņēma nazi un dakšiņu, lai ķertos pie bifšteka, kas vēl aizvien čurkstēja sulīgs un kārdinošs. Ar acs kaktiņu viņa vēroja Polu, to, kā viņa rītasvārki paveras ikreiz, kad viņš pēc kaut kā pasniedzās, atsedzot stingras krūtis un plakanu vēderu.

Viņš valdzinoši uzsmaidīja un pacēla savu glāzi. Bifšteks un viskijs! Lieliska amerikāņu maltīte! Bet, tiklīdz viņš grasījās iedzert malku, nedaudz dzēriena izšļakstījās no glāzes un uzlija viņam uz ceļiem. Oho! Tas gan ir auksts! viņš iesaucās.

Kad viņš sniedzās pēc salvetes, Filipa iesaucās: Ļauj man! Viņa piecēlās no galda, un rītasvārki pavērās pavisam.

Viņa nometās līdzās Polam. Viņš noelsās un ieslidināja pirkstus Filipas matos.

Bifšteki un kartupeļu salmiņi atdzisa šķīvjos neaizskarti.

Pēc tam viņi gulēja apskāvušies uz dīvāna. Pola rokā bija nevērīgi saņemta Filipas kailā krūts, un viņš ierunājās: Filipa, man tev kaut kas jāpastāsta.

Filipa nomurmināja miegainu: Jā? Viņas galva atdusējās uz Pola pleca un roka maigi glāstīja viņa stingro vēderu. Viņi bija mīlējušies tik ilgi, ka viņa bija pārgurusi un jutās burvīgi.

-    Frānsina šķiras no manis.

Piepeši Filipas roka uz Pola vēdera sastinga. Kad viņa neko neteica, Pols turpināja: Vai tu negribi zināt, kāpēc?

-Ak, Pol, viņa nomurmināja, protams! Augstā debess! Viņa piecēlās sēdus.

-    Es nolēmu nekandidēt prezidenta vēlēšanās. Mani nekad nav īsti interesējusi politika, patiesībā tā interesēja Frānsinu. Viņa bija godkārīga, un ilgu laiku es ļāvu viņas godkārei vadīt mūs abus. Bet, kad nomira mūsu dēls… nomira arī mūsu attiecības. Viņa gan to nekad neteica, bet, manuprāt, viņa slepus vainoja mani Toda nāvē. Viņš lietoja tabletes, apmeklēja ārstu. Es ne vienmēr atrados līdzās. Es nezinu. Bet mēs abi attālinājāmies viens no otra. Sabiedrībā mēs tēlojām ideālu laulāto pāri, bet personiskajā dzīvē mēs bijām kļuvuši sveši. Viņa kļuva skarba, un viņu vadīja tikai viens mērķis redzēt savu vīru Baltajā namā. Tāpēc, ķad es pateicu, ka negribu kandidēt prezidenta vēlēšanās, viņa iesniedza šķiršanos.

-Ak, Pol!

-   Nu, šķiršanās bija patiesi neizbēgama, un ir arī citi kandidāti, kuri iegūs sabiedrības atsaucību. Runā, ka reverends Makejs grasoties kandidēt. Viņš ir televīzijas sludinātājs, viņu dievina miljoni, un es zinu, ka viņu atbalstīs arī partija. Bet kā būs ar tevi, Filipa? Kā būs ar mums? Es tagad būšu brīvs.

Piepeši Filipa nezināja, ko sacīt. Piecpadsmit gadus viņa bija ilgojusies pēc Pola, sapņojusi par viņu, iztēlojusies, kāds viņš būtu gultā. Bet viņai nekad nebija ienācis prātā, ka viņas sapņi varētu kļūt par īstenību. Ko tu darīsi? viņa jautāja, novilcinādama savu atbildi. Vadīsi vīnadarītavu?

-   Vīnadarītavu var vadīt mans brālis. Es gribu būt jūrnieks, Filipa, viņš satraukts turpināja. Es esmu jau nolūkojis villu Rietumaustrālijā. Nāc un dzīvo tajā kopā ar mani! Kļūsti mana sieva un pavadi ar mani visu savu atlikušo dzīvi.

Pēkšņi Filipa aptvēra, ka viņa ir baidījusies no šāda bildinājuma. Kopš tā brīža, kad Pols ienāca numurā un apskāva viņu, kaut kur zemapziņā visu laiku nenozuda doma, ka šajā lietainajā vakarā notiek kaut kas vairāk nekā tikai seksuāla tuvība, kam jau sen bija lemts notikt. Viņa piecēlās no dīvāna un apvilka ritasvārkus.

-   Man nav tik viegli atbildēt, Pol, viņa aizgriezusies iesāka, piepeši kaunēdamās sava kailā auguma dēļ. Man jāpadomā par Esteri. Es viņu tā vienkārši nevaru aizraut no skolas, prom no visiem, ko viņa pazīst, no visiem viņas draugiem. Un es nevaru pamest “Zvaigžņu slavu”.

-   Esterei vēl ir tikai piecpadsmit. Pusaudži ātri piemērojas. Un “Zvaigžņu slavu” tu vari vadīt arī no Austrālijas. Šā vai tā, viņš piebilda, pasniegdamies uz Filipas pusi, esmu stingri izlēmis likt tev pārdomāt.

Bet viņa atvirzījās tālāk. Tas nav tik vienkārši, Pol.

-   Ir gan, ja vien tu mani mīli. Vai tu mīli mani?

Viņa lūkojās uz Polu uz šo brīnišķīgo vīrieti ar skaisto augumu, kurš bija tik pasakaini mīlējies ar viņu. Protams, es tevi mīlu, Pol.

-    Un es mīlu tevi. Ar to arī pietiek.

Viņš atkal apskāva Filipu, un viņa zināja, ka Polam taisnība: viņi mīl viens otru, un ar to arī pietiek.

-   Jā, es kļūšu tava sieva, viņa atsaucās, skūpstīdama Polu. Bet dod man nedaudz laika; man vēl tik daudz kas kārtojams.

-   Protams, mīļā. Pēc dažām dienām es lidošu uz Austrāliju. Es tevi gaidīšu tur. Tomēr pa to laiku… Viņš saņēma Filipu uz rokām un ienesa guļamistabā.

Parīzes debesis bija saltas un pelēkas; tās zemu slīga pār Dievmātes katedrāles torņu smailēm un Sēnu, it kā vienīgi lūgšanas tās atturētu no pilnīgas uzgāšanās pilsētai? Bet Filipa jutās silti stiklotajā ielas kafejnīcā, kur viņa baudīja brīvu stundiņu pie grauzdiņiem un kafijas tases amerikāņu gaumē. Viņa bija sarunājusi šeit satikties ar Aivenu Hendriksu, un, viņu gaidīdama, Filipa izskatīja pastu.

Vispirms viņa izlasīja vēstules no Esteres (“Maiks jau sen pieder vēsturei, mamm. Tas bija pirms tam, kad es iepazinos ar Džeisonu!”) un Čārmijas (“Nātana kompānija pārceļ viņu darbā uz Ohaio.”). Pola vēstuli viņa paglabāja saldajam ēdienam. Tā bija pārpilna ar spilgtiem aprakstiem par grieķu stilā celto villu, kuru viņš bija nopircis Svonas krastā; viņš bija pievienojis arī fotogrāfiju, kurā pats stāvēja pie septiņpadsmit metrus garas sacīkšu jahtas stūres viņa sejā rotājās vējš un saule un acīs dega uzvarošas dzirkstelītes.

Filipa pacēla galvu un ieraudzīja pa bruģēto ieliņu nākam pazīstamu stāvu, izvairoties no sitroeniem, kuru vadītāji nepacietīgi signalizēja. Šajos astoņpadsmit gados Aivens Hendrikss gandrīz nemaz nebija pārvērties. Filipa spēja saprast, kāpēc Čārmijai viņš tik ļoti patīk. Viņš bija valdzinošs spēkavīrs Filipa varēja iztēloties viņu kā gaisa lainera pilotu. Aivenam bija sirsnīgs raksturs un smalka humora izjūta, un viņš ļoti pamatīgi veica savu izmeklētāja darbu. Līdzīgi Čārmijai, Filipa bieži bija prātojusi par Aivena personisko dzīvi.

-Bonjour, Madame Robertsa! viņš nodārdināja ar briesmīgu akcentu un apsēdās uz neliela pīta krēsla, kas no viņa svara iečīkstējās.

-    Sveicināts, Aiven! Filipa atsaucās, reizē priecādamās par viņa ierašanos un būdama ari skumja. Šis būs Aivena pēdējais ziņojums. Ģimenes atkalapvienošanās Albukerkē, kuru Filipa bija iztēlojusies pirms desmit gadiem, tā ari nenotika. Filipas īstie vecāki Dvaieri šķita kā čigāni pārcēlušies no vienas vietas uz citu, sarežģīdami meklēšanas procesu. Pirms četriem gadiem Aivens uzzināja, ka misis Dvaiere nozudusi pēc tam, kad ticis nogalināts viņas vīrs, bet policija uzskatīja, ka to izdarījusi viņa pati. Viņu bērns esot aizbēdzis no mājām. Toreiz meitenei bijis apmēram četrpadsmit.

Tad Aivens sacīja: Es beidzot atradu informāciju par meiteni, vārdā Reičela Dvaiere, kas strādājusi kādā iestādījumā Sanantonio, Teksasā, piecdesmito gadu sākumā.

-   Iestādījumā?

Viņš ieklepojās. Kādā… ē… bordelī, mis Robertsa. Priekamājā. Bet pēc tam viņa nozudusi, un man nav izdevies sadzīt viņai pēdas. Viņa ir kā pagaisusi. Atvainojiet, mis Robertsa, bet nedomāju, ka mums kādreiz izdosies viņu atrast.

Pirms došanās prom Aivens noteica: Bet es nepadošos, mis Robertsa. Es strādāšu ari citu klientu labā un paplašināšu savu aģentūru, bet nekad neizbeigšu jūsu lietu. Kas zina? Varbūt kādu dienu kaut kas negaidīti nāks zināms, kaut kas tāds, kas mūs novedīs tieši pie jūsu māsas.

Pēc tam Filipa ilgu laiku staigāja pa reizēm plašajām, reizēm šaurajām Parīzes ielām, nogrimusi savās domās. Nonākusi pie lielā Tileri dārza Luvras priekšā, viņa klīda starp kailajiem kokiem un strūklakām, kurām ziemā bija noslēgts ūdens. “Figaro” melodijas skaņās nogrimis, vientuļš saldējuma pārdevējs pat nepacēla galvu, izdzirdot Filipas soļus uz grantētā celiņa. Uz spieķiem atbalstījies, viens otru pieturēdams, garām aizkliboja padzīvojis pāris, abi bija tērpušies garos, melnos mēteļos un beretēs. Filipa neva

rēja pateikt, vai tie bija vīrieši vai sievietes, vai abi kopā. Un jauna meitene ar garām bizēm un skolas formā, nometusies ceļos raudoša bērna priekšā, raudzījās uz viņa dūrainī tērpto roku un sacīja: T’as bobo ā la papatte?

Filipa lūkojās uz kailajiem kokiem, kas slējās pret tumši pelēkajām debesīm, un juta sevī kā zobenu ieduramies vilšanos. Kaut kas piepeši bija pagaisis no viņas dzīves. Cerība atrast savu ģimeni, kaut ari maza, bija zudusi pavisam. Un Aivena pēdējais ziņojums bija tik skumjš, tik izmisuma pilns: Filipas tēvu nogalinājusi viņas pašas māte; viņas dvīņumāsa strādājusi Teksasas priekamājā. Vai tāds būtu bijis arī Filipas liktenis, ja Singltoni nebūtu viņu adoptējuši par tūkstoti dolāru? Džonijs bija nodrošinājis viņai labu dzīvi, cik vien bija to pratis. Un Filipa atrada pajumti klosteri, turpretī viņas māsa…

Kur viņa bija tagad tā sieviete, kas bija tikpat veca kā Filipa un, bez šaubām, stipri līdzīga viņai izskatā? Vai viņa vispār vēl bija dzīva vai ari traģiski gājusi bojā?

Filipa beidzot samierinājās ar faktu, ka varbūt nekad neuzzinās patiesību un varbūt viņai nekad nav bijis lemts to uzzināt. Laiks izbeigt meklēšanu, laiks izbeigt sērot par pagātni, jāskatās nākotnē.

Piepeši viņa domās redzēja aiztraucamies savu dzīvi, un viņa saprata, ka tērē dārgo laiku. Aizsteigusies atpakaļ uz viesnīcu, viņa sacīja savai pārsteigtajai sekretārei: Atsauc mūsu došanos uz Minheni un Romu! Mūsu plāni ir mainījušies! Tad Filipa paņēma telefonu un palūdza centrāli savienot viņu ar Pērtu Austrālijā. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad izdzirdēs prieku Pola balsī, pavēstījusi, ka viņa tūlīt pat dosies turp, lai paliktu pie viņa.

Bet, grasīdamās nosaukt centrālei telefona numuru Pērtā, viņa pārdomāja. Nē, viņa nosprieda, nolikdama klausuli. Labāk es pati došos turp.

Pols bija tur, burādams ar savu jauno jahtu “Filipa” un trenēdamies Sidnejas-Hobartas rallijam.

Es neziņošu iepriekš, ka ieradīšos, viņa uzbudināta domāja. Es gluži vienkārši ieradīšos pati. Un viņš būs tik pārsteigts!

44

CjTaisa. tramvajam kratoties un šūpojoties virs pirmā atbalsta torņa, pasažieri nervozi smējās un mēģināja neskatīties uz priekšu, kur biedējoši tievi vadi stiepās līdz pat kalna virsotnei, bīstami ieliecoties pāri dziļajiem kanjoniem un aizām un, šķiet, tikko izvairāmies no klinšainajām granīta nogāzēm un kroplīgajām priedēm. Pasažieri centās arī neskatīties atpakaļ, kur līdzenais un drošais tuksnesis lēnām aizvien vairāk attālinājās. Tāpēc viņi raudzījās cits uz citu, sarunājās un smaidīja. Daudzi vēl aizvien bija satvēruši rokā šampanieša glāzi no iesēšanās namiņa. Vairums pasažieru sēdēja, bet drosmīgākie stāvēja kājās un lūkojās uz kalnu stāvajām sienām, kas, gaisa tramvajam lēnām slīdot augšup pa šauro nogāzi, šķita aizvien vairāk tuvojamies.

Filipa sēdēja, ģērbusies vilnas auduma mētelī virs džempera, bet viņa juta auksto kalnu gaisu pie potītēm, kur starp viņas vilnas bikšu apmali un zābakiem bija neliela sprauga. Čārmija sēdēja viņai pretī, cieši turēdamās pie džina un tonikas glāzes, un šķita, ka viņa ir neizsakāmi ieinteresēta par paklājiem klāto vagona grīdu. Rikijs bija viens no kājās stāvētājiem, viens no nedaudzajiem, kas ar dedzīgām gaidām lūkojās augšup uz stāvo kalnu. Viņš bija apvilcis tumši zilu slēpošanas kostīmu, ko bija iegādājies viesnīcā “Marriott”, un, pēc Filipas domām, viņš izskatījās gluži satriecošs; viņa neatstāja nepamanītus sajūsminātos skatienus, ko Rikijam veltīja sieviešu dzimuma pasažieres.

*

Tomēr viņa nepamanīja, ka viens no pasažieriem nepārtraukti vēro viņu pašu vīrietis ar tumšiem matiem, raga brillēm un īsi apcirptu bārdu. Viņš nenolaida acis no Filipas, un viņa celis visu laiku cilājās augšup un lejup gluži kā āmurs. Kaut arī Filipa būtu viņu pamanījusi, viņa nezinātu, ka vīrieša roka, kas laiku pa laikam noslīdēja zemāk, lai kaut ko aptaustītu savā zābakā it kā lai pārliecinātos, ka šī lieta vēl aizvien atrodas tur, tausta nazi, kas vēl tikai iepriekšējā vakarā bija atņēmis dzīvību kādai jaunai oficiantei.

Filipas domas aizņēma divas lietas: Beverlija Bērgesa un ritdienas valdes sēde. No vienas puses, viņa devās uz “Zvaigžņu kūrortu”, it kā lai uzmeklētu savu māsu, no otras puses lai atklātu nodevēju.

Viņai prātā iešāvās kādas atmiņas no seniem laikiem: Džonijs smokingā dejo ap virtuves galdu un skaidro mazajai Kristīnei: “Draugi, Dollija! Vienmēr atceries, ka draugi dzīvē ir vissvarīgākie. Labi, ja tev ir ģimene un radi, bet tos tu nevari izvēlēties. Draugus tu izvēlies pati.”

Šobrīd viņa prātoja, vai Džonijs kaut kādā ziņā to nav attiecinājis uz sevi, jo viņš taču nebija viņas īstais tēvs, patiesībā viņš bija vislabākais draugs. Vai tā viņš bija centies sagatavot Kristīni patiesībai, kuru viņam kādu dienu nāktos atklāt, kādu dienu, kura tomēr nepienāca. Viņa nekad nebūtu to uzzinājusi. Bet tagad, domādama par dziļo mīlestību, ko viņa un Džonijs bija izjutuši viens pret otru, par uzticēšanos un rūpēm, un cieņu, kas bija viņu attiecību pamatā, Filipa saprata, ko viņš domājis, runājot par draugiem. Un Filipu mazliet nomierināja doma: ja arī Beverlija Bērgesa nebūs viņas māsa, viņai vēl aizvien atliek draugi, kuri viņai ļoti daudz nozīmēja un kurus viņa sirsnīgi mīlēja.

Čārmija, Alens un Hena, un tagad arī Rikijs tā bija viņas ģimene. Tie bija cilvēki, uz kuriem viņa varēja paļauties un kuriem varēja uzticēties. Paldies tev, Dievs, viņa nodomāja, par Čārmiju un Henu!

“Mīļā Filipa,” Hena rakstīja, “es rakstu šo vēstuli tāpēc, ka nespēju Tev pati pateikt, ko esmu izdarījusi. Kad Tu to saņemsi, “Zvaigžņu slavas” kompānijai jau būs atdota zudusī nauda, visi rē-

ķini sakritīs un es jau būšu prom. Man žēl, ka nevaru Tev neko paskaidrot, tici man, mums visiem būs vieglāk, ja es to nedarīšu. Ar nožēlu man Tev jāpaziņo, lai atliktu atpakaļ trūkstošo naudu, man nācās pārdot savas “Zvaigžņu slavas” akcijas, kuras, kā jau Tev zināms, sastāda gandrīz piecus procentus no kopējā apjoma. Ja, tādējādi rīkodamās, esmu pavājinājusi kompānijas pretošanās spējas “Mirandas apvienības” darbībai, man patiesi žēl. Man nebija citas iespējas. Es cienu Tavu draudzību vairāk, nekā spēju izteikt, un es vienmēr glabāšu sirdī jaukas atmiņas par mūsu kopīgi aizvadītajiem gadiem.”

Viņa parakstījās vienkārši “Hena”, pārlocīja lapu un ielika to aploksnē, kuru novietoja uz gultas līdzās savai somiņai. Kad viņa būs samainījusi savu akciju sertifikātus pret naudu, viņa šo aploksni ar kādu ziņnesi nosūtīs Filipai uz “Zvaigžņu kūrortu”.

Neparasti rūpīgi saposusies, viņa sagatavojās uz īpašo tikšanos, kas bija paredzēta tieši divpadsmitos uz La Cienega un Vilšīras bulvāra ziemeļaustrumu stūra. Kad viņai beidzot bija piezvanīts, dodot piekrītošu atbildi par “Zvaigžņu slavas” akcijām, runātājs vada otrā galā bija nosaucis laiku un vietu, kur jānorisinās maiņai. Hena tur neko nevarēja iebilst; viņa bija kā šaha figūra, ko vadīja kāds cits. Viņa izvēlējās sarkanbrūnu linu auduma kostīmu ar smagām vara rotaslietām, tad sasukāja savus īsos, brūnos matus, uzlika mazliet sārtuma uz augstajiem vaigukauliem un ar maigi brūnu toni apvilka indiānietes acis. (

Nogājusi lejā, viņa pārsteigta ieraudzīja pa durvīm virzāmies cilvēkus ar galdiem, krēsliem un nojumes detaļām. Un tad viņa atcerējās: viņas Ziemassvētku viesības! Tās nāksies atcelt.

-   Ja runājam par viesībām, būs dažas pārmaiņas, viņa pavēstīja savai privātsekretārei mis Ralstonei. Es paskaidrošu, kad atgriezīšos. Aptvērusi, ko viņai vēl nāksies paziņot mis Ralstonei ka viņas pakalpojumi vairs nebūs nepieciešami -, Hena sāka saprast, cik ļoti daudzu cilvēku dzīvi ietekmēs tas, ko viņa tūlīt grasījās darīt.

Iedama laukā pa durvīm, viņa pamanīja pie mājas piebraucam kādu furgonu. Pa lieveņa kāpnēm viņai pretī panācās jauns vī-

rietis krekliņā un džinsos ar kvīšu bloknotu rokās; viņš bija ieradies no Emersona galerijas, lai nogādātu sūtījumu.

Skulptūra Alena Ziemassvētku pārsteigums! Kā gan viņa varēja to aizmirst?

-   Ienesiet, lūdzu, to iekšā, viņa sacīja, pakāpdamās nost no durvīm. Tikko bija piebraucis arī ziedu veikala furgons, un vīri cēla laukā milzīgus, Ziemassvētkiem paredzētus sarkanu un baltu neļķu pušķus. Hena juta pieaugam bažas. Kā gan lai viņa to visu nosūta atpakaļ?

Vīrietis no galerijas, nesdams lielu kārbu, jautāja: Vai gribat, lai to atveru? Tā ir diezgan pasmaga.

Hena lauzīja rokas. Jau kļuva vēls, ja viņa neieradīsies tikšanās vietā tieši laikā, vienošanās pagalam. Labi, viņa nedroši atvēlēja, juzdama pazīstamās sirds ritma maiņas piepeši nevienmērīgo joņošanu, kas lika viņai atkal skriet augšā pēc tabletēm. Viņa norija vienu bez ūdens, tad ielika pudelīti somiņā. Kad viņa atgriezās apakšstāvā, skulptūra jau bija iztīta.

-   Oho! iesvilpdamies iesaucās piegādātājs. Tas nu tiešām ir kaut kas.

Mis Ralstone, kura bija uzraudzījusi ziedu un galdu izkraušanu, pienāca klāt un ieteicās: Ak, augstā debess, misis Skedudo! Cik apburošs darbs!

“Fēniksu” veidoja no poliestersveķiem taisīts ērglis, kam pamatā bija tumšāka bronza. Skulptūra bija četrpadsmit collas augsta un bija izmaksājusi Henai sešdesmit piecus tūkstošus dolāru. Alens jau mēnešiem ilgi bija sapņojis par tās iegūšanu.

-   Kur mēs to novietosim? jautāja mis Ralstone, nespēdama atraut no skulptūras acis.

Henai piepeši radās ideja. Alenam šodien vajadzēja atgriezties no Rio, un, tā kā viņš, iespējams, dosies taisni uz biroju, neiegriezies mājās, Hena tūlīt nogādās skulptūru uz turieni. Tas būs pārsteigums Alenam, lai samazinātu slikto ziņu iespaidu, ko viņa atklās mazliet vēlāk. Hena cerēja pierunāt Alenu doties prom līdz ar viņu pārdot visu, kas viņiem bija, un kaut kur citur sākt visu no jauna.

