Brastiņš Ernests

Cerokslis

Brastiņu Ernests

Cerokslis

PRIEKŠVĀRDI TREŠAM IZDEVUMAM

CEROKSLIS izdots 11932. gadā, otreiz 11947. gadā. Trešais CEROKŠĻA izdevums tālu no Latvijas un pie visā pasaulē izklaidētas sadraudzes. Pa šo laiku latviešu dievestība klusā darbā gājusi uz priekšu, nākuši klāt arī jauni pētījumi. Tomēr Ernests Brastiņš ar nemaldīgu nojautu un milzīgu darba spēju jau lielāko darbu padarījis, būtībā nekas nav grozījies. Caurskatot CEROKSLI trešam izdevumam, bija nepieciešams nedaudzus paskaidrojumus izteikt skaidrāk. Tas darīts par ļaunajiem, Dēklu, Mārtiņiem, Ziemassvētkiem, gadskārtu un dažiem teikumiem citās vietās.

Pēc gadiem, šķiet, paskaidrojumos atsaukšanās uz citiem pētniekiem un salīdzinājumi ar citām ticībām tikai traucē dievestīgo noskaņu, bet pagaidām atstāti, jo nevalodu laiks par mūsu dievestību vēl nav izbeidzies.

Dievs, apvieno mūs mūsu Māras zemē, brīvā Latvijā!

Arvīds Brastiņš

PRIEKŠVĀRDI

Mana tauta! Tu esi laimīgākā starp visām tautām! Tev vēl ir sava reliģija, kas ir tā labākā visā pasaulē. Tās patiesības ir tūkstošiem gadu vecas, bet mūžam nevīstošas.

Dievturība ir senās cildenās latviešu reliģijas atjaunojums. Ar dievturības mācībām iesāksies jauns laikmets mūsu dzīvē, proti, gara brīvības un patstāvības laikmets.

Diezgan ilgi mēs esam kalpojuši uzspiestām maldīgām mācībām. Laiks pienācis tās nu atmest, kā esam atmetuši citas verdzības važas. Lai topam atkal tie, kas esam, lai kļūstam patiesi latvieši sirdīs un darbos.

Patiesi, mums jāizvēlas viens no diviem: vai mēs kā tauta vārgstam un iznīgstam, vai topam atkal latviski. Citādu ceļu mums nav. Dievturība grib būt tautas latviskā sirds. Tā latviski posīs mūsu zemi un dzīvi, tā audzēs latvieti Latvijai un cilvēku cilvēcei.

Ir tiesa, ka dievturība Eiropai kaut ko noārda, bet tās nav vis Eiropas vērtības, bet gan tās dziļākie maldi, kas tiek nojaukti. Mūsu tautas dižais Dieva uzliktais pienākums ir atjaunot āriski - latvisko reliģiju, lai nodotu to atpakaļ āriskai Eiropai. Tā ir tiešam varena kultūras misija visaugstākā nozīmē.

Visiem, kas nemierā ar kristīgo ticību, kas alkst pēc īstenas reliģijas, tiem dievturība sniegs jaunu pasaules uzskatu, kas brīvs no uzspiestām dogmām un svešām leģendām. Kas pareizi būs sapratis dievturību, tas nekad vairs no tās neatstāsies, jo viņš būs atradis ilgi cerēto un meklēto.

Dievturība kā pirmos aicina tai sekot visus izglītotos latviešus. Jūs, izglītotie, esat tautas galva un apziņa. Jums jāatbrīvo Latvija no gara verdzības, kā kaŗavīri to atbrīvoja no kakla kungiem. Audzējiet mūsu tautā pārliecību, ka ar nodošanos latviskai dievizpratnei nāks jauns laikmets mūsu dzīvē. Saprotiet arī paši, ka bez latviskas reliģijas nevar būt arī latvisku domu un darbu. Apzināsimies visi, ka mūsu tautas turpmākos likteņus glabā dievturība savā klēpī. Lielas lietas ir notikušas, vēl lielākām jānāk. Jaunai latviskai pasaulei jātop!

Dainu apzīmējumi krājumos:

- Krišjāņa Barona LATVJU DAINAS.

F - Latv. folkloras krātuves krājums.

B - Kr. Barona biedrības krājums.

P - L. Bērziņa DAINU PAMATDZIESMAS.

S - J. A. Jansona SIDRABA VĪTOLS.

PAR DIEVTURĪBU

1. KAS IR DIEVTURĪBA ?

Es Dieviņu pieminēju

i rītā, vakarā;

Še ceļos, še guļos

zem Dieviņa kājiņām. S. 251

Lūdzu Dievu, lūdzu Laimu,

abus divus mīļi lūdzu:

No Dieviņa veselību,

no Laimiņas vieglu mūžu. 9236

PAR DIEVTURĪBU DĒVĒJAMA LATVIEŠU RELIĢIJA, IT ĪPAŠI TĀS KULTS.

Dievturības nosaukums atvasināts no plaši lietotā vārda 'turēt': godu turēt, labu prātu turēt, "tev nebūs citus dievus turēt" u.tml. Dievturība tad nu nozīmētu Dieva bijāšanu, ētikas un kulta pildīšanu, nesariebšanu ļaudīm un Dievam. Svešā valodā šo nosaukumu vislabāk tulkot ar vārdu kults.

Āriešu reliģijās svarīgākais ne ticēšana, bet kulta pildīšana, tādēļ nebūtu visai piemēroti latviešu reliģiju apzīmēt par 'ticību', bet gan par dievturību.

2. KAS IR CEROKSLIS ?

Es pādīti dīdīdama

visu labu apcerēju,

Lai tā auga skaidra meita,

visa darba darītāja. 1366

Domā māte, Cerē māte,

ko tautām atbildēt:

- Jauna meita, mazs pūriņis,

lai aug šādu vasariņu! 7595

CEROKSLIS IR DIEVTURĪBAS ĪSS UN KODOLĪGS APCERĒJUMS.

Cerokslis ir latviešu vārds katēchismam. Senajā Langes vārdnīcā rakstīts: "Cerrokslis - der grosse Catechismus" (I.166. ). Arī Mīlenbacha vārdnīcā teikts: "katēchismu sauca vecos laikos par cerekli" (374. lpp.). Šis nosaukums ir rada vārdiem cerēt, apcerēt, cerība, kas nozīmē tik daudz, kā apdomāt, pārliecību turēt. Par katēchismu pa laikam dēvē mācības grāmatu ar jautājumiem un atbildēm vistīm ticības mācībās. Katēchisms cēlies no grieķu vārda katēchein - atbalsot, ar jautājumiem mācīt. Cerokslis tad nu ir īsumā saņemts apcerējums par latviešu Dieva turēšanu, tās saturu un mērķiem. Ar šo ceroksli mūsu senču reliģija tiek atjaunota un mācīta latviešu tautai, lai tās patiesības atkal cerotu.

3. KAS IR DIEVTURĪBAS GUDRĪBAS PŪRI ?

Teic, māmiņa, tu dziesmiņas,

tu dziesmiņas daudz zināji

No sālītes, no maizītes,

no gudraja padomiņa. 14

Pieci pūri man dziesmiņu

brāļ' ābeļu dārziņā;

Kad gribēju, tad dziedāju,

labas vien lasīdama. 315 v.

TAUTAS DZIESMAS JEB DAINAS IR GALVENAIS DIEVTURĪBAS PŪRS.

Dainas ir sacerējusi pati latviešu tauta. Tās nav ne no vienas citas tautas aizgūtas, nedz kādai citai tautai aizdotas. Daina ir jaukākā un dārgākā manta, kas pieder tikai latviešiem vien. Līdz šim laikam no tautas mutes uzrakstītas vairāk kā 500 000 tautas dziesmu. No tām Krišjānis Barons savā mūžā sakārtojis ap 218 000. Šais tautas dainās izteikts viss, ko mūsu tauta domājusi par Dievu, Laimi un Māru, par viņu turēšanu, par tikumiem, par svinīgām paražām un dzīvošanu vispārīm. Nevienai citai tautai pasaulē nav tik daudz šādu reliģisku dziesmu, un tamdēļ ne viena cita tauta vairs lāga nevarēs atjaunot kristīgās ticības izpostīto nacionālo reliģiju. Dainu pūrs ir tik liels, ka vēl šodien nav pabeigta dziesmu vākšana un kārtošana. Citi mūsu tautas gudrību pūri, kā teikas, pasakas, parunas, nav tik dievturības gudrību pilni kā dainas, jo tie sacerēti vairāk laika kavēklim un tamdēļ izlietojami ar apdomu.

4. KUR CĒLUŠĀS TAUTAS DZIESMU GUDRĪBAS ?

Ņemiet, jauni, padomiņu

no veciem ļautiņiem:

Vecajiemi ļautiņiemi

Dieviņš devis padomiņu. F. 797, 36

Veci vīri nomiruši,

padomiņu pametuši.

Jauni vīri salasīj'ši,

padomiņu gribēdami. 27293

LATVIEŠU DIEVTURĪBA NLANTOTA NO PAŠAS ĀRIEŠU PIRMTAUTAS.

Āriešu jeb indoeiropiešu pirmtauta dzīvojusi kopš kādiem 12000 gadiem pie Baltijas jūras, kur vēl šobrīd mājojam mēs, leiši un pārvācotie prūši. No āriešu pirmtautas izcēlās baltu, slavu, ģermāņu, itāļu, grieķu, ķeltu, irāniešu un indiešu tautas. Tās savukārt sadalījās jaunās tautās, starp kuŗām dažas iznīkušas, bet daudzas dzīvo vēl joprojām. Mēs balti esam āriešu tautas tiešie pēcnācēji valodā, dzīves izprasmē un dievturībā. Senā āriešu dievturība mums uzglabājusies nesajaukta, jo neesam nekur klīduši pa svešām zemēm un ļaudīm. Arī kristīgā ticība mums uzmācās vairāk kā tūkstoš gadus vēlāk nekā citām Eiropas tautām. Mēs tāpēc varam to viegli atkal atjaunot un iemācīt atkal tām āriešu tautām, kas ilgojas pēc savas senās reliģijas.

5. KĀ TAUTAS DZIESMĀS IZTEIKTA DIEVTURĪBA ?

Labāk grezni padziedāju

nekā niekus daudzrunāju;

Dievam tika greznas dziesmas,

ļaudīm nieku valodiņas. 803

Tumsiņā, vakarā

greznu dziesmu padziedāju,

Lai klausās Mīļa Māra,

kas meitiņas audzināja. 433

DIEVTURĪBA DAINĀS IZTEIKTA GREZNĀ JEB DZEJISKĀ VALODĀ.

Īsta dievturība vienmēr atradusies ciešā sadraudzībā ar dzeju un mākslu, jo tā vislabāk palīdz saprast neredzamo. Arī latvieši sacerējuši Dievam greznākās dziesmas un svētteiksmas. Latviešu pasaules uzskats dainās ir ietverts greznā mākslas darbā. Kad tautas senāk runājušas par dievišķām lietām, tad tās vienmēr lietojušas grezno dziesmu valodu un atmetušas ikdienišķo. Greznā valoda, kā zināms, lieto daiļas līdzības, teiksmainus dzīvinājumus, cilvēkojumus (personificējumus) un dzejiskus tēlojumus. Vissenākais kādu atziņu veids vienmēr ir bijis greznais jeb dzejiskais. Tikai daudz vēlāk rodas prātnieciskā un pēdīgi zinātniskā izteiksme. Zinātne ir jaunākais cilvēka prāta sasniegums, bet dzeja vissenākā sirdslieta. Taču dzejiskais, prātnieciskais un zinātniskais domu izpaušanas veids ir vienlīdz vērtīgs, jo viens papildina. otru.

6. KĀDAS IR GREZNĀKĀS TEIKSMAS DAINĀS?

Dieviņš jāja rudzu lauku

ar pelēku kumeliņu:

Pelēks bija rudzu lauks,

pelēks Dieva kumeliņš. S 233

Dievadēli, Saulesmeitas

vidū gaisa kāzas dzēra.

Mēnestiņš tecēdams,

tas pārmija gredzentiņus. 33763

DAINU SVĒTTEIKSMĀM IR TREJĀDI PUDURI: 1. PAR DIEVU, LAIMI UN MĀRU. 2.PAR SAULI UN DEBESU SPĪDEKĻIEM, 3. PAR GADSKĀRTU.

Pirmajā pudurī minētās dievības latvietis ne vien grezni daudzinājis, bet arī nopietni pielūdzis, jo tās varējušas virzīt viņa dzīvi.

Neko citu latvietis nav pielūdzis, ne Sauli, ne Pērkonu, ne citus kādus teiksmu tēlus. Nostāsti par Pērkona, Pīkola un Potrimpa pielūgšanu ir pilnīgs jaunlaiku izdomājums, kas ieviesies pie mums, kad dainas vēl nebija sakrātas. Nav arī tiesa, ka dziesmas par Dievu, Laimi un Māru būtu radušās kristīgās ticības ietekmē. To aplam mēdz; apgalvot kristīgie mācītāji, lai mazinātu mūsu dievturības vērtību. Dainas nemaz nerunā gar Jēzu Kristu, atpestīšanu, augšāmcelšanos un pastardienu, kas ir galvenie kristīgās ticības stūrakmeņi. Kristīgā baznīca ir pagājusi dainām secen, jo katoļu dievkalpojumi bija latīņu valodā, bet luterāņu baznīcas mācītāji neprata latviski. Arī latviskā bībele iznāk vēl tikai 1689. gadā un tautā izplatās tad, kad dainu kamols bija jau gatavs.

7. KO MĀCA DIEVTURĪBA ?

Kad es būtu zinājusi,

kā dzīvot Šai saulē:

Netīt spoļu vakarā,

nedegt skalu abu galu. 275942

Dzīvo labi Šai saulē,

Viņas saules bīdamies:

Šī saulīte viesiem laba,

Viņa - laba mūžiņam. B 9, 88

DIEVTURĪBA MĀCA KĀ MŪŽS JĀDZĪVO, LAI NESARIEBTU SEV UN DIEVAM.

Dievturība glabā sensirmu āriešu gudrību par Dievu-Debesstēvu, Laimi - Mūžalicēju un Māru - Zemesmāti. Ar šām dievībām ir cieši saistīta Pasaule un cilvēka dzīvošana Šajā un Viņā pasaules daļā. Dievs, Laime un Māra mūslaiku prātnieciskā valodā ir saucami par Garu, Likteni un Matēriju. Tās ir trīs mūžīgas neizdibināmas un nenoliedzamas esmes. Visi šie trīs principi ir vienas un tās pašas Būtības dažādas izpausmes, kas pētījamas mūslaiku zinātnei. Dievturība māca svarīgu mācību, ka Šajā pasaulē tiek darināts Viņpasaules cilvēks, ka še tiek likti pamati nākamai dzīvei. Tā atgādina, ka nav vienalga, kā mēs dzīvojam, jo no tā atkarīga nākamā dzīve.

8. KO DIEVTURĪBA DOD MUMS, LATVIEŠIEM ?

Gudrajam caunīt' dzīt,

aķīlam vāvertīt;

Gudram tēva dēliņam

tēva zemi paturēt. 22107 un 27155

Ko darīt man jaunam,

nava gudra padomiņa; :

Daža dieniņ' i. aizgāja

domājot, gādājot. 3804

DIEVTURĪBA DOD LATVIEŠIEM LATVISKAS DZĪVOŠANAS GUDRĪBU UN ĪSTENU PASAULES IZPRATNI.

Dievturība ir vadītāja latviskai dzīvošanai. Bez tautas domu un darbu vienotas vadības nav iespējams pareiza garīga, saimnieciska un valsts dzīve. Dievturība rāda latvietim domājamo dzīvošanas ainavu no valsts līdz Dievam. Dievturība dod latviešu tautai taisnāko ceļu uz patiesību un dievājību. Dievturība māca mīlēt tēvzemi un savu tautu.

Visas reliģijas zina, ka Dievs ir Pasaules pirmiemesls. Taču Dieva un Pasaules tālāka izpratne ir dažādas, Vienu un to pašu Dievu un Pasauli katra tauta skata un izprot citādi, bet tā Pasaules skatīšana un Dieva turēšana, ko kāda tauta pati sev ieņēmusies un par ilgu laiku izkopusi, ir viņai tā vislabākā un piemērotākā.

Dievturība dod latviešiem tā saukto valsts reliģiju, ko atbalsta valsts vara un kas savukārt stiprina valsti un tautu.

9. KO DIEVTURĪBA DOD CITĀM TAUTĀM ?

Šauru metu audekliņu,

platu audu audeklā;

Maz runāju, daudz izteicu

tautām labu padomiņu. 23862

Vecs ozols, kuplas lapas,

šmaugas auga atvasītes;

Veci vīri, gudri vārdi,

tie jauc kunga padomiņu. 27296

ATJAUNOTĀ. DIEVTURĪBA DOD CILVĒCEI JAUNU RELIĢIJU.

Āriešu reliģijas mācības bija pa daļai aizmirstas, pa daļai sagrozītas. Vienīgi mazā latviešu tauta brīnumainā kārtā uzglabājusi veselu to, ko Dievs reiz atklājis āriešu pirmtautas gudrajiem. Taču tamdēļ, ka atjaunotā dievturība ir tagad visjaunākā no visām reliģijām, tā varējusi ietvert arī visjaunākās āriešu tautas atziņas, tā kuplinādama seno gudrību pūrus. Tamdēļ dievturībā ietilpst viss labākais, kas āriešu radīts un kas pastāvējis no pašas senatnes līdz mūsu dienām. Dievs licis latviešiem uzglabāt šo reliģiju, lai pamācītu gudrībās citas āriešu tautas tad, kad svešajai kristīgai ticībai reiz pienāktu gals. Dievturība nerunā pretī zinātnei, bet gan aicina pētīt Dievu, Likteņus un Dabu. Tamdēļ tā pieņemama izglītotajam eiropietim. Vecajam gudrību celmam tā aug jaunas atvases. Senie gudrie vārdi reiz atkal aizstās jūdu padomus un baušļus.

10. KĀDAS VAINAS IR KRISTĪGAJAI TICĪBAI ?

Dieviņš man liek pātarus skaitīt!

- Mīļo Tētīt, nemāku skaitīt.

- Mācies, mans bērns, pātarus skaitīt,

tad tava dvēsele bojā neies. P 1899

Uzvaltieši, nekriškoņi,

mūsu Dievam neticēja;

Koci vārtos pakāruši,

saka: Mūsu pestītājs! F 223, 313

KRISTIGĀ TICĪBA CĒLUSIES NO ŽĪDIEM UN MUMS VĀCIEŠU UZSPIESTA, TĀ NESADERAS AR ZINĀTNI, TAUTĪBU UN LATVIETĪBU.

Kristīgo ticību nodibinājis žīds Šauls saukts Pauls no Tarsas. Viņš ņēmis savai mācībai par pamatu. plaši pazīstamo teiku par mirušo un augšāmcēlušos dievību (Atis, Oziris, Adonis u.c.). Lai to padarītu tautai ticamāku, tad tika sacerēts nostāsts par Jēzu Kristu, kas pa daļai norakstīts no Jesua Krišna un Budas dzīves aprakstiem. Pats Pau1s nav Kristu dzīvu redzējis un savās vēstulēs arī nepiemin viņa vārdus. Pauls māca: Ja viena cilvēka dēļ (Adama) cilvēce kritusi nāvē un grēkā, tad caur tādu cilvēku, kas nāvi pārspējis, cilvēks var tikt izglābts no nāves, ja viņam tic. Kā redzams, šāda mācība latviešiem nekad nav likusies saprātīga un gluži pareizi nosaukta par "pātariem". Nevar dzīvot latvisku dzīvi pēc nelatviskas pārliecības.

PAR DIEVU

11. kas ir dievs ?

Dieviņš bija, Dievs palika,

Dievam gudris padomiņš;

Dievs kokiem lapas deva,

Dievs vārpiņas tīrumā. F 238, 355

Augstāk dzied cīrulītis

par visiem putniņiem;

Augstāk Dieva padomiņš

aiz šo visu pasaulīti. F 344, 1356

DIEVS IR ESOŠAIS UN PALIEKOŠAIS, VISA SĀKUMS UN PADOMS.

Dainu krājumi satur kādas 5000 pamatdziesmas par Dievu. Tanīs īsteni redzam, kas Dievs bijis latviešu tautai, ko tā par viņu domājusi un kā turējusi. Nekādi vārdi nevar pilnīgi izteikt Dieva būtību. Tikai aptuvim cilvēka domāšana atskārtusi, kas ir Dievs. Latviešu tauta atzinusi, ka Dievam pieder visu padomu padoms, kas mūsu prātam nav līdz galam izdibināms. Vienkārši runājot - padomam realizējoties, radusies pasaule tās dažādībā.

Dieva nosaukums mūsu valodā mantots no pašas āriešu pirmtautas. Baltu vslodās Dieva vārds ir viens: leišiem Dievas, prūšiem Deivs. Arī citās āriešu valodās šis nosaukums uzglabājies.

Augstākā esamība grūti ietveŗama vienā vārdā. Viszīmīgākais no tiem ir Tēvs: "Ar Dievu, ar Tēvu nu gribu dzīvot, gribu savu vainagu godam valkāt" 6533. Senatnē Dievs bijis nosaukums arī debesīm un debesu gaismai. Vārdu saknes div - spīdēt, debesis. Kopā ar Tēva jēgumu ceļas nosaukumi Dius - pita, Dzevs - pater, Jupiter, Dievs - tēvs, Debess - tēvs. Vārds Dievs ir Tēva un Debesstēva īpašvārds.

12. vai dievs ir viens ?

Kur, Dieviņi, Tu paliksi,

kad mēs visi nomirsim?

Ne Tev tēva, ne māmiņas,

ne Tev savas līgaviņas. 33679

Kur, Dieviņ, Tu paliksi,

kad mēs visi nomirsim?

Nej Tev sievas, nej bērniņi,

nej Tev mazu bāleliņu. F 95, 42

DIEVS IR VIENS, BET DIVATĪGS.

Dainas apliecina to, ko mūsu tauta vienmēr atskārtusi: Dievs ir vienīgs, nav daudzu dievu. Dievs latviešu valodā vienmēr bijis īpašvārds, nekad sugasvārds. Par divatīgu latviešu izprasto Dievu var dēvēt tamdēļ, ka viņš reizē ir gars un matērija, tēvs un māte, labais un ļaunais. Visi pretstati apvienojušies Dievā.

Ne jau visās pasaules reliģijās Dievs ticis uzlūkots kā viens vienīgais. Tā persiešu reliģijā ir duālisms - labais Ahura un ļaunais Arimens, kristīgajā ticībā - trīsvienības dogma. Seniem grieķiem un romiešiem - politeiska jeb daudzdievības reliģija. Daudzdievība āriešu tautās ir tikai vēlāk izcēlusies no viendievības.

