Vīlma Lūle

Debesis cilvēkā jeb Dzīves mācība. 1. grāmata

Lūle Vīlma

Debesis cilvēkā jeb Dzīves macība

1. grāmata

Svētība un apgaismība brīvajai gribai

Šī grāmata ir sarakstīta, lai cilvēki paši varētu uzlabot savu veselību. Izklāsta maniere ir apzināti atvieglota, lai saprast būtu viegli ikvienam.

Mācība par piedošanu ir vienkārša un pieejama tiem, kas ir gatavi atzīt savas kļūdas, bet nepieņemama tiem, kam pie visa vainīgi citi cilvēki.

Šī grāmata māca, kā izzināt sevi un sev palīdzēt..

IEVADA VIETĀ

Katra cilvēka mūžā mēdz būt liktenīgas tikšanās, kas būtiski maina visu turpmāko dzīvi. Šāda, neaizmirstama un neikdienišķa, bija mana iepazīšanās ar Lūli Vilmu — neparastu grāmatu autori. Viņas darbi kļuvuši par manas ārsta prakses rokasgrāmatu.

Laikam jau ikviens sev ir uzdevis jautājumu: kāpēc es esmu šajā pasaulē? Tikai atbildi ne vienmēr izdevies atrast.

Vecmāte un ginekoloģe ar 20 gadu darba praksi Lūle Vilma, palīdzēdama mazajiem cilvēciņiem ierasties šajā pasaulē, ir sapratusi, ka mēs visi šeit ierodamies mācīties. Mācīties dzīvot, mīlēt,

strādāt, audzināt bērnus un būt laimīgiem. Katra diena, katra stunda mums ir mācību stunda, un, ja to sekmīgi apgūstam, mēs kļūstam gudrāki, un šā brīža problēmas vairs nav. Ja no risināmā jautājuma cenšamies izvairīties, tas agri vai vēlu tik un tā būs jāizprot, tikai vēlāk tas var kļūt daudz sarežģītāks un izpausties kā stress.

Jebkuru slimību izraisa stress. Stresa pamatā ir bailes. Daba Lūlei Vilmai ir dāvājusi neparastu spēju saskatīt stresus, kas izraisījuši to vai citu kaiti. Viņas ārsta prakse un prasme ielūkoties cilvēku dvēseles dzīlēs ļāvuši izstrādāt mācību, kas palīdz jebkuram cilvēkam tikt galā ar savām problēmām un tādējādi palīdzēs atgūt veselību. Cilvēka ķermenis ir savdabīgs indikators, kas rāda, kādi stresi iemitinājušies organismā, izraisot slimību. Kamēr tos neatbrīvojam, atveseļošanās iespēja ir apšaubāma.

Lūle Vilma māca: ir loti svarīgi saprast, ka dzīvē viss negatīvais palīdz iemācīties uz ļaunumu nedusmoties. Jo naids ir ceļš pretī bojāejai. To saprotot, jāiemācās piedot. Piedot sev pieļautās kļūdas, piedot citiem, pat ja tie ne vienmēr šķiet patīkami, jo viņu aplamā rīcība tikai liecina par mūsu trūkumiem — līdzīgs līdzīgu piesaista.

Ir grūti izcelt šajā mācībā vissvarīgāko — nozīmīgs ir katrs teikums, katra no vairāk nekā pārsimt lappusēm.

Būtiskākais Lūles Vilmas grāmatās ir iespēja dziļāk ielūkoties sevi, pareizi izvērtēt problēmas un, tās izprotot, no zemapziņas atbrīvot. Tādējādi arī atgriezīsies veselība. Neviena ārstēšanas metode nebūs veiksmīga, kamēr neiemācīsimies pareizi domāt, bet, to iemācījušies, gluži vienkārši vairs neslimosim.

Izprazdams daudzo semināru dalībnieku lūgumu palīdzēt pēc iespējas vairāk cilvēkiem, Lūle Vilma piekrita grāmatas izdošanai ari latviski.

Ceru, ka šī grāmata jums palīdzēs, tāpat kā ir palīdzējusi man. Ik dienas strādājot ar pacientiem, tā man kļuvusi par atslēgu, kas palīdz atvērt daudzu problēmu durvis. Tā kļūs nepieciešama ikvienam, kas, to izlasījis, sapratis, ka vainīgos nevajag meklēt citos cilvēkos, bet pacentīsies kaut mazliet pārmainīt sevi. Tad dzīve kļūs labāka visiem.

Ārsts ALEKSANDRS MATISONS

Nav sliktu cilvēku un nav labu cilvēku, ir cilvēki. Un ikviens var kļūt par Cilvēku. Šo iespēju sniedz zināšanas. Zināšanas dod mācība. Zināšanas, kas dvēselē rada atbildes trīsas, sniedz sirds gudrību. Tomēr iezubrītas gudrības liecina tikai par saprāta esamību.

Patiesā sirdsgudrība ļauj cilvēcei izdzīvot. Neticīgs cilvēks ir cilvēks bez nākotnes. Nākotne pieder brīvam cilvēkam. Visspēcīgāk cilvēku gūstā tur viņa stresi.

I DAĻA . mĪlestĪba, PIEDOŠANA un veselĪba

Lai cik ir garš uz zemes ceļš,

Ir labais beigas, labais visa sākums.

Mums labā trūkst — tā daudzi melš,

Bez pašu labuma kam bijis dzīves nākums.

Rūdolfs Rimmels

*  Atdz. A. Priedītis.

Tradicionalas ir kļuvušas runas par fizisko un garīgo veselību, it kā tās būtu kas atšķirīgs. Tomēr mūsdienu cilvēku apstākļi ir tā materializējuši, ka viņa veselības atjaunošana jāsāk ar taustāmo, tas ir, fizisko. Ikdienas ārsta prakse nosaka šo pieeju.

Bet tam cilvēkam, kas izvēlējies netradicionālās izveseļošanās iespēju, jāzina, kas ir veselība, un šīs zināšanas jāliek lietā. Tas, kurš cer, ka ar rokas mājienu viņa kaites tiks izdziedinātas, smagi kļūdās, un šis lētticīgais vēlāk maksās ar savu veselību. Ja kāds jūsu stāvokli atvieglos, uzliekot rokas vai pārraidot enerģiju, efekts tomēr būs īslaicīgs un vienīgi iznīdēs sekas. Patiesībā tādā pašā veidā ārstē arī tradicionālā medicīna.

Slimību var ārstēt, tikai novēršot cēloni, bet cēlonis slēpjas dziļi jūsos. Katrs cilvēks slepenībā cēloni zina, tikai vairākums to neapzinās.

Cilvēka labākais dziednieks ir viņš pats, jo vienmēr ir pa rokai. Ārsta uzdevums ir mācīt, virzīt, palīdzēt un parādīt kļūdas. Ja cilvēks pats sev nepalīdzēs, arī Dievs to nedarīs.

Cilvēks ir Gars, kas caur Dveseli valda pār savu Ķermeni.

Mūsu ķermenis kā mazs bērns visu laiku alkst mīlestības, un, ja mēs kaut mazliet par to rūpējamies, viņš patiesi priecājas, maksā mums tūlīt un bagātīgi. Ja cilvēks, no rīta pamodies, saka: „Labrīt, mans ķermeni! Es tevi mīlu! Šodien būs laba diena!" Tad diena būs labāka. Un vakarā: „Ar labu nakti, mans ķermeni! Es tevi mīlu! Gan sapņi būs jauki!" Un sapņi būs jauki.

Kad spīd saule, man ir labi. Es izjūtu pasīvu baudu. Un tad sev saku: „Kāda laime, ka spīd saule!" Tādējādi es aktīvi sevi papildinu ar pozitīvo. Kad līst lietus un ceļš ir vieni vienīgi dubļi, arī tad var rast ko tādu, kas uzlabos garastāvokli. Pat visnepatīkamākajā situācijā ir kas pozitīvs, kaut arī tā ir pavisam rūgta mācība.

Un kā lai zina, varbūt tā noderēs?

Kosmiskā plānā pastāv cēloņu un seku likums. Ko sēsi, to pļausi. Slimība skaidri liecina par mūsu kļūdām attiecībās ar sevi pašu.

Tie, kam nepatīk, ja parāda viņu kļūdas un māca, kā tās labot, nolemj sevi ciešanām. Cilvēka gars zina savus pienākumus. To vidū ir arī pienākums būt veselam. Materiālajā negatīvismā turpinādami ripot lejup no kalna, mēs nodarām pāri visiem. Cilvēks nav viens. Slimnieks ap sevi izstaro negatīvo enerģiju, nodarīdams sliktu arī citiem.

Tātad savas ģimenes slimības daļēji esmu izraisījis es. Kosmiskais likums māca: viss, ko daru, pie manis atgriežas dubultā. Tāpat kā likuma nezināšana neatbrīvo no soda, arī es sevi nolemju divkāršam sodam paša negativitātes dēļ.

Cilvēks pats izraisa savu slimību. Tās ir sekas. Cēlonis ir negatīva doma.

TURPMĀKAIS IZKLĀSTS DOMĀTS TIEM, KAS PAŠI GRIB SEV PALĪDZĒT.

Būtībā viss šajā pasaulē ir Enerģija.

Enerģija = Gaisma = Mīlestība = Visums = Vienotība = Dievs.

Ja jums nepatīk vārds Dievs, jūs esat cilvēks, kas, neciezdams netīrumus, kopā ar tiem izmēž mirdzošu dārgakmeni, nesaprazdams, kas tas ir.

Dažādi enerģijas veidi nodrošina pasaules daudzveidību.

Veselības enerģija nodrošina veselību. Visa Vienotība nezina miera stāvokli, un arī veselības enerģija atrodas nerimtīgā kustībā. Tāpat kā asinis rit pa asinsvadiem un limfa pa limfvadiem, arī enerģija plūst pa īpašiem kanāliem. Asinsriti organismā var uzturēt ar mākslīgās sirds palīdzību, bet, pārtrūkstot enerģijas plūsmai, cilvēks mirst.

Enerģētiskie kanāli nav saskatāmi. Cilvēka ķermenī to ir bezgala daudz, un centrālā daļa veido galveno enerģētisko kanālu, kas atrodas mugurkaulā. Tāpēc mugurkaulu varam dēvēt par ķermeņa balstu gan tiešā, gan pārnestā nozīmē.

Cilvēka ķermenī atrodas arī enerģētiskie centri jeb čakras, kas kalpo par enerģijas rezervuāriem un kuru normālu piepildīšanos nodrošina normāls, tas ir, vesels mugurkaula stāvoklis.

Katram cilvēkam fiziskās veselības atjaunošana jāsāk ar mugurkaulu. Mūsu ķermeņa uzbūve ir pilnīga, lai īstenotu tai paredzētos mērķus. Visi ķermeņa atjaunošanas palīglīdzekli mums doti jau kopš dzimšanas — acis, lai saskatītu kļūdu, un rokas, lai to izlabotu. Cilvēka skelets + muskuļi ir

smalki regulējama, vienkārša un universāla sviru sistēma, ja vien mēs to uzturam darba kārtībā. Palūkojieties uz sevi spogulī, kā izkropļots jūsu ķermenis.

Un nemeklējiet attaisnojumus, kāpēc tas tā. Ja gribat kļūt veseli, jāiztaisno mugurkauls. Kamēr cilvēks nesapratīs, ka no stājas ir atkarīga viņa veselība, nav jēgas turpināt ārstēšanu — viņš tā vai tā pilnībā neizveseļosies.

Slābans ķermenis = laiska dvēsele = vārga veselība.

Neaizmirstiet, ka neviens skriemelis mugurkaulā necieš ne vismazāko berzi pret citu skriemeli un, pirms sākt iztaisnot sakropļojumu, skriemeļiem jāizveido telpa.

Jāsāk ar skriemeļu pacelšanu.

To var darīt ar stiepšanās vingrinājumiem vai nu stāvot, vai guļot uz grīdas, vai sēžot. Vislabāk — uz cieta krēsla. Uzlieciet plaukstas uz gurnu augšdaļas, ar plaukstu pamatu atbalstoties vēdera lejasdaļā. Koncentrējiet domas uz mugurkaulu. Stiepšanos sāciet ar astes kaulu. Fizisko augšupcelšanos pastipriniet ar domu. Iztēlojieties kaķi, kas pacēlis asti. Saliecieties jostasvietā un iedomājieties, ka krusti tagad ir gandrīz vai horizontālā stāvoklī. Tikai tā viegli var pacelties jostas, krūšu un kakla skriemeļi, jo izzudīs to aplamais atpakaļizliekums, kas atgādina kārniņu klājumu, un kopā ar to arī milzīgā muskuļu spriedze mugurā.

Ja jūs turklāt iztēlosities, kā katrs atsevišķais skriemelis paceļas tieši uz augšu, nostājoties īstajā vietā, un lēni, atbalstoties ar rokām gurnos, iztaisnosit muguru un stiepsities uz augšu, drīz jutīsit pašsajūtas uzlabošanos, tas ir, pleci iztaisnosies, rokas atbrīvosies, elpa kļūs viegla, mugura taisna. Nemēdz būt pārlieku garu. roku, dažkārt par īsu kļuvusi mugura.

Tad atslābiniet plecus un pastiepiet uz augšu kaklu un pakausi vairāk nekā žokļus, lai saspringtu visi augšējās ķermeņa daļas muskuļi. Izbaudiet mugurkaula izstiepšanos un „uzkodiet" gabaliņu prieka.

Kad pēc šādas izstaipīšanās jūs piecelsities, no jauna sajutīsit savu ķermeni un to, ka mugurkaulam it kā nav svara, turklāt, ja nebūtu to saturošā ķermeņa, tas dotos augšup, tad tas nozīmē, ka esat sasniedzis pilnību un galvenais enerģētiskais kanāls ir atvērts.

Jūs ir piepildījusi svaiguma sajūta. Jūs tūlīt jutīsities labāk.

Cik bieži tā vingrināties? Tik bieži, cik ātri gribat izveseļoties. Kāds to darīs vienu reizi dienā, cits — simt reižu. Klatram savs mērķis un izvēles iespējas.

Parasti cilvēki nekādi nevar saprast, kāpēc viņiem liek izstaipīt muguru, ja viņi ieradušies ārstēt pavisam citu slimību. No muguras kaitēm jau nemirst — tāda ir parastā motivācija. Bet svarīgi tas ir tāpēc, ka ikkatram mugurkaula skriemelim atbilst viens orgāns vai orgānu pāris, kuru veselības stāvoklis ir tieši atkarīgs no mugurkaula stāvokļa. Skatoties uz slimu mugurkaulu, var, neredzot pašu orgānu, pateikt, kas ar to notiek. Piemēram, starp lāpstiņām atrodas 6. krūšu skriemelis — sirds skriemelis, kura krass satricinājums, it īpaši, ja skriemelis jau agrāk traumēts, var pat izraisīt infarktu. Pirmā kakla skriemeļa trauma — migrēnu, epilepsiju utt.

Jo ilgāks laiks pagājis kopš skriemeļa savainošanas, jo pamatīgākas pārmaiņas. Tikai pārsniedzot kritisko robežu, parādās sāpju sindroms. Ja profilakses pēc mugurkauls

būtu staipot vingrināts, līdz kritiskajai robežai cilvēks nebūtu nokļuvis.

Pie biroju galdiem sēdošo muguras ir visbiežāk sakropļotas un tās jāizstaipa 5 — 10 reizes dienā. Ja esat cēlis lielus smagumus vai kritis, tas jādara tūlīt pēc notikušā. Arī sporta treniņi jāsāk un jābeidz ar stiepšanos.

Īpaša problēma ir kaulu traumas.

Pirms 30—40 gadiem varējām būt pārliecināti, ka parastā kritienā bērns sevi nesakropļos, bet tagad stāvoklis ir krasi mainījies. Minerālu, īpaši kalcija, trūkuma dēļ bērnu kaulaudi ir tik trausli, ka nākas pameklēt bērnus ar taisniem mugurkauliem. Vēl sliktāks stāvoklis ir jauniešu vidū. No rafinētajiem produktiem un minerālvielu trūkuma cilvēki cieš visā pasaulē, kļūdami arvien vārgulīgāki.

Katram cilvēkam neatkarīgi no vecuma vajadzētu lietot dabisko kalciju — olu čaumalas. īpaši tas ieteicams augošiem bērniem, grūtniecēm, cilvēkiem, kam bijušas kaulu traumas, un veciem ļaudīm, kuru kauli ar gadiem kļūst trauslāki. Arī pēc ārstēšanās ar hormonu preparātiem kauli kļūst mīkstāki, lai gan kalciju šajā gadījumā neizmanto.

Lai pasargātu no rahīta, bērnus sabaro ar D vitamīnu. Bet tā ir pletne nodzītam zirgam, kam nedod auzas. Ir vajadzīgs arī kalcijs. Kalcija apmainu organismā regulē epitelķermenīši vai blakus vairogdziedzeri. Enerģētiskā regulācija tiek vadīta no 7. kakla skriemeļa. Tātad, ja vēlaties, lai jums būtu stipri kauli, staipiet arī kakla skriemeļus.

Un nevajag bīties no aterosklerozes (asinsvadu pārkaļķošanās). Gluži pretēji!

Kad sāksiet lietot iepriekš novārītu, izžāvētas un kafijas dzirnaviņās samaltu olu čaumalas, domās tām sakiet: „Bet nu nāc un pacenties tā kārtīgi nostiprināt manus kaulus, un pa ceļam paķer līdzi sāļus, kas nevēlami nosēdušies dažādās vietās!" Tā var atbrīvoties no aterosklerozes. Neaizmirstiet, ka viss sākas ar domu!

Deva pieaugušam cilvēkam — viena tējkarote dienā sešus mēnešus pēc kārtas, slimniekiem — ilgāk. Pašlaik pārdošanā ir tabletes, kuru sastāvā ir diezgan kvalitatīvs dabas dolomīts un ko ērti lietot. Protams, to enerģētiku nevar salīdzināt ar dabisko olu čaumalu enerģētiku.

Var šķist smieklīgi, tomēr muguras izstaipīšana palīdz pat pret sliktu garastāvokli un nogurumu. Jo arī tie ir tikai negatīvās enerģijas izpausmes.

Kāpēc, sēžot mīkstā dīvānā, ātri vien sākat snaust? Tāpēc, ka galvenais enerģētiskais kanāls noslēdzas un ķermenim vajadzīgs miegs kā enerģijas atjaunošanas avots. Tas pats notiek, braucot mašīnā vai autobusā.

Iemāciet bērniem un jauniešiem izstaipīt mugurkaulu! Cilvēks ar taisnu muguru tik ātri nenoveco. Negaidiet, kamēr muguras patoloģija pārsniegs kritisko robežu. Sāciet tūlīt!

Tāds ir ķermenī plūstošo enerģiju, kā arī traucējumu, ko radījuši šķēršļi to ceļā, ļoti vienkāršais skaidrojums.

Bet kur rodas enerģija?

Iepriekš tika minēts: Visa Vienotība = Dievs = Enerģija. Tātad enerģija pie mums plūst no Visa Vienotības, Dieva. To mums sniedz kopš piedzimšanas brīža. Vislabākā uztvere ir miegā, jo tad mūsu dvēsele ir tīra. No pašiem atkarīgs, kā ar šo enerģiju rīkosimies — pavairosim vai iznīcināsim.

Padomājiet par savu dzīvi. Cik daudz tajā notikumu, ko atceroties kļūst silti ap sirdi, un cik daudz tādu, par kuriem ir smagas atmiņas. Un tagad iztēlojieties, ka pie katra notikuma esat saistīts ar neredzamu dzīparu vai enerģētisku saikni. Cik ir balto — pozitīvo un cik melno — negatīvo!

Vieni notikumi dod spēkus, citi — tos atņem. Tos dēvē par sasprindzinājumiem ikdienas situācijās vai par stresiem. Visiem labi zināms, ka ir slimības, ko izraisa stresi, bet vai varat noticēt, ka visas slimības nosaka stresi?

Vienkāršs piemērs. Reiz bērnībā jums kāds pateica vienu sliktu vārdu. Tagad ikreiz, kad

□   jums kāds to saka,

□   jūs kādam to sakāt, ' '

□   jūsu klātbūtnē tā saka,

□   pat ja no ekrāna dzirdat, kā to kāds izrunā vai kādam saka,

šo vārdu uztverat kā savu personisko problēmu, jo atkal sāk darboties tā pati negatīvā saikne. Vai vēl uzskatāmāk — katru reizi jūsu pacietības kausā iekrīt pa lāsei, līdz trauks ir līdz malām pilns.

Jo negatīvākas jūtas, jo lielāka lāse. Un malām pāri plūstošais ūdens ir slimība. Jo lielāka ūdenspelķe, jo nopietnāka slimība.

Šādi skaidrojot, kļūst saprotams, kāpēc viens vārds var izraisīt infarktu. Infarkts, tāpat kā jebkura cita slimība, ir kritiskās robežas pārkāpšana, pēdējā lāse, kas pārpilda kausu. Šajā gadījumā saskaramies ar enerģijas materializēšanos. Tamlīdzīgā situācijā parasti secina — kāda dēļ N. piemeklēja infarkts. Pēc tam apkārtējie sāk tiesāt „vainīgo", citiem vārdiem sakot, negatīvismam (infarktam) pievieno negatīvisma masu (naidu, atriebtkāri). Vai tādējādi slimnieks var atlabt? Noteikti ne.

Izskaidrosim situāciju ar vēl vienu vienkāršu piemēru.

Četri cilvēki kādu gaida. Piepeši viens no viņiem saka: „Dumjais!" Trīs to dzird. Pirmais rij asaras, domādams, ka teiktais attiecas uz viņu. Otrais spriež: „Kāpēc viņš tā teica? Ko es esmu viņam nodarījis? Bet ko tādā gadījumā…" utt. Un iespējamā spriedze pieaug. Trešais sāk smieties — tas uz viņu neattiecas. Un patiešām, aplamais vārds cilvēkam izspruka nejauši. Jo viņš atcerējās kaut ko attiecībā uz sevi.

Kas notika? Divi cilvēki bez iemesla radīja negatīvu saikni, un sāka darboties stresa ķēdīte. Kurš bija labais un kurš — sliktais? Labais bija trešais, jo viņš prata neradīt sevī stresu.

Vai vispār pastāv absolūti labais un absolūti sliktais? Nē. Viss ir nosacīti. Kas vienam labs, tas otram — slikts. Būtisks ir mans situācijas vērtējums.

Nemeklējiet vainīgos, bet ziniet — viss sākas jūsos.

Ja man ir slikti, es pats esmu izvēlējies slikto sevī.

Līdzīgs pievelk līdzīgu — tas ir kosmiskais likums. Ja manī mājo bailes saslimt, es saslimšu. Ja es sargos no zagļa, viņš uzglūnēs. Ja bīstos krāpnieka, es to sev ar domu piesaistu. Ja manī ir naids, skaudība, vainas izjūta, sarūgtinājums, žēlums, es sev piesaistu naidu, skaudību, vainas izjūtu, sarūgtinājumu, žēlumu.

TĀTAD: ja cilvēks ir slims, viņš sevī jau ir uzņēmis slikto un tā nodarījis pāri savam ķermenim.

Slikta doma, kas manī slēpjas, vienmēr dara jaunu, turklāt attaisnojumi manam ķermenim nav vajadzīgi.

Ir tikai viena iespēja, kā atbrīvoties no sliktā. KĀ TO IZDARĪT?

PIEDODOT!

Negatīvā saikne izzudīs, ja es teikšu:

Es tev piedodu to, ko tu man esi nodarījis.

Es sev piedodu, ka esmu uzņēmis sevī šo slikto.

Es lūdzu piedošanu savam ķermenim (orgānam), ka

tādējādi esmu viņam nodarījis pāri.

Es mīlu savu ķermeni (orgānu).

Ja esmu kādam nodarījis pāri (arī domās), lūgšu viņam piedošanu. Arī sev piedošu, ka tā iznācis.

Jūs sapratāt? Jāatbrīvo, tas ir, jāpiedod abiem saiknes galiem.

SLIKTAIS- ES- MANS ĶERMENIS

Es — tā ir mana Dvesele. Mans ķermenis ir Mans.

Pirmā saikne (1) pastāv starp mani un slikto. Otrā saikne (2) — starp mani un manu ķermeni. Atbrīvot var abas, ja es to patiešām vēlēšos.

Cilvēkam jāatskaitās sev par savu rīcību. Visu, ko nodaru otram, saņemu atpakaļ divkārt — daru labu, saņemu divkārt, daru sliktu — saņemu divkārt. Tas, ka cilvēks, nodarījis Jaunu, krīt un lauž kaulu, nozīmē mazu sodu par mazu nodarījumu. Viņam ir paveicies, ka sods seko tūlīt. Par lieliem grēkiem atmaksa nāk vēlāk, dažkārt pat nākamajā dzīvē. Kas žēlojas par savu grūto likteni, lai atceras, ka tā izpērk iepriekšējās dzīves grēkus. Ja cilvēks neapzināti rīkojas slikti, sekos sods, bet, ja viņš to dara apzināti un tīšuprāt, sekos barga atmaksa. Mūsdienās īpaši ir izplatītas lamas, lāsti, ļauns prieks, noziegumi. Atmaksa gaida savu stundu.

Vēlreiz atkārtoju — cēlonis neizbēgami rada sekas. Nedusmojieties uz tiem, kas dara ļaunu, — niknojoties jūs darāt sliktu sev. Agri vai vēlu viņi paši saņems sodu.

Lūdzot piedošanu par saviem iepriekšējās dzīves grēkiem un piedodot sev to, ka līdz šim tas nav izdarīts, var atbrīvoties no iepriekšējās dzīves grēka. Problēma ir tikai atrast gaišreģi, kas saskatītu iepriekšējā dzīvē notikušo.

Ideāls ir stāvoklis, ja cilvēks domā par nākotni, nevis bijušo. Nevajag slikti rīkoties vai arī tūlīt lūgt piedošanu, ja nejauši esi ko aplam izdarījis vai tikai nodomājis. Nevar dzīvot cerība iepriekšējas dzīves kļūdas labot ar kāda palīdzību. Neatliec uz rītu to, ko vari padarīt šodien!

DOMA IR DARBĪBA

Piedošanai domās ir tāds pats iedarbības spēks kā skaļi lūgtai piedošanai. Domu darbība ļauj man piedot visiem neatkarīgi no laika un attāluma. Vakardiena no piedošanas viedokļa ir tikpat tālu kā bērnība vai iepriekšējā dzīve.

Ja es piedodu no visas sirds, saikne atbrīvojas tūlīt un pilnīgi. Ja neprotu koncentrēt domas, jāatkārto tik ilgi, līdz jutīšu, ka šīs problēmas vairs nav.

Droši vien jūs jau esat sapratuši, kāpēc nekad nevajag jautāt: „Bet vainīgs taču ir viņš, kāpēc man jāpiedod?" Tas jādara, jo citādi kaitējat pats sev. Bet viņš, iespējams, nemaz sliktu nav darījis, aplam tas ir tikai jūsuprāt.

Kurš grēks šajā pasaulē ir vislielākais? Tas, ka cilvēks neprot piedot!

Piedošanu nedrīkst uztvert primitīvi. Ja man ir slikti, sev jāpavaicā: „ Kāpēc man ir slikti ? Kas man dara pāri ?"

PIEMĒRAM.

1.    Ļaudis savstarpēji strīdas, un manī tas izraisa sliktas izjūtas.

•         Es piedodu jums, ka strīdoties jūs darāt man sliktu.

•         Es piedodu sev, ka to esmu uzņēmis sevī.

2.     Kāds ir saslimis, esmu satraukts, man ir bail.

•         Es piedodu slimniekam, ka slimodams viņš nodara man sāpes.

•         Es piedodu sev, ka esmu tās uzņēmis sevī.

Cilvēki uzskata, ka viņu pienākums ir uztraukties. Tas, kurš neuztraucas par kādu citu, it kā ir necilvēks. Bet uztraukums ir negativitāte. Tātad jāatbrīvojas no nemiera un tā

radītā ļaunuma. Ārstējot bērnus, šāda piedošana ir ideāla. Piedodot es atbrīvoju negatīvo saikni starp sevi un bērnu, kas mocījusi mūs abus. Plaušu karsonis pāriet trīs četrās dienās bez zālēm.

3.    Kāds ir nomiris.

•         Es piedodu mirušajam, ka viņa nāve man sagādājusi sāpes.

•        Es piedodu sev, ka esmu tās uzņēmis sevī.

Tā parasti labojam savu kļūdu, jo mēs neesam atbrīvojuši mirušā garu. Un tā labu darām gan sev, gan aizgājējam. Ļoti bieži sērojošie palicēji saslimst, jo raudādami nodara sliktu nelaiķa garam. Gars grib un tam jābūt brīvam. Cilvēks, kas nomira, to ir vēlējies. Viņš gribēja tikt brīvībā. Nāve ir patīkams pārdzīvojums. Visi, kas izjutuši klīniskās nāves stāvokli, var to apliecināt.

4.     Kāds dara labu, es to zinu, bet man tas nepatīk. Man pašlaik viņa labestība nav vajadzīga. Karmas izpirkšanai tagad nepieciešams tieši tas sliktums, kas man ir. Visu darīt cita vietā nozīmē darīt viņam sliktu. Nedrīkst liegt viņam dzīves pieredzi, Es tev piedodu, ka tu ar savu labo rīcību dari man sliktu.

•         Es sev piedodu, ka esmu to uzņēmis sevī.

Tamlīdzīga situācija bieži rodas vecāku un bērnu attiecībās.

Visvairāk cilvēku mīl viņa bērns. Un visvairāk sāpju bērnam nodara viņa māte. Kāpēc? Iemesls ir vienkāršs.

Bērns māti pazīst labāk nekā māte pati sevi. Deviņus mēnešus viņš to nepārtraukti vēro. Viņš, tīrais gars, visu zina, visu redz un visu saprot. Māte gan viņu ne. Pēdējo paaudžu māšu vairākums pat nav pratušas kontaktēties ar savu

vēl nedzimušo bērnu kā ar dzīvu cilvēku. Un tad bērns piedzimst. Viņš sāk dzirdēt, ko māte runā, un redzēt, ko māte dara. Šīs kardinālās atšķirības izraisa bērna dvēseles šķelšanos, rada negatīvas saiknes, uzkrāj negatīvo.

Un tomēr mums nav nekādu tiesību vainot savu māti, jo paši viņu izvēlējāmies, būdami garu valstībā un juzdami nepieciešamību doties uz Zemi savas karmas (likteņa parādu) izpirkšanai. Tikai šī māte man der. Tikai pārvarēdams grūtības, kas mani piemeklēs, ja es būšu šīs mātes bērns, es varēšu izpirkt savu karmu.

Analogas ir arī attiecības ar tēvu.

Piedodiet savām mātēm un tēviem visu līdz pēdējam sīkumam, pat ja tie jau aizgājuši viņsaulē. Jūs esat viņu cienīgi. Tā ir ne tikai viņu, bet arī jūsu karma.

Ja kāds šo skaidrojumu nav sapratis, piebildīšu vēl ko.

Cilvēks ir garīga būtne, kas uz Zemes iemiesojas tāds, kādu mēs sevi redzam paši, lai izpirktu savus grēkus. Slikto, ko nodarām tagad, atkal un atkal nāksim izpirkt, katru reizi iemājoj ot jaunā ķermenī, ko novalkājam un kas pēc tam pārvēršas pīšļos.

Ar iepriekšējo mūžu notikumiem mēs esam saistīti enerģētiskām saiknēm. Arī tās var atbrīvot piedodot.

Vairākumam mūsdienu cilvēku stress nāk līdzi jau kopš dzimšanas. Embrijs, jaundzimušais ir tīra dvēsele. Tā priekšā pieaugušajam vajadzētu izjust svētas trīsas, viņu sargāt un mīlēt. Bet kā ir patiesībā?

Grūtniecības laikā māte noņemas ar visu ko, tikai ne ar dievišķi gudro un jūtīgo būtni. Un cik reižu apsver — dzemdēt vai taisīt abortu? Tagad iedomājieties, cik sarūgti -

nāts jūs justos, zinot, ka pašlaik māte apcer jūsu bojāeju. Un auglis taču to redz.

Beidzot sākas dzemdības. Māte vaid savās sāpēs, vecmāte steidz paveikt savu darāmo, ārsts risina savu problēmu — kādas zāles ievadīt. Bet bērns domā un lūdz: „Mīliet mani, lūdzu! Tad man būs viegli atnākt šaisaulē! Bez mīlestības es esmu tikpat nevarīgs kā jūs, kas baidāties sāpju, steidzaties, rosāties!"

Šajā periodā rodas dažnedažādu stresu iedīgli. Ja ar bērnu katru dienu runāsit kaut minūti, tas nozīmē, ka viņš nav pamests vientulībā, ka viņu mīl, sarga, atbalsta. Bērns nav iebiedēts un neprotestē. Viņš ir augstākā garīgā būtne, kurai vienīgi trūkst materiālās dzīves pieredzes — tā, kas mazina pieaugušā garīgo vērtību.

Tātad viss sākas ar māti! Un ar tēvu! Lūdziet piedošanu savam bērnam, ka nepratāt viņu tā sargāt un mīlēt, kā viņam tas bija nepieciešams. Un piedodiet sev, ka tā iznācis.

Bērniņ! Piedod saviem vecākiem šos trūkumus.

Bērna stāvoklis jāskaidro un jāizceļ īpaši. Ja ir kāds, kam ir grūti, tad tie ir bērni. Par laimi, viņi neuzņem sevī pasaules ļaunumu, viņus aizsargā pašu tīrība. Diemžēl par pasaules Jaunumu viņiem paziņo vecāki. Tipiski, ka vecāki vaino sabiedrību, skolu utt., ja viņu bērns ir nelīdzsvarots, raudulīgs, ar sliecību uz depresijām. Visā tajā ir savs grauds patiesības. Un tomēr bērna traumas aizsākas mājās. Ja māte vakarā no darba pārnāk nogurusi, sliktā garastāvoklī un bērns, netīšam maisīdamies viņai pa kājām, dabū pa ausīm, tieši māte ir tā, kas ievaino bērna dvēseli. Fiziskās sāpes, salīdzinot ar tām, nav nekas.

Kurš no jums lūdz bērnam piedošanu, paskaidrojot, ka nevis bērns ir vainīgs, bet es, saniknota atnākusi mājās pēc grūtas darba dienas. Pat bērns, kas vēl neprot runāt, sapratīs pareizi — māte ir tāda, kāda viņa ir. Runā to, kas ir, un uzvedas atbilstīgi tam, kas ir. Bērnam nav vajadzīga izskaistināta pasaules aina. Bērnam vajadzīga patiesība. Lūdzot piedošanu, mēs esam godīgi.

Bērnam nepieciešama gan māte, gan tēvs. Viņš mīl abus, jo pats tos ir izvēlējies. Bet, ja viens no viņiem ir alkoholiķis, ģimenē rodas konflikts. Visnotaļ parasta situācija, kad „labais" sāk bērna acis nomelnot „ļauno". Tā teikt, ar audzinošu mērķi. Sliktais kļūst loti slikts. „Sliktais" sāk ienīst pat savu bērnu. Un bērnā iemājo bailes. Baiļu maģija ir vis varena. Nekad neaizmirstiet, ka pirms katras bērna saslimšanas viņš pārdzīvo stresa situāciju, pat pirms gripas un citām vīrusu slimībām. Vīruss uzbrūk tikai tam, kura orga nismu novājinājis stress. Hroniski slimo bērni, kas nemitīgi izjūt stresu (visbiežāk baiļu sindroms no vecākiem). Piemēram, urinēšana naktīs, matu izkrišana, angīnas…

Nesakiet, ka mana bērnība pagāja daudz nervozākā atmosfērā nekā manam bērnam. Tas nav jūsu bērns! Viņa un jūsu vajadzības ir atšķirīgas, viņam ir cita dzīves pieredze. Visas pasaules paaugstināti negatīvajam fonam pievienojas katra cilvēka atsevišķā negativitāte, un mūsu bērnam vienkārši nav spēka to izturēt.

Juzdami nepieciešamību šo situāciju uzlabot, sāciet ar sevi. Ja gribat zināt, ko darīt, ja jūsu vīrs ir alkoholiķis, atcerieties, ka alkoholismu izraisa mazvērtības komplekss. Sāciet ar piedošanu un lūdziet, lai bērns piedod, ka jūs

teicāt viņam ko sliktu par tēvu vai māti. Nosodīt ir viegli, izprast — grūti.

Un jūsu konflikti kā pēc burvju nūjiņas mājiena sāks izzust.

Nevajag vainot, vajag piedot.

Var piedot arī notikumam: traumām, avārijām, kritieniem, operācijai utt.

Piedot var arī emocijām: sāpēm, bailēm, sarūgtinājumam, vainas izjūtai, briesmu izjūtai, sliktām priekšnojautām utt.

Piedot iespējams vissliktāko rakstura īpašību. Pat mugurkauls vai neliels sāpošs posms mugurkaulā iztaisnojas vieglāk, ja es tam lūdzu piedošanu, ka krītot vai ar smagu darbu esmu tam nodarījis pāri. Un piedodu sev, ka tā noti cis. Tā pārtrūkst negatīvā saikne, kas kroplo manu mugurkaulu, un skriemelis vieglītēm nostājas savā vietā. Es esmu to atbrīvojis. Skriemelim, tāpat kā jebkuram citam orgānam vai šūnai, piemīt apziņa, tāpēc tas nostājas pareizā vietā. Piedot var katram skriemelim atsevišķi. Ja zinu, ka slims ir viens konkrēts skriemelis, es runāju tieši ar to. Un tas dzird.

Katrs cilvēks ir neatkārtojams. Katrs orgāns ķermenī slēpj sevī konkrētajam cilvēkam raksturīgo stresu. Var atbrīvoties no visiem stresiem, bet tādā gadījumā jālūdz gaišreģa palīdzība. Ja vēlaties to darīt patstāvīgi, sev pavaicājiet: „Kas mani pašlaik nomoka?" Un piedodiet tam, kas mocīja. Pajautājiet vēlreiz. Tā var turpināt loti ilgi. Un diezin vai kāds šobrīd var žēloties par stresu trūkumu.

Jautājums: Ko darīt, lai izvairītos no stresiem?

Atbilde: Jau iepriekš piedot!

Piemēram, man jākontaktējas ar nepatīkamu sabiedrību. Es saku: „Jau iepriekš jums piedodu, ja jūs pret mani jūtat ko sliktu, un es piedodu sev, ka manā dvēselē vēl

joprojām atrodas vieta sliktajam. Es jūs mīlu, bet ari sevi es mīlu."

Mana personiskā problēma — vai es to spēšu darīt ar visiem savas dvēseles spēkiem vai ne. Tamlīdzīgi var noslēgt lielus darījumus. Iepriekš piedodot, izdevies izvairīties pat no konkrētas avārijas.

Jautājums: Ko darīt, ja vēl joprojām citu cilvēku uzskatu par vainīgu notikušajā un piedot viņam nav spēka? Atbilde: Sāciet ar to, ka lūdziet sev piedošanu par

ļaunuma uzņemšanu sevī, par citiem nodarīto sliktumu un ka tādējādi esat kaitējis savam ķermenim. Piedodiet sev, ka tā noticis. Tas atvieglos dvēseli un Jaus turpmāk viegli piedot. Piedodot es atveru sevi labajam, ticu labā esamībai un ļauju sevi sargāj ošajiem gariem man palīdzēt.

Vai esat sapratuši, kāpēc jums vairākkārt mācījuši teikt: „Es tevi mīlu!"

Mīlestība ir vispozitīvākās jūtas, tās satur sevī visu labo. Tāpēc to pielīdzina Dievam. Iemīlot slimību — negatīvo, mēs ienesam tajā mīlestību — pozitīvo. Negatīvais mazinās. Jo vairāk mīlestības, jo mazāk negatīvā. Tad tas izzūd! Pamēģiniet!

Sakiet slimajai vietai: „Es tevi mīlu!" Saskaitiet, cik vārdu „mīlu" tai ir vajadzīgs. Tieši tik mīlestības jūs esat tai parādā.

Turpmāk kļūdas neatkārtojiet. Mīliet savu ķermeni, tad jūsos būs vairāk pozitīvā. Labvēlīgi ietekmējot apkārtējos, jūs labāku padarīsit visu Zemi, Visa Vienotību. Lai arī jūsu ieguldījums ir niecīgs. Ja gribat, lai pie jums atnāk mīlestība, no visas sirds sakiet katram pretimnācējam, pat visnožēlojamākajam: „Es tevi mīlu!" Viss, ko jūs darīsit, pie jums atgriezīsies divkārt. Jūsu dvēseli piepildīs mīlestība. Līdzīgs pievelk līdzīgu…

Viss iepriekšminētais tika izklāstīts, lai pierādītu apgalvojumu: cilvēks ir tik vesels, cik vesels viņš vēlas būt. Izmantojot šīs pamācības, jūs sev pierādīsit, ka gribat būt vesels. Tad arī nāks veselība. Sākt nekad nav par vēlu. SPĒKU!

GAISMU!

MĪLESTĪBU JUMS!

Dr. Lūle Vilma

II DAĻA gaismas PATIESĪBA un cilvĒka ĶERMEŅA filosofija

Kas grūti pārdzīvots,

To slīpēt nāc Kā slīpē dimantu —

Vien paša putekļos.

Pats esi slīpētājs

Tu dārgiem akmeņiem,

Un zeltkalis tu Dzīves gredzenam. *

Bo In Ra

* Atdz. A. Priedītis.

MĪLESTĪBA DZĪVES RADĪTĀJA

..

KAS IR MĪLESTĪBA?

Neviens to nevar precīzi pateikt, bet visi to pazīst. Ir daudz skaistu lielo vārda meistaru izteikumu, tomēr tie visi ir neprecīzi.

Šis jēdziens izraisa dažnedažādas emocijas no neizsakāma prieka līdz asarām, jo visi jūt, ka bez mīlestības nav iespējams dzīvot, un tāpēc cilvēks tiecas pēc mīlestības.

Cilvēka gars tā sākotnējā būtībā ir Augstākās Mīlestības jeb Dieva radīts, tāpēc Gars pazīst mīlestību pat tad, ja to nekad nav mīlējis neviens miesīgs cilvēks.

Mīlestība, kas pastāv bezgalībā, ir kā saules gaisma, bez kuras nebūtu iespējama Dzīvība. Tāpat kā daži necieš saules gaismu, daudzi apzināti nevēlas pieņemt Dieva mīlestību, lai gan eksistē, tikai pateicoties tai. Viņi vēl nav sevi līdz galam apzinājušies, jo vai nu Dievu aizmirsuši, vai no Viņa atteikušies. Viss negatīvais cilvēkā ieplūst, ja nav mīlestības; arī slimības.

Materiālisms, kas savažojis jūtas, ir nopietna mācību stunda cilvēcei. Šis garīgās tumsības brīdis ļoti nepieciešams, lai cilvēce iemācītos novērtēt GAISMAS PATIESĪBU, lai cilvēce prastu un gribētu garīgi atbrīvoties.

Apgūstiet šo bausli un izmantojiet savā labā.

Ļaujiet tam ieplūst savā dvēselē, tad domu nostiprinās ticība un jūs uzzināsit, kā to izmantot.

Mācība aug kopā ar jums, un jūs augat, ikreiz pārlasot šo grāmatu.

Tiem, kurus saista izklaidējošā literatūra, šī grāmatiņa bijusi nebijusi.

DIEVS = MĪLESTĪBA TICĪBA LABAJAM = TICĪBA DIEVAM

KAS IR VESELĪBA?

Jūs esat slimnieks, es — ārste. Parunāsim par veselību, par veselības saglabāšanu, par slimību izārstēšanu.

Vai jūs zināt, kas ir veselība? Man šķiet, ka nezināt. Kāpēc es tā saku? Ja jūs zinātu, tad neslimotu.

Arī es esmu slimojusi — daudzkārt un smagi. Ne reizi vien esmu bijusi uz dzīvības un nāves robežas, tāpēc zinu, ko saku.

Ārsts nevar dot veselību, neviens cits jums to nesniegs. Var uz kādu laiku atvieglot jūsu ciešanas, tomēr vesels jūs kļūsit tikai tad, kad izpratīsit savas slimības iemeslu. Novērsiet cēloni, sāciet pareizi dzīvot, un jūs kļūsit vesels. Kļūdas labot nekad nav pārvēlu.

Lūk, cik viss ir vienkārši un sarežģīti. Un tas ir jāapgūst.

Vispirms mums jārunā tā, lai mēs cits citu saprastu. Diemžēl nepietiek ar jūsu piekrītošo galvas mājienu. Tāpēc iepazīsimies ar galvenajiem garīgo zinību jēdzieniem un dievišķajiem dabas likumiem.

Jums šķiet, ka tas prasa pārlieku sasprindzinājumu? Cerējāt, ka slimību noņems kā nebijušu? Vicināšanās ar rokām jums šķiet pārliecinoša, bet vārda spēks ne? Un tam, ka tas ir viens un tas pats, arī neticat?

Atvainojiet, jūs neesat ieradies īstajā vietā, jums jāiet uz poliklīniku. Ak jūs no turienes nākat? Neviens negrib jums palīdzēt?

Tiesa kas tiesa — arī Dievs nepalīdzēs, ja cilvēks pats sev negrib palīdzēt.

Tātad pacentīsities, ja nekā citādi nevar? Vajadzības spiesti ne to vien darīsit?

Patiešām, būsit spiesti darīt. Un citādi nevar!

ĪSUMA PAR DABAS DIEVIŠĶAJIEM LIKUMIEM*

Bieži mūsdienu cilvēku kaitina vārds „Dievs", jo vai nu viņš nav mēģinājis dziļi izprast tā slēpto būtību, vai darījis to aplam. Bet tādas jau ir muļķa tiesības — noliegt īstenību.

Tagad ir modē teikt: „Tas ir tavs Dievs, bet šis — mans. Un visiem ir taisnība. Neuzspied citiem savu Dieva izpratni, tā tu viņus nomāc."

Uzspiest patiešām nedrīkst, bet attiecībā uz pārējo atļaušos iebilst. Dievs tomēr ir vienīgā un bezgalīgā struktūra, un Viņš ir viens visiem. Atšķiras tikai DIEVA IZZINĀŠANA, un pie šīs izziņas mēs nonākam katrs pa savu ceļu. Mēs sakām, ka mans Dievs sākas ar mani, jo viss, ar ko es iedarbojos uz Dievu, sākas ar mani. Domu apmaiņa par Dievu līdzīga jebkurai mācību stundai — tā dod gudrību. Uzskats, ka citiem it kā nedrīkst atklāt savas jūtas, ir kļūdains un liecina par neapzinātām bailēm slēpt savu iepriekšējo mūžu kar miskos parādus.

DIEVS IR VISA VIENOTĪBĀ !

Viss esošais ir Dievs. Tātad nav nekā ārpus Dieva, un Dievs nav kaut kāds ārpus mums pastāvošs spēks, kas vada mūsu dzīvi. Visa dzīve ir vienots veselums.

Bībelē teikts: cilvēks ir Dieva radība, ko viņš izveidojis pēc sava ģīmja un līdzībās. Ko tas nozīmē?

Ja Visa Vienotību vai Dievu domās samazināsim, iegūsim

cilvēku, bet, ja cilvēku bezgalīgi palielināsim, principā izveidosim Dievu. Teiktais jāuztver kā metafora.

Dievs ir jūra, cilvēks — piliens šajā jūrā. Mūs nevar šķirt no Dieva. Ja mēs jūtamies savrupi, tas nozīmē, ka domās esam sevi no viņa atšķīruši, nevis Dievs ir no mums atteicies. Katrs cilvēks ir unikāls, un, ja mēs sevī atzīstam dievišķo sākotni, arī mūsu fiziskais stāvoklis sāks mainīties.

1 DABA DIEVA TRĪSVIENĪBA

Gars, Dvēsele un Ķermenis nav šķirami.

Gars — radošais, saprātīgais, virzošais spēks. Vēlot labu, mēs ātri virzāmies uz priekšu. Būdami neapmierināti vai nelabvēlības pilni, mēs stāvam vai riņķojam uz vietas, lai atrastu pareizo ceļu. Dzīvē nav atpakaļkustības. Gars — tā ir ideja, sēkla, ko mēs iesējam zemē. Ja sēklas aprūpējam ar mīlestību, izveidosies spēcīgs augs. Dvēsele paskubina no aizmugures, liek iet uz priekšu, nedod miera, ja vien tā ir pozitīva.

Dvēsele ir izziņa. Tā strādā ar Garu vai ideju kā sēklu.

Dvēsele ir līdzīga augsnei, kurā lemts veidoties augam.

Ķermenis ir šis augs.

Gars un Dvēsele ir jūtu līmenis. Ķermenis ir fiziskais līmenis. Kamēr esam cilvēki, mums ir ķermenis, jūtas un domas. Ja augs būs spēcīgs, tas dos labas sēklas. Bet augs izveidojas spēcīgs, ja tā kopēju vada labas domas.

Domas dotas tālab, lai koriģētu jūtas atbilstīgi laikam, kurā šobrīd dzīvojam. Saprāts ir fiziskā līmeņa izpausme, tas mūsu dzīvi piemēro vajadzībām. Igaunijā augošs augs pārsteidzoši atšķiras no Latīņamerikā augoša, lai gan abu sēklas ir no turienes.

KARMAS LIKUMS

Jebkuram cilvēkam iespējams izvēlēties. Cilvēks cieš tik, cik traucēts viņa kontakts ar pasaules harmoniju. Cilvēks Dievā ir apgaismots visās savās vēlmēs, pat vēlot Jaunu. Viņam tikai jāzina, ka cēlonis radīs sekas, tāpat kā par noziegumu viņš saņems sodu.

Šos sodus var salīdzināt ar zemes likumu paragrāfiem šādā nozīmē: jo smagāks noziegums, jo ilgāk jāizcieš sods, piemēram, nākamajā vai aiznākamajā dzīvē.

MĀCĪBAS LIKUMS

Mēs nonākam fiziskajā pasaulē, lai apgūtu zemes gudrības. Itin viss šeit ir mācība, turklāt mācīties var ļoti dažādi.

Ķermeņa apziņa ir dala gara apziņas. Visa fiziskās dzīves pieredze glabājas garā kopš mūžseniem laikiem un uz mūžu mūžiem. Jo vairāk mācāmies dzīves laikā, jo lielā kas tai izvirzītās prasības. Ģēniju gars ir liels — viņi gudri kļuvuši jau iepriekšējās dzīvēs un tagadējās dzīves ratus iegriezuši ceļā ar vēl lielāku šķēršļu skaitu. Tas, kurš pareizi piepilda savu dzīves sūtību, ir augšupejošs Gars.

Dzīve ir Gara attīstība. Kas tīksminās par savu rūdīto, fizisko spēku un nevēlas attīstīt Garu, pārkāpj dabas likumus. Kas grib pakļaut gara cilvēkus, demonstrējot savu fizisko varēšanu, var to izdarīt tikai fiziski. Garu pakļaut viņš nespēj, ja gars pats nepakļaujas. Tomēr varmācība izraisa to, ka cilvēks pats sāk iznīcināt savu ķermeni. Tas

pakļaujas garam, un no sava gara cilvēks nevar atbrīvoties līdz fiziskā ķermeņa nāvei. Toties enerģētiskā saikne saglabājas mūžīgi.

POLARITĀTES LIKUMS

Visumam ir divpusēja būtība, un pasaule ir veidota pēc polaritātes principa. Veselums neatkarīgi no tā izpausmes formas ir divu pretēju polu savienojums; citiem vārdiem sakot, itin viss sastāv no pozitīvā un negatīvā, labā un sliktā, baltā un melnā utt.

Turklāt visām saskatāmajām formām neredzamais pretstats.

PIESAISTES LIKUMS

Tāds tādu, līdzīgs līdzīgu piesaista. Labais — labo, sliktais — slikto. Turklāt no pirmā skata piesaistāmo var nesaredzēt.

Jo vairāk ļaunais ir blakus ļaunajam, jo vairāk tie viens no otra mācās, un vai nu abi — apguvuši mācību — kļūs labāki, vai — kas ir sliktāk — abi mācību tā arī neizprot.

PIEDOŠANAS LIKUMS

Pastāv tikai mūžīgs Pašlaik. Laiks ir nosacīts jēdziens; tas, ko es šobrīd daru, paliek mūžīgi un ietekmēs nākotni. Viss, ko esmu darījis agrāk, ietekmē tagadni un nākotni. Tātad nekas neizzūd, ja es vēlos labot savas kļūdas.

Dievs nezina, ko nozīmē — neprotu. Dievišķā gudrība jeb likumi vienmēr bijuši pieejami visiem. Tie ir katra cilvēka garā, tie tikai jāsameklē savā sirdī.

Būt pilnīgam nozīmē nenožēlot pagātni un nebaidīties par nākotni, bet tagadnē visu darīt pareizi. Lai atbrīvotos no bailēm un nožēlas, pilnīgi viss jāpiedod.

Piedot nenozīmē attaisnot bijušo. Piedošana ir atbrīvošanās. Atbrīvojas tikai tas, kurš saprot, ka ir kļūdījies, un caur šo sapratni kļūst gudrāks.

Cilvēkam nepiemīt pilnīgas mīlestības dotumi, tāpēc viņš kļūdās un tāpēc viņam nepieciešama piedošana.

ATDZIMŠANAS LIKUMS

Nemirstība nav tikai ticamība, tas ir Visuma likums. Gars, cilvēka patiesā būtība, ir mūžīgs.

Ar Dieva ziņu radusies tikai dzīvība, nāves Viņš nezina. Bet šīszemes dzīves kārtība cilvēcisko gara maldu dēļ tiek raksturota ar cikliskumu, tāpēc mūsu senči to uztvēra kā beigas, jo tas ir cilvēka prātam saprotami un tipiski.

Nāve ir noieta posma robežstabiņš. Nāves bailes ir cilvēciskās muļķības mērs un Rietumu civilizācijas neprasme pareizi uztvert dzīvi. Jebkurš mirstošs ķermenis izjūt svētlaimi. Tāpat kā sasista tase ir un paliek tase, arī cilvēka gars ir un paliek gars.

DIEVS IR VIENOTS

Nepastāv alternatīvs spēks — ļaunuma spēks. Ja pastāvētu dažādas pretējas enerģijas, vienotais enerģētiskais lauks Dievs tādā gadījumā sadalītos, izirtu. Mēs visi esam Viņa radīti un veidoti no garīgas sākotnes. Mūs nevar šķirt

no šī Veseluma. Turklāt Veselums sastāv no pozitīvā un negatīvā, labā un sliktā.

Cilvēks ar savām domām izveido Ļaunuma formu.

Pasaules ļaunumu ierauga tikai ļauns cilvēks. Nebeidzamās tikšanās ar nelabvēlīgiem, ļauniem, briesmīgiem gariem vai atnācējiem no augstākās pasaules notiek tāpēc, ka cilvēks, kas ar viņiem tiekas, pats ir nelabvēlīgs, ļauns vai iebiedēts. Tāds tādu piesaista.

GARĪGO LIKUMU RADĪŠANA

Dzīve ir enerģiju plūsma. Šo plūsmu var radoši virzīt.

Gara attīstībai nepieciešama:

•        ticība atver izejas durvis,

•         griba dod spēku un vēlēšanos iet,

•         zināšanas sniedz prasmi doties īstajā virzienā,

•         cerība rada spārnus,

•         piedošana dod brīvību,

•         mīlestība rada izturību,

•         lūgšanas palīdz virzīt garīgo enerģiju

plūsmas, lai veidotu garīgu vienību ar Dievu.

LŪGŠANU SPĒKI

Lūgšana ir milzīga enerģija, kuras pareizs lietojums rada vēlamo rezultātu.

Jālūdz tā, lai vienmēr atrastos darbības centrā — sev lūdzot to, kas pašam vajadzīgs. Citam neko nelūdz, jo mums nav jāzina, kas citam nepieciešams. Mēs tikai iedomājamies, ka to zinām. Ja lūdz par citu, tad vienīgi personiskā stāvokļa uzlabošanai, citiem vārdiem sakot, par to, kas attiecas uz mani sakarā ar cita cilvēka bēdu. Lūdzot par bērna laimi, lūdzējs atjauno savu dvēseles mieru.

Lūgšanai ir piecas nepieciešamās daļas:

1.     Vēršanās pie Dieva.

2.     Dieva un sevis vienotības atzīšana.

3.     Pozitīva vēlēšanās. (Vienmēr jālūdz apliecinošā formā: „Palīdzi man izveseļoties", nevis „Palīdzi, lai slimības nebūtu".)

4.     Pateicība par paveikto. (Katrs vārds, kas dzimis jūsu domās, jau ir nokļuvis pie Dieva, un jebkura lūgšana sāk piepildīties, pirms jūs esat beiguši lūgšanu.)

5.     Savas vēlmes nodošana Dieva rokās, tas ir, atbrīvošanās no problēmas.

Lūgšanas, lūguma īstenošanos jūs nosakāt paši ar to, cik taisni esat savā dzīvē. Var gadīties, ka, jūsuprāt, jūsu lūgšana nav uzklausīta. Bet piepildās slikta cilvēka lūgšana. Ja slikts cilvēks ir sapratis mācību, pareizi secinājis un nostājies uz īstā ceļa, viņš ir paveicis lielu un labu darbu, tāpēc viņa lūgšana ir uzklausīta.

Viņš lūdza patiesi. Bet jūs nelūdzāt no visas sirds, un, kas visnotaļ iespējams, jūs lūdzāt vairāk nekā nepieciešams. Arī iepriekšējo mācību neesat sapratis.

Nav jābūt svētajam. jāiet pa īsto ceļu.

SLIMĪBA

Slimība, cilvēka fiziskās ciešanas ir stāvoklis, kurā enerģijas negativitāte pārsniegusi kritisko robežu un organisms kā vienots veselums vairs neatrodas līdzsvarā. Tas jau sen mūs informēja ar dažnedažādām nepatīkamām sajūtām, bet mēs nepievērsām uzmanību un nereaģējām, tāpēc ķermenis saslima, dvēseles sāpes, no kurām mācība nav gūta, pārauga fiziskajās. Tādējādi ķermenis pievērš uzmanību situācijai, ko vajadzētu labot. Nomākt sāpju signālu ar pretsāpju līdzekļiem nozīmē patoloģijas padziļināšanu. Un slimībai jākļūst vēl spēcīgākai, lai cilvēks izdzirdētu nākamo trauksmes signālu.

Ikvienas slimības pirmcēlonis ir stress, kura pakāpe nosaka slimības raksturu.

Piemēram. Kad cilvēks ir noguris, viņam jāpaguļ. Miegā gūstam visvairāk enerģijas. Ja miegs ir nenormāli ilgs, bijusi liela enerģijas noplūde. Ja nav fiziskas slodzes, stresi uzkrājas. Pārlieka stresu sablīvēšanās izraisa bezmiegu, bet tas nozīmē, ka vairs nejūtam fizisku nogurumu — tad miegs nelīdzēs, nav jēgas dzert miega zāles. Atlaidiet savus stresus brīvībā, un jūsu slimība pāries. Jūsu ķermenim nav nepieciešami vainīgā meklējumi, un tādi situācijas skaidrojumi ir pašapmāns.

Katram ķermenim ir savas prasības. Ne no katra ķermeņa var izveidot rikšotāju, tāpat kā ne no katra zirga — smagumu vilcēju.

Katram ķermenim jāveic savs uzdevums. Tāpēc mierīgi jāapsver savas iespējas. Un, rēķinoties ar šīm iespējām, var

nodzīvot mūžu veselībā un mierā, darot labu. Ja jūs tagad iebildīsit, ka dzīvotu pavisam pieticīgi, bet ģimene prasa daudz vairāk, būsim godīgi — j ūsu vārdi nesaskan ar darbiem. Ģimeni jūs esat ieguvis atbilstīgi saviem priekšstatiem — līdzīgu sev.

Slimība — tās ir nepareizas rīcības sekas, pēc kuras labā un ļaunā svaru kausi ir nosliekušies uz ļaunā pusi.

KAS IR LABS UN KAS SLIKTS?

Situācijas novērtējums vienmēr ir konkrētā cilvēka viedoklis. Ja tas ir pozitīvs, tātad labi. Ja negatīvs — slikti. Kāds cits cilvēks var domāt pa savam.

Katram ir savi vērtējuma kritēriji, un man nav nekādu tiesību nosodīt otra viedokli.

Jebkurš veselums sastāv no* labā un sliktā. Tātad labais nekad nemēdz būt tikai labs un sliktais — tikai slikts. Arī stresam ir sava labā dala — tas liek cilvēkam darīt labu, pretējā gadījumā rodas sāpes. .

Vislielākie iebildumi pret šo domu rodas, vērtējot noziedzniekus. Mēs vērtējam noziegumu, un tas ir slikti. Tomēr noziegums nekad nenotiek vienpusēji. Ārkārtīgi daudz redzamu un neredzamu faktu var spēcīgi ietekmēt mūsu secinājumus.

Piemēram. Noslepkavotais iepriekšējā dzīvē pats bijis slepkava un tagad norēķinās pēc karmas likumiem. Vai ar bailēm no noslepkavošanas piesaista sev slepkavu.

Vēlāk runāsim arī par to, ka noziedznieks ir kareivīgā tipa cilvēks, kas nav izjutis mātes mīlestību un nemierpilnās

dvēseles mokās dodas ar spēku paņemt to, pēc kā, viņaprāt, ilgojas un kā nepietiek. Viņš nespēj izprast savas dvēseles sāpes, tāpēc niknojas un nocietinās. Bet vai gan mēs, tā dēvētie normālie cilvēki, paši sevi izprotam? Ļoti bieži noziedznieki ir visnotaļ kārtīgu, bet diemžēl dvēseliski traumētu vecāku bērni. Parādiet ar pirkstu uz otru cilvēku, un jūs redzēsit, ka trīs pirksti rāda — kurp? — atpakaļ uz jums.

Lai mazinātu noziedzību, labāk domās sūtīsim noziedzniekiem mūsu mīlestību un viņiem piedosim. Tikai tā var deldēt noziedzību — sākot ar sevi pašu. Mūsu naids kā bumerangs trāpīs mūs pašus, noziedznieka roku mests.

Saprotiet pareizi — sabiedrībai bīstama noziedznieka izolācija ir visnotaļ nepieciešama, bet viņa turpmāko likteni mums jāietekmē visiem. Pagaidām viņus tikai padara par vēl lielākiem cilvēknīdējiem.

KAPEC CILVĒKS PIEDZIMST?

Vai tāpēc, ka vīrietis un sieviete devuši viņa fiziskā ķermeņa sākotni? Bet cik daudz ir bērnu, kurus negrib, no kuriem vai nu māte, vai tēvs, vai pat abi vēlas atbrīvoties, bet tie tik un tā piedzimst?

Kāpēc cilvēkam vajadzīgas arvien jaunas un jaunas dzīves, ja tās ir vienu, vienīgu ciešanu ceļš?

Cilvēks piedzimst, lai mācītos, nevis baudītu skais tu dzīvi. Mēs iemiesojamies fiziskā ķermenī, un katrs nākamais mūžs ir kā nākamā klase skolā, kur jāapgūst noteikta programma, un tikai tad var doties pelnītās brīvdienās. Katras dzīves nobeigumā mēs pametam savu nonēsāto ķermeni un

dodamies uz garu pasauli, kur bijušo apkopojam, secinām un izstrādājam savas attīstības plānus nākamajai dzīvei.

Mums jāizzina pasaules daudzveidība. Es esmu gan ubags, gan karalis, gan noziedznieks, gan svētais. Tad vienkāršs strādnieks, tad ģeniāls izgudrotājs. Vēl paklīdis dienderis un nenogurdināms ceļotājs. Te vīrietis, te sieviete. Utt., u. t. jpr.

Visas apgūtās zinības uzkrājas gara apziņā. Atkal piedzimstot, mēs katru reizi atnākam iemācīties ko jaunu, izzināt konkrētajam laikmetam piemītošo gudrību. Laiks nestāv uz vietas. Cilvēce attīstās pa spirāli, arvien augstāk pretī jaunām zinībām.

Un katru reizi blakus mums nostājas ļaudis, kas, lai gan ir mums ļoti līdzīgi, darbos un priekšstatos kļūst kardināli pretēji. Tas svešais ir ieradies izmācīties savas stundas, es — savas. Vēl kāds trešais — savas. Turklāt ikviens ir arī cita skolotājs. Es daru tā, viņš citādi un trešais pavisam pa savam. Es neesmu labāks nedz par otro, nedz trešo.