Vadīdama gaiši zilo “Corvette” pa līkumoto iebraucamo ceļu, aptverdama, ka šī ir viena no pēdējām reizēm, kad viņa brauc pa šo maršrutu, Hena ar grūtībām apspieda asaras, lai varētu saredzēt, kur brauc.

Alens izgāja cauri rosīgajai modes nodaļai, kur modelētāji un piegriezēji sacīja: Apsveicam ar atgriešanos, mister Skedudo! un iedrāzās Henas kabinetā. Kur ir mana sieva? viņš strupi un dusmīgi noprasīja sekretārei. Viņš bija noguris no lidojuma un būtu ļoti priecājies, ja kāds viņu un Gasparu Enrikesu būtu sagaidījis lidostā. Viņam bija nācies ņemt taksometru un pašam parūpēties, lai Enrikess iekārtotos viesnīcā “Beverlihilza”, kur brazīliešu džentlmenis bija tūlīt pārģērbies peldbiksēs un devies uz peldbaseinu.

-   Atvainojiet, mister Skedudo, jaunā sieviete atbildēja,

-    bet viņa šodien nav bijusi birojā. Es nezinu, kur…

Alens pagriezās un izgāja laukā. Nākamās bija Ingridas kabineta durvis. Viņš apstājās pie aizvērtajām durvīm un ieklausījās, prātodams, vai Hena nav tur. Tad, neko nedzirdējis, viņš pieklauvēja un tūlīt ari devās iekšā.

Ingrida atradās telpas otrā pusē un kopā ar vienu no galvenajiem modelētājiem pārskatīja audumus. Alen! viņa iesaucās.

-    Kāds pārsteigums! Mums teica, ka tu ielidošot šovakar deviņos.

-   Ak Dievs, tad tāpēc neviens mūs nesagaidīja. Mēs ielidojām deviņos no rīta. Viņš nepievērsa nekādu uzmanību modelētājam un, bez jebkāda uzaicinājuma piegājis pie bāra, ielēja sev konjaku un noprasīja: Vai esi redzējusi manu sievu?

-   Tu domā, pēdējā laikā vai vispār?

-    Neesmu noskaņots jokoties, Ingrīda.

-   Un es neesmu noskaņota, ka uz mani kliedz, mister Skedudo.

Alens dusmīgi pablenza uz Ingrīdu. Tad, palūkojies uz modelētāju, kas nemaz negrasījās iet prom, viņš noteica: Lūdzu, ienāc manā kabinetā, Ingrīda! Es gribu kaut ko ar tevi pārrunāt.

Viņa sekoja Alenam, aizvērdama aiz sevis durvis. Jā, mister Skedudo? Par ko jūs vēlējāties ar mani runāt?

Viņš palūkojās uz garo, augstprātīgo blondīni, kura ar zināmu nicinājumu bija izgrūdusi vārdus “mister Skedudo”. Neesmu pārliecināts, vai mani tava izturēšanās uztrauc, viņš nomurmināja.

Ingrīda pasmaidīja.

Un tad abi metās viens otra skāvienos, gandrīz nogāzdami viens otru no kājām.

-Ak Dievs! viņš iesaucās, pasniegdamies viņai starp kājām, tā ka Ingrīda iekliedzās. Ak Dievs, kā man tevis pietrūka!

Ingrīda sakodīja viņam kaklu, ausi, lūpas. Kad viņa atrāva Alena kreklu, pogas iztrūka un aizlidoja pāri telpai. Skūpstīdamies, glāstīdami viens otru un elsodami, viņi pārstreipuļoja pāri telpai. Alens atgrūda Ingrīdu virs rakstāmgalda, notraucot zemē bloknotu, pildspalvas un Henas fotogrāfiju.

-   Nāc! Ingrīda iesaucās. Ņem mani!

Hena virzīja mašīnu cauri pirmssvētku mašīnu drūzmai, piesargādamās noskrāpēt no “Corvette” smalkās virsbūves dārgo krāsu, drīz viņai nāksies to pārdot. Viņa bija apstājusies pie bankas, un tagad miljonu dolāru vērtie akciju sertifikāti atradās biezā, biedējošā aploksnē uz blakussēdekļa. Hena palūkojās pulkstenī. Vēl četrdesmit piecas minūtes līdz noteiktajam laikam, un norunātā vieta atradās tikai divu kvartālu attālumā. Pietiekami daudz laika, lai aizbrauktu uz “Zvaigžņu slavas” biroju un atstātu Alena skulptūru viņa kabinetā.

Tādējādi Hena cerēja mīkstināt triecienu, kādu Alenam sagādās viņas atzīšanās: viņa zināja, ka Alens izkrāpis no kompānijas gandrīz miljonu dolāru, tāpēc pārdos savas akcijas, lai iegūtu naudu, ar ko šo summu atmaksāt kompānijai. Hena negrasījās moralizēt vai apsūdzēt viņu, nedz arī pieprasīt paskaidrojumu, kur viņš šo naudu izlietojis. Viņa bija paredzējusi vienīgi izstāstīt, kā to atklājusi, par savām aizdomām un par to, ka, saliekot kopā zināmās sarunu detaļas, ko viņa bija noklausījusies pa telefonu, un slepeni pārbaudot kompānijas rēķinus, viņa bija visu izsecinājusi. Runājot par Henu pašu, tur vairs nebija ko domāt; viņa ar Alenu dosies prom, pārtrauks savus sakarus ar “Zvaigžņu slavas” kompāniju un mēģinās kaut kur citur uzsākt jaunu dzīvi. Viņa mīlēja Alenu, un tas bija vissvarīgākais.

Bet, lai to panāktu, viņai nāksies daudz ziedot. Hena zināja, ka tagad pārtrūks viņas draudzība ar Filipu un varbūt vājināsies “Zvaigžņu slavas” kompānija nez vai viņas akcijas ļaus “Mirandas apvienībai” iegūt “Zvaigžņu slavas” akciju kontrolpaketi? bet Hena nespēja mainīt savu nodomu glābt Alenu. Tiklīdz nauda būs atdota, Hena cerēja, ka Filipa vairs nepieminēs šo gadījumu un neiesūdzēs Alenu tiesā. Hena cerēja, ka Filipai kaut ko nozīmē viņu kopīgi aizvadītie gadi un ka Filipa vēlēsies pasargāt Henas bērnus un neatklās tēva nodevību.

Nav svarīgi, kas notiks pēc tam, Hena nodomāja, ievirzīdama “Corvette” privātajā biroja autostāvvietā. Mēs ar Alenu to pārcietīsim un tiksim galā, ja vien būsim abi viens otram blakus. Lielā māja, mašīnas, savienotie kabineti augšējā stāvā nekam nav nozīmes, ja mēs viens otru zaudējam. Būs tieši tāpat kā vecajos laikos, kad vienīgais, kas mums bija nepieciešams, bija mūsu mīlestība.

-   Neko teikt! Alens iesaucās, izņemdams no savas ceļasomas jaunu virskreklu un apvilkdams to. Paskaties uz šīm zobu koduma vietām! Es izskatos tā, it kā man būtu uzbrukuši krokodili! Ko Hena padomās?

Ingrīda pacēla augšup savas biksītes. Neglābjami saplēstas.

-   Pasaki viņai, ka tu peldējies Amazonē.

-    Ieraugot šīs skrambas, viņai var rasties aizdomas.

-   Viņai neradīsies aizdomas. Muļķa govs, ja viņai pietrūcis prāta pamanīt, ko mēs abi darām jau visus šos gadus, tad jau ari tagad tās neradīsies.

-   Nabaga Hena, Alens noteica, paņēma žaketi un izvilka kaut ko no iekškabatas. Nabaga dumjā Hena! Tik akli uzticīga. Un tagad viņa neprātīgi skraida apkārt, cenzdamās savākt naudu, lai atmaksātu to summu, ko mēs abi paņēmām. Viņai šķiet, ka es to nezinu.

-    Kā viņa to naudu dabūs?

Alcns paraustīja plecus. Man šķiet, viņa grasās pārdot savas “Zvaigžņu slavas” akcijas. Viņa šausmīgi daudz laika pavada pie mūsu guļamistabas seifa. Ja es nemaldos, viņa būs pietiekami liela muļķe un pārdos tās “Mirandas apvienībai” uz sudraba paplātes pasniegs viņiem trūkstošo kontrolpaketes daļu. Bet mums abiem jau nu tas neko nemainīs, viņš smīnēdams piebilda un, piegājis no mugurpuses, apskāva Ingrīdu. Kamēr tas viss nāks gaismā, mēs abi jau sen būsim prom un labi padzīvosim Singapūrā. Vai tu jau visu norunāji ar misteru Čangu un savu draugu baņķieri?

Ingrīda rotaļīgi pasniedzās pēc viņa dzimumlocekļa, un Alenu atkal nekavējoties pārņēma iekāre. Es parūpējos par visu. Man jau ir pat biļetes, viņa piebilda, iekozdama Alenam ausī. Mēs izlidosim šovakar ar “Singapore Airlines”, pirmajā klasē. Biļetes ir tikai turpceļam. Kas tas? viņa jautāja, ieraudzījusi sainīti Alenam rokās.

-    Dāvana. Tev.

-   Man? Ak tu, devīgais nekrietneli! Kad Ingrīda to atvēra un gaismā iemirdzējās dārgakmeņi, kas rotāja zelta krucifiksu, viņas acu zīlītes tumši uzliesmoja gluži kā kaķim, Ak, Alen, viņa noelsās. Tas ir burvīgs!

Viņa pacēla augšup savus matus, un Alens mēģināja aizāķēt viņai kaklarotu, stāstīdams par tās vēsturi. Kaut kāda tur princese to valkājusi, kad atbrīvojusi Brazīlijas vergus. Sasodīts! Sprādzīte nedarbojās tā bija pārāk veca. Es to iepriekš nepamanīju, viņš norūca. Es to aiznesīšu pie juveliera un likšu pievienot jaunu sprādzīti.

Ingrīda apgriezās un ilgi un kaislīgi skūpstīja viņa lūpas, berzēdama savu augumu pret viņējo. Vai tad savai sievai tu neko neatvedi?

Alens atkal piegāja pie žaketes un izvilka mazu talismanu lellīti, kas bija izgriezta no džakarandas koka un Alenam bija izmaksājusi mazāk nekā dolāru. Šī viņu sajūsminās. Hena vienmēr priecājas par lētiem un muļķīgiem niekiem.

Kamēr Ingrida smējās un mētāja jūras dievietes figūriņu gaisā, bet Alens, pacēlis krucifiksu pret rīta sauli, apbrīnoja savu pirkumu, īlena stāvēja durvju otrā pusē, sažņaugusi rokās somiņu un “Fēniksu”. Viņa bija ieradusies tieši laikā, lai dzirdētu abu mīlēšanās skaņas un noklausītos katru viņu teikto vārdu.

Henas sirds krūtīs strauji sažņaudzās, viņai uz brīdi noreiba galva un nācās atbalstīties, lai noturētu līdzsvaru. Bija pagājis pārāk īss laiks kopš iepriekšējās tabletes ieņemšanas, tāpēc vēl vienu viņa nedrīkstēja dzert. Tā nu viņa aizvēra acis un aizturēja elpu, cenzdamās ar pašiedvesmu sirdij ievirzīties normālā ritmā. Un, kad nākamajā brīdī tā arī notika, Hena lēnām ieelpoja, izrieza plecus un atvēra durvis.

Alens un Ingrīda, nepatīkami pārsteigti, pagriezās. Hena ātri pārskatīja telpu rakstāmlietas bija izbārstītas pa visu grīdu, Ingrīdas mati sajaukti, Alena bikšu rāvējslēdzējs vēl aizvien nebija aizvilkts.

Hena ilgi un stingri nolūkojās Alenā, tad pagriezās un izgāja laukā gaitenī.

Alens skrēja viņai pakaļ un satvēra pie rokas. Ļauj man paskaidrot!

-   Vai zini, Alen, Hena aizžņaugtā balsī ierunājās, ieraugot jūs abus, man prātā iešāvās dīvaina doma. Es piepeši atcerējos to nakti, kad piedzima mūsu pirmais bērns: kādus plānus mēs abi kalām, kādus solījumus devām saviem bērniem un viens otram. Es grasījos tevi glābt, jo… Hena centās savaldīties, jo man šķita, ka gribu tevi pasargāt. Tagad man vienalga, kas ar tevi notiek.

-   Hena, uzklausi mani! Runājot par Ingridu, tas nav tas, ko tu domā.

-   Alen, es visu dzirdēju. Un tagad es saprotu to, kas agrāk mani mulsināja: piepešie darījumu braucieni, neatbildēti telefona zvani, neizskaidrojamas summas mūsu kredītkartēs. Tev taisnība, es biju muļķe. No paša sākuma.

-    Ko tu grasies darīt?

-    Es nezinu. Viņa virpināja somiņas rokturi. Ērgļa skulptūra vēl aizvien bija viņai padusē, rūpīgi iesaiņota putuplastā. Hena aptvēra, ka ir tuvu raudām. Es vēlējos piedot visu, Alen. Pat to, ka tu apzagi “Zvaigžņu slavu”, kas ir tas pats, kas apzagt savu ģimeni. Es būtu piedevusi it visu… Viņas balss aizlūza. Kamēr vien tu būtu mani mīlējis.

-    Es tevi mīlu, Hena. Tici man! Palūk! Viņš rādīja Henai princeses Isabellas kaklarotu, kuru bija sažņaudzis rokā tā, it kā no tās būtu atkarīga viņa dzīvība. Es to nopirku tev.

Viņa palūkojās uz kaklarotu un tad uz Alenu. Ingridas kaislīgā mīlēšanās bija tik ļoti sajaukusi viņa matus, ka atklājās matu pārstādīšanas punkti. Paturi to sev. Tev būs vajadzīga nauda, lai nolīgtu labu advokātu.

-   Tu taču neizstāstīsi par to miljonu dolāru, vai ne?

-    Filipa šā vai tā būtu to atklājusi.

-    Hena, nenodari man to…

Piepeši no viņa kabineta iznāca Ingrīda sakopusi sevi, glīti sasukājusies un pārmetusi pār plecu somiņu. Viņa klusu aizvēra durvis, it kā dotos mājās pēc parastas darbadienas, un cienīgā gaitā devās prom pa gaiteni, pat nepaskatījusies uz Henu un Alenu, līdz nozuda aiz stūra, kur atradās lifti.

-   Labāk skrien viņai pakaļ, Hena ieteica. Spriežot pēc tā, ko es noklausījos, ja viņa aizies, tu paliksi tukšā. Un nekad vairs vinu neatradīsi.

>

Izmisušu skatienu sejāAlens vilcinājās, tad iekliedzās: Nolādēts! Ingrīda! un drāzās prom pa gaiteni, saukdams: Ingrīda, pagaidi!

Pirmā vieta, kur Hena devās, bija banka. Tur viņa nolika akcijas seifā. Izbraukusi uz La Cienega un braukdama garām tai vietai, kur kāds vīrietis gaidīja viņu ierodamies ar akciju sertifikātiem, Hena domāja par Alenu un Ingridu, par skaņām un sarunu, ko viņa bija noklausījusies aiz aizvērtajām durvīm, un viņa jutās dīvaini spēcināta. Alens bija viņu piekrāpis, bet cik ironiski! viņa bija krāpusi ari pati sevi. Hena atcerējās pagātni, pirmo reizi atsaukdama atmiņā šādus tādus gadījumus, un viņa aptvēra, ka Alens pat nebija palūkojies uz viņu, kad viņa vēl bija resnā izsūtāmā Hali

veļa un Kaca birojā. Bet, līdzko Hena bija kļuvusi tieva, Alens viņu bija aizvedis uz atrakciju parku. Viņa saprata, ka pirms trīsdesmit gadiem Alens bija viņu aizvedis uz šo joku vietu un kopš tā laika arī visu mūžu viņu izjokojis.

Un tad Hena domāja par Tarzānas korpulences klīnikas uzgaidāmo telpu, kur pirms tik daudziem gadiem pirmo reizi bija satikusi Filipu; viņa domāja par to dienu, kad Filipa adoptēja Esteri, kura bija vienos gados ar Džekiju, un kā abas meitenes kļuva labākās draudzenes, un visbeidzot Hena domāja par saviem pārējiem bērniem, kuri visi uz Ziemassvētkiem sabrauks mājās, atvedot līdzi mazbērnus. Un piepeši Alens viņai vairs nešķita tik svarīgs, kā tas bija agrāk.

Nokļuvusi mājās, viņa jau bija daudz ko pārdomājusi, daudz ko nolēmusi un daudz ko secinājusi. Vispirms Hena saplēsa savu vēstuli Filipai. Tad viņa nogāja lejā un pasniedza sešdesmit piecus tūkstošus dolāru vērto ērgļa skulptūru pārsteigtajai mis Ralstonei, sacīdama: Šī dāvana būs jums. Es redzēju, cik ļoti jūs to apbrīnojāt.

Tad viņa paraudzījās uz visiem ziediem un rotājumiem, un visām pārējām lietām, kas bija sagatavotas viņas Ziemassvētku viesībām, un sacīja savai sekretārei: Nu, ķersimies pie darba!

45

iedama pa taku no kādas kotedžas, kur viņa bija izsaukta apskatīt smagu apsaldēšanās gadījumu, jo paciente bija nospriedusi, ka būtu interesanti paslēpot peldkostīmā, Džūdita novilka savu silto vējjaku un pārmeta to pār roku. Saule spoži spīdēja, debesis bija skaidras, un diena iesila. Džūdita jutās labi, patiesību sakot, viņa sen nebija jutusies tik labi. Diena bija ataususi skaidra un spoža, gandrīz kā pavasari, nu bija zvanījis misters Smits, lai pateiktu, ka viņam žēl vakar izjukušo vakariņu un viņš būtu ļoti iepriecināts, ja Džūdita kopā ar viņu šodien paēstu pusdienas. Džūdita bija piekritusi un tagad ar nepacietību gaidīja šīs pusdienas.

Garām pa taku aizrūca elektromobilis, izvadādams viesus pa viņu bungalo un kotedžām. Tie bija jaunie viesi, kas šodien ieradušies tieši laikā, lai paspētu uz Ziemassvētku balli. Vienā no jaunajām viešņām Džūdita pazina “Zvaigžņu slavas” kompānijas dibinātāju Filipu Robertsu. Kad Džūdita bija stāvoklī un gaidīja Kimiju, viņa bija pieņēmusies svarā par divdesmit mārciņām un pievienojusies “Zvaigžņu slavas” programmai, lai no tām atbrīvotos. Otrā elektromobilī bija tikai viens pasažieris vīrietis raga brillēs, ar īsu, melnu bārdu. Džūdita viņu redzēja vienīgi īsu mirkli, bet viņai šis vīrietis likās nezin kur redzēts.

Citādi šodien ārā neuzturējās pārāk daudz viesu, kaut ari rīts bija jauks un silts. Džūdita zināja, ka lielākā daļa sākusi cītīgi gata

voties šīvakara ballei. Kaut ari tas nebija karnevāls, šajā sagatavošanās ceremonijā ietilpa sevis sakopšana. Džūdita sev atgādināja, ka tie bija cilvēki, kas pieraduši, ka uz viņiem skatās un izsaka spriedumus, bieži pat nesaudzīgus spriedumus. Kā, piemēram, nabaga Banija Kovaļska, kuru Džūdita nebija apmeklējusi kopš aizvakarvakara. Tad viņa bija aiznesusi jaunajai aktrisei uz viņas istabām prasītās nervu tabletes, bet galu galā Banija tās nebija dzērusi. Kamēr viņas ar Džūditu sarunājās, bija piezvanījusi Banijas aģente Frīda Goldmena, paziņodama kaut kādus satraucošus jaunumus, kas nekavējoties bija izrāvuši Baniju no depresijas. Džūdita pieņēma, ka Banija jūtas labi, ja jau vairs nebija zvanījusi uz klīniku.

Bet citi gan bija zvanījuši. Konkrētāk Morts. Viņas bijušais vīrs arvien neatlaidīgāk uzstāja, ka ieradīsies “Zvaigžņu kūrortā”, lai satiktu Džūditu. Es gribu, lai mēs vēlreiz sākam no sākuma, viņš bija sacījis. Kopš viņa pirmā telefona zvana pirms divām dienām, kad Džūdita jutās tik ļoti sarūgtināta, ka Morts uzzinājis viņas atrašanās vietu, viņš bija mēģinājis piezvanīt vēl veselas sešpadsmit reizes, cenzdamies iedragāt viņas pretestību un panākt, lai Džūdita viņu uzaicina ciemos. Bet par ko gan vēl viņiem runāt? Pēc visām tām nepatīkamajām lietām, ko viņi bija teikuši viens otram, vairs nekas nebija atlicis.

Nogriezusies pa taku, kas veda uz treniņzāli, Džūdita pārsteigta priekšā ieraudzīja pa sniegu tuntuļojam dīvainu stāvu. Viņa apstājās un skatījās. Tā persona bija maza, saģērbusies siltā vējjakā ar kapuci un vilnas biksēs, tomēr dīvaini Džūdita redzēja tai aiz muguras plīvojam garus smilškrāsas matus. Bērns, viņa aptvēra. Šeit augšā, “Zvaigžņu kūrortā”? Tas skrēja tieši pretī Džūditai, kustinādams rokas kā vējdzirnavu spārnus, un piepeši Džūdita izdzirdēja pati savu balsi pirms diviem gadiem uzsaucam: “Uzmanies, zimeklēn!”

Kimija!

Raudzīdamās vienīgi uz nebēdnīgajām, mirdzoši zilajām acīm un diviem sarkaniem āboliem līdzīgajiem vaigiem, Džūdita metās uz priekšu. Bet, kad viņa nokļuva tuvāk, tēls pagaisa, un viņa atkal bija viena.

Viņa cieši aptvēra savu augumu ar abām rokām. Savaldies, viņa sev teica, jau pagājuši veseli divi gadi…

Viņa atsāka iet ātrākā tempā, dedzīgi vēlēdamās pamest šo parādību tālu sev aiz muguras. Un, sasniegusi pili, viņa izsteidzās cauri priekštelpai, nokļuva vienā no biezām grīdsegām klātajā vestibilā, kas līdzinājās viduslaiku baznīcas ailei, un ielika atslēgu lifta durvju slēdzenē. Viņas dzīvoklis bija vienā no četriem Ērkšķrozītes pilij līdzīgajiem torņiem, uz kuriem varēja nokļūt vienīgi ar privāto liftu.

-    Jūsu prāts nevēlas samierināties ar viņas nāvi, Džūditai bija skaidrojis psihiatrs doktors Oldričs, kad viņa tam bija stāstījusi par Kimijas tēlu, kas viņai parādījās neizturami regulāri. Tas varēja notikt jebkurā bridī, jebkurā vietā, un šīs halucinācijas, kaut īslaicīgas, Džūditu biedēja un padarīja nervozu.

-    Bet es nevēlos viņu nepārtraukti redzēt, dakter, Džūdita bija iebildusi. Es esmu ārste. Es neticu nekam pārdabiskam. Es zinu, ka mana meita ir mirusi un aizgājusi uz neatgriešanos.

-   Ar prātu jūs saprotat, jā, bet emocionāli?

Džūdita pēc tam bija pārtraukusi apmeklēt ārstu. Divpadsmit ārstēšanās mēneši nebija palīdzējuši; Oldričam, tāpat kā misteram Smitam, piemita neciešams ieradums viņu visu laiku iztaujāt par Kimiju. Džūdita bija nospriedusi, ka vislabākais paņēmiens, kā atbrīvoties no pagātnes, ir nerunāt par to un nedomāt par to, bet ļaut tai nogrimt aizmirstībā. Tieši tāpēc viņa bija galu galā aizbraukusi no Grīnpainzas.