13. vai dievs ir redzams ?

Dzirdu Dievu izcērtot,

Dievadēlu dzenējot,

Pate Dievu neredzēju

aiz deviņi kļavu lapu. 33777

Kur, Dieviņi, Tu stāvēji,

kad es Tevi neredzēju?

- Vidū sētas, pagalmā,

vībotnīšu ceriņā. 8505' v.

DIEVS PATS NAV NE REDZAMS, NE DZIRDAMS.

Dievs ir it kā aizslēpies aiz dabas. Tikai pieciem prātiem uztvertā dabā mēs noģiedam viņa likumus un notikumus. Tie, kuŗus latviešu tauta dēvējusi par dievreģiem, ar kādu īpašu prātu spējot ieraudzīt un iepriekš uzminēt mums citādi apslēptas lietas un notikumus.

Taču, lai Dievu varētu daudzināt lietišķā dzīvē, mūsu iedoma un valoda uzmeklējusi Dievam greznus vārdus un līdzības. Visbiežāk to attēlo līdzīgu cilvēkam (antropomorfizē). To dara māksla, jo tā ir mūsu domāšana nevis jēdzieniem, bet tēliem. To varētu dēvēt arī par pasaules skatīšanu tēlos. Līdz šim latvieši atturējušies Dievu tēlot kokā vai akmenī, kā to darījuši grieķi, romieši, ēģiptieši un kristieši.

14. kĀds ir dievs?

Kādi bija tie ļautiņi,

kuŗi otru nicināja?

Vai bij Dieva labumiņa,

vai saulītes baltumiņu? 8493

Ļaudis man ļaunu vēl ,

Dievs man ļauna nevēlēja;

Cik man ļaudis ļaunu vēl,

tik man Dievs palīdzēja. 9112

DIEVS IR LABS.

Visu, ko vien cilvēka prāts atzinis par labāko, visu to mūsu tauta pieskaitījusi Dievam. Tā sauktais 'Augstākais labums' ietveŗas Dievā. Labuma jēdziens ir visai plašs un sarežģīts, to iztirzā īpaša prātniecības nozare saukta par ētiku. Dievs latviešu izpratnē ir augstākā tikumiskā likuma devējs un visa laba pārstāvētājs. Dainās Dievu daudzina kā labo, gudro, darbīgo utt., utt. No Dieva tieši nāk tikai labums, ļaunums nekad nenāk no paša Dieva, bet gan caur Nelaimi, Ļaunu dienu vai ļauniem ļaudīm. Dievs latviešu izpratnē ir gluži pretējs dusmīgam un bargam žīdu Dievam (Jahvem).

15. kĀ dievs palĪdz ?

Vai, Dieviņ, ko darīšu,

man Dieviņis nelīdzēja:

Sausa malka man nedega,

zaļa birze nelapoja. B 22, 197

Uz Dieviņu žēlojos,

ka tas man nepalīdz.

- Gulsties vēlu, celies agri,

ir es būšu palīdzēt! B 32, 570

DIEVS PALĪDZ, DARBĀ PIEŠĶIROT VEIKSMI.

"Palīdzies pats, tad Dievs palīdzēs", tā gudri māca tautas paruna. Kamēr cilvēks dzīvo šajā pasaulē, Dievs palīdz ar savu dalību cilvēka darbā. Dievs cilvēka rīcībai var piešķirt veiksmi un izdošanos, kas nestāv cilvēka varā. Dažādu apstakļu sagadīšanās var kavēt vai veicināt cilvēka darbību. Taču gluži dīkam vai laiskam cilvēkam Dievs maz līdz. Sekme ir aizdabīga parādība, kas nāk no Dieva. Tikai cilvēkam darbojoties, šis aizdabīgais iedarbojas.

Lai Dievs palīdzētu, tad latvietis viņu piesaucis, darbu sākdams, un pateicies, to beigdams. Dievpalīga vēlēšana darbu darošam cilvēkam ir visai jauks latvieša ieradums.

16. kĀ dievs dod ?

Dievs man deva, Dievs man deva,

Dievs rokā neiedeva:

Dievs man deva pa soļam,

pa solīša galiņam. F 450, 553

Kur, brālīti, tu dabūjī

ābulainu kumeliņu?

- Es, māsiņa, pats audzēju

ar Dieviņa padomiņu. 29653

DIEVS DOD DARBĀ SAVU PADOMU.

Paruna saka: "dievs nevienam maizi no debesīm nemet". Vienīgais, ko Dievs tieši dod cilvēkam, ir padoms, doma. Tā iekrīt prātā gluži aizdabīgā kārtā, un vēl neviens līdz šim nav spējis izskaidrot, kā tas notiek. No īstās domas, īstajā laikā atkarīga cilvēka laime vai nelaime. Nedievīgiem ļaudīm var pietrūkt īsta padoma, un tie var aiziet neziņā. Tāpēc dainās dzirdam, ka latvietis savā mūžā pastāvīgi lūdzies no Dieva padomu un saprašanu. Viņš visu darījis uz Dievu domādams, sargājies Dievam sariebt. Veiksme un padoms ir divi tieši Dieva iedarbības veidi uz cilvēku. Ar veiksmi un padomu Dievs piedalās cilvēku likteņos.

17. kas ir dieva augstĀkais devums ?

Sērs mūžiņš man augot,

Dievs dod laimi dzīvojot:

Simtiem šķirt raibas govis,

simtiem bērus kumeliņus.25756

Lūgšus lūdzu bāliņam,

ņem bārīti līgaviņu:

Bārītei Dievs palīdz,

laimi dod dzīvojot. 5153

DIEVA AUGSTĀKAIS LABUMS IR LAIME.

Latvieši uzlūkojuši Dievu par pasaules un visa labuma laidēju: "Kaunam laista šī saulīte …", "I sunītis Dieva laists, i uguns pagalīte". No darbības vārda laist cēlies vēlāk lietas vārds laime un īpašvārds Laime. Vārdam laime tautas dziesmās četrejāda nozīme: izdevība, liktenis, notikums un laimes dievība, bet laime dainās nekad nenozīmē dvēseles stāvokli, ko mēdz saukt arī par laimību vai svētlaimību, jo tas ir jaunlaiku jēdziens.

"Kam Dievs, tam laime", teic paruna. Laimes devējs un likteņu licējs ir pats Dievs. Viņš var dot ilgstošu un pastāvīgu laimi cilvēka mūžā. Lūk, kāpēc laimē latvietis vienmēr pateicies Dievam.

18. kĀ dievs turams ?

Paēduši, padzēruši,

pateicami Dieviņam:

I Dievam pa prātam,

ka mēs viņu daudzinam. 194603

Es nesīšu sausu malku,

es sakuršu uguntiņu:

Dieviņam ziedus došu,

Dievs dos man arājiņu. 9798

DIEVU TUR LŪDZOT, DAUDZINOT, ZIEDOJOT UN ZINTĒJOT.

Tā vien ir īsta reliģija, kas patiesi noteic savu piekritēju dzīves veidu. Pārliecībai, kas neparādās darbos, nav gluži nekādas vērtības. Latviešiem viņu labais Dievs ir visu mērķu mērķis un viņa sasniegšanas līdzeklis. Dievturības darbības prātnieciski ir pamatojamas ar to, ka neviena darbība pasaulē nepaliek bez savām sekām. Zinātne māca, ka neviens spēks nezūd, vienalga vai tas būtu garīgs vai fizisks. Ar saviem dvēseles un auguma spēkiem cilvēks var ietekmēt pasauli vēlamā virzienā. Tā cilvēks var nākt sakaros ar Dieva padomu un varu. Lūk, kāpēc dievturības darbības nav liekas un tukšas, bet gan gadu tūkstošos pārbaudītas un par lietderīgām atzītas.

Latvietis Dievu turējis savrūpi, nemeklēdams kādus starpniekus. Tas nav Dievu lūdzis lielā pūlī, kā to dara kristīgo baznīcās.

19. kas ir dievadĒli ?

Mēnesnieks, Dievadēls,

kam iu dienu nelīgoji?

Kam tu savu augumiņu

nakti vien maldināji? 33846

Kalējs kala debesīs,

ogles bira Daugavā:

Dievadēlis Saulesmeitai

zelta jostu kaldināja. 33726

DIEVADĒLI IR DEBESS SPĪDEKĻI UN GAISMAS NESĒJI.

Gluži dabīgi, ka dēvējot Dievu par Debesstēvu, debesu spīdekļi un gaismas parādības viegli varēja iegūt dzejisku Dievadēlu vārdu. Par Dievadēliem atzīstams nevien Mēness, Pērkons Auseklis, bet arī Saules vedējs Ūsiņš un gaišais Jānis. Saule tiek dēvēta par Dievameitu, jo tā piedeŗas viņas sieviešu kārtai. Dievadēlus īpaši daudzina gadskārtās.

Pērkonam tad vēl piedaudzina māti un dēlus. Arī Saulei esot meitas, pēc kuŗām cer Dievadēli. Šās teiksmas par Saulesmeitām un Dievadēliem ir ļoti senas un mantotas no āriešu pirmtautas. Mūsu dainās tās uzglabājušās labāk nekā citu āriešu tautu teiksmās. Tās dievturībai ir jauka manta Dieva radības daudzināšanai.

20. kas ir dievĀjs ?

Sūtiet mani māļa malt,

es dievāja malējiņa:

Lai es malu, cik maldama,

man galdiņi līcin līka. 8062'

Dievājam dēliņam

tuvu auga līgaviņa;

Kas bij kāds nedievājs,

lai jāj zemes gabaliņu. 12409' v.

DIEVĀJS IR CILVĒKS AR DIEVĪGĀM SPĒJĀM UN IPAŠĪBĀM.

Dievājs pa daļai apzīmē to pašu, ko svēts un gauss. Dievājs top cilvēks Dievu turēdams un pareizi dzīvodams. Ir dažādi veidi kā panākt dievājību. Indieši lieto dažādas jūgsmes, budisti meditēšanu, kristīgie lūgšanu un askēzi. Latviešu metode, kas to darījusi dievāju, ir bijusi     d a r b s       u n      t i k u m s .   Turpretīm laiskumā un netiklībā cilvēks paliek nedievājs, nelabs, neveikls. Dievājība ir spēja un īpašība, ko iegūst cilvēks, kas nekad Dievam nesariebj, kas radinās tikumos un zintīs.

PAR LAIMI

2l. kas ir laime ?

Mīļā Laime, Dieva meita,

nāci dziesmas darināt.

Saki dziesmas, dziedi pati

par jauniem, par veciem. 35804

Tu, Laimiņa, laidējiņa,

Tu, mūžiņa licējiņa,

Kad neliki laba mūža,

liec man ilgi nedzīvot. 1210

LAIME IR MTŪŽA LICĒJA ĻAUDĪS UN DABĀ.

Laime ir likteņa norises dievišķā noteicēja, bet augstākais likteņa vadītājs ir Dievs, kā visa pirmcēlonis. Dievs ir Laimes devējs. Lūk, kamdēļ arī sakāmvārds dēvē Laimu par Dieva Laimu, bet dainas par Dieva meitu. Laime piederas Dievam, kā roka augumam. Tautas dziesmas Laimi tēlo kā skaistu sievieti. Neviena cita tauta nav likteni tik daiļi apdziedājusi, jo par Laimi skan ap 1500 pamatdziesmu.

To atzinušas daudzas tautas, ka pārvērtības pasaulē un cilvēka mūžā notiek pēc kādiem augstākiem likumiem, ka visam un katram ir savs noteikts liktenis. Budisti un muhamedāņi tic, ka cilvēku likteņi ir negrozāmi. No cilvēka viedokļa likteņi var likties labi un ļauni, taču tie visi nākot no Laimes.

22. vai laimi var redzĒt ?

Kur, Laimiņa, tu sēdēsi,

kad es iešu tautiņās ?

- Tai pašā kumeļā

villainītes ieloknē. 17838

Nu es gāju pirtiņā:

Nāc, tautieti, līdza man,

Lai Laimīte līdza nāk

cepurītes ēniņā. 1088'

LAIME TĀPAT KA DIEVS IR NEREDZAMA.

Daži neprašas, dzirdēdami dainas par Laimes braukšanu, staigāšanu, palīdzēšanu u.tml. izturēšanos, mēģinājuši apgalvot, ka latvieši ticējuši cilvēciskotām dievībām. Tas ir aplami, jo senie latvieši vēl labāk nekā mēs sapratuši, kas dzeja, kas teiksma, kas īstenība. Protams, teiksma un īstenība nav nemaz tā šķiŗamas, jo teiksmās bieži atklājas lietu dziļākā būtība.

Taču noslēpumainās zinātnes māca, ja liels ļaužu vairums tic kādam domu tēlam, tad tas varot iegūt reālu veidu. Domas esot spēks, kas cenšoties piepildīties, neizslēdzot pat materializēšanos.

23. vai laime ir viena ?

Laim' ar Laimi runājās;

- Vieta, vieta, maize, maize!

Būs vietiņa, būs maizīte,

būs i gaudas asariņas. F 1249, 1293

Mana Dēkla, Kārta, Laima

iet pa ceļu runādamas.

Gana labi norunāj'šas:

maizītē man dzīvot. 36633

LAIMES IR. TRĪS: LAIMA, DĒKLA, KĀRTA.

Latvju dainas par Laimi ir pieskārušās it visam, kam vien bijis kāds sakars ar likteni, mūžu un sievieti, pie kuŗas mūži iesākas. Laimes pārāk plašais darba lauks tad nu ir iemesls jauniem teiksmainiem tēliem. Tāpat kā pati Laime rodas no Dieva galvenās darbības   l a i š a n a s ,     tā arī no Laimes raksturīgākām darbībām tautas dzeja darinājusi Dēklu un Kārtu. Šīs abas turas tik cieši pie Laimes, ka tikai retumis tiek atsevišķi minētas. Tās visas trīs dažkārt tiek minētas joprojām par Laimēm, un visas piedalās mūža veidošanā.

Trīs Laimes dievības bijušas arī citām āriešu tautām: grieķiem 3 Moiras, romiešiem 3 Parces, ģermāņiem 3 Nornes.

24. kas ir dĒkla ?

Šūpā māte, lolo māte,

mūža mana nezināja;

Dēkle mūžu gan zināja,

māmiņai nesacīja. 1204

Dēkle manu mūžu kāra,

trīs krēslos sēdēdama.

Sēdi, Dēkle, vienu krēslu,

kar man vienu labu mūžu. 1216

DĒKLA IR LAIME, KAS ZĪDA, IEŠŪPO, SARGA.

Tāpat kā Laimes vārds nāk no laist, Kārtas no kārt (kārsināt), tā Dēklas vārds cēlies no sena 'dēt' - zīst, ar izskaņu 'kla' - Dēkla, līdzīgi sēt - sēkla, aut - aukla, rīt - rīkle utt. Vārds 'dēt' dainās vēl saglabājies dravniecībā kā 'doru dēt' - izdobt, izdarināt, iztukšot. Sanskritā dhй - zīst, dzert, uzsūkt. Krievu ģēķi, bulgāru dete - bērni, zīdaiņi.

Pēc vecā Einhorna ziņām: "tiem bijusi vēl viena dieviete saukta Dēkla, viņa iešūpojusi bērnus, kad tie piedzimuši, jo tāds bijis viņas uzdevums, iešūpot mazus bērnus un tos sargāt". Tāda sargātāja dievība mums radniecīgajā indiešu reliģijā ir Kali. Kalēt latviešu valodā senāk nozīmējis sargāt, glabāt, leišu kalejinas nozīmē cietumu, līdzīgi vārdi ir slavu un latīņu valodās.

Dēklai un Laimai pieder vēl kāda īpaša darbība, ko sauc par mūža kāršanu jeb kārsināšanu, no kam rodas trešā Laime - Kārta.

25. kas ir kĀrta ?

Kārtiņ, tavu kārtumiņu,

Laimiņ, tavu lēmumiņu:

Svešs ar svešu satikās,

mīļi mūžu nodzīvoja. 17772 v.

Celies, Kārta, celies, Laime,

no ūdeņa, no akmeņa;

Jo tu biji gan gulēj'si,

līdz es augu kalponēm. 17850

KĀRTA IR LAIME, KAS KĀRSINA.

Kāršana nozīmē to pašu, ko nobriešana, pieaugšana, piemēram, "Nokārsušu ogu rāvu, izaugušu meitu ņēmu" (11370), "Pusizkārsis tēva dēls gaida mani izaugam" (Latv. Saule 546.1pp. ). No Laimes un Dēklas darbības kāršanas radīta īpaša dievība, līdzīga abām pirmajām. Visas darbības, kas iederas Dēklai un Kārtai, izpilda arī pati Laima. Kārta pieminēta nedaudzās dziesmās, kas liecina, ka bijis iesācies visu triju Laimju apvienojums vienā.

Ar Laimu, Dēklu un Kārtu Dieva laidums pārvērties daiļos tēlos, kam paliekama vērtība nevien reliģijā, bet arī nacionālajā mākslā.

26. kas ir nelaime ?

Divi laimes mūžiņā:

viena laba, otra ļauna;

Abas divi jādzīvo,

ir labā, ir ļaunā. 9174 v.

Laime gāja ar Nelaimi

pa vienām laipiņām.

Griezies, Laime, atpakaļ,

svied Nelaimi ūdenī! 9212

NELAIME IR LAIMES PRETSTATS.

Pretstatu jēgumos turas visa cilvēku domāšana: gaisma un tumsa, labs un ļauns, Laime un Nelaime, - viens bez otra nav apjēdzams.

Tieši no Dieva, kā minēts, nenāk nekāds ļaunums. Taču labuma plūsmē aplinkus var iemesties virpuļi, kas šķietami griežas pret galveno plūduma virzienu. Dieva laidumā var rasties parādības, kas no cilvēka viedokļa šķietas nelabas, ļaunas, nelaimīgas. Tās mūsu tauta apzīmējusi ar vārdu Nelaime. Nelaimi varētu nosaukt par 'kosmisku ļaunumu', ar ko grūti cīnīties cilvēcīgiem spēkiem. Tāpēc cīņai ar Nelaimi latvietis aicinājis palīgos Dievu un Laimi.

Dažās dziesmās norādīts, ka "pati Laima laba bija, pati liela grēciniece". Runāts arī par to, ka pati Laime vairs nespēj savu nelabvēlīgo lēmumu grozīt vai labot.

27. kas ir Ļauna diena ?

Šķitu ļaunu to dieniņu,

kad māmiņa agri cēla.

Nu būt' agri cēlusies,

nu nevaid cēlējiņa. 47543

Sveša māte mani rāja,

viņu rāja Ļauna diena;

Tā sacīja Ļauna diena

Kam tu rāji bārenīti! 4279

ĻAUNA DIENA IR NEDIENAS, NEVEIKSMES, LIKSTAS.

Arī sīkās dzīves nedienas un ļaunumus mūsu tautas dzeja nav atstājusi bez ievērības kā visu citu, kas notiek cilvēka mūžā. Ļaunas dienas nozīmi jau itin gaiši izteic pats nosaukums. Tā kā no Dieva nevar nākt nekāds ļaunums, tad mūsu tauta uzmeklējusi citādus iemeslus ļaunumam. Tie ir Nelaime, Nesekme, Ļauna diena, ļauni ļaudis un ļaunas pārdabiskas būtes, kā Velns, Jods u.c. Ļauna diena ir vēl pavāji cilvēkota (antropomorfizēta) un dainas vēl nerunā ne par viņas izskatu, nedz piederumiem, kā tas darīts par Dievu un Laimi.

28. vai laimes liktu var izbĒgt ?

Bēgu dienu, bēgu nakti,

Laimas likta neizbēgu:

Kādu mūžu Laima tika,

tāds bij man dzīvojot. 9170

Kādu Laima mūžu lika,

tāds bij man jādzīvo:

Es nevaru pāri kāpti

pār Laimiņas likumiņu. F 219, 621

CILVĒKS PATS NEVAR SAVAM LIKTENIM IZBĒGT.

Dainās redzams, ka mūža lēmums nav daudz atkarīgs no cilvēka paša vai viņa vecāku darbiem. Mūža galvenais virziens vairāk atkarīgs no tā, kur Laime lemšanas brīdī bijusi: sēdējusi krēslā vai ābelē, stāvējusi kalnā vai ielejā. Mūža pamatus vairāk noteicis gadījums, nejaušība, dzimšanas vietas apkārtne un brīdis, kā arī Laimas patvaļīgā iedoma. Lielais burvību likums, ka līdzīgs pievelk līdzīgo, arī te paliek spēkā. Taču mūža dainās reti dzirdam dīku nevarību likteņa priekšā, bet daudz biežāk rosīgu gribu un rīkošanos ietekmēt un grozīt Laimes lēmumu. To cenšas darīt ar pašas Laimes un Dieva palīdzību, tā kā šāda rosība dažkārt nonāk līdz klajam nemieram pret Dievu un Laimi, kas izpaužas skarbos vārdos. Sīkumos, protams, mūžs vienmēr ir cilvēka paša ziņā.

29. vai laimes liktu var uzzinĀt ?

Šūpo māte, lolo māte,

mūža mana nezināja.

Laimesmāte gan zināja,

tā jau man nesacīja. 1204 v.

Gāju zemes gabaliņu,

ar Laimīti runādama.

Gan vaicāju, nesacīja,

kāds tautieša padomiņš. F 213, 26

LIKTEŅUS IR GRŪTI UZZINĀT.

Latvieši, tāpat kā daudzas citas tautas, ir centušies uzzināt likteņus jeb laimi. Senrakstos ir daudz ziņu par nākotnes tēgāšanu jeb zīlēšanu. Kuršu un zemgaļu zīlnieki bijuši tālu izslavēti ar savām spējām laimes uzzināšanā. Kā redzams, ar nākotnes uzzināšanu jeb zīlēšanu nodarbojušies īpaši zīlētāji. Taču mazākos apmēros paredzēt pratis ikviens latvietis, gan vērodams apkārtnes notikumus, gan pats zīlēdams dažnedažādi. Tomēr tautas uzskats ir tāds, ka Laime nelabprāt atklājot ļaudīm nākotni. Pati Laime saukta arī par ragainīti, kas senāk nozīmējis pareģoni, reģoni.

3o. kas ir laimojs ?

Nāc nākdama, vedekliņa,

nāc dievoja, nāc laimoja;

Nāc dievoja maizītē,

nāc laimoja telītēs. 22776

Šķiramies mēs, tautieti,

mums nav laimes dzīvojot;

Ne man auga govis, vērši,

ne tev sirmi kumeliņi. 26905

LAIMOJS IR TĀDS, KAM VISS LABI IZDODAS.