Neviens mums nav devis tiesības sevi salīdzināt ar citiem vai ar viņiem sacensties. Mēs drīkstam sevi salīdzināt ar sevi pagātnē, sacensties pašiem ar sevi. Kāpēc ievērojami sportisti bieži slimo? Viņi pārkāpj dabas likumus.

Dabas likumi ir negrozāmi, mūžīgi un nepieļauj izņēmu mus. Atcerieties krustā sisto Kristu un noziedzniekus viņam blakus. Dievs nenovērsās ne no viena. Mēs visi esam Dieva bērni, Visa Vienotības bērni, un mūsu gudrība ir Dieva gudrība.

Cilvēks, kas otru saprot ar dvēseli ne tikai vārdos un var tajā pats sev atzīties, ir apguvis mācību stundu. Tas, kurš

citu nosoda, nāks vēlreiz mācīties, lai šo patiesību apgūtu uz savas ādas.

Mācīties var dažādi. Viens to dara no grāmatām vai skolotāja vārdiem, turklāt skolotājs var būt jebkurš, kas māca dzīves gudrības. Otrs vēro, kā trešais pret akmeni atsit kājas pirkstu, un no tā mācās — vismaz viņš nesasitīsies. Trešajam jāsasitas, lai kaut ko saprastu, un labi, ka viņš to izdara ar pirmo reizi. Katrs pats izvēlas. Tas, kurš dusmojas uz akmeni, to vaino un grib sodīt, turpinās atsist pirkstus. Un var gadīties, ka nākamajā dzīvē viņam būs jāmācās tas pats kā skolēnam, kas atstāts uz otru gadu.

Viss, ar ko cilvēks dzīvē saskaras, kaut kādā ziņā viņam nepieciešams. Neviens nav vainīgs. Slikto, ar ko es saskā ros, pats pievelku ar aplamu domāšanu. Jebkuras grūtības ir nepareizas domas sekas, un, ja neesmu mācījies agrāk, tas jādara tagad. Un, ja nepratīšu no šīs mācības pareizi apjēgt man nepieciešamo, mans ķermenis cietīs arvien vairāk un vairāk, līdz secinājumi būs pareizi.

Mans ķermenis mani mīl. Ja nemīlētu, tam viss būtu vienalga. Slimība ir mīlestības zīme. Fiziskais ķermenis nevar mūs citādi informēt, kā vien ar ciešanām, jo gars to neprot. Un tomēr — jo cilvēkam vairāk pieredzes, jo biežāk viņš aptver, ka dvēseles sāpes ir rūgtākas par fiziskajām. Cilvēks apgūst vienkāršu patiesību: par mazu kļūdu jāsaņem mazs sods, par lielu — liels. Cilvēks, kas nokrīt un lauž kaulu, nav ņēmis vērā ko svarīgu, piemēram, to, ka ceļš ir slidens. Pēc kaula lūzuma šī patiesība ir pilnīgi noskaidrota. Ja viņš arī saprastu, ka, baidīdamies nokrist, šo nelaimes gadījumu sev tuvinājis, kļūtu vēl gudrāks.

Dvēseles sāpes uzkrājas līdz brīdim, kad traukā iekrīt pēdējais piliens un rodas fiziska slimība. Jo vairāk uzkrājies stresu, jo smagāka slimība. Lēni uzkrājoties stresiem, var rasties vēzis, ātri — insults vai infarkts. Abos gadījumos stresu kalns aprok ķermeni.

Slimodami ar parastām kaitēm, mēs sadedzinām negatīvo enerģiju un izveseļojamies. Hronisku slimību gadījumā notiek nepārtraukta degšana un jaunu stresu uzkrāšana, kas mums neļauj izveseļoties. Tomēr beigu beigās slimība ir mācība, no kuras jākļūst gudrākam. Mācību metodi mēs drīkstam izvēlēties paši. Mācīties no ciešanām, tādējādi pakļaujot sevi slimībai, kā to dara mūsdienu cilvēces vairākums, vai ar mācības palīdzību, kas ieskanēsies manā dvēselē un ko es gudri izmantošu, — to katrs izvēlas pats. Bieži saka: „Nav tiesa, es taču negribu slimot!" Es ticu, ka jūs negribat slimot. Taču pierādiet to savam ķermenim. Atlaidiet slimību, tad tas jums noticēs.

Gars ir mūžīgs, ķermenis — laicīga parādība. Gars ir jūtas, ķermenis — domas. Gars — ideāls, ķermenis — materiāls. Tomēr abiem ir apziņa.

NB! Domas ir fiziskā ķermeņa līmenis.

Ar gara palīdzību notiek Visa Vienības attīstība. Vienkāršākās patiesības gars apgūst, dzīvojot uz planētas Zeme. Cilvēks ir būtne ar viszemāko intelektu Visa Vienībā. Jo gudrāks kļūst gars, jo sarežģītāki kļūst viņa mācību uzdevumi. Mācību procesu veido sliktā pārvarēšana. Tomēr sliktā

līdzsvarošanai jāpastāv arī labajam.

Labais — tas ir iepriekšējās dzīvēs apgūts sliktais.

Viss, kas tagadējā dzīvē šķitis slikts, bet pēc kāda laika kļuvis saprotams, ir šajā dzīvē apgūta mācību stunda.

Viss, ko mēs nekādi negribam saprast, tas ir, turpinām uzskatīt par sliktu, būs jāapgūst nākamajās dzīvēs.

Cilvēks, kas prot priecāties par grūtībām, ko sas top savā ceļā, ir cienīgs būt par cilvēku.

Ja viņš pārvar šīs grūtības, tad ir kļuvis par Cilvēku, kas pilnveidojas garīgajā attīstībā, lai ietu vēl tālāk. Turklāt viņš zina, ka nākamo šķērsli pārvarēt būs daudz grūtāk. Jo lielāks cilvēks, jo lielāks šķērslis. Tas, kurš savā priekšā sakrauj milzīgu kaudzi sīku ķibeļu tā, ka pats vairs nav saredzams, tāpēc liels nekļūst.

Tā ir Dievišķā patiesība — jo vairāk dots, jo vairāk tiek prasīts.

Katrs darbiņš jāsāk un jābeidz ar prieku, neatkarīgi no iegūtā taustāmā labuma. Tad darbs iet no rokas un būs grūti sagaidīt, kad varēs ķerties pie nākamā. Kas strādā labi un pareizi, tas ir gudrs — viņš ir apguvis šo darbu. Kas dara slikti, tas tieši šobrīd mācās — no savām kļūdām. Tātad kļūda nav nekas slikts, gluži pretēji.

Kļūda pati par sevi ir aplamas rīcības sekas un tāpēc ir sods. Jebkurš cits sods ir netaisns = divkāršs sods. Tā vietā vajadzētu pavaicāt: „ Vai es esmu ko mācījies no šīs kļūdas?"

Es lūdzu piedošanu, ka tādējādi esmu kādam nodarījis sliktu.

Es piedodu sev, ka esmu tā rīkojies.

Es lūdzu piedošanu savam ķermenim, ka esmu tam nodarījis pāri.

Nožēla, līdzjūtība, gaušanās, raudas, vainas izjūta, izmisums, paššaustīšana, sodīšanās utt. tikai stāvokli pasliktina. „Nekļūdās tikai tas, kurš neko nedara." „No kļūdām mācās." Šīs parunas labprāt un bieži tiek atkārtotas laicīgās sarunās. Labāk būtu tās atcerēties tūlīt pēc tam, kad jūs vai kāds cits ir kļūdījies. Un vienmēr priecājieties, kolīdz atnāk pareizā doma. Vai jūs to pratīsit?

Man ļoti bieži ir nācies dzirdēt: „Par ko lai vairs priecājas? Būtu es vesels kā agrāk, tad gan līksmotu." Ja šāds priekšstats netiek mainīts, cilvēkam ir ļoti grūti palīdzēt.

Garu pasaulē nav vienlīdzības. Tas, kurš atalgojumu gaida, pirms ir paveicis darāmo, vijas. Gara līmenis vienmēr atbilst padarītajam. Šādi strādājot, mānīties nav iespējams — meli sev pašam vienmēr būs un paliks meli. Ir bezjēdzīgi strīdēties ar dabas likumiem.

Un, ja nu reiz par kaut ko cīnīties,

tad par labo, nevis pret slikto.

Tā ir principiāla atšķirība — pirmais ir labi, otrais — slikti.

Absolūtais un visvarenākais spēks ir mīlestība. Tomēr mīlēt prot tikai nedaudzi. Padomājiet, ko jūs jūtat, ja jums saka:

„Es tevi mīlu. Tāpat vien. Man neko no tevis nevajag.

Tu vari vienmēr rēķinā ties ar manu palīdzību."

Vai arī saka tā:

„Es tevi mīlu. Kāpēc tu mani nemīli tā, kā es tevi? Pierādi, ka mīli. Ja mīli, manis dēļ darīsi visu!" Vairākas frāzes, kas pieprasa, liek pakļauties, rada bezizeju.

Pirmais variants šķiet pasakains, turklāt tas mēdz būt biežāk, nekā mēs domājam. Parasti šādus vārdus skaļi nesaka. Tomēr mēs jūtam. Un ja vēl savām jūtām noticētu…

Otrais variants parāda tik izplatīto savtīgo mīlestību, kas dzen postā cilvēkus, ģimeni, sabiedrību, Zemi. Laikam jau mums visiem ir nācies just skumjas un tiepīgu niknumu, dzirdot: „Es tevi mīlu, baroju un audzinu. Tev pret mani jāizturas labi. Tas ir tavs pienākums!"

Tā nav mīlestība, bet gan savtība. Arī darba instruments manās rokās ir mans. Bet — tavu postu! — saplīsa. Jūs droši vien esat redzējuši vecos meistarus un viņu nez no kādiem aizlaikiem lietotos instrumentus, ko viņi neparko nemainītu pret jauniem. Savus dārgumus tie lieto rūpīgi, pat maigi. Un tad meistars šķiras no šīs pasaules… Kādam ienāk prātā padarboties ar viņa cirtni un skrūvgriezi, bet darba rīks tūlīt saplīst. Vecs, savu laiku nokalpojis — mēs nodomājam. Nē! Nevis laika zobs to ir sagrauzis, bet mīlestības trūkums!

Ja mēs pret visu un visiem izturētos kā meistars pret savu instrumentu, arī pret citiem cilvēkiem, mūs nevajātu visādas kaites un arī dzīves materiālā puse būtu kārtībā.

MĀCIES MILET

Iztēlojieties, ka jums ir iemīļotais — visdārgākā radība pasaulē. Arī viņš jūs mīl. Šis vismīļākais, visdārgākais ir jūsu paša ķermenis.

Padomājiet un pacentieties atcerēties, cik bieži šajā dzīvē jūs esat tam nodarījis sāpes vai ļāvis to darīt citiem. Cik bieži to pakļāvāt bezjēdzīgiem pārbaudījumiem, upurējāt, zobus niknumā sakodis, un iztēlojāties sevi par nez kādu mocekli. Un cik reižu palaidāt garām iespēju tam darīt labu. Jūs pret viņu esat izturējies sliktāk nekā pret mašīnu, esat rīkojies kā ar īpašumu, uz kuru jums nav tiesību.

Vai viņš spēj jūs mīlēt arī turpmāk? Diemžēl ne. Tas ir nolietots.

Viņš ir salīcis līdz zemei zem šīs smaguma nastas. Un tomēr, ja tajā vēl ir dzīvība, viņš ir gatavs nekavējoties nomest šo neslavu, ja vien tam palīdz. Pacentieties neviltoti! pierādīt, ka vairs nevēlaties pārbaudīt viņa izturību, un ka viss, kas agrāk bijis, radies muļķības un nezināšanas pēc un vairs neatkārtosies.

Parunājiet ar savu ķermeni! Viņš visu sapratīs, jo jūs mīl. Ķermenis ir jūsu visuzticamākais iemīļotais.

Tikai vai mēs bieži novērtējam uzticību? Patiesu mīlestību ceļam godā, tikai nobaudījuši neuzticības rūgtos augļus. Tā mēs mācāmies.

Ja tagad jūs patiesi lūgsit piedošanu savam ķermenim par to, ka

•         esat tam nodarījis daudz slikta (konkrēti),

•         esat palaidis garām iespēju darīt labu,

•         esat atstājis bez ievērības tā signālus,

•         neesat pratis pareizi par to domāt, viņš jums piedos.

Piedodiet sev, ka agrāk to visu nezinājāt un nedarījāt. Mīliet savu ķermeni un sevi pašu.

Ja jūtat, ka pa miesu it kā noskrien skudriņas, jūs pārņem tīras mīlestības jūtas un gribas aptvert savu ķermeni ar rokām un apmīļot, tā ir zīme, ka ķermenis jūs ir sapratis.

Un tikai kad iemācīsities tā vienmēr sarunāties ar savu ķermeni, slimība varēs izzust uz visiem laikiem.

Bet, ja jūs neapmierināti burkšķat: „Kas tad manā vietā strādās, ja man visu laiku jādomā?" — jūs neko neesat sapratis.

Jūs uzskatāt, ka tam visam vajadzīgs īpašs laiks? Bezjēdzīgi notriektās stundas veltiet tam, lai savestu kārtībā savu domāšanu.

Pie tā, kas piespiedu situācijā (piemēram, slimības mokās) sevi mainīs tikai uz kādu laiku, slimība pamazītēm atgriezīsies daudz nopietnākā formā. Jo no tā, kam vairāk dots, vairāk tiek arī prasīts. Tas cilvēks, kurš guvis gara mācību stundu, lasot šīs rindas, pelnījis īpašu atbildību. Cilvēks nekad nedrīkst apstāties, nekustīgums nozīmē attīstības pārtraukumu.

Neproti pareizi iet? Padomā un ej.

Ja esi kļūdījies, piedod nožēlu un kļūdu.

No kļūdām mācās.

SAPRĀTS CILVĒKAM NAV DOTS SMUKUMAM, BET GAN LABUMAM

Visus jūtu un fiziskās pasaules uzmirdzējumus var kori ģēt ar prātu. Vēlēšanās sevi pārmainīt virza pretī garīgās literatūras lasīšanai vai skolotāja meklējumiem. Tad atnāk zināšanas, kā sevi pārveidot.

Kas savu slinkumu mēģina paslēpt aiz mazizglītotības maskas, lai ielāgo: trīsgadīgs bērns var izrādīties daudz garīgāks nekā piecdesmitgadīgs akadēmiķis, un ārēji novārdzis, visu mūžu sūri fiziski strādājis astoņdesmitgadīgs darbarūķis var būt garīgāks un jūtīgāks nekā trīsdesmitgadīgs mākslas darbinieks. Nav nozīmes cilvēka dzimumam, tautībai, izglītībai, inteliģences līmenim, popularitātei, bagātībai vai goda nosaukumam.

Nozīme ir ticībai, cerībai un mīlestībai, jo tās ir patiesības un realitāte. No fiziskās pasaules tāpat vien neatbrīvoties. Piedošana sarauj visas važas. Neļaujieties ārējā spožuma pašapmānam. Ieklausieties savos siltajos sirdspukstos un uztveriet tos kā vislielāko vērtību. Mācieties izmantot savas jūtas. Mācieties piedošanas mākslu, tad arī saņemsit to, kas jums vajadzīgs, pat materiālo labklājību.

Tomēr, ja cerat tūlīt kļūt par miljonāru, var izrādīties, ka vēl neesat gatavs šādas pieredzes apgūšanai, un saņemsit pretējo. Kas patiesi jūt, ka ir sagatavojies… Un kālab gan ne? Bet, ja miljonārs ar savām bagātībām rīkojas necienīgi, nākamajā dzīvē viņš var būt ubags. Ja viņš apgūs šo mācību, tas ir, pratīs lietot naudu, nedarot citiem sliktu, nākamajā dzīvē var kļūt par karali, lai iemācītos valdīt pār tautu.

Turklāt garīgie miljoni mums visiem pieder jau šobrīd.

Bet tas, kurš vaicā: „ja es tūlīt pat sākšu pareizi dzīvot un domāt, vai mana dzīve nokārtosies?" — lai zina: viņš

nav atnācis uz tirgu. Tikai tur viņam pēc vēlēšanās nosvērs prasītos labumus.

Garīgajā pasaulē rīcība izraisa sekas. Rīcības cienīgas. Tālab jau cilvēkam jādomā un ar domu darbu jūtu enerģija jāievirza īstajās sliedēs.

Kas vainos apstākļus, var palikt tukšām rokām. Kas dara labu, negaidīdams atalgojuma, tiks divkārt atalgots. Viss, ko darām, ir mūsu pašu dēļ un to saņemam atpakaļ dubultā.

KĀPĒC GAN ES ESMU TĀDS?

Maz ir to cilvēku, kas ir apmierināti ar savu ķermeni, tā spēku un skaistumu. Turklāt mēs neiedomājamies, ka piedzimstot paši to esam izvēlējušies. Mums vajadzīgs tieši šis, pretējā gadījumā mēs izvēlētos ķermeni, ko radītu citi vecāki. Un vēl — mēs to izvēlamies ar lielu mīlestību, lai iemācītos tieši to, kas pašlaik vajadzīgs.

Arī ķermenis mūs pieņem ar mīlestību. Neaizmirstiet, ka es un ķermenis, lai gan ir fiziskās pasaules vienots veselums — cilvēks, tomēr ir atšķirīgi. Ja jūs iedziļināsities šajā jautājumā un pateiksities savam ķermenim, noteikti jutīsit tā atbildi. Bet tas, kurš savu ciešanu un sarūgtinājumu dēļ ņemsies lādēt ķermeni un nožēlot, ka ieradies šaisaulē, lai zina — tieši šobrīd jūs savam ķermenim nodarījāt pāri visvairāk. Iespēju robežās savu ķermeni pārmainīt spēj katrs. Un tas jādara ar labu.

Esamību cilvēks pats nenosaka, tā ir Dieva ziņā. Tam mums sava prāta nepietiek. Visā pārējā Dievs mums dāvā brīvību un izvēles iespējas.

Iztēlojieties, ka jūsu priekšā ir plats ceļš. Tas ir jūsu likteņa ceļš. Tā vienā pusē ir negatīvais — dubļu pilns grāvis, otrā — pozitīvais — ziedpilna pļava, vidū — līdzsvars. Ka iesit pa šo ceļu — pa grāvi vai pļavu, kūleņojot vai valsējot, ātri vai lēni — izlemsit pats. Kas nevēlas izturēt fiziskas grūtības, lai ātrāk dodas uz garu pasauli, tomēr vispirms uz Zemes viss pareizi jāizdara un jāapgūst šīszemes gudrība. Tas ir neizbēgami.

Ļaudīm raksturīgs šāds teiciens: „Bet man ir tāds raksturs. .. un es darīšu tā… " Kas ir raksturs? Raksturs ir visa iepriekšējās dzīvēs pārdzīvotā summa.

Ja savus maldus es attaisnoju ar raksturu un nepavisam negrasos labot kļūdas, tādā gadījumā ciešu es pats.

Viss, ko mēs pārmainām tagadējā dzīvē, veidos mūsu nākamās dzīves fonu. Izglītība, ieradumi, prasmes, talanti, darba mīlestība, rīcība, ideāli, veselība utt. — mums šķiet — tagadējā dzīvē ir ārkārtīgi svarīgi, bet kosmiskā plānā tā visa ir niecība. Tomēr kopumā šie sīkumi veido nākamās dzīves pamatu. Zemapziņā mēs pareizi saprotam, kas ir svarīgi, bet mums nav skaidrs, kur zudušas darbības sekas, un mēs jūtamies sarūgtināti, ka labai rīcībai tūlīt pat neseko atalgojums.

Tie cilvēki, kas noliedz apbalvojumu, noliedz realitāti. Noliegt var arī Sauli un Mēnesi, tomēr tie pastāv un atbilstīgi dabas likumiem veic savu misiju. Ja kāds uzskata, ka slepenībā var nemanāmi noņemties ar tumšiem darbiem,

viņš dziji maldās. Personiskais garīgais es visu redz un zina, un saskaņā ar karmas likumu viņam kādreiz nāksies visu atstrādāt.

Cilvēku, kam ir grūta dzīve, nevajag žēlot. Viņam jāiemāca lūgt piedošanu par to, ka viņš kādam ir nodarījis pāri vai piesaistījis slikto, un jāiemāca piedot sev, ka tā ir iznācis. Kā arī lūgt piedošanu ķermenim, ka tam bijis tas viss jāizcieš.

Karmas likums — iepriekšnolemta neizbēgamība — vienkārši un skaidri izpaužas sakāmvārdā: ko sēsi, to pļausi. Ja piedot lūgsi patiesi, tas palīdzēs. Godīguma mērs ir katrā dvēselē, tas ir, rezultāts atkarīgs no cilvēka paša.

Karmas likuma iedarbība sniedzas ļoti tālu. Neredzamās enerģētiskās saiknes var atbrīvot, ja mēs tās apzināmies.

Cilvēks neatceras iepriekšējās dzīves un noliedz atkalatdzimšanas iespēju tālab, ka viņa garīgais piesārņojums izdzēš atmiņas. Atcerēties spēj tikai tīra dvēsele. Ielūkojieties bērnos, parunājiet ar tiem — viņi jūs ārkārtīgi pārsteigs ar savām zināšanām. Viņu patiesums un godīgums ir dievišķs. Turklāt šķietamā muļķība skaidrojama ar pie augušo priekšstatiem par to, ka vērtīga ir tikai fiziskās pasaules pieredzes gudrība.

Ir vērts mācīties no bērniem viņu tīro pasaules uztveri un ar spēku diendienā viņus nepakļaut mūsu gribai.

Saikne ar iepriekš iepriekš iepriekšējo dzīvi

Saikne ar iepriekš iepriekšējo dzīvi

Jebkurš pieaugušais, kas, objektīvi nenovērtējis situāciju, saka bērnam: tev jādara, tā vajag, vai tiešām tu pats nesaproti, iemācies dzīvot utt., — ir noziedznieks.

Bērns zina, kā vajag.

Kad viņam izskaidro: „Paklau, tādu un tādu apstākļu dēļ jādara pilnīgi pretējais, bet fiziskajā pasaulē cilvēki tā pasākuši, tā pieņemts; piedod, ka man pašlaik jārīko jas pretēji taviem uzskatiem, tevi piespiežot darīt to un to, jo ci tādi es nevaru," — tā ir šībrīža patiesība.

Un bērns neprotestēs.

Nevis brīvā audzināšana, bet audzināšana situācijā atbrīvo bērnu no dvēseles krīzes. Bērnam nepieciešama savu vecāku dzīves patiesība, jo tāds tādu piesaista, un bērns šiem vecākiem radies tieši zināmās līdzības dēļ. Brīvā audzināšana nozīmē to, ka audzināšanas vispār nav. Tā ir situācija, kad vecāki nav veikuši savus pienākumus.

Bērnam vajadzīgs gan tēvs, gan māte. Vecākiem, kuri pašreizējā fiziskajā pasaulē ir jau iejutušies, jāmāca bērns, lai arī viņš pie tās pierastu, spētu būt sev uzticīgs jebkurā dzīves situācijā, lai ieskrējies neliktos ar pieri sienā un nemācītos tikai no kļūdām. Tāds ir dabas likums, un tiem vecākiem, kas bērnu līdz astoņpadsmit gadu vecumam neapbruņo ar dzīves gudrību, nākas izbaudīt karmas likuma iedarbību.

Kā jau iepriekš minēts, mācīties var dažādi. Vecākiem ir tiesības bērnu ietekmēt arī fiziski — pēriens, iedarboj oties uz pirmo čakru, atbrīvojoši iespaido sesto un septīto čakru.

Bet sist pa galvu un seju ir aizliegts, tas cilv ēku pazemo.

Turklāt jāatceras, ka ir loti maz bērnu, kam nepieciešama šāda mācība.

Vecākiem vienmēr sev jāvaicā: „Kūda ir mana kļūda, ja radusies šāda situācija?" Un jālūdz piedošana par savu kļūdu, izskaidrojot bērnam patieso iemeslu viņam saprotamā valodā. Bērns vienmēr piedos un mācīsies no katras kļūdas. Nebīstieties, ka cietīs jūsu reputācija. Gluži pretēji, bērns novērtēs jūsu taisnīgumu, un jūsu cieņa viņa acīs tikai pieaugs. Neviens bērns negrib, lai pār viņa vecākiem kristu ēna, un viņš allaž tos aizstāvēs visas pasaules priekšā. Pārejas vecumā sākas lūzums, vēlāk labot kļūdas ir daudz grūtāk.

Bērnam vajadzīga skarba patiesība, nevis skaisti meli. Mācās tikai no patiesības. Patiesība sniedz brīvību. Bērns, ko nomāc bailes, liekuļo, un viņa protests no nežēlības pāraug naidā. Turklāt uz visiem laikiem zūd pašcieņas jūtas. Bērnam nepieciešams, lai jebkurā konfliktsituācijā viņam godīgi pateiktu, ka to vai nu izraisījusi viņa uzvedība, vai kas cits.

CILVĒKA ĶERMEŅA FILOSOFIJA

Cilvēka ķermenis ir runīgs. Nesalīdzināmi vienkārša ir cilvēka ķermeņa filosofija.

Nodaļā „Mīlestība, piedošana un veselība" sīki stāstīts par mugurkaulu, kura nozīmi ir grūti pārvērtēt. Turpināsim par to runāt jaunapgūto zinību gaismā.

Tautā saka: „Šim cilvēkam nav mugurkaula!" Komentāri nav nepieciešami, vai ne? \parMugurkauls kā spogulis attēlo galvenās patiesības par šo cilvēku. Tāpat kā raksturo mugurkaulu, var raksturot arī galvenās patiesības par šo cilvēku vai viņa slēpto būtību.

Skelets raksturo tēvu. Vārgs skelets — vājš tēvs.

Mugurkauls liecina par principiem. Greizs mugurkauls — arī tēva principi ir greizi.

Ja bērns ir sakumpis, acīmredzot viņa tēvam piemīt maigs raksturs, un, lai šo vājību slēptu, viņš kļūst par despotu vai ļauj ģimenē valdīt savai mātei. Normāla ģimenes galvas bērnu kauli ir stipri, un viņi taisni tur muguru.

Iegurnis nozīmē apakšējo balstu jeb mājas, kurās cilvēks rod atbalstu. Garā stiprās ģimenēs izaug bērni ar spēcīgiem iegurņiem. Ja garā vājā ģimenē izveidojas cilvēks ar stipru ķermeni, tad gars ir apzināti strādājis, lai augtu. Viņš ir pacēlies pāri ģimenes vājībām, jo ir jutis, ka pretējā gadījumā var aiziet bojā.

Bērns, kas apzināti vēlas kļūt labāks, kas sviedriem vaigā centīgi strādā ar sevi, izraujas no ģimenes važām. Tie ir cīnītāja tipa ļaudis, kas cēla mērķa vārdā sarauj dvēseles ķēdes, pret vecākiem izturēdamies maigi un mīloši.

Astroloģiski XX gadsimta beigas ir vājā skeleta periods.

To saprotot, apzināti skelets jānostiprina. Olu čaumalas ir vislabākais kalcija avots neatkarīgi no cilvēka vecuma. Ari fiziski treniņi fiziska darba un sporta veidā pieejami visiem.

Mugurkaula un kaula defektu pašlaik ir tik daudz, cik mūsu vectētiņu laikos ij prātā nenāca. No bērnu dzimšanas traumām līdz vecu ļaužu gurna kaula kakliņa lūzumiem. Kritienos gūtie lūzumi liecina par faktu, ka mūsdienās visvārīgākā vieta ir skelets.

Mugurkauls savieno enerģētisko pagātni, tagadni un nākotni.

Jo mugurkauls taisnāks, jo labāk tas pilda šo funkciju, jo gudrāks cilvēks un jo skaidrāks ir viņa skatiens.

Anatomiski cilvēka mugurkaulam ir fizioloģisks izliekums. Vismaz mēģināsim mugurkaulu nostiprināt. Ķermenim tas nozīmē, ka es gribu iet tālāk. Ja es to pateikšu savam ķermenim, vārds pastiprinās manu zemapziņas darbību.

Mugurkaulā atrodas galvenais enerģētiskais kanāls. Pa to augšup lejup plūst veselības enerģija. Ienāk pa astes kaulu un iziet pa galvvidu. No katra skriemeļa uz orgāniem un audiem atiet kanāli. Ja bojāts skriemelis, tam atbilstīgais orgāns saslimst.

No galvenā enerģētiskā kanāla līdzīgi lotosa saknēm atzaro sāņus kanāli, kas konusveidīgi atveras ķermeņa aurā. Tos sauc par čakrām jeb enerģētiskajiem centriem. Tie atgādina krātuves, kurās glabājas tieši šai čakrai raksturīgā enerģija. Visa šī enerģētika atrodas nemitīgā kustībā. Čakras uzsūc sevī universālo enerģiju, atdala tās komponentus un pēc tam pa enerģētiskajiem kanāliem virza uz nervu sistēmu, iekšējās sekrēcijas dziedzeriem un asinīm, lai barotu ķermeni.

Čakras ir līdzīgas rotējošām enerģētiskām „piltuvēm". Katrai ir sava krāsa (atbilstīgi enerģijas frekvences līmenim). Katrai lielajai čakrai, kas atrodas ķermeņa priekšpusē, aizmugurē ir sava pāra čakra, un tās uzlūko kā vienotu veselumu, kā čakras priekšējo un aizmugurējo aspektu. Priekšējais aspekts saistīts ar cilvēka jūtām, aizmugurējais — ar viņa gribu.

Par čakrām publicēts daudz grāmatu, tāpēc vairāk par to nerunāsim.

Čakru izejas no galvenā enerģētiskākanāla Priekšpusē jūtu enerģijas čakras Aizmugurē gribas enerģijas čakras

Enerģiju kustība sieviešu čakrās . Enerģiju kustība vīriešu čakrās

Divas nākamajās lappuses iespiesti divi simboliski attēli.

Pirmajā attēlā parādīta enerģijas simboliskā saikne ar ķermeni. Katra enerģētiskā stara galā ir kāds dzīves notikums. Baltais stars saistās ar pozitīvo — labu notikumu.

Melnais, attēlā nesaskatāmais, ar negatīvo — sliktu notikumu dzīvē.

Pāris vārdos sakot — tā ir enerģētiskā saikne ar stresiem. Piedodot atraisās enerģētisko staru gali un tā atbrīvo cilvēku no stresa.

Otrajā attēlā redzam enerģētisko kanālu simbolisko izvietojumu ķermenī. Centrā atrodas galvenais enerģētiskais kanāls, no kura iziet enerģētiskie sānus kanāli, kas baro ķermeņa orgānus, tā daļas utt.

Tabulās sniegtās ziņas apkopotas, ārstējot Igaunijas iedzīvotājus.* Pārbaudiet, vai tabulās minētais atbilst arī jūsu kaitēm. Slimības rodas, kad čakru saistījuši stresi un enerģija vai nu noplūst, vai ir bloķēta tās atplūde.

* Prakse liecina, ka tautībai nav nozīmes.

Kas ir stress?

Iespējams, šis jēdziens vēl visiem nav skaidrs.

Stress ir saspringts organisma stāvoklis, kas rodas kā aizsargreakcija pret negatīviem vai sliktiem kairinātājiem.

Stress — tā ir acīm neredzama enerģētiskā saikne ar slikto.

Viss, kas konkrētajam cilvēkam nav labs, ir stress.

Medicīnā stresu analizē tā fizisko izpausmju, t.i., radu šās slimības līmenī. Bet slimība nav nekas cits kā summāri uzkrāta neredzama enerģija, kas arī rada fizisku kaiti. Gan medicīnā, gan dzīvē cilvēks pats stresu izprot kā pēdējo psihisko spriedzi stresu virknē, kas pārdzīvoti gada vai gadu desmitu laikā un kas tieši izraisījis slimību. Šāds stresa skaidrojums diemžēl ir ierobežots.

Aplūkojiet katru čakru raksturojošo shēmu un izjūtiet, kā tā ietekmē visu ķermeni. Jūs izjūtat pavisam savdabīgas meditatīvas izjūtas katrā individuālā gadījumā.

KAM IR MUGURKAULS UN KAM TĀ NAV?

Atvērt čakras es mācu citiem cilvēkiem, un vairākumam tas arī padodas. Papildu pirmajā daļā minētajam vingrināju mam mugur kaula izstaipīšanai iesaku šādu ne mazāk efektīvu metodi.

•         Nostājieties taisni.

•         Ar īkšķiem atbalstieties pret priekšējiem uz priekšu izvirzītajiem iegurņa kauliem un pārbaudiet, vai tie ir vienā augstumā. Ja ne, ar domu, roku un muskuļu spēku jāpaceļ zemākā puse. Turklāt papēži un pirkstgali jātur kopā, tos neatraujot no zemes. (Ja stipri deformēts iegurnis, vienā reizē tas var arī neizdoties.) Tā var radīt iegurņa līdzsvaru. Pretējā gadījumā mugurkaulu pacelt neizdosies, turklāt mēs jau zinām, ka cilvēks tādā leņķī attiecībā pret zemi nepārvietojas, tāpēc līdzsvara saglabāšanai mugurkauls būs spiests sākt izliekties.

•         Tagad ielieciet rokas sānos tā, lai ar pirkstiem varētu sajust iegurņa asinsvadu. (Iegurņa asinsvada atrašanās vietu var pārbaudīt, ieliecot ceļgalu.) Tad lēni,

izjūtot šo pastiepšanos, sāciet stiept augšup ķermeni. Rodas tāda sajūta, it kā stieptu gumiju. Pacelties var apbrīnojami augstu.

•         Tad uzlieciet rokas cik iespējams augstu, īpaši labi, ja krūšu augstumā (turklāt piepaceļot arī krūtis), un

maksimāli izstiepiet mugurkaulu tā, lai izzustu kūkums.

Katru reizi pastiepjoties, jāpaceļas visam ķermenim.

•        Turpinot turēt mugurkaulu piepaceltā stāvoklī, nolaidiet rokas un plecus, tos atslābiniet, izstiepjot kaklu uz augšu. Ar prieku izjūtiet, ka ķermenis kļūst vieglāks, elpa — brīvāka, redze — asāka un no galvas izzūd smaguma sajūta. Katru nākamo reizi efekts būs arvien lielāks.

Kad dabūta šī sajūta, pievienojiet vēl vienu, loti vajadzīgu elementu:

•        Iedomājieties savu starpeni, urīnpūsli, taisno zarnu (sievietes arī maksti) un sasprindziniet šos muskuļus. Stiepjot augšup mugurkaulu, vienlaikus celiet ķer meņa centru uz augšu, nepārstājot sasprindzināt muskuļus.

Ja mugurkauls ir ielīcis, rodas visu iekšējo orgānu izjūta. Tā visi, kam ir nokāries vēders, izgāzies kuņģis, vāja taisnā zarna, sievietēm — urīna nesaturēšana, kā arī dzemdes noslīdējums, var atbrīvoties no šīm kaitēm.

•        Vingrinājuma nobeigumā sasprindziniet visu ķermeni, it kā jūs paceltu vilnis. Sāciet ar kāju pirkstgaliem, lai justu, kā pacēluma brīdī saspringst pat iekšējie orgāni, augšup virzās arī plaušas un sirds. Jūs jutīsit, ka ķermenis tūlīt, tūlīt pacelsies spārnos. Izbaudiet šo sajūtu un papriecājieties par to, ka varat tādu baudījumu uzdāvināt savam ķermenim. Prieks ir pozitīva enerģija.

Šādi piepaceliet mugurkaulu arī tad, kad jūtaties noguris. Tas ieteicams profilaksei, tas ir, slimību novēršanai,

noteikti rītos un vakaros. Izveseļošanās nolūkos — tik bieži, cik ātri vien gribat tikt uz kājām.

Ja mugurkauls kļuvis stīvs un pacelšanos jūtat slikti, jūs sasaistījuši stresi, pirmām kārtām bailes. Atbrīvojušies no baiļu stresiem, jutīsit atvieglojumu, kā arī īpašu mugurkaula elastību un lokanību. Ja atgulsities uz grīdas uz vēdera un palūgsit, lai kāds ar roku paspiež mugurkaulu, jutīsit tā daudz lielāku elastību, kas radīsies pēc tam, kad būsit lūdzis piedošanu.

Lai vēlreiz akcentētu mugurkaula aprūpēšanas nozīmību, tabulā minēšu, kāda ir skriemeļa enerģētiskās zona s iedarbība un izplatītākās patoloģijas.

Skriemeļa bojājuma rajons (pa labi — pa kreisi, priekšā — aizmugurē) tieši atbilst slimībai. Piemēram, ja sestais krūšu skriemelis ir bojāts priekšpusē, slimības perēklis atrodas sirds priekšējā sieniņā.

Jēdzieni „pa labi — pa kreisi, priekša — aizmugure, augšā — lejā" ir loti svarīgi cilvēka ķermeņa slimību izpratnei.

•         Pa labi. ICermeņa labā puse ir sievišķās enerģijas nesēja. Tā saistīta ar maternitāti un sievišķo sākotni. Ja jūs esat sieviete, jūsu mātes viss labais un sliktais pastiprinās jūsos un izpaužas ķermeņa labajā pusē.

Spēcīga labā puse nozīmē spēcīgu mātišķo sākotni. Vārga — liecina par to, ka jums ir problēmas ar māti, sievu vai sievišķo dzimumu vispār (turpmāk — māti).

Paskatieties uz sevi spogulī — labais plecs zemāks, uz labās lāpstiņas paugurs vai pat kuprītis. Mugurkaula augšējā dala ir mīlas jūtu izpausme. Jūs jūtat, ka māte jūs nemīl vai nepieņem mīlestību, vai arī jūsu jūtām nav mātes atbildes utt., un šis smagums liec jūsu labo plecu uz leju.

Ja sakumpusi muguras labā puse, tas nozīmē, ka jūs jūtaties vainīgs mātes priekšā.

Ja iegurņa labā puse noslīdējusi, tas nozīmē, ka dzīves grūtības un neatrisināmās materiālās rūpes (naudas trūkums), ko izjutusi jūsu māte, kā smagums gul jums uz sirds un gaida, lai no tā atbrīvojaties.

Ķermeņa labās puses orgānu slimības minētas šajā pašā tabulā.

•         Pa kreisi. Ķermeņa kreisā puse ir vīrišķās enerģijas nesēja. Tā saistīta ar tēva un vīrišķo sākotni. Spēcīga kreisā puse liecina par labām attiecībām ar tēvu.

Vāja vai slima ķermeņa kreisā puse gaida, lai jūs atbrīvotos no stresiem, kas saistīti ar tēvu vai vīrieti analogi tam, kā atbrīvojāt ķermeņa l abo pusi.

Lai atbrīvotu stresu piedodot, pamatīgi pārdomājiet problēmas, kas saistītas ar vecākiem, un, ja sapratīsit, kur slēpjas vaina, izkulsities no bēdām.

Nav cilvēka, kam nebūtu bijis ar tēvu vai māti saistītu stresu, tātad arī ar vīriešiem un sievietēm vispār. Pretējā gadījumā jums n'evajadzētu4emiesoties fiziskā ķermenī, jo uz to laiku jūs jau būtu apguvis visas šīszemes gudrības.

Stresa jēdziena izpratne parasti ir diezgan neskaidra. Pie tās mēs atgriezīsimies vairākkārt. Piebildīsim, ka neveiklības, kauna, noslēgtības, diskomforta jūtas, neprasme rast izeju utt. arī ir stress.

Visas pretišķības veido vienotību, arī tēvs un māte, labā un kreisā puse. Tāpēc ne vienmēr izdodas noteikt slimības diagnozi, jo tā var skart abas ķermeņa puses.

Piemēram, sāp kreisais plecs un labā roka, tie tirpst un tos nevar pacelt. Tātad tēvs un māte, viens otru ietekmēdami, kļuvuši līdzīgi un vienādi ietekmē abas jūsu ķermeņa daļas. Vēlreiz atkārtošu — tā ir viņu problēma. Jums tā nav jāuzņem sevī. Turklāt piedodiet, ka viņiem ir šādas problēmas, piedodiet sev, ka esat sevī uzņēmis viņu problēmas, un lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi esat tam nodarījis pāri. Bieži dzird iebildumus: „Kā lai kļūstu tik bezsirdīgs, ka neņemu vērā vecāku pārdzīvojumus ?"

Vēl un vēlreiz atkārtoju: negatīvais jāuztver tikai ar prātu, tad labo var virzīt problēmas atrisināšanai vai cita cilvēka atbalstam.

•         Priekšpuse. Ķermeņa priekšējā daļa ir jūtu enerģijas paudēja. Visas klizmas ķermeņa priekšpusē saistītas ar negatīvām jūtām, ko esat sevī uzņēmis.

•         Aizmugure. Ķermeņa aizmugurējā daļa korelatīva gribas enerģijai. Viss, kas nomāc vai iznīcina jūsu gribu, valda pār to, saindē, grauj , pazemo, izsmej to, atņem jums iespēju apmierināt jūsu vajadzības, sasniegt mērķus. Gribasspēka graušana ir dzīves graušana.

Ķermeņa aizmugurējā daļa vai mugura, vai mugurkauls nozīmē dzīves principus, kas tai dod jē gu .

•         -Augšpuse. Ķermeņa augšējā dala liecina par enerģiju, kas virzīta uz nākotni. Ja cilvēks baidās par nākotni, slimo viņa ķermeņa augšējā daļa.

•         Lejasdaļa. Ķermeņa lejasdaļa liecina par enerģiju, kas virzīta pagātnē. Ja pagātne bijusi skarba, slimo ķermeņa lejasdaļa.

Pamatīgi padomājiet, un jūs savā ķermenī saredzēsit apbrīnojamu loģiku, kas Jaus rast atslēgas informācijai, kam ko piedot un kā kam lūgt piedošanu.

Tomēr jāatceras, ka šīszemes cilvēka jebkura sākotne ir pagātnē. Mācība par piedošanu pamatojas pagātnes izskaidrošanā sev pašam un pirmcēloņa novēršanā.

Tā kā mēs uz mūžīgiem laikiem ar neredzamu nabas saiti esam saistīti ar māti, viņas ietekme uz bērnu bieži vien ,ir tik liela, ka mēs kļūstam līdzīgi saviem vecākiem un sākam tādā pašā veidā ietekmēt arī citus. Tātad, ja manī ir

negativitāte, ar ko iespaidoju dzīvesbiedru, ģimeni, kolektīvu, man tiem jālūdz piedošana.

DOMĀ! MEKLĒ! ATROD I! PIEDOD! MAINIES!

Tātad mēs noskaidrojām, ka jebkurš cilvēks loģiski spēj noteikt slimības izraisītāju stresu, ja vien viņš zina, kā ķermenī izvietojas enerģijas.

Atsevišķi jāizdala ķermeņa aizmugurēja daļa vai mugura=gribasspēks.

.

BAILES SAGRAUJ GRIBASSPĒKU.

Bailes — tas ir virsnieru dziedzeru stress, kas caur čakrām aptver visu ķermeni. Baiļu pārņemtais orgāns nespēj strādāt. Ja orgāns nevēlas, piespiest to nevar.

No vecāku stresiem cieš bērni. Viņi ir gaišreģi un vecākos vēlas redzēt labo.

Kas labo pagātnes kļūdas, vienlaikus maina savu nākotni.

Ja esat saslimis, padomājiet par to, kur slimība koncentrējas — kreisajā vai labajā pusē, lejā vai augšā, priekšpusē vai mugurpusē, kurā čakrā un kura skriemeļa līmenī, un tādējādi jūs atradīsit cēloni savā dvēselē.

Piedodiet savam stresam… Piedodiet sev… Lūdziet piedošanu savam ķermenim.

Ja slimajā vietā vai visā ķermenī rodas atvieglojuma izjūta, jūs esat atradis īsto iemeslu. Atkārtoti piedodot, izzūd sāpes un pēc tam arī pati slimība.

Ja cilvēks ir slims no galvas līdz kājām, iemesls ir tas, ka viņš nedz prot piedot, nedz lūgt piedošanu. Viņš neatzīst savas kļūdas. Kad sāks tās saredzēt un piedot, tad arī atveseļosies.

Lai atveseļošanās būtu stabila un pilnīga, uz visiem laikiem jāpārveido sava domāšana.

DVĒSELES MIERS = VESELĪBA

Kāpēc senos laikos cilvēki bija mierīgi? To nav grūti saprast:

I   čakra — pirmdiena

II    čakra — otrdiena

III    čakra — trešdiena

IV    čakra — ceturtdiena

V     čakra — piektdiena

VI    čakra — sestdiena

VII čakra — svētdiena = atpūtas diena, kad var pārveidot garu.

Ja cilvēkam ir pareiza attieksme pret svētdienu, viņam būs laiks pārdomāt iepriekšējās nedēļas kļūdas, gūt no tām mācību, lai, turpmāk dzīvojot, būtu mazliet gudrāks. Senatnē cilvēks sestdienās lūdza piedošanu par savām kļūdām, tādējādi svinot nākotni.

Nākotne balstas pagatnē, tomēr pastav tikai mūžīgs „pašlaik" = pagātne + tagadne + nākotne.

Nākamajā lappusē parādīta shēma, kurā pārskatāmi un koncentrētā veidā attēlots enerģijas sadalījums.

.

BAIĻU VARA UN MACIBA PAR IZDZĪVOŠANU

..

CILVĒCE — BAIĻU GŪSTEKNE!

Lai labāk izprastu, kā stresi pāraug slimībā, jāanalizē baiļu darbība. Jau pirmatnējās sabiedrības laikos zināja par baiļu maģisko iedarbību uz ienaidnieku — iebiedējošs kaujas sauciens gāza no kājām bez ieročiem.

Negatīvā baiļu enerģija bojā nieres un virsnieres. Virsnierēs fiziskā līmenī sākas spazmas un mazinās vai beidzas hormonu izdalīšanās; tie nepieplūst asinīs vajadzīgajā daudzumā. Šie hormoni ir dzīvībai būtiski — to apliecina fakts, ka cilvēkam, kas atrodas klīniskās nāves stāvokli, pirmām kārtām ievada virsnieru hormonus.

Virsnieres atrodas trešās čakras aizmugurējā daļā un tādējādi ir saistītas ar:

varu un valdīšanu, gribasspēku.

Bailes gan tiešā, gan pārnestā nozīmē mūsdienās valda pār cilvēci un iznīcina gribasspēku.

Katram orgānam ir apziņa. Kad izzūd griba, orgāns atsakās strādāt. Atkarībā no baiļu dabas tās bojā dažādas čakras un dažādus orgānus.

Atgādināsim:

VII  čakra — ticības problēmas

VI  čakra — emociju pasaules un saprāta pasaules līdzsvara problēmas

V  čakra — saskarsmes problēmas

IV  čakra — mīlestības problēmas

III  čakra — varas un valdīšanas problēmas

II čakra — seksuālās problēmas I čakra — dzīvības spēka problēmas

Dažkārt cilvēki nevēlas atzīties bailēs, jo negrib, la i viņus uzskatītu par zaķpastalām, vai arī uzskata bailes par jūtām, kas rodas fizisku briesmu gadījumā.

Ja mēs sakām: es negribu, es neuzdrošinos, vai tik neesmu kļūdījies, nezinu, vai ir vērts, — aiz šīm frāzēm patiesībā slēpjas bailes.

Tas, kam iznāks laika padomāt un parunāt pašam ar sevi, varēs sev atzīties, ka viņš jūt bailes.

Baiļu stāvoklis uz čakrām iedarbojas vienādi, lai gan vienas bailes mēs saucam par bailēm, bet citas tā dēvēt negribam.

Minēsim pa vienam piemēram par katru čakru.

Bailes var izpausties ari kombinācijās ar dažādu čakru enerģijā m.

Īpaši spēcīga ir cilvēku baiļu maģija mūsdienās. Dažnedažādas stihiskas nelaimes, kari, ekonomiskais haoss,

noziedzība, nenoteiktība, neaizsargātība un pareģojumi sēj bailes un izraisa slimības. Cilvēki nepadomā par to, ka visas šīs problēmas ir dabīgas un ir cilvēces aplamās domāšanas un rīcības sekas. Tas, ka labajam seko sliktais, ir normāli, un pēc tam atkal nāk labais. Bailes tikai vairo slikto.

Tomēr cilvēki turpina baidīties. Tas, kurš piedodot atraisa savas bailes, var dzīvot dvēseles mierā.

Tā vietā, lai lieki baiļotos par nākotni, labāk sāciet mainīt tagadni. Sevišķi to iesaku pensionāriem, bezdarbniekiem, slimajiem, kuri laiku šķiež velti.

Atceros kādu vecu sieviņu, kura, pateicoties savai labes tīgajai sirdij, bija pavisam vesels cilvēks, tomēr visu laiku par visu un visiem baiļojās, līdz beigu beigās saslima. Kad es viņai skaidroju slimības iemeslu, viņa loti pārdzīvoja savu muļķību, bet bezpalīdzīgi nespēja šo problēmu atrisināt.

Vispirms es viņai iemācīju piedot savām bailēm, otrkārt, piedot visiem, kas citiem dara pāri, jo sliktu dara tikai tas, kura dvēselē nav mīlestības. Katrs labs cilvēks spēs piedot mātei, kura nav mīlējusi savu dēlu, kā dēļ viņš devies karot. Ikviens labs cilvēks spēs piedot arī šim dēlam un sūtīt viņam mīlestību — to, bez kuras šī nemierpilnā dvēsele pasaulei nes ļaunumu. Tad arī pienāks gals varmācībai.

Cik patīkami bija vērot šīs vecenītes asaras — viņa priecājās, ka ir sapratusi, kam sūtīt savu mīlestību; viņa beidza baiļoties.

Patiesībā bailes slēpjas daudz dziļāk — cilvēka gara neizmērojamajā bezdibenī. Cilvēks, kas pašlaik ierodas pasaulē šādā veidolā, te dzīvojis jau daudz reižu. Katrā dzīvē viņš pieļauj kļūdas, kad kaut ko nav spējis pareizi novērtēt vai, citiem vārdiem sakot, nav kļuvis gudrāks. Viņa dvēsele jūtas vainīga, ka nav pratusi pareizi uztvert sava ķermeņa mācību stundas. Lai gan gars zina, ka vainas kā tādas vispār nav, tomēr uz to caur zemapziņu iedarbojas ķermeņa apziņa.

Gars, kurā iesakņojusies vainas apziņa, vēlreiz un vēl reiz atgriežas uz Zemes, lai izpirktu savu vainu. Vienu jautājumu apgūst, citu — ne. Gars atceras visu un zina visu, arī to, ka mācīties iespējams ar mācības palīdzību, pirms tiek pieļauta kļūda. Pieļauto kļūdu vainas smagā nasta nomāc Zemi. Gars jūt, ka viņa kļūdu dēļ stāvoklis uz Zemes pasliktinājies. Tātad gars zina, ka arī viņš ir līdzdalīgs šajā brīdī valdošajā haosā, tāpēc viņā rodas bailes par Zemes likteni, jo pēc cēloņu un seku likuma viņš atbild Dieva priekšā.

Tas nenozīmē sēdēšanu uz sodīto soliņa, gaidot spriedumu, bet gan to, ka ikviens gars ir atbildīgs par Visa Vienotības gudrības palielināšanos, turklāt, ja viņš šo procesu apturēs, sekas būs globālas un skars arī konkrēti viņu pašu.

Nedaudz vārdos sakot, gars zina, ka viņa kļūdu dēļ uz Zemes ir sākusies krīze, viņa vainas apziņa izraisa bailes no nākotnes. Bailes grauj cilvēka ķermeni un kavē gara attīstību.

Par šīm bailēm mēs izpirksim vainu, ja lūgsim piedošanu Zemei un Dievam par to, ka ar savām kļūdām esam nodarījuši tiem ļaunu, un piedosim sev, ka esam tā rīkojušies.

Zemi ietver negatīvās enerģijas sfēra, ko savukārt veido dažādu stresu slāņi. Ikviens cilvēks atkarībā no saviem stresiem var lūgt piedošanu Zemei, ka ar savu ļaunumu, skaudību, bailēm, vainas izjūtu, skopulību, atriebību, nelabvēlību, apvainojumiem, ļaunu prieku uti. ir izolējis

Zemi no tīrā Kosmosa. Un var piedot sev, ka tā rīkojies. Zeme gaida mīlestību tāpat kā ikviens no mums.

Kas piedod virspusēji, gūst atbilstīgu rezultātu. Zeme gaida piedošanu, kas atbrīvotu cilvēci no tās juceklīguma. Viss, kas iedveš bailes, ir neskaidrs, un iebiedētais cilvēks Zemi un uz tās notiekošos procesus uztver kā netaisnību un šausmas. Zeme mīl cilvēci, tomēr spiesta pieciest laužu negatīvismu. Šo negatīvismu Zeme mēģina izlīdzināt ar dažādiem dzīļu procesiem, taču cilvēks pamanās tos noteikt,

piesārņodams Zemi. Uzkrāto negatīvismu iznicina ar zemestrīču, plūdu, vulkānu izvirdumu, lietavu, karu u. tml. palīdzību. Ja Zeme to nedarītu, tā pilnīgi sagrūtu un aizietu bojā.

Ikvienam, kas vēlas būt laimīgs, jāpalīdz Zemei, citādi nevar. Zeme taču ir mūsu mājas. Ja mājas nemīl, tās iznīkst. Tas, kurš ienes mājās sliktas domas, saindē māju atmosfēru, un mājas var sagrūt. Neviens šādā miteklī nejūtas brīvi. Cilvēce ir savu stresu gūstekne.

MĀCĪBA PAR PIEDOŠANU IR MĀCĪBA PAR IZDZĪVOŠANU

Ir loti grūti mūsdienu visnotaļ materiālo cilvēku pie spiest domāt. Man bieži, pirms paspēju pabeigt savu domu,

nācies dzirdēt: „Nē, mana kaite nav no ta." Var tikai pasmaidīt, jo šis cilvēks, jau uz sliekšņa stāvēdams, noliedz

visu, arī labo, jo viņu tik cieši sagūstījis ļaunais, ka viņš automātiski visam pretojas. Daudzreiz ir jāatgādina — smadzenes nav paredzētas skaistumam, bet izmantošanai. Domājiet un seciniet! Piedodiet saviem stresiem, jo ne vien mēr jāmeklē to konkrētais vaininieks.

Apsēdieties un iztēlojieties melnu mākoni — tās ir jūsu bailes. Bailes — tā ir enerģija, enerģijai ir apziņa, un tas nozīmē, ka jūsu bailes jūs dzird. Tās nav ļaunvēlīgas un nav ieradušās, lai jūs mocītu. Jūs paši tās uzņēmāt sevī. Tās ir ieradušās jūs mācīt. Jūsu ķermenis no tām cieš, bet atbrīvoties no bailēm nav ķermeņa spēkos. Tikai jūs to varat izdarīt. Ķermenis zina, ka viss, ko jūs sevī uzņemat, jums vajadzīgs, lai jūs mācītos un kļūtu gudrāki. Un ķermenim jācieš un jāmokās zem pieaugošā baiļu kalna. Ķermenis tā vai citādi liks to manīt. Tāpēc palīdziet tam!

Sakiet šim baiļu mākonim: „Es tev piedodu, ka tu esi iemājojis manī. Es piedodu sev, ka esmu tevi pieņēmis. Mīļais ķermeni, piedod man, ka tādējādi esmu tev nodarījis sliktu. Es tikai mācījos, un nu esmu kļuvis gudrāks."

Pēc tam izjūtiet savu ķermeni — tas būs kļuvis vieglāks. Iedomājieties savas bailes, un, iespējams, jūs jutīsit, ka tās mazinājušās. Ja atkārtosit daudz reižu, bailes izzudīs. Tādējādi var atbrīvoties no visiem stresiem. Un pēc tam iespējams piedot cilvēkam, kas jūs nobiedēja.

Kamēr jūsos mājo bailes, jūsu ķermenis zina, ka jums vajadzīga iebiedēšana, un jūs nokļūsit tādās situācijās un tiksities ar tādiem ļaudīm, kas jūsos izraisīs bailes. Kad dvēselē bailes uzveiksit, jūs — kā pēc burvju nūjiņas mājiena — ar briesmīgo vairs netiksities.

Piedošanai jākļūst par ieradumu. Līdz brīdim, kamēr jūs pilnīgi neesat atbrīvojies no bailēm, jums atkal un atkal kaut vai pavisam nedaudz nāksies nostāties aci pret aci ar bailēm vai par tām dzirdēt. Ja tā notiek, tas nozīmē, ka jūs vēl neesat brīvs no bailēm.

Ļaužu vidū ir daudz tādu, kas modes pēc piedod vienu otru reizi, bet pēcāk secina: „Tas nelīdz. Tāda cilvēku muļķošana vien ir." Un turpina iet pa neprāta ceļu. Bet dzīvē ir spēkā likums: kā strādāsi, tā nopelnīsi.

Cilvēks, kas kopš iepriekšējām dzīvēm mokās ar vainas izjūtu, pievelk sev situāciju, kurā pats klust bez vainas vainīgais. Viņš bieži pārdzīvo neizskaidrojamu vainas izjūtu, kas sarūgtina vai kaitina. Katru vārdu uztver kā pārmetumu, tātad arī kā apvainojumu. Cilvēkam, kas jūtas vainīgs, neko nevar ieskaidrot. Jo lielāka vainas izjūta, jo tuvāk nāk bailes par nākotni. Kam dvēselē slēpjas vainas izjūta, tam jāvaino citi — tas viņam pat nepieciešams.

Hroniskas bailes par bailēm nesauc, bet tās valda pār cilvēku un neļauj viņam attīstīties tālāk, tās izraisa protesta, naida un pretošanās jūtas.

Cīnītāja tips izvēlas nežēlīgu kauju ar ļaunumu. Pakļāvīgais tips slīcina bailes alkoholā vai narkotikās.

Nomierinošo līdzekļu kaislie lietotāji narkomāni neirastēniķi savu cīniņu attaisno ar slimību.

Uzvar tas, kurš cīnās par labo, nevis pret ļauno.

Vainas izjūta, sasniedzot kritisko robežu, pārvēršas bailēs. Bailes, sasniedzot kritisko robežu, pārvēršas naidā.

Naids, sasniedzot kritisko robežu, … sāk iznīcināt cilvēku pašu.

Naids izraisa ļaunu slimību — vēzi.

Nav svarīgi, vai esat dusmīgs ārēji vai dusmas krājat sevī — rezultāts ir viens un tas pats. Bailes no vēža naidu tikai ātrāk piesaista. Uzkrājot sevī dusmas pret citiem un burkšķot: kāpēc viņi tā dara? —, efekts būs tāds pats.

DUSMAS

Neatkarīgi no tā, vai es esmu dusmīgs cilvēks vai pret mani slikti izturas, niknojas manā klātbūtnē, es baidos no dusmīgiem cilvēkiem, neciešu = neieredzu dusmīgos utt., manī briest dusmu stress.

Ja kaut kur ir dusmas, tās vēl piesaista dusmas, un ļaunums aug.

• I stadija — paniskas dusmas.

1.  bailes no dusmām — bailes, ka dusmas iznīcinās mīlestību.

Tas izraisa nemieru, paniku. ;

Sekas — ALERĢIJA.

2. Bailes no tā, ka mani nemīl, izraisa nepieciešamību nomākt savas paniskās dusmas, neprotestēt, tad jau mani mīlēs = slepenas bailes = jūtu nomākšana.

Sekas — ASTMA.

•         II stadija — spīvas dusmas.

1.        Nežēlīga cīņa ar ļaunumu, jo tas taču ir ļaunums.

Sekas — ŽULTSAKMEŅI.

2.        Bailes, ka mani nemīl, rada nepieciešamību slēpt savas dusmas uz ļaunumu, jo tad jau mīlēs = slepenas dusmas.

Sekas — NIERAKMENI.

•         III stadija — ļaunprātīgas dusmas.

1.    Ja citādi sliktu cilvēku nepievarēt, viņam vēl sliktu. Kad visu, ko domā, saka tieši acīs, sākas strīds, kurā noskaidrojas patiesība, bet, ja labvēlis vēl joprojām ir neapmierināts, jo kā nekā pretinieks nav pārmainījies saskaņā ar viņa gribu, tad ļaunprātīgās dusmas saglabājas, uzkrājot spēkus nākamajam strīdam.

Sekas — LĒNI PROGRESĒJOŠS VĒZIS.

2.                            Bailes, ka mani nemīl, izraisa nepieciešamību slēpt savas ļaunprātīgās dusmas, jo ikvienam vajadzīga citu cilvēku mīlestība, kuras nekad nav par daudz.

Sekas — ĀTRI PROGRESĒJOŠS VĒZIS. pie šīs kategorijas pieder cilvēki, par kuriem teic, ka viņi nekad nepaceļ balsi, vienmēr ir pacietīgi un apdomīgi, bet dzīve pret tiem ir netaisna.

Dzīve ir taisnīga, tikai mums jāsaprot dzīves likumi.

Visiem spēkiem cenšoties izpelnīties mīlestību, alkdami atzinības un uzslavas = mīlestības, cilvēki nesaprot, ka patiesībā viņi grib aizbēgt no bailēm, neapzinoties to, ka bailēm ir daudz ātrākas kājas.

Nesasniedzis mērķi, šis labais cilvēks sāk vainot pats sevi, ienīst savu bezspēku, pat sāk lādēt sevi, ja kas neiz dodas.

Spēki ir izšķiesti vējā. Pastāvīgs nogurums piespiež godprātīgo cilvēku, zobus sakožot un sevi ienīstot, rāpties pa kāpnēm uz augšu sapņa cerībās.

Visi viņā redz centīgu, strādīgu, sirsnīgu un kārtīgu cilvēku. Tikai laulātais draugs un ģimene palikuši bez mīlestības. Un drīz vien paliks arī bez viņa paša, lai gan cilvēks tā vien apgalvo, ka cenšas tikai viņu dēļ. Patiesībā viņš izkalpo sev mīlestību, nesaprazdams, ka viņa baiļu siena traucē gan gūt, gan dot mīlestību.

Ja cilvēks baidas, ka viņu nemīl, viņā zud līdzsvars starp jutu pasauli un domu pasauli kas neizbēgami izraisa nepārdomātu rīcību- KĻŪDAS.

Šādu cilvēku vēzis ātri nogalē, bet tikpat ātri šis cilvēks var izārstēties, ja viņš piedos bailēm, ka viņu nemīl. To vēža slimnieku izveseļošanās, kuri piedeva bailēm, man bija brīnums. Jāakcentē, ka tie ir cilvēki, kas visu dara pamatoti, un tā veic arī piedošanas procedūru.

Sekas ir rīcības cienīgas.

Ja vēža slimnieks no rīta līdz vakaram piedod saviem stresiem, pāris mēnešos viņš izveseļojas. Ja baiļojoties, ka viņu nemīl, viņš grib arī turpmāk neatlaidīgi darboties, lai iekarotu mīlestību, turklāt cenšas saglabāt savu veidolu, lai izliktos drošsirdīgs, tad palīdzēt viņam nav iespējams.

Slimību nevar izārstēt starp citu. Katram cilvēkam pašam jāizveido sava vērtību skala, gūstot atbilstīgu rezultātu.

Cilvēka ķermeņa veselības stāvoklis ir viņa dzīves filosofijas spoguļattēls.

Savas kļūdas cilvēks izprot pirms nāves. Ir zināms, ka mirstošo acu priekšā aizslīd viss viņa mūžs kā kinofilmā. Tā notiek, lai cilvēks izprastu pieļautās kļūdas. Dusmas padara aklu. Tāpēc vēža slimnieki šo kinofilmu „noskatās" daudz reižu pirms pilnīgi beidz mocīties. Vēža slimnieks, kas iemācījies piedot un to dara pareizi, var izveseļoties. Tomēr, ja slimība ir pārlieku progresējusi, slimniekam laimējas aiziet no dzīves pēc agonijas, kas ilgst tikai dažas minūtes.

Ja vēža slimnieku grib glābt, sevi jāpārmaina gan viņa vecākiem, gan ģimenes locekļiem vai arī slimniekam jāizolējas pilnīgā divvientulībā ar dabu un jā kontaktējas tikai ar Skolotāju.

Pareizi domājoši cilvēki ir dzīvespriecīgi, viņi nekaldina atriebības plānus un piedod. Ja tomēr sadusmojas, vēlāk pasmejas par sevi, jo dusmu uzplūdā piezemējušies līdz

oponenta līmenim, un drīz pārvērtē situāciju, piedodami tiem, kas kļūdījušies.

Gudrākais vienmēr piekāpjas, jo gudrais prot pareizi domāt, viņš spēj muļķim piedot. Tas, kurš piktojas uz dumjāko, pats ir dumjš. Gudrajam nevajag, lai viņam pie rāda, ka viņš ir gudrs.

