Vīlma Lūle

Piedodu sev I daļa Doties tālāk. 2. grāmata

Lūle Vīlma

Piedodu sev

I daļa

Doties tālāk

2. grāmata

.

.

.

DVĒSELES SVĒTĪŠANA

Doma — tā ir enerģija.

Enerģijai piemīt apzina.

Saskarsme var rasties tikai ar to, kam ir apzina.

Negatīva doma ir skolotājs. Ja skolēns saprot, ko skolotājs cenšas iemācīt, viņš kļūst gudrāks. Ja skolotājs saprot, ka skolēns ir pieņēmies prātā, viņš savu darbu ir paveicis un aiziet.

Tā atraisās negatīva doma. Un izzūd slimība, kas savā būtībā ir tikai negatīvu domu summa. Prasme saklausīt savas domas ļauj rast vissarežģītāko un bīstamāko dzīves situāciju risinājumu.

Piedošana — vēlme biedroties, vēlme mīlēt tāpat vien.

Vēlme ļauj pilnīgā vienotībā saplūst garam un ķermenim. Piedošana — dvēseles tīrība.

Pieņem

Dieva patiesību — piedošanu — un ieraudzīsi, kā saskaras tava dvēsele un gars, — savas dvēseles gaismu.

Nav sliktu cilvēku un nav labu cilvēku, ir cilvēki. Un ikviens var kļūt par Cilvēku.

So iespēju sniedz zināšanas. Zināšanas dod mācība. Zināšanas, kas dvēselē rada atbildes trīsas, sniedz sirds gudrību. Tomēr iekaltas gudrības liecina tikai par saprāta esamību.

Patiesā sirdsgudrība ļauj cilvēcei izdzīvot. Neticīgs cilvēks ir cilvēks bez nākotnes. Nākotne pieder brīvam cilvēkam. Visspēcīgāk cilvēku gūstā tur viņa stresi.

Tā nu esmu ar Jums satikusies. Iepazīšanās ar grāmatas starpniecību ir viena no saskarsmes iespējām. Ceru, ka tulkojums citā valodā teksta jēgu nemainīs. Gribu ļums sniegt savas zināšanas par cilvēka dvēseli, ko esmu ieguvusi ar gaišredzību, lūkodamās cilvēka iekšējā pasaulē. Es tās esmu apkopojusi un sistematizējusi. Šīs zināšanas daudziem slimniekiem palīdzējušas pašiem izārstēt sevi un savus bērnus. Šo laimīgo laužu skaits pieaug, un tas liecina, ka es esmu uz pareizā ceļa.

Pagaidām esmu publicējusi trīs grāmatas. Tās visas izdotas vairākās valodās, arī krieviski. Šobrīd fūsu rokās ir 2. grāmata (I dala „Doties tālāk“, 11 dala „Dārgās dusmas“).

Veselības jēdziens pašlaik mainās, jo cilvēces attīstība prasa padziļinātu dzīves izpratni. Es esmu vecmāte, ginekoloģe, kirurģe ar 23 gadu darba stāžu un lieliski zinu, cik sarežģīta kļuvusi medicīna. Izjūta, ka bez paša slimnieka atbalsta viņu nevar izārstēt, lika man meklēt izeju. Jau pašā savas prakses sākumā es sapratu, ka šo sarežģīto zinātni var un vajag pārtulkot vienkāršā un slimniekam saprotamā valodā. Ikviens cilvēks saprot šo valodu pat bez vārdiem, jo tā ir vienkāršā dvēseles valoda. Es mācu slimniekus un tos, kas nevēlas sasirgt, izprast domāšanas kļūdas. Visas kaites ir aplamas domāšanas rezultāts. Atzīt savas kļūdas nozīmē izārstēt jebkuru savu slimību.

Mīļais draugs!

Vēlu Jums veiksmi, ejot sevis izziņas ceļu. Lai jums netraucē citas zināšanas un pieredze, vai tās būtu gūtas skolā, zinātnē vai reliģijā. Tas, par ko es rakstu, ir viena no daudzajām iespējām izprast dzīvi un uzlabot tās kvalitāti. Ja Jūs to pieņemsiet, tā palīdzēs.

Esiet laimīgs!