Dzīvē nereti sastopami ļaudis, kam visi darbi iet no rokas, kam katra rīcība labi paveicas, kas ātri visur gūst sekmes un panākumus. Tādus ļaudis mēdz dēvēt par laimojiem, laimīgiem. Tie atnesīs sekmes un laimi arī tiem ļaudīm, kas ar viņiem saietas. Turpretī ir nelaimīgi ļaudis, ko vajā visādas likstas un nelaimes. Ja šādas nelaimes sāk piemeklēt mūža draugus, tad to uzlūko par iemeslu laulības šķiršanai, jo šķietams, nav apprecējušies tie, kam Laime vēlējusi būt kopā. Citos gadījumos laulība nav šķirta, kaut arī mūža draugs bijis bargs vai laisks.

PAR MĀRU

31. kas ir mĀra ?

Pirtiņā ieiedama,

aizdaros nama durvis.

Zina Mīļa Dieva Māra,

vai iziešu, neiziešu. 1093 v.

Dievmāmiņa paēdusi,

visai malti neiedama:

Apbērusi dzirnaviņas

ar sīko sudrabiņu. 7961

MĀRA IR DIEVA PRETPUSE.

Jau pieminēts, ka Dievs ir divatīgs. Šī divatība jau kopš senlaikiem saskatīta kā Gars un Matērija, Tēvs un Māte, Debess un Zeme. Tamdēļ Dievu bieži tēlojuši divsejainu - vīrieti un sievieti reizē. Šādu attēlu pie seniem kuršiem aprakstījis Pretorijs.

Dievišķā Māte, vārdā Māra, ir viens no vecākiem un dziļākiem cilvēces atskārtumiem. Par mūsu senajiem aistiešiem Tacits 98. gadā raksta: "Viņi godina kādu Dieva Māti" (Germania, 45. ). Tas lieku reizi norāda, ka mūsu Māra nav aizņemta no kristīgās ticības, kā to apgalvojuši daži pētnieki, bet gan otrādi.

32. kas ir mĀras ziŅĀ ?

Nesēroju, neguģoju,

ne es viena sērdienīte:

Slīktin slīka Māras zeme

sērdienīšu staigājot. 5046

Māmuliņa, Zemes Māte,

dod man zemes atslēdziņu,

Lai es varu kapu slēgt,

tikt pie savas māmuliņas. F 1306, 82

MĀRAI PIEDER ZEME, MATĒRIJA.

Māra ir Zeme jeb Matērija ar tās dažādiem spēkiem un veidiem, tamdēļ arī zemi mūsu tautas sacerējumos sauc par Māras zemi. Visa āriskā reliģija celta uz divatību (duālismu): Debesstēvs un Zemesmāte. Brīnumainā kārtā, mēs, latvieši, esam uzglabājuši nevien vecāko Zemesmātes vārdu, bet arī vecākās teiksmas un nozīmes.

Kristīgai ticībai ieviešoties, Matērija tika nodota Sātanam un zemē ierīkota elle. Tā Mārai nācās pieņemt citādus māņu veidus, paliekot par katoļu Mariju, lai uzglabātos ļaužu godināšanā.

33. kĀdi ir mĀras pavĀrdi ?

Debess Māte man' šūpoja

lakstīgalas šūpulī…

415 v.

Līksmojiet, sīki puini,

Dabas Māte kāzas taisa…

26863

Kapu Māte, Mēŗa Māte,

dod man kapu atslēdzinu. . .

F 40,103

Veļu Māte, Mēŗa Māte,

parādies sapenā…

27414

MĀRAI IR NESKAITĀMI PAVĀRDI.

Māras - Mātes pavārdi dažādi mainās, raugoties no tam, vai runa par cilvēku, dabu vai mantu. Mātei pieliek tādus pavārdus, kādus kuŗo reizi vajag. Ta ir gan Ūdens, gan Jūras, gan Meža, gan Piena Māte. Viņa ir arī tā pati Kapu, Veļu, Mēŗa Māte. Plašāk tveŗošais pavārds gan būs Debess, Dabas un Ļaužu Māte.

Vēsturnieks Krodznieks izteicis šādas domas: "Šī viena vienīgā Zemesmāte liekas sadalījusies, saskaldījusies daudzējās sīkākās mātēs, kā Lauku māte, Meža māte, Vēja māte, Lopu māte, Dārza māte, Jūras māte utt. , cīk parādību dabā, cik cilvēkam nodarbošanās vietu, tik māšu. " (Latv. Vēst. I, 49).

Daudzām tautām ir līdzīgi priekšstati par dievišķo Māti. Babilonieši to saukuši par Astarti (vairojošā), ēģiptieši par Izīdu, foiniķieši par Hafrūdīti (balode), grieķi par Demētru (Zemesmāte), ģermāņi par Freiju utt.

34. vai mĀru var redzĒt ?

Melna odze ietecēja

manā govu laidarā;

Tā nebija melna odze,

tā bij Govu Māršaviņa. 32446

Dadžu krūms plātijās

manā govu dārziņā;

Tas nebija dadžu krūms,

tā bij Govu Māršaliņa. 29165

MĀRU VAR REDZĒT, DZIRDĒT, TAUSTĪT.

Visu vielisko Pasauli varam sajust acīm, ausīm, rokām. Viss, ko vien samana mūsu jutekļi, tas viss ir mārisks. Protams, mēs varam sajust tikai rupjāko Māras pusi, kas parādās kā spēki un vielas. Taču ir arī tik smalkas vielas un tādi stari, ko nespējam samanīt. Zinams, Māru laikam gan neviens nebūs radzējis tādas sievietes veidā, kādu to tēlo dainas, taču tās neviļ, ja saka, ka odze un dadžu krūms ir Māra, jo tās ir tiešām māriskas parādības.

Māra ir dievība, par kuŗu saglabājušies akmens tēlojumi (Rīgas Domā). Caur auksto akmeni te raugās pretī Mīļā Māte, dzīvības auklētāja.

35. kĀda ir mĀra ?

Mīļa Māra man apjoza

trim kārtām zelta jostu.

Apjozdama tā sacīja:

Audzi liela, stāv' godā. 6624

Ravējiet, ravētājas,

nesiet zāles maliņā:

Rītā nāks Svētā Māra,

raudzīs jūsu ravējumu, 28202

MĀRA IR MĪĻA UN SVĒTA.

Mīļums un svētums ir galvenās Mārai piedaudzinātās īpašības. Tās it labi saderas ar viņas dabu, jo viņa ir Māte, dzīvības radītāja un auklētāja. Pavārdi mīļā un svētā ir ļoti senatnīgi. Leišu šventas ir rada irāniešu spenta un slavu svjat, un sākumā nozīmējis balto, tīro, šķīsto. Līdz ar šo nozīmi Māra dainās tiešām parādās kā tīrības raudzītāja nevien iedzīvē, bet arī godā, tikumos. Dievišķā Māte par mīļo saukta arī Grieķijā, Ēģiptē u.c.

Taču reizēm Māra tāpat kā Laima var ļaudīm izlikties ļauna. Tas notiek it īpaši tad, kad jāmirst, jo Māra atkal atprasa dvēselei aizdoto augumu. Māras nosaukums ļaunu būtni apzīmē svešu reliģiju pārņemtās zemēs un tautās. Ļauna ir krievu Kikimore, vācu Nacht Marr, budistu Māra (kārdinātājs).

36. ko mĀra dod ?

Velcies, mana līgaviņa,

līdz zemīti brūnus svārkus,

Lai ļautiņi neredzēja,

ko tev deva Mīļa Māra. 10603

Govu ganīte raudāja,

vienu govi ganīdama.

- Neraud, neraud, govu ganis,

dos Māšuve pilnu kūti. F 191, 596

MĀRA DOD AUGLĪBU.

Māra glabā dziļus dzīvības un augļošanās noslēpumus. Tas ir gluži neizdibināmi, ka Dieva dotā dvēsele var pievienoties rupjajai vielai, lai pārvērstos dzīvās būtnēs.

Māra dod nevien bērnus, bet arī lopus un ražu. Tā viņa kļūst par ļaužu saimnieciskās dzīves gādnieci. Kā lopu aizbildne tā tiek dēvēta arī par Govju Māru, Māršu. Viņas ziņā atrodas tirgi, nauda un satiksmes ceļi.

37. kam mĀra palĪdz ?

Kur Māriņa basa tek

par ābeļu līdumiņu?

- Pie jaunām sieviņām

grūtajās dieniņās. 1102

Gaiši deg uguntiņa

tumšajā kaktiņā;

Bārenīte pūru loka,

Mīļa Māra palīdzēja. 4997

MĀRA PALĪDZ VISĀM SIEVIETĒM.

Dieva sievišķais sejs Māras veidā ir sievietēm tuvāks nekā vīrišķais. Sievietes mūžā ir tādi svarīgi notikumi, kuŗos būtu grūti griezties pie Dieva kā vīrieša, tamdēļ sievietēm Māra ir vienmēr bijusi tuva un palīdzīga it īpaši grūtniecībā, radībās, bērnu kopšanā. Māra vienmēr palīdz arī tiem, kam savas mātes nav, pabērniem, sērdieņiem. Savā darbā Māra daudzās vietās sastopas ar Laimi. Tas notiek pirtī, maltuvē, godos. Taču tas nenozīmē, kā dažreiz to mēdz aplam saprast, ka Māra būtu ieviesusies Laimes vietā kristīgos laikos. Māra nekur neaizpilda galveno Laimes darbu mūža lemšanu, tamdēļ tāds aizstājums nav noticis.

38. kas ir mĀras gĀdĪbĀ ?

Mīļa Māra, Piena Māte,

dod man tavu labumiņu,

Lai pieniņš govīm tek

kā no Māras avotiņa. 29181

Ai Mīļā Māršaviņa,

svētī manas raibaliņas:

Dodi pienu, dodi sieru,

dodi labu ganu zemi! 29160

MĀRAS GĀDĪBĀ IR ĪPAŠI GOVJU LAIDARS.

Māra daudzināta kā govju aizgādne. Dainas Māras vārdu izrunā arī kā Māršu. Kā govju gādniecei viņai piedeŗas slaucene un kāstuve. Mārai veltīti dzīvnieki, kas visbiežāk manīti laidara tuvumā un kuŗu klātiene atgādina visur esošo Māru. Brīžam var šķist, ka pati Māra brīnumaini slēpjas aiz šo dzīvnieku tēliem un parādas te kā melna odze, te guļ pasilē kā melna vabulīte.

Še pieminams jezuītu patera Strībinga ziņojums savai priekšniecībai 1606. gadā par Latgali kā latvieši godina "govju dievu Moschal" (Māršalu). No iepriekšējā redzams, cik Māra ir tāla kristīgo jaunavai Marijai.

39. kĀ mĀru tur ?

Svētījiet, jaunas meitas,

ceturtdienas vakariņu:

Mira Māra piedzimusi

ceturtdienas vakarā. F 417, 410

Šorīt agri celdamās,

trīs vārdiņus vien sacīju:

Dievis Tēvs, Mīļa Māra,

nāc manim palīgā. 23072

MĀRU TUR TĀPAT KĀ DIEVU.

Tāpat kā Dievu arī Māru piemin, lūdz, tencina, daudzina, apziedo un zintē. Kopš senatnes iestatītas arī īpašas svinības Mārai vien. Nedēļas vidū tiek svētīts ceturtdienas vakars kā Māras piedzimšanas diena. Šī teiksma ir ļoti senatnīga, jo arī ēģiptiešu Izīda dzimusi ceturtdienā. Ceturtdienas vakars, saukts arī par piektvakaru, bijis senās nedēļas viducis un turēts atpūtai. Gadskārtā, rudenim sākoties, svin Māras dienu. Katoļu baznīca vēlāk iestatījusi vēl citas Māras dienas, bet dainas tās nepiemin.

40. kas ir mĀras meitas ?

Mārietiņa, Māras meita,

trīs cekulu pinējiņa:

Vienu deva Dieviņam,

otru Dieva dēliņam… 33842

Labs labam krēslu cēla,

kas man cēla bārenam ?

Man pacēla Mīļa Māra

savas meitas pinumiņu. 5020'

MĀRAS MEITAS IR DABAS SPĒKI.

Dainas runā par Māras meitām, kas dažās dainās sauktas par "jumpraviņām". Māras meitas minētas kā viena, divas un vairākas. Viens no Māras meitas īpašvārdiem ir Mārietiņa. Māras meitas apdziedātas arī kā Laumas meitas, Ziemeļmeitas, Jūras Mātes meitas u. c. Māras meitas ir rosīgi dabas spēki, sevišķi laika maiņas (atmosfaira),ko tauta ietērpusi dzejas tēlos. Mārai nav minēts dēls, kā to varēja sagaidīt, ja Māra būtu cēlusies no Marijas.

Vispārim piebilstams, ka Matērija ir visai noslēpumaina savā būtībā. Nedz fizika, nedz ķīmija nespēj pateikt, kas īsti ir viela. Tās prot gan ar to rīkoties, bet neprot izskaidrot. Mēs atzīstam, ka mārava (viela, matērija) ir dievišķa. To neatzīst par tādu ne kristiānisms, ne budisms, ne islāms.

Dieva, Laimes un Māras zinātniskā pētīšana taps viens no jauniem Dieva turēšanas veidiem.

PAR ĻAUNAJIEM

41. kas ir velns ?

Sasatika Dievs ar Velnu

vidū jūras uz akmeņa:

Kažocini briku braku,

zobentiņi šmigu šmagu! 33692

Tautu dēla pagalmā

pieci velni zem akmeņa.

Man Pērkona kumeliņš:

visus piecus saspārdīja. 19054

VELNS IR VEĻU VALSTS BŪTNE.

Velns dainās 600 dziesmās. Minēta arī Velna Māte, Velna bērni un velni daudzskaitlī. Velna mājvieta purvs, ezers, zem akmeņiem. Ar Velnu un Velna Māti cīnas Dievs, Pērkons un cilvēki. Velns nekad nav bijis nepārvarāms Debesstēva Dieva pretinieks. Par Velnu gūst uzvaru ikviens rijnieks, nemaz nerunājot par Dievu un Pērkonu. Pērkona laikā velni slēpjoties zem akmeņiem un apgāztiem traukiem. Velns bīstas no krusta. Paeglis un pīlādzis līdzeklis pret velniem un citiem ļaunajiem, jo "kadegam, sērmokšļam krustiņš ogas galiņā" 34130.

Vārda pēc Velns ir rada veļiem. Velni, šķiet, ļauni veļi, bet veļi Mātes ziņā. Indiešu svētie raksti pazīst velnam līdzīgas būtnes, sauktas Valā. Sanskritā valli - zeme.

42. kĀds ir velns ?

Edat, govis, pura zāli,

nedzer't puru ūdentiņu:

Velna bērni piebradājši

spalvainām kājiņām. 28994

Barga bija vīramāte,

ar zobiem guni šķīla.

Velnam devu pelnu sieku,

lai norāva vīramāti. 46603

VELNS IR ĻAUNS UN NEGLĪTS.

Velns nav pilnīgs ļaunuma iemiesojums. Velni ir nerātni, muļķīgi, neglīti. Velns rauj, ņem, kaŗ, žņaudz, spaida, krata, dīda, atspeŗ un dara vēl citus nedarbus. Velns pievāc Dieva nesaņemtās dvēseles. Velns bieži piesaukts dusmās un sašutumā. Velnam tīk tumša nakts. Velna dzīvnieki - pūce, ķirzaka, tārpi, koks - apse.

Mūsu Velns nav tik ļauns kā kristīgās ticības Sātans, ar kuŗu netiek galā pat kristīgo Dievs. Kristīgās ticības laikā kungi un vācieši saukti par Velna kalpiem un muiža, muižas rija un vācu Rīga par elli. Lai gan elle ir indoeiropiešu vārds (lvc. Helle, norv. Hel, sansk. Hala - zeme; ūdens u.c. ), tomēr tikai kristīgās ticības laikā tā iztēlota par moku vietu grēciniekiem.

43. kas ir jods?

No Dieviņa ratus ņēmu

tumsā braukt sētiņāi.

Klusu tek Dieva rati,

nedzird Joda kuceniņi. 34142

Ko tie Joda suņi rēja

jūrmalē gulēdami?

Saule brauca miglu dzēst

uz sudraba ezeriņu. 33823'

JODS IR DVĒSEĻU VALSTS BŪTNE.

Jods dainās 73 dziesmās. Minēta arī Joda Māte, Joda bērni, Joda meita. Vārda pēc Jods ir rada juodas - tumšs. melns. Jods nav tas pats, kas velns: Jods nav daudzināts kopā ar elli, viņu arī nevajā Pērkons, no viņa neaizsargājas ar krustu utt. Jodam ir arī suņi un zirgi, kādi velnam netiek daudzināti.

Vecais Stenders savā .vārdnīcā saka, ka Jodi tiekot turēti par karotāju dvēselēm. Tauta runā, ka, viņiem kaujoties; pie debesīm parādoties kāvi (ziemeļblāzma). Šķietams, ka Jods ir ļoti veca mūsu teiksmu būtne un sākumā turēts par gaismas pretstatu un tumsas iemiesojumu. Ja dziļā senatnē Dievs atskārsts kā gaisma, tad Jods bijis viņa pretstats. Indiešu svētrakstos ir nelabas būtnes, līdzīgas Jodiem, sauktas Jatā. Sanskritā Joda īpašības izteiktas vairākos vārdos: Yodh?-cīnītājs; jada - aukstums; jyуtis - gaismas pie debesīm; jyotsnā - mēneša nakts.

44. kas ir naktaĻas?

Tumsenīce, Naksnenīce,

labu vīru nemaitā,

Labu vīru nemaitāji,

laba vīra kumeliņu! 34080

Tumsaliņa, Naktaliņa

traucē manu kumeliņu.

Sauseglīte ceļmalā

traucē pašu Naktaliņu. 34081

NAKTAĻAS IR TUMSAS BIEDI.

Cilvēks nemīl un pat bīstas tumsas. Šās bailes ir gluži instinktīvas un grūti ar prātu pārvaramas. Tumsā pēc saulrieta skraidījuši apkārt visādi mošķi, kas gaismu nepanes. Vispār tumsa un nakts turēta par ļauno darbības laiku. Ceļinieki, kam jāturpina ceļš pa nakti, seguši zirgus ar zvaigžņotam segām, jo Naktaļas bīstoties no zvaigžņu zīmes. Naktaļām atbilst leišu Naktinyčia, kas nozīmē nakts baigus, 'Nachtgespenst'. Par Naktaļu nedaudz dainas (D 34079, 34080', 55244). Šķiet, Naktaļas ir Joda sievišķīgā daļa.

Cilvēki

45. kas ir Ļauni Ļaudis?

Kad man Dievs to darītu,

ko man dara ļauni ļaudis,

Es būt' sen pagūluse

zem zaļo velēniņu. 4793

Ko var Ļaunis man darīt,

ko manam kumeļam:

Pats es dzimu piektu rītu,

kumeļš piektu vakariņu. 1184 v.

ĻAUNI ĻAUDIS IR KAITĪGI CILVĒKI.

Ļauni ļaudis dainās 30 dziesmās, tie kaitē cilvēkiem līdzīgi Ļaunai dienai (D 9118, 40545 u.c. ). Ļauni ļaudis kaitē ar valodām, ļauna vēlējumiem un darbiem. Dažās dziesmās ļauni ļaudis pacelti līdz ļaunumam ar apzīmējumu Ļauns (D 29668, 10302, 40546, 55389). Dainas samērā maz runā par ļaunajiem, zinot burvja likumu: Kā Ļaunu piemin, tā Ļauns klāt! Ļauni ļaudis paši labu neredz.

Pie ļauniem ļaudīm pieskaitāmi arī dzērāji, kas prāta apskurbumā nodara postu sev un līdzcilvēkiem.

46. kas ir skauĢis ?

Skauģīts man nevēlēja

ne dziedāt, gavilēt.

Es dziedāju, gavilēju,

skauģim sirdi ēdināju. 121

Man gotiņas pieēdušas,

sagulušas kalniņā;

Skauģīšam žēlam žēl,

caur krūmiem raugoties. 29208

SKAUĢIS IR NENOVĪDĪGS CILVĒKS.

Skauģis dainās 130 dziesmās. Minēta arī skauģa māte un skauģa bērni. Skauģis spēj ar skatu atņemt gausu (D 28027), tādēļ no skauģa slēpj lopus (D 29203) un labumus. Pret skauģiem cīnas ar asumiem, pīlādzi, krustu. Skaušana skauģim labumu nedod.

47. kas ir ragana ?

Kur tu skriesi, raganiņa,

izplēstiem matiņiem ?

- Skrieš' kaimiņu govu slaukt,

zilu sulu tecināt. 29207

Ai ragana, raganiņa,

rītu tevi dedzinās:

Vakar cirta apses malku

triju kungu darbinieki. 314452

RAGANAS IR ĻAUNAS SIEVIETES AR NEDABĪGĀM SPĒJĀM.

Šo vārdu lieto arī vīriešu kārtā, kā raganis, raganais. Tā pati sakne ir vārdos redzēt, paredzēt, pareģot, paragana. Šai ziņā arī Laime, kā visu zinātāja, tiek dēvēta par raganīti. Raganisko mākslu pratēji, ar īpašu zāļu palīdzību, kas bija gatavotas no driģenēm, kalmēm u.c. indīgiem augiem, varējuši atdalīties no sava auguma un aizlidot uz citurieni.

1484. g . pāvests Innocents VIII izdod t.s. 'Raganu bullu' un izsūta pa visām zemēm savus spīdzinātājus (inkvizitorus), kam bija jāuzmeklē, jāspīdzina un jāsadedzina ļaudis, "kas ar velniem stājušies sakaros". To viņš dara atsaucoties uz 2. Moz. gr. 22, 18. Dominikāņu mūki Kremers un Sprengers 1487. g . izdod raganu tiesāšanas rokas grāmatu 'Raganu sitamais' (Malleus maleficarum). Pēc tam iesākās visā Eiropā drausmīga raganu dedzināšana, kuŗā galu dabūja arī daudz nevainīgu ļaužu mūsu zemē.

48. kas ir burvis ?

Viens pats vecs vīrs,

tas bija buris,

Tas būra dangā

ar alus kannu. 21130

Buŗ man burvji, zog man zagļi,

nevar mani izpostīt:

Burvjiem devu apšu sulu,

zagļiem augstas karātavas. 9088

BURVIS IR CILVĒKS, KAS DARA ĻAUNU UN LABU NETIEŠI AR VĀRDIEM UN DARBIEM.

Burvis dainās 50 dziesmās, viņš vairāk kaitē, kā dara labu. Pret burvjiem cīnas līdzīgi skauģiem un raganām. Burvjiem lūko arī iztapt, lai iegūtu labvēlību, bet galvenais aizsargātājs pats Dievs.

Pasaku tēli

49. kas ir pŪĶis ?

Malu malu visu rītu,

siekam kaudzes nenomalu:

Pūļ,.~s tup a,iz rijiņas,

siekā rudzus gausināja. 8103

Pūķis vilka rudzu sieku

pār bāliņa pagalmiņu.