Baiļu saknes var slēpties tālu dzijumos.

PATIESS GADĪJUMS

Mazs puisēns bieži sirgst ar elpošanas ceļu kataru. Ar tēvu bērns ir ļoti apmierināts, viņu kopīgās nodarbības rit jautri un gudri. Kopā ar māti zēns drīz kļūst nemierīgs un nervozs. Grūtniecības laikā māte nevilšus radījusi vīriešu nicinājuma stresu.

Mātes tēvs bijis loti vīrišķīgs un fiziski spēcīgs vīrietis ar maigu raksturu. Un viņa sievai savukārt bijis stress viņas vecāku attiecību dēļ: vīrieši ir rupji un slikti. Tāda izrādās ari sievas pārliecība. Viņa pret savu vīrišķīgo dzīvesbiedru sāka izturēties ar nicinājumu. Ar laiku stress pastiprinājās, un sieva, ietekmēdama vīru ar savu izturēšanos, kļuva par viņa lejupslīdes iemeslu. Viņa vīru nicināja, savukārt vīrs, to juzdams, sāka dzert un vairs nerūpējās par ģimeni. Toties sieva guva pilnīgu apliecinājumu savai attieksmei pret vīriešiem.

Tolaik viņiem piedzima meita; viņa bija trešā paaudze, kas pret vīriešiem izturējās trīsreiz sliktāk, un viņas problēma nu jau bija vai vispār precēties, vai ne. Dabīgā tiecība pēc pretējā dzimuma svārstījās starp jā un nē. Tomēr daba ņēma virsroku, un sieviete kļuva grūta, tikai savu stresu viņa nodeva dēlam, kurš, būdams nākamais vīrietis, jūt, ka māte

viņu nicina, lai gan mātes mīlestība pret viņu ir patiešām liela. Viņus šķir stress, kas nepielaiž māti tuvāk dēlam.

Būdams mātes miesās, dēls juta atbalstu tēva mīlestībā, tās pašas sirsnīgās attiecības saglabājušās arī tagad. Ja māte savu stresu nenoņemtu, nākotnē puisēnam veidotos sarežģītas attiecības ar sievišķo dzimumu, jo sievietes taču viņu nicina. Dabas dotā vīrišķā kaisle meklē izeju, un viņš aiz sevis būtu atstājis daudz sarūgtinājuma pilnu sieviešu…

Stresa noņemšana ir dzīvībai būtiska. Šī zēna māte ar izpratni darīja visu, lai ģimene neizjuktu un mājās būtu kārtība un siltums. Vēl vairāk apzināti mainīt stāvokli ne maz nav iespējams. Tomēr ar laiku apspiestais nicinājums pret vīriešu dzimumu tikai pieauga, lai gan vīrs bija mīlošs, rūpīgs un strādīgs. Taču arī viņš pagura no nesaskatāmā stresa…

Vienmēr vajag vēl kaut ko, tātad arī vīra trūkumus var uzlūkot kā viņa bezspēku. Sieviete apzināja iedzimto stresu, piedeva un uzreiz ieraudzīja savu vīru pavisam citā gaismā. Dēls tika vaļā no spriedzes, un ģimene atbrīvojās no apmātības.

Šāda spriedze ir gluži kā lāsts, ko pašlaik tik neatlaidīgi meklē un atrod. Un nav vajadzīgs ne ekstrasenss, ne zīlniece, lai šo nolādējumu noņemtu. Cilvēks pats sev to ir pie saistījis un pats arī var atbrīvoties. Tikai jāpadomā, kas tevi nomāc, un, ja šķiet, ka aiz tā visa ir cilvēks, viņam jālūdz piedošana par tā nomācošo iespaidu uz mani, jāpiedod sev, ka esmu uzņēmis sevī šo ietekmi un jālūdz piedošana savam ķermenim, ka tādējādi esmu tam nodarījis pāri.

Ja cilvēks, nemaz nepadomājis, žēlojas otram: „Pār mani it kā ir nācis lāsts, viss ir šķērsu un greizi", tad pilnīgi

iespējams, tā arī ir. Tas gluži vienkārši ir atnācis no zem apziņas.

Tādā gadījumā ir jāvēršas pie lāsta: „Lāsts, lai kas arī tevi sūtītu, es tev piedodu, ka tu esi atnācis. Es piedodu sev, ka esmu to pieņēmis, ielaidis sevī. Mīļais ķermeni, es lūdzu tev piedot, ka agrāk nepratu atbrīvot tevi no šī lāsta. Bet tagad mēs esam brīvi. Es visus mīlu. Arī lāstu, jo tā dēļ esmu šo to iemācījies."

Ļoti vienkārši, vai ne? Tā vietā, lai baiļotos un turpinātu gausties, sevi pātagojot, piedodiet!

Daudzi cilvēki paši sev pierunā lāstu. Ja kāds nolād cilvēku, bet viņam ir spilgti izteikts pozitīvas ievirzes prāts, lāsts viņu neskars. Tas atlēks atpakaļ pie tā, kas to sūtījis. Tā kā lāsta sūtītājs ir cilvēks ar negatīvu pasaules uzskatu, viņš ir vājš, un lāstam nav grūti viņā nostiprināties. Daži cilvēki dzīvē kļūdās un tāpēc sevi nolād, bet vēl citi ierodas šajā pasaulē, līdzi nesdami lāstus pat no iepriekšējām dzīvēm, ko paši sev uzkrāvuši.

Atcerieties! Tas, kurš jelkad no savām lūpām ļāvis atskanēt lāstam, pats no tā arī cietīs. Bet, ja viņš sūtījis lāstu kādam citam, cietīs arī otrs cilvēks.

Lūgums piedot atbrīvo!

Ja jūsu dzīve ir cīņa ar pretvēju, izbeidziet šo bezjēdzīgo nodarbi un izmantojiet laiku sarunai ar sevi, savas dzīves pārdomāšanai. Tad pārsteigti atklāsit, ka vējš mainījis virzienu.

Dzīve — tie ir enerģijas kritumi sinusoīdas veidā, kur labais mijas ar slikto. Tas ir dabīgi, nepieciešami un pareizi. Nebijis sliktā, nebūtu arī labā. Šis fakts ir jāuztver mierīgi.

Kad sācies labais periods, jāpriecājas, ka ir labi. Bet, ja sliktais — jāpriecājas, ka varētu būt vēl sliktāk un ka labais tūlīt, tūlīt būs klāt. Parasti nesaprot, ka labais var būt arī sliktajā, tomēr, ja padomā, tas kļūst skaidrs.

Tas, kura dvēsele pretojas šādai attieksmei, spiests ciest un mocīties. Sekas atbilst rīcībai.

Dzīvē ļoti bieži labo uztveram ar neuzticību, dažkārt pat bailēm un sūrošanos: „Tā vai tā ilgi labi nebūs. Vienalga

Baiļu izjuta, gaidot slikto, Piedošana sliktajam, gaidot to,

un tā sliktais palielinās. un sliktais mazinās.

man viss iznāks slikti. Kas tad tev, tev jau viss kārtībā!"

Dzīves likumi visiem ir vienādi. Vieniem sliktas domas visu padara vēl sliktāku, citiem labas domas labo vēl vairāk palielina. Kas vienam šķiet nieks, citam var izvērsties par lielu laimi.

Cilvēka dzīvi var attēlot grafiski.

Ta attēlota dzīve, kura nekas nemainās. Tāda gadījumā cilvēks saka: viņš neko sava mūžā nav sasniedzis.

Tā ir Cilvēka cienīga dzīve tā dēvētie nulles stāvokļi paliek pagātnē, un mijas ļoti labais un ne tik labais vai nosacīti labais un sliktais. Tāda ir Cilvēka attīstība, kam

PAR ATEROSKLEROZI

Īpaši jārunā par aterosklerozi vai, kā tautā saka, asinsvadu apkaļķošanos.

Diagnozes, ar ko mēģina iz skaidrot slimnieka ciešanas, mēdz būt dažādas: osteohondroze, neiralģija, radikulīts, asinsapgādes traucējumi galvā un ekstremitātēs utt. No diagnozes vieglāk nekļūst.

Ja viens skriemelis noslīdējis uz otra un tie izrādās pārāk tuvu, tad liecoties skriemeli saskaras. Ja kauls spiež kaulu, kaulaudi tiek savainoti kaut vai mikroskopiski šūnas līmenī. Bojātais kauls tūlīt grib atveseļoties un izveido kaula plēvi, it kā pasargājot sevi no virspuses. Tā arī rodas tā dēvētās sāļu nosēdas — eksostoze. Jūs vaicājat, no kurienes rodas

vajadzīgais materiāls? Atbildu: atdalās no tā paša ievainotā skriemeļa. Bet skriemelis kļūst arvien trauslāks un eksostoze arvien noturīgāka. Tā līdzīgi garam nagam ieķeras skriemeļa malā un ik reizi iedur, ja vien jūs neizstaipāt mugurkaulu.

Tāds ir principiālais skaidrojums. Noteicošā nozīme ir tam, kādā veidā skriemelis ir noslīdējis — pamazām, novecojot vai traumas rezultātā. Ja pēc traumas, būtiski ir — kādas — mazas vai lielas. Traumēta vienmēr tiek tā vieta, kurai to piesaista stress. Izņēmumu nemēdz būt.

Starp skriemeļiem amortizācijai atrodas diski. Traumējot tie vai nu pārbīdās, vai sabrūk, vai nodilst. Sabrukušu disku var izņemt bez operācijas; vispirms lūdziet slimajai vietai piedošanu, ka esat to traumējis.

Pareizi kontaktējoties ar ķermeni, arī 70 gadu vecam cilvēkam izzūd aterosklerotiskās pārmaiņas. Protams, tas notiek lēnāk nekā jauna cilvēka ķermenī, bet jebkuras pārmaiņas uzkrājas ar laiku, tāpēc ar laiku arī no tām atbrīvojas. Pēc pāris mēnešiem vai pāris gadiem — tas atkarīgs no darba pašam ar sevi.

Tāpēc nepieciešams:

1.     Lūgt piedošanu mugurkaulam, ka esi to traumējis.

2.     Atbrīvot stresus atbilstīgi iepriekšminētajiem loģiskajiem norādījumiem.

3.     Stiept uz augšu mugurkaulu.

4.     Ēst olu čaumalas.

Ateroskleroze bojā arī asinsvadus, visā ķermenī izraisot asinsrites traucējumus. Visā mūsdienu pasaulē cīnās ar holesterolu — aterosklerozes izraisītāju. Lai cik dīvaini tas būtu, ar aterosklerozi sirgst arī pārliecināti veģetārieši.

Kāpēc? Toties cilvēki ar mugurkaulu pareizā augstumā ne. Kāpēc? Taisns mugurkauls pareizā augstumā ļauj enerģijai plūst pareizi. Normāla organisma enerģētika nodrošina ātru asinsapriti, sistēma darbojas pareizā režīmā, un kaitīgais holesterīns asinsvadu sieniņām ir kā smilšpapīrs.

Asinsriti paātrina arī pareizi sabalansēta fiziska treniņa nodarbības. Visvienkāršākā un pieejamākā ir vingrošana.

Tūlīt paredzu iebildumus no fiziska darba strādniekiem, jo viņiem raksturīga sava darba un sporta identificēšana. Viena vienīga kaulu laušana! Kā zināms, smags fizisks darbs cilvēku neizārstē, īpaši ja cilvēks strādājot vērpj tumšas domas un piespiež sevi strādāt. Bet garīgā darba darītājs, kas ar prieku atlicina stundiņu vingrošanai vai skriešanai, izārstējas. Jau bērnībā sāktās ārstnieciskās fizkultūras nodarbības profilakses nolūkos ļauj vispār neslimot. Vēlreiz atkārtoju — pareizas fizkultūras nodarbības. Ir arī tādi garīgā darba strādnieki, kuri zina, ka viņiem jāsporto, jo no tā atkarīgas viņu darba spējas.

Tomēr izveseļoties var tikai tad, ja sporto ar prieku. Jebkura piespiedu nodarbe ir bezjēdzīga.

Nepārtraukts vienveidīgs fizisks darbs piespiedu pozā izraisa nevienmērīgu muskuļu spriedzi, kas izplatās pa visu skeletu. Rodas kaulu pagurums, un tas izraisa kaulu atmiekšķēšanos. Ir zināms, ka nogurst pat metāls. Nogurums izraisa skeleta deformēšanos. Parasti tas, kam nav ar ko atdot parādu, aizmūk no pāridarītāja. Tāpat arī skelets. Tas deformējas, jo ir noguris no neciešamās varmācības. Jo vairāk to apspiež, jo piesardzīgāks tas kļūst, — pat neliela smaguma strauja pacelšana, un mugura jau sāk sāpēt. Tādējādi mugurkauls rada iespēju savam dārgajam saimniekam kādu laiku bezpalīdzīgi

pagulēt un padomat par to, ko viņš aplami izdarījis. Tā notiek ar neprātīgu darbarūķi, kam ne mirkli nav miera.

Cilvēks, kas pret savu veselību izturas kā pret darba lopiņu un mērķtiecīgi piespiež savu ķermeni veikt darbu, kas tam nav pa spēkam, rezultātā arvien vairāk deformē mugurkaulu. Rodas disbalanss, kurā muskuli vairs nav sviras sistēmas līdzsvara stāvokli, un nevienmērīgā slo dze izraisa kaulu formu pārmaiņas.

Ja es saudzēju savu ķermeni un, tam labu vēlēdams, ar prieku no paša rīta vingroju, es sagatavoju savu ķermeni darba dienai. Ja paredzams, ka diena būs grūta, es saku savam ķermenim: „Jau iepriekš piedod man, ka šodien man nāksies noņemties ar šo grūto darbu, bet citu iespēju nav. Palīdzi man! Es tevi mīlu. Un tagad iesim uz darbu." Tādā gadījumā vakarā jūsu ķermenis būs tikpat vesels kā no rīta.

Stāstījumu par ķermeņa balsta aparātu — skeletu, kurā, protams, ietilpst arī mugurkauls, pabeigšu ar patiesu gadījumu no dzīves.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu ieradies piecdesmitgadīgs vīrietis — jautrs, labdabīgs, dūšīgs, drukns — un saka: „Tā vai tā šādu slimību jūs nebūsit redzējusi. Tūlīt parādīšu." Tik tiešām. Kad viņš noņēma speciālu šinu no savas ziloniski paresninātās rokas, tā acu priekšā sāka stiepties, un tajā vietā, kur vajadzēja būt elkoņa locītavai, samazinājās un sakrokojās kā sardeles savilkums. Skats bija šokējošs. Medicīniskā diagnoze — Syringomyelia. Ārkārtīgi reta slimība.

Viņš slimoja jau 25 gadus. Sāpes rokā bija nemitīgas un mokošas. Naktīs vīrietis bija spiests gulēt uz grīdas un slimo roku likt sev apakšā, lai to „nomērdētu", un tad sāpes pierima. Ārsti visādi centās viņam palīdzēt. Pirms gada kā pēdējo iespēj u ieteica roku pie pleca amputēt, bet laimīgs gadījums paglāba no operācijas.

Apskatu roku, bet neredzu kaula. Otrai rokai kauls ir, šai nav. Roka it kā no gumijas. Tomēr kaula kontūru saskatu. Redzu, ka 14 gadu vecumā viņa pleca kaulā virs elkoņa locītavas radās plaisa. To nepamanīja, nefiksēja, un radās kalcija noplūde. Sākās vissmagākās pakāpes osteomalācija — kaula atmiekšķēšanās līdz tādai pakāpei, ka elkoņa locītava izzuda. Ja vesela būtu mugurkaula kakla un augšējā krūšu dala, stāvoklis nebūtu bijis tik smags. Bet vīrietis ievilka galvu plecos — tā bija bojātā vieta, izstiept kaklu bija sāpīgi. Pēc rakstura šis cilvēks ir iecirtīgs un, lai gan slikta nevienam nevēl, pārliecināts par savu taisnību un nesatricināms.

Kaulu es saaudzēju. Mēs izmantojām visas garīgās ārstēšanas metodes, kuras es jums mācīju, bet, kad piektdienas rītā, tas ir, ārstēšanas piektajā dienā, viņš atnāca un pateica, ka ar šo roku ēdis mellenes, man tas likās neticami. Un, kad pēc mēneša viņš ieradās kopā ar dzīvesbiedri, kura smiedamās žēlojās, ka vīrs stiepj labības maisus, es vairs nešaubījos.

Nē, tas nav brīnums, bet apzināta ārstēšana, kas sākas ar cēloņa novēršanu un, lai izveseļotos, prasa ticību, gribu un rūpes par savu ķermeni.

Tikai kāpēc bija traumēts tieši šis kauls? Arī tam ir cēlonis, tomēr tas meklējams iepriekšējā dzīvē, un šī iemesla izraisītā stresu ķēdīte iesakņojusies rokā.

Ne tik sen, divus gadus pēc rokas izdziedēšanas, šis cilvēks atnāca vēlreiz, žēloda mies par acu asinsvadu aizspros tošanos un redzes pasliktināšanos. Cēlonis izrādījās arvien tas pats kakla stīvums — nemainīgi un drudžaini atzīdams vienīgi savus principus, viņš par labu uzskatīja tikai savu labo un par sliktu — savu slikto. Tomēr dzīve sarežģījās. Būdams īsts bruņinieks, viņš sevi nežēloja — kā nekā vesels taču. Viņam derdzās, ka sieviešu dzīve kļuvusi daudz grūtāka. Viņš negribēja to redzēt. Un zemapziņā baidījās zaudēt sievas mīlestību. Tāpēc ķermenis viņam šādu iespēju sniedza — darīja aklu. Citas iespējas pašlaik nebija, jo vispirms jāpārdzīvo zemes krīze.

Šis cilvēks pa vecam mēģina uzlabot garīgo līmeni, fiziski strādādams, lai ģimenes dzīve kļūtu laimīga. Kas neapgūst mācību, tas sev rīkstes lauž — teikts sakāmvārdā. Darot labu citiem, nedrīkst darīt sliktu sev.

Būdams saprātīgs un uztvert spējīgs cilvēks, viņš, par laimi, atkal pēc nedējas bija vesels. Un gudrāks.

Pagāja vēl trīs dienas. Zvana šis cilvēks un stāsta, ka tagad labās rokas locītavai manāmi „izžūst vai notievē" muskuļi. Vīrietim izveidojies stress: „Ja nav manos spēkos uzlabot sieviešu dzīvi, kas tad es par vīrieti, ka pat savai sievai nevaru nodrošināt pienācīgu dzīves līmeni?" Tā bija nākotnes problēma, tāpēc roka sāka viņam palīdzēt. Tagad šis simpātiskais cilvēks beidzot saprata, ka arī krīzi jāprot pārvarēt pareizi. Viņš piedeva bailēm un paššaustīšanai. Pēc trim dienām roka atkal bija vesela.

Diemžēl maz ir to, kas saprot, ka jūtas jāpilnīgo nepārtraukti. No tā atkarīga pasaules uztvere un domu tēli, visa tagadējā dzīve un nākotne. Pat ja mana nākamā dzīve man ir vienaldzīga, jo es neticu tās esamībai, tas stāvokli neatvieglo. Tāpat kā likuma nezināšana neatbrīvo no soda.

Mazliet pārdomājiet dzīvē pieredzēto, un jūs konstatēsit, ka pēc vienas slimības drīz vien rodas nākamā. Un, ja tās ir vairākas, jūsos vēl vairāk palielinās uzbudināmība un bailes — sliktāk nekā agrāk guļat vai darbā neveicas, galva nestrādā utt., u. t. jpr.

Organisms ir vienots veselums, un slimība liecina par to, ka ir izjaukts līdzsvars. Kad uzradīsies nākamā kaite — tas ir tikai laika jautājums.

KAS TU PAR VĪRIETI?

Vīrietis un sieviete ir pretēji poli, kuru savienība ir svēts vienots veselums, un tā daļām jābūt vienlīdz vērtām. Sievietei labāk attīstīta emocionālā sfēra, vīrietim — fiziskā. Sievietei ir trausls ķermenis, vīrietim — dvēsele. Tā ir neizbēgamība, kas jāuztver kā absolūta patiesība. Abiem jāciena sievietes jūtu noturība un vīrieša fiziskais spēks, kā arī jāsarga no iznīcināšanas sievietes fiziskais spēks un vīrieša jūtas.

Kas notiek patiesībā?

No materiālistiskā pasaules uzskata viedokļa vīrietis ir stiprākā puse. Tomēr Dieva valstībā primārs ir gars, tātad sieviete ar viņas jūtām. Cilvēcei derētu zināt arī to, ka dzīve ir sinusoīdas veida enerģijas plūsma — pozitīvā un negatīvā vai Jaunā un labā mija. Arī tas ir neapstrīdams fakts. Bet tas,

kurš, būdams labā ciklā, neprot priecāties un uzkrāt dvēseles spēkus, tikai gaužas un vaimanā, ka labais tā vai tā nebūs ilgi, ka drīz ar viņu noteikti atgadīsies kas slikts (it kā ar citiem tā nenotiktu), tas slikto padara vēl sliktāku, nekā tas būtu pats par sevi. Nepārtraukta baiļošanās no sliktā drīz vien sāks traucēt saskatīt labo.

XX gadsimta beigas ir vājā skeleta periods, jo pašlaik mēs atrodamies lejupvirzības stāvoklī. Arī tas ir neizbēga mi, un ar šīm zināšanām normāli domājošam cilvēkam jānostiprina skelets, lai kauli nelūztu un nedeformētos. Pašlaik trīspadsmitgadīgo bērnu vidū vien 78 procentiem ir deformēti kauli.

Skelets ir līdzīgs mājām. Mīkstie audi ap to ir viss, kam ir kaut kāda attieksme pret mājām. Skelets ir tēvs. Kam tēvs ir autoritāte, tam XX gadsimta beigās ir daudz stiprāks skelets nekā tam, kura tēvam ir

maigāks raksturs. Deformējies skelets liecina par vāja rakstura tēvu.

Pāršķiebies iegurnis nozīmē sašķobījušos ģimeni (tēvs + māte), un mugurkauls nesaliecies nevar uz tā balstīties.

Materiālisms ar visa materiālā pielūgsmi izrādījusies liela un sāpīga mācību stunda cilvēcei. Sākusies un joprojām turpinās dzīšanās pēc bagātības, kas vīriešiem kā stiprākā dzimuma pārstāvjiem radījusi visgrūtāko stāvokli: ja tiksi pie zelta kalna un uztupināsi uz tā sievu, tad tu esi īsts vīrietis. Protams, ka vīrieši grib būt īsti vīrieši. Dvēseles sāpes noslēpuši dziļi, dziļi, un mīlestību nosaukuši citā vārdā. Ja padarīsi sievieti laimīgu, tu viņu mīli utt., u. t. jpr. Tikai zelta uz zemeslodes visiem nepietiek…

Kādas bailes jāizjūt vīriešu dzimumam šajā sacensībā! Klāt vēl arī bailes atgriezties mājās ar tukšām rokām. Bet uzkrātās bailes summējoties rada dusmas.

Mēs šaisaulē ierodamies gan kā vīrieši, gan kā sievietes, tomēr pastāv vīriešu dzimtes un sieviešu dzimtes atmiņa, tāpat kā katrai enerģijai ir sava apziņa. Visi apvainojumi, kas adresēti vīriešu (sieviešu) dzimtei, vienlaikus adresēti arī konkrētajam vīrietim (sievietei).

XX gadsimta sievietes pavisam skaidri redz vīriešu dzimuma lejupslīdi un loti labprāt nomelno vīriešus. Turklāt nesaprot, ka tā ir tikai šķietama parādība; īstenībā stāvoklis ir pavisam citāds.

Mīļās sievietes! Uzmanīgi izlasiet turpmākās rindas, un varbūt tad jūs sapratīsit, ka, apliedamas vīriešu dzimumu ar dubļiem, jūs trāpāt savam tēvam, vīram, dēlam. Un arī ar netīrumiem aptraipīto vīriešu meita, māte, sieva noteikti nosmērēsies pati. Jūs metāt sejā apvainojumus vīrietim, nesaprazdamas, ka jūs pamatīgi maldāties.

Mēs piedzimstam šajā pasaulē, izvēlēdamies ķermeni pēc pašu gribas, jo tas mums pašlaik vajadzīgs, lai apgūtu šajā dzīvē uzdoto mācību stundu. Teiktais attiecas gan uz sievietēm, gan vīriešiem, un katram savs ķermenis jāmīl.

Patiesībā notiek pretējais.

Gara izvēle ir svēta, tādējādi svēts ir cilvēka ķermenis visā tā pilnībā. Sievietes ar riebumu uztver menstruācijas, nesaprazdamas, ka tā ir Dieva dota ikmēneša attīrīšanās, kas, ņemot vērā pārlieku jūtu uzplūdu iespējamību sievietēs, reizi mēnesī to attīra no liekas negativitātes, padara labāku. Pirms menstruācijas sieviete ir nervoza un sakaitināta, pēc tās — nomierinājusies.

Bailes palikt stāvoklī un bailes palikt bez bērniem piesaista tieši to, no kā jūs baiļojaties, — grūtniecību un bezbērnību. Ja baidāties palikt stāvoklī, no bailēm sākas olnīcu disfunkcija, olšūna neatdalās īstajā laikā un atbrīvojas tieši tad, kad jūs to negribat. Ko vainot? Jūsu ķermenis taču zina, ka jūs baiļojaties no grūtniecības. Pierādiet tam savu patieso vēlēšanos, atbrīvojieties no bailēm.

Sieviete, kas bīstas grūtniecības un dzemdību, traucē abu procesu dabīgai norisei. Sieviete protestē — kālab gan viņai jārūpējas par bērniem, jātaisa ēst, jātīra māja utt. Ja jūs darāt visu pāri spēkiem, bērni slimos ilgi, ēdiens iznāks negaršīgs un mājās valdīs aukstums.

Dārgās sievietes! Priecājieties, ka daba tieši jums dāvājusi šīs tiesības, jo sievietes dvēselē atrodas neizsmeļams mīlestības avots. Mīlestība bērnus ārstē daudz labāk par zālēm. Ar mīlestību gatavots ēdiens ir gards. Un mājas, kurās valda mīlestība, ir īsts cietoksnis.

Ja saslimst bērns, daudzas mātes saka: „Tagad mēs uzvārīsim zāļu tēju, un mūsu mīļais bērniņš ātri, ātri izveseļosies." Šāds mīļš siltums atdod veselību.

Bet cita māte nomākti nopūšas: „Ak kungs, atkal tu esi saslimis visnepiemērotākajā brīdī! Atkal man tev jāpērk dārgas zāles!" No tāda kašķīga toņa arī veselais sasirgtu.

Nesen atnāca kāds cilvēks un teica: „Pat maizi vairs negribas likt mutē. Paskatījos veikalā visapkārt — vienas vienīgas ļaunas, neapmierinātas sejas. Viss šis sliktums nokļūst ēdienā. Nāksies paturēt maizi virs uguns,

lai tā taptu tīra."

Pareizi teikts! Mums visiem vajadzētu lūgt piedošanu maizei (ēdienam) par to, ka cilvēki piesārņo ēdienu ar savu

negatīvismu, un uz uguns sadedzināt visu slikto. Tāpēc maize domās jāattīra ugunī. Tāpat par ikdienas paradumu būtu jākļūst tēvutēvu laiku pirmspusdienu lūgšanai. Tas, kurš pie pusdienu galda atsakās no ēdiena un pateicības par to, grēko. Un cieš ķermenis.

Ja cilvēki — gan vīrieši, gan sievietes — sniegtu savu mīlestību visam, kas ir ap tiem, pasaule un katra personiskā dzīve tūlīt kļūtu arī materiāli vieglāka un bagātāka.

Medicīnas statistika liecina, ka dažas slimības plašāk izplatītas starp sievietēm, dažas — starp vīriešiem. Kāpēc tā?

Atcerieties, par ko runājām iepriekš: ķermeņa priekšējā, sievišķajā daļā koncentrējas jūtu enerģija; aizmugurējā, vīrišķajā daļā — gribas enerģija. Tāpēc sieviešu slimības visbiežāk rodas ķermeņa priekšējā daļā, vīriešu — aizmugurējā.

Vīrietis saskaņā ar tam piemītošo dzimtas apziņu saprot, ka viņa pienākums ir rūpes par ģimenes (valsts) materiālo labklājību. Un viņš to dara arvien augstākā līmenī, forsējot materiālās dzīves uzlabošanos tā, ka Zeme kliedz: palīgā!

Bet sievietes pieprasa… Kāpēc vīrieši tā rīkojas?

Cilvēce pārdzīvo dvēseles krīzi, citiem vārdiem sakot, mīlestības krīzi. Mātēm nav laika mīlēt bērnus, viņas rosās, lai kļūtu vēl bagātākas. Mātes mīlestības nepietiekamība īpaši atsaucas uz dēliem, jo viņiem ir daudz trauslāks dvēseles veidojums. Māte ir sieviete. Paaudzies jaunietis zemapziņā sāk tiekties pēc jaunietes = sievietes mīlestības, tāpat kā tiecās pēc mātes mīlestības. Bet jaunā meitene lūkojas uz viņu no augšas, jo tāda ir viņas mātes attieksme pret vīriešiem: „Kas tu par vīrieti, ja nevari man nopirkt

biļeti uz kino!" Un vainas nasta vīrišķā dzimuma dēļ saliec jaunekļa muguru. Lietas būtība nepavisam nav biļetē, bet gan faktā, ka puisi pazemoja. Ar laiku kino biļete izvērtīsies par automobili vai māju, bet „kas tu par vīrieti?" joprojām turpinās graut vīrieti. Jaunais cilvēks kļūst impotents un tiek pie gangrēnas. Un nu sieviete jau ar pilnām tiesībām var teikt: „Kas tu par vīrieti?!"

Vēlreiz atkārtosim, kāds ir gribas enerģijas izvietojums:

Padomājiet, kādā noslēgtā lokā piespiedu kārtā jāatrodas vīriešu dzimumam:

To, kuru moka vainas izjūta, nosodīt ir viegli — tā vai tā ierakstīs tavā rēķinā, pat ja vārdos iebildīs. Lai kāda sieviete viņu apvainotu, noteikti trāpīs mērķī. Un, ja to dara paša sieva, trāpīs desmitniekā.

Tagad no vīra atkarīgs, kā viņš ārēji reaģēs — sāks niknu cīņu ar to visu vai turpinās pašiznīcināšanos. Iespēju ir daudz. Tomēr zaudētājos būs abi — gan vīrs, gan sieva.

Sieviešu galvassāpes, sieviešu kakla radikulīts, sieviešu sāpes rokās un plecu daļā! No kā?

Bet asaras, sarūgtinājums, nožēla? Tieši tas pats.

Tā notiek, jo sievietes plosa bailes, ka viņas nemīl. Jo spēcīgākas bailes, jo smagāka slimība.

No kurienes rodas bailes? No uzkrātas vainas izjūtas.

1. Bailes, ka mani nemīl.

Spiests nokalpoties tā, ka vai prātā jūk, nav laika ne ko, redzēt, ne dzirdēt.

Rodas impotence.

2.  Vainas izjūta, ka nespēj pabarot ģimeni. Trešais un ceturtais jostas skriemelis atbilst dzimumorgāniem, tāpēc biedējošā vainas izjūta orgānos iznīdē vēlēšanos darboties.

3.  Nespēja izķepuroties no ekonomiskajām problēmām izraisa bailes — ka tik pietiktu dzīvības spēku cīniņam.

Un kājā rodas gangrēna. Ja labajā, šī problēma saistīta ar sieviešu dzimumu, ja kreisajā — ar vīriešu.

Pat ja mēs atsakāmies atzīt savas kļūdas, gars to zina un atbilstīgi reaģē.

Bieži man nākas dzirdēt: sievietes sirds neļauj neiejaukties, ja kādam dara pāri. Tā runā tie, kas paši neatzīst, ka dara pāri citiem.

Kas gan ir sievietes sirds?

Bazgalīgas mīlestības avots? Tāpēc smeliet no tā, ko varat, — mīlestību. Kas mīl, tas piedod, un dzīvē viss būs kārtībā.

Sievietes, mums visām jālūdz piedošana vīriešu dzimu mam un savam vīram par tiem apvainojumiem, ko tiem izteicis sieviešu dzimums, pat ja pašas nekad nekā tamlīdzīga neesam sacījušas. Arī ja neesam tā domājušas, bet piekritušas citu sieviešu izteikumiem, kurām tiešām ir slikti vīri.

Un jālūdz piedošana arī sev, ka, pazemojot vīriešus, pazemojam sevi. Jo tādējādi mēs iznīcinām cilvēci — vīriešu impotence pārtrauc dzimstības pieaugumu. Ja sieviete to neapgūs, viņas bērniem, neatkarīgi no dzimuma, kopš pašas dzimšanas būs tie paši kompleksi un stresi.

Runa jau nav par to, ka jāvaino sievietes un jājūt līdzi vīriešiem.

Vīrs ir galva, sieva ir kakls. Svarīgi abi. Un tomēr galva ir vīrs. Skaidra, loģiska domāšana rada vīrieša pašcieņu un ļauj viņam sevi cienīt. Katram šajā pasaulē jāzina sava vieta un savi pienākumi Dabas priekšā. No visa, kas traucē droši stāvēt uz kājām un doties uz priekšu, jāatraisās. Dažkārt atbrīvošanās notiek fiziskā līmenī — iznīcinot sevi vai citus. Tam, kurš sevi iznīcina, jārēķinās ar sodu. Bet tas, kurš apgalvo: „Man viss vienalga!" — lai zina, ka drīz tā vairs neteiks.

Piedodiet sieviešu dzimumam to virspusējo loģiku un pārsteidzību. Piedodiet viņu pārmetumus, j o tic ir neapdomīgu dvēseļu kliedzieni, kad izplēn mīlestība. Piedodiet mātēm, kas neprata ar mīlestību laist pasaulē bērnus un neatrada laiku viņu audzināšanai. Kas ļāva bērniem izjust bailes. Tā ir pamācoša stunda cilvēcei, un, kas to sapratīs, tas mācību ir apguvis un atbrīvojies no bēdām. Jūsu ģimene izdziedināsies.

Kam izjukusi ģimene vai miris dzīvesbiedrs, tam jāzina, ka, piedodot bijušajam, jūs veidojat savu nākotni.

Pirmām kārtām piedodiet saviem stresiem. Piedodiet savām bailēm, vainas izjūtai, ekonomiskajām problēmām, kas skar personiski jūs. Piedodiet sev, ka esat uzņēmis tās sevī, un lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka esat tam nodarījis pāri.

Pēc tam jau būs vieglāk piedot sieviešu dzimumam un lūgt piedošanu. Tieši tāpat sieviešu dzimums var piedot vīriešu dzimumam.

No kļūdām mācās.

Bieži atnāk nobiedē tas sievietes: „Man teica, ka mana veselība ir slikta tālab, ka mans vīrs ir enerģētisks vampīrs. Ko man darīt? Viņš pret mani tik slikti izturas." Bet ko citu lai šis vīrs dara, jo viņa dzīve taču ir atkarīga no sievas. Un sieva savu mīlestību norobežojus i ar akmens sienu, pati no bailēm stenēdama, ka viņu nemīl. Vīrietis vienkārši ņem, sieviete — dod, un arī tas ir objektīvs fakts.

Sievietes, atraisiet savas ba iles un izlaidiet brīvībā mīlestību. Nebīstieties, ka mīlestības avotiņš jūsu dvēselē izsīks. Dodot jūs saņemat atpakaļ divkārt. Un jūs atkal iemīlēsit savu vīru, kā tas bija agrāk. Atcerieties labos laikus un

prieka brīžus un ziniet: ja kādam ir slikti, viņam no šī sliktuma jāatraisās, jo viņš vēlas sevī ielaist labo. Neiedomājieties, ka vīrietis savā ļaunumā jūtas labi. Visi ļaunie jūtas ļoti, ļoti slikti, jo viņos nav mīlestības.

Tātad vīrietis ir ņēmējs, sieviete — devēja. Ņemt var, ja ir ko dot. Ja sieviete atdod ar prieku, jo gūst apmierinājumu, būdama devējas lomā, vīrietis tāpat jūtas ņēmēja lomā.

Vīrietis sniedz pretī savu fizisko spēku un prātu.

Abus vieno ar laiku arvien pieaugošs prieks. Jo tikai dodot palielinās mīlestība.

Par nelaimi, mūsdienu cilvēks ne tikai ņem, bet burtiski pieprasa un niknojas, ja viņam nedod.

Tagad padomājiet par savu darba kolektīvu vai paziņu loku, kurā arī ir šāds vampīrs. Tā vietā, lai no viņa baidītos, piedodiet savām bailēm, atveriet savas mīlestības plūsmu, piepildiet vampīra dvēseli ar mīlestību, un jūs redzēsit, ka vampīra vairs nav. Kļūs skaidrs, ka viņš sarūgtināts steidzas pretī nākotnei un viņa nepieciešamība pēc attīstības ir lielāka, nekā viņam pietiek dvēseles spēku. Izzūdot baiļu barjerai, beidzas visa kolektīva cīņa ar pretvēju, un gan jūsu personiskās attīstības ātrums uz priekšu, gan arī panākumi palielinās apbrīnojamā kārtā.

DZEMDĪBU STRESS

Pēc šī garā ievada esam sasnieguši galveno, kā dēļ ir iecerēta šī grāmatiņa.

Dzemdību stress, precīzāk, augļa stress ir loti plašs jēdziens, par kuru jātiek skaidrībā ar lielu rūpību.

Katrs cilvēks ir unikāls, jo visās iepriekšējās dzīvēs uzkrātā pieredze dara viņu neatkārtojamu. To veido raksturs, ieradumi, priekšstati.

Kādā jaukā brīdī krustojas triju cilvēku dzīves celi: vīrieša un sievietes, kuriem bez iepriekšējo mūžu mantojuma ir arī šīs fiziskās dzīves pieredze un kuri aizsāk bērna fiziskā ķermeņa veidošanu. Bērns ir gars, kam ļoti vajag ierasties šajā pasaulē. Sava ķermeņa radīšanai viņš veltījis lielāku ietekmi, nekā mēs spējam saprast. Tas notiek, kad sieviete un vīrietis nevēlas bērnu, tomēr par spīti piesardzībai kaut kas noiet greizi, un sieviete paliek stāvoklī. Tas notiek arī tad, ja vīrietis un sieviete ilgus gadus sapņojuši par bērnu, bet viņa kā nav, tā nav — nav gara, kam būtu bijis vajadzīgs šāds ķermenis.

Tātad bērna gars vairāk nekā jelkas nosaka grūtniecības iestāšanos. Šis bērns atnāk ar savu iepriekšējo mūžu pieredzi, viņam nav tikai vēl šīs dzīves pieredzes, kurā tagad ieradies. Un viņš jau nāk tieši mācīties.

Atbilstīgi tam, kāda ir viņa pieredze ar saviem vecākiem iepriekšējā dzīvē, gars līdzīgi izturas arī pret nākamajiem vecākiem. Ja iepriekšējā dzīvē attiecības bijušas sliktas un šis gars mani izvēlas par savu māti, tātad arī man ir vajadzīga šāda mācību stunda.

Pieņemsim, ka ir satikušies trīs dažādi raksturi. Viens dzīvojis, piemēram, pirms simt gadiem Krievijā, otrs — pirms divsimt gadiem Francijā, trešais — pirms trīssimt gadiem Amerikā. Tomēr garīgās pamatprasības viņiem ir vienādas — tie visi ir Dieva bērni.

Embrionālais periods un cilvēka dzīve salīdzināmi kā viena un tā paša veidojuma divi stāvokli — salocītais, saliektais un izplestais, izstieptais. Viss, kas notiek embrionālā

perioda laikā — saliektaja stāvoklī, arvien spilgtāk parādās mūža laikā — izplestajā stāvoklī, jo palielinās līdzīgie stresi.

Stresi rodas tikai neizpratnes dēļ un ir vecāku kļūdas, ko bērnam jāsāk labot kopš piedzimšanas brīža. Bērna atnākšanas mērķis savijas ar šīm problēmām, bet pašu mērķi bieži vispār ignorē.

Citreiz bērna būtību un viņa atnākšanas mērķi kardināli ietekmē tā vecāki, bet tas ir tikai viens no daudzajiem šķēršļiem, kuru pārvarot mēs pierādām savu pašvērtību un attīrām ceļu turpmākai attīstībai.

Atnākot bērna gars vienmēr ir tīrs, viņa mīlestība pret vecākiem ir milzīga un patiesa. Ar lielu, neizdziestošu mīlestību viņš sev izvēlas vecākus, kas sniegs tam galveno, ko tas atnācis meklēt, — grūtības.

Tad arī sākas problēmas, jo vecāki uzkrauj bērnam to savu rūpju nastu, ko nest vajadzētu pašiem.

Ja mēs prastu un gribētu cits citu saprast, problēmu vairs nebūtu.

Pirms turpinu, gribu vēlreiz akcentēt svarīgāko, lai jūs pareizi saprastu.

Nav labā un nav sliktā, viss tikai pastāv savās labā un sliktā izpausmēs.

Tas pats likums attiecas arī uz vecākiem. Šī problēma ir sevišķi delikāta un var izraisīt bīstamus konfliktus, jo neviens nevēlas, lai uzplēstu vecās rētas, un, ja kādam ir problēmas ar vecākiem, nevienam nav tiesību tās risināt. Bet jūs taču gribat izārstēties? Noliedzot savas problēmas, jūs apliecināt savu slimību.

Šī problēma var izrādīties pat tik smaga, ka viens otrs par labāku uzskatīs turpināt slimot. Ir arī vecāki, kas atsakās pārspriest sava bērna dzemdību stresu, jo viņiem, par spīti iepriekšējiem garajiem skaidrojumiem, šķiet, ka viņus pie kaut kā vaino.

Vainas nav, ir pirmcēlonis, ko radījusi neizpratne.

Izprotot problēmu, var novērst stresu. Baiļu ķēde sāk izirt, un slimība izzūd. Attiecības ar vecākiem kļūst brīvas, nesasprindzinātas, un daudzi cilvēki jau gados pirmo reizi mūžā iemanto savus īstos vecākus. Ir bijuši gadījumi, kad atnāk cilvēks un saka: „Tik viegli ap sirdi pēc tam, kad tā pārmainījušās mūsu attiecības. Es pats nesapratu savus vecākus." Un to saka cilvēki, kas zina, ka viņi bijuši nevēlamie bērni un vecāki viņus tāpēc nav mīlējuši.

Pastāvīga atstumtības izjūta izraisa saslimšanu. Piedošana atbrīvo cilvēka stresus un ļauj konstatēt, ka pārmainījušies ir arī citi.

Bērns ierodas dzīvē pa simbolisko likteņa ceļu. Tas ir kā CELŠ, kas ved līdz S LIE KSNIM un ISTABAI — DZĪVEI. Viss, kas atrodas kreisajā pusē, ir tēva ietekmes sfēra, labajā — mātes.

CELŠ raksturo garu, kāds tas atnācis no iepriekšējām dzīvēm. Kāds ierodas ātri un enerģiski, kāds, priecīgi iedams, uzdanco, tomēr, iespējams, ar piesardzību sirdī, vēl kāds pavisam nopietni gatavs piemēroties jebkurai situācijai, vēl kāds ar interesi un vēlēšanos visu saprast. Ir arī tādi, kas atnāk, lai steidzīgi ieliktu savas nākamās dzīves pamatus, jo iepriekšējās mācību stundas nodarījušas pārlieku lielas sāpes.

Bērna ķermenis rodas dzimumsakara laikā, bet bērna gars parādās:

•        pirms dzimumsakara — tie, kuri vēlas pārmainīt savu šīsdzīves likteni. Tādu ir aptuveni 8—9 %;

•       dzimumsakara laikā — tie, kuri pēdējā brīdī sapratuši, ka vēl kaut ko var labot, — 20 %;

•         pēc dažām stundām, dzimumšūnu saplūšanas brīdī — tie, kuri samierinās ar likteni — 70 %;

•        daudz vēlāk — nokavējušies, no dzīves atpalikušie, kam ir vienalga, kas notiks ar ķermeni — 1 — 2 %.

SLIEKSNIS nozīmē mērķi. Arī mērķi sasniedz dažādi. Dažs pārkāpj slieksni, nepievēršot tam īpašu uzmanību, nevērīgi, īgņodamies, ka tas traucē. Dažs sastingst, gaidīdams uzaicinājumu. Pamana, ka stāv uz sliekšņa, un par to priecājas. Nemanāmi slieksnim pārkāpj. Augstam slieksnim pāri tiek dažādi — viens rapšus uz vēdera, ar lielām pūlēm, laimīgs, ka pārlīdis, cits niknodamies, ka nācies tā sasprindzināties. Pievērsiet uzmanību tam, kā jūs parasti pārkāpjat

slieksnim un ko šādos brīžos jūtat, tad arī sapratīsit, cik viegli vai grūti jūs sasniedzat savus mērķus. īpaši svarīgi ieskatīties, kā slieksni pārkāpj mazs bērns.

ISTABA raksturo dzīvi sliekšņa pārkāpšanas brīdī. Savu dzīvi mainīt spēj katrs, bet tās sākuma brīžu būtību nosaka vecāki. Jebkurš gars tūlīt redz, kāda ir šī istaba — saules gaismas pielijuši, laba vai drūma kā nakts — slikta, vai tajā vienlīdz gaišs vai sadrūzmējušies lietus mākoņi. Visam ir kāda nozīme. Istabas enerģija ir atkarīga no vecākiem — vai tie ir mīlestības cienīgi, viens otru mīloši, mazizglītoti vai neizglītoti, bet, ja starp viņiem nav patiesas mīlestības, kas

ir visu kaislīgo seksuālo attiecību sākums, tad istabā valda krēsla. Pat ja attiecības starp vecākiem ir sliktas, viņus nevar samierināt un tie viens otru neizprot, bet joprojām atceras sākotnēji kvēlo mīlestību, kas laiku pa laikam abus saved kopā vienā guļasvietā un dod dzīvei jēgu, tad istaba ir gaiša. Vismaz tajā brīdī, kad ierodas gars. No tā viņš kļūst laimīgs — šis cilvēks prot mīlēt.

Apaugļošanās brīdis savieno kopā smalkās matērijas sākotnējo enerģiju, kas veidojas pašā zemes cilvēkā, kurš tikai sāk attīstīties, un enerģiju, kas nepieciešama arī konkrētā neredzamā cilvēka dzīvei. Cilvēki joprojām neprot uztvert sevi esošo cilvēku kā zemes cilvēku.

Vientuli gari ierodas iepriekš, lai atbilstīgi savām vēlmēm liktu pareizus pamatus sava fiziskā ķermeņa izveidošanai. Garam ir loti spēcīga griba. Un šo spēku viņam

sniedz mīlestība — kā jau viss, kas ir šajā pasaulē stiprs. Ja iepriekšējā dzīvē garam nācies pamatīgi ciest vecāku vienaldzības dēļ un tāpēc, ka tie nav viņu mīlējuši, tad šajā reizē viņš ierodas jau iepriekš un vecākiem, kas slikti sadzīvo, sūta tādu mīlestības impulsu, ka vīrietis un sieviete savienojas mīlas uzplūdā kā divas liesmu mēles. Šīs mīlestības uguns uz visiem laikiem saglabājas bērna dvēselē. Dzīve var izrādīties ļoti grūta, bet viņš izies cauri visam bez dusmām, viss viņam padosies.

Pastāv uzskats, it kā dzimumdzīve būtu amorāla. Pasaulē ir viena absolūta patiesība — Dievs. Ja Dievs radījis mūsu ķermeni ar dzimumorgāniem un tādējādi licis mums radīt pēcnācējus, lai turpinātu attīstīties, tātad vīrieša un sievietes fiziskā mīlestība ir svēta.

Visvērtīgākais — mīlestība — ir pirmā nepieciešamība bērna ieņemšanai, lai viņš iegūtu tādu dārgumu, kuru kāds vispār spēj novēlēt. Šādi ieņemts bērns nekad neteiks, ka viņu nemīl. Viņš prot mīlēt sevi, bet tas, kurš prot mīlēt sevi, mīl arī citus.

Es ārstēju cilvēkus un varu teikt, ka slimnieku vidū maz ir to, kas ieņemti ar mīlestību.

Kā gars to saprot?

Ikkatrā garā ir dievišķā mīlestība, tāpēc neviens nevar teikt, ka viņš nezina, kas ir mīlestība. Iemiesojoties fiziskā ķermenī, cilvēkam kļūst nepieciešama arī cilvēciska mīlestība, kas būtu vērsta tieši uz viņu.

Bērns to jūt, un es loti bieži esmu redzējusi, kā gars stāv uz durvju sliekšņa un raud, proti, raud jau pirmajās savas fiziskās dzīves sekundēs, minūtēs. Un tā raudās arī turpmāk. Bet viņš loti grib dzīvot, tāpēc ies uz priekšu.

Ja gars atnāk dzimumšūnu saplūsmes laikā, kas notiek dažas stundas pēc kopošanās, vecāki parasti jau gul. Gars nezina, ka dienā cilvēks strādā, bet naktī aizmieg. Viņš redz, ka to neviens negaida, nesauc, sastopas ar mēmu vienaldzību un iemanto pirmos stresus — mani negaida, mani nevēlas, mani nemīl.

Gars izvietojas starp tēvu un māti. Viss, ko tēvs domā par māti un dzīvi, un viss, ko māte domā par tēvu un dzīvi, trāpa bērnam kā mērķim — šīs problēmas arī ir bērna dvēseles stresi.

Daudzi vecāki apvainojas: „No kurienes viņam tāda domāšana, mēs taču par viņu tā nedomājām!" Taisnība, bet ja istabā būtu bijis gaišs, gars bez īpašas domāšanas būtu devies tālāk pasaulē ar prieku dvēselē.

Mīļie vecāki, ja jūs zinātu, kādas dvēseles sāpes izcieš jūsu nākamie bērni savas dzīves pirmajās minūtēs! Bet jūs nekā nezināt, jums pat prātā neienāk, ka šajā brīdī esat ieņēmuši bērnu. Diemžēl vairākums bērnu piedzimst ne plānoti. Un tas, ka es jau desmit gadu gaidu bērnu, kura kā nav tā nav un nu viņš beidzot ir atnācis, — tas vēl nenozīmē plānošanu. Plāno šodien un arī ieņem šodien. Mātes bieži apvainojas, kad viņām saka: bērna stress ir radies no tā, ka viņš nav bijis ieplānots.

Ja bērns gadiem gaida, bet vīrs un sieva katru reizi liekas gultā, d vēselēs nesdami vainas izjūtu, aizdomas un bezcerību, viņu gars ir spriedzes stāvoklī. Jābūt citādi.

Gars veidojas uz iepriekšējo dzīvju bāzes. Viņa priekš status var pārmainīt, bet tālab jāvēršas pie gara, jālūdz viņam piedošana un jāizskaidro problēma.

Ja bērna gars mātes attieksmi pret tēvu un pasauli uztver kā attieksmi pret sevi, viņam rodas priekšstats, ka mātes un sievietes tādas ir vispār.

Ja bērns ir meitenīte, viņa arī pret sevi izturēsies atbilstīgi mātes problēmām.

Ja bērna gars uztver tēva attieksmi pret māti un pasauli kā attieksmi pret sevi, viņam rodas priekšstats, ka tēvs un vīrieši kopumā ir tādi un tā pret viņu izturas.

Ja māte uzskata, ka viņa ir nelaimīga nabadzīte un visi vīrieši ir tādi, arī bērns tā uzskatīs. Ja bērna iepriekšējo dzīvju pieredze ir citāda, tas viņā var izraisīt dvēseles mokas. Rezultāts atkarīgs no tā, kura pieredze ir nozīmīgāka. Bet, ja iepriekšējā dzīve bijusi tamlīdzīga, šis priekšstats pastiprinās. Šādā situācijā attieksme pret sevi atkarīga no dzimuma. Ja bērns ir meitenīte, viņa izaugs par nemitīgu rauduli, kas bailīgi izvairīsies no vīriešiem, bet, ja apprecēsies, ar šo čīkstēšanu nepārtraukti pārbaudīs vīra pacietību, novezdama viņu līdz trakumam. Ja šis bērns ir puisēns, tad, žēlodams sievietes, viņš tām ļaus darīt visu, kas ienāk prātā, bet, juzdams, ka ir slikts, jo nevar izpildīt sievietes vēlēšanās, var nomirt jaunībā ar infarktu vai plaušu vēzi. Pat ja viņa sievai raksturīga dzija izpratne. Un visi sāk vaimanāt: „Tik labs cilvēks bija! Bet kāpēc tik agri nomira?" Vīramāte noteikti sāks vainot vedeklu, ka tā nav pasargājusi viņas dēlu.

Tā rodas stresi jau augļa pirmajās dzīvības minūtēs. Jo garam ļoti nepieciešams būt līdzīgam saviem vecākiem, pat ja viņi tam ārkārtīgi dara pāri. Gars zina, ka viņš pats mīlestībā ir izvēlējies savus vecākus, un viņa izvēle ir svēta.

Ja tagad māte sacītu uz sliekšņa stāvošajam: „Mīļo bērniņ, piedod, ka mēs nepratām viens otru mīlēt tā, lai tas apgaismotu tavu dzīvi. Mēs nepratām, mums bija ačgārns priekšstats par dzimumdzīvi, mūsu ceļam pārskrēja melns kaķis. Kad tu stāvēji tur, uz sliekšņa, bet mēs gulējām, mums nebija ne jausmas, ka tu esi atnācis. Tomēr tu centies to saprast, mācies no tā. Zini, ka tāda ir normālā dzīve, kad ļaudis dienā strādā, bet naktīs gul Taču gars negul, un tu aplam secināji, ka tevi negaida un nemīl. Mācies no tā. Mēs tevi mīlam un gaidām." Uz sliekšņa sāk veidoties attieksme pret pasauli.

Mūsu vecvecmāmiņu prāts bija primitīvs, bet viņu priekšrocība bija pilnīga saplūsme ar grūtniecību, viena vienīga mātišķība, un viss, ar ko māte tikās savā ceļā, tūdaļ tapa zināms bērnam. Bērns dzima bez stresiem, bija stiprs un tūlīt varēja sākt apgūt savas dzīves mācību stundas.

Jauno laiku sieviete, īpaši XX gadsimtā, iznēsā bērnu ar devīzi „Es un grūtniecība". Dzīves materiālā puse aizstājas priekšā jūtām, māte neprot kontaktēties ar gaidāmo bērnu, tāpēc viņš piedzimst ar stresiem un tā vietā, lai tūlīt sāktu savu dzīvi, cenšas izlabot savu vecāku kļūdas.

Sieviete, kas plāno ieņemt bērnu, varētu kontaktēties ar bērna garu jau pirms grūtniecības, ja vien vērstos pie gara kā pie drauga un atklātu tam savu dvēseli. Ja lūgtu piedošanu par iespējamām kļūdām, ja tas traucē bērnam, un iemācītu ar izpratni izturēties pret kļūdām. Tāda varētu būt attieksme pret pašlaik jaundzimušo saprāta līmenī.

Ja arī kopš paša ieņemšanas brīža sieviete izskaidrotu bērnam katru savu soli, viņam nebūtu stresu. Piemēram, māte varētu pamācīt: „Mīļo bērniņ, paskat, cik šodien skaista diena, man ir tik labi. Uztver šīs jūtas arī ar savu mazo sirsniņu, tad tu būsi stiprs. Es tevi mīlu." Bet ja pēc brīža māti izbiedē, piemēram, suņa ienešanās, viņa teiktu: „Piedod, mīlulīt, ka nobaidīju tevi, bet no suņiem man vienmēr ir bijis bail. Šīs bailes manī ir kopš bērnības, citādi es neprotu. Bet tu centies to saprast, tad būsi vesels un stiprs un nebaidīsies no suņiem. Nekad neņem slikto pie sirds, slikto vērtē vienīgi ar prātu. Zini, ka es tevi mīlu, un viss būs labi." Tad mātei sev jāpiedod, ka tika nobijusies, un jāpiedod sunim tā suniskie gājieni.

Tomēr ikdienā parasti viss ir pavisam citādi. Sieviete visu grūtniecības laiku nes sirdī bailes un domā, vai tik ar bērnu viss ir kārtībā. Katru reizi, kad viņa atceras šo gadījumu, pievieno negativitāti tam pašam stresam, un iespējams, ka situācija sasniegs kritisko robežu slimības veidā. Gan dzīvē, gan darbā viss nesakārtotais bērnam jāizskaidro.

Vecmāmiņu un vectētiņu iejaukšanas jaunas ģimenes dzīve bieži ir varmācīga, viņi apspriež mazbērna piedzimšanu vai nepiedzimšanu neapzinoties, kādu stresu tādējādi uzspiež bērniem un mazbērnam.

Ja jūtat, ka jūs nespējat kaut ko izskaidrot bērna garam, sakiet viņam: „Es neprotu, bet tu būsi gudrāks par mani, un šī pieredze tev noderēs. Lai tā tev ir mācību stunda. Es tevi mīlu."

Katra nākamā māte ar bērniņu sarunāsies citādi, tā, kā viņai priekšā pateiks sirdsbalss, un bērns jau sapratīs. Mīlestība palīdz saprast.

Nākamajām māmiņām es mācu ar bērniem kontaktēties tā, lai viņos nerastos stress. Un tipiski ir tas, ka neatkarīgi no svara šie bērni dzimst normāli, nesavainojot nedz sevi, nedz māti. Nav nepieciešama arī ķirurģiska iejaukšanās. Mātes zina, ka viņu bērns ir gudrs un viņam var uzticēties. Mīlošas mātes bērniņš nenodarīs viņai sāpes.

Ja bērns ir liels, tas nozīmē, ka viņš vēlas pa savam pār varēt dzīves grūtības. Kā ar tām tikt galā? Loģiski — kurš lielāks, tam vieglāk uzveikt slikto. Bērns piespiež sevi izaugt lielam. Tādā gadījumā lai māte viņu pamāca: „Mīļo bērniņ, lai atbrīvotos no dvēseles ciešanām, tās jāizprot, jāizsaka vārdos un tām jāpiedod, tad ciešanas beigsies. Fiziski var augt līdz bezgalībai, bet dvēseles sāpes pāraugt nevar. Es tevi mīlu." Tā bērns atbrīvojas no stresa.

Bez stresa dzimušie bērni uzreiz tur galviņu, to paceļ un ar actiņām fiksē priekšmetus. Manā praksē gada laikā varēja dzemdēt aptuveni piecpadsmit sieviešu, kuras piecus, desmit gadus bez panākumiem ārstējās no «sterilitātes (neauglības). Iepriekšējās dzemdībās daļa no viņām kaut kāda

iemesla dēļ bija zaudējušas vienu, divus vai trīs bērnus. Kad pie manis atnesa pirmo manas pacientes bērnu viņa dzīves sestajā dienā un kad no piecu metru attāluma viņš autiņos pacēla galviņu, sameklēja mani ar acīm un atradis pasmaidīja, tas mani satrieca. Tagad, kad man ir vairāk pieredzes, varu teikt — ja bērns nav tāds, viņa māte nav vajadzīgajā līmenī.

Katrai mātei jāatceras, ka viņa ir tikai kanāls, caur kuru dzimst bērns. Bērns visu precīzi zina, tikai būtu labi, ja māte viņam netraucētu ar saviem stresiem. Ne mātes ķermeņa uzbūve, ne bērna garums nav šķērslis. Bērns zina, cik viņam jāaug, jo tas ir process, kas atbilst viņa dzīves nepieciešamībai.

Māmiņ! Ja jūs neprotat neko, dzemdībās savam bērnam sakiet: „Mīļo bērniņ, es mīlu tevi, es gaidu tevi! Nāc šurp! Viss būs labi!" Un bērns ieradīsies. Vai gan viņš, dievišķās mīlestības nesējs, neatsauksies mātes aicinājumam?"

īpaša nozīme ir vecmātei. Vecmāte simbolizē dzīvību, tas ir pirmais cilvēks, kas tevi satiek. Vecmāte nosaka attiecības ar citiem cilvēkiem. Ja viņa ir nopietna un norūpējusies, jaunie cilvēciņi, ko viņa ievada dzīvē, arī būs nopietni un norūpējušies; ja neapmierināta — neapmierināti; ja ļauna — ļauni. Bet ja draudzīga un mīlīga — draudzīgi un mīlīgi.

Mīļā vecmāte, ja sirds jums saka: dzemdības nav normālas, vajag kaut kā palīdzēt, tad vislabākā palīdzība, kādu varat sniegt, ir šāda — sakiet bērnam, ar ko māte nav pratusi pareizi apieties: „Mīļo bērniņ, nāc šurp! Nāc kaut vai manis dēļ. Jo es tevi mīlu un gribu saņemt veselu šajā brīnišķīgajā pasaulē. Viss būs labi!"

Un iemāciet sievietei to pašu. Bet, ja māte netic vārda spēkam, jūs Dieva priekšā esat izpirkuši viņas kļūdu.

Ziniet, ka daudzi bērni palikuši dzīvi, pateicoties uz viņiem vērstajai vecmāšu dvēseles labestībai. Pat ja pieņemat tādas sievietes dzemdības, kura izraisa nepatikas stresu, viņas bērns ir mīlestības cienīgs. Un reiz, kad jūs piemeklēs bēda, viņš ieradīsies un jūs izglābs. Dzīvē nav nejaušību vai savādu sakritību, dzīvē rīcībai atbilst sekas. Ja cilvēkam dzīvē piepeši veicies, viņš pateicas pats sev par jau piemirstu labu darbu. Un, ja jūs jau skatāties acīs nāvei, šī bērna gars atvedīs pie jums palīdzību, kas jūs izpestīs no bojāejas. Kosmiskos mērogos labu atmaksā ar labu. Vai tagad jūs saprotat, cik brīnišķīgs ir vecmātes darbs?

Visi mēs reiz esam bijuši bērni. Un ne viena vien māte, kas lasīs šīs rindas, iesauksies, sevi attaisnodama: „Bet arī mana māte mani nemīlēja!" Sapratāt, kur radies jūsu stress? Un arī no tā, ka jūs atnācāt laikā, kad vecāki gulēja. Māte nevarēja jums paskaidrot: „Mīļo bērniņ, tu nezini, ka darba cilvēks nakti gul Piedod, ka uz sliekšņa nesagaidījām tevi ar atplestām rokām, ar mīlestību dvēselē un uz lūpām. Mēs nezinājām par to brīdi, tādi neapķērīgi nu reiz esam… Piedod, bet mēs tevi mīlam. Tajā dienā, kad tu nolēmi atnākt, es biju tik nogurusi, ka patiešām notrulinājos un dusmojos nevis uz tevi, bet tavu tēvu. Piedod! Es tevi mīlu. Un, ja vari, pamāci mani pats." Tad bērns varēs palīdzēt, jo viņam ir dotas šis tiesības.

Analogi rodas jebkura cilvēka stresi. Mātes pienākums ir bērnu pamācīt, tomēr ir gari, kas jau mātes miesās domā paši. To ir maz.

Principā cilvēka stresu apzinās tikai viņš pats, otram tas var pat prātā neienākt, jo viņš tā nav ne domājis, ne gribējis. Viņš tikai izjūt spriedzi.

Piedošanai jānāk no tā, kam ir slikti.

Atgriezīsimies vēlreiz pie sliekšņa, j o tur mēs gūstam pirmos stresus.

Bērns bieži izvēlas augstu slieksni, kura pārvarēšana prasa pamatīgu piepūli un rada bailes. Rodas stress, un šāds cilvēks baidīsies kaut ko pats iesākt. Tad mātei jāpasaka: „Mīļo bērniņ, tu esi izvēlējies pārlieku augstu slieksni. Piedod saviem mērķiem, ja tie izrādījušies tev par augstu. Slieksnis no tā mazāks nekļūs, bet tu izaugsi lielāks. Mācies no tā, izproti notikušo, tu taču esi gudrs. Es tev mācu tikai to, ko zinu pati. Es tevi mīlu."

Jebkuram cilvēkam vajadzētu pārdomāt mātes atmiņas. Vajadzētu uzzināt, kāda bijusi vecāku kopdzīve bērna embrionālā stāvokļa laikā, un viņiem jāpiedod, ka tie nav izskaidrojuši savas problēmas. Un, ja kāds tomēr teiks: „Bet viņi taču neko no tā visa nezināja, es pats tikko uzzināju," — es vēlreiz atkārtošu — es nevainoju jūsu māti. Dieva valstībā vainas nav. Tas, ka tagadējā cilvēce neprot pieņemt Dieva gudrību, ir barga mācība cilvēcei, jums un jūsu vecākiem. Un tomēr tas, kura dvēsele ir atvērta labajam, — turklāt to neviens neliedz, — tam ap sirdi ir gaiši. Parasti saka — viņam veicas.