Lūle Vilma

I DAĻA doties tĀlĀk

Ja cilvēks, kas sācis iet gara ceļu, grib sasniegt ne šķietamus, bet patiesus panākumus, tad katrai turpmākai dzīves minūtei, katram ikdienas solim, katrai jaundzimušai domai, katrai vēlmei un saprātīgam sadzīves impulsam jābūt pakļautam iedarbībai, kas veido nepieciešamo dzīves nostādni — domas.

Kas grib ievākt augļus,

kuri briest šīs mācības dārzā, lai pārvērš visu savu dzīvi nepārtrauktos vingrinājumos.

Bo In Ra

NO VAKARDIENAS CAURI ŠODIENAI PRETĪ RĪTDIENAI

Ceru, ka vispārināts pirmās grāmatas „Debesis cilvēkā jeb Dzīves mācība“ atkārtojums nenāks par ļaunu tam, kurš tiecas garīgi pilnveidoties. Jauna apgūto zināšanu uztvere cilvēkam noder. Personiski man atkārtošana ir ārkārtīgi nepieciešama zināšanu nostiprināšanai.

Cilvēks ir gars, kam piemīt dvēsele un ķermenis. Ķermeņa un dvēseles kaišu noskaidrošana ļauj doties uz priekšu pa garīgās izaugsmes ceļu. Tomēr cilvēks sevi nepazīst, jo neizvērtē savas domas un nekad sev nevaicā: „Kāpēc gan šāda doma man ienāca prātā? Ko tā grib man teikt?“ Visam ir sava apziņa, nekas nenotiek tāpat vien, un nekas nepaliek bez sekām.

Ārēji laimīga, bezrūpīga dzīve var piepeši ciest krahu, ja cilvēks nav pieradis vai viņš nejūt nepieciešamību domāt. Cilvēks nedrīkst aizmirst, ka viņš ir domājoša būtne un, pateicoties viņa domām, dzīve virzās uz priekšu. Ja cilvēks nedomā, drīz viņa jājamzirgs sasliesies uz pakaļkājām, lai viņš beidzot to sāktu darīt.

Daba cilvēcei dāvājusi visas iespējas dzīvot pareizi. Kā mēs — katrs individuāli un visi kopā — šo iespēju izmantojam, tas jāizvēlas mums pašiem. Ja kāds apgalvo, ka neprot izvēlēties, viņam ir iespēja raudzīties mācības ceļu, citiem vārdiem sakot, viņam jāizzina sevi.

Būt cilvēkam — tas arī nozīmē izvēlēties.

Jau tas, ka esi cilvēks, liek virzīties pareizi, tomēr mūsdienās nevar doties uz priekšu, nelabojot visas cilvēces kļūdas, jo mēs atrodamies bezdibeņa malā. Tas, kurš tam netic, piespriež sev bargu sodu. Mums jāglābj Zeme. Ne cilvēce var dzīvot bez Zemes, ne Zeme pastāvēt bez cilvēces. Mācoties no savām kļūdām, mums jāmācās no cilvēces kļūdām. Izprazdami cilvēces kļūdas, mēs varam izvairīties no savām kļūdām.

Pasaulē nav vietas nejaušībām — ir tikai cēloņu un seku likums.

Dzīves nepārtrauktība nosaka to, ka jebkuras sekas nākamajā mirklī kļūst par cēloni. Ar visu, kas uz Zemes ir labs vai slikts, mums ir kāds sakars.

Dabas kosmiskie likumi ir mūžīgi un taisnīgi. Tajos nemēdz būt izņēmumu vai privilēģiju. Nelīdz nedz bagātība un slava, nedz gods un nopelni — viss, pie kā ikdienā esam pieraduši un kam parasti ir tik liela nozīme.

I Noteikti jāakcentē šāds fakts: visu, ko cilvēks dara, viņš dara sev.

Viss līdzīgi bumerangam pie cilvēka atnāk atpakaļ, tomēr, lai to saprastu, jāsāk domāt. Jāvada savas domas un jāpārskata sava dzīve, tad kļūdas izvērtīsies gudrībā.