- Ņem, brālīt, krusta kokus,

dzen to pūķi atpakaļ. 34074

PŪĶI IR LATVIEŠU MANTAS RAUSĒJI.

Pūķis dainās 27 dziesmās, kā mantas, naudas, labības vilcējs. Pūķis tautā vēl saukts vilcis, viļķis, luņģis, Latgalē pyučs, smaks u.c. Vārds ceļoties no pūst, pūtis, ģen. pūķa (MEv).

Mācīiājs R. Auniņš izteicis uzskatu, ka pūķis liekoties pats velns esam. K. Mīlenbachs atzinis, ka pūķis nemaz neesot tik pārāk ļauns, jo visu tautu mantu nesējiem piemītot zagļa daba. Viņš pieskaita pūķus veļiem nevis velniem. Tā domā arī citi pētnieki. Dionizijs Fabricijs jau 1610.g.raksta, ka latvieši turējuši mājās pūķus. Plašāk Pauls Einchorns 1636. g . udc.

50. kas ir citi pasaku tĒli ?

Nedod, māte, dēlam gaļu,

kas no puiša, dienas zagļa?

Dūmiņos pakaŗams,

sumpurņiem izdalāms, 28872

Pazinu panāčus

vilkatas bērniņus:

Pirmie ķērās

pie gaļas bļodiņas. 193922

CITI PASAKU TĒLI IR SUMPURNIS, VILKACIS, LIETUVĒNS.

Sumpurnis dainās maz (D 2R87'.13730 25 v.). Tas ir teiksmains, plēsīgs puskustonis. Tie esot līdzinājušies cilvēkiem ar suņa galvām. kas plosījuši un ēduši cilvēkus. Daži domā ka sumpurņu teikās atmiņas par kādu izmirušu cilvēkēdēju tautu.

Vilkacis dainās maz (D 19392, 37089, 32492). Vilkači bijuši cilvēki, kas pratuši pārvērsties vilkos, lai plosītu ļaudis un lopus. Teikas par vilkačiem ir izplatītas visās tautās. Mūsu tiesu aktis par vilkaču tiesāšanu no 1692. g . Latvija bijusi izdaudzināta vi1kaču zeme.

Lietuvēni dainās nedaudz (F 470, 1046, D 201293 , 20276', 20327, 57858, 57909). Pēc nostāstiem, lietuvēni esot nozumētu bērnu dvēseles. Aizsardzībai piecstūrains krusts, kas uzvelkams vienā paņēmienā.

Šajā nodaļā pieminētie pasaku tēli pūķis, sumpurnis, vilkacis, lietuvēns dievestībā neietilpst, pieminēti tikai tādēļ, lai nebūtu nekas izlaists. Vismaz mūsu mākslai un dzejai tie reizēm var noderēt kā ierosinājumi.

PAR PASAULI

51. kas ir pasaule ?

Visa Dieva radībina

saulītēi līgojās:

Graudu vārpas, puķu ziedi,

diža meža koku gali. F 754, 161

Vai, Jānīti, Dievadēls,

tavu platu cepurīti;

Visa plaša pasaulīte

apakš tavas cepurītes. 32909

IT VISS, KAS ZEM SAULES, IR PASAULE.

Cik vien tālu sniedzas saules gaisma, tik plaša ir Pasaule. Mēs tagad zinām, ka gaismas plūdumam nav gala, ka Pasaule ir bezgalīga. Tas mūs biedē, jo prāts nespēj iedomāties bezgalību, kur attālumi sniedzas gaismas gada miljonos.

Taču šaurajā ikdienā par Pasauli saucam mūsu māmuļu Zemi ar tās debesīm, ļaudīm un radību. Kā bezgalīgā, tā galīgā Pasaule galu galā ir Dievs pats un viņa Laidums Laimes un Māras veidos.

Saule ir mūsu tuvākās pasaules viducis un tamdēļ godam daudzināta kā brīnumains Dieva iestādījums. Taču viņa nekad nav pielūgta un turēta tādā godā kā Dievs, Laime un Māra. Tas ir aplami domāts, ka latviešu ticība būtu bijusi Saules reliģija.

52. kĀ pasaule iedalĪta ?

Gauži raud jauni vīri,

gultas stabus turēdami:

- Nu guļ mana līgaviņa

div' saulītes starpiņā. 1122

Ne sunīti kājām spēru,

ne degošu pagalīti:

Šai saulē gana labi,

viņu sauli nezināj,'. F 565, 154

PASAULE SASTĀV NO DIVĀM PASAULĒM: ŠĪS SAULES UN VIŅAS SAULES.

Dzīvs būdams cilvēks dzīvo abās pasaulēs: māriskā un dievišķā. Māriskais augums un dievišķā dvēsele pieder katrs savai pasaulei. Augums ir Šīspasaules, dvēsele - Viņpasaulīga. Tikai pēc nāves cilvēks galīgi atraisās no matērijas smaguma. Tomēr ārā no pasaules, tās plašākā nozīmē, arī brīvā dvēsele netiek.

Viņsaule ir darināta no tās 'vielas', no kā darināti sapņi un domas. Tā mēs nepilnīgi varētum apzīmēt to pasaules daļu, ko nevar svērt, nevar mērot, bet kuŗu ikviens pieredz un zina. Abas šīs pasaules ir iemērktas viena otrā un dzīvās būtnēs vispilnīgāk redzama šo pasauļu sadarbība.

53. kĀda ir ŠĪ saule ?

Viena zeme, viena saule,

nav vienāda pasaulīte:

Citam zelts, sudrabiņš,

citam gaudas asariņas. 3902 v.

Ko mēs labi nopelnam,

šai saulē dzīvodami?

Asi zemes gaŗumā,

olektiņu platumā. 275642

ŠĪ SAULE IR DAŽĀDA UN MAINĪGA.

Šai saulei ir neskaitāms vairums veidu un veidolu. Tās dažādība ir neizteicama un neaptveŗama. Taču tā padota negrozīgiem dabas likumiem, kas visu dažādo apvieno. Varētu sacīt, ka šī saule ir daudzveidīga. Daudzums vienumā - visas Pasaules iekārtas pamats.

No Šīssaules mantām mēs neko nevaram paņemties līdzi uz Viņsauli, cik arī mēs nesapelnītu, bet ir kas cits ko mēs varam iekrāties Šinī saulē, proti, ŠĪSSAULES PĀRDZĪVOJUMUS. Šo iekšējo pārdzīvojumu ierosina caur mūsu jutekļiem ārējās pasaules lietas un notikumi. Šādu pārdzīvojumu pasauli mēs varētum dēvēt par Atmiņu pasauli jeb Pašpasauli. Pašpasaule nav vis celta no Šīssaules vielas un spēkiem, bet gan no dvēseliskas, garīgas, viņpasaulīgas vielas. Šīs pasaules mainīgums un dažādums var dot pārdzīvojumus visdažādākās atmiņu pasaules uzcelšanai.

54. kĀda ir viŅsaule ?

Mīlē mani šī saulīte,

Viņa saule nemīlēja:

Šī saulīte man zināma,

Viņa saule nezināma. 27370

Gana laba Viņa saule,

nemitīga dzīvošana:

Ne dziedāja siki putni,

ne kukoja dzeguzīte. 27693

VIŅSAULE IR NEZINĀMA.

Tā ir atturīgākā atbilde uz jautājumu, kāda ir Viņsaule. Mēs noteikti zinām tikai to, ka Viņsaule ir, tāpat mēs zinām, ka ir Šīsaule, bet kādi likumi valda Viņsaulē, to mēs maz vēl zinām. Šo sauli pētī mūsu zinātnes ar mēriem un svariem, bet Viņsauli mēs nevaram nedz svērt, nedz mērot. Šis apstāklis dara Viņsauli mūsu prātam nemīlīgu, jo mēs baidāmies to, ko nezinām. Taču ir dažas visai svarīgas lietas, ko mēs par Viņsauli zinām: Šaisaulē pieredzētais un piedzīvotais neaizmirstas arī Viņsaulē. Tā Pašpasaule, ko dzīvodami ceļam, tiek celta no Viņsaules 'vielas', un tā ir tā Viņsaules zināmā daļa, ko paši tur ienesīsim.

55. kĀds sakars ir viŅsaulei ar Šosauli ?

Māci mani, māmuliņa,

jele vienu dieva dziesmu,

Ko dziedās dvēselīte,

Dieva duru dagājusi. 16 un 27323'

Nebūs labi, nebūs labi

tai Viņā saulītē,

Kas tin vārpstu vakarā,

abi gali skalam deg. 275944

VIŅSAULES DZĪVEI TIEK LIKTI PAMATI ŠAISAULĒ.

Tā Pašpasaule, ko mūsu pieci prāti un saprašana uzceļ Šaisaulē dzīvojot, ir jau Viņsaules cilvēks. Tas, ko cilvēks še mācījies, darījis, atskārtis, izjutis, sastāda pamatus Viņsaules cilvēka jušanai, darīšanai un atskāršanai.

"Cilvēks ir domu darinājums; par ko tas domā šajā dzīvē, par to tas top nākošajā", teikts indiešu Upanisādēs. Viss šajā pasaulē pārdzīvotais nogulstas dziļi zem apziņas sliekšņiem un snauž, gaidīdams, kamēr dvēsele reiz atbrīvosies no māriskā auguma. Tad nāks spēkā Viņsaules likumības, kad būs atkritušas vieliskās. Tad nelabi darītais, domātais un justais var ļauni ietekmēt tālāko Viņsaules cilvēka izveidošanos.

56. vai pasauli var izdibinĀt ?

Kur tu iesi, bāleliņ,

baltas kājas audamies?

- Iešu ļaudis lūkoties,

kā dzīvoja pasaulē. 13864

Es nezinu, kur lec saule,

kur noriet vakarā,

Es nezinu, kur aiziešu,

kur mūžiņu nodzīvošu. B 4, 19

NEDZ ŠĪ, NEDZ VIŅSAULE NAV IZZINĀMA.

Pasaule nav izdibināšanai, bet dzīvošanai. Dzīvot nozīmē Pasauli pieredzēt un pārdzīvot sirdī un prātā, bet ne pieredzes, ne pārdzīvojuma nav nekur citur Pasaulē, kā tikai Pašpasaulē, tikai dzīvās būtnēs vien. Gaisma nav ārpus cilvēka Ārpasaulē, bet tur ir tikai viļņojumi, kas kairina redzi. Skaņas arī nav ārpus dzīvām būtnēm, bet ir tikai gaisa viļņojumi. Nav nekur arī tā, ko mēs sajūtam kā siltumu un aukstumu, saldumu un rūgtumu. Garšas un smaržas ir tikai sīkas vielas daļiņas, kas pieskaras ožas un garšas nerviem. It viss, ko mēs redzam pasaulē kā krāsu, siltumu, skaņu, garšu un smaržu, ir vienīgi mūsu pašu pārdzīvojums, kas sastāda mūsu Pašpasauli. Šī Pašpasaule ir tikai mūsos pašos, bet nav lietās un parādībās. Kādas ir lietas īstenībā, to mēs nezinām un nekad neuzzināsim. Ikviens cilvēks dzīvo domu un jūtu tēlu apņemts, ko viņš pats radījis. Viņš raugās uz pasauli caur sava paša radīto vidi. Pasaule katram cilvēkam ir nokrāsota tai ziedē, kādi ir viņa apziņas tēli. Vienīgi Dievs zina, kāda ir Pasaule.

57. ko ierauga pasaulĒ dzĪvojot ?

Dieviņ, Tavu likumiņu,

gaiša diena, gaiša nakts!

Dienu gaiša saule spīd,

nakti gaiša mēnesnīca. 33765

Mēnestiņis, kaŗavīrs,

pār Daugavu ritināja;

Dieviņ, Tavu likumiņu,

ka negrima dibenā! 33851 v.

ŠAISAULĒ DZĪVODAMI, MĒS ATSKĀRSTAM TĀS LIKUMUS.

Mēs Šaisaulē dzīvodami, it kā sapņojam vaļējām acīm. Viss ir kā kāds murgs, kas radīts, kairinot mūsu jutekļus: redzi, dzirdi, ožu utt. , bet šis sapnis ir skaists, un tas turpināsies arī pēc nāves. Taču to vienu mēs nešaubīgi noģiedam, ārējā pasaulē vērdamies, ka tajā valda kāds likums. Likums ir tas, kas pārgrozībās paliek negrozīgs. Likumība ir pastāvīga attieksme starp parādībām. Tas ir liktenis, kas iemīt visās lietās un virza to gaitu.

Šo pasaules satversmes likumu mūsu tauta gluži pareizi dēvē par Dieva likumu. Tiešām, cilvēks nav varējis grozīt ne vairuma, cēlonības, dzīvības, ne arī domāšanas un atskāršanas likumus. Tie ir bijuši un būs. Kaut kāds liels Padoms ir visā Pasaules iekārtojumā, ko mēs ieraugam, tajā dzīvodami.

58. ko dvĒsele jŪt pret pasaules likumiem ?

Brīnumiem nevarēju,

kas par Dieva likumiņu!

Pērn bij meita, šogad sieva,

citu gadu māmuliņa. 17769

Nākat, ļaudis, skatīties,

brīnumiem brīnīties:

Venta auda audekliņu,

Saulesmeita audējiņa. 33907'

PASAULES LIKUMI RADA IZBRĪNU DVĒSELĒ.

Brīnums ir tas, kas rada dvēselē izbrīnu un aizgrābtību. Brīnums ir arī tas, ko nespējam izskaidrot, kas šķietami pretējs mums zināmiem dabas likumiem. Šeit brīnuma jūtas rada mūsu neziņa. Beidzot par brīnumu mums jāatzīst tas aizdabīgais, aizpasaulīgais Padoms, kas var pats tieši iejaukties cēloņos un norisēs. Šādu brīnumu atzīst visas reliģijas un arī latviešu dievturība.

Nepraša tāpat kā visgudrais raugās pasaulē kā Dieva brīnumā, kur viss ir noslēpumains un brīnumains. Zinātne tikai no pusizglītotiem prātiem aizdzen izbrīnu un ziņkārību. Tie parasti saka: "Nekāda brīnuma nav, viss ir dabīgi. Matērija sastāv no molekulām, molekulas no atomiem, atomi no elektroniem. Daba ir organisko un neorganisko vielu sajaukums. Viss ļoti vienkārši." Tiešām, viduvējiem prātiem tāpat kā bērniem viss šķiet ļoti vienkārši. Tā runā civilizācijas apmātie un nogurdinātie ļaudis. Izbrīna ir latvju dievturības cēlonis, un šo izbrīnu uzturēt ir katras reliģijas pienākums.

59. kas rĪkojas brĪnumainĀ pasaulĒ ?

Dievam dieniņ' i aizgāja,

ar Laimiņu runājot,

Kam būs mirt, kam dzīvot

šai baltā saulītē. 27684

Grib Dieviņis šo zemīti

ar ūdeni slīcināt;

Mīļa Māra Dievu lūdza,

ap galviņu glāstīdama. 33669

PASAULI RĪKO DIEVS, LAIME UN MĀRA.

Pasaule ir sakarīga visu lietu un parādību vienība. Nekur tik daiļi kā dainās nav apdziedāti trīs galvenie dotumi, no kuŗiem sastādās visa Šīsaule un Viņsaule. Vienkārša un sarežģīta reizē ir pasaule un tās notikumu norise. Dievs kā Pasaules dvēsele, Māra kā Pasaules augums un Laime kā Pasaules tapums roku rokā rāda visu esmi un norisi. Te dievturīgai zinātnei un dievturīgai prātniecībai rodas visplašākais darba lauks. Tam jēdzienu valodā jāstāsta mūsu prātam to, ko dzeja tēlos radījusi mūsu sirdī. Zināšana lai nāk talkā mūsu atskāršanai un ticēšanai un vēl jo brīnumaināku parāda Dieva rīkoto Pasauli.

60. kĀ top mŪsu dvĒseles pasaule?

Acis acis, mute mute,

tiem div' labi gribējās:

Mute - labu kumosiņu,

acis - greznu pasaulīti, F 166, 806

Kaunam laista šī saulīte,

bijāšanai māmuliņa:

Kaunam bija kaunēties,

māmuliņas bijāties. 3071

CILVĒKA IEKŠPASAULI DARINA DVĒSELE AR PRĀTIEM UN JUTEKĻIEM.

Redze, dzirde, tauste u.c. jutekļi ietekmē mūsu dvēseli no ārienes. Mēs uzņemam tos kā skaņas, smaržas un krāsas. Prāts ir dvēseles celtnieks, kas iespaidus krāj, kārto un pārstrādā. Tas nav vis kungs, bet kalps dvēseles mājās. Visa pasaule šķietas mums grezna tikai jutekļu un prāta dēļ. Šis greznums ir tikai mūsos, mūsu pašu šķitums, jo pati ārpasaule ir tumša un klusa. No ārpasaules caur jutekļiem mēs saņemam kairinājumus. No kuŗiem dvēseles prāti ceļ iekšējo cilvēku ar viņa īpašo iekšpasauli, kas ir pilna skaņām, krāsām un priekiem. Iekšpasaules celšana notiek pēc mēriem, ko noteic gods un kauns. Tā ir īpaša dvēseles sajūta. kas jaunākajā laikā tiek dēvēta par SIRDSAPZIŅU. Tā ir tikumiskas dzīvošanas mērogs. Viss, kas darīts pret šo godu un kaunu, ir nepareizs un var būt kaitīgs cilvēka iekšpasaulei, it īpaši nākamā dzīvē. Tamdēļ nav vienalga, kā mēs še dzīvojam.

PAR CILVĒKU

61. kur cilvĒks nĀcis ?

No debesu nosalaižu

ar sudraba virvītēm

Mīļas Māras šūpulī,

māmuliņas klēpītī. 1156'

Mīļas Māras istabiņa

pilna sīku šūpulīšu;

Kad to vienu kustināja,

visi līdzi līgojās. 18722

CILVĒKS PIEDZIMST NO DIEVA, MĀRAS UN VECĀKIEM.

Cilvēka dzimšanas un rašanās noslēpumu gleznaini pauž dainas. Tas nākot no pašām debesīm Māras šūpulī un mātes klēpī. Rašanās noslēpums ir lielākais dabas brīnums, kur dzīvā cilvēkā apvienojas vienkopus gars un matērija. Ir jābrīnas, kā maza sēkliņa var saturēt sevī plānu lielam organismam. Ir jābrīnas arī, ka pēc dzīvības plāna arī nedzīvā zeme var pārvērsties stādos, dzīvniekos, cilvēka augumā. Cilvēka rašanās, augšana un miršana ir dziļš un neizdibināms noslēpums. Šis noslēpums saista visu dzīvo dabu vienā lielā draudzē, kam kopēja viena un tā pati dzīvība.

62. kas ir cilvĒks ?

Sirsniņ', mana dvēselīte,

tautu dēlu rociņā;

Kauli vien vazājas

pa bāliņa pagalmiņu. 10694

Ko tu dziedi, leļa bērns,

ne tev kaulu, ne dvēseles:

Man ir kauli, man dvēsele,

man jaukā valodiņa. F 530, 1303

CILVĒKS SASTĀV NO DVĒSELES, VEĻA UN AUGUMA.

Pēc latvieša atskārtuma cilvēks nav tikai auguma un dvēseles kopība vien, bet starp šiem abiem ir vēl kaut kas trešais, ko pēc nāves dēvē par veli, leli u.c. Šis uzskats pastāvēja ne tikai latviešos, bet tā domāja arī citas sentautas, piem. , senie ēģiptieši sauca dvēseli par BA, bet veli par KA. Tamlīdzīgs uzskats pastāv arī vēl šodien mums radniecīgajās indiešu reliģijās. Pat kristīgās ticības dibinātājs Pauls tā domājis: "Sēta top dabīgā miesa (soma psichikon), uzmodināta garīgā miesa (soma pneumatikon). Iraid dabīga miesa, iraid arī garīga miesa" (I. Kor. 15, 44). Šai teikumā psiche un pneuma būtu pareizāk tulkojama kā velis un dvēsele, jo gars jaunlaiku vārds, bet vārds daba ir ieguvis plašāku nozīmi. Taču dainās ar dabu cilvēkā gluži pareizi apzīmēts tas pats, kas paliek velim pēc nāves.

63. kas ir augums ?

Paldies saku Dieviņam,

kas man' daiļu audzināja:

Ves'las manas kājas, rokas,

dižens skaistis augumiņis. 5455

Patieš' gribu i dzīvot,

nepalaist augumiņa:

Patieš' mani māmuliņa

šūpojusi, auklējusi. 5458

AUGUMS IR MĀRAS ŠĶIRTĀ DAĻA.

Anatomi un biologi zina, cik ārkārtīgi sarežģīts ir cilvēka augums ar saviem nerviem, dzīslām un dziedzeriem. Šī brīnišķā ierīce radīta, lai apkalpotu dvēseli, kamēr tā viesojas pa Māras zemi. Viss, kas ir mūsu prātā un sirdī, nokļūst tur tikai pa augumu. Dvēsele var noģist ārpasauli tikai klausoties, skatoties, ožot un garžojot. Visas iegūtās sajūtas dvēselei nāk tikai caur augumu, kam ir acis un ausis. Dvēsele nevar atskārst ārpasauli citādi, kā vien caur augumu. No tā, ko augums pasniedz dvēselei, tā mielojas, top pilnīgāka un uzceļ ar laiku savu pašpasauli, kas paliek pāri augumam bojā ejot. Tamdēļ varam teikt, ka augums ir dvēseles audzinātājs un tāpēc nav palaižams, bet kopjams un godā turams.

64. kas ir dvĒsele ?

Spoža zvaigzne notecēja

pie līgavas namdurvīm:

Tā nebija spoža zvaigzne,

tā bērniņa dvēselīte. 1127

Jūrā gāju naudas gūt,

saujā nesu dvēselīti:

Balta bija jūras nauda,

dārga mana dvēselīte. 30760

DVĒSELE IR DIEVA SĶIRTĀ CILVĒKA DAĻA.

NO Dieva debesīm kā zvaigzne dvēsele iekrīt līgavas klēpī, lai iedzimtu vielā, dzīvotu Šajā pasaulē un pēcāk pieredzējumu bagāta atkal atgrieztos no kurienes nākusi. Gudrākais cilvēks Ģēte nopietni domājis, ka cilvēka dvēseles pēc nāves ir spējīgas sakopot ap sevi pasaules miglājus un iekurt jaunas saules (Ekermanis).

Dvēseles galvenā īpašība ir dzīvība. Tamdēļ dainas dzivības vietā vienmēr saka dvēsele. Bet ne dvēseles, ne dzīvības būtība vēl nav izdibināma, un tāda arī laikam paliks uz mūžiem, lai kā arī nenopūlētos mūsu zinātnieki un prātnieki.