Iesteigusies dzīvoklī un ātri aizvērusi durvis, priecādamās, ka nebija sastapusi nevienu, kas būtu gribējis parunāties, viņa piegāja pie telefona, lai uzzinātu, vai automātiskajā atbildētājā nav kāda ziņa.

Viņas roka sastinga uz telefona aparāta.

Kāds ir bijis viņas dzīvoklī.

Džūdita palūkojās visapkārt. Viņas priekštecis, doktors Mitgangs, bija licis iekārtot dzīvokli kā dekoratīvā un mūsdienu klasiskā stila monohromatisku hibrīdu, un Džūditai tas patika pietiekami labi, lai viņa visu tādu pašu arī atstātu. Viņai patika skaud-

rās līnijas, nepiebāztās telpas, dekoratīvo elementu vienkāršība un glītais noformējums. Bet tagad viņa pamanīja kāda cilvēka nesenās klātbūtnes pazīmes: klasiskā stila krēsli vairs glīti nestāvēja ap stikloto kafijas galdiņu, kā Džūdita tos bija atstājusi; ēdamistabas galds bija pagrūstīts, un uz tā spoguļotās virsmas bija redzami plankumi; milzīgā abstraktā glezna, kas aizņēma visu sienu aiz dīvāna, stāvēja mazliet iešķībi.

Atstājusi telefonu, Džūdita piesardzīgi iegāja guļamistabā. Tur nevaldīja juceklis, patiesībā svešai acij tur viss izskatītos nevainojami kārtīgs, gluži kā izstādē. Bet Džūdita pamanīja, ka viņas tumši sarkanpelēkais gultas pārklājs bijis pacelts un vientuļā orhideja uz pelēkā plauktiņa pie gultas izkustināta. Bet visam galīgo punktu pielika melni sarkanais spilventiņš uz grīdas, it kā to kāds būtu nejauši nogrūdis un nebūtu papūlējies atlikt atpakaļ.

Džūdita ātri piezvanīja viesnīcas drošības dienestam, un pēc dažām minūtēm ieradās kāds vīrs tumši zilā jakā ar rāciju pie jostas. Viņš apmulsis paraudzījās visapkārt. Kas jums liek domāt, ka te kāds bijis, daktere?

-    Es šorīt neizgāju no dzīvokļa, iekams tas nebija uzkopts, un pēc istabeņu aiziešanas es allaž visu piekārtoju. Kad viņš neizpratnē paskatījās uz Džūditu, viņa piebilda: Man patīk, ja lietas stāv savās vietās. Kamēr es biju prom, kāds te ir bijis un šo to pārbīdījis. Varbūt viņš kaut ko meklējis. Te noteikti palikuši pirkstu nospiedumi.

Kad vīrietis noliecās, lai izpētītu Džūditas klasiskā stila krēsla hromēto rāmi un patiesi pamanīja tur pirkstu nospiedumus, Džū-. dita piebilda: Man patīk, ja manas mēbeles spīd. Es to īpaši ievēroju.

-    Vai kaut kas ir nozagts, daktere?

-    Nekas tāds, ko es būtu pamanījusi. Viņas rotaslietas visas stāvēja, kur stāvējušas, arī kabatas portfelis ar sešdesmit dolāriem skaidrā naudā. Nekas nebija paņemts, bet viss noteikti bija pārmeklēts.

Džūdita aptvēra savu augumu ar abām rokām viņa sāka trīcēt. Viņa jutās tā, it kā pati būtu tikusi pakļauta vardarbībai.

Drošības dienesta vīrs klusi piezvanīja, un pēc īsa brīža ieradās Saimons Jangs, sacīdams: Tas patiesi ir nepatīkami, daktere. Izklausījās, ka viņš runā no sirds. Vai jums ir kaut kāda nojausma, ko viņi meklējuši? Varbūt kādus narkotiskus līdzekļus?

Džūdita pagriezās pret viņu. Vai jūs saožat cigarešu smaku?

Viņš paostīja gaisu. Jā, bet, manuprāt, ļoti vāju.

-   Es nesmēķēju, mister Jang, viņa paziņoja, bet es zinu kādu, kas to dara.

Džūdita atrada Zoiju noliktavā laiski izsaiņojam medikamentus, kas tikko bija atsūtīti. Pamanījusi, ka Zoija liek šuvju materiālus vecajiem priekšā, nenovietojot tos tādā kārtībā, kā ķirurģiskajiem piederumiem paredzēts, Džūdita sacīja: Mis Larsone, es vēlētos ar jums parunāt.

Zoija veltīja viņai greizu smīnu. Jums jau atkal zvanīja tā pati persona, daktere, viņa pavēstīja, un uz viņas lūpām rotājās greizs smaids. Es viņam teicu, ka esmu jūs informējusi par šiem zvaniem. Es teicu, ka varbūt jūs nevēlaties ar viņu runāt.

-   Mis Larsone, es gribu, lai jūs tūlīt savāktu savas lietas un atstātu klīniku.

Zoija izslējās. Ko?

-   Jūs esat atlaista. Sakravājiet savas mantas un ar nākamo gaisa tramvaju dodieties lejā!

-   Par ko jūs runājat?

-    Kamēr es biju izgājusi, tikusi pārmeklēta mana istaba.

-Un tad?

-   Es uzskatu, ka to darījāt jūs.

Zoija atslējās pret sienu un sakrustoja rokas. Džūdita pamanīja, ka viņa nav apvilkusi savu formas uzsvārci, kaut arī klīnika bija atvērta un ikviens varēja ienākt. Kāpēc lai es pārmeklētu jūsu istabu?

-   Es nezinu, varbūt jūs cerējāt atrast kaut ko, kas mani kompromitētu, ar ko jūs varētu mani šantažēt.

-Jūs esat jukusi! Kāpēc jūs allaž man piesienaties?

-   Manā istabā oda pēc cigaretēm.

-   Kā tad, un jūs domājat, ka es būšu tāda muļķe, ka smēķēšu, pārmeklējot kāda istabu.

-    Es arī šobrīd varu saost cigarešu smaku, mis Larsone, un jūs pašlaik nesmēķējat.

Zoijas vienaldzīgi brūnās acis uzliesmoja. Tad viņa noteica:

-    Kā tad, it kā es būtu vienīgais cilvēks pasaulē, kas smēķē!

-Tas, kurš bija manā dzīvoklī, ari atstāja daudzus pirkstu nospiedumus uz mana glīti nospodrinātā stikla un hroma. To nu jūs muļķīgi darījāt. Un tagad, lūdzu, ejiet!

-   Jūs nevarat mani atlaist no darba. Vienīgi misters Jangs…

-   Es vadu šo klīniku, mis Larsone, un manos pienākumos ietilpst arī medicīnas māsas pieņemšana darbā un atlaišana. Un jūs patiesi esat nožēlojama medicīnas māsa. Jūs pārkāpāt vienu no jūsu profesijas vissvētākajiem ētikas likumiem, izpaudāt kāda pacienta slimības noslēpumu. Jūs bijāt tā, kas pārmeklēja manu istabu, un jūs tai tenku lapai atklājāt informāciju par mistera Smita operāciju.

-   Es jau jums teicu, ka tajā raksta lietā neesmu iejaukta!

-   Es ticu, ka mēs atklāsim gluži pretējo. Šā vai tā, es nevēlos, lai jūs te vairs strādātu. Savāciet savas mantas! Es jau informēju personālu. Jūsu norēķins būs sagatavots.

Zoijas nekaunība pārvērtās panikā. Paklausieties, viņa ierunājās, es jums maksāšu visu, ko vien vēlēsieties. Es par mistera Smita operācijas informāciju saņēmu trīsdesmit tūkstošus zaļo… jūs varat dabūt pusi no šīs summas. Kaut visu. Tikai nelieciet man iet prom!

-   Kāpēc? Kas šajā darbā ir tik īpašs? Vai tā ir neatkarība, tas, ka lielāko daļu laika esat pati sev priekšniece? Vai arī narkotikas? -Džūdita atrāva narkotiku atvilktni, kam atbilstoši valstī izdotajam likumam vajadzētu būt aizslēgtai. Vai tās ir kinozvaigznes, varbūt jums patīk apgrozīties starp slavenībām?

-Man… man gluži vienkārši patīk šeit strādāt, tas ari viss. Zoija sāka lauzīt rokas, un Džūdita pamanīja sviedru pilienus uz viņas augšlūpas. Šis ir labākais darbs, kāds man jebkad bijis.

-     Un kā tad ar ķirurgu, pie kura jūs Santamonikā strādājāt? Kurš jūs tik lieliski raksturoja Nē, pagaidiet! -Džūdita pacēla roku.

-    Nedomāju vis, ka es gribu to uzklausīt. Vai nu viņš jūs atlaida no darba un iedeva raksturojumu, lai tiktu no jums vaļā, vai ari jums bija kaut kāda vara pār viņu kaut kāda nepatīkama slepena informācija, kādu jūs cerējāt atrast ari manā istabā. Lai no kā jūs slēptos, Zoija, es nespēju jums palīdzēt. Kad Zoija grasījās kaut ko teikt, Džūdita aizgriezās un sacīja: Es neko negribu dzirdēt. Pazūdiet no šejienes, cik ātri vien iespējams! Un vēl kas, Zoija, varat būt droša, ka es aizrakstīšu vēstuli uz valsts licencēšanas komisiju.

Kad Džūdita atvēra mistera Smita istabas durvis, viņš kaut ko diktēja magnetofonā. Nāciet iekšā! viņš uzsauca, izslēgdams magnetofonu. Kāds patīkams pārsteigums, jūs esat ieradusies stundu agrāk!

Viņš bija ģērbies tumši brūnās biksēs un bāli zilā zīda kreklā ar saviem iniciāļiem uz krūšu kabatas. Viņa sejas krāsa bija veselīga; viņš šķita starojam. Šis nebija tas pelnu pelēkais vīrietis, kuru Džūdita pirms piecām dienām bija iepazinusi sāpju brīdī.

-    Vai varu jums piedāvāt kaut ko dzeramu, Džūdita, vai arī jūs vēl aizvien esat darbā?

Viņa paņēma baltvīna glāzi, bet nepieskārās viņam, iekams nebija izstāstījusi par Zoiju. Viņa laikam bija cerējusi atrast par mani kaut ko kompromitējošu, ar ko varētu iegūt varu pār mani. Bet vienīgais, ko es slēpu, bija nabaga mirušais bērns.

Smits gaidīja, neko nejautādams.

Vārdi raisījās brivi, paši no sevis. Redziet, Kimija bieži tēloja slimu, lai pievērstu sev uzmanību. Nav jau tā, ka mēs ar Mortu viņai nebūtu pievērsuši uzmanību, manuprāt, mēs bijām labi vecāki. Bet viņa laikam juta zināmu greizsirdību pret slimajiem bērniem. Ja mani, piemēram, izsauca pie bērna, kurš bija slims ar masalām, tad, atgriezusies mājās, es atklāju, ka Kimija sev uzkrāsojusi plankumus un žēlojas, ka jūtoties slikti. Tas patiesi nebija nekas ļaunprātīgs. Viņa bija tikai astoņus gadus veca, un es uzskatīju, ka paaugusies viņa tā vairs neuzvedīsies. Džūdita piegāja pie loga. Saules gaisma viņu apkļāva kā zeltīta šalle. Sandjego tika rīkota kāda medicīniska konference. Kimija negribēja mani turp laist, jo man bija paredzēts būt prom piecas dienas. Bet es gribēju braukt. Pirmkārt, es ilgojos pēc neilga atvaļinājuma. Ilgu laiku nebiju izbraukusi no Grinpainzas. Otrkārt, tur bija paredzēts apspriest manu disertācijas darbu par medicīniskās palīdzības sniegšanu mežonīgajos apgabalos. Un, visbeidzot, tur grasījās sapulcēties dažas manas medicīnas skolas draudzenes. Es to visu izskaidroju Kimijai un apsolīju atvest viņai dāvanu no Jūras atrakciju parka.

Džūdita lūkojās uz vīna glāzi savā rokā, it kā brīnīdamās, kā gan tā tur nokļuvusi. Tad viņa turpināja:

-   Izbraukšanas dienas priekšvakarā tiku aizsaukta no vakariņu galda pie bērna, kas bija kritis un pārsitis galvu. Un tāpēc, kad nākamajā rītā Kimija man atzinās, ka viņai sāpot galva, es domāju, ka viņa izliekas. Es viņai atteicu, ka mēs lieliski pavadīsim laiku, kad es atgriezīšos, ka aizvedīšu viņu uz Disnejlendu, nu, saprotiet, visu, ko vien var apsolīt, lai nomierinātu bērnu.

Ceļojums uz Sandjego aizņēma deviņas stundas, un, tikko iekārtojusies viesnīcā, es piezvanīju uz mājām. Kimija bija ievietota slimnīcā. Morts stāstīja, ka tūlīt pēc manas aizbraukšanas viņa zaudējusi samaņu un ka ārsts, kas par viņu rūpējas, esot ziņojis, ka viņa vēl nav samaņu atguvusi. Ārstam esot aizdomas par iekšēju asiņošanu galvaskausā. Es pametu savu mašīnu pie viesnīcas un lidoju atpakaļ uz Sakramento, kur noīrēju citu mašīnu un nobraucu atlikušo ceļa gabalu. Deviņu stundu vietā es nokļuvu mājās četru stundu laikā. Bet tas bija par vēlu. Kimija bija mirusi.

Džūditai ienāca prātā tādas atmiņas, par kurām viņa nebija domājusi, nebija atļāvusies domāt jau ilgu laiku: kā viņas ar Kimiju strīdas par to, ko Kimijai vilkt karnevālā, vai viņa būs līgava vai rokzvaigzne kā Madonna. Galu galā Kimija bija guvusi virsroku un apvilkusi līgavas tērpu.

-    Kas tas bija? Smits pajautāja. No kā viņa nomira?

-Manai meitai bija iedzimta smadzeņu aneirisma. Kāds vār

gāks asinsvads smadzenēs, kurš bija gaidījis astoņus gadus, lai plīstu. Tas izvēlējās brīdi, kad es devos uz Sandjego.

-   Un jūs neesat varējusi sev piedot, ka nebijāt klāt. Džūdita, sakiet man: vai Kimija saslima tāpēc, ka jūs devāties uz to konferenci?

-Nē.

-    Vai viņa būtu nomirusi pat tad, ja jūs būtu bijusi mājās?

Ja.

-   Tad tā nebija jūsu vaina. Jūs neesat vainīga.

-   Nē. Esmu vainīga, tāpēc ka viņas dzīves pēdējos mirkļos es nebiju viņai līdzās. Varbūt viņa nebūtu atguvusi samaņu, bet iespējams, ka viņa varēja dzirdēt, bet mana balss nebija pēdējā, ko viņa dzirdēja. Džūdita iztēlojās Kimijas slimnīcas palātu: tik tukšu bez ziediem un kartītēm, uri baloniem -, jo viņa bija tur tik īsu laiku. It kā nevienam nerūpētu viņas dzīvība un veselība. Un zem palagiem pati Kimija, tikai mazs vīstoklītis, un viņas mazās krūtiņas vairs necilājās.

-    Vai jums ir viņas fotogrāfija?

Džūdita to vienmēr nēsāja sev līdzi medaljonā ap kaklu. Kad viņa to parādīja Smitam, viņš noteica: Hmm, jocīga.

-  Jā, tāda viņa bija. Džūdita sāka raudāt, un Smits piekļāva viņu sev klāt.

-   Džūdita, viņš ierunājās, viņu neatlaizdams, es esmu nolēmis izraisīt sensāciju un apmeklēt šīvakara balli. Vai jūs pagodināsiet mani, ierodoties ballē kopā ar mani?

46

1. ā diena, no kuras Beverlija Bērgesa bija baidījusies, beidzot pienāca: šodien “Zvaigžņu kūrortā” ieradīsies “Atmaskotā taurenīša” autors Otiss Kvins.

Viņa nosprieda, ka laiks beigt sevi mānīt. Kvins noteikti devās šurp tāpēc, ka bija nojautis: viņa ir tā pati Beverlija Hailenda, kura iznīcinājusi Deniju Makeju; cits iemesls nevarēja būt. Beverlija jau domās iztēlojās, kā tas notiks: Kvins paziņos, ka viņa ir Hailenda, tad izaicinās viņu pierādīt, ka viņa tā nav. Šā vai tā viņš gūs uzvaru. Viņš pārdos savu informāciju laikrakstiem, un Beverlijai nebūs iespēju aizstāvēt sevi. Paskat, kas bija noticis ar misteru Smitu. i Pēc visiem tiem gadiem, gandrīz visa viņas mūža, ko Beverlija bija pavadījusi, lai atriebtos Denijam Makejam, pēc rūpīgas izplānošanas, pacietības un sarežģītajām lamatām, ko viņa bija izlikusi Denijam inscenējot pati savu nāvi un galu galā gūstot gandarījumu, kad Denijs cietumā pakārās, tagad draudēja, ka viss tiks atklāts, padarīts par sensāciju, varbūt ari trivializēts. Viss viņas mūža darbs draudēja kļūt tikai lētas tenku lapas vērts.

Viņa novērsās no loga un palūkojās uz Saimonu Jangu. Viņš bija uzdevis jautājumu un gaidīja atbildi. Kāds brīnišķīgs cilvēks,

Beverlija nodomāja. Tik izsmalcināts un elegants, tomēr tik iejūtīgs un labsirdīgs, ne vēsts no augstprātības. Kāpēc gan viņa ne-

varēja satikt Saimonu pirms daudziem gadiem citā, drošākā dzīves brīdī? Beverlija reizēm bija uzdrošinājusies cerēt, ka, laikam ritot, varbūt starp viņu un Saimoīīu varētu izveidoties intīmas attiecības. Viņa ilgojās atkal mīlēt un tikt mīlēta.

Bet Otiss Kvins grasījās pārtraukt šo sapni. Beverlija to sajuta, viņa nojauta tuvo vētru. Viņš bija ieradies kūrortā ar rīta gaisa tramvaju un nogādāts uz savu kotedžu. Tieši tāpēc Saimons šobrīd atradās Beverlijas kabinetā viņš bija atnesis to viesu sarakstu, kuri šodien ieradušies. Starp viņiem bija Filipa Robertsa ar draugiem no Austrālijas, viņi ieņēma bungalo, kas atbrīvojās, kad Nobela prēmijas laureāts rakstnieks Rikardo Kadiss atteicās no sava apciemojuma; tad vēl bija jau pierastie Holivudas slavenību vārdi un, visbeidzot, neatkarīgais žurnālists Otiss Kvins. Tagad tas bija tikai laika jautājums, un tad Kvins piespiedīs Beverliju sniegt viņam interviju.

Cik daudz par viņas pagātni Kvins jau zināja? Bez šaubām, visu: par Heizelas priekamāju Sanantonio, kur Beverlija bija strādājusi, kad viņai bija četrpadsmit; par abortu, ko Denijs Makejs bija piespiedis viņai pārciest sešpadsmit gadu vecumā; par pornogrāfiskajiem žurnāliem, par kuru īpašnieku viņa ar viltu bija pataisījusi reverendu Deniju Makeju, kā tas bija arī ar dāmu bordeli Rodeo ielā. Ja arī Beverlija neko no tā neapstiprinātu, ja viņa to noliegtu pavisam, Kvins, bez šaubām, šā vai tā pārdotu savu informāciju presei.

Un viņa zaudētu jebkuru iespēju palikt kopā ar Saimonu uz mūžīgiem laikiem.

-   Vai tev nekas nekaiš, Beverlija? viņš klusi jautāja, pienākdams tik tuvu, ka Beverlija sajuta vieglu odekolona smaržu. Vai kas noticis?

Beverlija nojauta, ka Saimonam pret viņu ir tādas pašas jūtas kā viņai, bet tagad viņa to nemūžam vairs neuzzinās. Varbūt, ja Beverlija būtu viņam izstāstījusi patiesību, kad abi iepazinās pirms divarpus gadiem, starp viņiem abiem būtu kaut kas izveidojies. Bet tagad jau bija par vēlu.

Pirms Beverlija paspēja atbildēt, ienāca viņas sekretāre un sacīja: Mis Bērgesa, Andrea Bahmena jautā, vai jūs viņu nepieņemtu. Viņai nav sarunāta tikšanās.

-   Ir jau labi, Mērija, Beverlija atsaucās, pasniegdamās pēc saulesbrillēm un prātodama, ka pēc šī vakara tās varbūt vairs nebūs vajadzīgas. Pēc tam kad Kvins būs atklājis visai pasaulei, kas viņa patiesībā ir. Lūdzu, lai viņa ienāk!

-   Ja es būšu nepieciešams, lai mani sameklē balles zālē, Jangs sacīja un apklusa, it kā grasīdamies teikt vēl kaut ko. Bet tad viņš pagriezās un izgāja. Durvīs viņi samainījās ar Andreu.

-    Sveicināta, mis Bahmena, Beverlija ierunājās, pagriezdamās uz viņas pusi jau ar saulesbrillēm uz acīm. Es jūs gaidīju-

-   Jā, protams, Andrea atsaucās, jus zinājāt: es aptveršu, ka Mariona vēl aizvien ir dzīva.

-   Man tā šķita. Kas jums to pateica priekšā?

-Tas stils, kā dienasgrāmata sarakstīta. Neizklausās tā, it kā aprakstītie notikumi tajā būtu fiksēti īsi pēc to notikšanas, bet gan daudzus gadus vēlāk, varbūt jau ar zināmu brieduma pieredzi.

-    Ļoti atjautīgi, Beverlija smaidīdama atzina. Bet galu galā jūs taču esat rakstniece, vai ne?

-    Kur Mariona ir šobrīd? Un kas notika ar viņas meitu?

-   Viņa ir šeit. Nevar vien sagaidīt, kad satiks jūs.

-    Kura tad: Mariona vai Lavīnija?

-   Viņa pati jums to visu izstāstīs.

Andrea precīzi zināja, ko sagaidīs: astoņdesmit sešus gadus vecu sievieti, kura savā garā dzīvo pagātnē, gluži kā Norma Desmonda, garā kleitā ar izbalējušiem ņieburiem, apkrāvusies ar mīļām piemiņas lietiņām un apdilušām atmiņu kladēm istabā, kur smagas samta drapērijas nelaiž iekšā saules gaismu, kamēr pati saimniece gaida Sesilu B. de Millu, kas vadītu viņas atpakaļatgriešanos sabiedrībā.

Tāpēc Andrea bija pārsteigta, kad tika ievesta patīkami saulainā dzīvojamā istabā, kas bija noformēta dzīvespriecīgos, pavasarīgos toņos. Un padzīvojusī sieviete, kas pārvietojās ar spieķa palīdzību, bija ģērbusies pagarā, bet lieliski piegrieztā vilnas auduma kleitā, kam ap plecu bija apmesta ar brošu sasprausta šalle. Šī sieviete nepavisam nebija bērna prātā, nemēģināja saglabāt sen aizgājušo pagātni, bet gan, pēc Andreas domām, kā augstdzimusi sabiedrības dāma staigāja tik stalti izslējusies, cik vien atļāva viņas vecums, pilnīgi sirmos matus sasukājusi atpakaļ un nostiprinājusi ar bruņurupuča kaula ķemmēm. Kad abas sarokojās, Andrea sajuta savējā viņas vēso, gludo ādu, zem kuras bija tikko jaušami artrīta mezgliņi.