Ļoti daudzi cilvēki bēdājas: „Es taču neesmu nodarījis nekā slikta, kālab mani piemeklējusi tāda nelaime?“ Ja reiz gribam tikt skaidrībā, tad patiesi — nekā slikta viņi nav izdarījuši, bet laba ari ne, nav izlabojuši ne šajā, ne iepriekšējās dzīvēs pieļautās kļūdas. Gluži vienkārši cilvēces pacietības kauss ir pilnum pilns un plūst pāri malām. Uz katra sola tā mūs māca, ka ikvienam palicis nepadarīts kas loti svarīgs.

Cilvēkam bieži nākas nokļūt aci pret aci ar iepriekšējā dzīvē pieļautu kļūdu, kas tā ari nav izlabota un atkal parādījusies. Viņš lād to no visas sirds, nesaprazdams, ka nodara pāri pats sev, tādējādi vēl vairāk kļūdīdamies.

Laikam jau katrs uz savas ādas ir izjutis, ka likteņa sitieni nāk kā pērkons no skaidrām debesīm. Negaidītlbu rada noliegums. Cilvēks, kas apgalvo, ka ar viou viss ir kārtībā, un pats tam no visas sirds akli tic, nepadomādams par pretējā iespējamību, šajā dzīvē ir dumjš un aiz nolieguma audzē apliecinājumu. Tālab arī gadās, ka aiz ļoti laba slēpjas kas loti slikts. Tas, kurš šo sliktumu nepārtraukti pārvērš labajā, nepavisam nav naivs, no dzīves paslēpies svešinieks, bet gan darbarūķis, kas dzīvi virza uz priekšu.

Dažkārt man vīzdegunīgi vaicā: „Kā lai es būtu zinājis, ka tas ir slikti; manuprāt, es rīkojos pareizi!“ Jau pats jautātāja tonis nosaka atbildi. Labā un sliktā mēraukla taču ir katra cilvēka dvēselē.

Mīļie cilvēki, centieties saprast: tas, ko jūs uzskatāt par labu, bieži savā būtībā ir slikts. Piemēram, mēs bieži vien izrunājam bezkaislīgi pieklājīgus vārdus, kuru vietā gribētos kliegt: „Ļaudis, attopieties, neslēpiet galvas smiltīs, vēlēdamies izskatīties labiņi! Paudiet savu viedokli, bet dariet to tā, lai citiem nesāpētu!“

Cik bieži skarbs vārds var nest labu — vest pie prāta; krass aizliegums — glābt no bojāejas utt. Padomājiet! Ne viss ir zelts, kas spīd! Tajā pašā laikā tieši ar tādiem vārdiem, kas teikti no ļaunas sirds, var apvainot, sabradāt vai nogalināt. Nenonāvē vārds, bet gan doma.

Daudzi sev iedveš, ka viss ir labi, tomēr tā nav, tas ir tikai pašapmāns. Nosaukšu slikto kaut kā citādi un likšu sev to aizmirst, bet tas jau nekur nepazudīs. Arī tas ir pašapmāns. Laiks ir tuvu izšķirīgajai stundai, tāpēc jāprot atrast sevi visu slikto un to apzināt, lai pēc tam piedodot no tā atbrīvotos.

Ir daudz laužu, kas pareizi jūt, viņi ir īsti gaišreģi, tomēr savām jūtām netic. Šie cilvēki visu dara pretēji savām izjūtām, lai izpatiktu citiem.

Šie jaukie ļaudis neatlaidīgi cenšas izpelnīties mīlestību, nesaprazdami, ka nodara sev pāri, bet darbā kolektīvs viņus kā nav mīlējis, tā nemīl — viņi ir pārlieku atšķirīgi. Viņi grib labu, bet saņem sliktu. Viņi nedara labu sev, jo cenšas izpatikt ciliem, kas patiesībā ir dvēseles gūsts.

Šiem cilvēkiem nav labi arī pašu mājās; ne katrai ģimenei iet pie sirds viņu pārliekā labestība, centība, rūpes un nemiers. Tā ir savdabīga apspiešanas forma, kas neļauj ģimenes locekļiem apgūt sev nepieciešamo dzīves pieredzi.

Visu, kas ir cilvēkā, viņš sev piesaista — gan labo, gan slikto.