Visas kļūdas var izlabot, tādējādi darot labu sev un citiem.

Tā mēs iespēju robežās pārmainām, pārveidojam savu likteni. Dažiem likteņa ceļš ir loti plašs — tātad labot var loti daudz. Kopumā stiprajiem cilvēkiem ceļš ir platāks

nekā garīgajiem cilvēkiem, jo gara prāta izaugsme saistīta ar pienākumu mazāk ciest fiziski, ātrāk virzīties uz priekšu un daudz nozīmīgāk rīkoties.

Visi uztraukumi un prieki, kas skar grūtnieci, sīki jāiz skaidro bērnam, lai viņš visu saprastu. Viss negatīvais spiež uz ķermeni kā jebkura smaga nasta. Ja grūtniecei ir smagas, sapampušas kājas, vēders pamatīgi izriests, sāp krusti, spiež uz urīnpūsli, bērns ir nemierīgs, tad ir skaidrs, ka jāpalīdz gan sev, gan bērnam.

Vispirms jāsaņemas, jāpiedod grūtībām, jālūdz piedošana savam ķermenim un bērnam un tad jāizstaipās. Nebaidieties izstaipīties! Plaši izplatīts ir aplamais priekšstats, ka, grūtniecei pastaipot muguru, var sākties spontānais aborts.

Grūtniecība beidzas, ja

•         bērns jūt, ka viņu nemīl un ka tam uzkrauj arvien jaunus un jaunus smagumus, līdz tiek pārkāpta kritiskā robeža, pēc kuras garam jāaiziet. Cik var izturēt? Ja sieviete rūpēdamās un mīlēdama veltīs sevi grūtniecības saglabāšanai, bērns paliks. Bet, ja iepriekšējiem stresiem pievienosies uztraukums un bailes zaudēt bērnu un vainīgo meklējumi, tad nekāda ārstēšana nelīdzēs. Bailes bloķē virsnieres, un bērns nolemj, ka labāk ir aiziet, nevis turpināt tā dzīvot. Mēnešiem ilga piespiedu grūtniecības saglabāšana, nenovēršot stresus, galu galā izraisa nenormālas dzemdības, un pasaulē nāk slims bērns.

•         „nosēdies" mugurkauls. Ceturtais jostas skriemelis apgādā ar enerģiju dzemdi — bērna šūpuli. Dzemde ir mātišķuma orgāns. Mātes un viņas meitas — nākamās mātes — stresi „padara smagāku" dzemdi, pozitīvā

enerģija tiek izjaukta, un dzemde vairs nespēj nosargāt grūtniecību.

Ja „nosēdies" ceturtais jostas skriemelis,

•         grūtniecības laikā.tas nesargā dzemdi,

•         dzemdībās traucē auglim nākt pasaulē.

Tāda pati situācija ir arī priekšlaicīgo dzemdību gadījumā.

Tie ir cīnītāja tipa bērni, kuri tā vietā, lai ietu bojā vai ciestu, nolemj bēgt. Viņi steidzas prom no turienes, kur viņiem ir loti grūti, cerībā, ka turpmāk stāvoklis uzlabosies. Aizkavēt viņus nozīmē nolemt bojā ejai, jo tie precīzi zina, kad vēl var glābties. Pozitīva iedarbe var būt mātes cerības, labas domas, stresu atraisīšana, mīloša un izprotoša mediķu attieksme utt, kas veicina grūtniecības saglabāšanu. No zālēm tādā reizē lielas jēgas nebūs.

Sievietei var injicēt destilētu ūdeni un patiesā gara spēkā iedvest, ka viss būs kārtībā, un tā arī būs. Pat pie mūsdienu plašā zāļu klāsta pusi panākumu nosaka gara spēks. Zinātnieki jau sen izskaidrojuši placebo efektu, tiesa, tikai no slimnieka viedokļa. Ārsta un vecmātes dvēseles spēkam ir tikpat nozīmīga iedarbība, kas kritiskā situācijā vēl palielinās, jo tiek virzīta apzinātāk un pareizāk.

Bērna gars bieži ir gatavs sevis ziedošanai. Mīlestība uz vecākiem un gaidāmo dzīvi ir tik liela, ka bērns var cieši saistīt sevi ar vecākiem, lai nejauši neaizmirstu tēvu un māti, vai arī pārņemt vecāku rūpju nastu. Daudzas mātes ir jutušas, ka grūtniecības laikā visas dzīves problēmas attālinās, neskarot vairs sirdi, un skaidrota tādējādi, ka domās bijušas kopā ar bērnu. Parasti tas ir pašapmāns. Ja pirms grūtniecības jūs pret visu esat bijusi pārlieku jūtīga, gaidot mazuli, viņš jūsu rūpes ir paņēmis sev. Tomēr vēlāk nav spējis no tām atbrīvoties.

Jebkurai grūtniecei bez jau pieminētās piedošanas vajadzētu bērniņu pamācīt: „Miļo bērniņ, katram ir savs liktenis. Tēvam — savs, man — savs. Mums visiem ar dzīves

mācībām jātiek galā pašiem. Uzvelt sev cita rūpes — tā ir kļūda, otram no tā vieglāk nekļūs, toties tev būs grūtāk. No cita bēdas jāmācās un arī viņš pats jāmāca un jāatbalsta, bet uzkraut sev otra bēdu ir noziegums, jo tādējādi tu neļauj mācīties, un viņš paliek muļķos.

Mēģini to saprast. Mācies no tā. Es tevi mīlu!"

Auglis visu saprot, tikai viņam viss jāizskaidro, jāpamato un jālūdz gudri risināt problēmu. Gara prāts ir dižens, bet nekad nemēdz būt pārlieku liels vai pabeigts.

Simboliski katram bērnam piedzimšana ir izeja patīkamā, alai līdzīgā kanālā. Kanālu vienmēr aizver svētku vārti ieejot un — mazuļiem — arī izej ot. Dzimšanas kanāls atrodas dzīves kreisajā pusē, tas ir, tēva vai spēka pusē, jo dzemdībām vajadzīgs spēks un skaidrība. Vientuļo māšu bērni vai tie, kuru tēvs atrodas tālu no mājām, jūt tēva nepietiekamo atbalstu. Ja māte piedos tēvam viņa prombūtni, izskaidros to bērnam un lūgs piedošanu, stress bērnā neradīsies. Bērns pratīs mobilizēties sevis un mātes labā.

Ģimenes dzemdības — tā ir pilnība, kurā visi klātesošie iegūst vairāk, nekā var iedomāties. Mana praktiskā darba pieredze to jau pierādījusi. Piemēram, trīsdesmitgadīga pirmdzemdētāja, kas desmit gadus ārstējusies no neauglības un pati sver 50 kilogramus, sešās stundās dzemdēja četrarpus kilogramu smagu mazuli, kurš tūlīt pat turēja un pacēla galviņu un visu fiksēja actiņām.

Neticamais kļūst par īstenību, ja īstenība kļūst pašsaprotama. Dzemdības taču ir dabisks process.

Par vecmātes nozīmi mēs jau runājām iepriekš. Tagad pastāstīšu vēl vienu gadījumu.

PATIESS GADĪJUMS

Sieviete dzemdē. Bērnam ir tik daudz stresu, ka viņš jūt — tūlīt nomirs. Tajā pašā brīdī jauna, nepieredzējusi vecmāte to saprot, bet nemāk neko darīt, lai stāvokli mainītu. Bet viņa ir iemīlējusies, viņas dvēsele ir mīlestības pilna. Viņa stāv, rokas pie krūtīm piespiedusi, un izmisusi lūdz bērniņu, lai tas atnāk viņas dēļ, jo nezina, kas notiks, ja bērniņš piepeši nomirs. Tas ir mīlošas sirds kliedziens. Bet bērns jūt, ka viņu mīl; tas ir pirmais cilvēks, kas viņu mīl, un bērns traucas pretī mīlestībai. Piepeši dzemdību sāpes kļūst intensīvākas, un piedzimst vesels mazulis.

Vecmāte no laimes gandrīz vai raud. No aizkustinājuma pār vaigiem tek asaras un krīt bērnam uz vēderiņa, tur izplūzdamas kā karstas saulītes. Tā ir laimīgas mīlestības pierādījuma zīme.

Sieviete, kuras dzemdību stresu mēs atraisījām, laimē iesaucas: „Tagad es zinu, kāpēc vienmēr, kad man bija slikti, es liku rokas uz vēdera, un man kļuva silti un labi." — „Bet varbūt jums patīk cilvēki, kas nāk pretī pa ielu ar pili pie deguna?" — „Jā, viņi ir tik mīļi!" atskanēja atbilde.

Katrs mīl pa savam.

SIRDS UN MĪLESTĪBA

Dzemdību stresa būtību gribētos akcentēt, izskaidrojot vienu no visraksturīgākajām patoloģijām.

Arvien vairāk ir to bērnu, kas cieš no elpošanas ceļu slimībām, kuru spilgtākā izpausme ir astma. Daudziem bieži sāp vēders, pasliktinās apetīte, palēninās augšana. Seja ir bāla, bet to skaidro ar ādas nokrāsu. Bērns jūtas paēdis no pusēdamkarotes, piepeši nogurst un, ja nepagul vai neatgulstas, krīt ģībonī. Nervozs, apātisks, iebiedēts bērns rada baiļu stāvokli vai vēlas nomirt. Vai arī žēlojas, ka rokas un kājas viņam ir aukstas un sāp. Bieži ir alerģiska reakcija un citas ādas slimības, kas nepāriet par spīti galējiem ierobežojumiem un patiesai mātes aprūpei. Māte vijas medicīnā.

Šie slimības simptomi var izpausties kombinēti, var uz laiku izzust un bez saprotama iemesla atkal parādīties.

Ļoti reti noskaidro, ka cēlonis ir sirdī, jo visu šo simptomu gadījumā bērnam sāp tieši sirds. Visbiežāk vaina slēpjas arvien izplatītākā sirds defektā — atvērtajā ovālajā atverē — Foramen oval apertum (lat.). Saskaņā ar oficiālo statistiku šī patoloģija piemīt 25 procentiem jaundzimušo, pēc neoficiālām ziņām šis skaitlis ir daudz lielāks.

Kāpēc rodas šī slimība?

Augļa dzīve mātes miesās atšķiras no jau piedzimuša bērna dzīves. Atbilstīga ir arī augļa asinsrite — augļa asinis cirkulē sirdī tieši caur ovālo atveri, kas atveras starp sirds priekškambariem, jo augļa plaušas neelpo. Kad bērns piedzimst un sāk elpot, plaušas atveras un asinis sāk plūst cauri plaušām, lai bagātinātos ar skābekli. Agrāk to ar savām plaušām darīja māte. Tajā pašā mirklī ovālā atvere aizveras. Tas notiek dažās minūtēs.

Ja tā vispār aizveras…

Sirds ir mīlestības orgāns. Ja bērns jūt stresu: „Mani nemīl, es neesmu mīlestības cienīgs, mana mīlestība nav pretmīlas cienīga utt."—, tad šī atvere neaizveras. No stresa iedarbes spēka atkarīgs, vai atvere paliks pilnīgi atvērta vai noslēgsies daļēji — bērns saglabā iespēju ātri aiziet, ja nekas

nemainīsies uz labo pusi un ja viņu skumdina tas, ka ar savu klātbūtni viņš padara mātes dzīvi vēl grūtāku.

Ja atvere daļēji slēgta, asins pieplūdums ir tāds, kā tas parasti notiek, ja ir šaura atvere — ar troksni iegriezdamās virpulī. Saklausīdams šos trokšņus, ārsts apgalvo, ka bērna organismā tos izraisa augšana. Turklāt daži ārsti tos dzird, citi — ne. Un ne jau tas ir svarīgi, kāda ir dzirde. Ārsts, kurš pret bērnu izturas ar mīlestību, nedzird, bet tas, kam tobrīd ir slikts garastāvoklis, dzird. Iemesls ir bērnā izraisītais stress. Bērni ir gaišreģi līdz brīdim, kamēr vecāki = materiālā pasaule šo spēju iznīcina, un viņi redz = jūt to, ko pieaugušais no viņiem mēģina slēpt. Konkrētajā gadījumā bērns jūt, ka ārsts uz viņu niknojas, un bērna sirsniņa sāk daudz ātrāk sist, tā ka aiz bailēm paaugstinās asinsspiediens un palielinās sirdspukstu skaits.

Ja mājās vecāki strīdas, bērns reaģē līdzīgi, un viņa mīlestības enerģija tiek iznīcināta — bērns to upurē vecākiem.

Ja ir atvērta ovālā atvere pazemināta asinsspiediena dēļ, asinsrite ķermenī kļūst lēnāka. Asinis rit nepareizi — pa mazākās pretestības ceļu, un plaušās un aknā asinis sastrēgst. Katrs sirdspuksts palielina asinssastrēgumu.

Kā likums šādiem bērniem ir šauras krūtis un liels vēders, elpošanā „piedalās" vēders un novēroti iepriekšminētie simptomi.

Kad asinis sastrēgst un neplūst, tas ir tāpat, kā gadījumā, ja to nebūtu vispār.

Tādējādi bieži rodas bronhīti, plaušu karsoņi, astma:

•         bronhīts rodas, ja ģimenē valda grūtsirdība, nemiers, pagurums no dzīves;

•    plaušu karsonis rodas, ja ģimenē ir strīdi un kliegšana

vai nosodoša klusēšana;

•    astma rodas, ja ģimenē tiek nomāktas mīlestības jūtas,

apspiestas raudas, bērns baidās no dzīves un negrib ilgāk dzīvot.

Aknas palielināšanās asinssastrēguma dēļ dažkārt mēdz būt pat neparasta. Akna ir visprāvākais orgāns cilvēka ķermenī, tā attīra organismu no sārņiem, tajā pašā laikā būdama arī asinsrades orgāns.

Akna — ļaunuma, nicinājuma, naida u. tml. centrs. „Visindīgākās" izjūtas negatīvi ietekmē aknu. Ja to uzkrājas pārlieku daudz un akna vairs netiek galā, tai palīgā nāk gļotāda un āda. Tas arī ir sāpju cēlonis bērna kaulos un locītavās, rodoties reimatismam un ādas slimībām.

Bērniem kaulu sāpes bieži izraisa kalcija nepietiekamība. Ja kauli nesaņem augšanai nepieciešamo kalcija daudzumu, vakaros stobra kaulos rodas sāpes pārslodzes dēļ. Šāds bērns lūdz, lai viņam pamasē kājas.

Ovālā atvere aizveras viegli. Neatkarīgi no dzimuma un vecuma, aizveroties ovālajai atverei, notiek šādas tipiskas pārmaiņas:

•         tūlīt notiek dziļa ieelpa, kas mēdz ilgt dažas minūtes un kuras laikā krūškurvja augšdaļa izliecas uz priekšu un lielais vēders acu priekšā sāk samazināties. Bieži

nākas dzirdēt: „Es elpoju ka pirmo reizi mūža." Tā ir tiesa, tā ari jā elpo bērnam pēc dzimšanas. Viņam šādi elpot neļāva, tāpēc viņš it kā piedzimst no jauna.

•         rodas tukšuma sajūta vēderā, jo sastrēgums aknā sāk izzust. Bērni lūdz ēst.

•         āda kļūst sārta, lūpas — sarkanas, seja — gaišāka, acis parādās mirdzums.

Šīs pārmaiņas notiek dažu minūšu laikā acu priekšā. Skats ir pārsteidzoši skaists. Brīnišķīgi vērot arī prieka asa ras. Ja cilvēks turklāt vēl atraisītu savus stresus, šie slimības simptomi izzustu uz visiem laikiem.

Bet, ja kāds uzskata, ka viss padarīts un kaite uzveikta, viņš kļūdās: lai gan efekts var saglabāties gadiem ilgi, vecā vaina sāks atgriezties. Atvere otrreiz neatvērsies, bet stresu dēļ tiks bojāts sirds muskulis un rezultātā palēninās asinsrite, dzīvībai svarīgu orgānu asinsapgāde.

Šādas sirds slimības diagnosticē bieži, slimniekus operē. Sirdi izārstē, bet parasti iepriekšminētās slimības nepāriet. Uz pārsteiguma pilno jautājumu sirds atbild loti vienkārši: „Es gaidīju mīlestību, bet sagaidīju varmācību."

Skalpelis ķermenim vienmēr ir varmācība, pat ja to lieto pamatoti dzīvības glābšanai. Tas personificē maldus par patiesajām ķermeņa vajadzībām. Operācija liecina, ka par vēlu ir novērst slimības cēloni.

Šī patoloģija bieži neizpaužas, jo sirds neliek to manīt, to baro dievišķā mīlestība. Tā kā starp sirds kambaru sieniņām nav saziņas ceļu, tradicionālā izmeklēšanas metod e elektrokardiogramma (EKG) neļauj šo patoloģiju noteikt. Vēlāk, kad sirds muskulis jau cietis, nosaka rezultātam atbilstīgu diagnozi. Jo, loģiski spriežot, ja agrāk šo traucējumu

nediagnosticēja, tā nebija, bet vēlāk tas rasties nevarēja, un tas tā arī paliek nepierādīts.

PATIESS GADĪJUMS

1992. gada vasarā uz pieņemšanu atnāca aptuveni 50 ga dus vecs cilvēks. Viņš izskatījās loti slikti: bāli dzeltenīga ādas krāsa, smaga elpa, trausli pleci, krūšu augšdaļa iekritusi, bet rokas kā kalēja āmuri. Milzu vēders un šauri šaurītiņi gurni. Skaista melna bārda, taču acis apdzisušas. Karikatūrs skats, un tas man liek pasmaidīt līdz pat šim brīdim, lai gan vēlāk šis cilvēks kļuva par manu draugu. Kā jebkurš Hījumā salā dzimušais, viņš mīl un pieprot pajokot, viņa acis aizrautībā mirdz. Bet toreiz viņš runāja īsi. Pēc dažiem mēnešiem es uzzināju, ka viņš ieradies no Tallinas, izrakstīdamies no slimnīcas, kurā bija nogulējis divus mēnešus, lai izietu ikgadējo, kā toreiz vajadzēja, invaliditātes grupas pagarinājuma pārbaudi.

Vaicāju, kas viņam kaiš. Viņš saka: „Sāp mugura." Bet es domāju: „Kāda tur mugura! Paskaties uz savu vēderu, kāpēc par to neko nesaki?" Tūlīt pat aizmirsusi par viņa muguru, ņemos pētīt vēderu. Labajā pusē ievēroju milzīgu, palielinātu orgānu, ko neuzdrošinos nosaukt par aknu, jo visā savas ārstes prakses laikā neesmu dzirdējusi par to, ka akna var izaugt līdz mazajam iegurnim. Visgarām vēdera centrālajai līnijai atrodas tāds blīvs veidojums, ko domās varu salīdzināt tikai ar savu mājas slotaskātu. Pa šo laiku biju jau viņu atguldījusi, jo vīriešiem ir paradums noģībt — cik viņi ir jūtīgi! —, un vaicāju: „Ko jūs jūtat vēderā?" Vīrietis lēni atbild: „ Man it kā vēderā ir nūja, to var pat sataustīt." Sataustīt jau varētu, bet kā lai to izdara cauri bungām? Izklauvējot tiešām jūtu pieslāpējumu. Atkal iedziļinos

vēdera un blīvā veidojuma apskatē un jūtu — ūdens. Ja reiz ūdens, tātad tūska, un tas nozīmē, ka vaina aknā, bet cēlonim jābūt sirdī. Pētu sirdi — milzīga, palielināta sirds. Meklēju iemeslu un piepeši ar pārsteigumu konstatēju, ka starp kambariem nav šķērssienas. Redzama un jūtama tās bāze kā pamati, uz kuriem nav uzcelta māja.

Būdama ginekoloģe, nekad nebiju dzirdējusi, ka var dzīvot ar trīskameru sirdi. Bet ar Dieva palīgu es protu saglabāt dvēseles mieru un skaidru galvu — cilvēks ir dzīvs, tātad viņam var palīdzēt.

Ja nav šķērssienas, tā jārada. Domāts — darīts. Veidoju, veidoju, aizmirsusi par laiku, un vīrietis klusiņām gul. Pabrīnījos par savu pacietību, pavēroju, kā rodas pēdējais milimetrs, un sirds sāk pārmainīties.

Enerģētiskā aina ir tik patiesa un enerģija tik materiāla, ka funkcija atjaunojas. Pēc kāda laika sāk augt fiziski veseli audi, un cilvēks atveseļojas. Tagad varu to apgalvot, jo ne vienu vien reizi šāda veida sirds izārstēšana ir pat zondēta un defekts nav konstatēts.

Manu līksmību pārtrauca piepešs krāciens. Paskatos uz cilvēku — viņš pēkšņi tik spēcīgi ieelpoja, ka negaidot iekrācās. Nekad dzīvē nebiju dzirdējusi tādu ilgu ieelpu. Acu priekšā sāka izzust milzīgais vēders un piepildījās krūš kurvja augšējā dala. Vīrietis pabeidza savu pasaulē visilgāko ieelpu un teica, lēni uzsvērdams katru vārdu: „Es elpoju it kā pirmo reizi mūžā." Un tad atkal sāka izbaudīt elpošanu. Bet es priecājos par viņa izskatu un notikušajām pārmaiņām. Pēc pusstundas uz kušetes gulēja pavisam cits cilvēks — ar platām krūtīm, kā mīkla lejupkrītošām lielām vēdera krokām, kas nokarājās līdz pat kušetei. Un tad es

nodomāju: „Ak kungs, tagad āda viņam stiepjas līdz ceļiem kā priekšauts, ko man ar to darīt?"

Viņš atnāca pēc divām nedējām. Aiz brīnumiem zaudējusi valodu, skatos uz viņu. Viņš prasa: „Nepazīstat?" — „Pazīstu un nepazīstu," atsaku, jo tiešām uzreiz nepazīstu. „Esat kļuvis par desmit gadiem jaunāks. Cik jums gadu?" — „Kā jūs domājat?" Piesardzīgi domāju, domāju

un saku: „Piecdesmit." — „Pareizi!" viņš atbild. Patiesībā viņam bija četrdesmit. „Un kā bikses, vai turas?" es vaicāju, it kā viņam nekad nebūtu bijis lielā vēdera. „Turas, es jau jostā trīs caurumus izdūru." Skatos uz viņa aknu un neticu savām acīm — akna ievietojas ribu lokā, bet tas nevar būt. Lieku viņam atgulties, palpēju vēderu un konstatēju: „Akna ir samazinājusies!" — „Es zinu," viņš atbild. „Kā?" — „Ārste teica. Gāju nodot asins analīzes cukura pārbaudei, viņa mani iztaustīja. Teica, ka tā nevarot būt. Es pie sevis nodomāju: tausti vien, tausti, tāpat neko tev neteikšu." — „Kāpēc jūs noklusējāt?" es brīnījos. „Viņa apgalvoja, ka es simulēju aknu kaiti" viņš pažēlojās, savilkdams lūpas kā apvainojies bērnelis.

Par šo simpātisko vīrieti varētu vēl daudz ko stāstīt, jo izrādījās, ka viņam ir ne mazums stresu, bet šim cilvēkam piemita milzīgs gara spēks, un, būdams optimists, viņš iespēja tikt galā ar visiem pārbaudījumiem un, sevi pazīdams, devās uz priekšu.

Varu iedomāties, kas ar viņu notiks turpmāk. Divdesmit gadu bijis invalīds, bet tagad pārtapis par darbaholiķi. Darba prieks licis iemirdzēties viņa acīm, un grēks būtu pārmest viņam pārmērīgu centību, tomēr es to izdarīju.

Viņš nenoliedza nevienu savu stresu. Tiesa, brīnījās par to, cik daudz viņā slikta, un ka slikta doma patiešām ir slikta. „Es jau pats arī tā sāku domāt…" — tāda bija viņa parastā atbilde.

Pēc diviem gadiem viņš atnāca ar sūdzībām par nelabu mu, vemšanu un caureju, ko pavadīja nespēks, kuru viņš dēvēja par slinkumu. Pēc saules pinuma bija redzams, ka cilvēks vada savu ķermeni, tikai pateicoties vēlmei pabeigt visus nepaveiktos da rbus, un dzīvo vienās bailēs no saslimšanas. Viss, kas traucē strādāt, izved viņu no rāmjiem, dusmas sākušas aizēnot prieku.

Kas bija noticis? Pēc savas iedabas šis cilvēks bija īsts darbarūķis, kurš, par spīti nedziedināmajai slimībai, bija saglabājis cerību un gatavību atdzimt no pelniem kā fenikss. Atdzimt atdzima, bet pārpūlējās — neticami daudz cēla, apstrādāja tīrumus, audzēja mājlopus un vēlējās arvien vairāk uzlabot savu materiālo labklājību.

Pat pilnīgi veselam ķermenim tas nav pa spēkam. Sevi šis cilvēks kopa, viņš bija labs skolnieks, bet nesaprata, kad ķermenis skaidrā valodā teica, ka tam vajadzīga atpūta. Viss tika pakļauts darbam un pienākumam, un ķermenis meklēja glābiņu. Vispirms, kamēr viss vēl nebija pārlieku ielaists, reaģēja ar nelabumu (zīme, ka tas gatavs izvemt varmācību, ja nepārtrauks pārstrādāties). Ķermenis pats nolēma atbrīvoties no sliktā. Tad sekoja kuņģa darbības traucējumi. Tika pārkāptas visas robežas, un ķermenis nolēma pats kontrolēt situāciju. Simboliskā nozīmē fekāliju masas ir sārņi = sliktais. Katram ir sava izturības robeža un, ja to neņem vērā, neizbēgami rodas slimība.

Katrai septītajai nedēļas dienai jābūt atpūtas dienai, un tas ir arī dabas Dieva likums. Par likuma pārkāpumu jāsaņem sods, un piekrāpt sevi nav iespējams.

PAAUDŽU KONFLIKTS

Nebeidzamā problēma cīņā pārvaru. Vecāki pakļauj sev bērnus, bet vēlāk tiek pakļauti paši. Viss, ko cilvēks dara, viņam tiek atlīdzināts divkārt. Tātad — kas vēju sēs, tas vētru pļaus.

Atkārtojot iepriekšminēto, gribētos vēlreiz akcentēt:

1.     Bērns izvēlas vecākus ar visām viņu labajām un sliktajām īpašībām, bet ne otrādi. Vainīgo nav.

2.     Bērns = tīrais gars ierodas, lai uz visiem laikiem mīlētu savus vecākus. Toties vecāku mērķi, gluži pretēji, bieži mēdz būt egoistiski.

Mīloša māte (tēvs) pat sliktā garastāvoklī nekad neteiks bērnam: „Tu mani nemīli, tu esi slikts." Tikai tā māte, kuras sirds jūt, ka viņu nemīl, un kura zina, kā tas sāp, cietsirdīgi saka to bērnam, lai nodarītu viņam lielas ciešanas. Māte to loģiski skaidro: „Kāpēc viņš var, bet es ne?" Mātes pienākums ir bērnu mācīt, bet tāpēc vispirms jāmācās pašai. Ja mātes vecāki, viņu audzinot, pieļāvuši kļūdas, kļūda ir jāpiedod, nevis jāturpina sēt ļaunuma sēklas.

Šie vārdi, kas ievaino bērna dvēseli, reiz atgriezīsies pie jums, bet jums tad būs daudz sāpīgāk tos uzklausīt. Un nevainojiet bērnu, bet lūdziet piedot savu kļūdu. Izpratnei jāsākas ar tiem, kuri ir gudrāki.

Bērniņ! Ja tu zini, ka no mātes to nesagaidīsi, piedod pats un piedod arī sev, ka ielaidi dvēselē šo sāpi.

Mātes pienākums ir iemācīt bērnam piemēroties šai pasaulei, darīt viņu stiprāku. Ļoti reti sastopamas mātes, kas dzemdē ar tīru mīlestību dvēselē.

Šādas sarunas bieži cilvēkus pamatīgi nokaitina, tomēr ir fakts, kas pierāda šo apgalvojumu, — tas tēvs vai māte, kura dvēselē valda tīra mīlestība, nekad savu bērnu nenīdīs. Var būt domstarpības, strīdi, sarunas, kurās noskaidro patiesību, bet nekad ne naids un apvainojumi. Mīlestība dara cilvēku stipru, izprotošu, apdomīgu. Tas, kurš iedegas lieka vārda vai rīcības dēļ, nespēj izprast un tūlīt grib apliecināt savu taisnību, izsist pamatus no oponenta kājapakšas. Bet varmācība vienmēr izraisa protestu, savukārt protests — naidu. Skaidrs, ka pieaugušais ar savām lielā un stirpā tiesībām ir uzvarētājs. Jo vairāk fiziskais spēks prevalē pār garu, jo vājāks kļūst gars. Tiek kavēta arī bērna prāta attīstība, īpaši tas attiecas uz pakļāvīgiem bērniem. Valdīt pār bērniem var dažādi:

•  vieni rājas un lamājas,

•   citi ar kaut ko draud,

•  vēl kāds raud, jo zina, ka bērns ir neaizsargāts tieši pret šo viltību.

Tā kā bērns vecākiem vēl vienīgi labu, ir arī tādi, kas saka: „Mūsu ģimenes labā vārda dēļ tev vajadzētu…" Un bērns paklausa. Viņš varbūt tā rīkotos arī pats, bet tagad to dara piespiedu kārtā. Bieži mēdz būt, ka vecāki uzvedas citādi, viņu darbi neatbilst vārdiem. Šāda vecāku uzvedība nomoka bērnu.

Cik daudz vecāku tur bērnus grožos, par nepaklausību biedēdami viņus ar savu nāvi, turklāt tā, ka bērniem rodas neiroze. Tikai jāatceras, ka cilvēks, kam ir nepareiza attieksme pret

nāvi, neprot arī dzīvot. Dzimšana un miršana ir dabīga, un bērnam jāapgūst šī dzīves patiesība. Bērns, kam iemācīts, ka nāve ir ķermeņa pāreja no viena stāvokļa citā un mirušais tikai aiziet no mums, zina, ka tā nav iznīcība, bet cita esamība. Un tas ir pareizi.

Vecāki, kas baidās no nāves, paši ir slimi, un arī bērns var tikt pakļauts biežai slimošanai pat ar letālām beigām. Bērns ar savu veselības enerģiju uztur vecāku bailes no nāves. Bērns ar pārlieku noslieci uz pašziedošanos var pat nomirt tēva vai mātes vietā.

Skarbā dzīves patiesība apliecina, ka vecāki pirmie varmācīgi izturas gan pret bērna garu, gan viņa ķermeni un vēlāk par to saņem pilnīgu atmaksu. Tie, kas žēlojas par saviem bērniem, nekādi negrib to saprast. Tomēr kļūdu noliegšana kaiti nenovērš — ir tikai jālūdz piedošana bērniem, lai paša slimība pārietu. Un kam to pašlepnums vai ietiepība nejauj, tas nolemts ciešanām.

Ar gadiem bērns vienmēr kļūst gudrāks par saviem vecākiem, jo dzīve rit uz priekšu. Tas, kam konkrētajā brīdī ir vairāk prāta, var un tam arī vajag mācīt, tikai ar noteikumu, ka darīs to pareizi. Vecāki, kas baidās, ka nepratīs to pareizi darīt, lai sāk sarunu ar vārdiem: „Piedod, bet, manuprāt, tu rīkojies aplam. Ļauj, es tevi pamācīšu." Katram tēvam un katrai mātei jābūt tik daudz prāta, lai bērnu pamācītu. Ja tā nav, jāmācās pašiem. Bērns grib savus vecākus cienīt, un tie vecāki, kas mācās, vienmēr bērna acīs iemanto cieņu.

Un, ja jūsu prāts ir pārāks nekā mātei vai tēvam, nekad viņus nepazemojiet, lepni lielīdamies ar savu pārākumu. Iespējams, ka nākamajā dzīvē jūs būsit viņu tēvs vai māte,

un tad jūs gaida atbilstīga samaksa. Priecājieties, ka jums ir zināšanas un jūs darāt pareizi.

Ja bērns par savu nodarījumu pelnījis sodu, jārīkojas skaidri un nepārprotami. Sodīšana ir ārkārtīgi nopietns jautājums. Arī tā jūs paužat attieksmi pret bērnu un nākotnē viņš jums pateiksies par savlaicīgu un taisnīgu sodu, kas licis viņam pieņemties prātā.

Bērniņ! Pat ja tu jau esi pieaudzis un atceries savu vecāku netaisno un neglīto uzvedību, piedod viņiem un piedod sev, ka esi to no viņiem pārņēmis. Un lūdz piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi esi tam nodarījis pāri.

PATIESS GADĪJUMS

Vīrietim ir 31 gads. Diagnoze — Behtereva slimība. Citiem vārdiem sakot, deformējošs spondiloartrīts, kad mugurkauls klust līdzīgs šķībai bambusa nūjai. īpaši kropla ir muguras augšdaļa, un viņš sēž tā, ka ar grūtībām var pacelt zodu 20 centimetru attālumā no rakstāmgalda. Viņš nepārtraukti jūtas tā, it kā uz viņu kāds spiestu. Uz sarunu biedru var skatīties tikai ar vienu aci, piešķiebis galvu uz sāniem. Divdesmit gadu slimniekam divas trīs reizes gadā veikti ārstēšanas kursi.

Viņu aplūkojusi, noteicu, ka slimība sākusies septiņu gadu vecumā. Vīrietis sacīja, ka patiešām bērnībā viņam sāpējusi mugura. Es saskatīju, kā ģimenē rodas problēmas un tēvs no tās aiziet. Bērns jūtas pie tā vainīgs un grib nomirt. Viņš iznāk pagalmā ledusaukstā lietū, lai saaukstētos un nomirtu. Saaukstējas, saslimst, bet nenomirst. Vīrietis apliecina, ka tā tiešām bijis. Sāku meklēt cēloni, kura dēļ

bērnā radās vainas izjūta vecāku priekšā, un redzu, ka viņš piedzimis sakumpis kā ubags ar lūdzoši izstieptu roku.

Kas varēja izraisīt šādu stresu?

Veros vēl tālāk pagātnē un saskatu, kā grūtniecības ceturtā mēneša sākumā tēvs un māte sastrīdas un māte, lai nodarītu vīram sāpes, patiesā jūtu uzplūdā izkliedz: „Tevis dēļ man jādzemdē šis kroplis!" Un bērns jūt, ka nodarījis mātei ļaunu, — nebijis viņa, mātei nebūtu slikti. Bērns, kas ieradās ar saulainām jūtām dvēselē, kas bija ļoti gudrs un līdzsvarots, sāka pārvērsties par kropli pēc mātes „norādījuma".

Mēs pamatīgi pārrunājām šo problēmu, viņš piedeva mātei, lūdza piedošanu savam ķermenim — tas viss notika ļoti emocionāli un azartiski, un pēc pusstundas aina bija šāda: es stāvu, mācu, enerģiski līdzdzīvodama, vīrietis sēž uz kušetes, iztaisno mugurkaulu un skatās uz mani, nesasprindzinādams kaklu. Ātri vaicāju: „Ko jūs jūtat?" Vīrietis, notiekošā apburts tāpat kā es, atbild: „Mani it kā liec uz otru pusi — es iztaisnojos."

Un viņš patiešām iztaisnojās.

Mātei ģimenē ir īpaša nozīme. Viņa ir mīlestības avots. Mātes stresi traucē ģimenei normāli pastāvēt. Ja mātē kopš bērnības ir vainas izjūta, viņa nepārtraukti mētāsies no vienas galējības otrā, cenzdamās izpelnīties mīlestību. Ja tas neizdodas, jo traucē bailes, ka mani nemīl, māte ņemsies meklēt, ko vainot savās neveiksmēs. Un atrast ir viegli — kas blakus, tas vainīgs: vīrs, vecāki, kaimiņi utt. Bērns vēro konfliktu starp vecākiem, jūt, ka mīlestība izsīkusi, un saslimst. Māte sāk viņu bārt: „Man jau tā grūti, bet te vēl tu ar savu slimošanu."

Mātes vainas izjūta piesaista vainotājus: vīru, ārstu, savus vecākus, kuri uzskata, — ja viņa būtu uzklausījusi vecmāmiņas ieteikumus, bērns būtu vesels. Cilvēks ar stresiem ir pārliecināts, ka viņam ir tiesības iejaukties cita dzīvē.

Dažkārt skatos uz šādu bērnu, un viņa dvēsele man lūgtin lūdzas: „Palīdzi manai mātei un manam tēvam. Ar mani jau viss ir kārtībā." Un, ja visas vecmāmiņas, vectētiņi un paši vecāki sevi atbrīvotu no stresiem, tad nebūtu vainas, aizvainojuma, baiļu un iebiedētības, dusmu un naida jūtu…

Dzīve ir nemitīga kustība. Šī diena nav tā pati ka s vakarējā. Un, lai gan šī diena uz visiem laikiem aizgājusi aiz mirstībā, tā atstājusi pēdas šajā dienā. Tādējādi vakardiena nezūd uz mūžiem, bet vienmēr mūs pavada. Ja šis zīmogs ir labs, va rat priecāties. Ja slikts, notīriet to piedodot, lai tas netraucētu jums dzīvot.

Cilvēks, kas savos vecākos redz atpalicību domāšanā vai naidīgumu un uzskata, ka viņi nekā nejēdz no jauno dzīves, atņem sev kaut ko būtisku. Parasti jaunie uzskata: ar vecākiem nav par ko runāt, ar svešiem tas ir daudz vienkāršāk; šāds viedoklis rodas tāpēc, ka jaunie zemapziņā iekšēji pretojas vai izjūt stresu, jo vecāki liek mācīties (lai gan visa dzīve ir mācība). Piespiešana iekļauj sevī nega tivitāti, tāpēc to uztver slimīgi, nesaskatot, ka to diktē vecāku rūpes. Vispirms rodas protests, jo jaunais cilvēks neieklausās saprāta balsī. Kas prot vispirms saskatīt labo un tikai pēc tam slikto, tas pavisam citā gaismā saredzēs vecāku rūpes. Jaunais cilvēks, kas piedod vecākiem pie

spiešanu, viņiem uzticas, un viņi — tam. Pat ja vecāki, laba vēlēdami, nodara pāri, sliktais ar laiku var kļūt labs.

Kamēr māte nesāks labot kļūdas, kas pieļautas attiecībā pret pašas māti un savu bērnu, stresu ķēde nekādā gadījumā nepārtrūks. Un diemžēl katra nākamā paaudze cietīs arvien vairāk.

Var pierādīt vai visai pasaulei, cik daudz esmu izsāpējusi mātes dēļ un ka tagad arvien vairāk mani sāpina bērns, un tas nozīmē, ka es mu ārkārtīgi nelaimīgs cilvēks. Tomēr līdz brīdim, kamēr es nepiedošu savai mātei un nelūgšu piedošanu bērnam, nav j ēgas gaidīt attiecību uzlabošanos.

Šajā grāmatā nepārtraukti akcentēta mātes nozīme, jo tēvs ietekmē bērnu caur māti. Bet katrs tēvs nākamajā dzīvē var kļūt par māti, tāpēc piedot tēvam nepavisam nav mazsvarīgāk.

Mūsdienās palielinās bērnu stresu daudzums mīlestības nepietiekamības dēļ.

Pēc statistikas datiem visvairāk cilvēku pasaulē mirst no sirdsslimībām, jauniešus visbiežāk pieveic plaušu vēzis, sievietes — krūšu vēzis. Tās visas ir IV čakras slimības. Ceru, ka šis fakts neprasa skaidrojumu.

Ja radusies kāda ļoti smaga slimība, īpaši ja tas ir vēzis, cilvēkam vienam galā netikt. Tad aktīvi jāpalīdz visiem — slimniekam, viņa vecākiem, dzīvesbiedram. Pat bērni spēj palīdzēt. Ir tādi stipra rakstura ļaudis, kas vēža sākumstadijā spēj pārkārtot savu domu pasauli, un viņi izveseļoja s. Vairākums slimnieku cenšas sevi pārmainīt, kas, protams, ir kolosāls darbs, un pat sāk atveseļoties, bet tad vecāki vai laulātais draugs kārtējo reizi ievaino dvēseli, un slimnieks piepeši nomirst.

Šāds iznākums ir nosacīti viegls, jo cilvēks ir atraisījis savus stresus, apzināti uztvēris dzīves mācību stundas.

Dvēseles miers atbrīvo ķermeni no gara, šim ķermenim vairs nav vajadzīgas ciešanas — tas jau ir gudrs.

BEZBĒRNU PROBLĒMA

Mēs dzīvojam laikmetu mijas periodā. No vēstures zinām: kad nobriest krīze, notiek revolūcija. Arī pašlaik pārciešam krīzi — dzīve uz Zemes nevar turpināties pa vecam, pretējā gadījumā mēs pilnīgi iznīcināsim Zemi. Nomāktais gars izlaužas brīvībā.

Pašlaik visā pasaulē krasi pieaudzis bezbērnu ģimeņu skaits. Fiziski veseliem vīriešiem un sievietēm nav pēcnācēju par spīti vislabāko ārstu pūliņiem un visvisādām burvestībām.

Jaunā laika bērni grib ierasties šai saulē bez stresiem, lai sāktu pildīt savas dzīves uzdevumus, nevis labotu vecāku kļūdas. Visi uztraukumi, bailes, aplamie priekšstati, pārspriedzes, vēlmes utt. izraisa garā nevēlēšanos ierasties šādā stresu atmosfērā, jo viņš zina, ka vecāku jūtas un priekšstati pāries viņā. Šo mācību gudrs gars jau ir apguvis, nākt vēlreiz atkārtot to nav jēgas.

Sievietei, kurai nav bērnu, pirmām kārtām jāpārskata attiecības ar māti. Attiecības ar māti nozīmē attiecības ar sieviešu dzimumu un sevi pašu. Ja pie mums grib ierasties meitenīte — arī attiecības ar viņu. Padomājiet, kas viņai jājūt, ja jūsu mātei izveidojies priekšstats, ka dzemdības ir briesmīgas mocības, vēl nevar zināt, kā viss beigsies, bērnu audzināšana

—   vienas vienīgas grūtības… Bērni — tas ir labi, bet vēl labāk, ja viņu nav. Ņemiet vērā, ka jūs pats, būdams labs bērns, esat uzņēmis sevī šādu attieksmi un radījis vainas izjūtu, ka jūsu dēļ mātei ir grūta dzīve. Māte arī tagad turpina pārdzīvot jūsu problēmas. Un jūs jau iztēlē redzat visvisādas defektīvas attīstības ainas, dzemdību traumas utt.

Bērna gars to visu redz un nolemj šurp nenākt, jo

•   viņš nevēl mātei sliktu,

•    māti mīlēt var, arī paliekot garā,

•   negrib būt vainīgs,

•    viņš negrib piedzimt tādai mātei, kas netic, ka bērna rokās ir

sirdsgudrība un piedzimšanas spēks,

•   viņš zina, ka zem tādas stresu nastas nespēs īstenot

savu dzīves uzdevumu.

Pastāv arī jūsu mātes attiecības ar tēvu un tēva attieksme pret māti. Starp viņiem jūs varat izrādīties kā starp krustugunīm. Ja jūsu tēvs nespēj vairs paciest sieviešu asaras, viņam viss apnicis, viņš ir noguris vai jūt, ka viņu nemīl utt., jūsu attieksme pret tēvu un vīriešiem būs šāda: vīrieši ir vienaldzīgi pret sieviešu asarām, viņiem nav sirds un viņi negrib saprast sievietes. Vīrieši nogurst no sievietēm, ir to pārsātinājušies, vīrieši dusmojas uz sievietēm, vīrieši neprot mīlēt.

Bērna gars savukārt secina:

•    mans tēvs nesaprot māti un mani, tāpēc mūsu dzīve ir grūta, dzīve apnīk un nogurdina, bet es gribu izbaudīt savu mērķtiecīgo mūžu,

•    es negribu redzēt dusmas,

•        man vajadzīga mīlestība, jo bez tās es nespēju dzīvot.

Sakiet, kāpēc viņam vajadzētu nākt šurp? Šis bērns pagaidīs, līdz māte kļūs gudrāka, sāks pareizi domāt, tad viņš arī ieradīsies.

Un, ja jūs būtu šī bērna vietā, kā jūs izlemtu — nākt vai pagaidīt? īpaši, ja būtu labā nozīmē pašpārliecināts un jums būtu izvēles iespējas.

Es vēršos pie sievietēm, kas velti gaida, kad paliks stāvoklī. Ieskatieties savā dvēselē, un lai jūsu secinājumi ir pavisam godīgi.

Tā taču ir laime, ka jums pagaidām nav bērna, ka jūsu bērna gars ir tik gudrs, ka gaidīdams audzina sava tēva un mātes garu, jo grib būt pilnvērtīgs.

Priecājieties par to un sāciet atbrīvoties no saviem stresiem. Analizējiet savu attieksmi pret vecākiem, vīru, pasauli un gaidāmo bērnu. Piedodiet saviem vecākiem par saviem nez no kurienes nākušajiem stresiem. Piedodiet visam, kas jums nepatīk. Piedodiet sev, ka esat to uzņēmis sevī (jo arī šī gudrība jums jāapgūst). Lūdziet piedošanu savam nākamajam bērniņam, ka esat traucējusi viņam atnākt. Parunājiet ar viņu atklāti, it kā viņš būtu kopā ar jums. Runājiet tik atklāti un tieši, cik vien spējat, jo bērns dzimst savai mātei un tēvam, nevis sabiedrības dēļ. Jūtieties kā māte, kas māca to, ko pati prot, un par to priecājas, nepazemo sevi, netraucē savas muļķības pēc.

Atcerieties — gars ir gudrāks par fizisko cilvēku, viņam tikai nav tagadējās fiziskās dzīves pieredzes. Ikviens bērns reiz kļūs gudrāks par saviem vecākiem; tas ir neizbēgami, bet atšķirībā no vecākiem viņš neplātās ar savu prātu un neuzskata vecākus par muļķiem. Garu prāta pakāpe ir loti

dažāda, un var notikt tā, ka jums piedzimst bērns, kas ir vecs gars, t. i., ļoti gudrs, salīdzinot ar jums. Jo gudrāks gars, jo vairāk viņam vajadzīga skaidrība un patiesība — viņš prot atšķirt graudus no pelavām.

Gars neatnāk, lai skaisti un viegli dzīvotu. Tie cilvēki, kuru dzīves princips ir padzīvošu, papriecāšos, sasniegšu stāvokli sabiedrībā, saņemšu dzīvokli, nopirkšu mašīnu, sakrāšu naudu utt, parasti ir bez bērniem. Bērns zina: šai mātei nav vajadzīga mana mīlestība, viņai nepieciešama spēļu mantiņa un vecumdienu kruķi atbalstam. Viņš tā dēvētās kārtīgās mātes vietā izvēlēsies kādu, kas, iespējams, sados viņam kārtīgu sutu, toties neprātīgi mīlēs un kādā brīdī teiks: „Nāc man palīgos un dod padomu, viena es netikšu galā, turklāt man patīk ar tevi kopā rosīties!" No šādas mātes ir ko mācīties.

Bērni ļoti grib, lai māte izskatītos mātišķa. Sieviete, kas pievērš pārlieku uzmanību savai ārienei un kaunas no sava lielā vēdera vīra un apkārtējo priekšā, var palikt bez bērniem. Sieviete, kas baidās visa — bezbērnības, grūtniecības, dzemdību utt., tā arī paliks baiļojamies — bērns nenāks, lai viņai darītu kaunu.

Vislabākais padoms — izveidojiet sev mātes ideāltēlu, iedomājieties dzīvi kopā ar tādu māti. Iztēlojieties dažādas situācijas un to risinājumu atšķirīgos apstākļos, un, ja jūtat ko nepatīkamu, uzlabojiet savu ideāltēlu.

Tad iedomājieties sevi šādas mātes vietā. Esiet pamāte, kas ar prieku sirdi sagaida katru bērnu, kurš pārkāpis dzīves slieksni.

Sieviete, kas sapņojat par bērnu! Parunājiet ar savu nākamo bērnu tā, kā jūs gribētu, lai ar jums runā jūsu māte.

Tad viņš atnāks. Bērni, kas pēdējā pusotra gada laikā piedzimuši bez stresiem, ir īpaši bērni. Viņi ir saprātīgi, neniķojas, dara to, ko grib, gul loti maz, un, runājot ar viņiem, tā vien šķiet, ka tev atbild vecs, apdomīgs cilvēks, kaut arī runāt viņi pagaidām neprot.

Nākamā vecmāmiņ! Atcerieties, ka māte nedrīkst jaukties bērna dzīvē, arī domās ne. (Sūtīt mīlestību un labvēlību nenozīmē iejaukties.) Ja baidāties, ka ar mazbērna piedzimšanu jūsu pašas bērna dzīve kļūs grūtāka un ja savu bērnu jūs ar šo domu ietekmējat, var gadīties, ka, pakļaujoties domas iedarbībai, bērns tūdaļ nenāks. Nākamā vecmāmiņa parasti bīstas, ka pēc mazuļa piedzimšanas viņas pašas meita, dzimtas asins lāsīte, no tās attālināsies. Bīstas arī no tā, ka bērns vairs mātei nepalīdzēs, un zemapziņā vēlas, kaut mazbērna nebūtu. Vēlāk šī vēlēšanās piemirstas, bet — kas darīts, tas padarīts. Šādu piemēru ir daudz.

Ja netiek arī atzīts meitas izvēlētais dzīvesdraugs, tad vēlas, lai vismaz nebūtu pēcnācēju, bet diemžēl nesaprot, ka meita iemīlējusi tieši šo cilvēku un tās ir viņas svētas tiesības.

Dažkārt laulība izjūk vecāku vainas dēļ, bet ir arī stipri cilvēki, kas nosargā ģimeni par spīti galējam naidīgumam. Šie vecāki nodara ļaunu saviem bērniem, mazbērniem un viņu pēcnācējiem. Ne velti apgalvo, ka par vecāku grēkiem maksā trīs paaudzes. Tie ir vissmagākie rēķini. Arī vecāki saņem pēc nopelniem gan tagadējā, gan nākamajā dzīvē.

Ja bērns apprecas ar, vecākuprāt, nepiemērotu cilvēku, atcerieties — tāds tādu piesaista. Tātad viņos ir līdzība, kuru jūs nevēlaties saskatīt. Kauns atzīties, jo tā pati rakstura

īpašība, kas jums ārkārtīgi nepatīk pašas bērna izvēlētajā partnerī, ir arī jūsu bērnā, un jūs pats to esat tam atstājis mantojumā. Atzīstiet to un labojiet savas kļūdas, un tad, iespējams, noskaidrosit, ka situācija nepavisam nav tik slikta, varbūt pat pretēji.

Var gadīties arī tā, ka labais, ko jūs piedāvājat bērnam, viņam nav vajadzīgs, un par spīti jūsu pūliņiem viņš izvēlas pilnīgi pretēju partneri — tās ir viņa tiesības, jo viņš ir nācis apgūt savu dzīves mācību stundu. Bērnu nevar uzskatīt par savu īpašumu. Tā vietā, lai čīkstētos un uzspiestu savu viedokli, iemāciet savam bērnam pēc iespējas labāk piemēroties konkrētajai situācijai. Biežāk atcerieties tautas gudrību,

kas māca: mātei jāprot laikus atnākt un īstajā brīdī aiziet.

Bet, ja tas jūs sarūgtina, jūs neizprotat nedz dzīvi, nedz dzīves patiesības. Jūs gribat, lai jūsu bērns būtu izņēmums, neņemot vērā to, ka izņēmumiem izvirza daudz augstākas prasības un viņu dzīve ir daudz grūtāka.

Sievietes, kas gribat palikt stāvoklī! Jūs zināt, ko domā jūsu māte, cik loti jūs viņu mīlat un kā ņemat pie sirds viņas vārdus. Piedodiet savai mātei visus aizvainojuma vārdus, jo viņa to visu nezināja, un jau iepriekš lūdziet piedošanu savam nākamajam bērnam, ja neesat pasargājusi viņu no pašas mātes negativitātes.

Dzīves mācību stundas mēdz būt skaidrākas par skaidru.

Ja mātei aplamās attieksmes dēļ pret dzīvi vajadzīga barga mācība, tā var ierasties pašas bērna veidolā. Citādi tā nebūtu gana iedarbīga.

PATIESS GADĪJUMS

Jaukai deviņpadsmitgadīgai jaunietei strauji zūd redze. Viņa savā dzīvē ieradusies kopā ar bailēm pārkāpt pār istabas slieksni, jo bīstas ieraudzīt slikto. Viņa sāk pārdomāt, ko darīt. Vairāk iedziļināties es nepaguvu, jo, kad pavaicāju viņas mātei, vai viņa saprot, ko tas varētu nozīmēt, līdz sirds dziļumiem apvainojusies māte iesaucās: „Par ko viņa lai domātu? Es sešus gadus gaidīju, līdz viņa ieradās šajā pasaulē… "

Šai mātei būtu vajadzējis sev pajautāt, kāpēc bērns sešus ga dus baidījās nākt šurp… .

PATIESS GADĪJUMS

Ļoti gudrs 25 gadus vecs vīrietis ar progresējošu muskuļu atrofiju pirms gada kļuvis invalīds. Mugurkaula no stiprināšanai Somijā viņam operatīvi ielikti metāla balsti, bet veselība labāka tāpēc nav kļuvusi. Vērojama tendence saīsināties mugurkaulam un izzust kaulaudiem.

Dzemdību stress. Bērns mērķtiecīgi devies pretī savas dzīves slieksnim, bet durvīs uzskrējis šķērslim. Es ieraudzīju durvju aili, kam priekšā drāšu pinums, bet aiz tām dusmīgu tēvu un nomāktu māti. To visu skaļi pateicu.

Pavaicāju jaunā cilvēka tēvam, kurš viņu pavadīja: „Viņš bija negribēts bērns?"Tik niknu bļāvienu ārsta kabinetā dzirdēt nākas reti: „Kāds vēl negribēts! Ko jūs te dumjības runājat? Viņu mēs vēlējāmies vairāk par visu! Ja viņš nepiedzimtu, mani paņemtu armijā." Bija laiki, kad ģimenes galvu ar diviem bērniem armijā neiesauca.

Šis bērns sevi ziedoja. Viņa iepriekšējās dzīves karmiskais parāds izraisīja šo slimību. Bet, ja vecākiem būtu bijusi

pareiza attieksme pret dzīvi, šis bērns nebūtu piedzimis, un arī vecākiem ir savi karmiskie parādi.

Mīļie vecāki!

Bērns alkst mīlestības. Visi vecāku egoistiskie mērķi bieži īstenojas ar pretējības zīmi kā pierādījums tam, ka bez tīras mīlestības nav dzīves. Bērns nav priekšmets.

Ja vecākiem ir negatīvas domas, viņi piesaista bērnu ar karmisku parādu. Šie divi piemēri netika izklāstīti ar nosodījumu, bet gan pamācībai. Stāvokli varēja mainīt jau pašā sākumā.

Minēšu vēl kādu patiesu atgadījumu un, pamatojoties uz to, mēģināsim konkrēti iztirzāt bērnu un vecāku attiecību problēmu.

PATIESS GADĪJUMS

Iespaidīga 45 gadus veca sieviete ar tiecību uz garīgām zinībām. Kopš pašas bērnības viņai piemīt dabas dots piedošanas talants, turklāt tāds, ka, pat lūdzot piedošanu citu vietā, viņa bijusi bufera un tautas tiesneša lomā gan mājās, gan skolā, gan darbā.

Viņai piemīt stipra griba un vēlēšanās visiem darīt labu. Toties darīt labu sev iemācījusies tikai pēc lielām ciešanām. Tā kā pār viņu valdīja vainas izjūta, kļūdu tā vienmēr meklēja un atrada sevī.

Četras grūtniecības beidzās ar spontāno abortu, divām bija labvēlīgs iznākums, pateicoties gribasspēkam un pareizai domāšanai zemapziņā — šo grūtniecību laikā viņa sevi aizsargāja bērnu labā.

Jau desmit gadu ģimenē dzīvo arī viņas māte, kas, par spīti vecumam, ir aktīva un darbīga. Viņas dzīve ir kā ripojošs

akmens — raiba un smaga. Māte mīl visus, kas, viņ asprāt, ir labi. Pārāk bieži labs kļūst tas, kurš ir miris. Nemierpilnā, trauksmainā dvēsele jau agrā jaunībā likusi šai vecenītei cīnīties pret slikto. Pat visskaistākajā viņa saskata slikto un tā iespēj izsist pamatus no kājām gan bērniem, gan veciem ļaudīm. Ar skrupulozu rūpību un aizkustinošām asarām viņa valda pār visiem radiem, sagādājot tiem ne mazums nepatikšanu.

Darīdama labu pēc sava prāta, viņa nesusi daudz ļauna, jo pēc savas iedabas viņa ir labs cilvēks, kā viņai pašai šķiet, un visi tīšām dara viņai pāri, tāpēc tikai mierīga dzīve varētu glābt viņas ārkārtīgi slikto veselību.

Viņai piemīt galēji materiālas ievirzes domāšana, tāpēc vienmēr šķiras saniknota un lamādamās, kolīdz ir runa par dvēseles problēmām. Dievu viņa neieredz, nezinādama, kas ir Dievs, bet no skaidrojumiem atsakās.

Par patiesiem uzskata padzīvojušu cilvēku viedokļus, īpaši savus, bet slikti apietas ar visiem pēc kārtas rādamās, sevi žēlodama, raudādama utt. „Mirst" katru dienu jau četrdesmit gadu, bet pati no nāves baidās. Ja viņā neklausās, apber lamu vārdiem un lāstiem. „Mirt jau miršu, bet tev to nepiedošu," tādi ir viņas tradicionālie draudi. Un saka to no visas sirds.

Atceras, kam darījusi labu, un cieši uz visiem laikiem tur pavadā kā savu parādnieku. Vislielākie viņas parādnieki ir bērni.

Pēc jau pārrunātajiem dabas likumiem mēs zinām, ka bērns pats izvēlas sev vecākus, tātad šai meitai vajadzīga tāda māte. Būdama garīgas ievirzes, viņai attīstībai vajadzīga tieši šī māte, kas padara viņas dzīvi ārkārtīgi grūtu, jo no grūtībām mācās. Lai gan varētu būt arī citādi — gūt zinības mācoties; bērns izvēlas vecākus ar lielu mīlestību — visi gari atnāk pie saviem vecākiem aiz mīlestības un neviens bērns nekad nebeigs mīlēt savu māti. Vārdos to var noliegt, bet ne dvēselē. Tas, kurš netic šiem vārdiem,

•   nesaprot dabas likumus. Ari šī meita mīl savu māti par spīti visam;

•   mātes stāžs fiziskajā ķermenī ir liels, un viņas pienākums ir iemācīt bērniem piemēroties dzīvei.

Meita to jau zina un dvēselē ir darījusi visu iespējamo. Un tomēr viņa pārlieku bieži slimo ar elpošanas ceļu kaitēm. Aizsteidzoties notikumiem priekšā — ja slimība neizzūd, stress nav pilnīgi atbrīvots. Tātad vēl un vēlreiz būs jāpiedod.

Meita cieš no šādām kaitēm:

•   balsenes un balss saišu iekaisuma — V čakra un saskarsmes problēmas;

•   bronhīta — IV + V čakra, saskarsmes un mīlestības jūtu problēmas;

•   angīnām. Pirmo reizi angīna sākās sešu mēnešu vecumā, kas liecina par problēmām vecāku attiecībās.

Mātei izveidojies priekšstats: „Neviens mani nemīl, un es nevienam neesmu vajadzīga." Mazulis nevar mātei pateikt, jo runāt jau viņš vēl neprot, ka to mīl. Bērns jūt: „Es jau mīlu, bet manai mātei šī mīlestība nav nekādā vērtē, jo citādi neteiktu, ka viņu neviens nemīl." Rodas nepilnvērtības komplekss. Turpmāk jo māte vairāk raud un tincina, jo biežāk rodas angīna. Bērns vēl savai mātei labu un ziedo sevi — dod mātei savu spēku. Meitai sešu gadu laikā trīs reizes bijušas tik smagas angīnas, ka ārstiem vairs nav bijis cerību glābt viņas dzīvību. Vienpadsmit gadu vecumā viņai izrāva mandeles, bet stresi palika un sākās balsenes un balss saišu iekaisumi.

•    Hronisks urīnpūšļa iekaisums.

Mātes vārdi: „Tavas slimības mani iedzīs kapā" — izraisa bērnā vainas izjūtu un bailes no mātes nāves. Bērns, kas trīs reizes bijis klīniskās nāves stāvoklī, tādējādi gūdams nāves pieredzi, pats no aiziešanas nebaidījās, bet loti bijās mātes nāves. Urīnpūšļa iekaisums nozīmē, ka uzkrājusies dzīves nežēlības izjūta. Māte nepārtraukti maļ vienas un tās pašas negatīvās domas, tā saindēdama meitas dzīvi.

•         Sāpes vēderā, gremošanas traucējumi.

Draudi, rāšana, lāsti, baidīšana ar nāvi, aizliegumi, pavēles, raudas, pārmetumi un tamlīdzīga patvarība izraisa neizprotamus gremošanas traucējumus. Uz katru stresu ķermenis reaģē citādi. Māte un bērns uz visiem laikiem saistīti ar neredzamu nabas saiti, un mātes patvarība izraisa bērnā slimīgas izpausmes.

•         Apendicīts.

Bezizejas situācija: bērns vairs neprot rast problēmas risinājumu. Viņš visu laiku ir slikts, lai gan mātes dēj cenšas it visā — labi mācās, ir čakls un paklausīgs. Bet viņu nepa godina ne ar vienu labu vārdu un, ja kas nepadodas, izbar, kaunina, rāj.

•         Galvassāpes.

Bērns neprot atrisināt vecāku domstarpības. Gan māte, gan tēvs viņu regulāri izmanto kā vairogu savstarpējo uzbrukumu atvairīšanai. Bet viņam dārgs gan tēvs, gan māte. Bērna jūtu un domu pasaule tiek iznīcināta.

•         Vairogdziedzera slimības.

Meita nevar un neprot paust savu viedokli, jo bērniem to neklājas darīt un viņu viedoklis allaž ir kļūdains. Turklāt māte aktīvi runā viņas vietā, bet bērnam nav iespēju pat muti pavērt. Izaug labs bērns, kurš vienmēr runā un rīkojas pareizi, lai gan pašam no tā nelabi. Tā audzina vergus, neapzinoties, ka arī vergu no katra nevar izveidot.

•         Daudz dažādu vīrusa slimību un nediagnosticētu kaišu līdz dzimumbrieduma periodam. Tās modina bērnā ciešu apņemšanos: „Kad pabeigšu vidusskolu un aiziešu no mājām, viss būs kārtībā." Ar dažiem tā arī notiek.

Jāpiebilst, ka pēc lielajām ciešanām šai sievietei nesaslima sirds, jo viņas mīlestība uz māti bija tik liela, ka neizzuda, lai kas arī notika. Ar prātu viņai bija skaidrs, ka arī māte viņu mīl un pasaule nav tik slikta, kā uzskata māte. Bērnu glāba tas, ka viņa lūdza palīdzību debesīm. Viņas neapzinātais sauciens pēc palīdzības bija patiess, kā tas allaž raksturīgs bērniem, un Dievs viņu uztvēra tikpat patiesi un palīdzēja.

Visvisādu stresu gūzma izraisīja viņā vēlēšanos nomirt, jo nāve nodarītu mātei sāpes, bet arī tā nebija izeja. Sākās klusa cīņa par pašas izdzīvošanu.

Divi šīs mātes iepriekšējie bērni nomira. Kāpēc? Padomājiet!

Sieviete sāka izstumt māti no savām domām. Pilnīgas piedošanas māku viņa vēl nav apguvusi, bet par savu nogrēkošanos vienmēr lūdz piedošanu. Viņas dvēselē nav dusmu, viņa prot aizmirst slikto, viņā ir pašcieņa un spēja iedvest sev labo. Māte jūt, ka meita izslīdējusi no rokām, un sākas pārmetumi.

Ar gadiem palīgā arvien vairāk nāk prāts un Dieva dāvana — ticība savām jūtām, spēja atšķirt labo no sliktā, pietiekami liela pašcieņa, kas izraisa vientulības izjūtu arī vienaudžu vidū. Izeja ir visu veidu mācības.

Un tomēr viņa uzņem sevī daudzus mātes priekšstatus. Viens no tiem — vīrieši ir šausmīgi briesmoņi, un, ja tu sev pielaidīsi klāt vīrieti, tu man vairs neesi meita — ļoti traucē jauniešu normālām mīlas jūtām un vēlāk sāks graut ģimeni.