-   Es labprāt vēlējos ar jums iepazīties, sieviete sacīja. Es esmu Mariona Stāra.

Andrea mirkli nespēja pateikt ne vārda. Pēdējās četras dienas viņa bija pavadījusi, lasot šīs sievietes dienasgrāmatu, viņas dzīves vispersoniskākās un intīmākās detaļas vai tā varēja tās saukt? Es taču esmu redzējusi jūs foajē, mis Stāra! Andrea pārsteigta iesaucās. Jūs vienmēr sēžat tajā dīvainajā krēslā pie kāpnēm.

Mariona iesmējās un pavadīja savas viešņas pie kamīna, kur uz misiņa apsildāmajiem ratiņiem, kas kalpoja par kafijas galdiņu, bija izvietota sudraba tējas servīze. No augstajiem logiem to apmirdzēja saules gaisma, piešķirot tai, pēc Andreas domām, vasarīgu noskaņu. Jā, tas krēsls! Mariona atsaucās. Tas bija no manas filmas “Robins Huds”. No tā savas ļaunās pavēles sniedza Notingemas šerifs! Man patīk sēdēt lielajā hallē un pavērot manas mājas viesus. Man patīk darīt to anonīmi, un neviens nepamana vecu sievieti. Viņas acis iemirdzējās. Bet jūs, gudriniece, pamanījāt. Lūdzu, sēdieties! Es ceru, jums garšo zāļu tēja. Mans ārsts man aizliedzis lietot kofeīnu.

Andrea kā apburta raudzījās, kā Mariona bez jebkādām pūlēm salej tēju no sudraba tējkannas; viņas rokas, kaut arī tikai četru gadu atstatumā no deviņdesmit, kā izrādījās, bija pietiekami stipras. Un tās kāpnes, Mariona piebilda, pasniegdama tasītes Andreai un Beverlijai, es nekad neaizmirsīšu to nakti, kad Džons Berimors piedzērās un nolēma nošļūkt pa tām milzīgajām margām. Kāpņu lejasgalā viņš uzbrauca man tieši virsū, un mēs abi nogāzāmies gar zemi!

Viņa pievērsa Andreai savas tumšās un dzīvīgās acis. Tātad jūs izlasījāt manu grāmatu. Un uzminējāt, ka neesmu to sarakstījusi tūkstoš deviņi simti trīsdesmit otrajā gadā.

Sēdēdama viņai līdzās uz dīvāna, Andrea saules gaismā ievēroja, ka Mariona lieto minimālu kosmētiku. Nebija ļoti lielas līdzības ar to kaislīgo skaistuli, kuras fotogrāfijas karājās lejā, galvenajā hallē, bet Madonas acis vēl aizvien bija jutekliskas.

Andrea aplūkoja istabu un jutās pārsteigta, nepamanījusi šeit it neko no tiem laikiem. Antīkā skapī greznojās ar roku apzīmēti trauki un no koka veidod tautas mākslas darbi. Sienas rotāja ierāmēti silueti un skuju vainagi. Gandrīz katrā pieejamā vietā bija vāzes ar svaigiem ziediem, mazs vītolkoka galdiņš balstīja antīku alvas zaldātiņu kolekciju. Bet nebija ne Madonas pašas, ne Remzija, ne jebkura cita tā laika pārstāvja fotogrāfijas, nekādu plakātu par “Viņas nekrietnajiem paņēmieniem”, nekādu piemiņas lietu no “Nīlas valdnieces”.

-    Neesmu tāda, kādu bijāt mani iztēlojusies, vai ne? Mariona jautri pasmaidīja. Varbūt jūs pat klusībā prātojat, vai es patiesi esmu Mariona Stāra?

Andreai tas nebija ienācis prātā, bet tagad padomājot patiesi, kādi bija pierādījumi?

-    Mans īstais vārds ir Ģertrūde Vinklere, Mariona stāstīja, tāds tas bija, pirms es satiku Remziju. Viņš man izgudroja to smieklīgo Stāras uzvārdu. Tajos laikos gandrīz visi no mums mainīja savus vārdus. Teda Bāra patiesībā bija Teodosija Gudmena. Un nabaga Rūdijs, viņa pilnais vārds bija Rodolfo Alfonso Rafaēle Guljelmi. Diezgan pagarš un pagrūts, lai neteiktu vairāk. Kā es dievināju to vīrieti! viņa ar ilgām piebilda. Bet vēl vairāk es dievināju Braiantu Deksteru Remziju.

Mariona piedāvāja Beverlijai un Andreai šķīvi ar mazītiņām sviestmaizēm. Jā, es biju Mariona Stāra, viņa turpināja. Un es patiesi varu to pierādīt, ja kādam reiz ienāktu prātā mani izaicināt. Bet kas gan to darīs? Un bez tam man nav ne mazākās vēlēšanās atgriezties sabiedrībā, kā to mēdz sacīt mūsdienās. Es gribu palikt Ģertrūde Vinklere un ļaut šai mājai palikt kā piemineklim pazudušai sievietei. Viņa uzsmaidīja Andreai un atsēdās ar savu tējas tasīti rokās. Tā, varu iedomāties, ka jūs vēlaties man uzdot tūkstošiem jautājumu, mis Bahmena!

-   Es nemaz nezinu, ar ko sākt.

-     Vispirms jūs noteikti gribēsiet uzzināt, vai es patiesi nogalināju Deksteru, kā to apgalvoja policija. Jā, es to izdarīju. Es noslepkavoju savu iemīļoto Deksteru. Tajā naktī es viņu atradu gultā kopā ar citu sievieti. Mūsu gultā, un blakusistabā gulēja mūsu bērns. Vai zināt, kā viņš reaģēja, kad es viņus pieķēru? Viņš smējās. Tieši man sejā. Manā naktsgaldiņā stāvēja revolveris drošības dēļ. Kad es to izvilku, tā meiča, lai kas viņa bija, izskrēja no istabas. Bet Deksters turpināja smieties, panākdams, ka es uzvelku gaili. Viņam vienmēr patika izrādīties. Patiesībā viņš izkāpa no gultas un gāja prom no manis. Es atceros viņa pēdējos vārdus: ‘Tev taču nav iebildumu, ja es pačurāšu, pirms tu mani nogalini?” Tā nu es sekoju viņam vannasistabā, un tur es viņu nošāvu.

Viņa apklusa. Tad piebilda:

-   Jums vajadzēja redzēt to pārsteiguma izteiksmi viņa sejā!

Andrea paskatījās uz Beverliju, tad atkal pievērsās Marionai.

Viņa mēģināja izdomāt, kā formulēt nākamo jautājumu, bet Mariona viņu atkal apsteidza. Jūs vēlaties uzzināt par to kastrēšanu. Es to neizdarīju. Kad aptvēru, ko esmu izdarījusi, ka esmu nogalinājusi Deksteru, es nometu revolveri, ieskrēju bērnistabā, satinu Lavīniju un izdrāzos naktī. Man kaut kā izdevās iekļūt vienā no mašīnām es nezinu, kam tā piederēja, un nobraukt lejā no kalna. Es neatceros, ka būtu to darījusi, ne arī to, ka devos taisni uz Fresno pie savas māsas. Daudz vēlāk uzzināju, ka revolveris nozudis un kāds mazliet apstrādājis Deksteru ar nazi, bet man ar to nebija nekāda sakara. Varbūt kāds uzskatīja, ka, aizvācot to ieroci, pasargās mani. Un varbūt kāds arī nolēma savā īpatnējā veidā atriebties Deksteram, kad ieraudzīja līķi. Deksteram bija daudz ienaidnieku. Man šķiet, ka tas, kas tajā vannasistabā notika pēc manas aizbēgšanas, vienmēr paliks noslēpumā tīts.

-   Kas ar jums notika pēc tam, kad jūs nokļuvāt pie savas māsas?

-     Es sajuku prātā gluži burtiskā nozīmē. Mana māsa parūpējās par mani un manu bērnu. Viņa atbrīvojās no tās mašīnas, un, kad ieradās policija, lai izprašņātu, vai viņa nav mani redzējusi vai saņēmusi kādu ziņu no manis, māsa pateica, ka viņai neesot ne jausmas, kur es esot. Bet es biju ļoti slima, un galu galā viņa vairs viena nevarēja tikt ar mani galā. Acīmredzot es pamatīgi plosījos, pilnīgi bez jebkāda iemesla. Divas reizes jau biju mēģinājusi darīt sev galu, un tas viņu biedēja. Tāpēc viņa nolēma ievietot mani psihiatriskajā slimnīcā. Es tur nokļuvu ar pieņemtu vārdu un turpmākos septiņus gadus mājoju divās ellēs vienā, kur mani vēl un vēlreiz vajāja murgi par Dekstera nogalināšanu, un otrā, kur pret mani brutāli izturējās gan pacienti, gan personāls. Es tiku daudzas reizes izvarota un mēnešiem ilgi pakļauta insulīna šoka terapijai, kas mani gandrīz nobeidza. Kad mana māsa atklāja patieso situāciju, viņa mani izņēma no slimnīcas, aizveda mājās un salīga spēcīgu kopēju, kas par mani rūpējās.

Mariona apklusa, lai iedzertu tēju. Noliekot tasīti, tā mazliet notrīcēja pret apakštasīti.

-    Kādu rītu es atmodos, viņa klusi turpināja, pievērsusi skatienu sudraba cukurtraukam, un ieraudzīju zarā aiz sava loga sēžam zvirbuli. Manu istabu pildīja pavasara saules stari, un es biju ļoti izsalkusi. Atceros, man sagribējās vafeļu. Biju slimojusi astoņus gadus, Eiropā plosījās karš, un pasaule bija aizmirsusi Marionu Stāru. Bet es biju izdziedināta.

-    Kas notika ar Lavīniju?

-    Viņa nomira tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešajā gadā ar poliomielītu. Viņa bija skaists bērns.

-    Un pēc tam?

-    Pagāja labs laiks, iekams es atguvu spēkus, bet atveseļojoties pieņēmu daudzus svarīgus lēmumus. Pirmais ļaut Marionai Stārai tā arī palikt nozudušai. Otrais nekad neatgriezties Holivudā. Filmas šā vai tā bija mainījušās; viss bija mainījies. Trešais lēmums atstāt šo māju tādu, kāda tā bija, nesakārtota. Es nezināju, vai jebkad šeit atgriezīšos un gribēšu to atgūt. Juridiski to bija mantojusi mana māsa, tāpēc viņa nokārtoja, ka tā tiek noslēgta. Mēs salīgām cilvēku, kas to uzraudzīja, lai šeit nekas netiktu vandaliski izpostīts. Un, visbeidzot, mans ceturtais lēmums bija ķerties pie kāda darba.

Kad es ar savām filmām pelnīju miljonus, naudu regulāri sūtīju savai māsai, kura to līdz pēdējam penijam noguldīja bankā. Kad atkal biju atlabusi, mums bija pietiekami daudz naudas, lai izveidotu savu firmu, kas galvenokārt nodarbojās ar nekustamo īpašumu. Un, laikam ritot un pamazām aizdzīstot manām emocionālajām brūcēm, Ģertrūde Vinklere guva diezgan lielus panākumus biznesā un kļuva bagāta. Mana māsa nomira pirms vairākiem gadiem golfa laukumā Francijā. Iepriekšējā naktī viņa bija pārgulējusi ar divas reizes par sevi jaunāku vīrieti.

-    Un tad jūs nolēmāt pārdot “Zvaigžņu paradīzi”?

-   Jā, es nospriedu, ka laiks to atdot. Bet es negrasījos pārdot to kuram katram. Mēs ar mis Bērgesu daudz un ilgi pārspriedām, pirms vienojāmies par pārdošanu. Viņa uzsmaidīja Beverlijai. Un tagad, Mariona moži pajautāja, pastāstiet man par to japāni, kurš mani dievina un grib ieguldīt savu naudu filmā par mani.

Stāstot Marionai par misteru Jamato, kuram rīt paredzēts ierasties šeit, Andreas prātā sāka veidoties ideja, kas bija tik satraucoša, ka viņa tikko spēja mierīgi nosēdēt. Viņa uzrakstīs divus scenārijus. Viens, domāts Jamato, būs par jauno ekrāna dievieti Marionu Stāru, bet otra scenārija ievadaina sāksies ar Marionas bēgšanu no mājām slepkavības naktī, un tajā būs parādīta viņas cīņa ar neprātu, viņas atveseļošanās un galīgā uzvara pār varmācības un izmantošanas gadiem.

Abas kļūs sensacionālas filmas, un Andrea nespēja vien sagaidīt, kad varēs ķerties pie rakstīšanas.

47

\l as notika šeit, taisni šajā vietā, stāstīja izskatīgais, jaunais vīrietis zilajā jakā. Šeit tika atrasts Dekstera Braianta Remzija līķis. Līdz pat šai dienai neviens nezina, kas viņu noslepkavoja.

Kamēr pārējie viesi, kas piedalījās ekskursijā, murmināja ieinteresētus komentārus, piemēram: Zināt, es dzirdēju… Denijs Makejs raudzījās uz caurspīdīgo kristāla vannu.

Cik burvīga vīzija viņam ienāca prātā: Beverlijas kailais augums iepleties te gluži tāpat, kā pirms sešdesmit gadiem šeit bija gulējis bezpalīdzīgais Remzijs.

Denijs bija ieradies “Zvaigžņu kūrortā” ar rīta gaisa tramvaju, sēdēdams tajā gluži netālu no Beverlijas. Tas bija vistuvākais attālums, kādā Denijs bija viņai piekļuvis kopš viņu pēdējās tikšanās pirms trīsarpus gadiem, kad Beverlija bija piespiedusi viņu uz ceļiem lūgt, lai saudzē viņa dzīvību. Viņa bija pārvērtusies; acīmredzot kādam plastiskajam ķirurgam tikusi samaksāta milzu summā, lai tas mainītu viņas izskatu. Citus cilvēkus varbūt viņa varētu apmuļķot, bet ne jau Deniju. Tā tomēr bija Beverlija, kaut arī abi viņas ceļabiedri nepārtraukti sauca viņu par Filipu.

Uz mirkli viņam bija ienācis prātā izrēķināties ar Beverliju tieši tur, sešu tūkstošu pēdu augstumā, varbūt pārgrūst viņu pār gaisa tramvaja vagoniņa malu un ļaut, lai viņa šausmās pakliedz dažas minūtes, pēc tam nometot viņu lejā. Bet tas nozīmētu, ka viņš pats tiktu arestēts, un Denijs nebija paredzējis tuvākajā laikā viesoties cietumā. Kad viņš būs padarījis savu darbiņu “Zvaigžņu kūrortā”, viņš grasījās doties uz Austrumiem, uz Vašingtonu, lai ierastos pieklājības vizītē pie sava sena drauga pie tā nekrietneļa, kurš bija ieguvis prezidenta posteni, kas patiesībā bija pienācies Denijam.

Nokļuvis savā kotedžā, Denijs bija pastaigājies pa kūrorta teritoriju, juzdams sevī atkal ieplūstam jaunu enerģiju, jo daļu enerģijas viņš iepriekšējā vakarā bija atdevis jaunajai oficiantei. Kūrortā it visi to vien runāja kā par gaidāmo Ziemassvētku balli. Tas būtu ideāls brīdis, ja Denijs satiktos divatā ar Filipu, jo visu pārējo uzmanība būs pievērsta ballei. Viņš padarīs savu darbiņu un tad nozudīs.

Un tagad viņš bija izplānojis ne vien laiku, bet ari vietu. Šeit, Piedauzīgajā vannasistabā. Labāku vietu nemaz nevarēja vēlēties. Denijs gandrīz skaļi iesmējās, un viņam nācās sevi apvaldīt. Bet viņš joprojām smīnēja: šī doma patiesi sagādāja baudu. Jo šonakt Pelnrušķīte sastaps savu Apburošo princi, bet viņa dabūs nevis kristāla kurpīti, bet kristāla zārku.

48

V„, salikās atkal pie tā paša skatu laukuma, kur bija tikušies no rīta. Tagad bija vakars un auksts, un revolveris viņa kabatā vēl aizvien bija tik salts kā ledus gabals.

-    Kur Filipa ir pašlaik?

-    Trešajā bungalo.

-    Vai viņa jau sazinājusies ar Beverliju Bērgesu?

-    Viņa mēģināja, bet Bērgesa ir aizņemta ar šīvakara balles sagatavošanas darbiem.

-    Tātad tu zini, ko darīt?

-   Jā. Tikai viens jautājums: ko tad, ja Filipa neies uz balli?

Ja viņa pārdomā un paliek bungalo? (

-    Tad arī mēs mainīsim savus plānus.

-   Ar viņu kopā ir divi cilvēki.

-   Es zinu, viņi mums nesagādās nekādas problēmas. Ir jau laiks. Dodies prom!

Vīrietis ar revolveri aizgāja, atstājot savu sarunu biedru turpat pie skatu laukumiņa zvaigžņu gaismā slienamies kā tumšu siluetu.

-   Džekija, Filipa sacīja telefona klausulē, ja tu zini, kur ir Estere, lūdzu, pasaki man! Es zvanu uz viņas dzīvokli jau visu dienu, bet tur neviens neatbild.

Filipa atradās vienā no guļamistabām savā “Zvaigžņu kūrorta” bungalo, un viņa bija pārtraukusi gatavošanos ballei, lai vēlreiz mēģinātu sazvanīt savu meitu. Es laikam jau esmu zvanījusi kādas desmit reizes, viņa klāstīja Džekijai Skedudo, kas bija Esteres labākā draudzene; viņas abas mācījās Kalifornijas universitātē Santabarbarā. Tāpēc es nolēmu piezvanīt tev. Man šķita, viņa varētu būt pie tevis.

-Ak Dievs, tante Filipa, es patiesi nedrīkstētu jums to stāstīt, paredzēts, ka tas būs pārsteigums.

-    Pārsteigums? Kas tas par pārsteigumu? Kur viņa ir?

-   Estere ir ceļā piejums. Kad jūs viņai vakarvakar stāstījāt, ka būsiet dažas dienas “Zvaigžņu kūrortā”, viņa nolēma braukt turp, lai sagādātu jums pārsteigumu. Viņa izbrauca ap pusdienas laiku. Tagad viņai jau vajadzētu būt tur.

Filipa aiz atvieglojuma nopūtās, bet gandrīz tūlīt viņu atkal pārņēma bažas. Vai viņa brauc viena? Ceļš ir gandrīz divsimt jūdzes garš.

-    Nē, kopā ar Esteri ir viņas draugs. Neuztraucieties! Estere jau tagad ir liela. Paklau, jūs rīt satiksiet mammu, vai ne? Nododiet viņai sveicienus no manis! Atā, man jāiet!

-    Estere ir ceļā, lai sagādātu man pārsteigumu, Filipa sacīja Čārmijai, nolikusi klausuli. Bet viņa nezina, ka šajā kalnā nevar tikt, ja nav rezervētas telpas vai saņemts ielūgums.

Čārmija pārtrauca darboties, nenovedusi līdz galam savu kosmetoloģisko procedūru vēl tikai bija jāuzliek varakrāsas acu ēnas, lai saskaņotu tās ar aprikožu toņa kaftānu, kuru viņa grasījās vilkt mugurā šīvakara ballē, un norādīja gultā uz lielu ādas grāmatu kūrorta pakalpojumu sarakstu. Tur paskaidrots, viņa teica, ja tu vēlies uzņemt viesus, tu vari atstāt viņu vārdus kalna pakājē gaisa tramvaja iekāpšanas namiņa personālam.

-   Vai zini ko, Čārmija? Filipa ieminējās, paņemot telefonu un griežot numuru. Es priecājos, ka viņa atbrauks. Kas zina, cik ilgi vilksies valdes sēde vaļaūt vairākas dienas. Un tad vēl tikšanās ar Beverliju Bērgesu vSoūt paies ilgs laiks, iekams tikšu uz Santabarbaru. Jau gandrīz gads, kopš neesmu redzējusi Esteri, un man patiesi viņas pietrūkst.

Čārmija uzlūkoja draudzeni spoguli. Filipai mugurā bija vienīgi mežģīņu krūšturis un biksītes: viņas balles kleita maigi pelēks “lsaac Mizrahi” modelis bija izklāta uz gultas. Čārmijai bija aizdomas, ka Filipa aicinās talkā Rikiju, lai palīdz to uzvilkt.

Patiesībā, kad viņi bija ieradušies bungalo un apskatīja abas guļamistabas abas ar divām milzīgi platām gultām, līdzīgas tām, kādas bija viesnīcā “Marriott", Čārmija atkal bija piedāvājusi pati ieņemt vienu guļamistabu, otru atstājot Filipai un Rikijam. Bet Filipas vecmodīgā pareizības un pieklājības izjūta no jauna bija guvusi virsroku, un viņa bija uzstājusi, ka viņas abas ar Čārmiju mitīs vienā istabā, atstājot otru Rikijam. Ļoti pieklājīgi, Čārmija nosprieda. Bet cik ilgi?

Un tas viņai lika domāt par Aivenu Hendriksu. Tagad viņam jau vajadzētu būt Brazīlijā un papētīt “Mirandas apvienību” un Gasparu Enrikesu. Čārmija vēlējās, kaut Aivens būtu varējis braukt uz “Zvaigžņu kūrortu” kopā ar viņiem, kaut viņš varētu apmeklēt balli. Viņa būtu pagādājusi Aivenam divpadsmit gadus vecu viskiju, kas viņam tik ļoti garšoja, un tad iemācījusi viņam dažus dejas soļus, kādus viņš varbūt vēl neprata.

Kad Filipa paņēma tualetes piederumus un iegāja vannasistabā, aizvērdama aiz sevis durvis, Čārmija atkal pievērsās savam atspulgam spogulī.

Šajās pēdējās divās dienās Aivens tik ļoti bija aizņēmis viņas domas, ka viņai neatlika daudz laika prātot par citām lietām pat ne par rītdienas valdes sēdi vai “Mirandas apvienības” uzbrukuma draudiem. Aivens tik neierobežoti valdīja pār Čārmijas domām, ka viņa sapņoja par to tik erotiskus sapņus, kas viņu gandrīz bija noveduši līdz orgasmam. Kaut ari seksuāli ļoti prasmīgi bija tie vīrieši, ar kuriem viņai bija nācies būt kopā, ari Sems, ar ko viņa pēdējā laikā satikās un kas gultā bija īsts dinamīts, Čārmija šobrīd saprata, ka neviens vīrietis nekad nespētu viņu tā apmierināt, kā to noteikti mācētu Aivens. Viņu vienīgais tuvības brīdis toreiz virtuvē tika pārtraukts, bet Čārmija^bija pārliecināta: ja vien Aivenam rastos izdevība, tas ar viņu mīlētos tā, kā to vēl nebija darījis neviens vīrietis.

Kaut vai viņa augums vien! Un tā apburoši militārā fiziskā forma, kas lika Čārmijai justies mazai un vēl sievišķīgākai. Aivenam piemita tik nebeidzami daudz spēju; Čārmija alka izjust ikvienu viņa locekļa collu sevī.

Sadzirdējusi vannasistabā tekam ūdeni, Čārmija aizvēra acis un iebāza roku sev aiz krūštura, cenzdamās atdarināt Aivena pieskārienu, atcerēdamās, kā viņš bija laizījis no viņas krūšu galiem cepumu pildījumu.