Ja cilvēks atnāk, vēlēdamies izveseļoties, bet netic šādām ārstēšanas metodēm, nekad nav par tām interesējies, viņam jāatmet iespēja neticēt, citādi viņš neatlabs.

Ja cilvēks ierodas, pārākumā smīnēdams, — sak, paskatīsimies, uz ko tu esi spējīga, — viņš piesaista sev tādu pašu augstprātīgu attieksmi. Viņš taču nezina, ka garīgā dziedināšana nenotiek piespiedu kārtā, tikai tālab, lai dziednieks pierādītu savas spējas. Ja dziednieks ir cilvēks, kas redz tam cauri, viņš neielaidīs sevī atnācēja negativitāti un neatbildēs ar to pašu. Bet apmeklētājā, ja viņš netiks izārstēts, noteikti radīsies sarūgtinājums un dusmas.

Šādi gadījumi man ir bijuši labas mācību stundas — arī tādi ir cilvēki, un viņiem nedrīkst labo uzspiest ar varu, viņiem jāmācās caur ciešanām.

Bet, ja cilvēks ierodas, lai noliegtu visas savas kļūdas, labāk lai šurp nenāk. Ne jau tāpēc šeit esmu, lai kā prokurore nolasītu viņam apsūdzību, es no visas sirds gribu palīdzēt, bet tāpēc viņam patiesi jāizturas pret šo manu mērķi. Pretējā gadījumā mēs abi palaidīsim laiku pa vējam.

Pirmām kārtām šis cilvēks ar sevi nestrādā, neatrod laiku, kad nodoties piedošanai, jo ir rezerves izeja — medicīna. Kā viņam izveseļoties? Turklāt viņš bloķē jebkuru dziednieka vēlēšanos viņam palīdzēt — dziedniekam nav tiesību viņam uztiept savu palīdzību, ja slimnieks to nevēlas. Tas, ka viņš ir atnācis pie ārsta, vēl neliecina par viņa gatavību pieņemt palīdzību.

Nākas tikties arī ar tādiem, kas sūdzas par sīkām kaitēm. Bet viņi ir slinki domātāji un visžēlīgi augstprātīgi. Apburoši atmet ar roku, teikdami: „Nu ko jūs! Skaidrs, ka es jums ticu, bet es esmu tik slinks un dumjš, ka ar tādu darbu galā man netikt. Iešu pie ārstiem, varbūt kāds no viņiem spēs palīdzētIedomības pilnā aristokrāta tukšais žests parasti nav nekas cits kā likteņa brīdinājumā paceltais pirksts. Un iecietīgi izmestais slinks un dumjš kļūst par sadzīvisko patiesību rūgtu īstenību, kuras gaismā no mākslotā manierīguma nepaliek pat pēdas.

Gudrs muļķītis mācās vienmēr, dumjš gudrelis — nekad.

Mūsdienu cilvēks domā, saprot un atbilstīgi visu dara pretēji patiesai nepieciešamībai pat tādā gadījumā, ja no visas sirds rīkojas ar vislabākajiem nodomiem. Ķermenis uz aplamu rīcību reaģē ar slimību. Tas liek saprast, ka nepareizi padarītais jāizlabo, informē cilvēku par šo nepieciešamību.

Atkārtošana attīsta domāšanas spējas, tāpēc arī šajā grāmatā daudzkārt runāts par vienu un to pašu. Stresu un piedošanas izpratne tiek izklāstīta dažādos variantos atkarībā no konteksta, lai katrs varētu izvēlēties sev nepieciešamo. Šāda pieeja radusies manā praksē, strādājot ar slimniekiem.

Lasot lēni, cilvēkā „ieslēdzas“ dabas dotā loģiskā domāšana. Tie, kas jutuši nepieciešamību pārlasīt manu pirmo grāmatu, uztvēruši tās dziedinošo enerģiju un ar katru reizi smēlušies arvien vairāk zināšanu, kā sev palīdzēt. Un tas mani iepriecina visvairāk. Kas grib, tas aiztiks līdz savas slimības cēlonim. Pretēja attieksme gan, maigi izsakoties, nav reti sastopama. Cilvēks, kas garīgas gudrības lasa tikpat raiti kā detektīvus, gūst atbilstīgi virspusējas zināšanas.