Dvēsele necieš traipus un ilgojas tīrības: "Tīra mana dvēselīte kā tērauda. gabaliņš!" (10551). Nelāga dzīvojot, dvēsele var sagandēties tā, ka ar grūtībām tā nokļūst līdz "Dieva namdurvīm", t.i., sastopas ar dievišķo.

65. kas ir velis ?

Kas tur daili gavilēja

kapu kalna galiņā?

Tā māsiņa gavilēja,

veļu govis ganīdama. 27714

Lietiņš lija saulītē,

velānieši kāzas dzēra:

Mans bāliņš jauns nomira,

veļās ņēma līgaviņu. 27798

VELIS IR AUGUMA UN DVĒSELES STARPNIEKS.

Velis saista kopā augumu un dvēseli, jo paši tie ir pārāk dažādi un nespēj apvienoties. Velis ir it kā otrs augums, bet no daudz smalkākas vielas. Tas ir cilvēka auguma dvīnis, kas sastāv no dīvainas staru matērijas. Ar fizikas un ķīmijas palīdzību ir pierādama šāda aiteriska divatnieka līdzdarbība auguma norisēs (Sk. A. Davidova Naučnija dokazat. naševo bezsmertija, 1914. ).

Auguma dvīnis velis ir padots citādiem dabas likumiem nekā augums un dvēsele, un tas dzīvojot daudz ilgāk par miesu. Senie norvēģi šo auguma pavadoni dēvējuši par fulgja - Folgerin. Pēc nāves tas atgriežoties atpakaļ mūžam dzīvajā dabā, jo velis pieskaitāms matērijai, nevis dvēselei.

Cilvēkam dzīvam esot velis ir saausts vienkopus ar augumu un īpaši nekur neparādās. Tāpēc dainas nekad nerunā par dzīva cilvēka veli, bet gan tikai par veli, kas palicis pāri augumam satrūdot.

66. kas ir mirŠana ?

Mirt jaunam, mirt vecam,

kad dieniņa danākusi;

Atstāt bija šo saulīti,

kaut tā gana mīlējusi. 27376'

Mirt man bija kaut jaunam,

kad Dieviņis mani jēma;

Kas kaitēj a negulēt

baltā smilšu kalniņā! 27371

MIRSTOT AUGUMS, VELIS UN DVĒSELE ŠĶIŖAS.

Tā kā katra cilvēka sastāvdaļa pieder gluži dažādām kārtām, tad, saitēm pārtrūkstot, tās atbrīvojas viena no otras. Mirstot dvēsele pazaudē tos lodziņus, pa kuŗiem tā raudzījusies pasaulē. Taču tā nav nekāda nelaime, jo dvēselei paliek pāri atmiņu pasaule jeb pašpasaule.

Latvietis mīlējis dzīvi, bet miršanu sagaidījis mierīgi, bez bailēm, jau iepriekš pats rūpēdamies par savu mūžamāju un kapavietu.

Mirstošo latvieti nav baidījusi elle, jo šis jēdziens dainās attiecas tikai uz elles atnesējiem vāciešiem pašiem.

67. kur paliek augums ?

Krita priede, krita egle,

caur zemīti neizkrita:

Kritīs mans augumiņš,

mūžam vairs neredzēs. F 1239, 994

Aizsavēra zemes vārti,

aizkrīt zemes atslēdziņa;

Gulēt man to gulumu,

kamēr saule debesīs. 27554 v.

AUGUMU SAŅEM ZEME.

Māra jeb Zemes Māte, tikai uz laiku aizdod dvēselei vielisko augumu, lai dvēsele ar auguma palīdzību kļūtu pilnīgāka. Kad augums izpildījis savu uzdevumu, tad tas top dvēselei lieks un viņa to pamet. Mēs visi it labi zinām, kas notiek ar augumu, ko atstājusi dvēsele. Augums neceļas vairs augšam, kā to cerējuši ēģiptieši un vēl tagad tic kristīgie. Augums dzīvo šajā saulē tikai vienu vienīgu reizi. Tamdēļ vajag godīgi un saudzīgi apieties ar savu un otra cilvēka augumu.

68. kur paliek dvĒsele ?

Kā zīlīte piesaķēru

pie Dieviņa kamanām:

Ar Dieviņu ielīgoju

dvēselīšu namiņā. 27599'

Aiz ko mana dvēselīte

drīz pie Dieva nenogāja?

- Ne svētīja svētdieniņas,

ne saulītes noejot. 27593

DVĒSELI SAŅEM DIEVS.

Kā zvaigzne dvēsele aizlido uz Dieva dvēseļu namiem, tā pauž latviskā dzeja. Varbūt tiešām dvēsele var tapt tur par iemeslu jaunām zvaigznēm pasaules izplatījumā, kā to domājuši daži gudrie.

Savā zemes dzīvē, dvēsele ir radījusi sev īpašu atmiņu pasauli, kas nav vairs padota fizikas likumiem. Kad dvēsele gluži atraisījusies no vielas, tad atmiņu pasaules likumības parādas daudz spilgtākā un rosīgākā veidā. Šai atmiņu pasaulē gribēt un notikt ir viens un tas pats. Arī tas, kas gribēts un darīts šajā pasaulē nav nozīmīgs Viņas saules dzīvē. It īpaši nodarījumi pret sirdsapzinu posta Viņas saules dzīves saskanīgu tālāk veidošanos.

Dvēseles vairs nekad neatgriežas zemes dzīvē. Budisti gan māca pretējo, bet tam nav nekāda pamata. Vecākie Indijas reliģiskie raksti, kā Rigvēdas un Manū likumi, nekur nerunā par dvēseles pārmiesošanos. Pēc kristīgo uzskatiem nelaiķa dvēsele guļot līdz ar augumu zem zemes un gaidot Pastardienu.

69. kur paliek velis ?

Es tev lūdzu, Veļu Māte,

pajem mani atpūtā:

Mani kauli piekusuši,

gaŗu mūžu dzīvojot. F 436, 106

Saņem nu, Veļu Māte,

visus savus urgucīšus,

Lai tie vairs neatnāk

līdz citam rudeņam. Mag. XX, 3, 194

VELI SAŅEM VEĻU MĀTE.

Veļu Māte, kā zināms, ir tā pati Zemes Māte Māra, tikai šis viņas nosaukums attiecas uz smalko astrālo vielu, no kuŗas darināts cilvēka velis. Tāpat kā cilvēka augums darināts no dzīvas vielas, tā velis ir izausts no astrālās vielas. Šis astrālais ķermenis uzturas ilgāk nekā augums. Taču okultisti apgalvo, ka gluži neiznīcīgs arī tas neesot, bet pa ilgāku laiku izdziestot.

Velis turpina kā murgā dzīvot zemes dzīvei līdzīgu dzīvi. Šai saulē dzīvodams un dvēseli barodams, tas pats ir daudz ko izjutis un pieredzējis, bet tikai tumšāk, neapzinīgāk. Šo veļu dzīvi apraksta teikas, pasakas un nostāsti. Daudz kas šais stāstījumos ir pareizs, bet vairāk gan tur ir izpušķotu vietu.

70. vai ar miruŠajiem var sazinaties?

Māmuliņa, māmuliņa,

tavs bērniņš vairs nebūšu:

Tikko acis kopā gāja,

tūlīt veļi aicināja. 27364

Tās māmiņas dvēselīte

pie logiem klausījās:

- Vai tie ēda, vai tie dzēra,

vai tie mani pieminēja. F 53, 482

AR MIRUŠAJIEM GRŪTI SAZINĀTIES.

Nekromantija māca, ka var iztaujāt veļus un arī dvēseles. Ar veļiem latvietis stājies sakaros reizi gadskārtā - Veļu laikā jeb Dievainēs, klājot veļiem Dievgaldu. Ir uzglabājušies daudzi apraksti, no kuŗiem redzams, kā tas ticis darīts. Šo Dievgaldu klāja savu mirušo tuvinieku piemiņai un mājas svētības dēļ. Ar veļu starpniecību izskaidrojamas daudzas noslēpumainas parādības, kas kristīgajiem jāizskaidro ar velna darbiem.

Izjautāšanai veļus var gan samērā viegli izsaukt, bet tie ir negudri, un viņu ziņas nav ticamas. Daudz grūtāka un bīstamāka ir dvēseļu izsaukšana. Indiešu Manū, kas dzīvojis sen priekš Kristus un kuŗa mācība par dvēseli ir līdzīga latviešu uzskatiem, saka, ka dvidža varot izsaukt radu dvēseli līdz otram augumam, joga līdz ceturtam, bet saņjazs līdz sestam, pie tam tiek vairākkārtīgi brīdināts, ka šis noslēpums ir liels un baigs.

PAR MŪŽA DZĪVOŠANU

71. kas ir mŪŽs ?

Kuŗu druvu nodruvāju,

to ielaidu rudenī;

Kuŗu dienu nodzīvāju,

to ielaidu mūdiņā. F 33, 490

Daudz dieniņu mūžiņā,

cita tāda, cita šāda:

Cita jauki pavadīta,

cita gauži noraudāta. F 72, 5593

MŪŽS IR CILVĒKA DZĪVOJUMS PASAULĒ.

Tūkstošās dziesmās latvju tauta apdziedājusi mūžu un dzīvošanu. Barontēvam tamdēļ nācās mūža ritumu ņemt par pamatu visu dainu sakārtojumam. Ne slāviem, ne ģermāņiem, mūsu tuvākajiem kaimiņiem, nav īsti laba vārda, ko likt mūža vietā. Viņi nav arī mūžu izjutuši tik reliģiski kā mēs. Ar dziļu vērību un uzmanību latvieši izturējušies pret sava mūža dzīvošanu Šajā pasaulē, saprasdami, ka nekas nevar būt cilvēkam svarīgāks un vērtīgāks par viņa mūžu.

72. kĀ iedalĪts mŪŽs ?

Divejāda saule tek,

tek kalnā, tek lejā;

Divejāds mans mūžiņš

ar to vienu dvēselīti. 27271

Šī saulīte šī zemīte,

še atnācu ciemoties;

Viņa saule, viņa zeme

tā citam mūdiņam. 13052

MŪŽU JĀDZĪVO ABĀS PASAULĒS.

Mūžs iesākas Šajā saulē un turpinās Viņā saulē. Dvēseles atnāk Šajā saulē, te iemiesojas augumos, dzīvo zemes mūžu. uzceldamas pa to laiku ap sevi ar auguma palīdzību jaunu viņpasaulīgu atmiņu pasauli un beidzot šķiras no miesīgā auguma. Tālākais mūžs norit vēl neizdibinātos apstākļos, un, salīdzinot ar laicīgo zemes dzīvi, tas ir mūžīgs. Tamdēļ mūža dzīvošana Šajā saulē tiek dēvēta par ciemošanos, kas nekad nav ilga. Šajās zemes viesībās dvēsele iegūst visu sava turpmākā mūža saturu, jo zemes mūžā uzceļ pamatus aizkapa mūžam.

Ar to dievturība atbild uz vienu no smeldzošākiem jautājumiem: kamdēļ mēs dzīvojam Šajā pasaulē?

73. kas ir mŪŽa mĀtes ?

Ai Laimiņa, Mūža Māte,

apsa-pati-domājies:

Ja liec grūti uzaugot,

liec vieglāki dzīvojot. 9172'

Māte māte, mana māte,

ne tā mana Mūža Māte:

Tā saulīte, tā zemīte,

tā ir mana Mūža Māte. 27709

MŪŽA LICĒJA, AUKLĒTĀJA UN GLABĀTĀJA IR MŪŽA MĀTES.

Mūža Māte ir jauks latviešu reliģiskās dzejas vārds un tēls. Ar to sumina mūža svarīgākos veidotājus: Laimu, māti un Viņsauli. Laima kā mūža dievība ir tā, kas noteic mūža ritumu Šajā pasaulē. Māte auklē un lolo mūsu mūža bērnu dienas, ieaudzēdama mūsu sirdīs un prātos to krietnumu, kas vajadzīgs tālākai mūža dzīvošanai. Še māte top par reliģiskās bijāšanas priekšmetu: "Kaunam bija kaunēties, māmuliņas bijāties"(3071). Taču ar laiku mūsu mātes nomirst, un nomirstam arī mēs paši, tad mūsu mūža turpmākā glabātāja ir nezināmā Viņsaule, kuŗai tiešām piedeŗas Mūža Mātes vārds.

74. kĀds ir Šis mŪŽs ?

Divas dienas mūžiņā:

viena laba, otra ļauna.

I labo, i ļauno,

abas divas jādzīvo. F 1178, 396

Priekš Dieviņa apņēmos

noskumusi nedzīvot;

Gan dzīvošu noskumusi

zem zaļām velēnām. 96

ŠAI MŪŽĀ IR LABAS UN ĻAUNAS DIENAS.

Mūžs var būt patīkams un nepatīkams. Nepatīkamo mūžu mēs saucam par ļauno un grūto, turpretī patīkamo par vieglo un lēto. Taču nākamā mūža jeb pašpasaules celšanai vienlīdz noderīgas kā labās tā ļaunās dienas. Cilvēka pieredze un pārdzīvojums būs nepilnīgs, ja tas būs piedzīvojis tikai labas dienas vien. Parasti labais mūžā stāv zināmā līdzsvarā ar nepatīkamo. Kas grūti aug, tas viegli dzīvo. Taču jācenšas labās un ļaunās dienas līksmi dzīvot, nicināt grūtības un Ļaunu dienu. Latviešu dievturība māca neatsacīties no mūža dienām zemes virsū, lai kādas tās arī nebūtu, un censties dzīvot tā, lai dvēsele iegūtu dziļus un saderīgus pārdzīvojumus. Latviešu dievturība ir līksmākā reliģija.

75. kam der mŪŽa ieradumi ?

Tā dziedāju, tā raudāju,

kā es biju ieradusi:

Es nevaru ļaužu dēļ

grozīt savu valodiņu. F 398, 47

Izmākusi, ieradusi,

tad vēl gāju tautiņās:

Drīz mācēju pati iet,

drīz ar otru drīzināt. 6653

IERADUMI KĀRTO UN ATVIEGLO DZĪVOŠANU.

Lai mūsu pieredze kļūtu dziļāka, atskārtumi skaidrāki, pārdzivojumi sirsnīgāki, tad jāturas pie ieradumiem. Ieradumi ar laiku pāriet tautas paražās, kas kārto ļaužu dzīvi no audzes uz audzi. Ieražas tādēļ arī dēvē par tradīcijām (traditio - nodošana), jo vecāki tās nodod bērnu bērniem. Ieradumi, tradīcijas glabā daudz laba un dzīvei nepieciešama. Ja nebūtu mantotu ieradumu, tad visu dzīves gudrību nāktos atrast katram pašam, bet atsevišķa cilvēka mūžs ir par īsu, lai to pagūtu. Tamdēļ jāpieslienas kādam gaŗākam mūžam, un tāds ir tautas mūžs. Tauta ir mūžīga, ja vien Nelaime tās mūžu nepārtrauc. Valoda, zeme, gudrības u.c. piederējuši mūsu tautai jau pirms mūsu pasaulē nākšanas un uzkrātas tautas mūžā. Mēs visu to mantojam no savas tautas, papildinām dzīvodami un nododami tālāk saviem bērniem.

76. kas ir mŪŽa godi?

Godam dzimu, godam augu,

godam gribu padzīvot:

Godam mans augumiņš,

vai ir liels, vai ir mazs. 5324

Es savā mūžiņā

trīs reizītes alu daru:

Piedzimdams, nomirdams,

līgaviņu pārvezdams. 14192

GODI IR SVINĪGAS PARAŽAS MŪŽA SĀKUMĀ, VIDŪ UN BEIGĀS.

Lai mūža dzīvošana būtu tīkama un daiļa, to pušķo svinīgām ieražām svarīgākos brīžos. Tādi brīži ir mūža iesākums, mūža drauga ņemšana un aiziešana mūža mājā, kapā. Svinīgās un zintīgās darbības, kas apliktas ar mūža godiem, pacilā mūsu sirdi un ļauj lieku reizi pārdomāt par mūža dzīvošanas svarīgumu. Daudzas godu paražas ir zintnieciskas, jo ar tām cenšas cilvēka mūžu ietekmēt uz labu. Godos apvelk goda drēbes, runā godu valodas, dzied godu dziesmas un pilda godu ieražas. Latviešu mūžam bez trim godiem ir vēl dzīres citiem notikumiem.

77. kĀds ir pirmais mŪŽa gods ?

Krustatēvs, krustamāte,

nesiet mani pie krustiņa,

Man' gribēja tēvs māmiņa

bez vārdiņa audzināt. 1344

Krievēniņu, leitēniņu

iemetami ūdenī,

Savu baltu bāleliņu

ieceļami saulītē. 1371 v.

KRUSTĪBAS IR PIRMAIS MŪŽA GODS.

Krustības ir piedzimuša bērna uzņemšana dzimts un radu pulkā. Šis gods ir saistīts ar ļoti senām āriskām paražām. Āriešu pirmtautām un vēlāk baltu tautām bija parasts neaudzināt vis katru piedzimušu bērnu, bet bērnus, kas bija dzimuši no kaŗos izvarotām sievietēm, verdzenēm, svešniekiem, ārlaulībā vai kas bija gaudeni un vārgi, tika mesti ūdenī un noslīcināti. Par viņu dzīvību un nāvi lēma dzimts piederīgo un radu sapulce, vecākiem nepiedaloties. Kad nolēma, ka bērns audzināms, to iemērca gan ūdenī, bet tūdaļ atkal izcēla saulītē, dievojoties pret krusta zīmi to sargāt un glabāt. Krusts āriešu tautās jau sen pirms kristīgajiem laikiem ir bijis svēta glābiņa zīme. To neatmeta arī vēlākā kristīgā ticība, bet deva tam tikai citādu nozīmi. Krustības parasti notika devītā dienā pēc piedzimšanas un turpinājās divi dienas.

78. kĀds ir otrs mŪŽa gods ?

Istabiņa, Goda Māte,

gaida goda gaidīdama:

Gaida manis izvadot,

bāliņam ievedot. 15987

Kas še būs, kas nebūs:

skaliem pīta istabiņa!

Vai še būs brāļam kāzas,

vai māsiņu izdosim? 15989

VEDĪBAS IR OTRS MŪŽA GODS.

Reiz mūžā vīrs ņem sev mūža draugu. Tā ir vīrieša un sievietes mūžu saistīšanās vienā kopīgā mūžā. Ar šām godībām tiek nodibināta jauna ģimene. Līgava ar precinieku te tiek līdzināti (laulāti) un sader būt draugi uz visu mūžu. Kāzās noslēgtais līdzinājums nav šķirams, izņemot gadījumus, kad to grib pati Laime, t.i., kad jaunos vajā nelaimes un nedienas. Latvieši domājuši, ka Laime jau iepriekš katram izraudzījusi mūža draugu. Šai ziņā vedībām ir dziļš reliģisks saturs. Kāzas parasti ilgušas trīs dienas. Tās apdziedātas 13000 pamatdziesmās.

79. kĀds ir treŠais mŪŽa gods ?

Visi gailīš' i dziediet,

dienavidu palaizdami;

Visi radi i nāciet,

mani veļos vadīdami. 274313

Bēra goda negaidīju,

nevelēju galdautiņus:

Veļu Māte, tā gaidīja,

tā velēja galdautiņus. 27432

BĒRĒS IR TRESAIS MŪŽA GODS.

Bērēs tiek apbedīts nelaiķa augums, nodots Zemes Mātei, kas dēvēta arī par Veļu Māti, Kapu Māti un galu galā ir tā pati Māra. Tamdēļ kapkalnu dažkārt dēvē arī par Māras kalniņu (B 22, 283; F 514, 1). Pie nelaiķa auguma vēl ilgi turas viņa divatnieks VELIS. Bēru paražās tamdēļ ir dažas burvību zintis, ar kuŗām to saista pie viņam ierādītās vietas. Bēres pa senai paražai tāpat kā krustības tikušas turētas divi dienas, un šajā laikā nelaiķis godam daudzināts gan dziesmām, gan valodām. Reizi gadā mirušos atcerējās Veļu laikā, kad tiem par godu rīkotas īpašas svinības.

80. kam dzĪvojot nav jĀsariebj ?

Ko Dievam es sariebu,

ko savai Laimītei?

Pusmūžiņa man dzīvot

bez maizītes arājiņa. 27861

Vai, Māriņa, mīļa balta,

ko es tev sariebos?

Kokam auga atvasītes,

man neauga lolojumis. 27436

DZĪVOJOT NAV JĀSARIEBJ NE DIEVAM, NE ĻAUDĪM, NE SEV PAŠAM.

Latvieši senāk nav pazinuši vārdu grēks. Tas ieviesies dažās tautas dziesmās kristīgajos laikos, bet gluži pārprastā, nekristīgā nozīmē. Tāpat nav arī nekur dainās norādīts par kādu atpestīšanu no grēkiem, pašu galveno kristīgās ticības saturu. Latvietis pazinis tikai sariebšanu dievībām, ļaudīm un sev pašam. Sariebšana ir nepareiza, aplama un kaitīga izturēšanās, kas nepaliek pasaulē un mūžā bez savām sekām. Sariebšanas sekas atriebjas ļaunuma vai aplamības darītājam. Sariebuma sekas ir neizbēgamas, jo tāds ir dabas likums. Tamdēļ latvietis centies tā dzīvot savu mūžu Šajā pasaulē, tik tikumīgi izturēties, lai nekam nesariebtu.

PAR DZĪVOŠANAS TIKUMIEM

81. kĀds ir dzĪvoŠanas PAMATTIKUMS ?

Visi man labi bija,

kad es pati laba biju;

Visi man ļauni bija,

kad es ļauna cēlējiņa. F 530, 3638

Vēl' man labu, es tev arī,

tad mēs mīļi dzīvosim.

Ko mēs abi dabūsim,

kad mēs ļaunu vēlēsim? 3454

ESI LABS!

Kad visi būs labi, tad ļauno vairs nebūs, jo, visiem labiem esot, ļauži ļaunumam vairs dzīvē nevar būt vietas. Tā ir skaidra un gudra atziņa, pat skaidrāka vēl nekā kristīgās tikumības pamatbauslis "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu", kas aizgūts no žīdu vecās derības (sk. Moz. 19, 18 un 19, 34).

Labuma jēdzienā ietilpst pareiza izturēšanās pret sevi, citiem un Dievu. Labums tiek turēts par augstāko sasniedzamo mērķi kā lietiskās tā garīgās vērtībās. Tā aizbildnis un devējs ir pats Dievs.

Cilvēkus, kas visvairāk bija iekrājušies lietiskos un garīgos labumus, senāk dēvēja par LABIEŠIEM. Šis vārds apzīmēja to pašu ko aristokrāts savā pirmnozīmē. Labi un pareizi var izturēties pret sevi pašu, pret ļaudīm un Dievu.