•         Spontānais aborts.

Meita kaunas un nicina vīriešus, un zina, ka no bērniem dzīvē nav nekāda labuma, viena vienīga ķēpa. Tomēr jūtas saka pretējo. Meita apprecas ar pavisam mazrunīgu vīrieti, ar kuru nevar parunāt par dzīvi, pastrīdēties vai izkašķēties un kura nepilnvērtības komplekss no sākuma ir slēpts. Arī vīra stress — es neesmu mīlestības cienīgs — neļauj vaļu jūtām. Māte pieprasa taisīt abortu. Pamatīga spriedze darbā, vīrs nemīl, arī pati viņa nejūtas mīlestības cienīga — tas viss izraisa sirds muskuļa iekaisumu, kas regulāri atkārtojas desmit gadu katrā agrā pavasarī.

•     Miokardīts jeb sirds muskuļa iekaisums.

Pavasari vērojams vislielākais saules enerģijas deficīts. Mīlestības deficīts novārdzina sirds čakru. Sieviete visu savu mūžu mokoši gaida, lai tieši viņai no sirds tiktu sacīts: „Es tevi mīlu." Arvien gaida un gaida, bet pašai stress: „Es neesmu mīlestības cienīga." 'Tas kavē šo jūtu izpausmi vārdos — aizšķērso vārdiem ceļu.

Jauna, enerģiska, dzīvespriecīga sieviete mīl savu ģimeni, darbu un dāvā savas dvēseles mīlestību visiem, kam tā vajadzīga: cilvēkiem, augiem, dzīvniekiem, un viss viņai iet no rokas. No visiem viņa saņem atbildes mīlestību, un tas

palīdz izturēt. Bet tie, kam viņa gribētu visvairāk sniegt mīlestību, to nepieņem, un tas nomāc. Vienlaikus viņa meklē izeju no situācijas. Izanalizējusi savas jūtas, saprot, ka viņu mīl, bet, kā jau tas cilvēkiem raksturīgs, gaida vārdisku apliecinājumu.

•        Smadzeņu funkciju traucējumi — atmiņas traucējumi, līdzsvara zudums, darba spēju samazināšanās. Plus hronisks miokardīts.

Visaugstāko vilni konflikts starp jūtām un prātu sit 30 gadu vecumā. Viņas smadzenes kārtīgi apgūst skolnieciskās gudrības un tur jūtas gūstā, bet, tiecoties pēc skaidrības un atklātības, jūt milzīgu slodzi. Pēc dabas būdama emocionāla, viņa, par laimi, tomēr rīkojas saskaņā ar jūtām, lai gan dvēselē glabā vainas izjūtu. Tā arvien vairāk dara labu citiem, bet sevi apdala.

•         Dzemdes audzējs, hroniska mazasinība.

Dzemde ir mātišķuma un bērnu dzemdēšanas orgāns. Bērns, kas, sevi ziedodams, uzņemas mātes jūtas, sāk dzemdē audzēt miomu. Mazasinība liecina par to, ka dzīvības spēki un dzīves jēgas izpratne izsīkusi. Ginekoloģiskās procedūras laikā sievietei sākas šoks, viņa atrodas klīniskās nāves stāvoklī, uz laiku aiziedama tai saulē. Vēlāk visu atceras, bet neprot izprast šos redzējumus.

Pēc šīs krīzes pieaug pārliecība par saviem spēkiem un kaut kādas nemierpilnas mokas, kas liek meklēt… Viņa meklē un pakāpeniski sevi atrod. Atnāk cieša ticība sev, kas izraisa nesaskaņas ar kolēģiem.

Pakāpeniski viņa kļūst arvien garīgāka, gudrāka, stiprāka. Vienīgais, ar ko netiek galā, ir pašas māte.

Mūžam neapmierināta, ļaunuma pilnā māte uztur spriedzi visos ģimenes locekļos. Ģimenei, kas augstu vērtē mājas mieru, tas ir smags pārbaudījums. Visvairāk cieš meita, jo jūtas vainīga mātes, kā ari savu ģimenes locekļu priekšā, ka paņēmusi pie sevis dzīvot skandalozo māti. Viņa prot delikāti atrisināt problēmas, bet tikai ne šo, jo to pieklājīgi nemaz nevar atrisināt.

•         Paaugstināta temperatūra.

Māte iesāk kārtējo kašķi, bet bez panākumiem, jo ar meitu pa īstam sastrīdēties nemaz nevar — viņai jau no bērnības ir pieredze nenolaisties līdz atklāta konflikta līmenim. Bet tas rada spriedzi, un temperatūra liecina par to, ka enerģijas zudumi sasnieguši maksimumu. Meita prot piedot mātei, tāpēc drudzis izzūd pāris stundu laikā.

•         Balss saišu iekaisums.

Ja cilvēks pauž savu viedokli, strīdas, spriež, tas ir pareizi. Ja cilvēks kliegdams izrāda dusmas un tā nodara pāri gan citiem, gan sev, vai arī viņš nesaka to, ko grib, un vārdi iesprūst rīklē, lietas būtība ir viena — notiek tās pašas negatīvās enerģijas uzkrāšanās.

•         Bronhīts.

Ja ir aizskartas mīlestības jūtas, cieš sirds un plaušas. Sirds čakras enerģijas apsīkums izraisa sirds muskuļa vāju mu, asinsapgādes traucējumus un asins sastrēgumu plaušās. Ķermenis vēlas atbrīvoties no nomācošās mātes un meitas attiecību problēmas, grib to izklepot ārā — to ķermenis prot izdarīt fiziski. Toties piedot ir daudz grūtāk, un meita zina, ka māte nepiedos pat mirdama. Bet normālā tonī pārrunāt šīs problēmas ar māti nav iespējams. Kliegt šī sieviete neprot un negrib, turklāt dvēsele pret to protestē. Viņa arī zina, ka pietiek ar vienu vārdu un māte to tūlīt iznēsās pa visu pasauli telefona sarunās un vēstulēs. Tātad no vainas izjūtas rodas bailes no sabiedriskās domas. Lai izveseļotos, jāatbrīvojas:

•         No vainas izjūtas mātes priekšā.

Atbrīvošanās no tās meitai šķita mīlestības noraidīšana. Tikai izzūdot vainas izjūtai, viņa saprata, ka vēl joprojām mīl savu māti, tikai šī mīlestība viņai vairs nesagādāja sāpes.

•         No bailēm par sabiedrības viedokli.

Bieži tās ir neapzinātas. Konkrētu stresu atbrīvot ir vieglāk. Kas dzīvo, orientēdamies no citu uzskatiem, dara sev sliktu. Katram jāsaprot, ka pasaule ir līdzīga rotējošai bumbai, kuras centrā esat jūs. Ja man ir labi, es ap sevi izstaroju labo, un arī citiem tad ir labi, ja es izstaroju labo. Un šīs problēmas vairs nav.

•         No kakla čakras blokādes.

Izkliegt savas jūtas un tā sev nodarīt sliktu vai visu paturēt sevi, atkal darot sliktu, — it kā neatrisināma problēma. Nē, ir gan atrisināma. Gudrais zina, ko viņš saka, dumjais runā to, ko zina.

Katram cilvēkam ir savs saprāta līmenis, un atbilstīgā līmenī ar viņu arī jāsarunājas. Muļķim nav ļauts pacelties augstāk, tātad gudrajam jānokāpj zemāk, jo gudrā pienākums vienmēr ir mācīt. Tātad, ja dumjais pieprot tikai bļaujot strīdēties, šī iespēja viņam jārada. Un, ja pašam pēc tam ir štruntīgs garastāvoklis, jālūdz piedošana sev, ka izdarīts tieši tā, nevis citādi. Problēmas jāatrisina strīdā, pat jātās izvēršas par kašķi, nevis delikātuma dēļ jānes akmens dvēselē līdz brīdim, kamēr no tā izšķiļas vēzis. Ja cilvēkam ir vēzis, bet muļķis tā arī muļķos palicis, kurš no viņiem rīkojies aplam? Protams, tas, kurš labas audzināšanas dēļ ticis pie slimības.

•         No žēluma jūtām, ka māte neuzklausa padomus un tikai mokās, ļaunojas un meklē vainīgos.

Visi cilvēki ierodas šajā pasaulē, lai mācītos, un mācās no sliktā. Katrs apgūst tieši to, kas viņam vajadzīgs. Viens šajā dzīvē izmācās „A", otrs „B", trešais — „C", jo iepriekšējā dzīvē viņi to visu apguva citā kārtībā, proti, „C", „A" un „B". Turklāt katrs mācās pa savam un metodi izvēlas pēc saviem ieskatiem. Šīs mātes bērns bija vecs gars, pārāks par māti, kurš vēlējās ar varu aiz mīlestības pret māti iemācīt viņai kļūt gudrākai, lai viņai būtu labāk, tāpat kā viņai pašai. Un tā jau ir kļūda.

Kas sazinās gara līmeni, tas arī garīgi jāmāca.

Kas sazinās saprāta līmenī, tas ar prātu jāmāca.

Kas sazinās fiziskā līmenī, tā agresivitāti jāmazina fiziski. Upurēt sevi fiziskai agresijai nozīmē fiziski iznīcināt.

Ja kāds vēlas pacelties virs sava līmeņa, tam pašam jāizsaka šī vēlēšanās. Konkrētajā gadījumā jāpauž vēlme mainīties. Neko nevar izdarīt tā, lai tas neatgrieztos atpakaļ pie darītāja. Ar nožēlu saproti, ka paša māte dara sev sliktu, bet nevari palīdzēt, jo katram cilvēkam ir tiesības izvēlēties mācību metodi. Ja meita māca uz labu, bet māte to nepieņem, mātei ir svētas tiesības — ciest.

Kad es šai sievietei sāku skaidrot viņas mātes dzemdību stresa būtību, lai viņai būtu vieglāk māti saprast, izrādījās, ka mātei šī dzīve bija ļoti vajadzīga un savus vecākus viņa bija īpaši mīlējusi, lai viņi tai atļautu ierasties šajā dzīvē. Tomēr mātes māte bija bijusi neatlaidīgs darbarūķis, kurai viena meita jau bija un kura gribēja dzemdēt dēlus, lai ģimenē augtu palīgi. Tēvs bija slimīgs cilvēks ar maigu raksturu. Vecāki cīnījās ar dzīves grūtumiem, un bērnā radās vainas izjūta, ka viņa nav attaisnojusi uz sevi liktās vecāku cerības. Izveidojās stress mani tāpat neviens nemīl, kas sāka pieaugt līdzīgi lavīnai un saindēt viņas dzīvi.

Šādā situācijā sieviete varēja palīdzēt mātei tikai tādējādi, ka piedotu savai vecmāmiņai un vectētiņam par tamlīdzīgām domām, tā atstājot bērnu bez mīlestības, bet, iedarbi vēl vairāk pasliktinot, viņa nodarīja pāri savai mazmeitiņai. Un tā tālāk.

Tomēr kāpēc meitas māte izvēlējās sev tādus vecākus? Izpratnes atslēga slēpjas iepriekšējā dzīvē.

Iepriekšējā dzīvē mātes vecāki bija kašķīgi ļaudis, kas nerūpējās par savu bērnu. Meitene skandālu dēļ muka prom no mājām un tāpēc viņu vēlāk bargi sodīja. Tad ģimene izjuka, vecāki pameta bērnu, un meitenīti neviens vairs nepieskatīja. Pieaugusi viņa klaiņoja kā dabas bērns. Viņai bija ļoti jūtīgs un atklāts gars. Un viņa sāka noņemties ar burvestībām. Vispirms ar balto maģiju. Bērnībā iemantotā cietsirdība ar laiku darīja savu, un, arvien vairāk juzdama savu spēku, viņa sāka par slikto atmaksāt ar slikto.

Droši vien jūs sapratāt, ka šajā dzīvē šis gars ieradās ar vēlēšanos iemantot vecākus, kuri nepamet bērnus. Vēlēšanās piepildījās.

Pārējās kļūdas viņa nebija izpratusi. Tagadējās dzīves stresu gūzma izraisīja neirozi ar dedzinošām sāpēm visā ķermenī. Arī šajā dzīvē nav iespējams mācīties citādi, kā vien caur fiziskām ciešanām. Tāds ir šī gara skumjais ceļš pretī gaismai.

Sieviete izveseļojās. Mātes domu tēls pārmainījās, konflikti kļuva arvien retāki — meita ar saviem stresiem vairs nepiesaistīja māti. Māte vairs nespēja paralizēt meitas gribasspēku.

DZIMUMU ATTIECĪBAS UN VAINAS IZJŪTA

Var jau būt, ka dažs labs vēl turpina meklēt savu neveiksmju vaininieku, jo nav sapra tis, ka vaina ir tikai pirmcēlonis. Mēs tā esam ieraduši būt vainīgi un meklēt vainīgos, ka ir smieklīgi klausīties, kā sievietes visos nāves grēkos vaino vīriešus, bet vīrieši — sievietes.

Pēc Visuma polaritātes likuma cilvēks ir pāra — vīrietis un sieviete — būtne. Kopā tie veido vienotu veselumu. Fiziskajā pasaulē tā ir pilnība. Ja cilvēks izvēlas dzīvot vientulībā, viņš sev nesniedz kaut ko loti būtisku. Tā ir kļūda, bet no kļūdām mācās.

Vīrietis veido formu, sieviete — saturu. Vīrietis rada idejas, sieviete dzemdē bērnus. Vīrietis cel māju, sieviete

izdaiļo pavardu. Vīrietis sevī iemieso spēku, sieviete — dvēseles siltumu. Vīrietis ir prāts, sieviete — jūtas.

Ja sieviete apgalvo, ka vīriešu dzimums degradējas, tad tas attiecas arī uz viņas vīru. Un, ja tā nav, sieviete noved vīrieti līdz degradācijai.

Ja vīrietis runā par sieviešu muļķību, arī viņa sieva ir dumja un būs vēl glupjāka.

Sieviete, kas pieprasa, lai vīrieši būtu tikpat maigi, jūtīgi kā sievietes, nesaprot, ka liek vīriešiem feminizēties. Labāk mīliet savu vīru tā, ka ar savu mīlestību iededziet mīlestību viņā. Tikai mīlestība sev piesaista mīlestību.

Vīrietis, kas vēlas, lai sieviete iegūtu tehnisko izglītību un būtu vīrišķīgi lietišķa, nesaprot, ka tā pats zaudē sievišķo siltumu. Labāk mīliet savas sievas jūtīgumu un cieniet viņas sievišķīgumu un mātišķumu.

Ne velti mātes mīlestību pamatoti uzskata par visu varošām jūtām.

Māte ir pirmais skolotājs fiziskajā pasaulē. Ja māte iemāca bērnam mīlēt, tad neatkarīgi no tā, vai tas ir puisēns vai meitenīte, viņi prot mīlēt, un šādi cilvēki vairs neuztraucas par sava partnera mīlestību. Mīlošs cilvēks ir labs laulātais draugs, tēvs vai māte, labs priekšnieks, draugs utt.

Ja mātes dvēselē ir mīlestība, viņa piepilda visu, ar ko vien saskaras. Istabā, kurā mitinās mīloša sieva un māte, grib ieiet katrs, pat ja tas ir tikai kambarītis, kurā par pakaramo kalpo sienā iesista nagla, atrodas vienkāršs galds un krēsls un ir tīrumtīri izmazgāta grīda. Tur ir gan silti, gan labi, jo no visiem priekšmetiem plūst mīlestība.

Ir mājas, kur it visā gana pārticības un dzīvošanu varētu uzskatīt par laimi, ja vien dvēselei pietiktu siltuma. Tas nenozīmē, ka nabadzīgā mājā ir silti, bet bagātā ne. Nav runas par iztikšanu. Arī bagātnieka mājā mēdz būt labi, ja saimniecei ir ne tikai vērtīgas lietas, bet arī piemīt prasme mīlēt.

Vīrieti un sieviete!

Priecājieties, ka jūsu laulātais draugs ir normāls cilvēks, nevis bezdzimuma robots, un sargājiet viņu. Šis dārgums ir tā vērts, lai viņu saudzētu. Ja jūs uzkundzējoties pārvērtīsiet dzīvesbiedru par robotu vai bez ierunām paklausīties pats, zaudēsit pusi sava mūža. Visu, ko ņemsit no otra, zaudēsit pats.

Sievietē prevalē jūtas, vīrietī — spēks. Sievietes spēks ir slēpts, vīrietim slēptas ir jūtas. Un tā tam jābūt.

Vīrieši bieži saka: „Vai nu sievietes būtu tās vārgās? Viņas ilgāk dzīvo!"

Gars vai jūtu joma ir sākotnējā, tāpēc jūtas nosaka veselības stāvokli un dzīves ilgumu, un tas arī ir sieviešu spēka cēlonis. Sieviete, kas mēģina vīrietī modināt jūtas, nostiprina viņa emocionālo sfēru un tādējādi pagarina viņa dzīves ilgumu. Sievietes cīnās par savu jūtu tīrību, šajā cīniņā radīdamas gan labo, gan slikto, bet, ja sieviete dzīvo ilgāk nekā vīrietis, viņa rīkojusies pareizi. Ja sieviete grib būt laba, tikumīga, paklausīga un, cenzdamās radīt izdevīgu iespaidu, dzīvo zobus sakodusi un ietriec sevī visus stresus, šī sieviete droši vien nomirs pirms vīra. Vīrietis, kas jūt prieku par savu spēku, pozitīvi ietekmē savu ķermeni. Viņa prieks piesaista citu prieku; saskarsme ar šādu cilvēku ir loti patīkama. Bet, ja fiziski labi attīstīts vīrietis cieš no mazvērtības kompleksa, viņš sāk slimot, jo jūtas ir vīrieša vājā vieta.

Ja sieviete ar prātu vada savas jūtas atbilstīgi laikam un vietai, tā ir stipra sieviete (jotas stiprinājušas spēkus).

Ja vīrietis ar prātu vada savu spēku atbilstīgi laikam un vietai, tas ir stiprs vīrietis (spēks nostiprinājis jūtas).

Šādi cilvēki ir patīkami jebkurā situācijā. Katrs, kas atbrīvojas no domāšanas kūtruma, var kļūt līdzsvarots. Pareizi rīkojas tie laulātie, kas ļauj otram būt tādam, kāds tas radīts. Ar izpratni un labvēlību izturas pret cita kļūdām un priecājas par otra panākumiem, spēka izpausmēm. Attīstās un attīsta viens otru, bet, ja rodas konflikts, strīdu visu noskaidro līdz galam. Ja vīrietis labestīgi domā: „Ak, viņa taču ir sieviete, viņai vienmēr jūtas pirmajā vietā' un ja sieviete smaidīdama nospriež: „Vīrietis ir vīrietis, tik un tā viņš nejūt kā es, bet savā ziņā viņam ir taisnība", un abi kopā turpina iet dzīves ceļu, rodas pilnīga vienotība.

Tā ir stipra ģimene. Ja vīrietis apzināti izsmej sievas jūtas un spiests pasargāt sevi no viņas jūtām vai arī sieviete noniecina vīra spēku un nocietinās viņa nejūtības dēļ, šādā ģimenē ir grūti dzīvot. Sievietei jābūt sievietes lomā, vīrietim — vīrieša lomā. Pretējā gadījumā rodas nepilnvērtības izjūta.

Šādā ģimenē sirdssāpes vislabāk izkliegt skaļos strīdiņos, nevis klusējot krāt sevī aizvainojumu.

Vēlēšanās izprast citus un sevi palīdz izveseļoties pat no vissmagākajām kaitēm. Cilvēkam vajadzīga skaidrība.

Cilvēce pastāv kopš neatminamiem laikiem neatkarīgi no tā, kur mitinājusies, — alās vai pilīs. Būtiskākā nozīme nav pārticības pakāpei, bet dvēseles mieram. Jo gudrāka kļūst cilvēce, jo sarežģītāka top dvēseles dzīve un jo pilnīgāks kļūst saziņas līdzeklis — valoda. Valodai cilvēces attīstībā ir milzīga nozīme. Tā pilnīgo cilvēkus un viņu savstarpējās attiecības. Filosofijā vienmēr uzsvērta oratormākslas kā pašizteiksmes līdzekļa nozīme. Diemžēl filosofiju nereti jauc ar demagoģiju.

Sākotnējā ir doma, vārds domu nostiprina. Saprāts cilvēkam dots, lai kontrolētu jūtas un vārdus. Nepārdomāts un nekontrolēts vārds var uz visiem laikiem nodarīt kādam sāpes, un dažkārt piedot ir ļoti grūti. Kādu apvainot, samīdīt maigas jūtas ir vieglāk par vieglu, bet atraisīties no sevī esošā aizvainojuma — bezgala grūti.

Māciet bērniem runāt, strīdēties, paust savas domas, lai neizaugtu cilvēki, kam piemīt runasspējas, bet nav sapratnes, kas ir vārds. Ļoti daudz stresu dvēselē uzkrājas tāpēc, ka cilvēki neprot izteikties tā, lai otru neapvainotu vai nebī tos otru aizvainot. Un cik daudz stresu rodas no tā, ka cilvēki baidās cita paustā viedokļa, katrā vārdā meklē aizvainojumu, piezīmi, bezjēdzīgu laika notriekšanu, tukšu prātošanu utt. Baidās otru n esaprast, jo zina, ka paši visu teikto uztver pārāk burtiski.

Simpātiski jauni ļaudis iemīlas un apprecas. Dzīve izvirza savas prasības, rodas nepieciešamība kaut ko noskaidrot, bet viņi nemāk rast īstos vārdus un piemērotāko brīdi, baidīdamies izrādīties nepietiekami delikāti. Baidās, lai otrs neuz tvertu sarunu kā pret sevi vērstu pārmetumu. Cenšas no visas sirds, mēģinādami otram darīt labu, izklaidējas sarīkojumos, ar cilvēkiem sarunājoties līdzībās, cerībā, ka laulātais draugs sapratīs, par ko ir runa. Bet cilvēks vēlas, lai sacītu tieši to, kas attiecas uz viņu; alegorijas bieži uztver kā pārmetumu.

Arī maigums bez vārdiem nav pilnīgs, jo nepietiek būtiskā — vārda spēka. Vārdus neprot vai neuzdrošinās izteikt skali. Jo ilgāks ir šāds sasprindzinājums, jo spēcīgāks paša un laulātā drauga uzbudinājums, jūtas pagaist, pajūk dzimumattiecības.

Parasti pirmā neiztur sieviete, jo sieviete nespēj dzīvot ar puspamirušām jūtām. īstas sievietes jūtām jādzirkstī kā kristālam — tad mirdz gan mājas, gan ģimene. Sieviete tik ļoti rūpējas par savu jūtu saglabāšanu, ka instinktīvi sāk dāvāt savu mīlestību citiem cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem, priekšmetiem, jo citādi nemaz nevar. Vīram šāda mīlestība vairs netiek, jo viņš no tās ir atstumts.

Vīrieša vājā vietai ir jūtas. Vīrietis, kas aiztur savas jūtas, tās zaudē, jo tikai otram adresētas jūtas atgriežas atpakaļ divkārt. Aizturot jurtas, vīrietis daudz zaudē, tāpēc stiprā dzimuma mūžs ir īsāks. Vīriešiem ir trauslas dvēseles un stiprs ķermenis. Sievietēm otrādi.

Saskaņā ar uzvedības noteikumiem cilvēkos nostiprinājies nežēlīgs ierobežojums — tā kā vīrietis ir stiprāks, viņam pirmajam jāatzīstas savās jūtās. Sievietei jānogaida. Ja kādreiz notiek pretēji, strīda brīdī vīrs var to sievai atgādināt, un šis apvainojums ilgi sāp. Šādā gadījumā nav uzvarētāju, abi ir zaudētājos. Pēc dabas likumiem cilvēkam jābūt tam, kas viņš ir, un jūtu izpausme ir dabīgs un individuāls process. Morālie likumi pareizi jāizprot, tie nedrīkst cilvēkus saistīt.

Cilvēki, kas atpazīstat sevi šajā aprakstā, piedodiet bailēm, ierobežojumiem, kuri jūs saista, un sāciet izpaust sevi, savas jūtas. Ja jūtas pastiprina patiess vārds, tas ir drošs balsts dzīvē.

Pretējā gadījuma jūs ar gadiem iesaistīsities bezjēdzīgā cīņā. Turklāt arī bērni būs spiesti augt kaujas laukā.

Laulībā mīlestību cenšas saglabāt visiem iespējamiem līdzekļiem. Modē ir brīvās laulības, kas cilvēkiem nesavažo rokas un kājas. Tādējādi ļaudis mēģina izvairīties no privātīpašnieciskām attiecībām un abpusējiem brīvības ierobežojumiem, nesaprotot, ka Dieva priekšā viņi tā vai tā ir vienots veselums.

Gredzeni un laulību apliecības, pat laulāšanās baznīcā — tā ir tikai cilvēciska izrāde, kam ir ietekme tādā pakāpē, kā to uztver abas puses.

Dieva priekšā laulāto pāris ir tie, kas ar garu un miesu viens ar otru savienojas, un šī vienība uz visiem laikiem ir svēta. Kas kļūdās, pats sev izvēlas sodu — tā mērs ir aplamnieka dvēselē.

Oficiāli reģistrētām laulībām, kuru pamatā ir tīra mīlestība un cieņa pret personas brīvību, nav vajadzīgs cits balsts kā vien jūtu patiesums. Tīra, pašaizliedzīga mīlestība, kas ir devēja, negaida atalgojumu.

Bet tas, kurš dod, atpakaļ saņem dubultā.

GADSIMTA LĀSTS ALERĢIJA

Alerģija jeb īpaša jutība liecina par to, ka ķermenis kaut ko nepacieš. Tikai ko?

Pārtikas produktus? Piedodiet, bet kā organisms nevar paciest ēdienu?

Ķīmiju? Tas ir skaidrs. Konservanti, aizsarglīdzekļi, citrusaugu

—     lūk, īstie ķermeņa iznīcināšanas līdzekļi. Papildus — sadzīves ķīmija. Šīs vielas organisms neizvada, uzkrāj un pirmām kārtām kaitē attīrītājorgāniem — aknai un nierēm. Aknā un kaulos uzkrājas smagie metāli, un, kad to masa ir 2000 gramu, ķermenis mirst bez šķietami sapro tama iemesla.

Bet kāpēc ar alerģiju tik bieži sirgst bērni? Gadās, ka pie ārsta uz pieņemšanu atnes mazuļus, kuru āda no vienas vietas klāta ar krevelēm par spīti galējiem ierobežojumiem ēšanā.

PATIESS GADĪJUMS

Māte un tēvs atveduši bērnu ar alerģiskiem izsitumiem uz ādas. Skaidroju, ka slimību izraisījusi sārņu uzkrāšanās aknā. Akna vairs nespēj attīrīt organismu, un āda spiesta nākt tai palīgā. Akna netiek galā ar savu uzdevumu, jo bailes no dusmām un naida to nobloķējušas. Ja akna ir bezpalīdzīga, aiz tā slēpjas sirds čakras enerģijas nepietiekamība. Tātad nav kārtībā mīlas jūtas.

Bērns ir to attiecību spogulis, kas valda mājās. Vecāku naids un dusmas pret visu, kas ir slikts un netiek labots, ko nav paveicis dzīvesbiedrs vai valsts valdība, iznīcina viņos mīlestības jūtas. Bērns to jūt — no vecāku mīlestības sabrukuma līdz ģimenes sabrukumam —, un sirdi bloķē mēmas sirdssāpes.

Stāstu arī par to, kādus stresus bērns guvis embrionālajā stadijā, kad viņš neplānots tika ieņemts, turklāt viņam nācās būt starp tēva un mātes dzirnakmeņiem cīņā par varu.

Redzu divas nedzīvi bālas sejas ar asarām acīs, kas kaun pilnas šad tad paskatās uz otru , tomēr ar vien vairāk tajās

pamanu izlēmību. Cilvēki ir atzinuši savas kļūdas. Kas tās izprot, tas arī labojas.

Es zinu — viņu bērns ātri un pilnībā izveseļosies. Viņa gars zina: lai bijis kas bijis, tāda ir mācība, toties vecāki mani mīl.

PATIESS GADĪJUMS

Ierodas cita māte, kura ir sarūgtināta, ka bērns vēl nav pilnīgi vesels. Nāk jau kuro reizi, jo, lai gan efekts ir, tomēr mazāks par gaidīto. Māte patiesi tic iespējai izveseļoties. Redzu viņas baiļpilno seju un gatavību izplūst asarās, jo cik var paciest, ja tev atkal saka: bērns ir ģimenes spogulis. Mums ir tik laba ģimene, mēs nekad nestrīdamies. Viņa nesaprot, ka šajā ģimenē sarūgtinājumu krāj dvēselē.

Var jau būt, ka patiešām nemaz nestrīdas, bet nepār traukti piepaceltais, nervozais balss tonis un dzīve pavēlēs un aizliegumos ir sliktāka par jebkuru strīdu.

Kāpēc nav atnācis tēvs? Nu viņam taču nav laika…

Piedodiet, bet sēdēt mašīnā pagalma vidū un burkšķēt, ka sieva vazā bērnu pie visādiem nenormālajiem, tam laika gana? Starp citu, visi cilvēki savā ziņā ir nenormāli…

Māte saka: bet mēs taču labi dzīvojam.

Man ļoti gribētos, lai jūs labi dzīvotu, jaukā sieviete. Bet, ja, bīdamās vīra naida, jūs visu laiku trīcat un klusējat, drīz arī pati tiksit pie alerģiskās astmas, turklāt bērns šādā negatīvā biolaukā izveseļoties nevar. Nomāktu mīlestību dvēselē nenoturēsi. Bērna slimība saasinājusies līdz pat čūlām uz kakla. Tātad bērnu vajā bailes, ka viņu nemīl.

Kas nemīl? Kuru nemīl?

Bērns vecākus mīl bez mēra un uz visiem laikiem. Vērojot ģimenē valdošo atmosfēru — un bērnu jau nepiemānīsi —, viņā

rodas bailes, ka vecāku mīlestība izzūd. Arī materiālās problēmas ir efektīvas ģimenes dzīves iznīcinātājas. Tomēr galvenokārt šis stress iesācies embrionālajā periodā. Noliegt problēmas nav jēgas. Tēvam jāpiedod. Izdariet to bērna vietā — vispirms piedodiet bailēm no dusmām, tad spēsit piedot arī tēvam. Dariet to katru vakaru pirms gulētiešanas. Nebaidieties to darīt bērna klātbūtnē, viņš tūlīt izjutīs, ka mīlestība pret tēvu atraisās un uzplaukst. Vīra vecākiem piedodiet, ka viņi nav spējuši sava dēla dvēselē sēt patiesu mīlestību. Un saviem vecākiem piedo diet, ka viņi jūsu mīlestību padarījuši atkarīgu no bailēm.

Bērna dvēsele ir droša un stipra. Tad arī vīrs atbrīvosies no jūsu stresiem un jūs varēsit ar viņu sarunāties. Vīriešu ietiepība visbiežāk ir tikai aizsargreakcija. īsts vīrietis vienmēr pieņems pareizu rīcību. īsta vīrieša pašcieņa tikai pieaugs, atzīstot savas kļūdas un atvainojoties, ja vien sieviete to pareizi novērtēs. Un bērns jau nu noteikti novērtēs pareizi.

PATIESS GADĪJUMS

Piecdesmitgadīgs vīrietis darbā tā sadusmojās, ka arī nākamajā dienā vai pušu plīsa aiz niknuma. Pret vakaru uz ādas parādījās niezoši izsitumi. Tā tikai vēl trūka, it kā problēmu nebūtu līdz kaklam! No rīta kļuva vēl sliktāk — aiziešu pie ārsta, lai izraksta kādas stipras iedarbības zāles. Skaidrs, ka ārsti nekā nezina, un vispār no mūsu medicīnas nav nekādas jēgas, bet dievs ar viņu. Un tā tālāk. Bet pašu māc dusmas — vecam cilvēkam piepeši bērnu slimība.

Izrakstītās zāles ir aplam dārgas. Jāvaicā — par ko? Un aptieķnieks dzird piktu burkšķēšanu. Turklāt tablete izrādās gauži rūgta. Vārdu sakot, nelaime nelaimes galā.

Pret vakaru vīrietis… izveseļojās, jūs tā domājat? Nekā nebija, nātrenes vietā miesu pārklāja pūžņojoši izsitumi. Viss kopā noved līdz milzu niknumam. Kas bija noticis?

Aknā līdz kritiskajai robežai bija uzkrājušās dusmas un ar izsitumu parādīšanos ziņoja, ka vajadzīga palīdzība, bet tās vietā saņēma rūgtu tableti. Akna lūdza piedošanu un mīlestību, bet dusmām vēl pievienoja sarūgtinājumu. To orgāns nevēlējās, ķermenis sāka sevi attīrīt — izdalīt strutas, lai tādējādi cilvēkam palīdzētu.

Bet varbūt bijis labāk, ja sāktu attīstīties vēzis?

Pamācīt šo cilvēku nebija grūti — piedot dusmas un lūgt piedošanu savam ķermenim. Efekts bija ātrs un pārliecinošs.

Tātad alerģija ir mīlestības, baiļu un dusmu radīts mutulis.

Pieaugušo alerģiskās slimības liecina, ka ķermenis cilvēku mīl un cer uzlabot emocionālo stāvokli. Tas jūt, ka negrib iet bojā, saslimstot ar vēzi. Un tam viss labāk zināms.

Alerģijas ir loti dažādas. Piemēram, jutīgums pret dzīvnieku apspalvojumu bieži saistīts ar to, ka grūtniecības laikā māte izbijusies no tiem vai tie viņu sakaitinājuši. Vai arī māte necieš suņus, jo tiem ir paradums nolaizīt bērna sejiņu. Ja bērns ir alergēns pret suņa vilnu, pavērojiet viņa māti — tā diezin vai būs līdzsvarots cilvēks.

Ja bērns baidās, ka viņu nelaidīs ārā, un tas viņu sanikno, šim bērnam var rasties tā dēvētais siena drudzis — alerģija pret augu ziedputekšņiem. Tā viņam rodas iespēja visu mūžu uztraukumā un izbailēs vaimanāt: „Es nedrīkstu iet

ārā" un dzert hormonu preparātus. Ķermenis viņam rada šādu iespēju.

Atraisiet savas bailes, lai kas arī jums tās būtu iedvesis, — tas ir jūsu stress. Domās atcerieties savu bērnību, un jūs atradīsit personisko problēmu precīzu iemeslu.

Ja siena drudzis jūs piemeklējis brieduma gados, padomājiet, vai neesat jutis nepatiku pret siena vākšanu laukos vai sarūgtinājumu par kādu konkrētu gadījumu dabā u. tml. Atcerieties slimības sākumu — neapmierinātība arī ir tas stress, kas jāatbrīvo.

Ļoti reti cēlonis meklējams iepriekšējās dzīvēs, bet, pat ja tā, šis stress tomēr ir jūsu tagadējās dzīves dala.

Atkārtošu vēl un vēlreiz — nav jau pašam jābūt dusmu pilnam. Arī bailes no citu dusmām, nemiers ļaunu cilvēku dēļ, sarūgtinājuma radītas dusmas, neapmierinātība ar materiālo situāciju, ciešanas no ļauna cilvēka varas — tie visi var būt jūsu stresi Paši sameklējiet savas sliktās jūtas un domas un tās atraisiet. Tā visvieglāk atbrīvot bailes no vēža.

Lūdziet piedošanu visiem, ko jūs vainojat savā nelaimē, jo nevis viņi, bet jūs pats to sev piesaistāt. Jūs sakāt: „Bet katram jau ir sava nelaime."Tiesa. Bet kuram gan ir liegts uzlabot savu emocionālo stāvokli? Kālab gaidīt, līdz daba mūs uzmodinās no guļas ar kaut kādu katastrofu?

Kas slikto novērš jau iedīglī, tas no slikta atbrīvojas. Kas slikto turpina ienīst un neatzīst piedošanu, tas no sliktā cieš.

Dažkārt cilvēki taisnojas: „Citi ir vēl nervozāki nekā es." Es neiebilstu. Katram cilvēkam ir tiesības būt tādam, kāds viņš ir, bet es kā nekā es mu savas veselības noteicējs.

Es pats esmu izvēlējies šos apstākļus, zinot, kurp eju, un tomēr esmu atnācis.

Mūsu slimība ir atkarīga no stresu rakstura,

AUDZĒJU RAŠANĀS

Stresi ir atšķirīgi. Enerģētiskajam stresam ir svars un apjoms. Mēdz teikt: man ir smagi ap sirdi, jo nomāc stress.

Sirds paplašinās, jo tai jāietilpina sevī sirdssāpes.

Patiesībā, kad orgāns sāk sevī uzkrāt stresus, vispirms notiek orgāna tūskveida palielināšanās — līdzīgi čaganām stresa putām. (Atbrīvojoties no stresa, tās ātri acu priekšā var izzust.) Turpmāk orgānam jāievieto sevī arvien vairāk stresu, tātad tie jāsavieto arvien blīvāk. Rezultātā rodas labdabīgs audzējs, kas var iegūt kolosālus apmērus.

Pirms 30 gadiem nākamos ārstus mācīja, ka, piemēram, dzemdes mioma nekad nekļūst par vēzi. Pirms 10 gadiem šāda pārveidošanās notika reti, bet tagad — arvien biežāk.

Laikam jau tāpat ir skaidrs: ja sieviete sevī uzkrāj savas mātes rūpes (dzemde — mātes orgāns), pievienojot jau pašas nesakārtotajiem rūpestiem un, nespēdama tās pārvarēt, sāk visu ienīst, tad no labdabīga dzemdes audzēja rodas vēzis.

Piedodiet naidam.

Piedodiet sev, ka esat uzņēmis sevī mātes rūpes un ļaunumu, kā arī savas rūpes un ļaunumu.

Un lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi esat tam nodarījis sliktu.

Mioma izzudīs, pirms pagūs rasties sarežģītāka slimība.

Mioma ir noturīga kaite, jo pašlaik meitām un mātēm ir loti sarežģītas, bieži pat slimīgas attiecības. Meitas izjūtas vai bailes, ka māte mani nemīl, saduras ar mātes valdonīgo, privātīpašniecisko uzvedību. Pakāpeniski meita zaudē spēju piedot, un mēneša laikā mioma vairākkārt palielinā sies. Un, kad šādā gadījumā meita ar asarām acīs apgalvo: „Bet es taču izdarīju visu, ko jūs likāt," dažkārt šķiet, ka nekam nav jēgas. Tad es piedodu šai domai un saku: „Bet jūs taču nesen sastrīdējāties ar māti, vai par to neesat padomājusi? Ir jāmācās ar dvēseli, un mācībai jānoder katrā dzīves gadījumā. Tai jākļūst par jūsu īpašumu, jānāk no sirds, bet ne no maniem pierakstiem uz papīra, kur fiksēju jūsu konkrētā brīža stresus. Jo nākamajā brīdī būs jau citi stresi. Domājiet radoši!"

Bērns jāaudzina līdz 18 gadiem, pēc tam mātei jāzina, kad viņai laiks nākt un kad — iet.

Mūsdienu mātes, kas nav pratušas pareizi mīlēt savus bērnus, jo visi spēki un laiks atdots darbam, bērnu priekšā jūtas vainīgas. Šī vainas izjūta ir kā cilpa, kas dzen viņas nepārtraukti jaukties bērnu dzīvē. Viņas mēģina labot savas kļūdas, nesaprazdamas, ka laiks ir aizritējis. Tagad vairs varat tikai lūkoties no malas un no visas sirds lūgt piedošanu, ka neesat pietiekami savu bērnu mīlējušas. Un piedot sev, ka nepratāt un nespējāt citādi. Tādējādi jūs atraisīsit savu bērnu no saites, un jūsu mioma mierīgi uzsūksies.

Vēl viena ļoti izplatīta sieviešu slimība ir piena dziedzeru fibroadenomatoze un krūts vēzis. Robeža starp tām ir ļogana un var izzust vienā brīdī. Kā likums, to sagrauj bailes.

Mēģināsim izprast.

1.    Skatoties no priekšpuses, krūtis atrodas sirds čakras rajonā, tāpēc stress saistīts ar mīlestību.

2.    Skatoties no mugurpuses, krūšu apgāde ar enerģiju notiek 4. un 5. skriemeļa līmenī. Tas ir mīlestības un vainas izjūtas rajons.

3.    Aizmugurē koncentrējas gribas enerģija, bet to iznīcina bailes.

Ar šo slimību saistīti stresi, kad sieviete vaino vīru, piemēram, ka viņš to nemīl, vai ka sieva mokās vainas izjūtā neuzticības, neizpratnes, nepietiekamas pieredzes dēļ.

Ja patoloģija ir vienā krūtī, tad — tā kā stresi radušies embrionālajā periodā — problēma radusies attiecību dēļ ar tēvu un māti:

•    māte mani nemīl, un es viņu par to vainoju;

•    apziņa, ka tēvs nemīlēja māti, žēlums pret māti, kas

pāraug žēlumā un līdzcietībā pret sievietēm vispār.

Uzsveru — Ja rodas stress vīrieši nemīl sievietes, ir pret tām vienaldzīgi, sieviete savā priekšā rada stresa sienu, ko vīra mīlestība nespēj pārvarēt. Šādu sievieti var iemīlēt tikai supervīrišķīgs vīrietis, bet arī viņam lemts bēdāties: „Kas ar mani noticis, ja šī sieviete manā patvērumā jūtas nelaimīga, it kā viņu nemīlētu."

•        abpusēji vecāku apvainojumi; .

•      konflikts starp vīriešu un sieviešu dzimumu;

•         mīlestības noliegums (īpaši, ja cilvēks nav precējies vai ir šķīries);

•         spītības gars — iztikšu arī bez vīra, kā arī stresu noliegšana un dusmu palielināšana;

•       vīrieši mani nemīl; nesaprotu, ko viņi atrod citās sievietēs?

Skaudība pret to, kuru mīl;

tēvs mani nemīl, jo gribēja dēlu.

Vispār piena dziedzeri ir loti uzņēmīgi pret pārmetumiem, žēlabām, apvainojumiem. Sieviete sev piesaista

līdzīgu vīrieti, tāpēc ka viņa nevar ciest un ienīst žēlabas, pārmetumus, nepamatotus apvainojumus, jo šo stresu viņa mantojusi no mātes. Situācija var būt pilnīgi pretēja — sievietei pašai patīk čīkstēt, žēloties un vaimanāt.

Ja draudzenei konstatēts krūts vēzis, padomājiet par viņas dzīvi. Jūs viņu labi pazīstat. Domājiet loģiski, nepadodieties panikai — un ja nu man arī ir audzējs? Draudzenei jāpalīdz, viņa jāatbalsta un jāpamāca, nevis līdzcietības dēļ jāprojicē sevī acij neredzamā viņas slimības struktūra. Nav reti gadījumi, kad draudzeņu vidū pēc vienas saslimšanas arī pārējām parādās kaut kādi jaunveidojumi krūtīs. Un visām viens un tas pats stress: „Mani nemīl." Tāds tādu piesaista, un tāpēc jau viņas ir draudzenes. Viņām bija pietrūcis tikai patoloģijas stimulatora — baiļu. Un viņas pie tā tika.

Ja uzkrājas līdzīgi stresi un ārsti ar tiem netiek galā, rodas dusmas, kas pāraug niknumā, — tā rodas katastrofiska kļūda, kuras sekas ir vēzis.

Sievietes!

Padomājiet reiz par sevi! Atrodiet sevī stresus un atbrīvojieties no tiem. Nenoliedziet, ka tie ir, un necentieties lepni pacelties visiem pāri. Drosmīgs cilvēks ļaunajam skatās acīs un tam piedod. Īpašs brīnums nav arī vīriešu un zēnu krūšu dziedzeru slimības. Iemesli aptuveni tie paši, tikai ar vīrišķām niansēm.

Cilvēkā, kurš baidās, ka viņu nemīl, ir vieta stresiem.

Cilvēks pats savā dvēselē uzņem stresus. Ja tie jau ir, tātad gars ar to palīdzību vēlas kļūt gudrāks. Ķermenim ciešot, gars mācās. Tādējādi ķermenim visu laiku jāpiesaista atbilstīgs stress, lai gars caur ķermeņa ciešanām varētu mācīties.

Savu īsto vajadzību — būt veselam — es ķer menim varu pierādīt tikai tā, ka atbrīvojos no stresa. Turklāt daru to, nevis stresu nīzdams, bet gan mīlēdams, jo tas nācis mani mācīt.

Bet mācība ir augstāka par visu.

Cilvēki bieži līdz sirds dziļumiem apvainojas, kad es prasu: Jūs gribat slimot?" vai Jūs negribat izveseļoties?" „Kā jūs tā varat runāt, es taču speciāli šurp atbraucu!" Vēl un vēlreiz nākas skaidrot: „Man jūsu protests nav vajadzīgs. Man nav vajadzīgi paskaidrojumi. Es redzu, ka jā ir. Pierādiet savam ķermenim, paskaidrojiet tam, un, ja tas sapratīs, pierādīs jūsu rīcības pareizību."

„Bet es vienmēr visiem piedodu."

„Bet visi uzskata, ka es esmu labs cilvēks."

„Bet… "

„Bet… "

„Bet… "

„ Vai jūs lūdzāt piedošanu citiem un savam ķermenim?"

„ Es visu izlasīju un l ūdzu, bet nelīdz."

„Savādi, šai mācībai jābūt pareizai. Tā ir Kristus mācība. Un tā palīdzējusi izdziedināties vienam, otram, trešajam. Ceturtais apvainojās un neizveseļojās. Kā jūs domājat, kāpēc ne viņš, ne jūs neizārstējāties?

Kā jūs lasījāt? Tāpat ar acīm pārskrējāt! Tā, lūk! Nu ja…"

Šādos gadījumos es vienmēr atceros dzejnieces Dorisas Karevas dzejoja sākuma rindas:

Es runāju: MĪLA,

Tie meli nav.

Ja gribi to sadzirdēt,

Tuvāk man nāc.

Ja gribi to izjust,

Vēl tuvāk nāc,

Tik vairāk neko Tev nespēšu sacīt…

Katra cilvēka dvēseles mērs ir viņā pašā un ar to viņš mēra sevi. Arī tā ir mācību stunda.

Taisnošanās citu cilvēku priekšā, sevis žēlošana un citu vainošana ir visas cilvēces kļūda un visas dzīves mācība. Veci ļaudis sirdsgudri saka: paša rīkstes vissāpīgāk sit, bet ļauj rīkstēm pa savu muguru dancot. Sakāmvārdus citē, komentē, bet neņem vērā.

Labāk tautas gudrību mēģiniet ielaist savā dvēselē, izjust dzejiskās rindas, nevis pārskriet ar acīm vai iekalt no galvas, lai pierādītu savu smadzeņu kreisās puslodes spējas.

Jūtas tiek iedzītas pašos dvēseles dziļumos, noliegtas un samīdītas, lai pēc tam apātiski, modernā vienaldzībā, tomēr iedomīgi teiktu: „Nē, es sevī nejūtu nekādus stresus." ,

Es nejūtu?…

Vai jūs kādreiz tāpat vien esat ieklausījies savā ķermenī, pirms tas nav devis sāpju zīmi? Vai esat kādreiz ielūkojies savā dvēselē bez kādiem materiāliem, savtīgiem mērķiem? Kā var runāt par jūtām, ja tās jāslēpj pašam no sevis?

Slēpšana -&gt; meliem -&gt; zagšanai -»iznīcināšanai.

Ko mēs iznīcinām? SEVI. Bieži pa ceļam velkam sev līdzi, cik iespējams, arī citus. Bet tās jau ir viņu problēmas.

Vienmēr jūtos pārsteigta, kad pēc ilgas sarunas, līdz mazākam sīkumam izskaidrojusi slimības un piedošanas mācības būtību, kad mana sirds līksmo: „Un arī šim cilvēkam var palīdzēt!" — mani nomēro ar ilgu vērtējošu skatienu un auksti noprasa: Jūsuprāt, man tagad vajadzētu

darbā rakstīt atlūgumu, vai ne?"

Nē! Manis dēļ nevajag, un nepateikti paliek vārdi: „]a es būtu jūsu vietā, atteiktos no visām izklaidēm." Lai strādātu ar sevi, vajadzīgs laiks.

Saprāta garu nepiemānīsi — Dievu nepiemānīsi.

Kristieši saka: Dievs sodīs. Un cilvēkā rodas priekšstats, ka Viņš soda Tur — augstu un tālu. Tikai Viņš nav Tur, Viņš ir šeit, manī, un mācās no manām kļūdām. Viņš grib zināt visu. Ja es šajā dzīvē niknojos, krāpju, meloju, zogu, slepkavoju, tad nākamajā dzīvē to visu nāksies izbaudīt uz savas ādas, tikai daudz bargāk. Un es atnākšu pats, jo tā gribu. Iepriekšējās dzīves prāta nākamajā dzīvē man vairs nebūs, bet būs gars un dvēsele. Tie nepazīst fizisku sāpju. Sāpes ir brīnišķīgas jūtas, ar ko māca saprātu.

Bieži jautā: „Kāpēc tiem dzērājiem un klaidoņiem dzimst bērni?" Atcerieties kaut vai to, ka Pirmā un Otrā pasaules kara laikā miljoniem ļaužu izpelnījās karmiskus parādus. Visi, kas naida pilni devās nogalināt pretinieku, nevis aizsargāt dzimteni. Viņiem ir jādzēš parāds, tāpēc viņi piedzimst tur, kur ir loti grūti. Palīdzēt un rūpēties — tas ir loti labi, bet nav galvenā — mācības, kas ļautu augt. Pagaidām cilvēces krīze tikai padziļinās.

Ja vien jūs spētu redzēt, ar kādu dvēseles dedzību savam tēvam un mātei piedod trīsgadīgs bērns. Kā viņš saprot, cik slikti rīkojies iepriekšējā dzīvē, un sūta lūgumu piedot tur tam, kam viņš nodarījis pāri. Pārmaiņas biolaukā ir tik spēcīgas, ka mainās pat bērna āriene. Ar viņu ir viegli, bet ir nepatīkami lūkoties vecāku augstprātīgi varaskārajās sejās. Viņiem vajadzīgs vesels bērns, nevis bezjēdzīga pasaka. Par laimi, vairākums vecāku sāk domāt.

ES ESMU LABS CILVĒKS

Daudzi vecāki nopūšas: „Es esmu labs, kārtīgs cilvēks, bet nekādi nevaru saprast, no kurienes man tāds bērns? Es nekad velti netērēju laiku, vienmēr kaut ko daru. Prasu, lai viņš būtu kārtīgs, un viņš arī nav izlutināts, bet viņu samaitājuši draugi un skola, to es zinu noteikti." Un tagad pavērojiet šo situāciju bērna acīm.

Bērns dvēselē cieš no mīlestības nepietiekamības, jo māte mani neievēro, nepievērš uzmanību un ar mīlestību nesagaidīja uz šīs dzīves sliekšņa. Uzsveru, tie ir bērna stresi. Arī mātei ir tādas pašas jūtas, un bērnam tās nevar būt citādas. Tomēr māte tās noliedz.

Bez mīlestības cilvēks kļūdās, bet par kļūdām vecāki soda. Tas rada bailes no vecākiem, bailes vispār kaut ko darīt.

Vēlēšanās darboties bērnā ir liela, bet viņam liek strādāt pat tad, kad bērns jau sācis darbu. Vecāki jūtas labi piespiežot, nežēlojot, nemīlinoties, veidojot bērnā „caursitēja" personību. Tas bērnā izraisa bailes no piespiešanas, skumjas, pretestības garu un ietiepību. Un, kas ir vissliktāk, jūtas — mani nemīl.

Vecāki liek bērnam mācīties, nesaprazdami, ka bērnu arī tāpat virza nepieciešamība gūt zināšanas. Vecāku pavēle apgūt to, kas vajadzīgs viņuprāt, ir varmācība pret bērnu.

Mazulim saka: „Nedari, neej, neaiztiec…" utt. tā vietā, lai teiktu: „Ej, paskaties; ej, patausti; ej, padari…" Šķiet, ka vecāki jūtas labi, kad bērnu nekas neinteresē. Labs ir tas bērns, kas vecākus netraucē.

Un viņi neievēro, ka bērns noslēdzas sevī un viņš zaudē vēlmi darboties. Drīz šis cilvēciņš dzird: „Kāpēc tu neko

nedari, kāpēc tu neskaties, kāpēc tu esi tik vienaldzīgs?" Un bērns jūt, kā stindzinošs tukšums dvēselē piespiež viņu novērsties no vecākiem. Bērns meklē citu izeju. Vai tas viņam ir labi — cits jautājums.

Vecāki māca bērniem dzīvot saskaņā ar saviem vārdiem, nevis darbiem:

nebaidies — bet paši ir bailīgi, nedari — bet paši strādā tumsas darbus, neej — bet paši staigā aplamus ceļus, nesteidzies — bet pašiem nav laika teikumu līdz beigām izsacīt.

Vecāki nesaprot, ka bērns visu redz un visu zina. Tu esi muļķis, es — gudrais; mācies!" Labs bērns, kas pašaizliedzīgi mīl vecākus (parasti vecāki to nesaprot), vecāku viedumu nosauks par viedumu, pat ja būs pretēji, un sāks dzīvot saskaņā ar to. Cik talantu tādēļ ir aizgājis bojā agrā jaunībā, jo vecāki iznīcinājuši sava bērna īsto „es". Viņi pārvērtuši to par savu īpašumu un pārveidošanas gaitā, ko dēvē par audzināšanu, salauzuši viņa dvēseli.

Vecāku neapmierinātība, bailes un dusmas pret visiem, kas māca viņu bērnu (bērnudārza audzinātājas, skolotāji, treneri), izraisa viņā tādas pašas jūtas

un nosaka uzvedību. Tāpēc skolotāji ir dumji, slikti, ne no šīs pasaules.

Labs, humānisma pilns skolotājs, kas jūt aicinājumu strādāt skolā, ir spiests kļūt tāds, kādu viņu redz bērni savu vecāku acīm. Un kļūst jau arī.

Turklāt viens un tas pats skolotājs vienam audzēknim šķiet eņģelis, otram — pekles izdzimums. Ar savu domu noskaņu bērns izraisa pret sevi vērstu atbilstīgu uzvedību no skolotāja puses. Mēģini nu vēlāk izšķirt, kas pirmais sāka. Izeja varētu būt vispusēja piedošana.

Vecāku rakstura īpašības tiek pārmantotas un nostiprinās bērnos.

Ar laiku stresi arvien vairāk nostiprinās, un iecirtīgie bērni un vecāki nostājas cits pret citu kā divi akmens bluķi.

Bērns = vecāki greizajā spogulī.

Bērnam vajadzīga patiesība. Vecāki, kas visādā ziņā ir labi un rūpīgi, baidās teikt bērnam patiesību vai runāt par neveiksmēm, negribēdami viņu sarūgtināt.

Bērns — mācību stunda vecākiem, vecāki — mācību stunda bērnie m.

Bailes gaida, lai no tām atbrīvotos.

Piedodiet bailēm. Piedodiet savai neprasmei pareizi sevi izpaust un juceklīgajām domām.

Pēc tam droši varat nolaisties līdz bērna līmenim un teikt: „Piedod, es gribu tev kaut ko pastāstīt…" Jūs esat izsacījis bērnam saprotamu frāzi, kas noteiks turpmākās sarunas toni, un jums abiem pēc tam būs labi.

Bērns noteikti jutīs, vai jūs runājat no sirds vai tikai taisnojaties. Bērns sapratīs arī jūsu pašattaisnošanos, ja jūs viņam pateiksit: „Pašlaik es citādi neprotu un nevaru. Bet man būs labi, ja tu sapratīsi, ka šī problēma nav radusies tevis dēļ."

Bērns grib būt labs.

Bērns grib, lai vecāki būtu labi. Sniedziet viņam šo iespēju jau kopš bērnības, un jūs nekad to nenožēlosit.

Visvairāk bērns alkst mīlestības. Ja citādi šo mērķi sasniegt nevar, kaut vai par slimību un ciešanu cenu. Tā veidojas „profesionāli" slimnieki — vārgi cilvēki, kas sasirgst pēc katrām nepatikšanām, nesaprazdami, ka tādējādi viņi izdiedelē rūpes = mīlestību.

VEL DAŽI PATIESI GADĪJUMI

Cilvēkiem loti grūti izprast stresa būtību, tāpēc pastāstīšu vēl dažus patiesus gadījumus.

PATIESS GADĪJUMS

Cilvēkam ir žultsakmeņi un slima akna. Cēlonis — dusmas. Atbilde skan kā nikna sprauslošana: „Kādas dusmas! Es esmu vislabākais cilvēks pasaulē, ar visiem rēķinos, par visiem rūpējos." Šis cilvēks noliedz savu iedabu, un no žultsakmeņiem viņu atbrīvos ķirurga skalpelis, bet akna tā arī paliks slima uz visiem laikiem. Ja es botu izteikusies konkrētāk: „Žultsakmeņu rašanās cēlonis ir jūsu dusmas uz priekšnieku," — arī tad viņš būtu to noliedzis, jo sāktu dedzīgi pierādīt, kāpēc priekšnieks tā nīstams.

Cits cilvēks krietni aizdomātos un teiktu: „Dažkārt es tiešām dusmojos, bet man nebija ne jausmas, ka esmu tik ļauns." Ne vienmēr pats esi ļauns, var būt arī tā, ka esi uzņēmis sevī cita ļaunumu. Patiesībā neatkarīgi no tā, vai ienīst mani vai es kādu ienīstu, vai ap mani ir cilvēki, kas ienīst cits citu, — tas viss mani ietekmē, iekļūst manī un sāk veidot žultsakmeni.

Piemēram, naidīgas attiecības darba kolektīvā padara mani atkarīgu no visniknāko ienaidnieku nesaskaņām. Akna, žultspūslis un nieres atrodas saules pinuma čakrā. Tātad, ja es piespiedu kārtā noklustu kāda ļaunuma varā, uzreiz situāciju atrisināt nevaru un stresus atbrīvot neprotu, rodas nierakmens vai žultsakmens. Ja cilvēkam ir vairāki žultsakmeni, viņš ienīst vairākus cilvēkus. Jo biežāk cilvēkam nākas ap slēpt smaidu, dvēselē noglabājot naidu, jo biežāk nākas izlikties, jo lielāka iespēja sasirgt ar nierakmeņu slimību.

Ir apbrīnojami, cik slikti cilvēki pazīst paši sevi un cik maz ar sevi kontaktējas. Labā un sliktā jēdzieni ir ārkārtīgi neskaidri. Patiesībā viss, kas ir manī, ir slikts.

Pastāv arī šāds viedoklis: es taču nevienam nedaru sliktu ar savu vainas izjūtu, žēlabām, raudām. Ar to, ka man prātā nāk vieni vienīgi slikti notikumi un es vai smoku no asarām skumjo atmiņu dēļ, nevienam sliktu nedaru.

īpaši tas attiecas uz padzīvojušiem ļaudīm. Viņi nevēlas saprast, ka nerimtīga sliktā atcerēšanās katru reizi vēl un vēl pievieno negativitāti, kas padara cilvēku sliktu (slims cilvēks — slikts cilvēks), un šis sliktums staro uz āru.

Padzīvojušiem ļaudīm ar negatīvu domāšanas veidu nedrīkst uzticēt bērnu auklēšanu. Māte ar negatīviem domu tēliem izraisa bērna slimību.

Visas slimības bez izņēmuma izraisa stresi, arī vīrusu un citas lipīgās slimības.

PATIESS GADĪJUMS zvana māte, kurai jau vairākas dienas ar gripu slimo ģimene, nu saslimis arī mazākais bērniņš. Māte orientējas parapsiholoģijā. Skatos un pār ģimeni redzu s vaigas asinis.

Vaicāju: „Kas tās par asinīm jūsu ģimenē, vai lopus kāvāt?" — „Nē."

Un tūlīt pat iesaucas: „Pirms nedēļas es izkastrēju aunu! Daudz reižu esmu veikusi šo operāciju, vienmēr veiksmīgi, bet šoreiz nākamajā rītā atradu aunu asins peļķē." — „ Un pēc tam visiem, ko sa tikāt, s tāstījāt par šo nelaimi?" — „Jā. Un, kad runāju ar vienu sievieti, sarunas vidū teicu, ka man laikam sākas gripa…"

Tas, ka baktērijas un vīrusi pastāv mums blakus, ir dabiski. Arī tas, ka to vairošanās sezona ir rudens un ziema, ir dabiski. Un tikpat dabīgi ir tas, ka cilvēks ar stresiem ir novājināts un nespēj pretoties vīrusiem.

Māte lūdza piedošanu visiem, kam ar notikušo bija kāds sakars, un pēc divām stundām visa ģimene jutās vesela.

Cilvēks ir Visa Vienotības dala. Tātad viņa ietekme uz vidi ir neizbēgama. īpaši labi tas pamanāms bērnu slimību gadījumos.

PATIESS GADĪJUMS

Vienpadsmitgadīgs zēns saslima ar plaušu karsoni, nogulēja divas nedēļas slimnīcā un izveseļojās. Mājās vēl nedēļu nostiprināja veselību. Bet piektajā dienā atkal bija paaugstināta temperatūra un sākās klepus „ar elpas trūkumu".

Temperatūra liecina par galēju enerģijas zaudējumu. Plaušu karsonis bloķē sirds čakras enerģiju, turklāt ļoti stipri cieš mīlestības jūtas. Bet sakiet, kādas mīlestības jūtas ir vienpadsmitgadīgam bērnam?

Bērns mīl savus vecākus un vēlas, lai ar viņiem viss būtu kārtībā. Tajā ģimenē tēvam bija depresija, jo bija samazinājušies ienākumi. Tēvs smagi pārdzīvoja neveiksmi — kas viņš par vīrieti, ja pat ģimeni nespēj pabarot. Sieva vairs nemīlēs tādu vīru. Un to nu nekādi nepārdzīvot. Sieva juta viņa stāvokli, bet neprata vīrietim paskaidrot, ka viņas mīlestība nav atkarīga no naudas maciņa biezuma. Abiem nobloķējās mīlestības jūtas. Tad bērna enerģija aizplūda vecākiem, bet pašam sākās plaušu karsonis. Slimnīcā viņš atradās ārpus ģimenes biolauka un atlaba. Bet, kolīdz atgriezās mājās, viss sākās no sākuma.

PATIESS GADĪJUMS

Tos bērnus, kas patiesi pieķērušies vecākiem, pēdējie var novārdzināt līdz tādai pakāpei, ka bērns aiziet no dzīves ar nedziedināmu slimību.

Uz pieņemšanu atveda 35 gadus vecu ārkārtīgi novārgušu sievieti ar slimu celi. Audzējs ceļa locītavā izrādījās ļaundabīgs, kaulaudi bija iznīcināti, un nebija nekādu iespēju glābt pacienti. Sieviete izturējās mierīgi, viņai nebija nekādu pretenziju, neko daudz nerunāja — vīrišķīga mocekle. Šādi nāvei nolemtie, kas saglabājuši tik mierīgu prā tu, sastopami reti. Viņa bija n obloķējusi savas jūtas, galēji apātiski un bez kādām ierunām samierinādamās ar likteni.

Viņas piedzimšanas stress rāda, ka vecāki viņu ieņēmuši ar vēsu prātu, viens otru cienīdami, bet bez patiesi kvēlas mīlestības. Visdrīzāk viņi uz to brīdi bija atlikuši visas savas darīšanas, jo arī ar seksu nodarbojās godprātīgi un pamatīgi.

Viņi bija loti kārtīgi un cienījami ļaudis.

Tikko atnākušais bērna gars priecājās par savu vecāku skaistumu. Gan tēvs, gan māte — līdzīgi tipiskiem angļu aristokrātiem — ir izglītoti, inteliģenti, eleganti. Bērns ierodas un tūlīt izjūt stresu: „Mani nemīl." Un tomēr viņš nāk, jo mīl savos vecākos skaistumu un eleganci — tā ir viņa dzīves mācību stunda. Noskaidrojām, ka vēlāk viņu audzinājusi vecmāmiņa, jo vecāki bijuši pārlieku aizņemti darbā.