Un ja nu viņai vairs nerodas tāda iespēja pabūt ar Aivenu divatā? Ja nu viņš ziņojumu no Brazīlijas sniedz pa telefonu un tad nozūd, kur jau nu viņš parasti nozuda, un vairs neparādās? Ja Beverlija Bērgesa patiesi ir Filipas māsa, tad meklēšana būs noslēgusies. Un, tikko “Mirandas apvienības” pretdarbība būs apturēta un krāpnieks “Zvaigžņu slavas” kompānijā atrasts, Aivena pakalpojumi vairs nebūs nepieciešami.

Viņa uzbudināta nopūtās, domājot par to, kā Aivens bija atrāvis viņas kaftānu un izņēmis viņas krūtis no krūštura mežģīnēm. Un par to, ko viņa bija atklājusi, pasniegdamās ar roku Aivena bikšu priekšā…

Čārmija atvēra acis un ilgi un nopietni pētīja sevi spogulī. Nē, viņa izlēma. Viņa neļaus Aivenam nozust no savas dzīves. Lai ari kas viņus šķirtu, Čārmijai tas bija vienalga. Viņiem vajadzēja būt kopā; viņi saderēja kopā: Čārmija to gluži vienkārši zināja. Viņa gan vēl nezināja, kā, bet viņa atradīs izdevību būt kopā ar Aivenu.

Tad no vannasistabas iznāca Filipa un nometa gultā savu tualetes piederumu somiņu.

Čārmija pajautāja: Vai tu mēģināsi sastapt Beverliju Bērgesu pirms balles?

-   Nē. Šovakar es viņu tikai pavērošu, lai pārliecinātos, vai varu nojaust mūsu radniecību.

-   Un ja viņa patiesi ir tava māsa?

-Tad Estere, atbraukusi šurp, pati saņems pārsteigumu! Filipa nebija sīkāk paskaidrojusi meitai, kāpēc viņa neparedzēti atgriežas Losandželosā, vienīgi piebildusi, ka tas saistīts ar darīšanām. Viņa negribēja radīt Esterei cerības un tad likt viņai vilties. Viņas abas ļoti jūtīgi uztvēra visu, kas saistīts ar ģimeni; tā bija kā īpaša saikne blakus parastajai mātes un meitas mīlestībai, jo viņas abas bija adoptētas bārenes.

-   Runājot par pārsteigumiem, Čārmija ieteicās, kā tev šķiet, ko nozīmē Henas noslēpumainais telefona zvans? Šodien viņas bija saņēmušas no Henas ziņu, ka rītdienas valdes sēde būšot nevajadzīga. Kā tev liekas, vai viņa kaut ko atklājusi?

“Es lūdzu par to Dievu,” Filipa nodomāja. “Es lūdzu Dievu, kaut Hena neplānotu atzīties.”

-    Nu, par darbu mēs varēsim uztraukties rīt, Čārmija sacīja, pieceldamās no spoguļa galdiņa, kuru pavisam īsajā viņu uzturēšanās laikā kūrortā viņa jau bija paspējusi pilnīgi nokraut ar pudelītēm un otiņām, un pūdemīcām, un acu ēnām. Lietu bija tik daudz un tās prasīja daudz darba, bet Čārmijas seja bija apburoša; savā mirdzošajā aprikožu krāsas kaftanā viņa līdzinājās vīzijai. Šobrīd mums… Viņa piepeši nodrebinājās.

-    Kas noticis?

-   Vienkārši tāda dīvaina sajūta! Kā skanēja tā vecā paruna? It kā tikko kāds būtu pārkāpis pār manu kapu? Viņa paraustīja plecus. Droši vien brauciena iespaidā. Šā vai tā, kā jau teicu, mums laiks doties uz balli, Pelnrušķīt!

-   Esmu jau gandrīz gatava! Filipa atsaucās, pasniegdamās pēc saviem pērļu auskariem. Man vēl jāpārvelk vienīgi kleita.

Čārmija norūca: Hmm, un izgāja no guļamistabas, atstājot gaisā aiz sevis “Passion” smaržu aromātu.

Pēc brīža Rikijs pieklauvēja un pabāza galvu pa durvīm.

-    Mis Čārmere sacīja, ka es esot nepieciešams.

Filipa mirkli stāvēja kā valodu zaudējusi nekad agrāk viņa nebija redzējusi Rikiju smokingā, un tas viņu darīja smalkāku un tik saviesīgu. Ari vecāku. Brīvi virs pleciem sasukātiem matiem viņš izskatījās tāds, it kā tikko būtu izkāpis no Kristiāna Diora reklāmas. -Vai tu man, lūdzu, nepalīdzētu aizvilkt rāvējslēdzēju? viņa pajautāja.

Viņš pienāca no mugurpuses un, uzlicis rokas uz Filipas pleciem, noskūpstīja viņas kaklu.

-   Man ļoti pietrūcis tava tuvuma, viņš klusi sacīja. Mani dara vai traku tas, ka visu laiku esmu tik tuvu tev, bet nedrik-

stu pieskarties. Es tik ļoti tevi gribu, Filipa. Viņš paslidināja rokas zem Filipas kleitas un pievilka viņu sev cieši klāt.

Filipa atspiedās pret viņu, aizvēra acis un ļāvās rokām, kas glāstīja viņas vēderu un krūtis. Viņa sajuta Rikija dzimumlocek/ li piebriestam; piepeši viņa vēlējās izjust Rikija mīlestību.

Viņa pagriezās, un abi sāka skūpstīties, sākumā viegli un nedroši, it kā viņiem atkal nāktos vienam otru iepazīt, un tad arvien pieaugošā kaislē. Kad Filipa grasījās virzīt savu roku zemāk, Rikijs saņēma viņas roku un sacīja: Nē. Ļauj, es pats. Es gribu parūpēties par visu, kas saistīts ar tevi, Filipa. Es neesmu bagāts, un man nav svarīgu sakaru. Vienīgais, kas man ir, tā ir mīlestība pret tevi. To tev nevar sniegt neviens cits, vienīgi es.

Viņš lēnām novilka Filipas kleitu un tad ari biksītes. Atguldījis viņu gultā, viņš paslēja augšup viņas ceļus un pacēla tos. Filipa juta, kā Rikija gludie vaigi un zīdainie mati pieskaras viņas augšstilbu iekšpusei, viņa skūpsti kļūst aizvien karstāki un kaislīgāki. Rikijs ar pirkstiem maigi glāstīja un atvēra viņu; skūpstīja viņu šajā vietā, un viņa mēle stingra un uzstājīga kaisli vēl vairāk pastiprināja.

Kad Filipa pasniedzās un aizskāra viņa matus, Rikijs satvēra viņas rokas un piespieda tās pie gultas pārklāja. Filipa notrīsēja, jo Rikija mute aizvien vairāk viņu uzbudināja. Viņa mēģināja atbrīvot rokas; viņa gribēja uzvilkt Rikiju virs sevis, ievadīt viņu sevī.

Kad Rikijs pacēla viņas ceļgalus un, piespiedis viņai pie krūtīm, atvēra viņu vēl plašāk, Filipa iekliedzās.

Un tad piepeši viņa pārtrauca pretoties, ļaujoties Rikija mīlas prasmes radītajai baudai. Viņa juta savu augumu it kā izkūstam, sasprindzinājumu saldi izgaistam, līdz šķita, ka visas apkārtējās pasaules vietā ir viena vienīga grandioza bauda. Rikija mēle ietiecās dziļi viņā, tad atkal izkļuva virspusē, lai aizskartu viņas klitoru. Tā tas atkārtojās vēl un vēlreiz, līdz Filipa juta sevī pāri plūstam tik visaptverošu baudu, ka viņa ļāvās tai un neaprakstāmam, satriecošam orgasmam.

Pēc tam viņa gulēja nekustīgi, pārāk nogurusi, lai kustētos. Rikijs nolaida lejā viņas kājas un atsēdās uz gultas malas, uzsmai-

dīdāms Filipai un glāstīdams viņas matus. Viņa pasmaidīja pretī un pasniedzās, lai pieskartos viņa vaigam.

Bet, kad Rikijs atzinās: Es tevi mīlu, Filipa, tas nebija sacīts īstajā laikā. Tas bija pārāk agri, viņas sirdī vēl aizvien mājoja Pols Marķēts. Filipa piecēlās sēdus un viegli noskūpstīja Rikiju uz lūpām. Lūdzu, nesaki to! Mīlestība pret mani nenes laimi.

Tiklīdz to pateikusi, viņa saprata, ka tā ir patiesība. Agrāk viņa par to nebija domājusi, bet visi trīs vīrieši, ko viņa savā mūžā bija mīlējusi Džonijs, Pols, Riss bija miruši.

It kā lasīdams Filipas domas, Rikijs pieskārās viņas vaigam un smaidīdams noteica: Neuztraucies! Ar mani nekas ļauns nenotiks.

Savā priežu noēnotajā kotedžā Denijs Makejs šajā pašā brīdī pārbaudīja naža asumu un prātoja, ka viņa pirmais darbiņš būs atbrīvošanās no Beverlijas austrāliešu puišeļa. Deniju Makeju neviens nepastums malā, it īpaši jau tāds pienapuika ne. Un šis nazis, kas bija paveicis citus Denija darbiņus, derēs ari šoreiz.

Denijam nekad nebija paticis nogalināt ar revolveri; tas bija pārāk bezpersonisks, pieprasīja pārāk lielu attālumu starp viņu un viņa upuri. Un revolveris bija pārāk ātrs nogalināšanas paņēmiens. Nu, viņš nosprieda, iestumdams nazi ādas makstī, kas bija pabāzts zem bikšu siksnas, ar to blondo zēnu varētu izrīkoties ari ātri. Bet ar Beverliju viņš grasījās izbaudīt saldo atriebību, neko nesasteidzinot.

Denijs paskatījās pulkstenī un, redzēdams, ka laiks doties uz balli, vēlreiz aplūkoja sevi spogulī, lai pārliecinātos, ka nazi nevar pamanīt. Ne arī neilona auklu. Un revolveri ari ne. Ar to viņš negrasījās nogalināt; revolverim bija citi uzdevumi. Denijs ballei par godu bija uzvilcis smokingu, bet viņš netaisījās valkāt to ilgi; driz viņš pārģērbsies citā tērpā, kas būs vairāk piemērots situācijai. Un, kas attiecas uz Beverlijas tērpu, arī viņai neiznāks to šovakar ilgi valkāt. Ari viņa pārģērbsies: rokudzelžos un pašgatavotā cilpā.

Denijs nespēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs Beverlijas sejas izteiksmi, viņai aptverot, kas viņš īstenībā ir.

Beverlijai nācās piepūlēties vairākas reizes, līdz viņai beidzot izdevās ielikt ausīs pērļu auskarus. Viņa bija tik ļoti uztraukusies Otisa Kvina dēļ, ka nespēja apvaldīt trīcošās rokas. Kur viņš tagad iri Kvins bija ieradies ar rīta gaisa tramvaju, bet tagad jau bija vakars. Viņa bija gaidījusi, ka Kvins mēģinās ar viņu sazināties jau dienā. Gaidīšana padarīja Beverliju neizsakāmi nervozu.

Tieši tāpēc ari viņa salēcās, izdzirdējusi klauvējienu pie durvīm. Kvins?

Bet tas bija Saimons; viņš vēl nebija pārģērbies savā baltajā vakara uzvalkā un melnajā kaklasaitē. Viņš ienāca dzīvojamā istabā un aizvēra durvis. Es saņēmu tavu ziņu, Beverlija, viņš sacīja ar raižpilnu sejas izteiksmi. Tu apgalvo, ka šovakar neieradīsies ballē. Vai tu slikti jūties? Vai man ataicināt dakteri Izaksu?

-   Nē, viņa iebilda. Man gluži vienkārši… sāp galva. Beverlija patiesi bija vēlējusies ierasties šīvakara ballē, jau pirms ilga laika nolēmusi, ka tā būs viņas “iziešana sabiedrībā”, pirmo reizi citu cilvēku vidū bez saulesbrillēm. Viņa pamatoja savu lēmumu ar to, ka pagājuši jau trīsarpus gadi, kopš Beverlijas Hailendas seja bija redzamā televizoru ekrānos un laikrakstos; cilvēku atmiņa, viņa sev iegalvoja, taču pamazām izbāl. Un tad tika publicēts Otisa Kvina sarakstītais “Atmaskotais taurenītis”, un grāmata bija pilna ar viņas fotogrāfijām: no tiem laikiem, kad viņa bija augstākās sabiedrības fllantrope, kas ziedoja savu naudu dažādiem pasākumiem, it īpaši Denija Makeja prezidenta vēlēšanu kampaņas fondam. Tagad viņa vairs nedrīkstēja riskēt. Balles zālē kāds noteikti viņu pazītu.

-    Man ļoti negribētos, lai tu laistu garām šo balli, Beverlija, Saimons sacīja, pieiedams viņai tik tuvu, ka Beverlija pakāpās soli atpakaļ.

-   Es taču tajā tomēr piedalīšos, tikai šeit augšā, individuāli. Viņa norādīja uz lielo televīzijas monitoru, kas bija iebūvēts vienā sienā. Tas uztvēra pārraidi no vairākām pie griestiem ierīkotām videokamerām, kas bija izvietotas visā pilī un arī kūrorta teritorijā, šī sistēma ļāva Beverlijai redzēt visu, kas notiek viņas kūrortā un ap to, nemaz neatstājot savu dzīvokļa drošību un anonimitāti.

-   Tas nebūs tā, kā būt tur pašai, Saimons iebilda.

-   Nekas, viņa noteica aizgriezusies, lai Saimons nepamanītu melus viņas acīs. Viņa ieslēdza monitoru, un ekrānu piepeši pildīja mirguļojoši, sudraboti balti tēli: balles zāle ar četrdesmit pēdas augsto Ziemassvētku egli, kuru .klāja baltas pūkas un sudrabotas zvaigznes. Visa balles zāle bija veidota baltos toņos: aizkari, vītnes un vainagi gluži kā balta ziemas pasaka. Daži viesi jau bija ieradušies un mielojās pie lielajiem bufetes galdiem.

-   Lūdzu, Saimon, viņa ieteicās. Ej lejā un esi tas brīnišķīgais namatēvs, kāds tu mūsu viesiem vienmēr esi bijis.

-    Es biju cerējis uz vienu deju ar tevi, Beverlija, viņš sacīja.

Viņi pāri istabai uzlūkoja viens otru. Saimons un Beverlija nekad nebija kopā dejojuši.

-   Es tā vēlos, viņa klusi noteica. Lūdzu!

Saimons pieskārās Beverlijas vaigam. Ļauj man tev palīdzēt, Beverlija. Ļauj man nostāties starp tevi un to, kas tevi biedē.

Viņa ieskatījās Saimona acīs un gandrīz jau grasījās visu izstāstīt. Bet viņa aprāvās, savaldījās un paglabāja savus noslēpumus sevī. Līdz Saimons beidzot sacīja: Ļoti labi, kā vēlies. Es tagad iešu saposties ballei. Ja tu pārdomāsi…

Kad Saimons aizgāja, Beverlija centās nomierināties un vērot monitoru. Bet drīz viņa atklāja, ka viņu pārņēmis dīvains nemiers. Istabā vēl smaržoja Saimona odekolons; viņa vēl aizvien juta viņa pirkstu pieskārienu savam vaigam.

Ak Dievs, ko lai viņa dara? Palikt šeit? Kā cietumniece pati savā mājā, ieslodzīta kā zvērs, gaidot, līdz Otiss Kvins viņu atmaskos? Visu savu mūžu viņa bijusi cīnītāja, bet tagad Beverlija saprata, ka rīkojas kā gļēvule.

Viņa atkal domāja par Saimonu. Cik vien viņa spēja atcerēties, viņa allaž bijusi vientuļa, atgrūzdama vīriešus un mīlestību, paļaudamās vienīgi uz sevi, bez jebkāda pleca, pret kuru atbalstīties. Saimons bija sacījis, ka vēlas dalīt viņas nastu, būt kā vairogs pret to, kas Beverliju biedēja. Vai viņa vismaz tagad nevarētu atļauties balstīties uz kāda cita spēku? Vai viņa beidzot nevarētu uzticēties Saimonam, ļaut viņam palīdzēt sev?

Varbūt rit man vairs nebūs šādas izdevības ar Saimonu. Varbūt rīt pasaule šķitīs pavisam atšķirīga no šodienas?

Viņa piegāja pie durvīm un paraudzījās gaitenī. Saimons jau bija savā dzīvoklī un gatavojās ballei. Klusi aizvērusi durvis, sirdij strauji sitoties, Beverlija devās līdz gaiteņa galam, kur apstājās un ieklausījās. Viņa dzirdēja ūdens šļakstus dušā.

Viņa paraustīja durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas.

Beverlija arī agrāk bija apmeklējusi Saimona dzīvokli; viņa istabas bija dīvaina izpausme tāda cilvēka dabas otrai pusei, kuru Beverlija gan labi pazina, gan nepavisam nepazina, Saimons Jangs, tik kārtīgs un pedantisks darbā un uzvedībā, savā mājas dzīvē mīlēja nelielu jucekli. Grāmatas, žurnāli un videokasetes bija izmētātas pa roku galam, rakstāmgalds nokrauts ar papīriem, pār krēsla atzveltni pārmesta zīda kaklasaite.

Beverlija devās uz vannasistabu, pa kuras pusatvērtajām durvīm kūpēja tvaiki. Beverlija varēja sadzirdēt, ka Saimons ir dušā, viņa pēdas slīdēja pa flīžu grīdu, ar troksni nokrita ziepju gabals. Viņa ielūkojās pa durvīm. Aiz plastikas aizkara varēja saskatīt nenoteiktu stāvu.

Vannasistabas pilī bija senas un ļoti lielas; dušas telpas milzīgas, ar iebūvētiem marmora soliem un vairākām dušas galviņām, kas bija izvietotas dažādos augstumos. Saimona vannasistabas dušu varēja pārveidot par tvaicētavu vai lielu vannu ar kustīgu ūdens padevi.

Lēnām novilkdama apģērbu un nenolaizdama skatienu no stāva aiz aizkara, Beverlija ieelpoja spēcīgo “Irish Spring” aromātu.

Pilnīgi izģērbusies, viņa piegāja pie dūšas telpas otra gala un atvilka aizkaru. Saimons novērsies ziepēja krūtis un rokas, seju pavērsis pret ūdens strūklu. Beverlija uzlūkoja viņa muguru, glītās kājas. Viņam bija peldētāja pleci, un tomēr Beverlija, grasīdamās ieiet dušas telpā, aptvēra, ka nekad nav redzējusi Saimonu peldbaseinā.

Viņš piepeši pārsteigts pagriezās.

-   Beverlija! viņš iesaucās. Un Beverlija nokļuva viņa rokās, tiekdamās pēc viņa lūpām, it kā jau simtiem reižu būtu to darijusi. Saimona augumam piespiežoties pie viņas, pār viņas krūtīm un vēderu plūda silts ziepjūdens. Saimona loceklis tūlīt piebrieda.

Viņa juta Saimona ziepjainās rokas slīdam pār savu muguru, tad zemāk, lai satvertu viņas dibenu. Viņa saņēma Saimona piebriedušo locekli un vadīja sev starp kājām, cieši saspiezdama augšstilbus.

Viņa mēle iepazina Beverlijas muti, un tad viņš atrāvās un skūpstīja Beverlijas krūtis, ar mēli liekot viņas krūšu galiem kļūt tvirtiem. Pasniedzies pēc dzintarkrāsas šampūna pudeles, viņš izspieda zeltaino šķidrumu pār Beverlijas augumu, ar rokām iezieda to viņas ādā, masējot viņas krūtis, dibenu un tad kājstarpi, liekot pirkstiem maigi to glāstīt un ieslīdēt viņā.

Siltais ūdens plūda pār viņu augumiem, ziepes lika vienam ķermenim gludi pieglausties pie otra. Saimons atgrieza vēl citus krānus, tāpēc no dažādiem leņķiem sāka šauties vēl vairāk spēcinošas un uzmundrinošas ūdens šaltis. Beverlija lēnām noslīga ceļos un saņēma mutē Saimona dzimumlocekli. Viņš aizvēra acis un ieelsojās.

Piepeši viņš pasniedzās, pacēla Beverliju augšup un atguldīja uz marmora sola, plaši pavēra viņas kājas un, cieši piespiedis sev klāt, ieguva viņu un sāka šūpot dziļu, vienmērīgu grūdienu ritmā. Beverlija iekoda viņam lūpā un kaisli viņu skūpstīja, bet karstais, smaržīgais ūdens plūda pār viņiem, liekot sasvīdušajiem augumiem kustēties līganā, kopīgā ritmā. Beverlija pievilka augstāk ceļgalus un apvija kājas ap Saimona vidukli, ievilkdama viņu vēl dziļāk sevī. Apskāvis viņu ar vienu roku, cieši piespiedis sev klāt, neatlaižot savu muti no viņējās, Saimons ar otru roku pasniedzās un līdz ar grūdieniem glāstīja viņas augumu. Kad Beverlija jau bija tuvu kulminācijai, viņa iespieda pirkstus Saimona mugurā, izsaucot viņa vārdu, un viņa juta Saimona sēklu iešļācamies viņā tajā pašā brīnišķajā mirklī.

Kerola centās nedomāt par savu nenovērtējamo Sanfordu. Viņa apvilka sabuļādas kažoku, vēlēdamās, kaut Sanfords šovakar varētu būt kopā ar viņu, jo tieši viņas seksīgais vīrs, vīrietis, kurš zināja, kā iesaiņot pērļu kaklarotu, bija tas, ar kuru viņa šonakt vēlētos likties gultā. Taču viņai vajadzēja pabeigt savu Lerija Vulfa pavedināšanas plānu.

Ja viņa gribēja to Marionas Stāras lomu. Un viņa to gribēja. Jo tā atjaunotu viņas dziestošo slavu un vēl kādu ilgāku laiciņu padarītu viņu par Sanforda “brīnišķīgo kinozvaigzni”. *

Kāda sagadīšanās, bet Lerijs Vulfs blakus bungalo, uzsmidzinādams savam glīti veidotajam zodam nedaudz Pola Stjuarta odekolona, domāja par to pašu. Bet viņš grasījās pārgulēt ar Kerolu Peidžu cita iemesla dēļ. Šis būs viņa kārtējais iekarojums jau tā garajā sarakstā. Protams, viņš nemānīja sevi ar domu, ka Kerola tiecas pēc viņa paša, bet tam nebija nozīmes. Rezultāts no tā nemainīsies. Un šis bija vēl viens pierādījums producentu varai Holivudā. Neviena nemīlējās ar scenārija autoru, lai iegūtu kāroto lomu filmā, bet ar producentu bija pavisam kas cits. Kerola Peidža kļūs tikai par sākumu Lerija jaunajai guļamistabas kaijerai. Un klāt vēl pie visa tā gluži kā šokolādes skaidiņas uz putukrējuma viņu priecēja doma par rītdienas tikšanos ar misteru Jamato, lai norunātu par filmas uzņemšanu un iesniegtu viņam piedāvājumu, kuru vecā labā, uzticamā Andrea gatavoja jau pēdējās piecas dienas.

Uzmetis spogulī sev pēdējo skatienu, Lerijs secināja, ka viņš šovakar spējīgs sagrozīt galvu ikvienai sievietei, un nolēma, ka būs augstsirdīgs un dāvās Andreai vienu deju. Tāpat vien, lai liktu viņai noprast, ko viņa ir zaudējusi.