82. kĀds ir pirmais paŠtikums ?

Ai dzīvīte, ai dzīvīte,

pie dzīvītes vajadzēja

Vieglu roku, vieglu kāju,

laba gudra padomiņa. 6850

Gudra mana māmuliņa,

gudri mani audzējusi.

Gudru ņemšu līgaviņu,

savas dzīves kopējiņu. 11188

ESI GUDRS!

Bez gudrības paliktu nesaprasti un nepiepildīti visi pārējie labie tikumi, tamdēļ gudrība jāuzlūko par pašu pirmo tikumu. Gudrība ir labumu un vērtību atziņa, tā ir mērķu un nolūku izpratne. Visa tikumiskā dzīvošana ir cenšanās labo un vērtīgo iegūt, bet nelabo un nevērtīgo atmest. Negudrā prātā tikumi var pārvērsties ačgārnībās un pat netikumos. Tikai gudrība noteic cilvēka pareizo izturēšanos pret sevi, citiem cilvēkiem un Dievu. Neviens cilvēks nepiedzimst gudrs. Gudrība pieņemas, prātam attīstoties un pašam mācoties.

83. kĀds ir otrs paŠtikums ?

Ne ar miegu laba biju,

ne ar bargu valodiņu.

Ar darbiņu laba biju,

ar jauko valodiņu. 6779

Acis darba izbijās,

rokas darba nebijās;

Rokas darba nebijās,

zinajās padarot. 7971

ESI DARBĪGS!

Darbīgums ir tikums, ar ko vienmēr varējusi lepoties latvju tauta. Rosīgums un darbīgums ir vajadzīgs visu pārējo tikumu turēšanai un labo nodomu pildīšanai. Darba tikums prasa dvēseles un auguma spēju nodarbināšanu, lai iegūtu virsroku pār dabu kultūras attīstības un savas iekšpasaules dēļ. Tikumības pienākumi uzliek cilvēkam daudz darba ne tik vien paša dēļ, bet arī tautas, mākslas, valsts, zinātnes un reliģijas labad. Sekodami darba tikumam mēs sasniegsim garā un mantās bagātību. Kā zināms, darba veiksmi latvietis guvis no paša Dieva.

84. kĀds ir treŠais paŠtikums ?

Daiļa man rota bija,

smuidrs mans augumiņš;

Rotu pati darināju,

Laima smuidru augumiņu. 5305

Glīti, meitas, dzīvojiet

liela ceļa maliņā:

Gludu galvu, baltu muti,

tīru namu, istabiņu. 14086

ESI DAIĻŠ!

Dainas pauž, ka daiļuma centieni ir tikums. Tauta ticējusi, ka netīrā, nemazgātā un neglītā mājā Dievs neiegriežoties (F 211, 235). Reti kāda cita tauta centusies tik neatlaidīgi sasniegt daiļumu savā dzīvē kā latvieši. Daiļš darbs, daiļa valoda, daiļa dziesma ir bijušas augsti turētas vērtības. To nav varējusi kavēt pat tā lielā nabadzība, kuŗā tautu bija iedzinuši tās kakla kungi. Daiļa dzīvošana noteikti ietilpusi latviešu tikumiskajā dzīvē, turpretī citu reliģiju tikumības iet daiļumam secen.

Pēc mūsu tautas daiļuma atziņām turpmāk ceļama latviskā aistētika un latviskā māksla, kas izdaiļotu mūsu valsti un dzīvi.

85. kĀds ir ceturtais paŠtikums ?

Spodra saulīt' i lēkdama,

jo spodrāka rietēdama;

Līksma māsiņ' i augdama,

jo līksmāka dzīvodama. 3535

Līksmo, mana dvēselīte,

ne ilgam tavs mūžiņš:

Tik ilgām tavs mūžiņš

kā vasaras launadzinš. 84'

ESI LĪKSMS!

Mums uzspiestā kristīgā ticība nav uzņēmusi savā tikumībā ne pasaulīgo daiļumu, ne prieku. Taču visos laikos, dabīgu dziņu balstītas, pastāvējušas dzīves mācības, kas uzlūkojušas līksmi jeb prieku par dzīvošanas galveno mērķi (hēdonisms). Dainās pats Dievs tēlots kā līksmības un prieku aizbildnis. Uz prieka pretstatu - bēdām un skumjām - latvietis raudzījies kā uz ļaunumu, ko atnesusi Nelaime, Ļauna diena vai ļauni ļaudis. No bēdām ir jāatraisās, jo tās ir netikumīgas tādēļ, ka sagrauž cilvēku. Senāk latvieši dažādiem līdzekļiem lūkojuši bēdas remdēt, atrast RAMAVU. Par labāko līdzekli bēdu remdēšanai no laika gala turēta dziesma.

86. kĀds ir pirmais ĻauŽtikums ?

Bāleliņi, bāleliņi

kā tie sila balodīši:

Ļaudīm lieli brīnumiņi,

ka mēs mīļi dzīvojam. 3450

Cieši jozu ceļa jostu

pieder cieši valkājot;

Mīļi saucu svešas mātes,

pieder mīļi pasaucot. 23175

ESI MĪĻŠ!

Pēc gudrības, daiļuma, darba, līksmes var ikviens censties savrūp, bet mīlestībā vienmēr jāmeklē kādu otru. Mīlestības pamatā ir dvēseles jūtas, kas tiecas uz saistīšanos ar citām dzīvām būtnēm. Tamdēļ visas reliģijas turējušas mīlestību par pašu pirmo tikumu, kam jākārto ļaužu sadzīve. Latvieši mīlestību atzinuši vispirms savējo vidū. Ģimene un radi bijuši tuvākais aploks šim ļaužtikumam. Aiz ģimenes un radiem, kā zināms, sākas tauta un cilvēce. Taču līdz svešniekiem un sveštautiešiem mīlestības tikums parasti nav sniedzies, jo ar tiem attieksmes kārtojis kāds cits ļaužtikums, proti, saderība, kas slāpējusi naidošanos un kaŗus.

Mīlestības pretstats ļaužu sadzīvē bijusi bardzība, jo mīļai dzīvošanai pretim stāvējusi barga dzīvošana. Naids reti kad turēts par mīlestības pretstatu, jo ģimenē un savējo vidū tā nemaz nevarējis un nedrīkstējis būt.

87. kĀds ir otrs ĻauŽtikums ?

Es ar savu bāleliņu

ilgi naida neturēju:

Namiņā sasabāru,

istabā saderēju. 3481

Droši gāju, nebēdāju

lielajos dieveros:

Zinu savu lēnu prātu

ieterēmi saderēt. 21839

ESI SADERĪGS!

Saderības tikumam parasti jākārto attieksmes ar svešākiem ļaudīm un citām tautām. Atsevišķo cilvēku, ģimeņu un tautu rūpestiem gadās daudzreiz naidīgi sadurties, tā ceļas nesaderība, kas pārvēršas naidā un top par lielu dzīves ļaunumu. Saderībai jāsarga ļaudis no naidīgām cīņām, ja vien aiz tām nestāv kāda svēta patiesība, par kuŗu jākaro. Sabiedrībai jāveicina savstarpīga piekāpība un atsacīšanās no pašlabumiem vispārības dēļ. Cits jaunāks vārds saderībai ir DRAUDZĪBA, kas dainās maz lietots. Draudzība liek palīdzēt un dot, lai nekas netraucētu mieru un saticību. Šeit sākas nākošais laužtikums - devība.

88. kĀds ir treŠais ĻauŽtikums ?

Dod, Dieviņi, kalnā kāpt,

ne no kalna lejiņā;

Dod, Dieviņi, otram dot,

ne no otra mīļi lūgt. 14218

Arājiņa līgaviņa,

dod maizītes atraitnei

Dievs atdos arājam

pa vadziņas galiņam . 27831

ESI DEVĪGS!

Devības tilpumu daudzina it visas reliģijas. Devība ir ATSACĪŠANĀS no savējā par labu otram. Var otram atdot nevien savu mantu, bet arī savus spēkus un zināšanas. Devība bijusi latvietī ieaudzināta jau no pašas bērnu kājas. Hupelis raksta par latviešiem: "Reti kad tie paiet gaŗām nabagiem, tos neapdāvinājuši; pat vislielākā dārdzībā tie izdala pie baznīcām nabagiem maizi, sviestu, gaļu, naudu utt. "(Top. Nachr. II, 148). Godībās devību mēdz parādīt ar ziedošanu, veltīšanu, mešanu un kukuļiem.

Augstākais devējs ir pats Dievs, tamdēļ devībai un ziedošanai piešķirta reliģiska nozīme, ko izteic paruna: "Dots devējam atdodas".

Pretstatā devējam stāv sīkstulis un skauģis. Skaudība ir nekrietnākais netikums, jo tas visvairāk kavē dažādu labumu vairošanos un labklājības pieņemšanos. Latviešu dainās skauģis turēts tik pat kaitīgs kā ļauns burvis.

89, kĀds ir ceturtais ĻauŽtikums ?

Taisnu ceļu es staigāju,

taisnas pēdas pakaļā.

Ne man kauna priekšā bija,

ne valodu pakaļā. 8941

Ej, bāliņ, taisnu ceļu,

runā taisnu valodiņu,

Tad ij Dievs palīdzēs

taisnu ceļu nostaigāt. 34199

ESI TAISNĪGS!

Taisnība pamatojas prasībā, lai katrs darītu tā, kā vajaga, lai ikviens dabūtu to, kas tam pienākas, lai viens otram nedarītu pāri. Latvietis grib dzīvot kā LĪDZĪGS LĪDZĪGOS (8408) un šo vienlīdzību negrib liegt pat saviem naidniekiem (34181). Valstī taisnību kārto likumi, bet tie nav lāga piepildāmi bez taisnības tikuma sirdī. Tikumiskos likumus dod sirdsapziņa, tiesiskos valsts. Sirdsapziņa izceļas no kauna jūtām, un tamdēļ dainas bieži mēdz atgādināt šo kaunu, kuŗa dēļ mēs vairamies no netaisna un ļauna.

Latviešu tautai nācies daudzreiz pieciest netaisnību, it īpaši no vāciešiem. Par tiem dainas runā ar īgnumu un sašutumu. Taču netaisnība cenšas izlīdzināties, un pāridarījums atdarās ļaundaŗiem.

90. kĀds ir vienĪgais dievtikums?

Dari dari, bāleliņi,

dari Dievu bīdamies:

Pacietīšu, ko darīji,

atdarīšu dzīvojot. 3591 v.

Bīsties Dievu, sveša māte,

nenicini bārenītes:

Bārenītes asariņas

maksā zelta gabaliņu. 39692

ESI DIEVBIJĪGS.

Dieva bijāšana izpaužas godbijībā pret visu labo un tikumīgo, kā arī Dieva iestādīto likumu ievērošanā. Dievišķos likumus neturot, sariebj Dievam un ļaudīm. Ļaunums un pārestības, ko nodaram citiem, pa lielākai daļai atmaksājas jau dzīvojot šajā saulē. Latvieši tic, ka tas, kas ļauni dzīvojis, vismaz grūti mirst. Tur, Viņā saulē, ļauno darbu sekas atriebjoties vēl stiprāk nekā šeit. Netikumīga dzīvošana tiešām var sabojāt mūsu pašpasauli, kuŗā būs jādzīvo nākamam izkapa cilvēkam. Vienīgi dievbijība var darīt cilvēku dievāju un laimīgu šajā un viņā dzīvē.

Dievbijība kā tikums nosaka daudzas rīcības, kas apgarotas ar godbijības un cieņas jūtām. Dievbijība cilvēku spilgti atšķir no kustoņiem.

PAR CILVĒKA VARU

91. kas ir vara ?

Šim parāvu, tam parāvu,

grūtas dzirnas daiedama;

Šur varīte, tur varīte

man nolēca dzīvojot. 8193

Balti bija kunga dēli,

man varītes vilcējiņi;

Vēl jo balti Dievadēli,

man varītes devējiņi. 31279

VARA IR DIEVA DOTA SPĒJA DARBOTIES UN DARBINĀT.

Vara, varēšana ir Dieva brīnums, ko tāpat kā dzīvību mēs nespējam izskaidrot. Vara izpaužas darbībā, kustībā. Viss, kas pārvēršas, tiek varas pārvērsts. Varu, spēku, enerģiju pētī fizika. Ir zināms, ka visi spēki saistīti ar vielu un tie ir tikpat neiznīcīgi kā viela pati. Viela patiesībā ir koncentrēta vara, enerģija. Ne spēks, ne viela nav pirmatnēji, bet tie sākas Dievā, padomā. Mēs esam apņemti ar aizdabīgu vielu, kas ir dabīgās turpinājums. Tā kļūst arvienu smalkāka, lēnāka un var tapt par domu vadiem, par pārdabīgo parādību izpaudēju. Tādā kārtā cilvēka auguma locekļus var kustināt dvēsele. To, kas šādas kustības rosina, dēvē par gribu, bet griba un prāts ir tikai dvēseles kalpi, ne kungi.

92. kĀdas ir varas ?

Ar varīti jūs, kundziņi,

ar padomu bāleliņi;

Ar varīti nevarēja

padomiņu pievarēt. 31276

Ko var kungi man darīt,

ko manam prātiņam ?

Dzelzīm kalta man galviņa,

tēraudiņas dvēselīte. 31388 v.

IR AUGUMA UN IR PADOMA VARA.

Auguma vara savu sākumu gūst dvēseles spējās. Dvēsele darbojas caur augumu. Auguma vara ir tikai dvēseles jeb domu varas izpausme. To dēvē par fizisko spēku. Cilvēks, tāpat kā visa daba, glabā sevī milzīgus spēkus, ko tas pats vēl īsti nepazīst. Patiesībā ir redzami un ir apslēpti spēki. Apslēptie spēki ir tikai retiem zināmi, bet uzzināmi katram. Domu virmojumi mūsu galvā ir tikpat pierādāmi kā gaismas, elektrības un skaņu viļņojumi; bet tie ir tik smalki, ka grūti tos fiziski novērot. Tos mēdz dēvēt par psichiskiem spēkiem.

Ar auguma varu mēs kustinām materiālas lietas. Šīs lietas savukārt var nokausēt auguma varu. Taču padoma, domu varai tās nevar pietikt, jo tā ir par smalku tiešām fiziskām iedarbībām. Šo padomu varu var norūdīt, "dzelzīs iekalt", un tad ar to var darīt brīnumainas lietas.

93. kur liekama vara ?

Gāju kultu, gāju maltu,

nežēloju savas varas;

Tik pat guļ zem zemītes

i varītes žēlotājs. 6866

Pietrūcin man spēciņa,

atlicin padomiņa;

Kam spēciņš, kam varīte,

lai ņem manu padomiņu. 27284

VARA IR ATDODAMA.

Auguma vara izbeidzas līdz ar augmu. Bet augums ir dots, lai darītu dvēseli pilnīgu. Ar auguma varu mēs pārklājam zemi saviem darinājumiem, radam ap sevi īpašu posumu (kultūru), bet tai pašā laikā apsējam arī neredzamās Viņpasaules druvas, kuŗu ražu paši reiz ievāksim. Bez Šās pasaules darbu taustamām sekām, reizē arī Iekšpasaulē nobriest neredzami augļi. Ar auguma spēkiem mēs kārsinam savu dvēseli, tāpēc auguma vara ir visa jāizlieto Šajā saulē dvēseles labad.

Darbā iegūtā padoma vara ir jānodod citiem tālāk. Visa mūsu civilizācija un zināšanas ir gūtas nodošanas kārtībā. Ir zīmīgas teikas par to, ka burvis nevar nomirt, nenodevis savu padomu un varu tālāk kādam dzīvajam.

94. kam der padoma vara ?

Bij manā galviņā

trīsdeviņi padomiņi,

Visu man vajadzēja,

ilgu mūžu dzīvojot. F 191, 1914

Šo vecami tēvainim

pērkoņlode azotē,

Tas varēja slāpes dzēsti,

dievvārdiņus runādams. 34149

PADOMA VARA VAJADZĪGA DZĪVOŠANAI.

Dzīve ir neaptveŗama, kas ar savu pagātni un nākotni atmetas mūžībā. Tās redzamā Šīspasaules puse ir tikai simbols milzīgam Viņpasaules dzīves audeklam. Šo nemanāmo audumu noģied dzejnieki, pieredz ticīgie un izlieto burvji. Dvēsele var vērst uz sevi Dieva vērību. Dievs tad rada domu, dod padomu mūsu prātam. Prāta darinātais domu veidols var iedarboties uz vielu un veidot nevien augumu, bet arī apkārtni. Cilvēks top par to, ko viņš domā. Tāda ir domu vara, tāpēc ir labi labo daudzināt valodās un dziesmās, un būt labu ļaužu pulkā, jo blakus iespaidam pašam uz sevi cilvēka doma iedarbojas arī uz citiem, tā var atnest tiem labumu vai ļaunumu.

95. kas ir burŠana ?

Kā nāburgs man darīja,

tā es daru nāburgam:

Nāburgs manu cūku būra,

es nobūru ļaudaviņu. 31156

Šam bij vārdi, tam bij vārdi,

man patiesu stipri vārdi:

Dūru mietu Daugavā,

apturēju ūdentiņu. 34131'

BURŠANA IR NETIEŠA VARĒŠANA VĀRDIEM UN DARBIEM.

No laika gala latvieši turēti par lieliem burvjiem. Latvietis visu savu mūžu dzīvojis kā burvis, būdams pārliecināts, ka mūsu padoma spēki var iedarboties ārpasaulē labā vai ļaunā virzienā. Jau Brēmenes Ādams ap 1080. g . raksta, ka Kurzemē visas mājas esot pilnas ar Dieva prāta zīlētājiem un burvjiem. No visām pasaules malām, pat no Spānijas un Grieķijas ejot turpu burties. To pašu par Latgali atkārto jezuīti.

Svešvārdā buršanu dēvē par maģiju. Ticība maģijai ir tikpat veca, cik cilvēce pati. Pēdējā laikā to sākusi pētīt arī zinātne, vismaz uzkrājot un pārbaudot notikumus.

Buršanu jeb maģiju mēdz šķirot baltajā - ko saucam par zintēšanu, un melnajā - ko dēvējam par zavēšanu.

96. kas ir zintĒŠana ?

Visi ļaudis to vien teica,

ka es liela zinteniece:

Uz akmeni malku cirtu,

strautā kūru uguntiņu. F 121, 87

Zintenieki, zavetnieki

tautu dēla vedējiņi:

Jumtu plūca ieiedami,

sāli meta ugunī. 16072' v.

ZINTĒŠANA IR LABDARĪŠANA BURVĪGĀ KĀRTĀ. _

Baltā burvība jeb zintēšana izlieto padoma varu labos nolūkos, lai dzīvē palīdzētu sev un citiem. Tā ir pilnīgs pretstats melnajai maģijai, kas cenšas otram kaitēt. Baltā maģijā pa laikam ietilpina dievredzību, nekromantiju un dziedniecību. Ar teurģiju jāsaprot tādas darbības, kuŗās var saskārties ar dievībām. Tādas ir Dieva turēšanas, godu un svinību darbības. Nekromantija ir dvēseļu un veļu izjautāšana, lai uzzinātu nākotni.

Latvju burvību dziesmās redzam, ka latvietis zintējis, izmantodams tā saukto analoģijas likumu. Pēc šā likuma līdzīgais pievelk līdzīgo. Ar dažām simboliskām darbībām ļaudis centās gūt vēlamos panākumus.

97. kas ir zavĒŠana ?

Burvi vien, zavetnieki

tautu meitas panākšņos;

Kungi vien, vagarīši

mūs brālīša vedībās. 20743

Boŗi boŗi, zavetnieki

mūs māsiņas vedējiņi:

Durvīs krustu ieskaldīja,

sāli meta ugunī. 16072

ZAVĒŠANA IR ĻAUNDARĪŠANA BURVĪGĀ KĀRTĀ.

Dienas Lapas Etnogr. piel. II rakstīts par kādu veceni: "Mācībā ejot, šī pārvērtusies par peli, ielīdusi mācītāja kūtī un zavējusi (būrusi, noskaudusi) viņa lopus" (170. lp. ). Šis un citi nostāsti rāda, ka burvji un zavetnieki pratuši pārvērsties visdažādākos veidos. Visvairāk daudzinātie pārvērteņi ir bijuši raganas un vilkači.

Melnā maģija jeb zavēšana sevišķi plaši izveidojās kristīgajos viduslaikos, jo tad nostiprinās jēdziens par Sātanu un velniem, kas atk1āti tai laikā apliecināja ticību burvjiem un raganām, bija slavenais Akvinas Toms (1224 - 1274). Melnā maģija pastāvēja visvairāk imaginācijā un obsekrācijā. Imaginācija ir stipra griba kaitēt, skaidra kaites iztēle un nešaubīga pārliecība par zavēšanas iedarbību. Obsekrācija bija ārējā zavēšanas dala - buramie vārdi un buramie daikti.

98. vai drĪkst otram ĻaundarĪt ?

Kuŗš kociņis ziemu zeļ,

tas vasaru nelapoja;

Kuŗš otram ļaunu vēl,

tas pats labu neredzēja. 9106

Līgaviņa, mātes meit,

nedar pāri sērdieņiem:

Dieviņš liks tev' atraitņu,

tavus bērnus sērdienīšus. 4817

KAS OTRAM KAITĒ, TAS PATS LABU NEREDZ.

Burvji zina, ka zavēšana, lai kaitētu otram, nav bez savām briesmām pašam būrējam. Ja ļauna burvība nesasniedz savu mērķi, tā atgriežoties atpakaļ pie paša zavētāja, bet arī izdošanās gadījumā ļaundari vajā kāds pasaules taisnības likums, kas ļaundarītājam atmaksā citam nodarītās pārestības. Mūsu tauta ilgos pieredzējumos zina šās likumības sekas un brīdina katru kaitēt cilvēkiem un kustoņiem. Ļauni burvji un ļaundaŗi, kā teikts, nelabi un grūti mirstot, kaut tie arī būtu šķietami laimīgi dzīvojuši. Tāpat daina zina vēstīt, ka "zagta nauda, krāpta manta neguļ pūra dibenā" (F 263, 352).

99. kas glĀbj no Ļaunu burvju varas ?

Lād man ļaudis, buŗ man ļaudis,

nevar mani izpostīt:

Dieviņš taisa zelta sētu

apkārt manu augumiņu. 33680

Tais', Dieviņi, dzelzu sētu

apkārt manu dzīvošanu:

Burvis būra, skauģis skauda,

nevēloņa nevēlēja. 9143

DIEVS SAVĒJOS SARGA UN GLABĀ.