Kāpēc bērns izvēlējās šos vecākus? Tas kļūst saprotams no iepriekšējās dzīves Anglijā. Jaunie, bagātie, loti skaistie vecāki kopā ar savu astoņus mēnešus veco dēlu dodas ceļojumā pa jūru, kā tolaik bijis modē. Vecmāmiņa cenšas viņus atrunāt, bet to neuzklausa. Kuģis iet bojā. Bērnu iesēdina mucā, un viņš atrod mājas tālā krastā nabadzīgā zvejnieka ģimenē, tomēr viņā uz visiem laikiem saglabājas ilgas pēc saviem mīļajiem, skaistajiem vecākiem. Šīs jūtas tik ļoti apžilbina, ka jaunajā dzīvē viņš izvēlas vecākus pēc to ārienes; viņš ieradies apgūt gudrību, ka āriene ir mānīga.

Tas, kurš cilvēku vērtē tikai pēc ārienes, audzināšanas, izglītības un valodas kultūras, bieži viļas. Izjūtiet sarunu biedru un uzticieties savām jūtām, tās pateiks priekšā, kā jūs viens otru ietekmējat. Un tam atbilstīgi var veidot attiecības.

PATIESS GADĪJUMS

Dažkārt, ja cilvēks ir ļoti uzņēmīgs, slimība var brīnumainā kārtā izzust.

Atveda 73 gadus vecu vīrieti ar lielu nierakmeni; viņš divas nedēļas bija mocījies ar nieru kolikām. Vīrietis bija

pamatīgi izvārguļojies, turklāt, visu dzīvi strādādams par meža cirtēju, pamatīgi nodzīvojies un notrulinājies. Garām filosofiskām sarunām ar viņu nebija jēgas.

Es teicu: „Pirms divdesmit gadiem jūs sastrīdējāties ar kaimiņu un vēlējāt viņam sliktu. Dusmas vēl joprojām nav pārgājušas." Vīrietis atbild: ,Jā, tas ir mans grēks."

„Ja jūs tagad lūgsit piedošanu kaimiņam, ka vēlējāt viņam sliktu, kaut arī viņš iesāka strīdu, tad piedosit sev, ka tā izdarījāt, un lūgsit piedošanu nierei, ka tādējādi radījāt nierakmeni, tad, jo dedzīgāk lūgsit, jo mazāks kļūs akmens." Tas bija visīsākais uzdevums, ko jelkad esmu devusi. Vīrietis aizgāja.

Rezultātam es ne sevišķi ticēju, jo viņš šķita krietni notrulis, un pat jauniem cilvēkam biju radusi klāstīt garas, plašas un skaidras pamācības.

Pēc 57 minūtēm man piezvanīja pa telefonu: „Mēs sakarā ar jūsu pacientu. Ceļā uz mājām (tas ir 1,5 km no manas darba vietas) viņam sākās spēcīgas nieru kolikas. Neuztraucieties, tagad viss ir kārtībā, viņš ir pie mums (tie ir vēl 700 m) un dzer tēju. Tikai ko lai mēs darām ar nierakmeņa gabaliem, ar ko pilns klozeta pods?"

Es sapratu, ka vīrietis gājis kājām un, paklausīdams maniem ieteikumiem, dedzīgi lūdzis piedošanu… Un lielais akmens sadalījies gabalos.

Šis cilvēks ir sapratis, ko nozīmē kaut ko darīt no visas sirds. Šis cilvēks prot mīlēt. Jūs vaicāsit — kāds tam sakars ar mīlestību?

Ārstēt var tikai ar mīlestību. Tas, kurš pieņem mīlestību tā, ka šī mīlestība tūlīt palīdz, prot mīlēt pats. Pretējā gadījumā

viņš palīdzību uzreiz nepieņems, bet vispirms tam ilgi jādomā.

Ekstraordināras garīgās spējas ir katrā cilvēkā. Diemžēl vairākumam tās paslēptas aiz septiņām atslēgām. Un tās atvērt var tikai cilvēks pats. Lasot atbilstīgu literatūru, tā jāielaiž dvēselē, lai rastos rezonanse, un tad varēs teikt: „Tas ir tieši man."

Pasaulē ir daudz plaši pazīstamu un pieredzējušu cilvēku ar ekstraordinārām garīgām spējām, turklāt katram ir īpaša, individuāla filosofija, risinot vienu un to pašu problēmu, kas liecina par to, cik sarežģīta ir patiesība. Patiesību var rast loti atšķirīgi, tomēr vienmēr jāorientējas uz labo. Kas tev ir labs, jānosaka pašam. Ja tava amplitūda saskan ar dziednieka amplitūdu, šāda filosofija jāapgūst pamatīgāk. Jāizprot teorija, tad tā īstenosies praksē.

PATIESS GADĪJUMS

Atvests divgadīgs zēns, kas sirgst ar astmas lēkmēm. Tūlīt var noteikt, ka cēlonis ir mājas atmosfēra, un es mātei tā arī pasaku. Māte to noliedz, it kā mājās viss ir kārtībā. Vēlreiz skaidroju, ka bērns slimo vecāku problēmu dēļ un tomēr mājās kaut kas nav kā nākas. Gribu, lai māte sāktu domāt dziļāk. Māte manis teikto nepieņem: „Pēdējā laikā nekas īpašs nav noticis, es tikai biju pie ārsta sirds dēļ un pašlaik izeju ārstēšanās kursu. Un mēs nemēdzam strīdēties." Tikai kāpēc šai jaunajai sievietei ir slima sirds, par to viņai nav ienācis prātā padomāt. Necenšas rast slimības iemeslu, bet cer uz zālēm. Un nekādā gadījumā nesaista savu kaiti ar bērna slimību. Šis mātes priekšstats mani pārsteidza, jo pirms divām nedēļām mēs kopā pārspriedām bērna dzemdību stresu. Tātad mana mācība mātei nav bijusi vajadzīga.

Māte ir iebiedēts cilvēks ar sliecību uz depresijām. Kad bērns saslima, mātes bailes pastiprinājās. Kā zinām, bailes bloķē virsnieres, un hormoni, kas nepieciešami, lai atveseļotos, nevar izdalīties, nevar palīdzēt ķermenim. Māte par nelaimi pastāsta vecmāmiņai, kura savukārt savas bailes nodod bērnam.

Pieaugušie kā ar mīnām apliek bērna dvēseli ar savu nemieru, sarūgtinājumu, bailēm utt.

Es atkal ilgi ņemos mācīt šī bērna māti, burtiski sakošļājot teikto, lai viss būtu skaidrāk par skaidru. „Jūsu bailes neļauj bērnam izveseļoties" es viņai saku.

„Bet kā lai atbrīvojos no bailēm?" māte vaicā, it kā iepriekšējās sarunas nebūtu bijis. Mēs atkal esam turpat, kur bijušas, — knābis lejā, aste gaisā; knābis gaisā, aste lejā…

Māte neko nesaprata. Traucēja bailes. Bailes ir kā betona siena, kam vajadzētu pasargāt no sliktā, bet kas traucē uztvert labo.

PATIESS GADĪJUMS

Jauns cilvēks ar iedzimtu muguras smadzeņu bruku. Iz operēts. Sajūtu un ķermeņa lejasdaļas funkciju traucējumi.

Iepriekšējā dzīvē viņš bijis oficieris, kas, godkāres un slavaskāres vadīts, pametis mežā citu oficieri ar lauztu mugurkaulu.

Neko nav secinājis no iepriekšējās dzīves kļūdām, tāpēc dzīves mācību stunda nav apgūta. Tagadējā dzīve ir karmisko parādu izpirkšana.

Labot var jebkuru kļūdu, arī karmisku parādu. Ideālā gadījumā katra māte varētu pārmainīt nākamā bērna dzīvi ar noteikumu, ka viņa par šīm kļūdām zina.

Bērna ķermenis neņem vērā to, ka pašlaik mātes gars ir nobloķēts un nevar palīdzēt bērna garam.

Turpmāk sniegts šī jaunā cilvēka dzemdību stresa un to situāciju apraksts, kuros stresi radušies. Stresus, kas radušies šādos apstākļos, māte būtu varējusi novērst, ja būtu laikus pamācīta un būtu pratusi izlūgties piedošanu. Tomēr māte neprata; diemžēl ķermenis nevar ņemt vērā šo neprasmi, un mātes zemapziņā radās vainas izjūta, kas kā akmens uzgula viņas sirdij.

Mātes var apvainoties — kāpēc dzīve prasa to, ko cilvēks neprot. Bet dzīvei jāattīstās, un šīs prasības vārdā mums vienmēr jāiet apsteidzot, pa priekšu.

Galvenais likums bija, ir un būs — tāds tādu piesaista. Ja mātei ir gaiša domāšana, pozitīvas emocijas, viņa pie saistīs sev līdzīgu bērnu. Bez karmiska parāda = veselu.

Gara ceļš

Gars mērķtiecīgi steidzas pa ceļu pretī savas dzīves slieksnim, kas ir loti augsts. Uz tā nevar uzkāpt, tam nevar pārkāpt un tam nepārlīst pāri Viņš ar grūtībām rāpjas augšup un nokļūst uz sliekšņa, izjuzdams tādu prieku, ka ne par ko citu nedomā.

Stresu rašanas

Mērķtiecīgi sev izvēlas augstus mērķus, kas sasniedzami loti grūti, bet neprot atvieglot savu mērķu sasniegšanu.

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Mīļo bērniņ! Ja gribi ko sasniegt, sāc ar mazumu, tā būs vieglāk. Un, ja ir grūti, piedod šķēršļiem, tad izaugsi ari pats, jo šķērslis jau zemāks nekļūs. Mācies no tā. Es tevi mīlu.

Gara ceļs

Gars pieceļas un ar galvu atsitas pret durvju augšējo stenderi Bet nepiecelties viņš nevar. Pieceļas un iztaisnojas tā, ka durvju augšējā stendere iekļūst viņa ķermenī plecu līmenī.

Tā steidzas, ka nodara sev sāpes.

Mīļo bērniņ! Tu baidies apstāties pusceļā. Piedod bailēm, tad varēsi dabīgi piecelties. Mācies notā. Es tevi mīlu.

gara ceļš

Stāv un gaida. Jo ilgāk, jo lielākas skumjas un rūgtākas asaras, ka neviens viņu nesauc.

Gaida aicinājumu un skumst ja nesauc.

Mīļo bērniņ! Piedod, nezināju, ka tajā brīdī tu atnāci, un nepasaucu tevi ar mīlestību. Esmu parasta sieviete un nezināju, ka tajā brīdī paliku stāvokli Mūsdienu sievietes par grūtniecību uzzina, kad viņām sākas mēnešreižu aizture. Piedod! Tu to nezināji, bet tagad vari iemācīties.

Gara ceļš: taustās tumsā ar rokām, jo istabā neko neredz, un nejūt, ka viņu ar mīlestību kāds gaidītu.

Jūt, ka viņu negaida ar mīlestību.

Mīļo bērniņ! Es patiešām necerēju palikt stāvoklī, bet bērnu mēs gribējām Piedod, ja mēs, paši to nevēlēdamies, esam radījuši šķietamību, ka tevi nesagaidījām ar mīlestību.

Gara ceļš

Stresu rašanas

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Gara ceļš:

Bet atnākt grib un atnāk. Lai nokāptu no sliekšņa, padara sevi mazāku augumā, ķermenis top mazs un melns, un gars piepilda visu ķermeni.

Neprot ķermeni padarīt gara cienīgu.

Mīļo bērniņ! Tu neproti savu ķermeni padarīt gara cienīgu, jo nav tādu iespēju (durvju aile). Piedod apstākļiem, kas tevi traucē, tad iespējas pieaugs.

Mācies no tā.

Gara ceļš:

Istabā ir puskrēsla. Redz, ka mātei ir loti neskaidras un nenoteiktas jūtas un viņa nespēj izprast vīru. Bērns jūt, ka tāda ir attieksme pret viņu pašu.

Māte attiecībā pret viņu ir nenoteikta. Māte viņu nesaprot.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka mēs nepratām viens otru mīlēt tā, lai tava dzīve būtu mīlestības apmirdzēta. Piedod mūsu nenoteiktību attiecībā vienam pret otru, jo mēs nespējam viens otru saprast. Tomēr no mūsu kļūdām mācies.

Gara ceļš:

Gars saprot vecāku stāvokli, viņš prastu ar savu mīlestību palīdzēt, bet jūt, ka vecākos ir tāda mīlestības nepietiekamība, ka viņam nepietiks spēka, bet, ja to darīs, beigs savu eksistenci

Dažkārt spēj citus saprast, bet jūt, ka nepietiek spēka, un neuzdrošinās piedāvāt palīdzību.

Mīļo bērniņ! Piedod bailēm, tad uzdrošināsies dot mums padomu un sniegt visu savu mīlestību, jo mīlestība tavā dvēselē ir bezgalīga. Mācies no mūsu kļūdām.

Gara ceļš:

Baidās nomirt, jo bijusi liela nepieciešamība dzīvot.

Gara ceļš:

Ar grūtībām atraujas no durvju ailes un steidzas tālāk pie vecākiem, lai nepiesaistītu sev vecāku ļaunumu.

Bailes no nāves,

mīlestības

nepietiekamība.

Baidās sev piesaistīt citu ļaunumu. Baidās no sliktiem cilvēkiem.

Mīļo bērniņ! Piedod smieklīgajām bailēm un mums, ka esam tevī radījuši tādas bailes.

Mīļo bērniņ! Jebkuras bailes jāatbrīvo piedodot. Piedod, ka mēs ar savu dzīvi tevi baidām, bet tā tev ir mācību stunda.

Gara ceļš

Tēva dvēselē redz melnu brūci, bet nespēj saprast, ka tās ir tēva dvēseles dzīves problēmas.

Gars dodas tumšā nakti. Ceļš vijas augšup kalnā un kļūst slidens. Sākas slīdēšana atpakaļ.

Izvēlas grūtu ceļu, kurā var arī paslīdēt

Ar bailēm domā: uzmanies! Tas nozīmē, ka rodas sliktā priekšnojauta.

Sliktā priekšnojauta.

Jūt, ka ir vainīgs un tāpēc gaidāms sods, un viņš tam ir gatavs.

Grūtais slidenais ceļš zem kājām apgaismo viņu no apakšas, bet viņš neiedziļinās tā izpratnē, jo redz jaunu durvju slieksni. Tas ir skaistāks par iepriekšēja Saistošais mērķis jauc viņa domas un loģiku, un viņš metas uz jaunā sliekšņa pusi.

Ja uzrodas kaut kas loti saistošs, zaudē spēju loģiski domāt.

Vainas izjūta, kas motivē sodu.

Stresu rašanas

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Vīrieša dvēsele ir traumēta.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka es nepamanīju sava vīra dvēseles brūci un ļāvu tev nodomāt, ka vīrieša dvēsele patiešām ir ievainota un ka tam tā ari jābūt. Mācies no manām kļūdām!

Mīļo bērniņ! Piedod atpakaļslīdēšanai un grūtībām, tad ceļš kļūs drošs un viegls.

Mīļo bērniņ! Piedod sliktā priekšnojautai, tad tā aizies un sliktais neatnāks. Mācies no tā!

Mīļo bērniņ! Pasaulē nav vainas; ir kļūdas, no kurām mācās. Un tas, kurš jūtas vainīgs un sodu uzskata par dabīgu parādību, domā aplam. Piedod, ka tu pārņēmi manu priekšstatu, bet vēl un vēlreiz mācies no manām kļūdām.

Mīļo bērniņ! Tu vari zaudēt galvu, ja jūsmosi par ārēju skaistumu. Mācies no tā. Es mīlu tevi.

Gara ceļš

Stresu rašanas

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Lielais uzvaras prieks, ko rada atrašanās uz sliekšņa, traucē pamanīt, ka mazs melns ķermenis slīkst spēcīgajā garā.

Redz mātes prieku (egoistisku, pragmatisku — bērns būs palīgs) un tēva prieku (garīgu — priecājas par savu vīrišķību).

Bērns abu stāvokli uztver kā attieksmi pret viņu pašu un priecājas tā, ka atkal nepamana tēva krūtīs augošo melno brūci.

Paša prieks aizver acis pret cita mēmajām dvēseles sāpēm.

Vecāku prieks, apzinoties, ka būs bērns, pieaug un padara dzīvi gaišu, bet viņi neprot vērsties pie bērna. Viņu prieks nav adresēts bērnam. Bērnu neuztver kā sev līdzvērtīgu.

Apziņa, ka starp viņu un vecākiem ir melns

bezdibenis un vecāki

viņu nedzird.

Mīļo bērniņ! Savos priekos tu neredzi tēva dvēseles sāpes. V iņa vecāki neprata viņā veidot mīlestības jūtas, lai viņš iemantotu dvēseles mieru. Piedosim viņiem. Mācies no tā.

Uzvaras priekā

nepamana

svarīgo.

Mīļo bērniņ! Uzvaras prieks traucē tev saskatīt notiekošā patieso būtību. Garam jābūt miesas cienīgam, un otrādi. Piedod uzvaras priekam, kas traucē tev skaidri saskatīt notiekošo. Mācies no tā.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka es nepratu mīlēt tevi ar tīru mīlestību, bet tevī gribēju iegūt palīgu visai dzīvei. Mācies no manām kļūdām.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka starp mums radies melns bezdibenis un mēs esam to radījuši ar savu neizpratni. Mēs nepratām pareizi sakārtot savu dzīvi un viens otram palīdzēt dvēseles grūtībās, bet tu mācies no mūsu kļūdām. Mēs tevi mīlam. -

Gara ceļš

Stresu rašanas

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Rodas izjūta, ka galīgi sarauta saikne ar vecākiem, jo viņš nesaprot vecāku materiālās rūpes.

Grūtniecības ceturtās nedēļas sākumā garam rodas spēcīga izjūta, ka nav iespējams virzīties tālāk, jo priekšā ir melns briesmīgs bezdibenis. Izdomā variantu, lai lielais, gaišais, mirdzošais gars pamet savu mazo melno ķermeni, un ķermenis uz melnā bezdibeņa fona var nemanāmi pārslīdēt virs tā. Tas ir nelietīgs gara paņēmiens, lai atbrīvotos, paceltos pāri grūtībām.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka ar savām materiālajām rūpēm mēs nodarām tev pāri. TU vēl nezini, kas tas ir. Tu tikko esi atnācis mācīties dzīvot. Pašlaik cilvēkiem tās ir lielas rūpes, un mūs pārņem bezizejas šķietamība. Piedod, ka mēs nepratām tevi izprast: un pat neiedomājāmies, ka tu uztraucies.

Sodu uztver kā pelnītu, bet nesaprot, ka par aplamu rīcību noteikti soda.

Mīļo bērniņ! Cilvēks kļūdās un no kļūdām mācās. Mācies arī tu. Neuzskati sevi par vainīgo, kam vajadzīgs sods. Nav vajadzīgs īpašs sods, tāpat jau sekas būs.

Atšķirtības

izjūta no

vecākiem.

Neprasme

izprast citu

materiālās

rūpes.

Garīgā spēka pārvērtēšana, sapratne, ka fiziskajam cilvēkam vajadzīgs arī stiprs ķermenis.

Mīļo bērniņ! Tas, ka tu meklē izeju, ir pareizi, bet tu neesi atradis īsto variantu. Garam jābūt ķermeņa cienīgam, un otrādi. Centies to izprast, tad arī radīsi izeju. Gars aug, pateicoties ķermeniskajai pieredzei, bet, ja gars grib paaugstināties pats no sevis, tas nav pieļaujams un iespējams. Mācies no tā. Piedod sev, ka esi pret ķermeni izturējies negodīgi, jo viņš taču tevi mīl. Lūdz piedošanu ķermenim par savu nekrietno rīcību.

Bezdibeņa otrā pusē gars atkal savienojas ar ķermeni, bet tas ir kā vecam, stīvam cilvēkam, kam nelokās jostasvieta, un kurš zina, ka tas ir taisnīgs un pelnīts sods, un par to nav ko vainot.

Gara ceļš

Grūtniecības sestajā nedēlā rodas liels prieks, ka vecāki vēlas tieši vinu. Patiešām, vecākiem ir pamatīgi veicies, lai gan bērns šo prieku uztver kā sev adresētu. Viņš redzēja, ka Dievs palīdzēja viņa vecākiem, lai tie varētu palīdzēt bērnam piedzimt.

Prasme priecāties kopā ar citiem. (Pats pareizi secinājis.)

Grūtniecības pēdējā mēnesī mātes prieku sāk aptumšot bailes no dzemdībām, bet gars atgrūž no sevis mātes bailes. Aug viņa „ego".

Sava vājuma apziņa un citu cilvēku baiļu un rūpju atgrūšana.

Nolemj bēgt no vecāku problēmām, jo baidās, ka tās viņu pazudinās.

Sasniedz piedzimšanas vārtus, bet tie ir slēgti.

V iņš nesaprot, ka gājis pārāk ātri, un rausta vārtus, bet bikluma dēļ vieglītēm.

Ne vienmēr prot salīdzināt savas un citu iespējas.

Apvainojas, jo neviens Apvainojums, nereaģē, sāk sist kājām atbrīvošanās un krīt histērijā. no negatīvā ar

histērijas lēkmi.

Piedošana, ko māte nav pratusi izlūgties

Mīļo bērniņ! Cik labi, ka tu pareizi izjuti un saredzēji.

V ienmēr priecājies par labo un

uzkrāj šīs jūtas sirdī, tad būsi stiprs.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka es baidos no tavas piedzimšanas mokām, bet es esmu vienkārša sieviete, kas citādi neprot. Tu esi gudrs, palīdzi sev pats, es zinu, ka tiksi galā. Es mīlu tevi. Gaidu. Nāc! Viss ir kārtībā.

Mīļo bērniņ! Bailēm vienmēr lielas acis. Piedod bailēm, tad tās atkāpsies. Mācies no tā.

Mīļo bērniņ! Kad tu kaut ko sasniedz, salīdzini ar citiem; iespējams, ka tu tiec galā ātrāk Saglabā mieru.

Ja atnāk bailes, piedod tām, un viss būs labi. Es mīlu tevi.

Mīļo bērniņ! No apvainošanās saslimst. Kad tu uzkrāj stresus, atbrīvoties

Vēlēšanās bēgt no sliktā.

Stresu rašanas

Gara ceļš Stresu rašanas

ir daudz grutak. Piedod tūlīt, tad būs vieglāk.

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Gara cels

Stresu rašanās

Piedošana, ko mate nav pratusi izlūgties

Kad atgriežas spēja uztvert apkārtni, vārtu vairs nav, un viņš sāk šaubīties, vai šis šķērslis vispār bijis?

Jutas apmaldījies.

Mīļo bērniņ! Piedod šīm jūtām, tad tās vairs neatkārtosies.

Jūtas vainīgs par savu uzvedību, rodas bailes no gaidāmā soda, un gudrais gars atkal aiziet, (aunā priekā sūtot ķermeni uz dzemdību kanālu izciest sodu.

Saprot savas kļūdas un jūtas vainīgs. Upurē ķermeni.

Mīļo bērniņ! Kļūdas ir tāpēc, lai no tām mācītos. Kas sevī uzņem vainas izjūtu, zaudē dvēseles mieru, viņā rodas bailes un nodarītā nožēla. Bet upura loma nevienam nedara labu, tikai pretēji — sliktu. Piedod aplamās domas. Es mīlu tevi.

Kad ķermenis izspraucies ārā, gars atgriežas, svinēdams uzvaru.

V ecmāte ir pamatoti uztraukta. Uzvarā staro'ošais gars, kam ķermenis ir vienaldzīgs, to redz, un viņā rodas nepatika pret rūpju māktiem cilvēkiem un rūpēm.

Nepamatots uzvaras prieks.

Nicina rūpju

māktus

cilvēkus.

Mīļo bērniņ! Priecāties ir labi, bet uzvaras prieks var nodarīt sliktu, ja tu domā nepareizi. Mācies no tā.

Mātes sarūgtinājums, paliek aiz dzemdību stresa robežām.

Mīļo bērniņ! Katram ir tiesības būt tādam, kāds viņš ir. Kādu nicināt nozīmē darīt sliktu. Jāvēro sevi, un, ja atrodi sevī ko nepatīkamu, pat ja tās būtu rūpes, tām jāpiedod, lai tās neienāktu tevī. Es mīlu tevi.

Mīļo bērniņ! Piedod, ka es nevarēju papriecāties par tevi un priecājos par pašas mocību beigām.

Mate priecajas, ka mokas beigušas.

Šī jaunā cilvēka stresi tika klasificēti, un, lai atspoguļotu izveseļošanās procesu no otras puses viedokļa un uztveres, citēšu šī jaunā cilvēka man adresēto vēstuli.

Es piedzimu ar bojātām muguras smadzenēm, tāpēc man bija daļēji paralizētas kājas, traucēta apakšējo ekstremitāšu asinsapgāde, limfatiskās sistēmas un nervu funkcijas, turklāt ķermeni klāja nedzīstošas čūlas. Un tas nozīmē, ka man kopš agras bērnības nācās nepārtraukti ārstēties. Vispirms ar oficiālās medicīnas palī dzību, bet diemžēl bez īpašiem panākumiem. Tad lūdz u padomu tiem, ko tautā sauc par ekstrasensiem, dziedniekiem, raganām utt. Vajadzība piespieda. Dzīve mani saveda kopā ar daudziem no viņiem, un, to atceroties, es pirmām kārtām jūtu pateicību — viņi visi tik tiešām cen tās man palīdzēt, katrs kā mācēdams. Bet manī pamazām veidojās pārliecība, ka, lai gan palīdzēt var, tomēr neviens nekad nespēs manā vietā izdarīt visu. Un ka slimība nepāries, pirms nemainīsies mana apziņa un es varēšu tikt skaidrībā pats ar sevi. Kā tikt vaļā no šīs kaites, ja nezini tās cēloni? Kā palīdzēt sev, ja izrādīsies, ka es sev esmu svešinieks un nesaprotu, kas manī notiek? Ar ko viss sākas? Kur esmu kļūdījies un turpinu kļūdīties? Man no visas sirds cenšas palīdzēt, bet labāk nekļūst — kāpēc? Šo „kāpēc" sakrājies vai vesels vezums, un tie sākuši mani neatlaidīgi vajāt.

Atceros savu izbrīnu un reibinošo viegluma sajūtu, ko radīja doma, ka vezums pamazītēm sāk kustēties, kad atgriezos no Lūles Vilmas ar papīra lapiņu kabatā, uz kuras bija uzrakstīti stresi, ko biju mantojis no savas iepriekšējās esamības šaisaulē. Kā radusies tā vai cita

mana rakstura īpašība? Kāpēc tā sāp, redzot līdzenumā vientuļi augošu koku? Es nepratu sev to pavaicāt un bija neparasti uz šiem jautājumiem saņemt atbildi. Bet es

jutu, ka šādas saiknes pastāv, un es pazinu sāpes, ko tās man nodarīja. Ārstēties man lika piedodot. Iekšēji jutu, ka ārstēšana ir pareiza, bet to darīt izrādījās daudz grūtāk, nekā šķita; tik vienkāršs uzdevums, bet es netieku galā! Tās bija senas problēmas, tāpēc es centos nekon centrēties uz sevi, bet meklēt un atrast piedošanu lūgšanā. Pakāpeniski to izdarīt kļuva arvien vieglāk. Pamazītēm atkāpās arī sāpes.

Kad mēs sasniedzām dzemdību stresa atbrīvošanu, atkārtojās tās pašas izjūtas, tikai spēcīgāk. Atceros, kā šī procesa laikā acis laiku pa laikam pildījās asarām. Laikam jau pazīstot sevi visā, par ko tika runāts. Kad tajā vakarā beidzot tiku līdz gultai un paliku vienatnē, jutu, it kā man kāds beidzot būtu uzdāvinājis manu ķermeni. Tik savu, tik tuvu, tik DZĪVU! Tas bija prieks, kas robežojās ar sāpēm, un kaut kādā ziņā šoks no tā, ka apzinājos: līdz šim esmu bijis no tā šķirts. It kā starp mani un manu ķermeni līdz šim būtu bijusi siena. Vai varat iedomāties to prieku, kas rodas, kad izdodas paspert mazītiņu solīti sev pašam pretī. Šoreiz man nebija grūti strādāt ar pierakstiem par stresiem, viss veicās raitāk. Pēc dažām dienām es jutu siltumu mugurkaulā, kas līdz šim par sevi galvenokārt atgādināja ar sāpēm, un kaut kādu procesu tur esošajā pēcoperācijas brūcē. Pagāja neilgs laika sprīdis, un bojātajā kaulā sāka parādīties atveseļošanās pazīmes. Es galvoju savam ķermenim, ka negribu tam nodarīt pāri ar neizpratni,

kļūstot līdzīgs bezceremoniolam svešiniekam. Es ludzu, lai tas man pavēsta, ko no manis gaida un kādas ir tā vajadzības. Pakāpeniski tā arī notiek. Ticu, ka drīz pārstāšu smēķēt, kas agrāk nekādi neizdevās. Ķermenis izrādās gudrāks par mani — tas reaģē uz cigaretēm ar pretīgumu, tādējādi pietiekami skaidri liekot man saprast un just, ko šajā sakarā domā. Kad pēc atbrīvošanās no dzemdību stresa es atkal tikos ar māti, viņa pēc dažām dienām man teica, ka viņu it kā esot apbūrusi labā feja — kļuvis daudz vieglāk dzīvot. Man šķiet, ka arī mans brālis un māte kopš tā laika izturas daudz saudzīgāk viens pret otru. Un vēl man šķiet, ka tiekoties cilvēki man uzsmaida biežāk nekā agrāk.

Mans nākamais uzdevums bija tikšanās ar manī slēp tajām bailēm. Arī šoreiz mani gaidīja pārsteigums, bet nu jau es tās pazinu, tāpat kā to ietekmi uz savu uzvedību un savu ķermeni. Tieši strādājot ar bailēm, es jutu, cik loti mans ķermenis ar savām slimajām vietām gaida no manis mīlestības apliecinājumu. Tik loti, ka manī radās bailes, vai tikšu galā. Es lūdzu savam ķermenim (savā ķermenī) mīlestību, un to darīju daudz reižu. Līdz kādu rītu pamodos un FIZISKI JUTU, ko zināju un kam ticēju daudz gadu, — Dievs patiešām ir mīlestība, un mīles tība — patiess un neuzveicams spēks, kurā nokļūst un kā bezjēdzīgs izzūd viss negatīvais, viss sliktais; ka par cil vēku piedzimušajam vienīgā un pēdējā iespēja ir mīlēt. (Šo visnotaļ personisko pieredzi arī loti grūti izskaidrot fizisku sajūtu līmenī, bet es ceru, ka manis teiktais netiks uztverts kā tukši vārdi!) Mans ķermenis iekšēji iztaisno jās, kļuva mierīgs, pilns pašcieņas, prieka un dāvāja man

pretimnākošas pārliecības zīmi: ja es pratīšu uzturēt izzināto patiesību, tas ir, atvērties tai pretim, nekas slikts ar mani nenotiks. Tā arī ir — ja vien varēšu… Un, pat ja ceļš ir tāls, nedrīkst ciest neveiksmi, izzinot patiesību.

Nobeigumā es domāju par to, ko man nozīmē šo vārdu izklāsts uz papīra. Droši vien pirmām kārtām pozitīvās pieredzes apliecināšanu vārdos, ko nevar nepamanīt vai noliegt. Tas nozīmē apliecināt arī pārmaiņas sevī un šādu pārmaiņu iespējamību. Pašapliecināšanās iespēju! PALDIES!

VISU BAIĻU BAILES BAILES, KA MANI NEMĪL

Materiālisms ir pasniedzis cilvēcei mācību stundu, kā valdīt pār sievieti. Valdīšana ir negativitāte. Lai dzīvi labi nokārtotu, jārada līdzsvars starp fizisko un garīgo pasauli.

Visnozīmīgākā dzīves dala ir pareiza domāšana, kam seko pareiza elpošana, pareiza ēšana un pareiza kustība. Cilvēks, kas pareizi domā, visu citu dabīgā kārtā dara pareizi.

Visu esošo raksturo polaritāte, tas ir, visam ir divas daļas. Divas daļas tipiskas arī domāšanai: viena — loģiskā jeb racionālā, otra — emocionālā jeb intuitīvā. Tām tāpat jābūt līdzsvarā, proporcijā 1:1, atbalstot vienai otru atbilstīgi vajadzībai un situācijai.

Vīrietis ir saprāta iemiesojums, viņš ir galva, bet sieviete — jūtas, viņa ir kakls. Ja sieva aizmirst, ka viņa nav galva, bet

ir kakls, ja viņa aizmirst būt laimīga no tā, ka ar savas mīlestības spēku var likt vīrietim lidināties mākoņos, bet grib vienīgi tikt pie vadības grožiem, viņa pārkāpj Dieva likumu. Cilvēkam jāzina: ja grib drīz valdīt, lai dzīvē ierodas kā vīrietis, bet ja nu reiz ir sieviete, tas arī bijis nepieciešams.

Mēs ierodamies dzīvot pēc gara brīvas izvēles, un, ja šīs izvēles dēļ sāksim neapmierināti purpināt, izjauksim to, ko esam ieradušies uzcelt un atrādīsimies drupu kaudzes priekšā.

Kopš brīža, kad sievietei sagribējās valdīt, notika būtiskas pārmaiņas dzimumdzīves sfērā — bērna ieņemšana izvērtās par nodarbošanos ar seksu. Garu saplūsme mīlā, kuras kulminācija ir fiziska tuvība, tapa par pozu meklējumiem dzimumakta laikā, lai paskubinātu kaislības. Vīrietis cenšas pilnīgot seksa tehniku, diemžēl neapzinoties, ka galvenā bauda ir garīgā mīlestība. Ja bērns ieņemts bez garīgas tuvības, viņā rodas mīlestības trūkuma stress.

Patiesi mīlošie neizgudro pozas, viņiem tās iznāk pašas no sevis, jo mīlētājus nebaida tas, ka mani nemīl.

Turklāt kā vīrietis, tā sieviete alkst pēc kaut kā neparasta, un šādā cerībā atkal un atkal viens ar otru savienojas, neapzinoties savas dvēseles ilgu. Bauda ir pašaizliedzības moments. Šādā veidā cilvēks mēģina sevi un savu realitāti aizmirst — aizmirst savus stresus — važas. Aizmiršanās ir pašapmāns. Labāk atbrīvojiet stresus.

Bailes mani nemīl ir vislielākās bailes, jo bez mīlestības nav dzīves arī garam.

Fiziskā ķermeņa nāve ir dabīga. Gars turpinās

un atkal reinkarnēsies.

Mīlestības bojāeja ir gara bojāeja.

Mīlestības bojāeja ir sliktāka par nāvi.

Šo baiļu d ēļ cilvēks kļūst verdzisks — galvenais, lai kāds viņu mīlētu. Bet viņā ir stress — viņam jājūt, ka to nemīl — tāpēc viņu arī nemīl par spīti lielajai iztapībai. Cilvēku izmanto, bet pēc tam atgrūž. Viņš nespēj saprast, kāpēc viņam sāp, jo bailes, ka mani nemīl nobloķējušas saprātu.

Daudz ļaužu lej asaras un sarūgtinājumā žēlojas, ka viņi, tā teikt, tik daudz laba darījuši, tomēr no viņiem citi novērsušies.

Bet tam tā arī jābūt, jo vergus nemīl. Un vergs baidās, ka viņu nemīl, turklāt šīs bailes prasa nepārtrauktu apliecinājumu, liek vēl un vēlreiz pārdzīvot izjūtas, ka viņu nemīl. Tā notiek mācības. Nemeklējiet vainu citos, atbrīvojiet savas bailes.

Mūsdienu sieviete pieļauj trīs būtiskas kļūdas:

1.   Bērna ieņemšanas brīdis. Viņš kā gars ierodas pie dzīves sliekšņa durvīm, redz negatīvo un to uztver kā attieksmi pret sevi. Vecāku sadzīves nebūšanas parakušas zem sevis mīlestību. Bērns to redz. Viņš stāv un gaida, bet diemžēl māte jau ir zaudējusi pirmatnējo bērna radīšanas instinktu un no tā izrietošo atklāto dabīgo mīlestību, tāpēc bērnā rodas pārliecība, ka viņu nemīl.

2.    Šis stress nostiprinās dzemdību laikā. Mātes bailes izraisa spazmas dzemdību kanālā. Tā vietā, lai ar

baudu slīdētu pa mātišķo dzemdību kanālu, bērns kustas it kā starp veltņiem, kropļodams sevi un māti. Vai mīlot otram nodarām sāpes? Nē! Arī bērns tā uzskata. Bet māte ir sāpinājusi, tātad nemīl.

3.    Bērns piedzimst un tūlīt gaida mātes mīlestību. Ārkārtīgi liela ir nepieciešamība saplūst vienotībā ar māti. Māte to nezina un labākajā gadījumā priecājas, ka bērns piedzimis. Tūlīt seko baiļpilns jautājums: „Vai ar viņu viss kārtībā? Ar mani ir labi?" Šīs bailes, kam tik lielas acis, parādās pašas pirmās.

Vecmāte jau ņem šķēres un pārgriež nabas saiti. Tā tiek pārrauta pēdējā cerība uz mīlestību, un bērnā nostiprinās bailes mani nemīl.

Māte var pierādīt vai visai pasaulei, cik ļoti viņa bērnu mīl, un visa pasaule ticēs, jo mātes jūtas ir patiesas. Bet bērnam ir bail. Pirms māte piedodot nepārraus šo stresu ķēdi, bērns neatbrīvosies, un arī māte saglabās neizskaidrojamu vainas izjūtu.

Pat ja māte noliedz vainas izjūtu, jo šai pasaciņai netic, viņa tomēr to glabā sevī, un stress nogaida, uzkrāj spēkus, lai reiz izlauztos uz āru. Mātes kļūdu rezultāts ir slims un nervozs bērns.

Ne viena vien māte raudādama žēlojas draudzenēm: ak es nelaimīgā nabadzīte, man pārmet, ka es nemīlot bērnu un tāpēc viņš slimo.

Dažkārt es veros šādā mātē un saprotu, ka viņas trīs gadīgajam bērnam ir skaidrs, par ko es runāju, bet mātei — ne. Ja cilvēks grib saprast, viņš sapratīs. Ja nevēlas, meklēs vainīgo, kas viņam nodarījis sāpes. Bet no bēdas jau tas neglābj…

Bailes mani nemīl XX gadsimta beigās ieguvušas maksimālu spēku.

Ja bērns piedzimstot netur kakliņu, nepaceļ galviņu un ar actiņām nefiksē mātes acis, viņā ir baiļu stress.

Tātad visām mūsdienu mātēm jālūdz piedošana saviem bērniem par pieļautajām trim galvenajām kļūdām, jāpiedod sev un jālūdz piedošana savam ķermenim. Arī bērniem jāpiedod savām mātēm viņu kļūdas.

Sieviete — tās ir jūtas, bet neaizmirstiet, ka arī sievietei ir saprāts. Vīrietis — tas ir saprāts, bet ticiet, arī vīrietim ir jūtas. Bailēs par izzūdošo mīlestību cilvēce zaudē realitātes izjūtu. Sievietes gaužas un žēlojas: „Vīrs mani nemīl." Viņas izdomā visvisādus trikus, lai saistītu vīrieša uzmanību: kaprīzes, prasības, iebildumus, bezpalīdzību un pat apslimst, vēlēdamās noturēt vīru pie sevis. Tas viss rada neirozi, kuras pirmā pazīme ir galvassāpes. Vīrieši drūmi vai nikni atmet ar roku un par labāku uzskatu klusēšanu, līdz pacietībai pienāk gals. Gan vieniem, gan otriem pieeja ir viena un tā pati: „ Kāpēc viņš (-a) nav tāds (-a) kā es ?"

Problēmu rada neizpratne. Nevar saprast tāds cilvēks, kura smadzenes (gan jūtu, gan saprāta daļā) nobloķējušas bailes mani nemīl. Visas galvas, kakla, plecu un roku kaites sākas ar šīm bailēm. Tikai vairākums cilvēku to noliedz, bīdamies izrādīties vāji. Cilvēks neapzinās, kādas postošas sekas var izraisīt stress. Tas, kurš kaut nedaudz papūlēsies loģiski spriest, jutīs sevi šīs bailes un to, kā tās provocē cilvēku neloģiskai uzvedībai.

Piedodiet šīm bailēm, ka tās iemitinājušās jūsos. Piedodiet sev, ka esat tās sevī ielaiduši. Lūdziet piedošanu ķermenim, ka esat tam nodarījuši pāri. Un lūdziet

piedošanu laulātajam draugam, ka ar šo stresu esat viņam kaitējis.

Ja cilvēks baidās, ka viņu nemīl, viņš ap sevi rada baiļu sienu un raud, un žēlojas, ka viņu nemīl, bet mīlestība jau nevar viņā caur sienu iekļūt. Un, ja vēl otram ir maigs raksturs, tas salūzt zem smagas žēlabu un apvainojumu nastas. Ja tam ir cīnītāja daba, viņš centīsies darboties, bet, nepamatotu apvainojumu mākts, pēc dažiem mēģinājumiem sāks ļaunoties. Turklāt ja vēl viņam ir stress es neesmu mīlestības cienīgs, stāvoklis sarežģīsies — abi cilvēki arvien vairāk garīgi attālināsies.

Daža laba māte visu mūžu vaino vīru un bērnus, ka viņi to nemīl. Viņa ir nelaimīga, ka visi no tās vairās. Vīrs un bērni ir nelaimīgi, jo māte netic viņu mīlestībai. Šāda ģimene dzīvo kā burvju lokā, cits citu mocīdami. Bieži ietiepīgā neizpratne ir tik liela, ka neatliek nekas cits kā šķiršanās. Un cilvēki ar ievainotām dvēselēm dodas katrs uz savu pusi, laimi tā arī nerazdami, jo tai traucē viņu stress. Tomēr izeja ir.

Cilvēks, kurš baidās no tā, ka viņu nemīl, zemapziņā vēlas sevi redzēt kā labu un mīlestības cienīgu. Šī nepieciešamība ir tik spēcīga un varena, ka piespiež pazemot citus, lai tikai pats sev šķistu labāks un augstāks. Ar ļaunumu, kas radies no bailēm, viņi iznīcina pat visdārgāko, jo to smadzenes nespēj loģiski domāt.

Viņiem rodas uzticības pilnas attiecības ar tiem, kas palīdz nemelnot citus cilvēku, tajā pašā laikā nicinot sev līdzīgos. Šī sarežģītā un bēdīgā problēma parasti rodas gados pavecākām sievietēm. Viņas liek ciest saviem bērniem un tuviniekiem, bet ne mazāk nomokās pašas. Ja cilvēks ir

baiļpilns un kļūst agresīvs, tas viņam nepavisam nedod tiesības sāpināt citus. Bet, ja to dara, pats cieš divkārt.

Lasītāj! Piedodiet savai vecmāmiņai, ka viņa nav spējusi jūsu mātes dvēselē ielikt mīlestību. Piedodiet mātei, ka viņa nesaprot savu bēdu. Piedodiet sev, ka esat sevī ielaidis aizvainojumu, bezpalīdzību, ka jums šķiet — māte jūs nemīl; sarūgtinājumu, kas jums liek šķirties no mātes. Māti jūs pats esat izvēlējies, un šīs jūsu sāpes ir jūsu mācību stunda.

Nu jums pašam jāizšķir, vai kļūt par ļaunu cilvēku, j o jūs esat savā dvēselē ielaidis jūtas, ka māte jūs nemīl, vai atbrīvoties no stresa. Ja sapratīsit, ka jūsu māte no bailēm ir zaudējusi galvu, bet patiesībā ir laba, jūs spēsit viņu mīlēt.

Uzlūkojiet māti kā parastu cilvēku, kurš kļūdās. Tāpat uzvedas priekšnieks, kas bīstas, ka viņu nemīl. Viņš top par despotu un sāk mocīt citus, jo tam nepieciešams parādīt, ka viņš ir labāks un nozīmīgāks nekā citi, lai tikai iekarotu mīlestību. Pats jau viņš to neapzinās un pat noliedz.

Tikai brīvs cilvēks mēdz būt mīlošs un drošs. Visi gari sapņo par pilnīgošanos. Sagūstīts gars neprot to pareizi darīt — viņš sāk raut baiļu valgus, cīnās un cieš zaudējumu, jo nesaskata, ka bailes jāatlaiž brīvībā.

Ja šādam priekšniekam ir padotais, kas baidās, ka viņu nemīl, tas ar visiem spēkiem cenšas izpelnīties priekšnieka mīlestību, neapzinoties, ka baiļodamies tikai sanikno priekšnieku.

Ja tajā pašā iestādē ir arī vidusposma vadītājs, viņš izrādīsies vēl grūtākā stāvoklī. Bailes viņu padara par priekšnieka un pakļauto vergu, jo jebkuram garam vaja dzīgs pēc iespējas vairāk mīlestības — bailes mudina.

Mūsu laikabiedri, apdomīgi un labvēlīgi ļaudis, cenzdamies novērst trūkumus, ar gribasspēku mēģina sevi pārmainīt, atdarinot pretējo dzimumu:

•         sievietes kļūst saprātīgākas vai vīrišķīgākas,

•        vīrieši kļūst jūtīgāki vai sievišķīgāki.

Tā cilvēks kļūst varmācīgs pats pret sevi, un no tā cieš saules pinuma čakra. No varmācības pret sevi rodas kuņģa čūla, no Jaunas varmācības veidojas kuņģa vēzis.

Izeja ir — jāatbrīvo stresi, tad manī varēs ieplūst tā mīlestība, kas vajadzīga; neredzamajā ir bezgala daudz garīgo spēku: mums visiem ir skolotāji, palīgi, sargeņģeļi. Atraisoties no stresa, mēs attīrām sevī vietu labajam. Mēs saņemam to, ko esam pelnījuši. Un pārsteigti saprotam, ka mūs mīl.

Gan sieviete, gan vīrietis viens otram ir nepieciešami. Turklāt loti nepieciešami, jo cilvēkam vajadzīga pilnība, nobeigtī ba, pat ja viņš to neapzinās. Kas ir pilnība? Tā ir ģimene = sieva + vīrs. Bailes mani nemīl un no tām izrietošā otra cilvēka neizpratne bloķē normālu vienotību, tāpēc tas izraisa sarūgtinājumu, jo partneres nereaģē uz patiesām jūtām. Tad rodas vilšanās, mēģinājums labot radušos kļūdu, jauna vilšanās, bailes no nākotnes, dusmas, vēlme pazemot, atriebties utt.

Un akla greizsirdība. Izveidojas kaujas lauks, kurā uzvarētāju nav. No pirmā skata šķiet — pārsvars ir vīrieša pusē, viņam gana stipra dūre un dimdoša balss, kas patiesībā sievai šķiet pievilcīgi. Vīrs uzskata, ka sieva no viņa baidās, un kļūst par tirānu.

Vīrieti! Neapzināti jūs dievināt sievietes vājumu un stiprās jūtas. Jūs esat pārāks pār sievieti spēkā, bet nekādā gadījumā ne jūtās. Jums vajadzīga sieviete, lai jūs justos

spēcīgs. Tas vīrietis, kurš kaut domās pacēlis roku pret sievieti, kļūst vājš, un viņa ceļš — lejup pa spirāli.

Sieviete! Tā vietā, lai neizrādītos tik emocionāla, piedodiet savam vīram, ka viņam neienāk prātā atraisīties no bailēm, un atbrīvojieties arī no savējām. Tad vīrs nevēlēsies meklēt īsto sievieti, un sev par lielu brīnumu to atradīs mājās. Sieviete, kas atbrīvojusi mīlestību no baiļu varas, vienmēr saista vīrieti ar savu mīlestību. Mīlestību piesaista tikai mīlestībā. Nekādi noteikumi vai prasības to neizdarīs. Nelīdzēs tas, ka jūs esat skaista, uzticīga, kārtīga, tīrīga, gudra, rūpīga utt. Jums jāiekaro vīra mīlestība? Mīliet pati un atveriet sevi, lai arī jūs varētu iemīlēt. Tad nenāksies liet asaras aiz pašas radītās baiļu sienas, ka jūs nemīl, un nevajadzēs vainot vīru.

Tas, kurš nolēmis atteikties no vēlēšanās valdīt un ietiepīgi krata pirkstu — kāpēc es, kāpēc ne viņš? — galu galā saņem pelnīto — atrodas pie sasistas siles. Nemitīga vīra vainošana izraisa dusmas, greizsirdību un nelabvēlību, kas rada krūts vēzi.

Kad cilvēkā iemitinās bailes mani nemīl, viņš zaudē spēju kritiski domāt. Viņš saskata pretinieku -katrā, kam piemīt kas labs un kas var mazināt paša nozīmi. Bet pazemoto jau nemīl. Kaimiņš veiksminieks vai skaista sieviete izraisa piesardzību — tā rodas varenais skaudības spēks un tā dažnedažādās izpausmes: no tenkām līdz kājas pašaušanai priekšā, jo skauģa godaprātu nobloķējušas bailes.

Lai otrs ir tikpat labs kā es, bet noteikti ne labāks. Nesaprātīgā cīņā par pārākumu līdzekļus neizvēlas.

Neizsakāmi patīkami ir būt augstsirdīgam pret tiem, kas izraisa žēlumu, un pēc tam uzskatīt to par savu nopelnu. Un

aizvainojoši, kad šis nožēlojamais cilvēks nenovērtē manu labdarību, bet pat izsmej to.

Kad manī nav baiļu, ka mani nemīl, es: ,

•         atdodu vērtīgu lietu, nevis draņķi;

•         negaidu pateicību — mani arī tāpat mīl;

•         saņēmējs ir pateicīgs arī par sīkumu — tajā slēpjas mana mīlestība.

Ja pretišķīgās puses atteiktos no vēlmes darīt visu, lai otrs kļūtu tāds pats kā es, ja viņi iemācītos just prieku no tā, ka viņš (-a) nav tāds (-a) kā es, un justos laimīgi, dodot to, kas man ir, bauda būtu pilnīga. Sieva un vīrs ir radīti, lai papildinātu viens otru.

Kas pieprasa, tam nedod.

Kas nedod, pats to zaudē.

To, ko tu man atņem, zaudē pats.

Jaunie spēj baudīt, jo paši pagaidām vēl neslīkst stresos. Atcerieties savu jaunības gadu mīlestību.

Mēdz teikt, ka jaunatne ir samaitāta. Nav tiesa. Bet jauno ļaužu gari jau bērnībā redz, ko nodara bailes mani nemīl. Tās uzcel nepārvaramu sienu starp tēvu un māti, kuriem būtu jāveido vienots veselums. Gars mokoši tiecas pretī glābējai mīlestībai, lai uztvertu kaut mazumiņu. Lai neaizmirstu baudījumu, kas viņam lāva iemiesoties fiziskā ķermenī.

Kad pirtī satiekas mazs zēns un meitenīte un ar interesi ņemas viens otru aplūkot, mātes tūlīt pat sāk pārmest: „Kauns! Kauns!"

Jākaunas ir no darbiem, nevis esamības. Jākaunas mātei, kas savam bērnam nav pastāstījusi, ka sievietei un vīrietim ir atšķirīgas dzimumu pazīmes. Un ka tas pareizi jāsaprot, lai dzīvotu un uzvestos atbilstīgi savam dzimumam. Stiprais

kļūst vēl stiprāks, ja atbalsta vājāko — vīrietis fiziski atbalstot sievieti, sieviete garīgi — vīrieti.

Vīriešu dzimums pagaidām vēl zina, ko nozīmē būt vīrietim — no maza puisēna līdz večukam tie izjūt prieku, atbalstot vājāko — sievieti. Bet sieviešu dzimumam, kam piemīt stiprs gara spēks, kaunā būtu jānolaiž acis — materiālās iedzīvošanās kāre padarījusi sievieti dvēseliski aklu. Sievietes apvainojas, kad vīrieši viņas nepalaiž pirmās, neatbrīvo sēdvietu. Tas ir triumfējošais MAN IR TIESĪBAS! Tikai tiesības fiksē valsts likumi, bet dzīves tiesības iekaro ar likumu, kas nāk no sirds.

Kad redzu jaunu slimu vīrieti ar apdzisušu skatienu un bālu seju, kādas gan man, veselai sievietei, ir tiesības pieprasīt, lai viņš atbrīvotu sēdvietu? Bet viņš to grib darīt, lai apliecinātu savu vīrieša un bruņinieka dabas spēku.

Jauns vīrietis ar prieku dos vietu sievietei, kas pieklājīgi no piedāvājuma atteiksies. Tajā pašā laikā viņš aiz tiepības nepiedāvās apsēsties purpinātajai vecai. Kāpēc? Vai tad nav skaidrs — tā, kas burkšķ, grib burkšķēt. Ja viņai dos sēdvietu, nebūs iemesla neapmierinātībai.

Tātad pārmainiet sevi, tad mainīsies ari attieksme pret jums.

Mūsdienu bērns, kas mājās nav guvis mīlestību, pie pirmās iespējas dodas to meklēt. Diemžēl bailes mani nemīl īpaši spēcīgas ir bērniem. Par to liecina viņu uzvedība, sekmība, nervozitāte, biežās slimības. Jo stiprāk bērns tiecas uz šādu meklējumu atvaru, jo straujāk viņu velk dibenā.

Gars zina, kas viņam vajadzīgs, turklāt jauns gars ir īpaši jūtīgs, bet viņa saprāts to vēl neprot aptvert. Viņam nepieciešama izpratne, un beigu beigās izpratni viņš rod tā paša

dzimuma cilvēku vidē. Sākas homoseksuālistu attiecības, kas var radīt ilglaicīgu apmierinājumu, tomēr tā nav dievišķa pilnība un vienība.

Kad sieviete ar sievieti apvieno savus spēcīgos emocionālos un vājos fiziskos dotumus, jūtas drīz vien sāk sēt dzirkstis. Vienai no partnerēm jāuzņemas vīrieša loma, citādi šī savienība izjuks. Tas var izdoties tikai ārēji. Dzimuma maiņa ir pašapmāns.

Kad vīrietis ar vīrieti apvieno savus vājos emocionālos un spēcīgos fiziskos dotumus, šī savienība lemta ilgākam laikam, jo jūtu summa būs lielāka un dvēseles miers saglabāsies ilgāk. Toties vairāk cietīs fiziskā puse, jo katram ķermeņa orgānam jā veic tam paredzētā funkcija.

Bet BAILES MANĪ NEMĪL turpina gruzdēt kā guntiņa pelnos un veikt savu postošo darbu.

Nebaidās tikai garā stiprie un brīvie, jo ar viņiem ir mīlestība.

Kas kaunas pats sev atzīties šajās bailēs un izrādīties vājš, tam ar laiku stress izlauzīsies uz āru līdzīgi vulkāna izvirdumam. Jaunie kaunas, nesaprazdami, ka kauns — tās ir bailes atzīt savu patieso būtību.

Bailes mani nemīl vīriešiem un sievietēm izpaužas dažādi. Jauniete, kurai raksturīgas lielas un sarežģītas jūtas un vēlme valdīt, alkdama mīlestības, sāk to izkalpoties vai pieprasīt. Viņa vai nu kļūst par paibērniņu, kas cenšas izpelnīties uzslavu, vai stūrgalvīgu un kaprīzu būtni, ja bailes ir pāri kritiskajai robežai. Jauneklis grib novērst visu, kas traucē mīlestībai, viņš sāk rosīties un cīnīties, lai iemantotu mīlestību. Pieaugot stresam, notiek pretējas pārmaiņas: meitene

kļūst agresīva, bet jaunietis — apātisks vai augstprātīgs, tas ir, noliedz problēmas esamību, lai neizskatītos nedrošs.

Dzīves laikā jūtas summējas, un padzīvojuši vīrieši un sievietes kļūst pavisam atšķirīgi.

Pēc 77 dzīves gadiem atkal sākas bērna vecums; ar to izskaidrojama vīriešu atklātība šajā periodā. Viņi nenoliedz bailes mani nemīl. Dieva valstībā kā galvenais ir radīts vīrietis. Vīrietis bez stresiem kļūst par ļoti labu vadītāju, viņam ar prieku pakļaujas. Ja vadītājam ir mīloša sieva, viņa veicina vīra augšupeju pa karj eras kāpnēm. Ja sāk valdīt sieviete, viņa vēlamo rezultātu spēj gūt tikai ar mīlestības palīdzību. Ja sieviete vēlas vadīt ar vīrišķīgiem paņēmieniem, iestādē rodas konflikts, cieš sievietes pašas un viņai pakļauto vīriešu veselība.

Vīrietim dzīvē jāieņem sava vieta. Ja tās nav, viņš cieš. Sekas — nepārtraukta cīņa starp vīriešiem un sievietēm par varu. Vīrietim jābūt galvenajam, bet sieviete grib būt galvenā. Tas gan nenozīmē, ka sievietei jāsēž mājās un tikai jāaudzina bērni. Sievietei jābūt savai vietai dzīvē.

Sieviete, kas vēlas valdīt, saslimst ar vīriešu slimībām (piemēram, jostas-krustu radikulītu un citām ķermeņa lejasdaļas slimībām). Vīrietim ar noliedzošu attieksmi pret sievietes vadību ir tādas pašas kaites.

Izeja ir — atbrīvoties no bailēm mani nemīl un tad arī atbrīvosies saprāts. Jūs atradīsit savu vietu dzīvē.

Cilvēks, kas piespiež sevi dzīvot tā, lai patiktu visiem, pirmām kārtām bendē sevi un savu ģimeni. Tas, kurš darbu uzskata par svarīgāku nekā mīlestība, pēdējo zaudē. Darbs nav mīlestība, bet mīlestība — tas ir darbs.

Atceros kādu trīspadsmitgadīgu zēnu ar spēcīgi deformētu mugurkaulu, kuram es teicu: „Tu tik loti baidies no sava tēva, ka esi kļuvis pavisam šķībs. Tik liels smagums tavā galvā ir tāpēc, ka tajā mājo bailes no tā, ka tevi nemīl." Bērns, no kura iepriekš nācās vilktin vilkt vārdus, kas sēdēja, piekalis skatienu grīdai, piepeši palūkojās manī asi un gudri, saķēra galvu abām rokām un sarūgtinājumā iekliedzās: „Bet viņi saka — man esot koka pauris! Man taču ir tik slikti!"

Bērns, piedod savām bailēm, ka tevi nemīl, un no tava koka paura iznāks gudra galviņa. Līdz ši m bailes neļāva atvērties tavam prātam. Tavs mugurkauls varēs sākt iztaisnoties. Un izrādīsies, ka vecāki tevi mīl. Diemžēl arī viņiem ir savas bailes.

Ikdienas pieredze liecina, ka jauniešu un bērnu reakcija ir vienāda. Viņi ir īsti malači. Viņi nevaicā: „Es neesmu darījis nekā slikta, kāpēc man jālūdz piedošana? Tieši citiem man būtu jālūdz piedošana." Līdz šim es neesmu sastapusi neviena šāda jauna cilvēka, bet padzīvojušie allaž tiepjas.

Pieaugušo bailes, ko viņi noliedz, bloķē galvu. Tā tiesā apsūdzētajam liek atvainoties cietušajam, un pēdējais augstprātīgi un žēlīgi piedod, ka tik es būtu labāks par citiem. Vai gan tā ir piedošana? Cilvēki, centieties saprast, ka ienaids būs un paliks ienaids, un tas vēl vairāk palielināsies, pazemoj ot uzvarētāja priekā. Cēlonis bija provokācija, noziegums bija sekas. Pareizi būs, ja atvainosies provokators un

vainīgais (sekas) piedos. Tikai tagad vainīgais var lūgt piedošanu, ka viņš pacēlis roku.

Provokatore audzē citas bailes. Palielinoties bailes izraisa dusmas. Un nav dvēseles miera.

Savādi, ka ļaudis masveidā bezatbildīgi sliecas pretī pašapmānam.

Parastie pašapmāna veidi:

1.    Aizmiršana. Iedomājieties, ka jūsos iemājojušas bailes un nostiprinājušās saules pinumā. Es tās negribu, baidos no tām. Lai tās neredzētu, noņemu no acīm baiļu joslu un velku sev līdzi kā garu saiti un slēpju aiz stūra, un nospiežu ar lielu akmeni. Tur tās glabājas gadu, divus vai desmit gadus. Es brīvi pastai gājos, jo nekas mani netraucē, un es pati ticu, apgalvodama: „Man nav baiļu." Tomēr akmens drūp. Kādā jaukā dienā atčāpo kaķis un ar asti akmeni nogrūž. Atraisās baiļu saikne un sāpīgi man iebelž, jo ar gadiem saite kļuvusi resnāka un pārvērtusies par virvi.

2.    Pašiedvesma. Bailes ir līdzīgas pelei, kas ieķeras manā saules pinumā ar savu garo melno asti. Es sevi iedvesmoju: „Viss ir labi un būs vēl labāk." Desmit reižu, simt reižu, miljons reižu. Kā zelta graudi tie krājas lielā kaudzē, un es priecājos. Viss ir tik labi. Bet šī pele savā nodabā skrap, skrap, skrap… Pele ir pieņēmusies spēkā, un tagad to vairs tik viegli nenotvert.

3.    Melnu saucu par baltu. Uztraucos, šaubos, jūtos nedroši, ticu zīmēm, jūtos bikli, baiļojos, man ir daudz dažādu kompleksu, attaisnoju savu nenoteiktību, pamatoju to, meklēju vainīgos, bet man nav drosmes

pateikt: „MAN BAIL." Bailes — tas ir baiss vārds, tik baiss, ka labāk sevi krāpšu vai noliegšu, bet tikai neatzīšos sev.

4.    Noliegums. Visu, ko nevaru redzēt un aptaustīt ar roku, var noliegt, tomēr tas pastāv. Vai tā būtu vainas izjūta, bailes vai dusmas — tās dara savu darāmo par spīti to esamības noliegumam. Jo vairāk cilvēks ieslīgst materiālajā dzīvē, jo vairāk viņš iegrimst pašapmānā. Dzer hormonālos preparātus, bet paša kauli gandrīz vai lūst no atmiekšķēšanās. Visu viņš prot attaisnot, tomēr par bailēm runāt nevēlas. Bailes bloķē virsnieres, cilvēks lieto hormonālos preparātus un ar bailēm domā, kāda var būt šo tablešu iedarbība. Paskatieties uz sevi spogulī, mīļie ļautiņi. Ja jums ir neveselīga sejaskrāsa, vienaldzīgs, iebiedēts vai izmocīts skatiens, maisiņi zem acīm, kumpa mugura, savītusi āda, nekoptas rokas utt, jūsos mitinās BAILES MANI NEMĪL.

Atlaidiet tās brīvībā, pirms esat aptiekā izpircis visas zāles un sarūgtināts sapratis, ka sākat jukt prātā. Stundiņu pastrādājiet ar šīm bailēm un vēlreiz pieejiet pie spoguļa. Ja citas pārmaiņas pagaidām nav manāmas, vismaz jūsu acis atkal būs sākušas mirdzēt un izzudīs smagums galvā.

Kad viss kaitina, izraisa asaras, nevari sev rast vietu, gribas kaut ko salauzt vai par spīti bēdīgām beigām ar kādu sastrīdēties, vārdu sakot, kaut ko ne tā izdarīt, tas nozīmē, ka jūsu bailes pārsniegušas robežu un pārvērtušās dusmās, kas meklē iespēju iznīcināt citus vai jūs pašu. Cilvēks vairs sev neatskaitās par padarīto, jo smadzenes bloķē bailes.

Atbrīvojiet bailes! Tās jūsos nav iemājojušas, lai nodarītu sliktu! Jūs pats tās sevī uzņēmāt, jo bailes jums ir

vajadzīgas, lai no tām mācītos. Tās ir jūsu draugs. Jums ir tiesības pieņemt drauga pamācību vai ne.

Atbrīvojiet bailes, un jums vairs nevajadzēs raudāt. Cilvēkiem šķiet, ka piedot ir grūti. Un, cik dīvaini tas arī būtu, tik biedējoši, ka dažkārt ļaudis sāk meklēt citu izeju — meditācijās, fiziskā ķermeņa treniņos, dažādās austrumu enerģijas atjaunošanas metodēs. Tas viss ir labi, tikai ticiet man, bez piedošanas nevar. Kas baidās piedot, tam lemts iet ciešanu ceļu, jo sākotnējai jābūt domāšanai.

Atvainojiet, ja jūs saprotat mani no pusvārda un jūtat, ka apnicīgi vairākkārt pārstāstu vienu un to pašu domu. Jūsu gars ir atvērtāks, bet tas nedod tiesības mazāk mācīt citus. No savas pieredzes zinu, ka atkārtošana ir ārkārtīgi nozīmīga.