Tajā pašā brīdī guļamistabā, kas atradās Lerija dzīvojamai istabai pretējā pusē, Andrea apvilka savu svītroto kostīmu ar minisvārkiem un arī domāja par šīvakara balli. Tikai citu iemeslu dēļ. Viņa ar nepacietību gaidīja to īpašo brīdi balles laikā, kad viņa pasniegs Lerijam viņa “dāvanu” un sacīs: “Priecīgus Ziemassvētkus, muļķīt!”

Pilī Džūdita Izaksa aizvilka savas melnās kokteiļvakara kleitas rāvējslēdzēju. Šī kleita viņai tikpat labi bija noderējusi ari daudzās medicīnas konferencēs. Viņa uztraukta gaidīja šo vakaru kopā ar misteru Smitu un mazliet izjuta ari skumjas un nožēlu: viņa de

jos ar misteru Smitu un ļausies viņa burvībai, bet rīt viņš aizbrauks no “Zvaigžņu kūrorta”. Pirms neilga brīža uz viņas dzīvokli tika atgādāta šampanieša pudele līdz ar baltu orhideju pušķi no mistera Smita. Ziedu pušķīti viņa šobrīd piestiprināja pie savas kleitas, bet pudele palika neattaisīta. Kopš Zoija bija devusies lejup no kūrorta, Džūdita tagad bija vienīgā mediķe visā kūrortā. Viņai nepieciešams palikt skaidrā prātā, jo viņai it kā skaitījās dežūra.

Izdzirdējusi pie durvīm klauvējienus, viņa zināja, ka tas ir Smits; viņš bija uzstājis, ka atnāks Džūditai pakaļ un pavadīs viņu uz balli ļoti džentlmeniski, ļoti vecmodīgi un ļoti brīnišķīgi -, un viņas nemiers pieauga. “Lūdzu, Dievs, neļauj man šovakar iemīlēties!” viņa nodomāja.

Bet, grasīdamās atvērt durvis, viņa uzsauca: Vienu mirklīti! atgriezās guļamistabā, steigšus atpina savu garo bizi un sasukāja biezos matus visā to garumā, un tad devās atvērt durvis.

Viņa sacīja: Lūdzu! un viņš, ieraudzījis Džūditas izlaistos matus, noteica: Vai tiešām…

Trešā stāva torņa dzīvoklī, kur ķerubi uz savām cirtainajām galvām turēja lampu abažūrus un kokvilnas mēbeļdrāna draudēja nomākt visu pasauli, Banija Kovaļska, palikusi tikai divatā ar savu aģenti labo feju komanda bija devusies prom pirms pāris stundām -, augstā spogulī uzlūkoja sevi, savu pārsteidzoši apburošo izskatu, un vaicāja: Kad? Kad?

Un Frīda, tik velnišķīgi pašapmierināta, ka vēlējās, kaut šeit būtu Sids Stēms un viņa tam varētu uzsaukt: ‘Tev neveicās, vecīt!” noteica: Drīz, drīz!

Viņa zināja, ka dižajam vakara pārsteigumam nepieciešams parādīties tieši īstajā brīdī.

Pulkstenis bija deviņi, un diženā balle bija sākusies. Saimons Jangs sasveicinājās ar viesiem centrālajā hallē, kas bija pārvērsta par pieņemšanas telpu, sagatavojot viesus balles zāles brīnumam. Kaut arī Saimons bija centies pierunāt Beverliju, viņa bija atteikusies nākt. Tāpēc viņš tagad uzsmaidīja vienai no griestos iemontētajām kamerām, jo zināja, ka Beverlija viņu vēro savā personiskajā monitorā. Viņa bija lūgusi Saimonu pēc balles aiziet uz viņas dzīvokli viņa vēlējās viņam kaut ko izstāstīt.

Smaidīdama ieradās Kerola Peidža un, mādama sveicienus paziņām, virzījās starp slavenībām. Pēdējā reize, kad viņa bija redzējusi šādu slavenību parādi, bija balle “Spago” pēc “Oskara” balvas pasniegšanas ceremonijas. Viņa jau sāka iejusties, kad viņai garām ar martīni glāzi rokās šāvās Lerijs. Viņš piemiedza Kerolai ar aci, liekot viņas vēderam sarauties. Un, kad viņš nomurmināja: Pusnaktī, viņa, juzdamās gaužām nelabi, nočukstēja: -Jā.

Pūlī, kur tērpiem bija tikpat slaveni vārdi kā sievietēm, kam tie bija mugurā, gluži nemanīts virzījās Denijs Makejs smokingā. Viņš piegāja pie kāda drošības dienesta puiša “Zvaigžņu kūrorta” zilajā jakā ar rāciju uz guma un svarīgi ierunājās: Ārā notiek kaut kas tāds, ko, manuprāt, jums vajadzētu redzēt.

Puisis sekoja viņam līdzi laukā, un tas, ko viņš ieraudzīja aiz liela, lapota rododendru krūma, bija zibošs nazis un negaidīts, koši sārts plankums uz viņa krekla. Uzmetis Denijam pārsteigtu skatienu, viņš bez dzīvības noslīga sniegā.

Denijs steidzīgi pārģērbās viņa jakā un biksēs, pārliecinājās, vai līķis ir labi paslēpts, un atgriezās zālē šoreiz, lai iejuktu pūlī kā cienījams un uzticams kārtības sargs.

Pie Lerija, kurš centās savaldzināt kādu brīvu blondīni, piegāja Andrea un piebikstīja viņam. Vai varu ar tevi parunāties? viņa pavaicāja.

-   Ne tagad, Andrea.

Kad Andrea atkārtoja: Tagad gan, tādā tonī, ka Lerijs kļuva uzmanīgs, viņš paziņoja blondīnei, ka tūlīt atgriezīsies, un sekoja Andreai uz relatīvi klusu vietiņu zem viena no milzīgajiem Marionas Stāras portretiem, kur viņus daļēji aizsedza puķu podos sastādītās palmas. Nu? viņš nepacietīgi noprasīja. Kas tad ir tas svarīgais, kas nevar pagaidīt?

-    Es, Lerij, viņa atbildēja. Es nevaru pagaidīt.

-    Ko? Ko tu nevari pagaidīt?

-    Tavu publisko atvainošanos. Par tavu pretīgo izturēšanos “Oskara” balvas pasniegšanas ceremonijā. Un pēc atvainošanās sekos tava publiskā atzīšanās, ka nevis tu, bet gan es esmu īstā rakstniece. Tu to izdarīsi tepat un šovakar.

Lerijs blenza uz Andreu tā, it kā viņa tikko būtu paziņojusi, ka tepat netālu nosēdušies marsieši. Pie velna, ko tu tur runā?

Andrea pati nespēja noticēt tam, cik labi viņa jutās. Vēnās kūsāja šampanietis, un viņa šodien bija piezvanījusi Čedam Makormikam; viņš bija tā priecājies, ka bija apsolījis tūlīt pat doties šuip uz “Zvaigžņu kūrortu”, lai satiktos ar viņu. Apbrinojami kad lietas sāka veiksmīgi kārtoties, it viss veicās ar uzviju.

-    Es runāju, viņa paskaidroja, par faktu, ka es esmu uzrakstījusi visus scenārijus, par kuriem atzinību esi saņēmis tu. Un man pietiek. Es gribu to, kas man pienākas.

-    Un, pie velna, ko tieši?

-Atzinību, Lerij. Tu dabūji “Oskara” balvu, kas patiesībā pienākas man.

-    Tu gribi teikt, ka dzenies pēc tās draņķa skulptūras?

-    Nē, ne jau tieši “Oskara” balva ir galvenā. Galvenais ir tā attieksme, kā tu pret mani izturējies visus šos gadus. Kad tu man pavēlēji neprecēties ar Čedu Makormiku, tu sacīji, tas izjaukšot mūsu komandu. Bet ne jau tas bija iemesls, vai ne? Mēs vēl aizvien būtu varējuši veidot komandu. Tu baidījies, ka Čeds atklās patiesību. Tāpēc tu piespiedi mani ziedot Čedu un palikt pie tevis.

Kad Lerijs redzēja, ka Andrea runā nopietni, viņš iesmējās un sacīja: -Tas nu gan ir lieliski! Pasmīdini mani vēl mazliet! Tu tikai pastāsti man kā tu grasies mani piespiest izrunāt tādu atzīšanos? Tev nav nekādu pierādījumu. Mēs abi esam vienīgie, kuri zina patiesību, un kas gan tev ticēs vairāk nekā man?

-   Tev taisnība. Tāpēc mēs laikam ar to arī izbeigsim savu sadarbību.

-Ko?

-    Es izstājos no tavas komandas. No šī paša brīža. Lai tev rīt I labi veicas ar misteru Jamato! Un ar scenārija rakstīšanu.

1 Ei, pagaidi mirklīti! Tu tik vienkārši nevari mani pamest.

-    Protams, varu. Paskaties pats!

Lerijs samirkšķināja acis. Piepeši viņš sajuta zem apkaklītes izspiežamies sviedrus. Labi, lai notiek. Ej! Bet atceries to, ka tu nedrīksti rakstīt scenāriju filmai par Marionu Stāru, tāpēc ka autortiesības pieder man.

-   Tev ir autortiesības uz savu versiju, viņa attrauca. Bet ikviens cits var izgudrot savu versiju, vai ne? Paliec sveiks, Lerij!

Viņš sagrāba Andreas roku. Tu lauz līgumu, tāpēc es tevi iesūdzēšu tiesā.

-   Laipni lūdzu! Jo tad tiesā nāks gaismā patiesība. Es varu pierādīt, ka esmu rakstniece, bet tu?

Pēkšņu baiļu pārņemts, viņš blenza uz Andreu. Tomēr viņš centās padarīt savu balsi pēc iespējas nevērīgāku: Ko tad tu no manis gribi?

Zāles otrā galā Kerola nejauši paskatījās uz šo pusi un ieraudzīja Andreu un Leriju par kaut ko dedzīgi sarunājamies. Viņa prātoja, par ko abi runā. Jau atkal no domas par likšanos gultā ar Leriju Kerolai uzmetās zosāda, bet, kad Lerijs šovakar atnāks uz viņas bungalo, viņa to neatraidīs. Kerolai vajadzēja dabūt to lomu.

Staigādama pa balles zāli, Kerola pamanīja resnu maza auguma vīrieti, kura mati jau bija kļuvuši reti un kurš pats sev ielēja no šampanieša pudeles. Viņa uzvalks nebija īsti piemērots ballei, viņa kaklasaite nepavisam nepiestāvēja žaketes krāsai un zeķes, Kerola ievēroja, bija atšķirīgos pelēkos toņos. Un, kad viņš pagriezās uz šo pusi, Kerola redzēja, ka viņš mazliet šampanieša nolējis uz krekla. Viņš piederēja pie tādiem cilvēkiem, kurus ieraugot citi sacīja: “Kas viņu te ielaida?” Vai arī neieraudzīja viņus nemaz.

-    Sanford! viņa iesaucās.

Viņš pacēla galvu. Kerola! Mana dārgā!

Viņa metās pie Sanforda un nokļuva viņa skāvienos. Noskūpstījusi viņa spīdīgo galvas virsu, jo Sanfords bija īsāks nekā viņa, Kerola iesaucās: Ko tu te dari?

Viņa seja bija piesarkusi laimē. Es ierados, lai sagādātu tev pārsteigumu, mana brīnišķīgā kinozvaigzne! Kad tu pirms piecām dienām aizbrauci no manis, man likās, ka kaut kas nav kārtībā. Tas man nedeva mieru visu nedēļu. Es nespēju pastrādāt. Un tad es noslēdzu darījumu par astoņiem miljoniem dolāru!

-Ak, Sanford! Kerola iesaucās, apbrīnā uzlūkodama vīru. Varbūt viņš bija maza auguma, varbūt izskatījās nenozīmīgs, bet, tiklīdz viņi nonāca guļamistabā, viņš kļuva par gadsimta ģēniju. Es tā priecājos tevi redzēt!

-   Visu nedēļu man nedeva mieru tas, kas tevi varētu nomākt, un tad es nolēmu aprunāties ar tavu aģentu. Viņš teica, ka jaunā filma esot pilnīgi izgāzusies. Vai tā ir taisnība? Kad Kerola vilcinājās, Sanfords turpināja: Manu nabaga mīlulīt! Tu gribēji pasargāt mani no šīs sliktās ziņas. Vai tad, tavuprāt, es nezinu, kas notiek? Vai tev šķiet, ka man nav acu? Vai tev nešķiet, ka es tevi mīlu vairāk nekā pašu dzīvi? Viņš pastiepās pirkstgalos un noskūpstīja Kerolas pilnīgās lūpas.

-    Man šķita, ja man neizdosies loma, tu mani pametīsi.

-   Pamest tevi? Vislielāko, kas man vispār jebkad mūžā gadījies? Manu mīlulīt, tu varētu kaut grāvjus rakt, un es vēl aizvien tevi dievinātu.

-Ak, Sanford… Viņas acis pildījās asarām.

-   Bet sagadījies tā, ka esmu ieradies ar labām ziņām. Par visdižāko seriālu kopš “Kara vējiem”. Un tev tajā ir galvenā loma.

-    Kas? Sanford! Seriāls? Pastāsti man par to!

-Tā uzņemšanu finansē tavs pāšas'fars, dārgā. Bet es tev visu izstāstīšu, kad būsim divatā, viņš smīnēdams piebilda. Kur tu esi apmetusies?

-   Viņi devās uz ārdurvju pusi, kur Sanfords paņēma sievas kažoku, un viņi izgāja naktī, lai nosvinētu Ziemassvētkus un Kerolas jauno lomu viņiem pašiem vien zināmā veidā.

Andrea sacīja Lerijam: Gluži vienkārši šovakar visu priekšā paziņo, ka “Oskara” balva patiesībā pienācās man. Tā ideja bija mana un scenārijs arī…

-Tu laikam esi jukusi.

-   Ja tu piekritīsi to izdarīt, tad es turpināšu strādāt kopā ar tevi un nevienam nekad nenāksies uzzināt, ka visus iepriekšējos scenārijus rakstījusi kāda neeksistējoša persona.

-Tu taču nerunā nopietni! Atdot “Oskara” balvu kādam citam? Tas ir kaut kas nedzirdēts!

-   Tiešām? Vai atceries “Milli Vanilli”? Viņi taču atdeva atpakaļ savu “Grammy ” balvu, vai ne? Par plaģiātu mūzikā. Nu, tavu scenāriju mēs arī varētu uzskatīt par plaģiātu literatūrā. Atdod man to “Oskara” balvu, pavēsti, ka es esmu tā īstā ieguvēja, un viss paliks pa vecam. Citādi es aiziešu.

-   Labi, ej arī, padauza! Man no tā ne silts, ne auksts. Gan pārdzīvošu.

Andrea uzgrieza viņam muguru. Vai zini, Lerij, pirms septiņpadsmit gadiem tu man stāstīji, ka Viljams Goldmens saņēmis četrdesmit tūkstošus dolāru par scenārija “uzcepšanu”. Nu, redzēsim, kā tev veiksies ar to cepšanu.

Lerijs noraudzījās, kā Andrea aiziet. Kad viņš pamanīja, ka Kerola dodas prom ar vīrieti, kurā Lerijs atpazina viņas vīru, viņam ienāca prātā, ka varbūt šis vakars viņam tomēr nebūs pārāk veiksmīgs.

Drošības dienesta jakā un ar rāciju, kurā Denijs izlikās kaut ko ierunājam, viņš nepamanīts iejuka pūlī; šādas slavenības bija pieradušas pie apsardzes. Ieraudzījis Filipu, viņš apstājās un bridi viņu vēroja. Viņa stāvēja cilvēku bariņā, un viņas austrāliešu puišelis atradās viņai tieši līdzās. Denijs ātri apdomāja situāciju.

Augšā, savā dzīvoklī, Beverlija monitorā vēroja balles norisi, pārslēgdama to no vienas kameras uz citu. Viņa redzēja Kerolu Peidžu aizejam ar diezgan maza auguma vīrieti un Andreu Bahmenu aizvirzāmies prom no Lerija Vulfa, kurš šķita izskatāmies izmisis. Beverlija ar prieku vēroja savus kustīgos drošības dienesta sargus, kuri tomēr neizturējās uzbāzīgi. Šādos lielos pasākumos bija svarīgi, lai viesi justos droši apsargāti.

Beverlija pārslēdza monitoru uz citu kameru tieši tajā brīdī, kad Frīda iznāca no lifta kopā ar…

Beverlijai iepletās mute.

Viņa nespēja noticēt savām acīm.

-    Kāpēc mēs kāpjam ārā šeit? Banija vaicāja. Viņa bija domājusi, ka abas nobrauks liftā līdz pat pirmajam stāvam.

-    Šādā veidā izskatīsies dramatiskāk, mīlulīt. Mēs nogaidīsim dažas minūtes, un tad tu dosies lejup. Lai radītu vajadzīgo efektu un tamlīdzīgi.

Kad Denijs pamanīja, ka blondais zēns uz mirkli atvirzās no Filipas, lai atnestu dzērienu, viņš nolēma rīkoties.

-   Atvainojiet, ser! viņš uzrunāja Rikiju. Vai varu jūs palūgt uz pāris vārdiem? Tas ir ļoti svarīgi. Tas attiecas uz mis Robertsu.

Rikijs palūkojās pāri pūlim uz Filipu.

-     Būs labāk, ja neuztrauksim dāmu, ser, Denijs ierosināja. Manuprāt, mēs varēsim visu nokārtot, nesagādājot viņai nekādas raizes.

Rikijs sekoja viņam laukā pa parādes durvīm un lejup pa sarkaniem paklājiem noklātajiem pakāpieniem. Tas ir tepat aiz stūra, Denijs sacīja, vezdams Rikiju uz to vietu, kur bija paslēpts kārtības sarga līķis.

Ieraudzījis līķi, Rikijs nometās uz viena ceļa. Es nesaprotu, viņš nomurmināja, pataustīdams vīrieša auksto kaklu un cerēdams sajust pulsu. Kas noticis? Kāds viņam sakars ar mis Ro…

Denija žiglais, asais nazis paveica pārējo. Rikija kaklu no vienas auss līdz otrai pāršķēla koši sarkana svītra, un viņa baltais smokinga krekls drīz nokrāsojās sārts.

Denijs atkal atgriezās zālē un iejuka pūlī, vēlēdamies vai svilpot, cik labi viņš jutās.

Frīda un Banija gaidīja milzīgo kāpņu augšgalā prom no gaismas, aizvērto durvju apslēptas. Garām iedami, uz viņām neizpratnē nolūkojās daži cilvēki. Kad? Banija jautāja jau tūkstošo reizi, viņa bija bezgala uzbudināta un sanervozējusies. Un Frīda, tikpat uzbudināta un sanervozējusies, atbildēja: Kad es tev teikšu. Mums nepieciešams, lai būtu sapulcējušies visi.

Džūdita un Smits gāja pa sniegoto taku un priecājās par zvaigznēm virs galvas. Nevienam no viņiem nebija vēlēšanās tūlīt pievienoties kinozvaigznēm pilī. Džūdita bija ielikusi roku Smita elkonī un stāstīja: Morts bija mākslinieks. Brīvais gars. No netīra māla viņš darināja burvīgas lietas. Bet viņam problēmas sagādāja tas, ka viņš strādāja mājās, turpretī es katru dienu devos uz savu kabinetu vai slimnīcu. Kāds viņu reiz nosauca par mājsaimnieku, un viņš to uztvēra ļoti sāpīgi. Kad nomira Kimija, Morts mani vainoja par to, ka es neesot bijusi mājās. Es taču biju māte, viņš sacīja. Kad bērns saslima, man bija paredzēts būt viņai blakus. Šobrīd, atskatoties pagātnē, man šķiet, ka viņš vienkārši izgāza rūgtumu par mūsu nevienādo stāvokli. Gadījās, ka vēstules mums pienāca, adresētas doktoram Izaksam ar kundzi.

-   Un tāpēc jūs ieradāties “Zvaigžņu kūrortā”, lai apraktu sevi

šeit.

-    Savā ziņā tā bija.

-   Nu diemžēl es to nevaru pieļaut.

-   Kā jūs to domājat?

-Esmu nolēmis jūs glābt. Ja vien jums nav nekas iebilstams pret precēšanos ar vīrieti, kas ir daudz vecāks nekā jūs.

-Jūs to jau esat sacījis, Džūdita smaidīdama aizrādīja. Tagad jums vajadzētu man klāstīt, ka jūs esat man par vecu, ka es esmu jauna sieviete, kam vēl visa dzīve priekšā un kas taču nevēlēsies saistīties ar vecu…

Smits apstājās un saņēma Džūditas plecus. Jums šķiet, ka es jokojos, vai ne? Es nopietni esmu nolēmis jūs iekarot, Džūdita Izaksa. Es grasos jūs aplidot un parādīt jums uzmanību, kā vien to protu, līdz.jūs atbildēsiet “jā”.

-    Bet…

Viņš uzlika pirkstu uz Džūditas lūpām. Lūdzu, pasakiet manu vārdu manu īsto vārdu! Es gribu dzirdēt, kā jūs to izrunājat.

Viņa to darīja, un tad jau Smits viņu skūpstīja, un Džūdita atbildēja uz viņa skūpstiem. Cieši piekļāvusies viņam, Džūdita zināja, ka viņa atbildēs “jā”.

Denijs piegāja klāt Filipai un ierunājās: Mis Robertsa? Es nevēlos jūs uztraukt, bet vai jūs man, lūdzu, nenāktu līdzi? Ievainots kāds jūsu draugs.

Filipa palūkojās apkārt. Kur palicis Rikijs?

-Ak mans Dievs! viņa nomurmināja. Kas noticis?

-   Mēs nevēlamies, lai viesi sāktu uztraukties. Vienkārši dodieties man, lūdzu, līdzi. Galvenais administrators jums visu paskaidros.

Viņš vadīja Filipu uz liftu, kam bija nepieciešama atslēga, bet Denijam tā bija pie viņa siksnas bija vesels atslēgu saišķis. Braucot augšup liftā, Filipa uzmeta Denijam ziņkārīgu skatienu. Viņš nelīdzinājās pārējiem drošības dienesta sargiem, kurus viņa bija šeit redzējusi. Pirmkārt, nevienam no tiem nebija briļļu un bārdas. Otrkārt, viņš šķita vecāks nekā pārējie.

Lifta durvis atvērās, un Denijs pakāpās sānis, lai palaistu Filipu pa priekšu. Viņi devās pa garu, saltu gaiteni, kur, stīvi klusējot, gar sienām stāvēja ģerboņi un gaisā vēdīja vecuma un pelējuma smaka. Filipai nebija ne jausmas, kuip viņi dodas.

-    Vai nevarat man izstāstīt, kas noticis?

-   Galvenais administrators vēlēsies jums pats to paskaidrot, kundze. Mani tikai aizsūtīja jums pakaļ.

Viņi iegāja milzīgā guļamistabā, kas bija veidota klasiskos sārtos un zaļos toņos, un Filipa pazina, ka tā ir Marionas Stāras guļamistaba, viņa bija redzējusi fotogrāfijas.

-   Tagad iziesim te cauri, kundze. Un Filipa gāja viņam pa priekšu un, sev par milzīgu pārsteigumu, atradās tikpat lielā vannasistabā ar erotiskiem sienu gleznojumiem, kuros bija tēloti kaili vīrieši un sievietes. Aptvērusi, ka sargs viņu atvedis uz slaveno Piedauzīgo vannasistabu un ari to, ka te vairs neviena cita nebija, Filipa apgriezās un iesāka: Paklausieties, ko tas viss…

Viņa ieraudzīja tieši pret sevi pavērstu revolveri.