Neskaitamās dziesmās nelaimē un grūtībās tiek piesaukts Dievs. Latvietis bijis pārliecināts, ka ar Dieva vārda pieminēšanu vien jau bija gūstama svētība un labums (33666, 8037, 18912 u.c. ). "Ar Dievu sāc, ar Dievu beidz!" saka mūsu paruna, tamdēļ latvietis dzīvoja, pastāvīgi domādams uz Dievu.

Dieva piesaukšana un daudzināšana patiesi ir labākais paņēmiens kā izbēgt ļaunumu un panākt labu. Arī šādā vienkāršā daudzināšanā ir sava tiesa burvības, ko tagadējā zinātne izskaidro ar suģestiju un ko pati tā izlieto kā dziedniecībā tā dzīvē.

100. kam pieder augstĀkĀ vara?

Augši dzied cīrulītis

par visiem putniņiem;

Augšāk Dieva varenība

pār visiem ļautiņiem. 2598I

Nāc, Dieviņ, pats palīdzi

grūta darba padzīvot:

Tev, Dieviņ, spēks, varīte,

Tev gudrais padomiņš. 6933

VISA VARĒŠANA NĀK NO DIEVA.

Kā arī cilvēks nepētītu varas un spēka būtību, taču viņam galu galā jāatzīst, ka Dieva pasaule ir visai sarežģīta un grūti izdibināma savu spēku izpausme. Taču to vienu mēs skaidri atskārstam, ka visas pasaules parādības iztek no viena un tā paša avota - DIEVA, tamdēļ visas varas, kā dvēseles, tā miesas, ir tikai daļiņas no lielās dievišķās pirmvaras. To zinājis latvietis un pastāvigī tuvojies Tai.

PAR GADSKĀRTU

101. kas ir gadskĀrta ?

Jānīts gāja gadskārtā

savus bērnus apraudzītu,

Vai tie ēda, vai tie dzēra,

vai tie skaisti padziedāja. 32938'

Nedod, Dievs, tādus ļaudis,

kādi ļaudis maliņā:

Par gadskārtu pirti kūra,

mēnešiem velējās. 260072

GADSKĀRTAS IR ZEMES GADA LAIKI.

Senā laika skaitīšana izriet no saules tecējuma. Gada laiki jeb laika meti vienmēr zināmā kārtībā sākas un beidzas: nāk pavasaris, vasara, rudens, ziema. Tā ir negrozāma gadījumu kārta, "kas vienmēr no jauna gadās", kā reiz teicis kāds zemnieks. Mūsu zemē tie ir gandrīz vienāda gaŗuma.

Mūsu mūža dzīvošana šajā pasaulē ilgst zināmu gadu skaitu, kas tikai retumis pārsniedz simtu. Viss, ko vien mēs še pieredzam un piedzīvojam, ir ietverts šajos nedaudzos gados. Šie mūža gadi ir tikpat svinīgi, cik svēts ir cilvēka mūžs, tamdēļ laiku pa laikam dienu ritumā mēs iespraužam pa svinīgam brīdim, lai atzīmētu mūža gada svētumu. Tā cēlušies gadskārtā svinamie brīži, dienas un laiki. Par svinamiem laikiem mēdz dēvēt vairāku dienu svinības gada laiku vidū.

102. kas ir svĒtdiena ?

Duš, ēdat, man' gosniņas,

tai mazā zālītē;

Par nedēļu Svēta diena,

tad laidīšu ābulā. 29435 v.

Dievs aizliedza bitītei

sarkano āboliņu;

Kam bitīte nesvinēja

Svētas dienas launadziņu. 30299

SVĒTDIENA IR DARBA NEDĒĻAS BALTĀ DIENA.

Katras nedēļas beigās bija viena tīra jeb balta diena - SVĒTDIENA, kas bija nolemta atpūtai un izpriecai. Katras dienas galā saulei rietot svinams brīdis SAULCELĪTE, nedēļas vīdū ceturtdienas vakarā PIEKTVAKARS un dainās pieminētā PUSSVĒTE nedēļas priekšpēdējā dienā.

Senā gadskārtā bija 4 laikmeti, katrs no tiem dalījās 2 laikos, kas iesākās ar svinamu dienu vai laiku, katra laika 45 dienas dalījās 5 deviņdienu nedēļās (savaitēs).

Deviņdienu nedēļa bija arī romiešiem, bet grieķiem katrs mēnesis dalījās 3 desmitdienu nedēļās. Ieviešoties Eiropā kristīgajai ticībai, seno āriešu laika skaitīšanu aizstāja ar austrumniecisko septiņdienu nedēļu.

103. kas ir meteŅi ?

Visu gadu naudu krāju;

Metenīša gaidīdams;

Nu atnāca Metenītis,

nu naudiņa jātērē. 32234

Gari laidu kumeliņu

Meteņdienu vakarā,

Lai aug lini tievi, gaŗi,

mana tēva tīrumā. F 821, 479

METEŅI IR PAVASAŖA IESĀKUMS.

Meteņos izbeidzas ziema un iesākas pavasaris. Ar Meteņiem,kā pirmo pavasaŗa dienu, latvieši sākuši laikmetu skaitīšanu. Tādi laikmeti ir gadskārtas ceturkšņi - pavasaris, vasara, rudens un ziema.

Senāk par METIEM saukti saulgrieži, piem. , "Koki jācērt metos - tas ir ziemā un vasarā, kad dienas gaŗums apstājas" (B 19, 369). Arī latīņu meta nozīmē griešanās vietu, ceļa jūtis, robežu, beigas. Leišu metas un un prūšu metan nozīmē gadu. Ar šiem norādījumiem kļūst saprotams Meteņa nosaukums. Kr. Barons L. Dainās ar Meteni iesācis svināmo laiku un dienu apskatu. Ari vēsturnieks J. Krodznieks raksta: "Kad latvieši īsti skaitījuši sava gada sākumu, tas taisni nekur nav teikts: tik noprātot varam, ka tas bijis pavasarī un šis pavasaris viņiem sācies ar Meteni" (Latv. vēst. I. 64).

Metenis ir pēdējā ķekatnieku diena. Meteņu parastie ēdieni ir plācenis, grūdenis un cūkas kājas. Meteņos vizinās un ciemojas. Tā ir savā ziņā bijusi arī bērnu diena. Katoļu laikos šī diena dabūjusi Vastlāvja nosaukumu.

104. kas ir lieldienas ?

Ko Lieldiena man atnesa

par gadskārtas gaidījumu?

Vienu pašu zīdautiņu

vējiņam vicināt. 32267

Lieldienīte man vaicā,

kur tie kāra šūpolītes?

- Straujas upes maliņā,

ozoliņa zariņā. F 459, 907

LIELDIENAS IR PAVASARA SVINAMAIS LA1KS.

Lieldienas svin pavasaŗa vidū, kad diena un nakts vienā gaŗumā. Pēc senas teiksmas šai laikā Dievam esot šūpulis kārts. Tamdēļ vēl šodien Lieldienu jaukākā izprieca ir šūpošanās. Dažos apvidos vēl pazīstamas simboliskas rotaļas 'putnu dzīšana' un 'ripu sišana'. Lieldienu svinīgais ēdiens ir olas, kas nozīmē sauli. Lieldienas svin trīs dienas.

Kristīgā ticība paturēja šo seno svinamo laiku, bet saules atmodas vietā ielika Jēzus Kristus piecelšanos no miroņiem.

105. kas ir ŪsiŅi ?

Par kalniņu Ūsiņš jāja

ar akmeņa kumeliņu:

Tas atnesa kokiem lapas,

zemei zaļu ābuliņu. F 464, 1194

Ej, Ūsiņ, labais vīrs,

jāj ar mani pieguļā:

Es guntiņas kurējiņš,

tu kumeļu ganītājs. 30054

ŪSIŅDIENA IR VASARAS IESĀKUMS.

Ar Ūsiņdienu iesākas vasara un jauns saimniecības gads. Tad gājēji un kalpi pārvietojas uz jaunām salīgtām dzīves vietām.

Ūsiņu īpaši daudzina kumeļu audzētāji kā zirgu gādnieku vasaras laikā. Viņam par godu pirmo vasaras nakti jāj zirgus pirmo reizi pieguļā un dienā pirmo reizi laiž lopus ganos. No rīta vāra gaili un vakarā gatavo pentogu kā Ūsiņam svinīgus ēdienus.

Ūsiņš rada indiešu Ašvinam (sanskritā ūša nozīmē ausma) un grieķu Dioskūriem (Dievadēliem), kas arī ir Saules vedēji. Arī latvieši Ūsiņu sauc par Dievadēlu. Pēc dažu mītalogu domām tautas dziesmās pieminētais Saules kalps, Saules stūrmanis ir tas pats Ūsiņš. Viņš arī Saules kumeļu braucējs un Saules vedējs.

Katoļu laikos ieviesies nosaukums Jurģis, kas cēlies no citu āriešu tautu līdzīga tēla.

106. kas ir jĀŅi?

Jāņu diena, svēta diena

aiz visām dieniņām:

Jāņu dienu Dievadēls

Saulesmeitu sveicināja. 32919

Jauni puiši, jaunas meitas,

līgojata Jāņu nakti!

Jānīts sēja zelta naudu

Jāņu nakti tīrumā. 32868

JĀŅi IR VASARAS SVINAMAIS LAIKS.

Jāņus svin vasaras vidū, kad saule visaugstāk uzbraukusi debesu kalnā šai laikā dienas ir visgaŗākās, bet naktis visīsākās. Jāņu paražas vēl tagad mūsu tautā dzīvas, un par tām dzied neskaitāmas līgotnes. Kā Jāņu ēdiens izdaudzināts siers, kā dzēriens alus. Jāņos gaismas un dzīvības spēks vislielākais, tāpēc to centušies Jāņu nakti izmantot burvji, skauģi un raganas.

Jānis ir rada romiešu Janus un indiešu Devajana. Nosaukums 'Līgo svētki' ir izcēlies tikai pašos jaunākajos laikos. Jāņi ir īsts latviešu svinamais laiks. Gluži aplami domā tie, kas tur viņu nosaukumu aizgūtu no evanģēliju Johannes.

107. kas ir mĀras ?

Jaunas meitas, jaunas sievas,

svinat labi Māras dienu:

Kas svinēja Māras dienu,

tai Māriņa basa tek. F 194, 515

Es savām gotiņām

par gadskārtu godu daru:

Cepu maizi, daru alu,

lai gotiņas baŗojas. F 72, 5974

MĀRAS IR RUDENS IESĀKUMS.

Rudens ar savu ražu un augļiem no laika gala ir bijis Māras ziņā. Māras diena saucās tautā - Lielās Māras jeb Mātes diena (15. aug. ). Dainas to sauc arī par Maizes dienu, Māras svinēja lopiem, tāpat kā Ūsiņus zirgiem. Māras dienā sievas un lopu kopējas cepa jaunrudzu maizi, kūla sviestu un gatavoja dažādus piena ēdienus, ar kuŗiem cienāja ganus. Tad mēdza dziesmām daudzināt govis, kazas, aitas un lopkopību vispār.

Katoļu baznīca, savā laikā pieņemdama seno Māru, kaut gan sagrozītā izpratnē, pieņēma arī viņas svinīgās dienas. Taču katoļu baznīca daudzas Māras dienas ieceļ arī pati no sevis, jo ļaudis bija ļoti pieķērušies šai senajai Dieva Mātei un turēja svētu viņas vārdu. Dainas nekur nedaudzina kādu Māras dienu pavasaŗa laikmetā, kas katoļiem īpaši svēta, bet gan to, kas pēc Jāņiem. Nav jādomā, ka mūsu senās Māras laika ziņā būtu sakritušas gluži kopā ar katoļu baznīcas noliktiem svētkiem.

108. kas ir apjumĪbas ?

Kur, Jumīti, tu gulēji

šo gaŗo vasariņu?

- Tīrumiņa vidiņā,

zem pelēka akmentiņa. 28543

Pļaujat, mani pļāvējiņi,

kas ņemsim mēs Jumīti:

- Ej tu pati, saiminiece,

Juma ņemtu tīrumā. 28555

APJUMĪBAS IR RUDENS SVINAMAIS LAIKS.

Šai laikā notiek ražas novākšana, un tamdēļ šis rudens svinamais laiks saistas ar appļāvībām. Appļāvības tautā dēvē arī par apjumībām, jo tad tiek daudzināts JUMIS UN JUMALA kā dzīvības un ražas princips. Tautas dzeja un paražas apvijušas Jumjus ar daudzām darbībām, rotaļām un dziesmām. Apjumībās cepuši īpašu Jumja klaipu, kas atšķīries no citiem ar savu lielumu un veidu.

Senāk Jumja diena esot svinēta Miķeļa dienā 29. sept., kaut arī raža jau bijusi novākta (Dienas Lapas etn. piel. II, 117). Liekas, Apjumību novirzīšanās no rudens saulgriežiem veicinājusi ražas novākšana dažādos laikos.

Juma vārds atskan indiešu mitoloģijā kā Yama un Yami, kas tur tiek turēti par cilvēka sākumu un par Viņsaules mirušo gādniekiem. Mūsu Jumis ir tikai dzīvības pamiršanas noslēpuma daudzinājums.

109. kas ir mĀrtiŅi ?

Ūsiņš nāk, Ūsiņš nāk,

Mārtinš nāk vēl labāks:

Ūsiņš nāk zaļu lauku,

Mārtiņš rudzu apcirknīti.  R. Auninš 3

Cekulainu vistu kāvu,

Mārtenīša vakarā:

Lai aug man raibas govis,

kā vistiņas cekulainas. 30232

MĀRTIŅI IR ZIEMAS IESĀKUMS.

Mārtiņos izbeidzas rudens darbi. Mārtiņi ir pēdējā pieguļas, ganīšanas, aršanas un kulšanas diena. Kā Mārtiņu ēdiens tiek daudzināts gailis un vista. Vēlākos laikos ieviesās arī zoss, bet dainas par to vēl nerunā. Mārtiņos staigā noviepušies Mārtiņbērni, kas nozīmē svētību nesošos veļus. Kurzemē starp Mārtiņbērniem ir arī Miesmetis. Mārtiņos tiek daudzināts Pērkons kā vasaras graudējs, lietus devējs un ražas audzētājs.

Mārtiņš ir dilstošās saules cilvēkojums, tāpat kā Ūsiņš austošās. Senindiešiem sanskritā Martaņda ir saules teiksmu tēls un cīnītājs meža kuiļa izskatā. Arī mums Mārtiņš ierodas un aiziet ar kaŗa troksni un ziemas svinamās dienās ēd cūkas šņukuri līdz Meteņiem.

110. kas ir ziemassvĒtki ?

Ziemassvētki, Lieladiena,

tie Dievam lieli svētki;

Ziemassvētkos Dievs piedzima,

Lieldienā šūpli kāra. 33295

Simtu cepu kukulīšu,

Ziemassvētkus gaidīdama:

Simtiem nāca danču bērnu,

Ziemassvētku vakarā. 33304

ZIEDMASSVĒTKI IR ZIEMAS SVĒTKI.

Ziemassvētki ir svētki Dieva daudzināšanai un debess gaismas atdzimšanai. Ziemassvētki ir bagātākās svinības gadskārtā, jo tad visādu labumu un mantu pilnam savākts. Šie ir gaŗākie svētki gadā, jo aizņem četras dienas kā "četri brāļi Ziemassvētki", kas kopā ar "Lieldieniņas trīs māsiņas" izlīdzina gada dienu skaitu. Ziemassvētku ēdieni ir "dzīva labība": zirņi, pupas, kā arī cūkas šņukuris un desas. Visiem šiem ēdieniem bija sava īpaša nozīme. Pie Ziemassvētku izpriecām pieder bluķa vilkšana un dedzināšana, budēļos iešana un rotaļāšanās vispārīm.

PAR DIEVTURĪBAS PIEDERUMIEM

111. kas ir dievturĪbas piederumi ?

Dievaina, dievaina

tautiņu sēta:

Kur kāju spēru,

tur zieda vajag. 25560

Apdzisa man guntiņa

dievājā stundītē;

Ne tā mana guņa dzisa,

dzisa laužu valodiņas. 8322'

DIEVTURĪBAS PIEDERUMI IR DIEVAINAS LIETAS, VIETAS, ZĪMES UN IESTĀDĪJUMI.

Dievainības jēdziens ir ļoti tuvs svētuma jēdzienam, tikai plašāks. Dievaini ir visi ierīkojumi un iestādījumi, kas nodomāti Dieva turēšanai, kā dievnami, baznīcas, ramavas, svētzīmes, vīcēji, draudzes u.c. ārējie piederumi, kas vajadzīgi tās kultam. Bez šādiem kulta iestādījumiem un piederumiem neviena reliģija nevar dzīvē parādīties, nevar tapt par posumu (kultūras) pamatu.

112. kas ir dievnams ?

Kuplis auga ozoliņš

Dieva nama galiņā;

Sper Pērkons, rīb zemīte,

ne lapiņa nedrebēja. 34127

Pārjāja brālītis

no Dieva nama

Ar tautu meitiņu

saderināts. 16063

DIEVNAMS IR DIEVAM SVĒTĪTA VIETA.

Senie dievnami bijuši kļavām un ozoliem apstādītas ēnainas vietas, sauktas arī par Dieva paēnām (B 15, 2586), Svētām paēnām (B 14,732;400,1760) u.tml. Tikai vēlāk šais vietās tiek uzceltas ēkas. Mūsu dienās par dievnamu sauksim ēku, kas uzcelta Dieva daudzināšanas sanāksmēm.

Mūsu valodnieks prof. Blese par Dieva nama nosaukumu un nozīmi raksta tā: "Šis ir vecs izteiciens, un te laikam uzglabājusies vārda 'nams' pirmatnējā nozīme, kuŗš tad būtu vedams sakarā ar sanskrita namah 'noliekšanās, godināšana', senīru nem 'debess' un nemed 'svētnīca', seno gallu nemnētou, nemetodurum 'svētnīca, svēta, Dievam veltīta birzs', lat. nemus, -oris n. 'birzs, mežs', gr. nēmos 'ganīkla' un nomos 'ganīkla, dzīves vieta'.

113. kas ir baznĪca ?

Vecais tēvs, sirmu bārdu,

nelaiž bērnu baznīcā.

Ejiet, bērni, pielūdziet,

ielaidīs baznīcā. F 90, 2324

Ak tu manu baznīciņu,

tavu skaistu cekuliņu I

Trīs dieniņas puru bridu,

cekulā vērdamies. F 589, 28

BAZNĪCA IR DIEVAM UN MĀRAI SVĒTĪTA VIETA.

Baznīcas bija vai nu kokiem apdēstītas vietas, vai arī gluži neaizkārta: un neaiztiekamas vietas mājokļu tuvumā. Parasti katras mājas dārzā bijusi šāda svētvieta, par kuŗām runā vēl pagājušā gadsimta senraksti. Baznīcas tiek daudzinātas vistīm kā Māras baznīcas.

Prof. P. Šmits savā laikā apgalvoja, ka baznīca esot no rusiem aizņemts vārds un jēdziens. Taču savā Latv. mītoloģijā viņš atzīstas: "Par leišiem nu mums droši zināms, ka viņi saukuši par baznīcām (bažnyčia) arī savu pagānu dievu tempļus. Arī latvieši daudzina daudz vecus baznīcas kalnus, kur nekad nav stāvējušas kristīgās baznīcas".

114. kas ir ramava ?

Kur jūs mani ramēsit,

sirdēstī nomirušu?

Ramēs rožu dārziņā

apakš rožu lapiņām. 1325042, 36

Dziesmiņā, saulītē

bārenīšu ramavīte:

Dziesmiņās remdējās,

saulītē kaltējās. 4373

RAMAVAS IR REMDĒŠANĀS VIETAS.

Ramavas parasti ir meži ap dievainām vietām, kuŗos ramēja mirušos vai arī sapulcējās svinīgos laikos. Latvijā pazīstami vairāk desmit vietu vārdi, kas attiecas uz ramavām: Ramuļēni, Ramuļi, Ramenes, Rimstavas u.tml. Visplašāk tikusi izdaudzināta Ramava jeb Romove senajā prūsijā. Krieviski rameņ nozīmē mežu. Prof. A. Švābe raksta: "Reliģijas milzīgā vēsturiskā loma taisni izskaidrojama ar reliģiskā kulta krasi izveidoto sabiedrisko raksturu, kad kulta dziesmas, dejas un ceremonijas aizrāva ekstāzē 'sirdsēstos nomirušās' sirdis - 1325042 , un pašas sapulcinātās ļaužu masas pacilātā spēka un kopības sajūta radīja reliģiskas 'ramuvītes' illūziju, kas žāvēja darbdienas asaras un remdēja viņas vārgdieņu sāpes. Pusmītiskā, pusvēsturiskā Prūsijas Ramava ar svēto ozolu birzi ir tikai krāšņs simbols visām tām neskaitāmām Senlatvijas reliģisko svētku ramuvītēm, kuŗas pastāvēja visur, vienalga, vai viņas bija iemiesotas īpašās birzīs un elku kalnos, vai arī dzīvoja tikai kā acumirklīga masu psīchozes sajūta svētkos un īpašās svētku dienās" (Raksti par latv. folk. 67. lp.).

115. kĀdas ir dieva svĒtzĪmes ?

Dievadēli klēti cirta,

zelta spāres spārēdami;

Saules meita cauri gāja,

kā lapiņa drebēdama. 33754

Gudenieku slinki puiši

jumtā kāpa Dievu lūgt,

Vai lūdzat, nelūdzat,

basenieci nedabūs. B 1, 375

DIEVA RAKSTU ZĪME IR PAJUMTE.

Dieva vārds senāk nozīmējis arī pašu debesi. Vārds taevas pāriet pat uz igauņiem ar nozīmi debess (O. Loorits, Estn. Volksdicht. u. Myth. 42). Gluži tāpat kā valoda, arī rakstu zīmes Dievs un debess tiek apzīmēts ar vienu un to pašu zīmi. Šī zīme līdzinas spārēm, jumtam. Cauri šīm debesu spārēm tek Saulesmeita savās gaitās. Mūsu tautas rotājumos šāda debesu zīme ir sastopama ļoti daudzos veidos. Pēc analoģijas burvības likuma nav brīnums, ka jumtā kāpj Dievu lūgt, jo katra lūgšana savā ziņā ir buršana.

Dainas bieži Dievam min krustu: "Es samalu rīta māli, ne krustiņa nemetusi. Met, Dieviņ, zelta krustu beidzamā saujiņā" 8005 u.c. , kas tēlotājā rakstā parādas kā krusts ar vienāda gaŗuma zariem. Arī zobena krusts (18836) un krusts dabā uz ogām (34130) un čiekura (1379').

Bez šīm raksta zīmēm Dievam pieskaitītas vēl gaŗa rinda dažādu lietu, augu un dzīvnieku.

116. kĀdas ir laimes svĒtzĪmes ?