Diemžēl darbā nākas vērot, kā dažkārt manī veras acis, kas neredz, un manī klausās ar ausīm, kas nedzird. Un cilvēki nav nedz akli, nedz kurli. Es zinu, ka viņi aizies un stāstīs: „Sarunāja visādas muļķības par piedošanu, bet es kā slimojusi tā slimoju." Turklāt var saslimt vēl pamatīgāk, jo nemaz nemēģināja saprast un sadusmojās, neapzinoties, ka dusmojas un ir tik sašutuši paši par sevi. Tādā gadījumā veselībai arī ir jāpasliktinās. Bet pēc pāris dienām krīze paies un dīvainā kārtā radīsies atvieglojums.

Tad šis cilvēks kaut mazdrusciņ, tomēr padomās. Par spīti saprāta stūrgalvībai, ķermeņa apziņai situācija ir maz liet noskaidrojusies. Jo ķermenis taču dzird mūsu sarunu.

Man vaicā, kāpēc es neatsāku cilvēkiem, kas ierodas pēc veselības, bet paši sev palīdzēt negrib.

Godīgi sakot, dažas reizes esmu atteikusi, bet ne jau tāpēc, ka cilvēks būtu noziedznieks vai slikts kādā citā ziņā. Tie ir bijuši cilvēki, kas nevēlas neko saprast, ietiepīgi noliedz savas kļūdas, atzīst tikai savu patiesību un uzskata, ka veselību var nopirkt par naudu. Veselību nevar nopirkt par visiem pasaules dārgumiem.

Nekas neiznāks, ja cilvēks negrib, bet viņš var visu, ja vien pats vēlēsies. Šajā gadījumā tam vajadzīgs tikai skolotājs un mācība.

Vēl neviens no manis nav aizgājis, neguvis šādu paskaidrojumu. Ir daudz ļaužu, kas ir pamatīgi ielāgojuši rakstītās patiesības un standartdomāšanu, bet tādējādi viņi tur gūstā savu garu. Viņu visizplatītākā slimība ir neiroze — gars mēģina izlauzties brīvībā, bet prāts nelaiž.

Šādos gadījumos es jūtu, ka man jāizmanto piespiedu līdzekļi, jo arī bērniem liek mācīties, lai vēlāk viņiem būtu vieglāk. Un es lūdzu cilvēkam piedošanu, ka es viņu piespiežu un saku to, kas vajadzīgs. Iespējams, ka nākamais pamācošais piemērs palīdzēs man izskaidrot šo pieeju.

PATIESS GADĪJUMS

Atnāca maza auguma 45 gadus veca sieviete un teica: „Atcerieties, es atnācu pie jums pirms diviem mēnešiem un nekam nenoticēju, bet tagad esmu vesela."

„Oho! Kā tad jūs tā izveseļojāties, ja nenoticējāt?" ,.-

„Bet jūs taču teicāt: klau, ja reiz esat atnākusi, var būt, ka noderēs. Dzīve rūdīs."

Un ko gan dzīve rādīja?

Sieviete pastāstīja, kas bija noticis. Viņa dzīvo Tallinas priekšpilsētā. Reiz vasaras vakarā, atgriežoties no darbā, viņa ar acs kaktiņu pamanījusi, ka to mēģina apsteigt piedzēries jauns gara auguma vīrietis, turklāt tā saliecies, ka tik tikko noturējis līdzsvaru, kā jau parasti to dzērāji dara. Sieviete to pamanījusi, bet tūlīt iegrimusi savās domās.

Turpmākais noticis vienā mirklī. Vīrietis viņu sagrāba aiz kakla. Pēc mirkļa viņa jau gulēja uz muguras, uzbrucēja ceļgals to spieda pie zemes. Vīrieša rokā pazibēja nazis. Sieviete pat nepaguva izbīties.

Piepeši viņai galvā pazibēja no sirds plūstoši vārdi, ko viņa pati nemaz negaidīja: „Es tev, muļķīt, piedodu, tu nesaproti, ko dari…" Vairāk pārdomām laika nebija. Tajā pašā momentā viņu saķēra aiz apkakles, vienā rāvienā uzstutēja kājās, sakratīja kā pelavmaisu un „svētīja" šādiem vārdiem: „Tevi, kuce, pat nosist nav vērts." Tad noskurināja viņas stērbeles, atdeva somiņu un… viņa stāvēja ceļa vidū kā vientuļš stabs, kam apkārt nekad nekā nav bijis.

„Tikai mājās es sāku domāt un tagad esmu vesela," sieviete pabeidza savu stāstu, atklāti priecādamās par uzvaru.

Un tāpēc es nevienam neatsāku pamācību.

Būdama starpniece, es nododu jums pašas apgūto mācību, un, ja manā dvēselē rodas uztraukums to cilvēku veselības dēļ, kuri ietiepīgi grib būt slimi, netic labajam, tad es piedodu uztraukumam, ka tas ir uzradies. Piedodu sev, ka esmu to uzņēmusi sevī. Lūdzu piedošanu ķermenim, ka, uztraukdamās par cilvēkiem, esmu nodarījusi sev pāri. Un lūdzu piedošanu cilvēkiem, ka ar šo nemieru esmu nodarījusi viņiem sliktu un lieku viņiem izārstēties.

Cilvēka gribai jābūt brīvai. Pēc tam es atkal sāku mācīt tos, kas šīs zināšanas pieņem, kam tās nepieciešamas, lai sāktu jaunu attīstības ciklu.

Šīs grāmatas tapšanas procesā darbu dažkārt nācās pār traukt, kas ir pavisam saprotami j ebkuram autoram un kas tajā pašā laikā veicināja jaunas nodaļas rašanos. Uzskatu,

ka manis izklāstītais materiāls cilvēkiem jāpasniedz tā, lai viņi to pareizi saprastu un varētu izmantot.

Dzīve ir vienkārša, ja zinām un ievērojam tās likumus, bet, lai zinātu, tie jāapgūst, un tas vis nav tik vienkārši izdarāms.

Gan šo grāmatu, gan nodalu rakstīju ar domu izteikties visnotaļ kodolīgi, vispārināti un skaidri, bet darbā radās pārtraukums, kura laikā guvu mācību, par kuru gribu pastāstīt pēc iespējas sīkāk.

Bieži ir nācies redzēt, kā cilvēki noliedz savas bailes mani nemīl. Viņiem spēcīgi bloķēta galva, saistītas jūtas, apgrūtināta loģiskā domāšana, un tādā gadījumā noliegums ir parasta parādība. Ikdienā saka: domā pareizi. Cilvēks, kas nes sevī bailes mani nemīl, nespēj saprast, ko nozīmē domā pareizi. Viņaprāt, viņš jau tā domā pareizi.

Un cik cilvēkiem nav šāda stresa? Tādu gandrīz nemaz nav. Noliedzējs neapzināti uzskata, ka ir pārāks par citiem.

Strādādama ar saviem stresiem, es sapratu, ka, noņēmuši virsējo slāni, kas līdzīgs mizai, mēs zem tās atrodam īstas stresu iegulas. No sākuma man pat prātā tas neienāca. Stresi sāk vulkānisku izvirdumu.

Kad cilvēks izmanto baiļu atbrīvošanas metodi, pat ja no sākuma to dara ziņkāres dzīts vai to piespiež nepieciešamība sev palīdzēt, vispirms dažas dienas viņš ir iedvesmas pilns, emocionāli iepazīdams pats sevi, un pēc tam seko vētraina reakcija.

GADĪJUMS NO MANAS DZĪVES

Ikdienas darbs ar slimniekiem liecināja, ka bailes mani nemīl ir daudz precīzāk jāizskaidro. Domādama par to, kā tas labāk būtu izdarāms, es vakarā, guļot gultā, sāktu lūgt

Dieva palīdzību. Stundiņu nosnaudusies, pamodos ar skaidru galvu un sāku lūgt piedošanu bailēm mani nemīl.

Es piedodu, ka jūs atnācāt pie manis.

Es piedodu sev, ka es jūs pieņēmu.

Es lūdzu piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi tam nodarīju pāri.

Piepeši radās nepieciešamība iztēloties, kā būtu, ja mani patiešām neviens nemīlētu. Itin neviens.

Šīs šausmas atstāstīt nav iespējams. Es trīcēju un drebēju, jutu, ka tūlīt iziršu, mati slējās stāvus. Tās bija nāves priekš nojautas, bet nebija nāves baiļu. Galva palika skaidra.

Es sāku piedot šīm jūtām. Vienu reizi. Otru. Trešo… Šausmas nomainīja atvieglojuma izjūta. Es apzināti pacentos atcerēties šī šausmu stāvokļa izjūtas. Smadzeņu atbrīvošana iedarbojās nomierinoši. Ķermenim kļuva silti, drebuļi pārgāja.

Daudzus gadus man bija saspringti pleci un rokas. Pirms es sāku garīgi dziedināt, man bieži tirpa rokas un kļuva nejūtīga muguras augšdaļa. Tāpat kā visi, es agrāk to skaidroju ar smagu fizisku darbu, ko veicu kopš bērnības. Kad gāju mājās, stiepdama smagas somas ar produktiem, bet garām automobiļos brauca dāmas ar elegantām somiņām, es skumji nopūtos. Kā jau noprotat, es arī jutu, ka mani nemīl. Es nevienam neesmu vajadzīga, neesmu nekā vērta utt. Ko tur slēpt, dažkārt arī sadusmojos. Jūtas, kas vairākumam tik labi pazīstamas, vai nav tiesa?

Pēc piedošanas procedūras, kas laikam ilga vairākas stundas, es iemigu, bet, kad pamodos, atkārtoti lūdzu piedošanu. Apmierināta jutu, ka bailes ir mazinājušās.

(NB! Man jau agrāk bija nācies tās atbrīvot un vienmēr kļuva vieglāk.)

No rīta pamodos neparasti moža, bet, kad piecēlos no gultas, pat mazliet pakustoties muguras augšdaļā, plecos un rokās jutu asas sāpes. Šādas sāpes parasti rodas nākamajā dienā pēc pamatīgas fiziskas slodzes. Es sapratu, ka sāku sies reakcija. Palielinājās visa ķermeņa kustīgums, es jutos jauna.

Viss notika sestdienā — mājsaimnieču lielajā darba dienā, tāpēc es pilnā sparā metos sakopt māju. Tādējādi pieļāvu kļūdu. Slimīgas izjūtas muskuļos rodas no pārstrādāto sārņu uzkrāšanās, un man to vajadzēja atcerēties, todien vairāk dzert ūdeni, lai izskalotu sārņus. Kļūdu vajag labot, un vakarā es to arī izdarīju. Tajā pašā vakarā vēlreiz atkārtoju piedošanu, un nu to darīt bija daudz vieglāk.

No rīta pamodusies jutu, ka ķermenim ir viegli un patīkami. Sāpes muskuļos bija mitējušās, tikai kreisajā pleca locītavā kustoties radās spēcīgas pulsējošas sāpes kā pamatīga nervu iekaisuma gadījumā. Jo vairāk kustējos, jo sliktāk kļuva. Pat pieskarties bija sāpīgi. Vārdu sakot, ļauna sāpe — jo vairāk aiztiec, jo tā kļūst niknāka.

Kā paradusi, pacentos atrast iemeslu, lai to vēlāk izmantotu mācībai:

•        roka — bailes, ka mani nemīl;

•        kreisā puse — problēma ar vīru; ar vīru vakar viss bija kārtībā, tātad sāpes saistītas ar citiem vīriešiem;

•         sāpes krasi ļaunas — pamatīgas dusmas = naids;

•         kustoties nejūtīga vieta starp lāpstiņām — tātad sāpes

saistītas ar vainas izjūtu vai aizvainojumu.

Domājot par vakardienu, bez īpašas piepūles atrodu cēloni:

•         dusmas uz tiem, kas citus vaino par to, ka viņi nemīl un tajā pašā laikā nesaprot, ka pats ir šķērslis mīlestības ieplūšanai sevī,

•         vainas izjūta, ka tā arī neesmu pratusi viņiem izskaidrot šo dievišķo gudrību.

Vakar zvanīja trīs sievietes, žēlojās par savu dzīvi un veselību, visas trīs kā ar vienu pletni nopērtas: pašas ar savām bailēm mani nemīl aizmūrējušas ieeju mīlestības enerģijas ieplūšanai sevī, bet vaino vīru, tuviniekus utt.

Kāpēc manī radās dusmas = naids? Pie manis nāk pēc palīdzības, es mācu, meklēju cēloņus. Palīdzēt cilvēks var sev vienīgi pats, citi to izdarīt nevar un citiem nav arī atļauts. Bet, ja tu cilvēku māci daudz reižu, turklāt ja tev ir darīšana ar ļaudīm, kas paši risina garīgas problēmas, taču domāt nav iemācīti un grib, lai kāds cits sakārtotu viņu dzīvi, tad, atvainojiet, nevar nesadusmoties.

Manam ķermenim tamlīdzīgs skaidrojums nav vajadzīgs. Tas grib, lai es neuzņemtu sevī svešus stresus un atraisītos no savējiem. Velti tam teikt: „Klau, parasti jau es tā nedaru, nomierinies. Pie visa vainīgi viņi."

Tikai kāpēc trīs vienādi gadījumi vienā dienā? Savādi! Kamēr rakstīju šīs rindiņas, sāpe plecā pārgāja.

Kāpēc? Laikam jau tāpēc, ka bez šīm sāpēm es nebūtu uzrakstījusi šīs rindiņas. Bet uzrakstīju, tātad tā bija jānotiek. Dievs redz un zina. Tagad sāpes vairs nav vajadzīgas.

Ja ķermenis ar kādu kaiti dod ziņu, tas grib pateikt kaut ko svarīgu. Mācieties saprast ķermeni un pildīt tā padomus. Labāka drauga jau neatrast.

KĀPĒC TRADICIONĀLĀ MEDICĪNA NESADER AR ALTERNATĪVO?

*    Dus mojas tas… Kas?

Tas, kas baidās. Kad cilvēki lamājas visniknāk? Kad abiem nav taisnība un kad nevēlas pakāpties vai nolaisties līdz otra līmenim.

Man ir tā laime vienlaikus būt gan ārstei, gan dziedinošā spēka devējai, tāpēc uzdrošināšos pamēģināt atraisīt šo mezglu. Var būt, ka izdodas.

Tradicionālā medicīna skar parādības vai sekas, kuras izpaužas fiziskajā ķermenī. Ārstēšana ir seku likvidēšana. Svētīgais mērķis — profilakse — būs sapnis līdz brīdim, kad ārsts iemācīsies redzēt pasauli un cilvēku vienotā nešķiramā veselumā. Visi cilvēki zina, cik augsts ir pasaules medicīnas līmenis, un brīnās: cik tas zems pie mums!

Mīļie cilvēki! Jūs redzat tikai aparatūru, bet nesaskatāt mūsu ārstu būtību, kas jūs dziedina ar savu dvēseles spēku.

Daudzi ļaudis, ar kuriem tiekos, man stāsta, kāds viņiem ir grūts, saspringts un mazapmaksāts darbs. Liela atbildība, garas darba dienas, uztraukumi, kam nav gala arī mājās. Un tomēr varu teikt: neviens savu darbu neveic ar lielāku ziedošanos un spriedzi kā ārsts. Sevišķi skaidri esmu to sapratusi tagad, kad vairs nestrādāju slimnīcā.

Ārsts var būt drūms vai pat dusmīgs, jo ir noguris, viņš profesionālo darbību sāk 25 gadu vecumā un turpina līdz pensijai. Katru brīdi viņš ir gatavs ceļam pēc pirmā izsaukuma. Piecās minūtēs viņam jāpamostas, jāapģērbjas un jābūt garīgi gatavam sākt cīniņu aci pret aci ar nāvi. Šajā sadursmē viņu var nosmērēt un slīcināt visā, ko cilvēks ir sevī uzkrājis: ūdenī, asinīs, strutās, alkoholā, narkotikās,

fekālijās utt. No gaļas gabaliem viņam jāsašuj cilvēks. Un, ja šajā skumjpilnajā cīniņā nākas zaudēt, viņš sakož zobus, bet sirds iekšā raud. Tas, kurš grib saprast, sapratīs.

Cilvēce vēl nav apzinājusies, ka nāve ir dabīga parādība un par to pirmām kārtām atbild cilvēks pats. Vēl joprojām uzskata, ka tas ir ārsta uzdevums. Tiesa, arī ārsti sāk apgūt pareizu domāšanu, tomēr slimie protestē. Viņiem tas šķiet netaisni.

Un pēc minūtes šo pašu ārstu izsauc palīdzēt cilvēkam psihozes stāvoklī, kurš tikko pārnācis no ekstrasensa, kurš viņam paziņojis: jums ir vēzis. Jo ārsti jau viņu izmeklēja, bet, slimniekaprāt, neteica taisnību. Cilvēks ar negatīvu domāšanas ievirzi labprāt samierinās ar diagnozi — vēzis, jo viņam vajadzīga žēlošana, rūpes, līdzjūtība utt.

Iedomājieties sevi šādā situācijā un atrodiet risinājumu!

Man bieži vajadzējis risināt šo problēmu, bet ne vienmēr izdodas cilvēkam atdabūt skaidro prātu, jo bailes bloķē sesto un septīto čakru. Ja izdodas kaut vai panākt to, ka viņš piedodot sāk atbrīvot stresus un atnāk pie tevis, spēdams sakarīgi sarunāties, arī tas ir labi. Daži turpina staigāšanu pie ekstrasensiem, un katrs ekstrasenss papildina informāciju ar savu redzējumu — ja iepriekšējais diagnosticējis vēzi, nākamais katrā ziņā to apstiprinās. Visdrīzāk šis cilvēks ar vēzi būtu saslimis pēc 10 — 20 gadiem, jo tas viņam lemts, bet nu nomirs pēc pāris gadiem ar infarktu.

Diezgan daudz ir to gadījumu, kad mediķi diagnosticē vēzi, tomēr pirmais ekstrasenss izmanto savu paņēmienu, un pārējie vēzi nejūt. Cilvēks jau izdziest. Maģijas paņēmienus var izmantot tikai tādam slimniekam, kas noteikti atgriezīsies pie tā paša ekstrasensa, un tas labi jāizskaidro slimniekam, lai viņš saprastu. Slimnieks, piemēram, zina,

ka viņam dota papildu aizsardzība, bet viņam piepeši kļūst sliktāk un viņš ar pēdējiem spēkiem velkas pie cita ekstrasensa. Un ja tas spētu palīdzēt…

Godātie pacienti!

Reakcija pēc bioenerģētiskās ārstēšanas un paņēmieniem var būt ļoti asa, bet parasti ātri pāriet — vienas, piecu dienu laikā, un, kad jūs atbrīvosit savas bailes, sapratīsit, ka reakcija ir pavisam kas atšķirīgs no parastas temperatūras kāpšanas saslimstot. Priecājieties, ka maināties, — pēc krīzes jutīsit atbrīvotību.

Ja sliktā pašsajūta nepāriet un pastiprinās, piedodiet ekstrasensam, ka viņš nevilšus iedarbojies uz jums ar savu enerģiju, nesaprazdams, ka jūs nesaderat, vai ari kāda cita iemesla dēļ Piedodiet sev, ka to esat uzņēmis sevī, un lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi esat tam nodarījis pāri. Jūs atbrīvosities.

Personiski es uzskatu, ka piedodot, tātad radot uzticību, visi cilvēki kļūst enerģētiski saderīgi.

Dzīvei ir divas puses — garīgā un fiziskā, abas pagaidām vajadzīgas.

Ārsti orientējas fiziskajā dzīves daļā — šī zinātne attīstījusies gadu tūkstošiem. Un arī turpmāk attīstīsies, bet ar nosacījumu, ka atvērsies garīgajai pasaulei.

Tagad ir ļoti daudz gaišreģu, ekstrasensu, un tas ir labi.

Tomēr dārgie dziednieki!

Neaizmirstiet, ka intuitīvajai un racionālajai domāšanai jābūt līdzsvarā.

Ārstiem ir liela pieredze, viņi uzņemas atbildību par slimnieku. Ekstrasensi ne. Dažkārt slimnieki atnāk ar ekstrasensa noteiktu diagnozi cerībā, ka nu viņus izārstēs. Piemē ram, nesen atnāca kāda sieviete un paziņoja: „Mana niere

iestrēguši starp gurna kaula dalām un tāpēc sāp!" Nu ko lai saka? „Nekad vairs nerunājiet tādas muļķības!" — tāds bija mans vienīgais padoms. Tā bija lielākā palīdzība viņai. Pārējo viņa padarīja pati.

Mīļie cilvēki!

Kad jūs ejat pie ekstrasensa, paķeriet līdzi arī savu saprātu. Man nav jāskaidro, ka jūs piņķerējaties ap savu bēdu un meklējat palīdzību, bet jums noteikti jāsaglabā spēja kritiski domāt. Tāpat kā ārsti mēdz būt ļoti dažādi un jūs tos novērtējat pēc savas pieredzes, arī ekstrasensi var būt pavisam atšķirīgi. Tas nenozīmē, ka tie visi akli jāno melno.

Dārgie ekstrasensi!

Gars var attīstīties dažnedažādi, bet jebkurā gadījumā, pamatojoties uz to līmeni, kurā cilvēks bijis līdz šim. Kopš neatminamiem laikiem eksistē raganas un burvji, kas palīdz ar zālītēm, norunāšanu, lūgšanām, — tā ir mīlestības enerģija, un tā patiešām palīdz, bet dziednieki nekad nenosaka medicīnisku diagnozi. Gara atvēršanās notiek lēcienveidīgi un vareni un cilvēkos rada eiforiju. Cilvēks, kas līdz šim nespēja rast sevis izpausmi, jūt, ka pienācis laiks visiem pierādīt, kā vērts viņš ir.

Piedodiet eiforijai un iesākumam paņemiet rokās anatomijas mācību grāmatu, un to izlasiet. Iespējams, ka tad sapratīsit, kurp steidzas jūsu gars. Var būt, ka tas nepavisam nav dziednieka ceļš. Labu darīt var arī citādi. Izziniet sevi! īstam ekstrasensam jāatbild par saviem vārdiem. Kas to neievēro, tas par savu rīcību saņem atalgojumu, kā jau tas vienmēr noticis Dieva valstībā.

Ne velti ekstrasensi dažkārt smagi slimo. Tad jūs dodaties pie ārstiem, un viņi jums palīdz.

Jāņem vērā, ka mūsdienu cilvēkam ir labi attīstīts saprāts; cilvēks grib zināt, kas ar viņu noticis, kāpēc tā noticis, vai viņu var izārstēt un kā var izārstēt. Uz saprātīgu jautājumu jāsniedz saprātīga atbilde. Vienam cilvēkam diagnoze ir kā ķermenim piešūts cenrādis, citam — kaut kas līdzīgs ordenim, ko viņš saņēmis par ciešanām. Attieksme mēdz būt tik dažāda.

Daudz problēmu rada vieglprātība, diagnosticējot vēzi. Enerģētiskā informācija par vēzi ķermenī ieplūst arī gadījumā, ja ar vēzi slimo kaimiņi, vecāki u. c. Galvenais, ka cilvēks no tā baidās un baiļodamies sev piesaista.

Ja labi pameklē, visiem var atrast visu slimību diagnozes — galu galā mēs taču dzīvojam to atmosfēra. Arī gripa klaiņo mūsu vidū, tomēr ar gripu neslimo katrs. Sakot: „Es noņēmu no tevis slimību", mēs izraisām cilvēkā pozitīvas emocijas. Iznīcinām enerģētisko struktūru un sējam cilvēkā cerību. Bērnišķīgi uzticīgais var būt ļoti ilgu laiku vesels. Tomēr fons ir saglabājies — tā ir nespēja patstāvīgi domāt! Slimnieks turpina paļauties uz citu cilvēku palīdzību.

Auksta prāta cilvēks var arī nekā nejust, un viņa slimība neizzudīs. Var taču teikt: „Kāpēc tu esi atnācis, ja reiz netici?" Cilvēks nespēj noticēt, ja viņš neko nezina par enerģētiku. Bet to visu skaidrot — cik tas ir grūts un laikietilpīgs darbs! Mēle mežģīsies, smadzenes pārkarsīs, bet tad šis cilvēks beidzot sāks ar sevi strādāt. Un kas var būt labāk!

Efekta brīnumu gaidošs ekstrasenss tā arī turpinās gaidīt. Iedvesmai liktenis laiku pa laikam viņam atsūtīs ļoti uzņēmīgus cilvēkus, tomēr galvenokārt tas ir darbs sviedriem vaigā.

Par vēža rašanos es jau runāju iepriekš. Taču ekstrasenss, kas nosaka šādu diagnozi, cilvēku nāvējoši ievaino. Stipro ir ļoti maz. Bailes no vēža cilvēkā saglabāsies arī tad, ja simtiem ārstu, pamatojoties uz izmeklēšanas analīzēm, centīsies pierādīt, ka ar vēzi viņš neslimo. Tomēr reiz viņš sasirgs ar vēzi, jo bailes piesaista to, no kā viņš bīstas.

Doma dzīvo un darbojas neatkarīgi no tā, kā lūpas vai apziņa sūta nāvē.

Sevi cienošs gaišreģis nebārsta diagnozes pa labi un pa kreisi. Viņam jāzina, ka negatīvie spēki vienmēr ir gatavi „palīdzēt" un ka negatīvo piesaista tikai negatīva rīcība.

Es nenoliedzu, ka dažkārt vajadzīga šoka terapija, lai atmodinātu cilvēku no depresijas un apātijas. Mēdz gadīties, ka cilvēkā jāizraisa dusmas; tās ir kā pātaga nogurušam zirgam. Tas metas uz priekšu, bet pēcāk arī acis iemirdzas. Un, ja acīs parādās spozme, tā ir zīme, ka smadzenes sākušas strādāt. Lai vēlāk viņš jūs bar, bet jūs taču zināt, ka viņā ir modusies dzīvības enerģija, un drīz vien pēc sliktā nāks labais.

Labs gaišreģis saka taisnību. Var strīdēties par to, vai pareizi teikt acīs sūro patiesību. Es tiekos ar cilvēkiem, kam, to uzzinot, sākas psihoze, un arī ar tādiem, kas neticami ātri izķepurojas no bezcerīgas situācijas. Patiesības novērtējums atbilst cilvēka saprātam. Slimnieks, kas uzvar cīniņā ar nāvi, ir cilvēka vārda cienīgs. Ja cilvēks, ko ievelk kabinetā ar bezcerīgu diagnozi, ar gaišreģa palīdzību akti vizē smadzeņu darbību un pēc diviem mēnešiem paziņo, ka ir vesels un var iet uz darbu, šis cilvēks ir kā vērts. Darbs, ko viņš veic no rīta līdz vakaram, atbrīvojot bailes mani nemīl, zināms tikai viņam vienam. Bet tas labvēlīgi ietekmē visas viņa ģimenes dzīvi.

Daži cilvēki nāk daudz reižu, gaužas, raud un gaida, ka viņus izdziedinās, bet, ja viņiem izvirza noteikumu vai nu jūs sāksit ar sevi strādāt, atbrīvojot savus stresus, vai vairs šurp nenāciet, viņi arī nenāks. Jo labāk paliks slimi.

Ekstrasensi bieži izsakās līdzībās. To nosaka nepieciešamība nešokēt slimo, tomēr pateikt patiesību. Kam vajadzēs, tas sapratīs. Ekstrasensa teikto vada augstākie garīgie

spēki, kuru gudrību neapstrīd.

Pēc ekstrasensa apmeklējuma cilvēkam jāatgūst cerība, impulsi, domas, pozitīvas emocijas, savas aplamās dzīves novērtējums — tad viņš vismaz varēs sākt kaut ko labot. Viņam jāpapildina zināšanas un jānolemj, ko darīt tālāk: iet pie ārsta vai atgriezties mājās. Jo smagāka slimība, jo ātrāk jārīkojas. Tas, kurš to visu nav guvis, lai zina: viņš pats ir izvēlējies ekstrasensu.

Ja gars jau devis zīmi un jūs jūtat, ka no viņa rokām plūst dziedinoša enerģija, priecājieties, palīdziet sev, savai ģimenei, draugiem. Uzmanīgi vērojiet sevi — tā nav joka lieta, bet gan loti nopietna nodarbe. Padziļiniet atbildības izjūtu un vēlmi doties tālāk. Jums palīdzēs, ja vien jūsu vēlēšanās ir tīra un patiesa, tomēr ne uzreiz. Vispirms jājūt, ka ar paša prātu vairs nepietiek. Negaidiet Dieva žēlastību — diedelniekiem tiek vienīgi druskas. īstā gara barība jānopelna. Un šajā gadījumā var sev palīdzēt piedodot — lieciet galvai strādāt. Ekstrasensam pirmām kārtām jāizzina pašam sevi un arī jāpalīdz pašam sev. Diemžēl labprātāk parasti viņi pamāca slimniekus.

Mūsdienu cilvēkam ar tā praktisko prāta ievirzi grūti iedomāties, ka piedodot var sasniegt ko citu kā vien iekšēju apmierinātību ar savu cēlo žestu. Grūti saprast to, ko tu neredzi.

Tas attiecas arī uz dziedniekiem. Roku uzlikšanu saskatām ar acīm — tātad ārstējam. Bet šāda palīdzība ir tikai sākums.

Turklāt tas, kura gars ir atvēries un radusies nepieciešamība darīt labu, tic, un viņa darbība vainagojas ar panākumiem. Un šāds panākums ir veselība, labklājība un augšupvirzība.

Man ir nācies tikties ar dziedniekiem, kuri vēlas zināt, kas ar viņiem notiek, kā radusies slimība — šajā vai iepriekšējā dzīvē, bet katram manam vārdam pretī skan atbilde: es zinu, es zinu, es zinu.

Atvainojiet, bet no zināšanas vien jēgas ir maz. Ir jātiek vaļā no kaites. Kā? Es taču mācīju: piedodiet stresam — cēlonim. Dažkārt mēdz būt, ka daudz vieglāk to ir izskaidrot slimniekam, kurš nezina neko, nekā cilvēkam, kurš noklausījies neskaitāmas lekcijas un izlasījis daudz grā matu. Tad jūtu pretdarbību, mēģinājumus izlocīties, jo katram dziedniekam ir savas idejas un sava tehnika.

Vēlreiz akcentēju: vienīgais atbrīvojošais spēks Visumā ir piedošana, un to iemācīt mums atnāca Kristus. Tā nav mana mācība, es esmu tikai starpniece.

Garīgi attīstīties traucē dogmas. Ir parapsiholoģijas pasniedzēji, kas noliedz zināšanas medicīnā. Dieva valstībā ir spēkā zelta likums — zinības bagātina cilvēku. Un, pat ja ceļa sākumā tās var arī traucēt, turpmāk bez medicīnas galā netikt. Ikviens skolotājs, kas sāk propagandēt savu mācību kā vienīgo un aizmirst pateikt māceklim: „Būtisks ir tas, ko, cauraužot dvēselei, iemiesojam darbā, jo tas attīstīsies arī tad, ja manis nebūs," — nepadara kaut ko ļoti svarīgu. Vieds skolotājs māca saskarsmi, cienīt pretinieku, jo ļoti drīz jūs varat konstatēt, ka tas nepavisam nav ienaidnieks, bet gan draugs. Un arī ceļš jums ir kopīgs.

Nezinu, vai man ir izdevies kaut mazliet pārliecināt oponentus, ka apvainojumi un abpusējs izsmiekls ir abu kļūda. Tomēr gudrais no kļūdām mācās.

Ja slimnieks no mediķa dodas pie ekstrasensa, tad ar mediķi viss nav kārtībā. Un, ja otrādi, tad ar ekstrasensu viss nav kārtībā. Abām pusēm jāsecina, kādas bijušas kļūdas.

Bet vislielākā ir cilvēka paša atbildība. Kamēr veselību remontēs darbnīcās kā automobili, nekas labs neiznāks. Neviens jūs neatbrīvos no slimības, ko jūs rūpīgi esat gadiem krājis. Nevar, nespēj un arī nav jādara! Slimība — tā cilvēkam ir mācība, jūs pats to esat sevī uzņēmis. Ja negribat to saprast, nāksies ciest.

Es lieliski zinu, kā piktojas tie, kas, atnākuši pie manis, pieņemamajā telpā spiesti izlasīt īso nodaļu „Piedošana, mīlestība un veselība"; diemžēl bez iepriekšējām sākotnējām zināšanām mums nav par ko runāt. Domāju, ka izglītotam cilvēkam tas nesagādās grūtības, un pēc tam mēs varēsim tērēt laiku konkrētā, viņam vien adresētā sarunā.

Dusmas un skaudība trako ar tādu spēku, ka to atbalss noskan pa visu pilsētu. Aptiekā nervus nomierinošos līdzekļus pērk tikai iebaidītie un dusmīgie. Pašsaprotami, ka ļaunais neizveseļosies, jo viņam taču jābūt ļaunam. Bet tie, kas no manis sniegtās mācības gūst labumu un atlabst, zina, ka labais baro dvēseli un dod cerību iet uz priekšu un tālāk. Jūsu prieks ir ari mans prieks. Ar jums ir mana mīlestība. Ja jūs pašlaik lasāt šīs rindas, droši vien zināt, ka es runāju tieši ar jums. Ikviens ekstrasenss pazīst tos pašus priekus un tos pašus pārdzīvojumus.

Tradicionālā medicīna bīstas, ka to nobīdīs malā. Bailēm lielas acis, pat ja tām nav pamata.

Īpaši piesardzīgi jauno taku min ārsti, bīstoties no kolēģu iznīcinošā sarkasma. Ārsts, kas pievēršas paramedicīnai, uzskata, ka labāk būt anonīmam. Es jūs ļoti labi saprotu, jo protu lasīt domas, bet es saskatu arī to, kas atrodas aiz domām, redzu cēloni un sekas.

Piedodiet savām bailēm!

Un atkārtojiet šādas rindas:

Jo lielāks gliemežnīcas liekums,

Jo pērli brīnišķāku nes.

Jo sāpes skaudrākas ir sirdī,

Jo varenāks tavs radīšanas spēks.

No prieka nedzimst nekas pilnīgs.

Lai radītu — ir jāizcieš.

Aino Kabe

Ikviena zinātne reiz ir sākusies un iekarojusi pastāvēšanas tiesības. Ikviena patiesa zinātne stājusies blakus citām, nevis tās izstūmusi. Šķiet, ka gudrs cilvēks to sapratīs.

Līdz šīm cilvēce dzīvojusi instinktu līmenī. Šajā laikā nodarbināti tiek pieci seši procenti smadzeņu apjoma. Tā ir mācīšana ar ciešanām. Pēdējos divtūkstoš gadus cilvēka smadzenes gatavojas atvērties, un nu nepieciešamība pārvērtusies neizbēgamībā. Cilvēce pašlaik stāv krustcelēs — tie, kas pieņem Visuma Atbrīvošanas Mācību, ko pirmo reizi atnesa Kristus, iet tālāk. Kas nepieņem — tie… rāpjas atpakaļ.

Pasaules prakse liecina, ka tradicionālā medicīna arvien biežāk izmanto to cilvēku pakalpojumus, kam piemīt superordināras spējas.

ATKĀRTOŠANA ZINĀŠANU MĀTE

Šīs nodaļas rašanos noteikusi cilvēku tirdznieciskā attieksme pret sevi un savu veselību. Jāakcentē fakts, ka viss, ko cilvēks dara, ir viņa paša labā.

Atkārtošana ir domāšanas spēju attīstīšana.

Lēni lasot, cilvēks domā, sistematizē un kļūst gudrāks. Steidzīgums liecina par virspusējiem uzskatiem. Daudzi man teikuši, ka pārlasot „Mīlestība, piedošana, veselība", viņi iegūst informāciju, kurai iepriekšējā reizē nav pievērsuši uzmanību un ka pēc katras pārlasīšanas veselība uzlabojas. Kāpēc? Tāpēc ka viņi arvien labāk un labāk izprot savas slimības iemeslu. Tomēr arī pretēju gadījumu, maigi sakot, nav mazums. Kā nekā ikviens drīkst mācīties tā, kā grib.

Cilvēks piedzimst, lai mācītos, un mācās viņš no sliktā. Tāpat kā visam pastāvošajam, mācībai ir divas puses, divas iespējas:

•        caur mācību;

•        caur ciešanām.

Jau pirms divtūkstoš gadiem cilvēce bija nobriedusi mācībai ar saprāta palīdzību un par tās skolotāju tika atsūtīts Kristus, kurš mācīja piedodot atbrīvoties no sliktā, lai atvērtu ceļu labajam. Tomēr cilvēces vairākums izvēlējās ciešanu ceļu. Jebkura cilvēka izvēle ir brīva un svēta, bet ikvienam jāapzinās, ka jebkurai darbībai būs atbilstīgas sekas.

Kas mācās no ciešanām, tas piesārņo sevi un Zemi.

Mēs esam tik loti piesārņojuši Zemi, ka tā vairs nespēj paciest un būtu aizgājusi bojā, ja mums nebūtu ļauts arī turpmāk tāpat — muļķīgā kārtā — mācīties. Mēs Visumā

neesam vieni — ir daudz augstāki un gudrāki spēki par mums. Spēki, kas novērtē Zemi un tādējādi notur Visumu līdzsvarā, tāpēc cenšas mums garīgi palīdzēt, lai kaut kad mēs kļūtu gudrāki.

Pašlaik palīdzība tiek sniegta daudz ātrāk, jo līdz šim mēs fiziski attīstījāmies ātrāk nekā garīgi. Garīgās attīstības paātrinājums stresu lielā uzkrājumu dēļ izraisa dvēseles ciešanas, kuru pozitīvā ietekme ir tā, ka cilvēks pats sāk meklēt un atrast garīgo gudrību. Fiziskā līmenī ne atsevišķu ķermeni, ne cilvēci kopumā izārstēt jau vairs nevar, vairākums slimību kļuvušas hroniskas.

Dzīves pamats un radītājspēks ir Mīlestība.

Mīlestības enerģija pastāv it visur, tās ir pietiekami, un VISS SLIKAIS notiek Mīlestības nepietiekamības dēļ… Un šobrīd sliktā ir ļoti daudz.

Kas ir šis VISS un kālab tāda pretruna?

VISS — tie ir cilvēki, dzīvnieki, kukaiņi, koki, krūmi, situācijas, problēmas utt. Vārdu sakot, tā ir dzīve.

Lai dzīve būtu laba, mīlestības enerģijai jāpiepilda VISUS un VISU. Nepietiek ar to, ka mīlestība samesta kaudzē istabas stūrī vai kārtīgi glabājas plauktiņā, tāpat kā daudzie elektroni nav nekas, bet, kad piespiežam tos kustēties pa elektrisko ķēdi, mēs apgaismojam istabu.

Un arī mīlestības enerģijai jāplūst, jākustas, lai cilvēks justu, ka viņu mīl. Un pats mīlētu tā, lai otrs to justu. Mūsdienu cilvēki saka: „Es mīlu, bet mani nemīl." Šādas dvēseles sāpes izcieš visi: sievietes, vīrieši un bērni. Jo jaunāks cilvēks, jo spēcīgākas šīs jūtas viņā jau kopš pašas sākotnes,

kopš dzimšanas, un jo ātrāk tās uzkrājas.

Ja kāds apgalvo, ka viņā nav baiļu mani nemīl vai ka viņam nevienas būtnes mīlestība nav vajadzīga un dzīvē bez

tās var iztikt, tas nezina, kas ir mīlestība. Tas nesaprot, ka mūsu pastāvēšanu nosaka neredzama realitāte un ka saskatāmā matērija ir tikai niecīga Visa Vienotības — citiem vārdiem sakot, Dieva, — daļiņa. Un ka mūsu pasaules pašreizējās krīzes cēlonis ir tieši Dieva noliegšana. Ļaužu attieksme pret Dievu ir negatīva, naidīga, baiļpilna, vārdu sakot, — nesaprātīga.

Mīlestības enerģijas plūsmu bloķē bailes, īpaši bailes mani nemīl — tās ir vislielākās bailes.

Kad ķermenis nomirst, garam tās ir it kā dzīves mācību stundas beigas. Gars aiziet pārmainīties, un tad sākas jauna stunda nu jau jaunā ķermenī. Bet, kad iet bojā mīlestība, mirst gars, un gars no tā baidās, jo tas ir mīlestības enerģijas sakopojums, ko vēlāk radīt no jauna nav iespējams.

Bailes mani nemīl atrodas uz biolauka robežām kā siena, un tām izkļūt cauri iespējams tikai fiziski. Izkļūšana cauri baiļu fiziskajai sienai rada varmācības izjūtu un izraisa neizskaidrojamu nemieru, uztraukumu, tukšuma izjūtu dvēselē, vēlēšanos novērst kairinājumu.

Jūs visi zināt, kā ir, kad loti gribas aiziet pie kāda cilvēka, bet viņa klātbūtnē jūs jūtat neizskaidrojamu satraukumu, skumjas, bezjēdzību, dusmojaties uz sevi un nožēlojat, ka esat atnācis, lai gan jau iepriekš zinājāt, ka viss būs kā parasti. Jūs jūtat negatīvo enerģiju, saduroties jūsu baiļu sienām. Jo lielāka ir abpusējā neatbilstība, jo lielāks sarūgtinājums.

Bez mīlestības nav dzīves, un cilvēks arvien vairāk viļas, caursitot baiļu sienu, kas ar laiku kļūst arvien biezāka un sagādā arvien vairāk sāpju. Baiļu sienas dēļ arvien lielāka kļūst seksuālā izvirtība, bet ne jau tā piepildīt dvēseli ar mīlestību.

Kur sākas bailes?

Reiz sensenos laikos sievietei radās vēlēšanās valdīt pār vīrieti. Tas bija materiālisma aizsākums, sievietes augstākās varas sākums, kas cilvēku padarīja par lietu.

Tas bija cilvēcisko smadzeņu pilnīgošanas negatīvais blakusefekts, kas pierādīja, ka prāts, protams, ir kas labs, bet dabas likumus tam nepārspēt. Cilvēkam nav ļauts valdīt pār Dievu. Nevienam nav tiesību pār kādu valdīt. Laulības saites nedrīkst kļūt par vergu ķēdēm.

Dievs ir licis vīrietim būt par galvu un sievietei — par kaklu. Viņiem ir savi lieliski pienākumi un tiesības, par kuriem jāpriecājas un jāzina, ka viņu vieta pašlaik ir tur, kur tai jābūt. Ja galva uzskata, ka viņai ir tiesības nogriezt kaklu, tad tā nav īstā galva, īsts valdnieks paaugstina savu tautu, jo vieds valdnieks zina, ka bez tautas arī viņš nav galva. Tas, ka vīrietis bija kungs pār sievieti, ir kārtējā cilvēces kļūda, kuras dēļ mums nācies ciest.

Savukārt ja kakls grib būt augstāks par galvu, tāds ķermenis nevar būt vesels. Bet tāda ir sievietes vēlēšanās.

Gan vairākums vīriešu, gan sieviešu ir cieši pārliecināti, ka vainīga ir pretējā puse. Lai pravietiski pierādītu šo pozīciju ar mērķi pārliecinoši kādu apsūdzēt, viņiem uzkrāti tūkstošiem gadījumu no dzīves, bet cik sarūgtināts jūtas nelaimīgais cietējs, kad neatrodas laiks viņa uzklausīšanai.

Tas, kurš vēlas valdīt par katru cenu, sadusmos ies, ja viņam teiks: „Nemēdz būt ne labais, ne sliktais. Visā sliktajā ir labais, visā labajā — sliktais. Tas tikai jāatrod. Visu, kas liek cilvēkam ciest, viņš pats sev piesaista, aplami domājot. Pārmainiet savu domāšanu, atraisiet savu naidu, un jūsu laulātais draugs kļūs citāds. Noteikti."

Vairākums sadusmoto ļaužu nespēj tam noticēt, jo viņi ir iemācīti visu sasniegt ar spēku.

Vēl kāds baidās, ka ikviena skaļi izteikta frāze ir tiešs nosodījums. Es atceros kādu simpātisku dāmu — skolas direktori. Jo ilgāk viņa klausījās, jo mazāk dzirdēja — bailes, ka viņai pateiks: viņa ir vainīga, viņa ir slikta, auga acu priekšā. Viņa jau vairs nekā nesaprata, galvā radās nepatīkams smagums — tik ļoti viņa gribēja būt laba. Es sacīju: „Visi cilvēki pēc savas dabas ir labi, arī jūs. Tikai jūsu stresi gaida, lai jūs tos atbrīvojat." Radās iespaids, it kā ar adatu kāds būtu pārdūris piepūstu gaisa balonu. Negatīvās enerģijas aizsprosts mirklī izzuda. Manā priekšā stāvēja iebiedēta skolniece, kas gaidīja sodu, bet nesaprata, ka tā nebūs. Tik loti bija pieradusi pie sunīšanas. Tāds ir cilvēks, kas dzīvo baiļu varā.

Dažādās dzīvēs mēs mēdzam būt gan sieviete, gan vīrietis; tādējādi materiālisms kļūst par cilvēces mācību stundu. Mēs gribējām uzzināt, kas atgadīsies, ja tiks pārkāpti dabas likumi un lietām būs atjauts valdīt pār mums. Vēlme valdīt, būt pārākam pār citiem atņem prātu un padara slimu ķermeni, turklāt gan tam, kurš valda, gan tam, kurš ļauj valdīt pār sevi.

Kopš tiem laikiem, kad mātesmāte sagribēja valdīt pār. vīrieti, viņā nodzisa sākotnējais mātišķais instinkts.

Ko tas nozīmē?

Kad sieviete likās vienā gultā ar vīrieti, viņa ieņēma bērnu. Tas notika instinktu līmenī, un bērns, garā ieradies pie simboliskā savas dzīves sliekšņa, tika saņemts ar mīlestību. Kā zināms, gars ir „ego". „Ego" ir divas puses: pašcieņas jūtas un egoisms. Katram garam nepieciešama

mīlestība, tātad sagaidīšana, uzaicinājums dzīvot. Izzūdot mātes instinktam, radās sekss, bet māte, kas nododas seksam,

precīzi nezina, kad viņa ieņem bērnu. Bērns, kas ieradies pie savas dzīves sliekšņa, saņem visas dzīves problēmas, kas ir vecākiem, jo negatīvo emociju spēks ir to ātrums. Sliktajam ir ātras kājas.

Bērna gara būtība ir mīlestība — patiesa, tīra un mūžīga. Tomēr viņš ir maigs un viegli ievainojams, un viņā uzreiz rodas sajūta, ka to nemīl, jo neviens viņam nesaka: „Es tevi mīlu. Nāc šurp, lai augtu dzīves priekam." Bailes, ka mani nemīl, ļaužu vairākumam saglabājušās vēl no iepriekšējās dzīves.

Kam vairāk dots, no tā arī vairāk tiek prasīts.

Mātesmātes saprāts bija mazattīstīts, mūsdienu sieviete ir daudz gudrāka, tātad mūsdienu mātei viss jādara saprātīgāk.

Pašlaik māte visu grūtniecības laiku kļūdās, nesapraz dama, ka viņai blakus ir augsts gars, kas visu dzird, visu redz un visu saprot. Un vēlas apgūt tagadējās fiziskās dzīves mācību stundas. Viņš joprojām to dara caur ciešanām, lai gan vajadzētu caur mācību, jo tam ir pienācis laiks.

Pirmais skolotājs ir māte. Katra skolotāja pienākums ir iemācīt patiesu sirdsgudrību. Mūsdienu materiālistis kais cilvēks nezina patieso gudrību, tāpēc skolotāju darbs ir ļoti grūts. Bet šādus attaisnojumus ķermenis jau neuz klausa.

Gars, dvēsele un ķermenis dzīvo pēc dabas likumiem. Ja mūsu saprāts nepareizi izprot dzīvi, cieš ķermenis. Ikviens, kas māca nepareizi, uzņem sevī vainas izjūtu, nervozitāti, nenoteiktību un kļūdu meklēšanu citos.

Mātei kā skolotājai nepieciešama prasme pareizi mācīt gan savā, gan nākamo paaudžu vārdā. Savas un savu nākamo bērnu dzīvju vārdā. Jebkura cilvēka domai ir iedarbības spēks, bet mātes doma ir īpaši varena. Neredzamā saikne ar māti ir mūžīga.

Katrai mātei vajadzētu izlūgties piedošanu savam bērnam par to, ka viņa:

•         ieņemot bērnu, nav to aicinājusi dzīvē ar mīlestību;

•         iznēsājot viņu, nav izskaidrojusi tam katru negatīvo domu, vārdu vai rīcību un nav lūgusi piedošanu bērnam;

•         nezina, ka bērns piedzimst pats un tikai gaida mātes mīlestības saucienu;

•         laižot bērnu pasaulē, mīlestības vietā ir devusi nostiprinājušās bailes mani nemīl.

Mātei būtu sev jāpiedod, ka viņai par to visu nav bijis ne jausmas un viņa nav to izdarījusi. Visas neizlabotās kļūdas mātes dvēselē atspoguļojas kā neizskaidrojama vainas izjūta.

Mātei būtu jālūdz piedošana savam ķermenim, ka šo kļūdu dēļ viņa tam nodarījusi pāri.

Bērns ir mājas pavarda spogulis, vai vecāki grib to atzīt vai ne. Un katram mūsdienu bērnam būtu mātei tas viss jāpiedod. Tad bērni beigs gausties, ka māte un tēvs viņus nemīl. Tā nav parasta sūrošanās, tās ir patiesas dvēseles sāpes, jo mūsdienu vecāku patmīlīgā mīlestība ievaino sāpīgi.

Mūsdienu bērnam raksturīgs šāds tipisks apgalvojums: „Es zinu, ka vecāki mani mīl, bet es to nejūtu, toties jūtu, ka mani nemīl. Viņi to tik vien zina, kā aizliegt, pavēlēt, pamācīt, un man tas ļoti sāp."

Mīļās mātes! Saprotiet pareizi, tā nav apsūdzība, bet gan kļūdas, kas gaida, lai tās izlabotu. Vecāki var mīlēt bērnu vairāk nekā vajag, bet viņu mīlestība atduras pret baiļu sienu un līdz bērnam nenokļūst. Toties nokļūst augstai garīgai mīlestībai pretējais — patmīlīgā mīlestība. Tā arī nodara sāpes. Māte ar savām bailēm valda pār bērnu jau kopš mazotnes. Māte ar bērnu ir saistīta ar neredzamu nabas

saiti, tādējādi māte pār bērnu valda caur saules pinumu. Zīdaiņu zarnu trakta traucējumi, infekcijas, ko rada zarnu nūjiņas, gastrīts, zarnu trakta iekaisumi utt. liecina, ka māte ir iebiedēta un dusmīga. Ja māte piedos savām spīvajām bailēm, bērnam izzudīs pat gremošanas trakta infekcijas slimības. Apendicīts bērnam pāriet bez operācijas, ja vecāku dzīvē rodas izeja no strupceļa. Vecāku problēmas nevar izzust, pirms viņi neatbrīvojas no bailēm mani nemīl. Pēc tam no materiālo problēmu izraisītajām bailēm utt. Tad viņi atkal atgūst spēju normāli domāt un rod glābēju izeju. Saprāta līmenis ir fiziskais līmenis. Pēc pavēles nemīl neviens. Katrs tēvs un katra māte prot pieprasīt, lai bērni un laulātais draugs viņu mīlētu, nesaprazdami, ka viņu pašu mīlestība nesasilda nevienu sirdi. Iedomājieties māti, kas jūt bailes mani nemīl (un mūsdienās diezin vai mēdz būt citādi). Viņa atrodas aiz savas baiļu sienas, mīl, mokās, ir sarūgtināta, jo jūt, ka viss notiek pilnīgi pretēji tam, kā gribētos, bet visi viņas labie nodomi atduras pret šo sienu.

Sievietes dvēselē ir mīlestības avots, vīrieša dvēselē tā nav. Vīrietis ir spēka iemiesojums.

Sievietes mīlestības avots izstrādā tik daudz mīlestības, ka appludina pašu avotu un ar laiku pārvēršas mutuļojošā vulkānā, bet neviens to nejūt, jo baiļu siena neļauj mīlestībai izplūst. Toties naidam, kā jau negācijai, piemīt graujošs spēks, kas tiek cauri jebkurai sienai.

Vīram un bērniem, kam nepieciešama mīlestība, vienmēr jātiek cauri sienai, sagādājot sev sāpes, tomēr mīlestību, kas nepārtraukti pildītu dvēseli, viņi tik un tā nesa ņem. Tikai atrodas cits cita skavās = atrodas cits cita biolaukā, razdami pilnīgu mīlestības izjūtu.

Un, tā kā visu laiku tas nav iespējams, sarūgtinājums kļūst arvien lielāks. Vīrs (un dēls):

•         novēršas;

•         noslēdzas sevī un uzklausa mātes apvainojumus, ka tie viņu nemīl;

•         aiziet un slīcina savas bēdas alkoholā

•         kļūst par narkomāniem;

•         top par psihiatriskās klīnikas pacientiem; sapinās ar noziedzības pasauli;

•         dodas meklēt citu mīlestības avotu, jo vīrietis nevar dzīvot bez sievietes mīlestības.

Bez mīlestības dzīvot nevar neviens. Tas ir dabas likums, un sievietes aizliegumi šādā gadījumā nelīdzēs.

Bieži mēdz būt tā, ka vīrietis nemaz nemeklē intīmus kontaktus ārpus mājas, bet negaidot sveša sieviete var piepildīt vīrieša dvēseli ar garīgu mīlestību. Vīrietim var kļūt silti ap sirdi, redzot jauku jaunu meiteni, un apvainoties par to uz viņu nevar. Parasti s ieva netic savam vīram un, nepa matoti pārmetot, noved viņu līdz tādam stāvoklim, kad apsūdzības var kļūt visnotaļ pamatotas.

Greizsirdība ir gan sieviešu, gan vīriešu stress. Vienkāršoti sakot, tas ir ļaunprātīgi apsūdzošs naids, kura cēlonis ir bailes, ka mani nemīl. Ja laulātais draugs ir greizsirdīgs, otra puse agri vai vēlu dosies īstenot izteiktos pārmetumus, atbilstīgi savas motivācijas un pārliecības līmenim. Pat ja neuzticība pieļauta tikai domās, otrs to jutīs. Vēlāk veltīgi sevi attaisnot, ka es, tā teikt, ja arī pārmetu, tad pavisam mazdrusciņ, skat, kā citi skandalē. Dzīvesbiedra pacietības mērs bija pārpilns jau pirms mūsu laulībām, tāpēc viņš jūs izvēlējās, proti, tādu otro pusi, kas mazāk baras.

Katrai sievietei jāzina, ka viņa dabūs to, ko vēlas, pat j a vēlas tikai domās, tāpēc katrai sievietei skaidri un gudri jāprot formulēt savas domas — vēlmes. Diemžēl neapdomība pašlaik ir modē gan vīriešiem, gan sievietēm. Bet ķermenis nerēķinās ar to, ka mūsdienu cilvēki neprot pareizi domāt un labot savas kļūdas. Ķermenis zina tikai vienu: ja viņā iemitinājies stress, tam jāpiesaista sev līdzīgs, lai rastos slimība vai kāds dzīves pārbaudījums un cilvēks saprastu, ka to izraisījis tieši konkrētais stress. Tā ķermenis māca cilvēku. Ir jāiemācās pazīt katru ķermeņa signālu, tad dzīvē viss būs kārtībā.

Meita uz mātes baiļu sienu reaģē citādi. Viņai pašai dvēselē ir mīlestības avots, un, ja māte nodara sāpes, meita ātrāk attālinās, jo viņas dzīve nav atkarīga no mātes. Meita tikai loti ļoti grib mīlēt to māti, ko pati ar ārkārtīgu mīlestību izvēlējusies un kas tai visvairāk vajadzīga. Viņas baiļu bloķētā galviņa nespēj izprast šo šķērsli, un meitiņa sāk mīlestību diedelēt: kļūst par paklausīgu, pieklājīgu,

godprātīgu būtni un tā nodzīvo visu mūžu, lejot asaras iedomājoties vien, ka viņu nemīl. Vai arī dodas meklēt mīlestību citur, kļūdama par kritušu sievieti, prostitūtu u. tml.

Un šī briesmīgā dzīves traģēdija notiek tālab, ka cilvēks nevar iztikt bez mīlestības, tomēr novērst bloķējošās bailes neprot.

Dzīvnieki un daba kopumā ir zemākās dzīvības formas, viņu mīlestības plūsmai nav robežu, un cilvēks saskarsmē ar dabu cenšas atbrīvoties no dvēseles sāpēm. Nevajag iedomā ties, ka mīlestība plūst tikai no mātes un sievietes dvēseles.

Kad cilvēks piedod savām bailēm mani nemīl, viņš atveras arī dabas mīlestībai. Ar to pietiek, lai dzīvotu, nomierinātos, sāktu domāt.

Tomēr cilvēkam vajag, lai viņu mīlētu VISI, pretējā gadījumā viņš neuzskata sevi par cilvēku, tāpēc atkal un atkal ierodas sev līdzīgo vidū, un viņa sarūgtinājums aug augumā. Viņš sāk pieprasīt, niķoties, tiepties, niknoties, kļūst greizsirdīgs utt., nesaprazdams, ka patiesībā tā ir varmācība, ar ko mīlestību var vienīgi atgrūst.

Tam, kurš grib, lai viņu mīl, jāzina, ka mīlestību piesaista tikai ar mīlestību. Tikai tāds tādu piesaista. Atbrīvojiet savu mīlestību no baiļu gūsta, tad jūs varēs mīlēt.

Bailes mani nemīl bloķē 4., 5., 6. un 7. čakru (mīlestība, saskarsme, cerība, ticība). Bieži bloķējums ir tik spēcīgs, ka šāds cilvēks noliedz šo baiļu esamību viņā. Bet, ja otrs viņam blakus atbrīvos savas bailes, tas ietekmēs arī pirmo, un viņš nomierināsies. Pakāpeniski dvēsele sāks atvērties labajam. Vēlāk prieks kļūs abpusējs. Tas, kurš rāda ar pirkstu uz citu un pieprasa, lai sāk viņš, jo viņš ir vainīgais, lai zina

—          cits ir ieradies veikt tavu pasūtījumu. Tev ar tavām bailēm bija vajadzīga iebiedēšana.

Daudz laužu bīstas no baiļu izjūtas, tās neatzīdami. Tas būtu kas līdzīgs kāda apvainošanai.

Vīrietis ar dzirdes un redzes traucējumiem tūlīt sāk atgaiņāties no sava stresa, jo nevēlas, lai kāds runātu sliktu par viņa mīļo sieviņu. Bailes tik ļoti bloķējušas viņa galvu, ka tas pat nepamana, ka vārds „sieva" — vispārināts sievišķā dzimuma jēdziens (kaite ir ķermeņa labajā pusē), un viņam nemaz neienāk prātā, ka viņa slimību varēja izraisīt māte, tante, kolēģes sievietes un bijušās mīļākās. Ne no šā, ne no tā redze un dzirde nezūd.

Ja ir slims kāds orgāns, vienmēr pavaicājiet:

•         Kādas bailes bloķējušas orgāna vēlēšanos veikt tā darbu?

•         Kāpēc acs negrib redzēt?

•         Kāpēc auss neuzdrošinās dzirdēt?

Bet varbūt jums gluži vienkārši ir izdevīgi mazliet pasli mot… Tikai neaizmirstiet, ka dzīve ir kustība uz priekšu un ka tāds tādu pievelk — slimība gruzd kā uguns zem pelniem.

Domājiet loģiski, un jūs noskaidrosiet slimības cēloni. Noliegt ir viegli, bet ķermeni jau tā neizdziedināsi. Ķermenim nav vajadzīgi attaisnojumi, paskaidrojumi, argumenti; tam nepieciešama brīvība! Ķermeņa valoda ir loģiska (sk. iepriekšminētās stresu izvietojuma tabulas).

Uz pieņemšanu atnāca jauna, skaista, kopta sieviete ar akcentēti patīkamām manierēm, kas robežojās ar klīrību. Viņa nesaprata, ka daba arī tāpat tai piešķīrusi gana sievišķības un skaistuma. Pārlieko svinīgumu radīja bailes, ka viņu nemīl. Viņa stāstīja par gaitām pie ārstiem, līdz minēja pašu ievērojamāko dakteri, kas slimības attīstību apturējis uz pusgadu. Patīkami redzēt cilvēku, kas prot uzvesties, bet grūti lūkoties cilvēkā, kas pats sevi krāpj.

Viņa bija atnākusi pie manis sakarā ar galvassāpēm un ginekoloģisku kaiti, par ko bija aizdomas uz onkoloģisku patoloģiju. Sievietei ir augsts amats, un viņa jūt, ka slimības saistītas ar darbu. (Izjūtas pareizas, bet domas aplamas.) Šaubās, vai varēs atrast citu darbu, kurā būtu tāda paša ranga vadītāja.

Es mēģināju izskaidrot viņas slimību iemeslu s.

Galvassāpes rada bailes, ka mani nemīl. Viņa nepārtrauca mani pusvārdā un nesāka iebilst, ka es kļūdos un šādu baiļu viņā nav. Viņa bija īsts mūsdienu darījumu sievietes ideāla iemiesojums — izturēta, labi audzināta, bet nesaprata, ka šis ārējais spožums viņai vajadzīgs tikai tālab, lai to mīlētu, un to diktē bailes, ka citādi viņu nemīlēs.

Galvassāpju iemesls bija bailes un valdonība vīrišķā manierē, lai patiktu priekšniecībai.

Cista labajā olnīcā viņai izzuda pēc ārstēšanās pie laba ārsta. Privātais ārsts mūsdienu cilvēkam šķiet pārticības iemiesojums, pat ja tā nepavisam nav. Ticība labam ārstam sievieti nomierināja = mazināja bailes, un cista uzsūcās — izzuda. Bet cistas un saaugumu rašanās cēlonis palika. Šis cēlonis bija bailes, ka neprotu saimnieciski veikt darāmo.

Izsakoties izsmalcinātāk, tas skanētu aptuveni tā: es esmu cienījams cilvēks cienījamā firmā un nevaru pieļaut, ka tiek aptraipīts firmas labais vārds. Man nav tiesību pievilt citus.

Saaugumi — tā ir drudžaina pieķeršanās saviem priekš statiem, savai pārliecībai. Cilvēks ar bloķētu galvu to citam neatzīs, labi ja būs godīgs kaut vai pret sevi.

Sievietes ķermenis to visu laiku atgādina ar savām slimībām: „Lūdzu atbrīvo savus stresus, tad varēsi strādāt tajā pašā darbā, tikai bez spriedzes, bez slimībām, bez lieka spēku patēriņa un — vissvarīgākais — sievišķīgi, sirsnīgi un mīli, nevienam nenodarot sāpes!"

Vēlreiz akcentēju:

Dabā nav vainas, ir kļūdas. Kļūda — tas ir labais, jo no tām mācāmies.

Kļūda jālabo, lai pierādītu ķermenim, ka to mīlu un esmu kļuvis gudrāks.

Vainas izjūta ir cilvēka izdomājums, bet tā gaida savu atbrīv ošanu.

Vainas izjūta bērnā rodas, jau atrodoties mātes miesās. Ja dzimstot bērns nodara pāri mātei, kaut ari vainīga ir viņa pati, ar savām bailēm izraisot dzemdību kanāla spazmas, bērnā izveidojas vainas izjūta — viņš ir nodarījis sāpes

visdārgākajam cilvēkam. Jebkura iejaukšanās dzemdību procesā — arī no mediķu puses — var palielināt bērna vainas izjūtu. Šāds bērns bailīgi vēro savu māti, attaisno viņas negatīvo uzvedību, nepazinoties, ka kļuvis par vergu, kas ar savu padevību kaitina citus; šāds bērns spēj pat saniknot.

Vainas izjūta mātes priekšā, ko jūt meita, liek viņai uzņemt sevī mātes problēmas, tikai pašlaik nevar nepamanīt vienīgi mātes grūto materiālo situāciju; vismaz to visi apgalvo. Pašlaik tas ir dzemdes audzēju rašanās cēlonis ļoti jaunām sievietēm, kuras nav pat vēl divdesmit gadu vecas. Un tā nav tikai trūcīgo problēma.

Jaunietēm vai jaunām sievietēm apstājas menstruālā funkcija vai rodas neauglība. Arī šajā gadījumā iemesls ir vainas izjūta mātes (un tēva) priekšā, bailes, ka mani vairs nemīlēs, ja es būšu nesaprātīga. Un saprātīga es esmu, ja nešķiežu naudu, visā klausu vecākus un nepārtraukti jūtu līdzi viņu materiālajās rūpēs. Labs bērns taču tā rīkojas. Vienīgi labā bērna ķermenis nespēj funkcionēt, ja enerģiju bloķē bailes no materiālajām problēmām.