Denijs pasmaidīja. Neuztraucieties, kundze! viņš atsaucās. Man nav paredzēts pret jums lietot šo ieroci. Es negrasos jūs nošaut. Sasodīts, troksnis pievērstu citu uzmanību. Kaut ari, ja jūs labi ieklausītos, jūs dzirdētu, ka balle norisinās tālu no šejienes un iet vaļā pilnā skaļumā.

Filipu pārņēma šausmas. Ko jūs vēlaties?

-   Vispirms es vēlos, lai jūs jauki un mierīgi, un lēnām tiktu laukā no tās kleitas. Es vēlos paraudzīties, kā jūs to darāt.

Viņa sāka trīcēt. Kas jūs esat? Ko jūs gribat?

-Paklau, Beverlija, beigsim izlikties! Nu jau tev vajadzēja mani pazīt.

-    Mans vārds nav Beverlija!

-    Es teicu, tūlīt velc nost to kleitu!

Ar trīcošām rokām Filipa pasniedzās aiz muguras un atvilka rāvējslēdzēju. Es nesaprotu, kāpēc jūs pret mani tā izturaties.

Viņš noņēma brilles un norāva bārdu. Un tagad pazīsti?

-    Bet es nezinu, kas jūs esat!

-   Velc nost to kleitu, Beverlija, un pasper to uz manu pusi! Tieši tā! Tagad noņem krūšturi un novelc biksītes!

Frīda nosprieda, ka ir laiks. Viņa bija uzmanījusi Leriju Vulfu visa šī izrāde bija domāta viņam. Beidzot viņš atradās īstajā vietā: tuvu halles centram, ne pārāk tālu no kāpnēm, un, sarunādamies ar kādu blondīni, raudzījās tieši uz kāpņu pusi. Labi, viņa uzsauca Banijai. Iesim!

Frīda izpētīja kāpņu apgaismojumu, tad viņa pavēlēja: Nokāp lēnām līdz divpadsmitajam pakāpienam un tur apstājies. Tur tu ari paliec. Nekusties, lai ari kas notiktu!

-    Novēli man veiksmi! Banija lūdza.

Un Frīda noskūpstīja viņu uz vaiga, piebilzdama: Novēlu tev visas pasaules veiksmi, mīlulīt. Ej lejā un satriec viņus visus!

Banija lēnām kāpa lejup, un, kad viņa redzēja, ka neviens nav viņu pamanījis, viņa virzījās pat vēl lēnāk, apstādamās uz katra pakāpiena un turēdama roku uz margām. Kad pāris cilvēku palūkojās uz Banijas pusi un pārtrauca to, ko bija sākuši darīt, lai ieinteresēti vērtos viņā, viņa nokāpa vēl vienu pakāpienu zemāk. Apklusa vēl daži viesi un tad vēl daži. Sasniegusi divpadsmito pakāpienu un atklājusi, ka viņa atrodas tieši prožektoru gaismā, Banija apstājās un tur ari palika nekustēdamās, tikko uzdrīkstēdamās elpot.

Aizvien vairāk un vairāk cilvēku pagriezās uz viņas pusi, līdz ari pārējie, sapratuši, ka šeit kaut kas notiek, palūkojās uz kāp-

nēm un apklusa. Klusumu pārtrauca vienīgi čuksti un izbrīnā aprauta elpošana, un Banija dzirdēja pār pūli nošalcam vārdu “Mariona Stāra”, gluži tāpat kā dīķī iesviests akmens sakustina ūdens līmeni.

Banija savā tumši brūnajā samta tērpā, kas izskatījās tā, it kā viņa būtu iemērkta šokolādē, koķeti atbalstījās pret kāpņu margām.

Melnā parūka mazliet izlaidīgi ieskāva viņas seju, un tumši tonētās acis kvēloja.

Vairāki simti viesu lūkojās te uz viņu, te uz Marionas Stāras fotogrāfijām. Viņu pilnīgi apstulbušās sejas izteiksmes apliecināja, ka Frīdas ģeniālajai idejai ir panākumi. Banija nebija vienīgi pārģērbta aktrise viņa patiesi bija Mariona Stāra.

Kamēr ikviens raudzījās uz parādību, kas stāvēja uz kāpnēm, pa durvīm ienāca Smits un cauri sastingušajam pūlim nokļuva pie Saimona Janga. Viņi īsi un satraukti aprunājās un abi kopā izgāja*

Augšā, sava dzīvoklī, Beverlija vēroja izrādi tādā pašā apbrīnā kā visi viesi. Banija Kovaļska patiesi sevī iemiesoja Marionas Stāras tēlu. Tas bija kaut kas neticams.

Cilvēki sāka aplaudēt. Sākumā gausi, tad ar pieaugošu degsmi, līdz visu balles zāli drīz pildīja visatsaucīgākā publika, uz kādu vien varēja cerēt jebkura aktrise. Un aiz Banijas pieticīgā melnā kostīmā, kuru agrāk bija iegādājusies no “Annani” modeļu klāsta,

savas klientes slavas gaismas ēnā Frīda Goldmena lūkojās vienīgi uz Lerija Vulfa sejas izteiksmi, kas bija pārāk pārsteigta, lai būtu patiesa.

Sid Stēm, tu vari aizrīties!

Piedauzīgajā vannasistabā Denijs sacīja: Lejā laikam norisinās kaut kas labs, mīlulīt. Vai dzirdi, kā viņi aplaudē?

Filipas rokas bija saslēgtas rokudzelžos. Viņai vēl aizvien bija mugurā krūšturis un biksītes. Kad viņa bija atteikusies novilkt apakšveļu, Denijs bija noteicis: Ir jau labi, mīlulīt. Es esmu džentlmenis, uzsvērdams savu Teksasas akcentu. Tad viņš bija

sasaistījis Filipas rokas aiz muguras un pavēlējis viņai apsēsties uz kristāla vannas malas. Tagad viņš pats sēdēja uz masīvā zelta tualetes poda sēdekļa un vēroja Filipu. Viņš bija nolicis prom revolveri viņa nekur nevarēja aizbēgt un izvilcis nazi.

-    Ar šito es pagraizīju tavu blondo mīļāko, viņš pavēstīja, ar pirkstu pataustīdams asmeni.

-   Lūdzu, viņa čukstēja. Ko jūs gribat? Ļaujiet man iet!

-    Kā tad, Denijs smaidīdams atsaucās. Tāpat kā tu man ļāvi iet pirms trīsarpus gadiem. Vai atceries, kā es tevi lūdzos?

-Dieva vārdā, es nesaprotu, par ko jūs runājat!

-Ak ārprāts, Beverlija! viņš ieaurojās. Beidz izlikties! Vienkārši atzīsties tajā, ko tu darīji, un varbūt es pret tevi izturēšos maigāk. Tikai nemēģini man iestāstīt, ka nezini, kas es esmu!

-   Es nezinu… jūs laikam esat kaut kur redzēts…

-    Izbeidz, Beverlija!

-   Kāpēc jūs mani visu laiku tā saucat? Mans vārds nav Beverlija!

-   Ak, tu droši vien gribēsi, lai saucu tevi par Reičelu, gluži kā tajā naktī, kad tu liki man mesties ceļos. Nu, toreiz es spēlēju tavu spēlīti, bet tagad ir pienācis laiks manējai, un tu spēlēsi pēc maniem noteikumiem! Viņš piecēlās un piegāja pie Filipas, piegrūzdams nazi viņai pie pašas sejas. Un sākumam viens no maniem noteikumiem ir šāds…

Lielajā televizora ekrānā vērodama Banijas Kovaļskas satriecošo uznākšanu, Beverlija pasniedzās pēc tējas tasītes uz rakstāmgalda un nejauši nogrūda laikrakstu; tas ar dobju skaņu atsitās pret grīdu un atvērās. Tā kā šodien bija balles diena, viņa nebija paspējusi izskatīt ne vēstules, ne laikrakstu, bet tagad, paceldama to no grīdas, lai atliktu uz rakstāmgalda, viņa ieraudzīja nelielu virsrakstu: “Malibu pludmalē atrasti trīs aprakti līķi.” Viņa nebūtu pievērsusi tam nekādu uzmanību, bet, likdama to uz galda, viņa pamanīja rakstā kādu pazīstamu vārdu: Boners Perviss.

Denija Makeja uzticības persona un labākais draugs.

Tad viņa ieraudzīja otru vārdu: Otiss Kvins.

Abi zvērīgi noslepkavoti. Abi aprakti smiltīs.

Beverlija sastinga.

Bet Kvins šorīt bija ieradies “Zvaigžņu kūrortā”!

Viņa piecēlās kājās. Sirds krūtīs pamira.

Tas nebija Kvins.

Denijs.

Viņš vēl aizvien bija dzīvs.

Viņa izskrēja no sava dzīvokļa, aizsteidzās pa gaiteni un apstājās lielo kāpņu galā, uz kurām vēl aizvien stāvēja Banija Kovaļska, tēlodama Marionu Stāru. Viņa nolūkojās uz simtiem cilvēku tur, lejā, kur visi aplaudēja un kliedza “bravo!”, un Beverlija nodomāja: viņš ir tepat, viņš ir nomaskējies un noslēpies kaut kur pūlī.

Beverlija lūkojās, vai neieraudzīs Saimonu, bet viņu nekur neredzēja.

Un tad viņa sajuta…

Viņa kaut ko sajuta. Kaut ko nelabu.

-   Meties ceļos, padauza, Denijs šņāca, vai es tevi pakāršu pie tās lustras un ļaušu tev padancot tāpat, kā es to dariju cietumā.

-   Lūdzu, atkārtoja. Jūs esat kaut ko sajaucis. Es nezinu, kas jūs tāds esat, ne ari to, par ko jūs runājat.

-   Man pietiek! Denijs uzkliedza. Viņš izvilka no kabatas garu auklu, kuras viens gals bija sasiets cilpā, un apmeta to Filipai ap kaklu, apmezdams brīvo galu ap griestu lustru. Gan dziedāsi citu dziesmiņu, kad aptversi, ka es nedzenu jokus.

-    Nē! viņa iekliedzās. Ak Dievs, nē!

-   Tev šķiet, es neesmu uz to spējīgs? Nu, ar tavu drauģeli es gan tiku galā. Ar tavu blondo puisīti.

Filipa neizpratnē raudzījās uz viņu. Rikijs? viņa nočukstēja.

-    Beigts un pagalam.

-Nē! viņa kliedza. Ak Dievs! Rikij!

-   Muļķīgs vārds puikam, Denijs piebilda, savilkdams ciešāk cilpu ap viņas kaklu. Tikai tad viņš aptvēra, ka Filipai vēl aizvien ir mugurā krūšturis un biksītes. No šitiem mums jātiek vaļā, viņš norūca, paceldams nazi.

-    Denij, viņam aiz muguras atskanēja kāda balss. Mierīga balss.

Viņš paskatījās pār plecu un ieraudzīja tur stāvam sievieti džemperī un biksēs, īsi apgrieztiem, brūniem matiem. Viņa nelikās uztraukta, viņa tikai stāvēja tur un skatījās uz viņu. Denij, viņa atkārtoja.

Un tad Denijs vēlreiz paskatījās uz šo sievieti.

-   Laid viņu vaļā, Denij! sieviete sacīja.

Viņš samiedza acis. Pie velna, kas…

-    Tu zini, kas es esmu, viņa noteica, ienākdama vannasistabā. Laid viņu vaļā, Denij! Lai arī kas šeit notiek, tas ir tikai starp mums abiem.

Viņa piere vēl vairāk saraucās.

Nākamajā mirklī durvīs parādījās vēl kāds. Beverlija, ierunājās Saimons Jangs, man sacīja, ka tu esot nākusi uz šo pusi… Viņa balss, ieraugot Filipu un Deniju ar nazi, pārtrūka.

-    Kas šeit īsti notiek! Denijs uzsauca, uzlūkodams Filipu un tad Beverliju.

-Tu atkal kļūdījies, Denij, Beverlija sacīja, pieejot tuvāk un pastiepjot uz priekšu roku. Es esmu Beverlija. Atdod nazi man!

-    Paliec, kur esi! viņš uzkliedza. Apmeties apkārt Filipai aiz muguras, viņš pacēla nazi viņai pie rīkles. Vēl viens solis, un es viņu nogalināšu!

-   Tev esmu vajadzīga es, Denij, vai atceries? Beverlija noteica. Es esmu Beverlija. Tā ir tikai mūsu abu lieta.

-   Nē! Kvins teica, ka viņa ir Beverlija! Un nazis piespiedās dziļāk pie Filipas kakla.

-    Bet Kvins kļūdījās. Es esmu Beverlija, Denij.

Denijs aplaizīja lūpas. Uz pieres izspiedās sviedri. Pierādi to!

Beverlija bija šķietami mierīga, bet balss viņu nodeva, kad, viņai runājot, tā mazliet trīcēja: Tu mani atradi Elpaso, kad man

bija četrpadsmit gadu. Es biju aizbēgusi no mājām. Mani sauca Reičela Dvaiere.

Filipa neizpratnē paraudzījās uz viņu. Dvaiere! Hendrikss bija apgalvojis, ka tas ir Filipas īsto vecāku uzvārds.

-   Tas tomēr nav nekāds pierādījums, Denijs iebilda, bet ne vairs tik pārliecināts. Viņš nervozi sagrozījās. Pie velna, kas šeit notiek? Kas šī ir par spēlīti?

-    Labi, otrā sieviete atteica. Es tev parādīšu tam apliecinājumu. Un, Denijam par pārsteigumu, viņa attaisīja savu bikšu rāvējslēdzēju un lēnām tās novilka. Izkāpusi no biksēm, viņa piegāja tuvāk un sacīja: Paskaties, Denij! Vai redzi šo rētu? Viņa norādīja uz sava augšstilba iekšpusi, tieši zem biksīšu malas.

-   Vai atceries, tu liki man šeit ietetovēt taurenīti? Man bija tikai četrpadsmit, un mēs šķērsojām robežu, lai varētu to izdarīt.

Denijs blenza uz rētu. Nazis pie Filipas kakla sāka trīcēt, un parādījās asins piliens.

-   Laid viņu vaļā! Beverlija saspringtā, bet stingrā balsī atkārtoja.

Denijs lēni atlaida Filipas roku, tomēr otru paturēdams ap viņas pleciem ar nazi pie rikles. Un tik veicīgi, ka pārējie to nebija gaidījuši, viņš nometa nazi un izrāva revolveri. Filipa nokrita zemē un, neilona auklai velkoties nopakaļ, aizrāpoja prom no viņa.

Kad Saimons Jangs ātri novilka savu žaketi un aplika to ap Filipas pleciem, Denijs pasmaidīja un piebilda: Nu, vai nav aiz| kustinoši? Kāds džentlmenis! Tev taču vienmēr bijusi laba gaume attiecībā uz vīriešiem, Beverlija. Šis pēdējais teikums tika sacīts īstajai Beverlijai. Tātad es kļūdījos. Sasodīts, kā gan tas varēja notikt? Atcerēdamies iepriekšējā vakara oficianti, viņš iesmējās.

Divās kļūdas pēc kārtas. Bet tagad es vairs nekļūdīšos, tāpēc ka nošaušu trīs zaķus ar vienu šāvienu. Viņš palūkojās uz Beverliju. Ja vien tu, protams, negribi lūgties, lai saudzēju tavu dzīvību.

-    Denij, paklau…

-   Nez vai šie jaukie ļautiņi zina, kāda padauza tu esi, Beverlija? Kāpēc gan tev viņiem nepastāstīt, kā tu centies mani pazu-

dināt? Izstāsti viņiem par to priekamāju Beverlihilzā, kuru tu ar viltu pierunāji mani nopirkt, likdama man domāt, ka tas ir godīgs uzņēmums, un tad atklādama to visu presei tieši tad, kad es jau biju tuvu prezidenta postenim.

-    Denij! Beverlija paspēra vēl vienu soli tuvāk.

Viņš iekliedzās: Paliec, kur esi! Nolādēts, man jau tas viss apnicis! Viņš pacēla revolveri un notēmēja Beverlijai pierē.

Marmora vannasistabā atskanēja skaļš šāviena troksnis, un Denijs tika atmests atpakaļ.

Viņš iekrita vannā, galvai ar pretīgu skaņu atsitoties pret zelta krāniem.

Visi trīs mirkli stāvēja kā sastinguši, tad Beverlija metās uz priekšu un noliecās pār vannas malu. Viņš ir miris, viņa neticīgi noteica. Viņa pagriezās un palūkojās visapkārt. No kurienes tika šauts?

Saimons ieskrēja guļamistabā, bet tur neviena nebija.

Tikai Mariona Stāra nāca viņam pretī, atspiedusies uz sava spieķa. Es dzirdēju troksni, viņa sacīja.

-    Vai jūs kādu redzējāt, mis Stāra? Jangs jautāja. Vai kāds jums nepaskrēja garām?

-    Es gan nevienu nesastapu.

Jangs izgāja no guļamistabas un aizsteidzās prom pa gaiteni pie telefona.

Mariona ienāca vannasistabā un, ieraudzījusi vannā Deniju ar cauršautām krūtīm, pakratīja galvu un noteica: Šī vannasistaba allaž nesusi nelaimi.

Beverlija pārmeklēja Denija kabatas un, atradusi rokasdzelžu atslēgu, piegāja pie Filipas, kura bija atbalstījusies pret sienu ar Saimona Janga smokinga žaketi ap pleciem un trīcēja. Vai jums nekas nekaiš? Beverlija pavaicāja, atbrīvodama viņas rokas locītavas un noņemdama cilpu no viņas kakla.

Filipa palūkojās uz viņu. No kurienes jūs zināt Kristīni Singltoni?

Beverlija pārsteigta paraudzījās viņā. Tā bija mana māsa, mana dvīņumāsa. Mūs izšķīra zīdaiņu vecumā. Viņu adoptēja kāda ģimene, vārdā Singltoni. Kāpēc jūs jautājat?

-    Es esmu Kristīne Singltone.

Viņas ilgi raudzījās viena uz otru, bet no balles zāles atplūda tikko dzirdamas viesību skaņas. Neviens nebija dzirdējis šāvienu balle turpinājās.

-    Jūs esat Kristīne? Beverlija pārjautāja, pētot Filipas seju. Es nesaprotu. Man šķita, ka jūs esat Filipa Robertsa.

-   Kad man bija sešpadsmit, es aizbēgu un pieņēmu citu vārdu.

Beverlijas pārsteigums pieauga. Es arī. Bet… kā jūs mani atradāt?

-    Pēc tā sludinājuma, ko jūs ievietojāt “The Times”.

Beverlija iebilda: Bet es neesmu ievietojusi nekādu sludinājumu.

Tieši tajā bridī atgriezās Saimons Jangs, pavēstīdams: Drošības dienesta puiši tūlīt būs klāt. Un daktere Izaksa arī. Saimons palūkojās uz Beverliju. Es ieliku avīzē to sludinājumu, viņš atzinās.

-Tu!

-   Es zināju, ka tu biji zaudējusi cerības viņu atrast. Tā fotogrāfija tavā kabinetā, kurā redzama jauna sieviete ar diviem zīdaiņiem, esmu daudzas reizes redzējis tevi lūkojamies tajā. Un es atcerējos, ka tu reiz man stāstīji par cerībām atrast savu māsu. Tad mēs vēl bijām Brazīlijā. Tu pieminēji, ka viņu saucot Kristīne Singltone.

Viņš pievērsās Filipai. Vai jums nekas nekaiš? viņš pajautāja, izvilcis smalku, baltu kabatlakatiņu un pielikdams to pie viņas kakla, kur bija dziļāk pieskāries nazis.

-    Pateicos! viņa atsaucās.

Saimons atkal pagriezās pret Beverliju. Es gribēju tev palīdzēt, viņš sacīja.

-   Vai tu zināji… Viņa palūkojās uz Deniju, kas gulēja kristāla vannā. Vai tu zināji ari par to?

-   Kad es redzēju, cik ļoti tevi satraukusi tā grāmata “Atmaskotais taurenītis” -, es to izlasīju. Tā nu es zināju, ka tu esi Beverlija Hailenda, ka esi mainījusi savu personību. Un ka tu nevēlies, lai es to zinu.

Beverlija bridi raudzījās uz Saimonu, atcerēdamās abu neseno mīlēšanos dušā un domādama par abu kopīgo nākotni. Tad viņa pagriezās pret Filipu. Tad… tu patiesi esi mana māsa?

-   Jā, Filipa izbrīnījusies teica. Un tu laikam esi manējā.

Tad viņas abas reizē iesaucās: Ak! un tieši tajā brīdī istabā iemetās apsardzes priekšnieks ar saviem vīriem. Rodžerss ir miris, ser, viņš sacīja Jangam. Mēs viņu atradām krūmos. Es paziņoju Palmspringsas policijai. Viņš devās pie vannas un palūkojās uz Deniju. Tad viņš pievērsās pārējiem, kas bija sapulcējušies Piedauzīgajā vannasistabā. Kas viņu nošāva? viņš jautāja.

Bet neviens to nezināja.

NĀKAMAIS RĪTS

49

ilipa bija nosēdējusi pie gultas visu nakti; sēžot krēslā, viņas galva jau sāka klanīties. Sistēmas zāļu pudelē atspīguļojam pirmajiem nedrošajiem rīta saules stariem, caur “Zvaigžņu kūrorta” privātās klīnikas atveseļošanās telpas logu ielauzās ausma. Kaut arī telpa bija pietiekami plaša, lai uzņemtu trīs pēcoperācijas pacientus, tajā bija tikai viena gulta.

Un, dienas gaismai pamazām izplatoties nelielajā palātā, gulētājs tajā uz mirkli ar pūlēm atvēra acis. Viņš palūkojās griestos, tad ar milzīgām grūtībām pagrieza galvu sāņus un paskatījās uz Filipu. Viņš mēģināja runāt, bet nevarēja. Tāpēc viņa roka uzmeklēja Filipas roku.

Kad Filipa sajuta šo pieskārienu, viņa uztrūkās no miega.

-    Rikij, viņa sacīja, maigi uzsmaidīdama, kā tu jūties?

-   Velnišķīgi…viņš pačukstēja. Pārsēji ap viņa kaklu viegli sakustējās, kad viņš norija siekalas. Velnišķīgi… viņš atkal mēģināja runāt aizsmakušā čukstā, …sāp kakls.

Filipa pārliecās pār gultas malu un atglauda matus no viņa pieres. Mans Dievs, mēs tā uztraucāmies!

Viņš vārgi pasmaidīja. Viņš bija bāls, bija zaudējis daudz asiņu, bet Džūdita Izaksa bija apgalvojusi, ka viņš dzīvos. Kad viņa ar Smitu vakar bija atraduši Rikiju sniegā un viņam apkārt lielu, koši sārtu peļķi, tad gan viņa nebija tik pārliecināta. Bet, steidzīgi nogādājusi viņu klīnikā, lai veiktu ārkārtas operāciju, izmantojot par asistentiem divus ārstus, kas bija ieradušies uz balli, viņa bija atklājusi, ka galvenie kakla asinsvadi nebija skarti, lai arī jaunā vīrieša kakls bija pārgriezts gandrīz no vienas auss līdz otrai. Izrādījās, ka ievainojums ir tikai virspusējs un mazliet bija skarta traheja, ko Džūditai bija izdevies sašūt.

-    Es taču tev teicu, Rikijs gārdza, ka ar mani… nekas ļauns… neatgadīsies. Kas… Atkal viņš ar grūtībām norija siekalas. Kas notika?