Laimes koki, Laimes koki

mana ceļa maliņā:

No priedītes jēri dzima,

no eglītes kazlēniņi. F 90, 1781

Ej, Laimiņa, tu papriekšu,

kad es iešu tautiņās,

Ej pa priekšu, trauc rasiņu

ar sudraba žagriņu. 17835

LAIMES RAKSTU ZĪME IR SKUJA, ŽAGARS, SLOTA.

Laime kā dzejas tēls ir jaunāka nekā Dievs, tamdēļ Laimes rakstu zīmes nav tik dziļi iesakņojušās rotājumos kā Dieva 'pajumte'. Laime mūsu dziesmās bieži tiek minēta kopā ar skuju, žagaru, slotu. Žagaru viņa pasviež slīkstošiem, ar slotu dodas uz pirti pie grūtniecēm, tamdēļ Laimei ar pilnu tiesību varam pieskaitīt kādu jauku rotājumu mūsu rakstos, proti, skujiņu. Skujiņas raksts ir daudzos skaistos paveidos lietots gan audumu, gan lietu rotājumos.

Tāpat kā Dievam arī Laimei ir vēl daudzas svētzīmes un līdzības. Laimei ir arī savs krusta veids ar noliektiem zariem (svastika), kas visvairāk parādas uz sieviešu tērpa.

117. kĀdas ir mĀras svĒtzĪmes ?

Līku loku upe tek

no kalniņa lejiņā;

Aiztecēja Mīļa Māra

saturēja straujupīti. 34132

Dieviņš gāja rudzu sētu

ar sudraba sētuvīti;

Svēta Māra birzīt gāja,

ar sudraba kurpītēm. 27955 v.

MĀRAS RAKSTU ZĪMES IR LĪKLOCIS UN GULUS SVĪTRA.

Šāds līklocis jau no senlaikiem apzīmē ūdeni, šķidrumu, ar ko Mārai pastāvīga darīšana. Kā zināms, viņa saucās arī Ūdens Māte, Jūras Māte, Piena Māte utt. Līklocis kā latviešu rotājumu raksts ir plaši pazīstams. Māras zeme, Zemes Māte izteikti gulus svītrā pat ar darbību 'birzīt'. Vēl citas Māras zīmes atklājas salīdzinājumos ar citām tautām. Tāds ir īpašumu zīmēs trīsstūris ar aso galu uz leju. Bez šīm raksta zīmēm Mārai ir vēl veltīti daudzi dzīvnieki, stādi un rīki, piemēram, čūska. vītols, slaucene u.c.

Kā Uguns Mātei Mārai ir krusts 'ugunskrusts', kas ir krustojums ar vēlreiz krustotiem zariem.

118. kĀda ir latvieŠu dievturĪbas zĪme ?

Meteni, Meteni,

kur liki plāceni?

- Klētī, plauktā,

krustiņš virsū. 32218

Krustu krustām puķes auga

Mīļas Māras dārziņā.

Kuŗa meita godu tura,

tai pin puķu vainadziņu. 6621

DIEVTURĪBAS SVĒTZĪME IR KRUSTKRUSTS.

Latvieši lietojuši dažādus krusta zīmes veidus. No šiem dievturība izraudzījusies biežāk lietoto un vairāk daudzināto krustkrustu. Ar šo zīmi tikusi apzīmēta uguns, kad to vakaros ierušinājuši pelnos un vilkta uz maizes klaipa pirms ielaišanas krāsnī. Tamdēļ tas saukts arī par 'ugunskrustu', kam uzglabājušies arī zīmējumi(F 150, 1097 un F 150, 1085).No zīmējumiem redzams, ka ugunskrusts ir taisnleņķains krustojums, kam visi četri gali vēlreiz pārkrustoti.

119. kas ir vĪcĒji ?

Ģērbjata, vīksata

pādīti manu,

Liek cauņu cepuri,

pelēkus svārkus! 1498

… Žagatiņa, lēkātāja,

tā dancīša vilcējiņa;

Cielaviņai vieglas meitas,

tās dancīša uzvedējas. 26862

VĪCĒJI IR GODU UN SVINĪBU VADĪTĀJI.

Latviešiem tāpat kā citiem āriešiem nav bijis īpašas priesteŗu kārtas. Par svinīgo darbību sācēju un vadītāju varējis būt katrs, kam tas pēc sabiedriskā stāvokļa pienākas vai ko izraudzīja ļaudis. Tā ģimenes svinīgo paražu vīcējs jeb vīkšējs varējis būt ģimenes galva vai arī tās vecākais vīrietis. Valstī augstākie vīcēja pienākumi piederējuši lielkungam. Chronikās lasām, ka tāds bijis Zemgales lielkungs Viesturs.

Vēl 1708. g . kādā "Rohkas-grahmata Deeva kalposch. zeremonijam" par vīkšējiem tiek saukti "draudzes kuratori". Langes Vārdnīcā vīcējs tulkots "der Anstifter" (I. 70).

Pamatojoties uz šiem norādījumiem, arī atjaunotā dievturībā svinīgo darbību vadītāji dēvējami par vīcējiem, atmetot nelatvisko priesteŗa jēdzienu.

120. kas ir draudze ?

Tuvu tuvu ciema gani,

draudzē vien nesadzina;

Vai bij paši bārušies,

Vai telītes badīj'šās? 7614 v.

Cieši cieši, droši droši,

mana draudze, turaties,

Lai tie paši kāzu ļaudis

kā zirnāji staipījās. 209953 v.

DRAUDZE IR VIENPRĀTĪG0 PULKS.

Draudze ir īsts un labs latviešu vārds, ko aizguvusi kristīgā ticība savas baznīcas vajadzībām. Taču tādēļ vien dievtuŗiem nav iemesla no šā vārda atteikties. Par dievtuŗu draudzēm tagad sauc dievtuŗu apvienības, kas ietilpst Latvijas Dievtuŗu Sadraudzē. Senatnē mums nebija vajadzīgas nekādas īpašas dievtuŗu draudzes, jo katrs latvietis tad dzīvoja pēc vienas un tās pašas reliģijas padomiem neviena netraucēts. Tagad, turpretī, dievtuŗus ielenkušas svešas ticības. Lai vieglāk pastāvētu to vidū un drīzāk atbrīvotu tautiešus no garīgā jūga, visiem dievtuŗiem jāapvienojās draudzēs.

PRIEKŠVĀRDI OTRAM IZDEVUMAM

Šai katēchismā Ernests Brastiņš īsā kodolīgā veidā ietvēris dievturības mācību. Vārds "katēchisms" - kādas mācības izskaidrojums jautājumos un atbildēs (katēchein - atbalsot, pamācīt jautājumos un atbildēs). Šādu izskaidrošanas veidu kopš reformācijas laikiem iecienījuši kristīgie teologi (Lutera Lielais un Mazais katēchisms un tam pretstatā Pēteŗa Kanīzija katoļu katēchisms, kas 1585. g . iznācis arī latviski kā pirmā latviešu grāmata). Arī Ernests Brastiņš dievturības mācības sistēmatiskam izskaidrojumam ir izvēlējies katēchisma jautājumu un atbilžu formu. Īpatnēji ir šī katēchisma ietvari: visa viela iedalīta 12 nodaļās, katrā nodaļā 10 jautājumu, katra jautājuma raksturošanai divas dainas.

Katēchisms izdots 1932. g . un nosaukts par Dievtuŗu ceroksli (vārda nozīmi izskaidro katēchisma 2. jautājums). Tā priekštecis ir neliela grāmatiņa - Latviešu dievturības atjaunojums, kas iespiests 1925/26. g. ziemā. Tas bija pats pirmais mēģinājums sistēmatiski attēlot dievturības mācību. Pēc 6 gadiem redzam daudz ko pārveidotu. Brastiņš savos uzskatos nekad nesastinga, jauni materiāli vai jauni pētījumi arvien viņu pamudināja labot agrākos spriedumus. Dažas savas grāmatas viņš ir krustām šķērsām sasvītrojis labodams, papildinādams, nekad neapmierinādamies ar reiz sasniegto.

Mūsu nacionālās reliģijas pētniecība ir samērā jauna. Tautas atmodas laikmetā valdīja nekritiska pieeja tiem materiāliem, kas par aistiešu reliģiju bija ieviesušies sveštautiešu rakstītās vēsturēs un ziņojumos par mūsu tautas kultūru. Uz tiem pamatojoties radās priekšstats par trīsvienību - Pērkonu, Potrimpu un Pikolu - un Ausekļa plašā dievību saime. Ar prof. L. Bērziņa, prof. P. Šmita un citu aizrādījumiem iestājās radikāls pagrieziens mūsu mitoloģijas pētījumos, pamatā liekot sveštautiešu novērojumu vietā latviešu tautas tradīcijas. Bet, cik radikāli atšķīrās P. Šmita Latviešu mītoloģija ( 1918. g .) no Ausekļa uzskatiem, tikpat radikāli savukārt Ernesta Brastiņa atziņas atšķiras no P. Šmita. E. Brastiņš ir pirmais, kas plaši un sistēmatiski nodevies mūsu nacionālās reliģijas pētīšanai. Savā darbā viņš ir izlietojis Kr. Barona metodi, izrakstīdams visas mītiskās, ētiskās un kultiskās dziesmas kartotekā. Tā bija iespējams visu materiālu kārtot un aptvert un būt drošam, ka nekas nepaslīdēs nepamanīts. Fragmentāru atsevišķu pētījumu vietā bija pārskatāms viss dainu reliģijas materiāls.

E. Brastiņš savu darbu tomēr nav varējis pabeigt, 17. jūnija iebrukums ir pārvilcis tam svītru. Vairāki manuskripti ir palikuši līdz galam neizstrādāti un neiespiesti. Virkne jautājumu gaida tā1ākus pētniekus, jo nav viena cilvēka spēkos atjaunot celtni, ko gadu simteņiem grāvuši un postījuši sveštautiešu garīgie un materiālie ieroči. Pēdējos divos gadu desmitos daudz darīts, un talkā dievtuŗiem nākuši negribot arī tie, kas dievturības kustībai nepieslējās.

Dievturības katēchismu trimdā par jaunu izlaižot, tas parādas rotatora technikā. Ir izdarīti rakstības un valodas labojumi, arī daži grozījumi terminoloģijā. Salīdzinājuma materiāls palicis nepārbaudīts. Sīkākus pētījumus un pamatojums gaida virkne Ernesta Brastiņa atziņu, ko viņš, celmlauzis būdams, atklājis vairāk intuitīvi. Te darbs nākamiem dievturības pētniekiem. Iespējams, ka viens otrs spriedums nākotnē izveidosies citādi, bet lietas būtību tas negroza: kā mūsu valoda mums ir svēta un kopjama un trimdas ceļos kļuvusi mums vēl dārgāka, tā arī nacionālā reliģija ir svētums, kas būs mūsu uzticamākais pavadonis svešās zemēs un apgaismos mūsu ceļus atpakaļ uz mūsu svēto zemi - Latviju.

Tumšs laukā, tumšs laukā, kur būs ņemti ceļa biedru? Dievs būs man ceļa biedrs, Laime ceļa rādītāja.

11947. gada sērsnu mēnesi, Sakšu zemē, Honzenas baltiešu nometnē. Nikolajs Namnieks

Otrais izdevums J. Brača un N. Namnieka rediģēts, Ernesta Brastiņa fonda izdevums, pavairots Rotenburgas latviešu nometnes laikraksta Ritums spiestuvē.

DIŽVADONIS UN VIŅA DARBS

Latviešu dievturības atjaunotājs un Latvijas Dievtuŗu Sadraudzes pirmais dižvadonis Ernests Brastiņš dzimis 11892. gada sērsnu mēneša 19. dienā Straupē. Viņš beidzis Stiglica mākslas augstskolu Pēterpilī, kuŗu beigusi lielākā daļa mūsu vecākās paaudzes mākslinieku. Pirmā pasaules kaŗa laikā Brastiņš beidza arī Paula kaŗaskolu Pēterpilī un pēc tam cīnījās kā virsnieks strēlnieku pulkos un Latvijas armijā. Pēc Latvijas atbrīvošanas Brastiņš kļuva Kaŗa mūzeja pārzinis. Kaŗa mūzeja un vēlāk Izglītības ministrijas ekspedīcija viņa vadībā 4 vasarās uzmērīja visus Latvijas pilskalnus. Vēlāk Brastiņš strādāja Rīgas pilsētas technikumā par zīmēšanas un mākslas vēstures skolotāju un lasīja lekcijas Kaucmindes mājturības institūtā. Brastiņa darbība bijusi ļoti vispusīga, rosīga un panākumu bagāta. Apmēram divos gadu desmitos viņš sarakstījis ap 20 grāmatu. Tai pašā laikā viņš veicis zinātniskus pētījumus, mācījis jaunatni, gleznojis, instruējis māksliniekus, publicējis daudz rakstu presē un pats vadījis laikrakstus kā techniskais redaktors, vadījis organizācijas, nodibinājis Latvijas Dievtuŗu Sadraudzi un atjaunojis latviskā kulta pildīšanu. Priekšpusdienas viņš pavadīja zinātniskās iestādēs studēdams materiālus, pēcpusdienas laikā mājās viņš pieņēma savus apmeklētājus, vakarā strādāja skolā. No šī darba spraiguma viņu izrāva boļševiku okupācijas vara Baigajā gadā. Brastiņš bija viens no pirmajiem latviešiem, ko apcietināja un aizveda uz Padomiu savienību. Pēc tam apcietināja viņa vecāko dēlu Austrumu - Rīgas pilsētas 1. ģimnazijas audzēkni.

Ernests Brastiņš latviešu gara darbinieku vidū ir nozīmīgs kā vēsturnieks, kā gleznotājs un dzejnieks, kā nacionālisma ideologs, kā sabiedrības darbinieks un vadonis un kā latviešu nacionālās reliģijas atjaunotājs.

Kā    v ē s t u r n i e k s    Brastiņš licis pamatus Latvijas pilskalnu pētīšanā. Viņš uzmērījis visus Latvijas pilskalnus, publicējis to aprakstus 4 grāmatās, lokalizējis seno piļu atrašanās vietas. Pilskalnu salīdzināšanai viņš apceļoja Lietavu, Kuršu kāpas un Austrumprūsiju. Mūsu pilskalni tagad labāk apzināti kā mūsu kaimiņvalstīm. Viņa darbu turpināja prof. Fr. Balodis, archaiologi E. Šturms, V. Ģinters, A. Karnups.

Kā    m ā k s l a s     v ē s t u r n i e k s    Brastiņš licis pamatus latvju tēlotāja raksta izpētīšanai. Pētījumus par latvju raksta elementiem un kompozīciju viņš publicējis divās grāmatās, kas līdz šim ir vienīgie nozīmīgie darbi mūsu ornamentālās mākslas izpratnē. Viņa darbu turpināja mākslinieks J. Bīne - Rīgas valsts mākslas amatniecības vidusskolas direktors un LDS Rīgas draudzes pēdējais vadonis. Latvju raksta kultūru Brastiņa un Bīnes audzēknes - Kaucmindietes - izplatījušas visplašākā latviešu sabiedribā.

Kā    r e l i ģ i j a s     v ē s t u r n i e k s    Brastiņš radījis veselu apvērsumu šai nozarē, pēc tautas tradīciju avotiem noskairodams latviešu reliģijas, mītoloģijas, ētikas un kulta sistēmu, kā arī latviskā uzskata pamatvilcienus. Šie pētījumi publicēti atsevišķās grāmatās, bet daļu viņš publicēt vairs nepaspēja.

Kā    g l e z n o t ā j s    Brastiņš ievadīja latviešu senātnes mītoloģijas tēlu atdzimšanu jau ar savu pirmo piedalīšanos gleznu izstādē Valmierā 1919. g ., kas piedzīvoja lielu uzplaukumu A. Cīruļa, J. Bīnes, K. Sūniņa, A. Gusāra, J. Audriņa, A. Karnupa, H. Vīkas, K. Freimaņa, tēlnieku J. Brieža, A. Brastiņa u.c. darbos. Savas domas izteicis grāmatā Glezniecības pastardienas.

Kā    d z e j n i e k s    Brastiņš sacerējis nedaudz dzejas darbu. Viņš lieliski atdzejoja Atskaņu chroniku, kas vēstī par senču brīvības cīņām krusta kaŗos. Pēc Brastiņa scenārija tika sarīkoti pirmie Pļaujas svētki Koknesē ar viņa Apjumību mīkali un Aizsargu pulka Jāņu uzvedums Madonā ar Jāņu mīkali. Mīkales gājušas plašumā ar A. Brastiņa, Antonijas Bines u.c. darbiem. Nenoliedzama Brastiņa ietekme dzejas pagriezienā uz latvisko pusi, kuŗas priekšgalā J. Veselis, V. Eglītis, V. Dambergs, J. Medenis, E. Virza, V. Cedriņš, H. Vīka, A. Francis u.c.

Kā    n a c i o n ā l i s m a     i d e o l o g s    Brastiņš ir sevišķi nozīmīgs. Nacionālisma idejas Brastiņš pauda nevien sabiedriskajā darbā, runās un atsevišķos rakstos presē, bet viņš tās noskaidrojis teorētiskā sistēmā grāmatā Tautības mācība. Kā nacionālisma ideologs Brastiņš ir pirmais pēc tautiskā laikmeta vadoņiem - Krišjāņa Valdemāra, Jura Alunāna, Ausekļa, Andrēja Pumpura, Ata Kronvalda. Nav nekā līdzīga Latvijas patstāvības laikmetā, kas ar Brastiņa darbiem šai ziņā varētu mēroties. Tautiskā laikmeta vadoņi iedvesa nacionālo sajūsmu un sprauda mērķus tā laikmeta apvāršņa robežās, Brastiņš turpretim radījis vispārīgu nacionālisma teoriju visām tautām. Šai ziņā viņš ir pretstats Kārlim Marksam, kas radījis sociālisma teoriju.

Kā    s a b i e d r ī b a s     d a r b i n i e k s    Brastiņš darbojies vadošos amatos vairākās organizācijās. Ilgus gadus viņš bija Neatkarīgo Mākslinieku Vienības priekšnieks, Senatnes Pētītāju Biedrības priekšnieks, bija garīgais vadonis organizācijai Latvju jaunatne. Viņš devis arī vārdu un simbolu organizācijai Pērkoņkrusts. Brastiņš ietekmējis latviskās kultūras atdzimšanu ar saviem rakstiem presē, ar saviem aizrādījumiem māksliniekiem, sabiedrības darbiniekiem, organizāciju vadītājiem un valstsvīriem. Brastiņš ir vīriešu latviskā tērpa atjaunotājs. Viņš pirmais parādijās sabiedrībā latviskajā tērpā. Pēc viņa tiešiem aizrādījumiem atjaunota latviskā koŗa dziedāšana un tautiskā deja. Brastiņa raksti latviskās kultūras jautājumos pildīja nevien laikrakstu slejas, bet viņš uzņēmās arī tiešo preses vadību, Kārļa Ulmaņa valdības laikā kļūdams Brīvās Zemes, Rīta un Tēvijas Sarga techniskais redaktors, kuŗa uzdevums bija laikrakstu mākslinieciski grafiskā iekārtošana. Latviešu presei viņš piešķīra tik daiļu ietērpu, ka tā šajā laikā nostājās visas pasaules preses priekšgalā.

L a t v i e š u      n a c i o n ā l ā s     r e l i ģ i j a s    atjaunošanas darbā apvienojās visi Brastiņa, centieni. Viņam bija drosme iet tālāk par teoretiskām atziņām vien. Viņam bija drosme ievadīt pilnīgi jaunu sabiedrisku kustību, atjaunot latviskā kulta pildīšanu. Šai šoreiz neparastajā ceļā Brastiņš nebaidījās sastapt visu kristīgo konfesiju un visu marksisma partiju naidu un konvencionāli pilsoniskās sabiedrības ironiju. Pēc divu gadu desmitu Brastiņa darba un vēl sekojošiem pārbaudījuma laikiem latviešu reliģijas atjaunošana ir neapstrīdams notikums. Ir liels skaits tautiešu, kas šo reliģiju atzīst par savu pārliecību un turas pie tās savā dzīvē. Pret šo reliģiju lojāli nostājusies arī pārējā latviešu sabiedrības daļa, kas pati tai nav tieši pieslējusies. Latvju reliģijas piekritēju skaits gadu desmitos vairs neies mazumā, bet gan vairumā un tās ietekme latviešu gara dzīvē kļūs arvien lielāka un lielāka.

Kāmēr zemes lodes plašumā sasauksies dievtuŗi, tik ilgi nezudīs latviešu dievestība, latviešu valoda, latviešu dziesma, latviskais daiļums, tik ilgi nezudīs Latvijas piemiņa.

Mag.hist. Jūlijs Bračs

ERNESTA BRASTIŅA DARBU SARAKSTS

(Daži nosaukumi un izdevumu gadi pēc atmiņas. J. Br. )

1. Glezniecības pastardienas.

2. Latvijas pilskalni I Kurzeme.

3. Latvijas pilskalni II Zemgale.

4. Latvijas pilskalni III Vidzeme.

5. Latvijas pilska1ni IV Latgale.

6. Beverinas pilsvieta.

7. Latviešu ornamentika (1923. ).

8. Latvju rakstu kompozicija (NMV izd. ).

9. Daiļā sēta (Zemn. Domu izd. ).

10. Latviešu dievturības atjaunojums (1925/26. ).

11. Latviešu Dieva dziesmas (11928. ).

12. Latviešu tikumu dziesmas (11929. ).

13. Latviešu tautas dziesmu tikumi (1928/29.;

godalgots ar Kr. Barona. prēmiju).

14. Latvju gadskārtas dziesmas (11929. ).

15. Latvju godību dziesmas (neiespiests).

16. Latvju burvību dziesmas (neiespiests).

17. Teikas par Dievu ( 1929. , Folkl. krāt. izd. ).

18. Latvija, viņas dzive un kultūra (1931. ).

19. Dievtuŗu cerokslis (11932.).

20. Mūsu dievestības tūkstošgadīgā apkarošana. (1936. ).

21. Tautības mācība (1936. ).

22. Samulsuma pārspēšana.

23. Latviskās Latvijas labad.

Content

Brastiņš Ernests Cerokslis

PRIEKŠVĀRDI TREŠAM IZDEVUMAM

PRIEKŠVĀRDI

PAR DIEVTURĪBU

PAR DIEVU

PAR LAIMI

PAR MĀRU

PAR ĻAUNAJIEM

Cilvēki

Pasaku tēli

PAR PASAULI

PAR CILVĒKU

PAR MŪŽA DZĪVOŠANU

PAR DZĪVOŠANAS TIKUMIEM

PAR CILVĒKA VARU

PAR GADSKĀRTU

PAR DIEVTURĪBAS PIEDERUMIEM

PRIEKŠVĀRDI OTRAM IZDEVUMAM

DIŽVADONIS UN VIŅA DARBS