Kāds gādīgs vectētiņš atnesa man sava mazdēla — septiņpadsmitgadīga jaunekļa — fotogrāfiju. Viņš bija izkritis no ceturtā stāva un jau pusgadu gulēja slimnīcā ar daudziem iegurņa un kāju lūzumiem, tomēr kauli nesaauga. Vēl vairāk — sākās osteomielīts. Jaunekļa traumas pirmcēlonis bija bailes mani nemīl. Tikai šāds stress provocē nesaprātīgu rīcību

—           tāpat vien no ceturtā stāva nekrīt. Iegurnis = ģimene. Saplaisājis iegurnis = sašķēlusies ģimene. Pār kājām valda bailes no ekonomiskajām problēmām. Jaunieša vecāku mājas strīdi, nepatikšanas ekonomisku problēmu dēļ, turklāt nu arī papildu tērēšanās viņa slimības dēļ, bet sekas — kaulu sadziedēšanas enerģijas blokāde.

Kad pēc nedēļas vecaistēvs devās apciemot mazdēlu, viņš to satika slimnīcas koridorā jau staigājot ar kruķu palīdzību. Drīz puisi izrakstīja uz mājām.

Cilvēkam ar spēcīgu vainas izjūtu katrs vārds var likties pārmetums = apvainojums. Bieža apvainošanās, bezvārdu strīdiņi vai noslēgšanās sevī = aizsardzības pozīcijas nodarbe; nepārtraukta spriedze = bailes ko man teiks? traucē normālā saskarē. Šāds bērns augot pats palielina savu vainas izjūtu līdz dzīvot traucējošam stresam. Jauniem ļaudīm nav viegli kontaktēties, viņiem raksturīga piesardzība. No bailēm mani nemīl bloķējas saskarsme, bet citi šādu uzvedību dēvē par muļķību, nekaunību utt. Uzkrājas sarūgtinājumi un vilšanās, bet pa muti var izsprukt kas tāds, no kā pašam kauns. Sākas atsvešināšanās, vientulība.

Bailes mani nemīl bloķē galvu, kaklu, plecus, muguras augšdaļu, rokas, muguru līdz 3. krūšu skriemelim ieskaitot, un izraisa:

• visas šo vietu slimības;

• visas psihiskās slimības;

• visas psihiskās novirzes:

1)         nelīdzsvarotību,

2) nekontrolējamu nesaprātīgu uzvedību;

3) atmiņas traucējumus;

4)     sliktas uztveres spējas tā dēvētajiem aprobežotajiem bērniem vai sklerotisku vāju atmiņu veciem cilvēkiem;

5)     vienaldzību pret sevi un citiem;

6) bezcerību;

7) ietiepību;

8) neticību labajam;

9)  sliktā meklēšanu un saskatīšanu visā;

10)   pārlieku prasīgumu, stingrību;

11)        absolūtu savu iespējamo kļūdu noliegumu.

Šāds cilvēks nesaprot, kas patiesībā ir labs un kas — slikts. Ja cilvēku bloķē bailes mani nemīl, viņam viss iet kā pa celmiem. Pat ja pašam šķiet, ka viņš visu dara labi, citi tā nedomā. Šāds cilvēks nespēj just ko pozitīvu, jo viņam vajadzīgas bailes mani nemīl. Attīstīdamās šīs bailes veicina citu stresu rašanos.

Patiesībā cilvēkos var būt trīs pamatstresi: vainas izjūta, bailes un dusmas. Visus pārējos (piemēram, nemiers, sarūgtinājums, vilšanās, ietiepība, atbildības izjūta) var reducēt uz pamatstresu. Stresam ir sava valoda: pēc tā sarežģītības var spriest par cilvēka izglītības līmeni.

Līdzīgs piesaista līdzīgu, tāpēc uzkrājoties vainas izjūta pāraug bailēs, savukārt bailes izraisa dusmas. Dusmas cilvēku iznīcina.

Destruktīvs naids rada vēzi.

Vēzi izārstē, ja cilvēks pirmām kārtām atbrīvojas no bailēm mani nemīl; tad var vieglāk atraisīt stresu, kas raksturīgs konkrētajam orgānam.

Piemēram:

•        galvas smadzeņu vēzis — bailes, ka mani nemīl; kuņģa vēzis — piespiešana;

•        krūšu vēzis — tiek vainots vīrs, ka viņš mani nemīl;

•        prostatas dziedzera vēzis — bailes, ka mani vainos nevīrišķībā.

Šie piemēri raksturo konkrētus cilvēkus, kas ir izveseļojušies. Visi pamatstresi palielinājušies tiktāl, ka cilvēks kļuvis nikns. Visi, kas izārstējās, pēc dabas bijuši ļoti labi cilvēki, ārkārtīgi strādīgi un godprātīgi aiz bailēm, ka citādi

viņus nemīlēs. Viņu darba un kārtības mīlestība kļuvusi pilnīgi patoloģiska — tipiskie cīnītāji par pasaules pilnīgošanu uzskata, ka bez viņiem vai vismaz viņu pātagas dzīve apstāsies. Un tikai mīlestība tiem bija sveša, viņi bija mīlestības vergi, nesaprazdami, ka vergam nesaka „paldies". Vergs pats grib izjust bailes mani nemīl. Nepiepildītās cerības radījušas dusmas, izraisījušas vēzi.

Slimības attīstība.

Patoloģija nekad nerodas tukšā vietā. Ja mēs ievērotu ķermeņa dotās zīmes, slimība nerastos. Ja mēs domātu pareizi, nebūtu dažādu kaišu. Cilvēka ķermenis ir viņa uzticamais draugs, kurš nekad neko neatstās nepieskatījis, kurš vienmēr par visu informēs.

No mazā vienmēr rodas lielais.

•  Pirmajā posmā, kad jūt smagmi, nemierpilnu vārgu mu,

uzpūšas vēders u. tml., un tas viss īpaši izpaužas vakaros, bet neviens ārsts neko neatrod, un par ārstēšanos nav ne runa s. Labi, ja nenotur par simulantu vai neirastēniķi.

•  Otrajā posmā, kad ķermenis jūt, ka stress netiek atbrīvots,

viņam jāsāk koncentrēt negatīvo stresa enerģiju, lai cilvēks varētu to „uzkrāt". Viņš taču nevar izvadīt stresu ārpus sevis. Rodas jau saskatāms vai sajūtams uztraukums.

•  Trešajā posmā turpinās stresu uzkrāšanās un

nostiprināšanās, lai tie varētu savietoties, un orgānos vai dobumos uzkrājas šķidrums, veidojas cistas — labdabīgi audzēji.

•  Ceturtajā posmā nostiprinās jau blīvāki audzēji. Tādā

gadījumā parasti pieaug dusmas. Visizplatītākie un

pazīstamākie gļotādas jaunveidojumi ir adenoīdi un polipi.

Labdabīgie audzēji var kļūt cieti kā akmens un izaugt gigantiski, tomēr, ja cilvēkā nav pamatotu dusmu, vēzī tie nepārveidojas.

NB! Arī pamatotas dusmas ir dusmas.

Principā tāds pats ir arī pārliekas aptaukošanās rašanās mehānisms.

Ja cilvēks uzkrauj sev stresu kaudzi, pašaizliedzīgi grib atrisināt visas problēmas, viņš sāk kļūt resnāks, jo problēmas arvien pieaug un pieaug. Nepalīdz nedz īpašas diētas, nedz dārgas, modernas tabletes novājēšanai. Ja cilvēks mēnesi badojas un viņam vienlaikus neveicas biznesā, viņš — gluži pretēji — pieņemas svarā. Tam, kurš vēlas cīnīties ar dzīvi plecu pie pleca, jābūt ļoti platiem pleciem.

Cilvēks, kas atbrīvojas no bailēm ekonomisko problēmu priekšā, no vēlēšanās valdīt pār dzīvi un ļaudīm, tiek vaļā no liekajiem kilogramiem. Cīnītājtipa cilvēkiem to ir ļoti grūti izdarīt, jo viņi ir pieraduši, ka cīņā jāgūst panākumi.

Šajā pašā kategorijā ietilpst tā dēvētie biezādainie, kuri jau vairs nespēj uztvert ārējās pasaules signālus. Šie ļautiņi ir pasīvie cīnītāji, līdzīgi betona sienai. Bailes mani nemīl, kas tiem liek ārkārtīgi ciest un visu uzvelt sev, parasti tiek iedzītas dziļumos un īpaši nomāktas.

Es mācu atbrīvot bailes šādi:

Iztēlojieties, ka jūsu priekšā ir bailes mani nemīl. Tās katru dienu var būt citādas, izraisīt dažādas emocijas. Bet jūs zināt, ka tās ir jūsu bailes.

Tagad sāciet ar tām runāt kā ar draugu, kas ieradies jūs mācīt.

Es tev piedodu, ka tu esi pie manis atnācis. Es zinu, ka tu esi atnācis mani iemācīt, ka neesi mans ienaidnieks. Es tev pateicos, es esmu kļuvis gudrāks, tāpēc tagad vari iet prom. Piedod man, ka es tik ilgi tevi turēju savā gūstā, ierobežojot tavu brīvību (jebkurai enerģijai nepieciešama brīvība).

Es piedodu sev, ka uzņēmu tevi, ka agrāk citādi nepratu.

Mīļais ķermeni, piedod man, ka ar bailēm mani nemīl es nodarīju tev pāri gan tieši, gan ar citiem stresiem.

Atkārtojiet! Atkārtojiet! Atkārtojiet!

Arvien vairāk iedziļinieties. Lieciet klāt savas domas, sarunājieties ar savu stresu — jo iedves mojošāk, jo labāk. Ja esat māte un gribat izārstēt savu bērnu, rodiet kontaktu ar viņa garu un ar to kopā piedodiet bailēm mani nemīl. Iztēlojieties, ka bērna gars atrodas jums blakus, visu dzird, redz un saprot un jūs kopā ar to piedodat visiem stresiem pēc kārtas. Sākot ar trešo dzīvības gadu, bērns pats ar to var tikt galā, un viņš labprāt piedod katru dienu. Bērnu invalīdu gars bieži baidās atveseļoties — un ja nu piepeši viņu nemīlēs tā kā tagad.

Tagad viņu kopj un lolo. Viņš ir uzmanības centrā, viņu mīl. Iepriekšējā dzīvē viņš ir pārcietis tik smagu krīzi mīlestības nepietiekamības dēļ, tāpēc arī uz šo dzīvi paņēmis līdzi savas bailes. Mēdz būt gadījumi, kad bērna dvēseles sāpes ir tik lielas, ka viņš kļūst ietiepīgs un dusmīgs. Šādā situācijā māte pati var piedot stresiem, tāpat kā gadījumā ar zīdaini, līdz bērns pārmainīsies.

Daudzi bērni baidās no mātes (tēva); dažiem pietiek drosmes to paziņot skaļi.

Kāpēc tā?

Bērnam vajadzīga mātes mīlestība, bet, kad mātei ir slikti, viņš grib tai dot savu mīlestību. Viņam jāiekļūst mātes biolaukā cauri baiļu sienai, tomēr, būdams uzņēmīgs pret sāpēm, viņš bīstas no šīs sienas. Jo biezāka top siena, jo vairāk bērns attālinās un drīz jau vairs nespēs atnākt. Viņš kļūst apātisks, truls, raudulīgs un saslimst. Ja māte šādu bērnu paņems klēpī un samīļos, sāksies neremdināmas raudas, ko nekādi nebeig t un neizteikt vārdos. Labākajā gadījumā māte jutīs, ka bērnam vajag izraudāties, sliktākajā — sadusmosies, atgrūdis no sevis; kāds tu nejauks, pinkšķis man nav vajadzīgs!

Mūsdienu bērniem ir tik dziļas dvēseles brūces.

Ar laiku šāds bērns jūtas pazemots, kļūst dusmīgs un sāk atriebties. Viņa negativitāte pāraug vecāku negativitāti. Valdonīgā vecāku kārtības ieviešana mājās parasti ir nekārtības iemesls. Vecāki sevis attaisnošanai visbiežāk saka: „Man ir divi bērni. Kā tas nākas, ka viens ir kārtīgs, bet otrs nevīža?"

Mīļie vecāki! Atcerieties, kā jūs ieņēmāt savus bērnus? Iespējams, ka, ieņemot pirmo, jūs viens otru mīlējāt kā divi balodīši, bet, ieņemot otro, vēl nebijāt samierinājušies pēc strīda un devāties gulēt, joprojām dvēselē izjuzdami apvainojumu. Ar šādu „sveicienu" jūs sagaidījāt viņu uz dzīves sliekšņa… Bērns ir mājas pavarda spogulis. Tā bija, ir un būs! Vispamatīgākos stresus bērns iegūst ieņemšanas brīdī. Atcerieties to laiku un lūdziet bērnam piedošanu.

Un atbrīvojiet arī pārējos stresus. Ja, atbrīvojot pamatstresu, jūs atceraties kādu negatīvu pagātnes notikumu, tūlīt to atbrīvojiet; ne velti tas ienāca prātā tieši šobrīd. Tad turpiniet strādāt ar pamats tresu.

Visi pamatstresi ir katram cilvēkam, tāpēc visus cilvēkus viegli var aizvainot, iebiedēt vai sadusmot. Pat ja aizvainojumam nav pamata un tas vēlāk noskaidrojas, tomēr stress savu ir padarījis. Ja jūs neatzīstat, ka tas palielinājis vainas izjūtu, tad droši vien sadusmojis vai iebiedējis, un tāda ir tā iedarbības būtība.

Ja cilvēku sabiedē, viņā ne tikai pieaug bailes, bet arī rodas šaubas (vainas izjūta + bailes) vai dusmas (ar kādām tiesībām viņš tā uzvedas?).

Cilvēks uzņem sevī ārkārtīgi daudz stresu, jūtas sarūgtināts un nelaimīgs, ja viņam neveicas, ir slikti. Viņš meklē vainīgos, atrod, raud no žēluma pret sevi vai sadusmojas, atradis vainīgos, tomēr tas viss nelīdz. Un arī nevar līdzēt, jo cēlonis nav iznīdēts. Bailes mani nemīl padara galvu smagu, provocē migrēnu, paaugstina asinsspiedienu, rada skumjas, dzīves apnikumu, niknuma lēkmes, kas vēlāk mijas ar nožēlu, bet pa šo laiku dvēseles sāpes arvien padziļinās, līdz tiek atbrīvotas bailes mani nemīl.

Akcentēju vēlreiz: cilvēkā ir trīs pamatstresi, kas rada bailes mani nemīl. Visi pārējie daudzie stresi reducējami uz tiem. Kurš spēj kaut mazliet domāt, sapratīs, ka tā tas ir.

Jo vairāk cilvēks sarežģī savus stresus, jo sarežģītāka kļūst slimība. Cilvēks ar bloķētām smadzenēm neprot pie dot stresiem, neprot domāt vienkāršāk. Ne velti apgalvo, ka patiešām gudrs cilvēks izsakās vienkāršiem vārdiem, bet tas, kurš vēlas atstāt gudrinieka iespaidu, cenšas runāt pēc iespējas sarežģītāk, īsti neizprazdams lietas būtību.

Arī matemātikas uzdevumu daudz vieglāk atrisināt, ja to vienkāršo = vienādo. Mūsu ķermenis no mums gaida patiesumu un godīgumu, pat ja dažkārt mēs citu klātbūtnē māžojamies. Bet, ja gribam sacensties ar dabu, uzvarēs pēdējā.

Tikai sākdams atbrīvot stresus, cilvēks saprot, kā pats apgrūtinājis sev dzīvi. Jebkura negatīva doma, atmiņas vai bailes no nākotnes ir jāatbrīvo, jo ne jau velti tās jūs apciemojušas.

Nekas nenotiek nejauši. Ar savām domām cilvēks sev piesaista tieši tādu situāciju, kāda viņam vajadzīga mācībai. Un, ja izrādās, ka tā ir slikta, attiecīgi jāsecina un jāsāk vadīt savas domas.

Jauniņa studente, kurai bieži bija iesnas, iemācījās piedot aizskarošās piezīmes, lai ātrāk atbrīvotos no iesnām. Iesnas ātri pārgāja, bet drīz atkal atkārtojās. Meitene bija skaista, gudra. Tomēr jaunie puiši viņu nepamanīja, jo viņa norobežojās ar nepārvaramu baiļu sienu mani nemīl. Vajadzēja tikai sākt atbrīvot savas bailes, un viss pārmainījās. Kā pati sacīja: kolīdz tiku vaļā no puņķainā deguna, tā atnāca mīlestība.

Lēnīgas dabas cilvēks ar asarām acis saka: „Es nejūtu bailes, vismaz pie manis tās neatnāk. Bet spriedze tiešām ir, kā nu bez tās!" Mīļo cilvēk! Saspringtība, kas liek jums nepārtraukti turēties seglos, ir bailes mani nemīl. Jūs to darāt tālab, lai iztaptu citiem. Šāds cilvēks papildu pamatstresiem jūt bailes no bailēm.

Kas noliedz savus pamatstresus, tas sevi uzskata par pārāku. Kas nejūt bailes mani nemīl, tas mīl. Un mīlestība — tas ir viss labais, arī veselība, veiksme, pārticība, laime. Pats galvenais — garīgā atvērtība.

Cilvēks, ko nobloķē bailes mani nemīl, sāk saskatīt dzīves realitāti. Viņš sāk saredzēt labo un slikto to patiesajā saistībā. Dzīve kļūst saprotama. Dvēselē iemājo miers.

Šī cilvēka dzīvē tiek sūtīta MĪLESTĪBA. Bailes mani nemīl veido bērnā stresu ķēdi. Piedzimstot iemantotā vainas izjūta mātes priekšā, vēlāk vainas izjūta aplamas rīcības dēļ, jo šādam bērnam allaž gadās ķibeles, izraisa vainas izjūtas uzkrāšanos līdz kritiskai robežai.

Vainas izjūta pāraug bailēs — kas nu būs, es taču rīkojos slikti! Bailes piesaista bailes.

Uzkrādamās bailes izraisa dusmas. Pieaugdamas dusmas noved pie bojāejas.

Savukārt dusmām ir šādas attīstības stadijas.

Paniskās dusmas.

•         To iedarbība labi pamanāma mūsdienu bērnos, kas, vērodami vecāku dusmas, neapmierinātību, strīdus utt., redzēdami, kā tiek iznīcināta pasaulē lielākā vērtība — mīlestība, mēģina glābt, kas glābjams. Viņi kļūst nemierīgi, nervozi, cenšas sagraut baiļu sienu, lai pavērtu ceļu mīlestībai, bet viņu mērķis paliek neizprasts. Un bērni sāk sirgt ar alerģiskam slimībām. Lai kāda arī būtu medicīniskā diagnoze, vēlāk veidojas ādas slimība. Visiem šiem bērniem kopīgs ir tas, ka viņus nevar izārstēt, pirms nav atbrīvotas paniskās bailes.

•        Ja bērns jūt loti spēcīgas bailes mani nemīl, viņš aizslēdz muti ar atslēgu, neprotestē — paibērniņus taču mīl vairāk — un tiek pie astmas!

Nežēlīgās dusmas.

•         To iedarbība bieži vērojama mūsdienu pasaulē — visi kādu rāj neatkarīgi no laika, vietas un pašcieņas. Visi meklē slikto un to atrod. Atradējs saņem žultsakmeņus. Nesamierināmo ienaidnieku skaitam

atbilst žultsakmeņu skaits. Pilnīgodami operācijai nepieciešamo tehniku un

aparatūru, ķirurgi var izgriezt žultspūšlus vai visai cilvēcei, bet dusmas jau paliks…

•         Ja cilvēks jūt spēcīgas bailes marti nemīl, viņš aizver muti, glabā dvēselē slepenas dusmas un iemanto nierakmeņus — daudz bīstamāku slimību.

Ļaunprātīgās dusmas.

•         Ja cilvēks apsaukā, lād un apber lamām nīsto ienaidnieku viņa klātbūtnē, sākas strīds. Strīds nav nekas labs, bet tam ir arī pozitīvā puse — tiek noskaidrota patiesība. Niknākais nopelna lēnas attīstības un viegli konstatējamu vēzi.

•         Ja cilvēks jūt lielas bailes mani nemīl, viņš aizver lūpas un klusēdams nes sevī nelabvēlību, pakalpīgi darīdams visiem labu. Iespējams, ka viņa dvēselē slēpjas cilvēciski visnotaļ attaisnojamas dusmas, bet viņa ķermenim attaisnojumi nav vajadzīgi. Kad viņš nomirs, visi teiks: „Dzīve ir tik netaisna! Slikts cilvēks dzīvo un ir vesels, bet labs mirst briesmīgās mokās." Cilvēce ar tās bloķēto saprātu pat neizprot, kas ir slikts un kas — labs.

•         Kas atbrīvo savas bailes mani nemīl, tas noskaidro apbrīnojamas lietas. Izrādās, ka sliktais nepavisam nav tik slikts, bet labais — tik labs. Viss vienkārši pastāv labā un sliktā kopībā, bet izprotams ir miers, dzīvesprieks un, protams, veselība.

Vispārinot par bailēm var piebilst vēl ko.

Bailes izraisa mugurkaula slimības. Mugurkaulā atrodas galvenais enerģētiskais kanāls, tāpēc bailes negatīvi iedarbojas uz atbilstīgā rajona orgāniem.

Bailes mani nemīl valda pār galvu, kaklu, plecu joslu un rokām.

Bailes + mīlestība + vainas izjūta valda pār muguru padušu rajonā, ietverot 4. un 5. krūšu skriemeli, bet no priekšpuses tām pakļaujas sirds, plaušu vārti un krūtis.

•         Bailes, ka mani vainos par to, ka es nemīlu, izraisa sirds slimības. Mūsdienās tās ir tipisks to jauno vīriešu sirdskaišu cēlonis, kam būtībā nācies uzklausīt vecāku pārmetumus, no kuriem tie baidījās, un kas tagad spiesti tos uzklausīt no sievas mutes. Pārmetumam nav noteikti jābūt vārdiskam; tikpat efektīvi iedarbojas sejas izteiksme, asaras, nopūtas, sarauktas uzacis. Cilvēks ar vainas izjūtu ir viegli ievainojams.

•         Es pats pārmetu, ka cits mani nemīl. Ja sieva aiz savas baiļu sienas nevar saprast, ka viņa pati nesūta vīram mīlestību un nesaņem vīra mīlestību, bet raud, sūkstās un kļūst cietsirdīga greizsirdības dēļ, viņai rodas krūts vēzis. Dus mas ceļas no uzkrātām bailēm.

•         Bailes: kāds kādam pārmet, ka viņš nemīl. Bieži tā ir bērnu problēma, jo tiem nākas būt vecāku dzīves lieciniekiem. Mājās notiek asi strīdi, un bērns saslimst ar plaušu karsoni.

Nepārtraukta spriedze starp vecākiem neatkarīgi no iemesla izraisa bērna plaušu tuberkulozi.

Bailes + vainas izjūta + ekonomiskās problēmas ietekmē jostas skriemeļus. 3. un 4. jostas skriemelim atbilst dzimumorgāni. Ekonomiskā sfēra ir vīriešu rūpals. Sievietes būtība ir mājas pavarda siltums un mīlestība. Kas pārkāpj dabas likumus, pats arī cieš.

•         Bailes, ka man pārmetīs nespēju pabarot ģimeni, ka nepratīšu tikt galā ar darbu, nebūšu prasmīgs saimnieks, īsts vīrietis, izraisa impotenci un citas dzimumorgānu slimības. Tāda pati ir paššaustīšanas iedarbība.

•        Ja sieviete neprot sievišķīgi vadīt saimniecību, viņai sākas tā dēvētās sieviešu kaites. Ja sieviete valdonīgi, pazemojoši un nemierīgi iejaucas vīrieša darīšanās, tā ir neuzticības izrādīšana vīrietim, viņa pazemošana. Ja sieviete uzskata, ka ir stiprāka nekā vīrietis, saimniece, tad šādā ģimenē viss ir ar kājām gaisā. Sievišķīga sieviete neslimo ar sieviešu kaitēm.

•         Ekonomikā nodarbinātās sievietes bieži mēdz būt bez bērniem. Ja sieviete sev uzkrauj pārlieku daudz darba rūpju, no tā cieš iegurnis un ķermeņa lejasdaļa. Bērna būtība ir mīlestība, un viņu piesaista tikai mīlestība, mātes materiālās rūpes viņu atbaida. Bailes + ekonomiskās problēmas pakļauj ķermeņa lejasdaļu no krustiem līdz kāju pirkstu galiņiem. Krusti — seksuālās enerģijas rajons = kaislības.

Cilvēks, kura kaislības bloķē bailes no ekonomiskām problēmām, citiem vārdiem sakot, cilvēks, kas nepārtraukti uztraucas sava maka dēļ, saļimdams iekrīt gultā, lai aizmigtu, nevis nodotos seksam. Un parasti viņš nesaprot, ka tādējādi kļūst vēl nabagāks.

Visas ķermeņa lejasdaļas slimības — vai tā būtu gūžas locītavas deformēšanās, kaulu lūzumi, vēnu slimības, gangrēna vai šķībi novalkātas kurpes — rodas no ekonomiskas dabas uztraukumiem. Jo zemāk lokalizētas slimības, jo tuvāk kāju pirkstiem, jo vecāka problēma.

Ja cilvēks neatbrīvojas no bailēm ekonomisku problēmu dēļ, viņam attiecīgi jācieš. Tā kā vairākums mūsdienu cilvēku vēl nav apguvuši piedotspējas gudrību, loģiskā kārtā ekonomika atrodas krīzes situācijā. Parastā reakcija par iepriekšteikto ir šāda: viss nav tik vienkārši, kā jūs sakāt. Ticiet man — vieglāk ir atbrīvot stresus un pēc tam pakāpeniski uzlabot materiālo stāvokli, nekā ar buldozeru šķūrēt ceļu cauri dzīves grūtībām.

NB! Nav nejaušība, ka šajā grāmatā minētas dažādas pamatstresu kombinācijas.

Katram cilvēkam ir viņam vien raksturīgie individuālie stresi. Vainas izjūta, bailes vai dusmas var izpausties dažnedažādās kombinācijās, skarot visu un visus, turklāt ar atšķirīgu izpausmes pakāpi — no diskomforta izjūtas līdz nāvējošai iedarbei.

PATIESS GADĪJUMS

Pirmais gadījums.

Jauna sieviete sūdzas par galvas un mugurkaula sāpēm. Diagnoze — kakla un jostas-krustu radikulīts. Rentgenā redzamas dažādas pārmaiņas visā mugurkaulā. Galvassāpju iemesls ir bailes mani nemīl. Tas liek sievietei uzvesties tā, lai iztaptu vīram un citiem cilvēkiem, bet tas izdodas arvien retāk. Bailes izrādīties vainīgajai pakāpeniski pieaug, un vīrs drīz vien sāk uzskatīt, ka sieva patiešām ir vainīga. Vienu reizi par to, otru reizi — par šo, vai pasaulē maz aplamību?

Skelets = tēvs. Mugurkauls = princips.

Skeleta struktūra atgādina valkanus mālus. Vājš skelets mēdz būt cilvēkam, kura tēvs viņam nav bijis autoritāte. Tēvu mēs ar mīlestību izvēlamies paši, un tēvam jābūt autoritātei. Fiziski tēvs var būt pat invalīds, bet, ja es viņu cienu, man ir stiprs skelets.

Ja cilvēks kādam atļauj nomelnot sava tēva vārdu, pazemot viņa autoritāti, ciest nākas pašam. Pat ja nomelnotājs ir māte vai kāds cits, tā būs mana problēma, ja esmu to pieļāvis. Cilvēkam, kas savu tēvu (vai vienalga ko citu) vēlas redzēt labākā gaismā, tēvs tiešām kļūst labāks. Pret cilvēku kļūdām jāizturas ar izpratni, jo kļūdās visi.

Ir jāpied od.

Tātad:

1.    Piedodiet savam tēvam viņa vājības, kļūdas u. tml.

2.    Piedodiet sev, ka jūs tēvu tā uztvērāt.

3.    Lūdziet piedošanu savam skeletam, ka tēva niecīgās autoritātes dēļ esat izraisījis tā vārgumu un trauslumu.

4.    Piedodiet mātei, ka viņa mazinājusi tēva autoritāti.

5.    Lūdziet piedošanu savam tēvam, ka viņā pirmām kārtām saskatījāt slikto un viņu vērtējāt, ņemot to vērā.

Šai sievietei mugurkauls no 6. līdz 12. krūšu skriemelim ir šķībs. Cēlonis ir bailes izrādīties vainīgai.

Jostasvieta novirzīta uz kreiso pusi. Vīrs ir prasīgs, daudz ko uzveļ sievas pleciem, lai ātrāk iemantotu materiālo labklājību. Sievietes bailes, ka viņai pārmetīs: viņa nedara tik daudz, cik vajadzētu, viņu vairs nemīlēs, ja viņa neiztaps vīra velmem, spēcīgi liec mugurkaulu uz kreiso — vīrišķo pusi. Šī sieviete ir vīra īpašums.

Arī šīs sievietes vīrs baidās, ka viņu nemīl. Viņš mēģina izkalpot mīlestību, pelnīdams arvien vairāk naudas. Cer gūt panākumus un tad ļaut ģimenei atpūsties, bet pats visā nopietnībā sāk nodoties garīgām problēmām. Viņa bloķētā galva nesaprot, ka materiālās labklājības pieaugums aiz sedz horizonta skaidro līniju. Cilvēks sāc is no otra gala. Viņam ir sirds nepietiekamība, asinsrites traucējumi, alerģija un astma. Slimību cēloņus vēlreiz minēt laikam nevajag.

Viņu bērnam ir alerģija pret pārtikas produktiem. Bērns vēro vecāku nervozitāti, mīlestības bojāeju, dzenoties pēc bagātības. Ķermenis sāk protestēt pret ēdienu kā pirmo materiālo faktoru, kura dēļ mīļie vecāki iznīcina mīlestību.

Ja tagad šī sieviete un vīrietis piedotu visām bailēm, vainas izjūtai un dusmām, viņi ne tikai sasniegtu savu mērķi, bet arī izārstētos.

Jo vairāk cilvēks sliktajā meklē labo, jo ātrāk izārstējas.

Tas, kas slēpjas cilvēkā, izsprūk ārā kā iebiedētība, pār metumi vai dusmas. Katru reizi tas raksturo pašu cilvēku, nevis to, kam tas viss adresēts.

NB! Baiļu bloķēts, saprāts nespēj pareizi novērtēt situāciju.

Tā cilvēki cits citam nodara sāpes, bet piedošanu nelūdz. Sliktu vārdu mēģina nolīdzināt ar labu rīcību, bet tie ir dažādi līmeņi; to nevar izdarīt.

Slikts vārds nemēdz būt vienpusējs, tomēr tas neattaisno teicēja rīcību. Kas lūdz piedošanu, tas atrisina konfliktu, jo sarunā tiek noskaidrota patiesība.

Mūsdienu cilvēks var dvēselē nest apvainojumu kaut vai piecdesmit gadu, jo apvainotājs nav izlabojis kļūdu.

Visu, ko cilvēks dara, viņš saņem atpakaļ dubultā.

Apvainotais iemanto dvēseles mieru, ja pied os: „Es

piedodu tev, ka tu velti mani apvainoji. Es piedodu sev, ka nesu sirdī vainas izjūtu un tādējādi piesaistu sev apvainojumus. Mīļais ķermeni, piedod, ka ar vainas izjūtu un pārmetumiem nodaru tev sliktu un ļauju to darīt citiem."

Otrais gadījums.

Jaunam vīrietim alkohola psihoze. Lai viņu nomierinātu, pietika pasacīt: „Mīļo cilvēk! Šeit nepārmet, šeit nesoda, šeit netiesā. Kad gatavojāties nākt šurp, jūs taču jutāt, ka jums palīdzēs, tāpēc vispirms noticiet savām jūtām."

Vīrietis jutās tik nelaimīgs, viņš bija darījis tik daudz ļauna, vainas izjūta spieda pie zemes. Bailes mani nemīl nemitīgi lika darīt visiem labu. Pret naudu viņš izturējās kā vislielāko ļaunumu, neiedomādamies, ka nauda ir pavisam normāla materiālās pasaules sastāvdaļa. Tas, kurš godīgi pelna naudu, rīkojas pareizi, bet tas, kurš par naudu izsakās nicinoši, tomēr ar visu sirdi alkst visus pārspēt, pieļauj kļūdu. Un lietas būtība jau neslēpjas naudā.

Bailes mani nemīl izraisīja nemitīgu spriedzi attiecībās ar māti, ģimeni, lai gan vēlēja viņš tikai labu. Būdams ļoti jūtīgs, viņš metās no vienas galējības otrā, bet vajadzēja tikai pārkāpt slieksnim, kā viņā uzliesmoja ļauna ietiepība un pirksti drudžaini savilkās kulakos. Ar varu nācās sevi atturēt nemesties virsū sievietēm — tik asi viņš izjuta sieviešu baiļu sienu, kas ar laiku izvērtās nicinošā attieksmē — kas gan viņš par vīrieti. Uz tādu nevar paļauties.

Alkohols ļāva atslābināties. Ar apmierinājumu un lepnumu viņš piesūcās pilns kā ods un priecājās, ka var tik daudz iztempt. Kad palika skaidrā prātā, atgriezās vainas izjūta — vēl saasinātāka, un viņš to slīcināja arvien lielākā alkohola daudzumā.

Vainas izjūta akumulējās līdz robežai. Viņš apzinājās savu vainu un meklēja paņēmienu, kā sevi sodīt. Būtu aizgājis no dzīves, bet palika nenokārtotas daudzu cilvēku naudas lietas. Uzvarēja bailes mani nemīl = nepieciešamība pēc mīlestības.

Tāpat kā visiem, arī viņa vainas izjūtas aizsākums meklējams jau mātes miesās. Kā arī nepieciešamība izpirkt savu vainas izjūtu. Tā nu viņš meklē iespēju sevi sodīt, nesapraz dams, ka sods nelīdzēs, — ir jāatbrīvo stresi. Šī neapgūtā mācība paliek uz sirdsapziņas, arī labprātīgi šķiroties no dzīves, radot karmisku parādu. Katrā vārdā un rīcībā jāmeklē jēga. Parasti tā slēpjas aiz vārdiem, starp rindiņām.

Tas, kurš brīvprātīgi aiziet no dzīves, nav radis tai jēgu, jo viņa saprātu bloķējušas bailes, ka mīlestības nav. Bloķēta ir viņa ticība, cerība, mīlestība.

Mans pacients nāk no loti skandalozas ģimenes. Nemitīgie nežēlīgie kautiņi krīzi padziļinājuši, tāpat kā vainas izjūtu, ka viņam nav spēka pārmainīt esošo situāciju. Bailes, ka vecāki viens otru nemīl, ir līdzvērtīgas bailēm mani nemīl vai manus vecākus nemīl. Šīs bailes pieauga, līdz radās psihoze. Un tas, ka alkohols to veicināja, ir tikai aisberga redzamā virsotne.

Līdz pārejas vecumam bērns tieši cieš no vecāku stresiem, bet tad viņā rodas savi, jauni stresi.

Ja šis vīrietis varēs atbrīvoties no pamatstresiem, viņš tiks vaļā no alkoholisma. Tādā pašā veidā atbrīvojas no smēķēšanas, narkomānijas un citiem kaitīgiem ieradumiem.

Trešais gadījums.

Neprecējusies divdesmit trīs gadus veca sieviete sūdzas par dzemdes miomu. Ārstēšanās gaitā notikušas krasas pār maiņas gan uz labo, gan slikto pusi, jo sievietei raksturīgas neapvaldītas emocijas. Visu iepriekšējo dzīvi un, strādājot par grāmatvedi, viņai visbūtiskākās bija, ekonomiskās problēmas. Ar māti viņai vēl joprojām ir spriegas attiecības. Jaunā sieviete grib palīdzēt mātei, bet viņa palīdzību nepieņem, lai gan tā ļoti vajadzīga. Tad meita, lai izpirktu vainas izjūtu, uzņem sevī mātes rūpes, tomēr tas nelīdz. Meita lolo skaistus sapņus: grib labi dzīvot, eleganti ģērbties utt. Un tāpēc pašaizliedzīgi strādā.

Ārstēšanas gaitā viņa daudz strādā ar sevi, atbrīvojot garu. Izzuda rakstura nenoteiktība, viņa uzskata, ka ir līdz svarota. Es pagaidām tā nedomāju. Kāpēc? Tādā gadījumā viņai, pirmkārt, jābūt veselai, otrkārt, pārliecinātai par sevi. Pastāstīšu tādu gadījumu.

Viņa atnāk uz kārtējo pieņemšanu. Es redzu, ka ķermeņa kreisajā pusē kļuvis mazāk enerģijas. Nepaguvu vēl sākt to pētīt, kā viņa saka: „Man pazīlēja ar kārtīm."

„Brīnišķīgi! Un ko jums teica?"

„Pirmajā reizē teica, ka es izveseļošos, dabūšu dzīvokli un pie manis atnāks mīlestība, ja vien pati būšu aktīva. Otrreiz — pilnīgi pretējo."

Skaidrs! Zīlēja vīrietis; enerģijas noplūdi ķermeņa kreisajā pusē izraisīja depresija „zīlnieces" vārdu dēļ.

Kas noticis? Pētu pirmo vizīti — piepacelts garastāvoklis, priekpilnas cerības. Arī „zīlniecei" labs garastāvoklis. Kārtis izkārtojas labi, tās rāda tābrīža stāvokli. Tas nozīmē — ja sievietei ir tik pozitīva attieksme pret dzīvi, tajā viss nokārtosies Otrajā vizītē sieviete visu vēlas nokaidrot sīkāk. Šāda vēlme slēpj personisku izdevīgumu — tad man vairs nevajadzēs sasprindzināties, un šī nenoteiktā un neskaidrā lieta — Liktenis — pats manā vietā veidos manu dzīvi. Šis viedoklis ir kļūdains. Liktenis patiešām pastāv, bet tas nav dogma. Mūsu spēkos ir gana daudz mainīt savā liktenī, un tas arī neatliekot jādara. Viss, ko mēs pārmainām, veido mūsu nākotni. Ja piedodot atraisāmies no pagātnes kļūdām, automātiski uzlabojam nākotni.

Šī jaunā sieviete krāpa sevi. Viņa gribēja atbrīvoties no uzkrātās neslavas ar vismazāko piepūli, tomēr viņas gars negribēja atteikties no mācības. Bailes mani nemīl palika neatbrīvotas, un sieviete nepareizi novērtēja situāciju. Viņas mērķis taču bija labs. Tikai viņa nebija pilnīgi izpratusi savas slimības iemeslu un nebija atraisījusi cēloni.

Dzīve viņas uzdevumu atrisināja nepārprotami. Pirmkārt, „zīlniece" izrādījās sliktā garastāvoklī. Otrkārt, sieviete cerēja uzzināt vairāk, nekā „zīlniece" spēja. „Zīlniece" sadusmojās. Saniknots cilvēks labu darbu nedarīs. Galu galā viņai izzīlēja pilnīgi pretējo, salīdzinot ar pirmo reizi. Kāds sarūgtinājums!

Vai kārtis meloja? Nē, tās sniedza pilnīgi pareizu atbildi: ja tu šobrīd, būdama komfortsituācijā, ceri tikai uz citiem, lai gan tavam ķermenim esi vajadzīga tu pati, neko labu tad tev teikt nevar, ja sapratīsi, būs labi.

Sieviete teica, ka vēl visu nav īsti sapratusi un labprāt turpinātu mācīties, jo arī „zīlniece" jāsaprot — viņa taču zīlē man. Viņa saprata, ka pati radījusi slikto stāvokli, un sarūgtinājums par „zīlnieces" teikto izvērtās smieklos par sevi:

„Nekādi triki nelīdzēs, nāksies iemācīties piedot pēc visiem likumiem!"

Kad es piedodu, varu iemīlēt, varēšu kļūt laimīga, vesela, man visā veiksies.

Ceturtais gadījums.

Lūdzu piedot par leksiku, ko izmantošu, atstāstot šo gadījumu, bet tā spilgtums ir lieliska mācība.

Ieradās 44 gadus vecs vīrietis, kam ausīs visu laiku svelpa. Par sirdi viņš nesūdzējās, bet arī tā sāpēja, lai gan no sākuma pacients mēģināja tam nepievērst uzmanību.

Izrādījās, ka vīrieša ausis vairs nespēja paciest to gauša nos, purpināšanu, žēlabas un pārmetumus, ko viņam katru dienu vajadzēja uzklausīt darba vietā. No tā visa viņš baidījās, un ausis centās palīdzēt, lai nedzirdētu slikto. Mediķi nespēja viņu izārstēt.

Pēc rakstura šis cilvēks bija ārkārtīgi labs, uzmanīgs un atsaucīgs. Nepieciešamību palīdzēt citiem radīja bailes mani nemīl un vainas izjūta. Savus stresus viņš nenoliedza.

Tomēr viņš nokļuva grūtā situācijā: sapratis, ka var atbrīvot stresus un pēc tam tikt vaļā no kaites, nespēja iedomāties, pie kā gan ies šie nelaimīgie ļaudis ar savām žēlabām. Un tā arī pavaicāja.

Pašziedošanās ir tipiskas bailes mani nemīl. Galva, ko bloķējušas šīs bailes, visu saprot otrādi. Pēc pacienta domām, viņš darīja labu nelaimīgajiem, neaptverdams, ka tas

nepavisam nav labais. Labs ir tas, kas nevienam neliek ciest.

Papētīsim problēmas būtību. Katru dienu viņa kabinetā ierodas cilvēki, kas uzgāž viņam mēslu baļļu, lai aizietu ar tukšu trauku, kuru pēc tam piepilda no jauna. Nevienam no tā nav patiesi labi — viens izrādās apliets ar dubļiem, otram jāsasprindzinās, lai atkal piepildītu savu toveri.

Ja šis vīrietis atbrīvotu vainas izjūtu un bailes mani nemīl, viņš vairs nepiesaistītu gaudotājus un apvainotājus, bet gan mīlošus cilvēkus.

Un, ja kāds pēc veca ieraduma ierastos ar mēslu baļļu, tad aizmirstu par tā esamību — viņš justu, ka no sarunas kļūst labi ap sirdi, dvēselē ielīst miers. Cilvēks aizietu, juzdams mīlestību, netīrumu baļļa nebūtu vajadzīga. Ja nu viņš atnāks vēlreiz un ierēdnis, kas pa to laiku būs atbrīvojis arvien jaunus savus stresus, viņu vēl labāk ietekmēs, apmeklētāja galvā uzliesmos kāda dzirkstīte. Viņš sāks domāt, meklēt izeju no savām problēmām. Tagad viņš iznāk no kabineta spārnots, mierpilnu dvēseli un gudrāku galvu.

Ierēdnis varēs vēl dāsnāk dalīties savā gara bagātībā, ko vairs neaplies ar dubļiem.

Piedošana noteikti iedarbosies. Bet par to jāatceras katru dienu, tāpat kā seno laiku paradumu lūgt no rīta un vakaros. Pašreizējais laiks izvirza lielākas prasības, un mums jārīkojas apzināti — piedodot jāatbrīvojas no sliktā, lai attīrītu ceļu labajam.

Kāds jauneklis pareizi teica: „Kad pirmo dienu atbrīvoju savus stresus, nodomāju — kāds šausmīgs cilvēks es esmu! Tik daudz man to bija. Kad biju strādājis divas dienas, teicu: mīļais Dievs, vai tam kādreiz būs gals? Pēc

trim dienām jutos drūms un sarūgtināts. Lūdzis pied ošanu trīs mēnešus, ar prieku gaidīju katru brīvu brīsniņu, lai nodotos savai iemīļotajai nodarbei. Es neesmu atradis nekā cita, kas tā atvieglotu dvēseli un sakārtotu dzīvi, kā piedošana. Pārliecinošāku teoriju es nezinu!"

Nav viegli atteikties no veciem priekšstatiem, no materiālisma mācības, tomēr saprotiet, ka jums palīdzēs, ja vien jūs to vēlēsieties un ja šī vēlēšanās virzīta uz garīgu attīstību.

Tēlaini sakot, cilvēce atrodas bezdibeņa malā. Tie, kas baidās, tajā iekritīs. Tie, kas ienīst, vilks sev līdzi citus. Tie, kas bailēm piedos, dosies pa ceļu, kas ved pāri bezdibenim, — arvien augstāk, arvien tālāk.

NOBEIGUMĀ

Cilvēka dzīve ir mācība, dzīves pieredzes iegūšana, un cilvēks mācās no sliktā.

Ar lielu mīlestību viņš pats izvēlas sev tādus vecākus, ar kuru palīdzību tiek pie tā, pēc kā ieradies, — sliktā. Ne jau tāpēc, ka vecāki ir slikti, bet tāpēc, ka viņš vēlas tieši šādus pārbaudījumus, kurus iemantos tieši ar šiem vecākiem.

Vecāku, īpaši mātes, pienākums ir iemācīt bērnu piemēroties dzīvei. Māte ir pirmā skolotāja, un mācīt var dažādi — gan ar labo, gan slikto. Caur labo — mācot ar vārdu, caur slikto — ar fiziskām ciešanām, jo māte nav mācījusi pareizi. Iespējams, ka mācība ir novēlota.

Mācīšanai jāsākas vismaz no tā brīža, kad nākamais tēvs un nākamā māte ieņem bērnu. Viņu pašu gara viedums ir tā augsne, no kuras izdīgs labs augs, viņu jūtu tīrība nosaka auga dzīvotspēju.

Visas dzīves problēmas, arī slimības, rodas no neprasmes kontaktēties, kas rada pārpratumu un veido stresu.

Visi dzīves notikumi ar cilvēku ir saistīti enerģētiskām saiknēm, un jebkurš sliktas ietekmes notikums ir negatīvs stress.

Viss, kas šajā dzīvē notiek, ir nepieciešams.

Nav labā bez sliktā. Jo vairāk labā, jo drīzāk tas jāizlīdzsvaro ar slikto. Bērna gars, ierazdamies šaisaulē, to zina un neprotestē, jo Dieva valstības likumi tīram garam ir skaidri. Tas, ka pieauguši cilvēki šos likumus aizmirst, precīzāk, nemitīgi ar prātu nomāc un tāpēc kļūdās, ir visas cilvēces mācību stunda.

Bez pretstatiem nav virzības. Sastingums ir bojāeja. Dzīve attīstās pa sinusoīdu, pozitīvais mijas ar negatīvo.

Visi gari ierodas pasaulē izpirkt slikto; jo pareizāk viņi to dara, jo ātrāk aug.

Viss labais ir iepriekšējās dzīvēs apgūts sliktais, un viss, kas tagadējā dzīvē kļuvis skaidrs, kļūst labs. Bet visu, kas, pēc cilvēka domām, paliek slikts un ko viņš pat nemēģina saprast, dogmatiski uztverot kā sliktu, viņš turpinās apgūt nākamajās dzīvēs atkal uz savas ādas.

Visa vienotība ir Dievs, nekas nepastāv ārpus V iņa.

Ļaunums ir cilvēka izdomāts, tas ir negatīvā pavairošana un paša cilvēka ciešanas no šī ļaunuma.

Dzīve — tā ir cīņa, bet cīņai ir gan pozitīvā, gan negatīvā puse.

Jo dedzīgāk cīnāmies par labo, jo labā vairāk, — tas jau ir izcīnīts. Un jo spēcīgāka cīņa pret slikto, jo vairāk ir sliktā, ja cilvēks tam piekāpjas.

Kas pret slikto cīnās ar ļaunumu, zaudē. Spēku un izturību šajā cīņā dod mīlestība.

Dievišķā mīlestība ir radījusi Dieva valstību, arī Zemi.

Visas būtnes, kam nav dots saprāts, jeb — mums saprotamā valodā sakot — daba — pati izstaro mīlestību.

Visam Dieva valstībā ir saprāts.

Jo vairāk dots, jo vairāk tiek prasīts — vienīgā saprātīgā būtne uz Zemes ir cilvēks, un viņam jāprot gudri izmantot šo lielo bagātību — saprātu.

Gars ir primārs, matērija — sekundāra. Citiem vārdiem sakot, jūtu pasaule ir mūžīga, saprāts — laicīga parādība, to ierobežo šī fiziskā ķermeņa esamība šajā laikā un telpā.

Dzīvība attīstās no zemākā uz augstāko. Kas grib pacelties augšup, tam jāaudzē garīgums. Kam dots saprāts, tam dota arī dievišķā griba, tiesības pašam izvēlēties savu ceļu.

Ar saprāta palīdzību cilvēks spēj ieiet garā, ja tic savām jūtām un uzskata, ka tās ir pareizas. Tas, kurš stingri turas pie materiālās pasaules un dogmatiskām mācībām, augšup kāpj lēni, ar grūtībām un ciešanām. Tam, kurš dzenas pēc savas patiesības, gājums ir ērkšķiem klāts un beidzas strupceļā.

Grūti pārvarams šķērslis ceļā izraisa dažādas jūtas — parastam cilvēkam nemieru un naidu; garā augošam — prieku, tāpēc ka viņš zina: jo lielākas grūtības, jo stiprāks gars.

Tas, kurš apgūst piedošanas mākslu, var atbrīvoties no sliktā, kas cenšas tam pieķerties, un augšupvirzības ceļš tam ir atvērts.

Piedošana — visaugstākais atbrīvojošais spēks.

Mūsdienu cilvēks nebūs brīvs līdz tam brīdim, kamēr meklēs un atradīs vainīgos. Par vainīgo parasti uzskata citu

cilvēku. Astroloģija kļuvusi par modernu slimību un ironisku jociņu priekšmetu, lai gan tai būtu jākļūst par zinātni, ko māca skolā un kas katram palīdz dzīvot.

Cilvēks ar neredzamām enerģētiskām saiknēm ir saistīts ar zvaigznēm, augiem, apstākļiem, notikumiem, problēmām, domām, cerībām, bailēm utt.

Enerģētisko saikni cilvēks veido pats, neviens cits to neizdarīs. Pat ja kontaktu meklē cits, enerģētiski negatīvā atkarībā cilvēks nokļūst pats, un viņam pašam arī no tās jāatbrīvojas. Tas iespējams piedodot.

Nepieciešama jebkāda pieredze, jo tā māca.

Lai piedotu, pašam jāiepazīst sevi. Kas noliedz negatīvo sevī vai tuviniekos, savu ceļu iet, iegūdams zilumus un punus.

Nomaldījusies cilvēce iet tieši pa šādu ceļu, jo nespēj rast patiesu mīlestību.

Kristus veidolā Dievs mums devis mīlestības un piedošanas mācību. Gudrs ir tas, kurš pareizi saprot šo mācību; gudrība, kas gājusi caur dvēseli, tiek saprasta pareizi.

Tāpēc Kristus mācīja mīlēt sevi pašu un piedot sev, jo tad cilvēks iemācīsies mīlēt citus un piedot citiem, un tas padarīs viņu stipru.

Tomēr cilvēce mācību nav pieņēmusi. Dievs redz, līdz kādai krīzei tā atkal nokļuvusi, un atkal mēģina sniegt mums mācību, lai palīdzētu pārvarēt krīzi. Šoreiz Viņš palīdz cilvēcei atvērt garu, paaugstinot jūtīgumu. Mūsu sirdsgudrība ir Dieva sirdsgudrība. Dieva gudrības pieaugšana ir mūsu gudrības pieaugšana.

Dažādi garīgie dziednieki pie Dieva mācības nokļūst atšķirīgi, un visi iet pareizu ceļu, tomēr cita ceļa gājēji tajā

rod daudz kļūdu. Katrs klūp pa savam, bet, kas turpina gaitu, tas sasniedz virsotnes.

Materiālā pasaule ir kā bērnišķīga pils kalna piekājē, bet kalna virsotne mākoņos slejas augstāk par to. Visa cilvēce ir ceļā uz šo kalna virsotni, tiesa, vairākums joprojām par lielāku vērtību uzskata šo pili. Tomēr, sekodami pa priekšu ejošajiem, arī viņi ar skumjām un neizskaidrojamām ilgām sāk saprast: lai gan pils ir tik skaista, tā tomēr noveco un novecē. Laiks dara savu.

Kas vēl nav atradis savu ceļu, meklējiet un izlemiet!

Varbūt to atradīsit ar šīs grāmatas palīdzību.

MAZLIET PAR SEVI

Esmu dzimusi 1950. gada 6. aprīlī. Vidusskolu pabeidzu  Jegevā. Laikā no 1968. līdz 1974. gadam mācījos Tartu universitātes Medicīnas fakultātē. Astoņpadsmit gadus nostrādāju par vecmāti ginekoloģi. 1991. gadā sāku privātpraksi. Pēc trim mēnešiem noklausījos 15 dienu ievadkursu parapsiholoģijā. Kopš tā laika sākās būtiskas pārmaiņas dzīvē. Pēc trim mēnešiem kļuva skaidrs, ka redzu.

Negribu lietot vārdu gaišredzība; tas nebūtu pilnīgi godīgi.

Draugi ar gaišredzības spējām man pierādīja, ka redzu, tāpēc neuzskatu, ka tā ir kāda īpaša spēja. Precīzāk sakot, nevaru iedomāties, ka varētu būt citādi.

Esmu bijusi praktizējoša ārste, kuras pacietību, mieru un dīvainību saskarsmē ar slimniekiem pirmajos darba gados šā vārda labā nozīmē izmantoja. Pastāvīgi noderēja arī mana tālredzība. Pēdējos astoņus gadus, jau strādādama citā darbā, saviem materiālo interešu vadītajiem kolēģiem sagādāju ne mazums problēmu un biju spiesta aiziet no tradicionālās medicīnas. Acīmredzot, pašai nemanot, arvien vairāk atkāpos malā un kļuvu pārliecinātāka par sevi — kā nekā esmu Auns. No privāti praktizējošiem ginekologiem ar licenci esmu

astotā Igaunijā un pirmā apriņķī. Melnā avs starp baltajām. Biju un esmu. Likteņa zobens ir pacelts.

Kļūdama par privāti praktizējošu ārsti, cerēju beidzot sākt slimniekus ārstēt normāli, bez nepārtrauktā noguruma un tā, kā vajag. Pēc trim mēnešiem aizgāju uz kursiem, kurus izbaudīju kā karstu vannu pirms gulētiešanas, atgūdama dvēseles mieru. Atgūt gan atguvu, bet vanna nemanāmi pār vērtās par nepārredzamu garīgo zinību jūru, kurai krastus vairs nespēju saskatīt. Redzu, ka tās gultne kļūst arvien dziļāka, bet viļņi stāvāki. Bailes nogalinājušas ciešanas.

Attiecības ar materiālās pasaules sarežģījumiem kopš bērnības esmu kārtojusi gluži vienkārši — piespiedu sevi ķerties pie nepatīkama darba, jo citādi radās konfliktsituā cija, un tajā pašā laikā no šī darba atslēdzos. Slikto neredzēju, nedzirdēju, nejutu, toties domās aizklejoju tur, kur man bija labi. Es tā arī nenoskaidroju, vai tā bija fantāziju vai sapņu pasaule. Savādi izrādījās tikai tas, ka es vienmēr viegli paveicu darāmo (skolā mani uzskatīja par gudru un godprātīgu, mājās — par paklausīgu), bet, kad man vaicāja, vai darbs padarīts, bieži bija grūti atbildēt. Es zināju, ka sāku strādāt, bet, vai esmu uzdevumu veikusi, nekādi nevarēju atcerēties. Tagad gan zinu, ka spēju atslēgties un sev nepielaist klāt negatīvo tādā pakāpē, ka vienīgi fotouzņēmums varētu apliecināt manu klātbūtni.

Es augu ateisma laikmetā; mani mācīja, ka Dieva nav. Bet, ja kāds ņirgājās par Dievu, tas man kļuva par svētuma apgānītāju. Es jutu sev blakus augstāku spēku, kas atbalstīja, deva drosmi, kontrolēja un nelika mieru sirdsapziņai. Vārda šim spēkam nebija. Manu esamību noteica jūtas; tās es vienmēr pratu paust citiem. Man bieži nācies kļūt gan par miertiesnesi, gan atbildētāju.

Nav nejaušība, ka pēdējo trīs gadu laikā Dievs manas dziednieces spējas stiprinājis tieši jūtu un domu sfēras skaidrošanas ziņā. Uzskatu, ka pasaulē svarīgs ir viss, tomēr visbūtiskākā ir doma. Vārds ir domas paudējs fiziskajā līmenī. Man dotas tiesības un spējas sarežģītus jautājumus izskaidrot vienkāršiem vārdiem.

No Kristus mācības esmu smēlušies mācību par piedošanu un mīlestību, kā arī iespēju dziedināt ļaudis ar Viņa palīdzību.

Diemžēl, bet arī par laimi, ārstēšanas rezultāti saglabājas tikai tādā gadījumā, ja cilvēks saprot, kāpēc viņš ir slimojis. Tālab viņam daudz jāzina. Jo veselāks gribi būt, j o vairāk jāzina.

1994. gada sākumā es uzrakstīju pirmo grāmatu „Mīlestība, piedošana, veselība". Kamēr cilvēks nav apguvis šīs nelielās pamatzināšanas, es nesāku viņu ārstēt. Aptuveni gada laikā es uzzināju daudz jauna, tādējādi razdama iespēju izskaidrot slimniekiem viņu kaišu cēloņus. Sauksim tos par stresiem. Ja atbrīvojamies no stresiem ar piedošanu, slimība izzūd.

Nepareizs domu tēls izraisa aplamu rīcību, un slimība ir tā atspulgs. Fiziskais cilvēks spēj saprast, ja viņam to iemāca. Ir tikai jāvēlas. Griba nosaka rezultātus.

Kas vainīgo meklē ārpus sevis, tas neizveseļosies.

Sevi mainīt var sākt kaut tūlīt, nekad nav par vēlu. Tomēr labāk, ja zinām pirmcēloni, — tad rezultātus var gūt ātrāk un vieglāk.

Visam manis teiktajam būtu jāizskaidro jūsu slimības rašanās tā, lai tūlīt varētu sākt ārstēšanu. Tikai jāatrod laiks, lai loģiski padomātu.

Vēl gribu uzsvērt, ka šī mācība ir viena no daudzajām iespējamajām. Cilvēkam pašam jāizvēlas piemērotākā. Tās visas ir vienotā veseluma daļas.

Atcerieties Kristu, kurš nāca ļaudīm mācīt vienkāršo piedošanas un mīlestības gudrību, bet kurā tauta muļķības pēc neieklausījās. Ari tagad kristieši sludina, ka Kristus ieradās, lai cilvēku grēkus izpirktu ar savām ciešanām. Bet ko citu lai viņš būtu darījis? Tauta negribēja pieņemt Viņa mācību, tauta vēlējās, lai grēki izzustu paši no sevis. Cilvēki turpina grēkot un cerēt, ka Kristus atkal un atkal viņus izpirks. Bet vai Kristus ciešanas kādu ir atbrīvojušas no posta? Nē. Ir palīdzējusi tikai patiesa ticība piedošanai un dievišķajai mīlestībai.

Kristus rādīja piemēru. Viņš mācīja dzīvot piedodot, ar mīlestību sirdī. Viņa Golgātas ceļš tikai pierādīja, cik grūta ir Skolotāja gaita. Var līst vai no ādas ārā, bet, pirms cilvēks nebūs izjutis sava krusta smagumu, viņš nesāks domāt. Dzīve nevar un nedrīkst būt viegla.

Pārlieku maz cilvēce ir pieņēmusies prātā divtūkstoš gadu laikā. Par laimi, izņēmumu skaits pieaug. Izņēmumi apgaismo Zemi.

Arī jūs tā dariet!

Ar šīs grāmatas palīdzību es gribētu pastāstīt to, kas jāzina katram slimniekam. Ja iznācis pārlieku gari, atvainojiet.

Šeit izklāstīts līdz 1995. gada martam uzzinātais, bet, paldies Dievam, tas ar katru dienu papildinās un pilnīgojas.

Vēlot jums dvēseles mieru un mīlestību, —

Dr.Lūle Vilma

SATURS

I  daļa

MĪLESTĪBA, PIEDOŠANA UN VESELĪBA…………………

II  dala

GAISMAS PATIESĪBA UN CILVĒKA ĶERMEŅ

FILOSOFIJA ………………………………………………………..

Kas ir mīlestība?………………………………………………………..

Kas ir veselība? …………………………………………………………

īsumā par dabas dievišķajiem likumiem……………………..

Slimība……………………………………………………………………..

Kas ir labs un kas — slikts? ……………………………………….

Kāpēc cilvēks piedzimst? …………………………………………..

Mācies mīlēt ……………………………………………………………..

Saprāts cilvēkam nav dots smukumam,

bet gan labumam ………………………………………………..

Kāpēc gan es esmu tāds? …………………………………………..

Cilvēka ķermeņa filosofija…………………………………………..

Kam ir mugurkauls un kam tā nav?……………………………

Domā! Meklē! Atrodi! Piedod! Mainies! ………………………

Baiļu vara un mācība par izdzīvošanu…………….

Dusmas ……………………………………………………….

Par aterosklerozi……………………………………………

Kas tu par vīrieti?………………………………………….

Dzemdību stress……………………………………………

Sirds un mīlestība………………………………………….

Paaudžu konflikts…………………………………………

Bezbērnu problēma………………………………………..

Dzimumu attiecības un vainas izjūta……………..

Gadsimta lāsts — alerģija ……………………………..

Audzēju rašanās……………………………………………

Es esmu labs cilvēks………………………………………

Vēl daži patiesi gadījumi……………………………….

Visu baiļu bailes — bailes, ka mani nemīl..

Kāpēc tradicionālā medicīna nesader ar netradicionālo…………………………………………

Atkārtošana — zināšanu māte ………………………

Nobeigumā …………………………………………………..

Mazliet par sevi……………………………………………..

Content

Vīlma Lūle Debesis cilvēkā jeb Dzīves mācība. 1. grāmata

IEVADA VIETĀ

I DAĻA . mĪlestĪba, PIEDOŠANA un veselĪba

TURPMĀKAIS IZKLĀSTS DOMĀTS TIEM, KAS PAŠI GRIB SEV PALĪDZĒT.

Slābans ķermenis = laiska dvēsele = vārga veselība.

Īpaša problēma ir kaulu traumas.

Bet kur rodas enerģija?

SLIKTAIS- ES- MANS ĶERMENIS

DOMA IR DARBĪBA

II DAĻA gaismas PATIESĪBA un cilvĒka ĶERMEŅA filosofija

MĪLESTĪBA DZĪVES RADĪTĀJA

KAS IR MĪLESTĪBA?

KAS IR VESELĪBA?

ĪSUMA PAR DABAS DIEVIŠĶAJIEM LIKUMIEM*

DIEVS IR VISA VIENOTĪBĀ !

1 DABA DIEVA TRĪSVIENĪBA

KARMAS LIKUMS

MĀCĪBAS LIKUMS

POLARITĀTES LIKUMS

PIESAISTES LIKUMS

PIEDOŠANAS LIKUMS

ATDZIMŠANAS LIKUMS

DIEVS IR VIENOTS

GARĪGO LIKUMU RADĪŠANA

LŪGŠANU SPĒKI

SLIMĪBA

KAS IR LABS UN KAS SLIKTS?

KAPEC CILVĒKS PIEDZIMST?

MĀCIES MILET

SAPRĀTS CILVĒKAM NAV DOTS SMUKUMAM, BET GAN LABUMAM

KĀPĒC GAN ES ESMU TĀDS?

CILVĒKA ĶERMEŅA FILOSOFIJA

KAM IR MUGURKAULS UN KAM TĀ NAV?

BAILES SAGRAUJ GRIBASSPĒKU.

BAIĻU VARA UN MACIBA PAR IZDZĪVOŠANU

CILVĒCE — BAIĻU GŪSTEKNE!

MĀCĪBA PAR PIEDOŠANU IR MĀCĪBA PAR IZDZĪVOŠANU

DUSMAS

PATIESS GADĪJUMS

PAR ATEROSKLEROZI

KAS TU PAR VĪRIETI?

DZEMDĪBU STRESS

SIRDS UN MĪLESTĪBA

PAAUDŽU KONFLIKTS

BEZBĒRNU PROBLĒMA

DZIMUMU ATTIECĪBAS UN VAINAS IZJŪTA

GADSIMTA LĀSTS ALERĢIJA

AUDZĒJU RAŠANĀS

ES ESMU LABS CILVĒKS

VEL DAŽI PATIESI GADĪJUMI

VISU BAIĻU BAILES BAILES, KA MANI NEMĪL

Parastie pašapmāna veidi:

KĀPĒC TRADICIONĀLĀ MEDICĪNA NESADER AR ALTERNATĪVO?

ATKĀRTOŠANA ZINĀŠANU MĀTE

NOBEIGUMĀ

MAZLIET PAR SEVI

SATURS