-   Es tev pastāstīšu vēlāk. Ak, Rikij, es tā priecājos, ka tu atveseļosies! Tevi taču varēja nogalināt.

-    Nē-e, viņš savā austrālieša izloksnē norūca. Kad tas kaut kas man metās virsū… viņš ar mokām ievilka elpu, un es ieraudzīju nazi, es atcerējos, ka… biju reiz lasījis… esot jānoliec galva, un tad artērijas ievelkas vai kaut kas tamlīdzīgs…

-    Klusē! viņa atsaucās, acīs mirdzot asarām. Necenties runāt! Daktere Izaksa mums to izskaidroja. Tas cilvēks, kurš tev uzbruka, nebija iecirtis pārāk dziļi… Viņas balss aizlūza. Ak, Rikij, man tik ļoti žēl!

Rikijs pastiepa roku un pieskārās Filipas matiem. Filipa, man tev kaut kas jāatklāj.

-   Nē, nerunā! Labāk paguli. Pataupi spēkus!

-   Man tas jāpasaka. Man to būtu vajadzējis pateikt… jau sen. Es tev meloju. Man uz “Filipas” klāja nebija nekāda paziņas. Es to sagudroju, lai… tu man dotu darbu.

-   Es zinu, viņa atsaucās, glāstīdama Rikija matus.

-    Kā tu to zināji?

-Tāpēc, ka Pols man stāstīja: viņa jahtas apkalpē esot vienīgi amerikāņi.

-Tu zināji? Tad… kāpēc tu mani pieņēmi darbā?

Viņa pasmaidīja. Teiksim, ka es apbrīnoju apņēmīgus cilvēkus.

Ienāca Džūdita Izaksa, tērpusies blūzē un biksēs, un pāri tiem baltā ārsta uzsvārcī, ar stetoskopu ap kaklu. Viņas mati vairs nebija brīvi izlaisti pār pleciem, tie bija sapīti bizē uz muguras. Viņa tā arī nebija vakar tikusi līdz ballei.

-    Mis Robertsa, viņa ierunājās, jūs lūdzāt, lai pavēstu jums, kad pienāks rīta gaisa tramvajs. Tas jau gandrīz ir klāt. Kā klājas mūsu pacientam?

Filipa noliecās un noskūpstīja Rikiju uz lūpām, nomurminādama: Es atgriezīšos, cik vien ātri varēšu. Tad viņa pagriezās pret Džūditu un sacīja: Paldies, ka izglābāt viņa dzīvību, daktere!

Šajā agrajā stundā ap gaisa tramvaja pienākšanas laukumu negrozījās pārāk daudz cilvēku. Vairums viesu vēl bija savos numuros vai kotedžās, izgulēdami šampanieša iespaidu, vai, ja arī bija pamodušies, tad runāja par slepkavību, kas vakar notikusi tieši virs viņu galvām. Policija bija visus izklaušinājusi. Netika atrasts neviens aizdomās turamais. Arī revolveris ne.

Kad Palmspringsas detektīvs bija atradis pie Denija Kvina preses dienesta apliecību, viņš bija sacījis: Man šķiet, šis ir tas vīrs, ko mēs meklējam. Mēs uzskatām, ka viņš ir nogalinājis vismaz piecus cilvēkus, varbūt vēl vairāk. Vai jums ir kaut kāda nojausma, kas viņš varētu būt?

Pirms Beverlija vai Filipa paspēja atbildēt, bija pasteidzies Saimons Jangs: Nē, mēs nezinām, kas viņš tāds bija. Viņš palūkojās uz Beverliju. Viņš bija pilnīgi svešs cilvēks, un mēs nezinām, kāpēc viņš tā rīkojās.

Policijas darbinieki bija devušies prom tieši pirms rītausmas. Paņemot sev līdzi Denija Makeja līķi.

-   Lai arī kurš viņu būtu nošāvis, viņš aizsargāja jūs un mis Robertsu, detektīvs bija sacījis. Man šķiet, mēs droši vien nekad neatklāsim, kas tas bija.

Šobrīd gaisa tramvaja pienākšanas vietā vairāki viesi gaidīja vagoniņu daži brauca prom no kūrorta, kā, piemēram, Kerola Peidža ar savu vīru; citi bija ieradušies sagaidīt atbraucējus, piemēram, Filipa, kas gaidīja Henu un Esteri.

Tur bija arī Mariona Stāra, ģērbusies modemā vilnas auduma mētelī. Viņa bija atļāvusi Banijai Kovaļskai “viņu abu” filmā izmantot viņas Madonas tērpus. Banija šeit atradās tāpēc, ka ar rīta tramvaju bija paredzēts ierasties viņas tēvam, un Banija gatavojās viņam paziņot, ka viņa ne vien paliks Holivudā, bet lai tēvs sāk pierast pie domas, ka viņa meita ir aktrise.

Frīda tobrīd kopā ar Andreu apsprieda līgumu, kas paredzēja Banijai tēlot jaunās Marionas Staras lomu; viņas stāvēja zem apsnigušas priedes, izskatīdamas līguma punktus, bet Lerijs Vulfs saīdzis mīņājās maliņā.

Arī Beverlija bija šeit, lai kopā ar Saimonu Jangu atvadītos no viesiem.

Pēc Filipas domām, viņas māsa rīta saules gaismā izskatījās brīnišķīgi, kaut arī viņas abas bija visu nakti runājušās, galvenokārt sēžot pie Rikija gultas, kur Beverlija bija pievienojusies Filipai. Tumšajās nakts stundās viņas bija paspējušas tik daudz ko uzzināt, iepazīstinādamas viena otru ar savu atšķirīgo pagātni, un viņām vēl aizvien atlika tik daudz neapspriesta. Pēc šodien paredzētās valdes sēdes, lai arī kāds būtu tās rezultāts, Filipa grasījās kādu laiku padzīvot “Zvaigžņu kūrortā”.

Tad pa taku pienāca Čārmija. Kā jūtas Rikijs? viņa jautāja. Palielajā adītajā svīterī un koši sārtā sargkareivja cepurē, kas bija pārvilkta pāri matiem, Čārmija jutās silti. Viņas deguns un zods sala iespaidā pilnīgi atbilda cepures krāsai.

-   Viņš atveseļosies, Filipa atbildēja. Paldies Dievam, daktere Izaksa izsaukusi šurp kādu individuālu kopēju, kas viņu aprūpēs.

Čārmija pētīja Filipas seju un tad, palūkojusies uz Beverliju, kura smaidīja un māja atvadu sveicienus, it kā pagājusī nakts būtu bijusi ļoti parasta, sacīja: Nu, vismaz viens noslēpums ir atklāts. Aivens galu galā atrada tavu māsu.

Tomēr vēl atlika jautājums par izkrāptajiem miljons dolāriem un iemesls, kāpēc “Mirandas apvienība” cenšas pārpirkt “Zvaigžņu slavas” akcijas.

Bet vislielākais noslēpums bija tas: kurš izglābis Filipas dzīvību? Kas nošāva Deniju Makeju?

-   Gaisa tramvajs tūlīt būs klāt, Čārmija secināja, lūkodamās, kā mazais cilvēku pūlītis sadrūzmējas uz izkāpšanas platformas. Viņa redzēja, kā Banija un Frīda, un Andrea, rosīgi atvadoties, krata cita citai roku, kā Kerola Peidža neatstājas ne soļa no sava vira, it kā viņi dotos kāzu ceļojumā, un Lerijs Vulfs izskatās tā, it kā mēnešiem ilgi nebūtu gulējis…

Čārmijai atvērās mute. Filipa! viņa iesaucās. Klau, tur irAivens!

-    Kas? Filipa pagriezās, un tur patiesi bija Aivens Hendrikss, savā biezajā mētelī un lielajā kažokādas cepurē izskatīdamies līdzīgs padomju milicim.

Ieraudzījis sev pievērstos Čārmijas un Filipas skatienus, viņš pienāca klāt un nedroši ierunājās: Sveicinātas!

-   Aiven ! Čārmija iesaucās. Jums taču tagad jābūt Rio!

-   Jā, tā ir, viņš iekāpa ar zābakiem dziļāk sniegā, es zinu…

-    Ko jūs šeit darāt?

-   Tas nav tik vienkārši izskaidrojams, mis Robertsa, viņš iesāka, vai jūs redzat tur to vīrieti?

Filipa paskatījās uz to pusi, kur Aivens bija norādījis, un ieraudzīja vīrieti garā, melnā mētelī ar melnu šalli ap kaklu, bet bez cepures galvā, tāpēc bija labi redzami glīti sasukātie, sirmie mati, kas viegli kustējās rita vējā. Viņš bija apmēram septiņdesmit gadus vecs, glīts uh izskatīgs, stipri līdzīgs aktierim Ričardam Kontē.

Filipas acis iepletās.

Tas nebija iespējams…

Kad vīrietis pagriezās un pamanīja viņu, viņš bridi vilcinājās, tad ar smaidu uz lūpām nāca viņai tuvāk.

-   Tēti! Filipa nočukstēja.

-    Sveika, Dollija! Džonijs ierunājās.

-   Ak mans Dievs, tas tiešām esi tu! Filipa apķērās viņam ap kaklu. Ak, tēti, tēti!

-   Dollija! viņš atsaucās, paslēpdams seju viņas matos. Viņi viens otru cieši apskāva.

Filipa ar asarām acīs pakāpās atpakaļ. Es nesaprotu! Es taču domāju, ka tu esi miris!

-                    Es zinu, ka tu tā domāji, Dollija, Džonijs klusi noteica.

-    Mani atbrīvoja no cietuma. Es biju nepatiesi apsūdzēts.

-    Bet… kāpēc tu man nepaziņoji, ka esi dzīvs?

-     Es nezināju, kā tu to uztversi. Turklāt tas būtu sarežģījis tavu dzīvi. Kad izkļuvu no cietuma un beidzot atradu tavas pēdas, tu jau biji uzsākusi patstāvīgu un veiksmīgu kaijeru. Viņš apklusa, lai pastieptu roku un, acīs mirdzot mīlestībai un maigumam, pieskartos asarai uz Filipas vaiga. Es zinu, tu dusmojies uz mani, ka es tevi atstāju klosteri. Es runāju ar mūķenēm, viņas man izstāstīja, cik tu tur juties nelaimīga. Bet es jau nebiju paredzējis, ka notikumi tā attīstīsies. Es patiešām biju domājis atstāt tevi klosteri tikai dažas dienas, kamēr atradīšu mums citu māju. Un tad man piesēja to slepkavību lietu, un man vairs neizdevās aizbraukt tev pakaļ. Es sarunāju kādu draugu, kurš sūtīja tās vēstules no Eiropas.

-Tētiņ! Filipa iesaucās, nemaz nezinādama, vai smieties vai raudāt. Es tev jau sen esmu piedevusi! Viņa notrauca no vaigiem asaras. Un tad viņa sarauca pieri. Bet… kā tu pazīsti Aivenu?

Tad kautrīgi ierunājās Aivens: Es strādāju jūsu tēva uzdevumā, mis Robertsa. Es to esmu darījis jau gadiem ilgi.

-Tātad tu zināji visu laiku, ka mans tēvs ir dzīvs!

-    Viņš lika man apsolīt, ka klusēšu. Piedodiet, mis Robertsa! Varu atzīties, tas nenācās viegli. Viņš pagriezās pret Čārmiju un sacīja: Mēs abi toreiz veikalā nemaz nesatikāmies nejauši. Es jau labu laiku vēroju jūs ar mis Robertsu. Šim darbam mani bija nolīdzis misters Singltons. Viņš vēlējās, lai es iesaistītos ar jums abām personiskās darīšanās, lai varētu viņam šo to ziņot. Jums nav ne jausmas, cik kartupeļu man nācās apēst, pirms jūs mani pamanījāt!

Čārmija neizpratnē raudzījās uz Aivenu, nesaprazdama, vai viņai no retinātā kalnu gaisa nav sākušās halucinācijas. Viss jau ir piedots, viņa dzirdēja sevi sakām.

Džonijs pievērsās Filipai un vaicāja: Vai mēs varam nedaudz pastaigāties, Dollija? Ir šis tas, ko es tev gribu pastāstīt.

Viņi devās prom no pārējiem pa sērsnas klāto sniegu; siltā saule karsēja viņu plecus, un plaušās ieplūda saltais kalnu gaiss.

Čārmija, vēl aizvien apjukusi, raudzījās viņiem nopakaļ, un

tad viņa sajuta kādu roku pieskaramies savējai. Kad viņa pagriezās, Aivens pievilka viņu sev klāt un kaislīgi noskūpstīja.

-   Aiven! viņa iesaucās. Ak, Aiven…

-   Tu nevari iedomāties, cik man grūti nācās savaldīties, viņš atzinās. -Torīt tavā virtuvē… man šķita, es zaudēšu prātu. Tu nezini, cik grūti man bija apvaldīt sevi, es tik ļoti tevi gribēju… un vēl aizvien gribu. Bet tagad es esmu bez darba. Esmu brīvs. Viņš pasmīnēja. Un es alkstu pēc cepumiem ar pildījumu tajā bezgala pavedinošajā nozīmē! Tad viņš klusāk piebilda: Un pēc tevis… Un atkal skūpstīja viņu.

Filipa ielika roku Džonija elkonī, un viņš saņēma meitas roku savējā. Kad izkļuvu no cietuma, viņš stāstīja, un mūķenes man pavēstīja, ka tu esi aizbēgusi, es gandrīz prātu zaudēju, tevi meklēdams. Bet, kad tevi tomēr atradu, tu biji uzsākusi savas kompānijas veidošanu un šķiti laimīga. Es nolēmu ļaut tev palikt tajās domās, ka esmu miris. Saproti, Dollija, kaut arī es to neizdarīju, tas ir, tās slepkavības, par kurām mani notiesāja, un biju pilnīgi attaisnots, mans vārds vēl aizvien bija ar to saistīts. Es tevi tāds būtu traucējis. Es lepojos, redzot tevi tik veiksmīgi virzām savu karjeru. Un kopš tā laika es tevi nepārtraukti vēroju.

-    Bet, kad Aivens tev pavēstīja, ka es dodos uz “Zvaigžņu kūrortu”, tu arī nolēmi atbraukt?

-   Nu, tā gluži nebija, Dollija. Jā, es zināju, ka tu ieradīsies “Zvaigžņu kūrortā”, Aivens man stāstīja, ka, šķiet, atradis tavu māsu. Patiesībā vari man pateikties, ka dabūji numuru pēdējā brīdī. Rikardo Kadiss, tas rakstnieks, ir mans draugs. Es zināju, ka viņš Ziemassvētkos brauks uz “Zvaigžņu kūrortu”. Es palūdzu, lai viņš atsauc savu vizīti. Es ari viņam reiz biju izlīdzējis. Kopš tā brīža, kad tu izbrauci no Pērtas, es pastāvīgi sazinājos pa telefonu ar Aivenu, kurš mani informēja par tavu rīcību. Bet es neierados šeit, lai atkal tiktos ar tevi, Dollija. Es biju paredzējis ierasties un tad aizbraukt, pat neļaujot tev nojaust, ka esmu te bijis.

-   Es nesaprotu. Kāpēc tad tu atbrauci?

-   Lai pārliecinātos, ka kompānijas valdes sēde tev beigsies veiksmīgi.

Filipa neizpratnē raudzījās uz viņu. Tātad tu zini par krāpšanu?

-   Jā. Un es baidījos par tavu drošību. Tev taču būs jāatmasko noziedznieks pašas kompānijā.

-    Un tu zini, kurš tas ir!

-   Alens Skedudo.

-    Mans Dievs! Filipa nomurmināja. Alens!

-   Es baidījos, ka viņš varētu nodarīt tev pāri. Tieši tāpēc lūdzu Aivenam paņemt līdzi revolveri. Parasti viņš to nedara.

Filipa piepeši iztēlojās Deniju Makeju beigtu vannā.

It kā lasīdams viņas domas, Džonijs piebilda: Laikam labi vien bija, ka es lūdzu Aivenam paņemt revolveri. Kad Aivens vakar neredzēja tevi balles zālē un pēc tam pamanīja Beverliju kāpjam augšup tik ļoti satrauktu, viņš nolēma papētīt tuvāk. Nošaujot Makeju, viņš mums visiem izdarīja pakalpojumu.

-Ak, tēt! Filipa nopūtās, kad abi gāja staip apsnigušajām priedēm, kas Filipai atgādināja viņu abu pastaigas Tiburonā pirms daudziem gadiem. Roka, kas viņu šobrīd balstīja, jutās tikpat stipra kā toreiz. Ko vēl tu zini? viņa pajautāja. Vai tu zini par “Mirandas apvienību”?

Viņš pamāja.

Filipa vērīgāk ielūkojās viņa nosauļotajā, grumbu izvagotajā, bet pēc visiem šiem gadiem vēl aizvien glītajā sejā. Vai tu neesi “Mirandas apvienības” prezidents?

-    Esmu saistīts ar šo un arī daudzām citām kompānijām.

-   Tad kāpēc tu centies pārpirkt mūsu akcijas?

Viņš iesmējās. Es to nemaz necentos. Es mazliet nopirku, lai pievērstu tavu uzmanību krāpšanai, kas norisinājās tavas kompānijas ietvaros. Kad Aivens man pastāstīja, ka tu esi devusies uz Austrāliju un tur arī paliksi, es sāku bažīties. Es baidījos, ka, sērodama pēc Pola Marķēta, tu aiziesi no aktīvās darbības, pametot visu, kā dēļ biji strādājusi. Es negribēju, lai tu pieļauj tādas pašas kļūdas kā es bēgot no dzīves, no īstenības. Es nevarēju brīdināt tevi tieši, jo tad man būtu jāparādās pašam. Es gribēju, lai tu pati to atklāj. Es zināju, ka iespējamie kompānijas pārpirkšanas draudi liks tev pārskatīt visu kompānijas dokumentāciju, lai uzzinātu, ko “Mirandas apvienība” varētu iekārot. Es paļāvos uz to, ka tu pamanīsi nesaskaņas ciparos miljons dolāru apmērā.

-   Tātad nav nekādu pārpirkšanas draudu?

Viņš pasmaidīja. “Zvaigžņu slava” ir drošībā, Dollija.

Viņa sāka raudāt. Džonijs apskāva viņu un piespieda sev klāt.

-   Ir jau labi, Dollija, viņš noteica. Mēs atkal esam kopā.

-    Tēt, Filipa ierunājās. Es gribu tevi iepazīstināt ar savu māsu. Viņa saņēma Džonija roku un veda viņu turp, kur pie gaisa tramvaja izkāpšanas vietas Beverlija sarunājās ar Saimonu Jangu. Kad Filipa viņai stādīja priekšā Džoniju, viņš saņēma Beverlijas roku savējās un apbrīna pilnā balsī sacīja: Mēs jau abi esam tikušies. Jūs bijāt tas otrs bērns. Acīm mirdzot, viņš pakratīja galvu un domās atgriezās atmiņās par to ļoti emocionālo dienu pirms daudziem gadiem. Mums ar sievu nevarēja būt bēmu, Beverlija, tāpēc mēs atradām advokātu, kurš parūpējās par adoptācijas nokārtošanu. Es atceros to rītu, kad devāmies uz slimnīcu. Jūsu nabaga māte bija tik sarūgtināta, ka jāatdod viens no bērniem, bet jūsu vecāki bija nabadzīgi; viņiem tā nauda patiesi bija vajadzīga. Es apsolīju, ka labi rūpēšos par viņas bēmu. Mums ar sievu bija tik daudz ko sniegt! Džonija acis, kas lūkojās uz Beverliju, pildījās ar mīlestību. Tā būtu varējusi kļūt arī jūs, viņš klusi noteica. Tas bija atkarīgs no manis. Jūs abas bijāt tādas mazītiņas, skaistas lellītes. Es tikpat labi varēju izvēlēties arī jūs.

Tad Filipa un Beverlija palūkojās viena uz otru, pārsteigtas par dīvainajiem likteņa pavērsieniem. Ja Džonijs būtu izvēlējies citādi, viņas katra būtu izdzīvojusi otras dzīvi.

Tad Džonijs kļuva nopietns un sacīja Beverlijai: Tagad es zinu, ko jūs pārdzīvojāt, ciezdama mokas Denija Makeja rokās. Es vēlētos, kaut arī jūs būtu varējis pieskatīt tāpat, kā pieskatīju Kristīni. Es jums būtu aiztaupījis tik daudz sāpju. Bet es to gluži vienkārši nezināju. Un te nu jūs esat, Džonijs piebilda, ļaudams sejā atgriezties smaidam, divas apburošas sievietes.

Beverlija iesmējās. Bet es bērnībā biju ļoti parasta.

-    Un es biju resna, Filipa piemetināja.

Tad pienāca Saimons Jangs un pavēstīja: Gaisa tramvajs ir klāt.

Filipa satraucās.

-   Tu taču nebrauksi prom, tēt, vai ne? Es tevi nelaidīšu!

Džonijs iesmējās un papliķēja viņai pa roku. Neraizējies,

es nebraukšu prom!

Dodoties uz tramvaja pienākšanas platformu, viņi pagāja garām Smitam, kurš tobrīd sacīja Marionai Stārai: Vai zināt, mīļā lēdija, ka jūs bijāt mana pirmā mīlestība?

-   Un es esmu tik daudzus gadus apbrīnojusi jūsu talantu! viņa atsaucās. Vienmēr esmu gribējusi ar jums iepazīties. Un allaž brīnījos, kāpēc tāds glīts palaidnis kā jūs nekad neprecas?

-   Starp citu, mana dārgā mis Stāra, es tomēr grasos precēties. Patiesībā ar savu paša ārsti.

Kad tramvajs grabēdams tuvojās stāvvietai un jauni puiši siltās vējjakās steidzās to saturēt, lai pasažieriem būtu vieglāk izkāpt, Filipa ar acīm meklēja Esteri, kura iepriekšējā vakarā bija piezvanījusi, lai pavēstītu, ka kopā ar draugu šorīt ieradīsies “Zvaigžņu kūrortā”. Tad viņa iedomājās par Rikiju, kas atveseļosies, un par Beverliju, kura stāvēja viņai vienā pusē, un Džoniju otrā pusē un pasmaidīja.

Beidzot viņai bija sava ģimene.

Katrīna Harvija

ZVAIGZNES

Redaktore G. Šiliņa Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Sahaneva, I. Smimova,

A. Kalnietis, E. Brencis

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā a/s “Rota-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № 206

K. Hārvija

Ha 656 Zvaigznes: Romāns /No angļu vai. tulk. Baiba Gabranova. -R., Kontinents, 1997. 606 lpp. (Pasaules bestsellers).

Katrīnas Hārvijas romāns “Zvaigznes” ir autores slavenā darba “Taurenītis” turpinājums.

Kāda noslēpumaina persona kalnos netālu no Palmspringsas iekārtojusi viesnīcu īpaši izmeklētai publikai. Drīz šeit notiks Ziemassvētku svinības, uz kurām ielūgti tikai slavenības un šīs pasaules varenie…

ISBN 9984-519-89-9

[1] ardievu, draugs! (tulk. no sp. vai.)

[2]amber dzintars, dzintara krāsa. (Tulk. no angļu vai.)

Content

Hārvija Katrīna Zvaigznes

PROLOGS

PIRMĀ DIENA

1

2

3

4

5

6

9

11

OTRĀ DIENA

13

15

18

TREŠĀ DIENA

23

26

28

30

32

33

CETURTĀ DIENA

34

35

36

38

39

40

41

PIEKTĀ DIENA

42

43

44

45

46

47

49