Katram ir tiesības mācīties tā, kā viņam tīk.

Piemēram, atnāk uz pieņemšanu cilvēks, kas rokrakstā lasījis to pašu nodalu, ko pašlaik lasāt jūs, bet nav spējis to izdarīt līdz galam, jo nesaprot. Kā lai garīgi — ar vārdu — viņu māca?

Vai arī ierodas cits, kas tāpat ir lasījis, un apgalvo, ka ir sapratis. Bet es redzu, ka nav vis, jo viņa gars ir stipri nocietināts. Kad saku viņam, ka ir taču redzams, ka jūs neesat sapratis, viņš sāk skaisties, jo, viņaprāt, to jau nevar redzēt. Tomēr es redzu. Cenšos pēc iespējas vienkāršāk viņam visu paskaidrot, bet viņš lūkojas manī un izdveš: „Nesaprotu.“ No sākuma teica, ka viss ir skaidrs, bet nu apgalvo pretējo. Turklāt šoreiz viņam nevaicāju, pateica pats. Uz jautājumiem pieradis atbildēt apstiprinoši.

Šos piemērus es minēju tīšuprāt, lai lasītājs padomātu, kālab viņš nesaprot. Vai nu viņu bloķējušas bailes un šobrīd viņam grūti uztvert piedošanas mākslas būtību; vai pie pašreizējā viņa zināšanu līmeņa šādā veidā palīdzēt nav iespējams — viņam vēl jāmācās; vai viņš sevi uzskata par visgudro un nesaprot, ka viss pārspīlētais jau nākamajā brīdī pārvēršas par savu pretpolu.

Centieties apjēgt, ka jūs ierodaties pie ārsta, kas spēj caurskatīt jūsu ķermeni un tādējādi raksturot jūsu fiziskās slimības ainu bez palīgaparatūras; pie ārsta, kas lasa jūsu domas, redz iepriekšējās dzīves kopš ieņemšanas brīža un piedzimšanas līdz pat šim laikam, redz jūsu vecākus, vecmāmiņas, vectētiņus utt. Turklāt ārsta mērķis — izskaidrot jūsu slimības cēloni, lai pēc tam jūs pats šo kaiti likvidētu. Diemžēl visu es neredzu, tāpat kā nevaru lepoties ar absolūtu bezgrēcīgumu.

Iepriekšminētās iespējas es nekad neizmantoju tukšas un bezmērķīgas ziņkāres apmierināšanai. Un par tām es nerunāju plātīdamās vai reklāmas pēc, bet gan lai radītu noteiktu skaidrību un izvairītos no lieka jucekļa. Es tikai vēlos pieticīgi lūgt izturēties pret mani tā, kā jūs gribētu, lai izturas pret jums. Man ir darīšana ar pārlieku nopietnām lietām, lai atļautos jokot. Neredzamā realitāte iegūst arvien skaidrākas aprises pat attiecībā pret tiem, kas tai netic.

Ja cilvēks no dienas dienā nododas notrulinošām nodarbēm, ne par ko neinteresējas, neko nezina par pasauli, viņš nespēj uztvert garīgās izdziedināšanās būtību. Tad viņam var palīdzēt tradicionālā medicīna. Bet tas cilvēks, kurš, pat būdams mazizglītots, cenšas domāt kopā ar mani, saprot visu. Lieliska uztvere raksturīga visiem labvēlīgiem un atsaucīgiem ļaudīm.

Ja esat apjucis, ja nesaprotat, kāpēc ar jums kaut kas notiek tā, bet ne citādi, varat nākt pie manis. Pacentīsimies kopīgiem spēkiem vienkāršot sarežģītus jautājumus. Es ar prieku skaidroju visas situācijas no gara un dvēseles pozīcijām.

Tomēr pirmām kārtām jūsu vēlmei izprast notiekošo jāmodina dvēselē nemiera un meklējumu kāri. Jāpiebilst, ka nevajag uzskatīt mani par viszinošu un tādu cilvēku, kas stundas laikā uzraks un pienesīs uz paplātes visu jūsu slimību cēloņus, kuriem, iespējams, ir ne viens vien gadu simts. Ilgāku seansu parasts cilvēks neiztur — enerģija, ko viņš saņem, piedzen pilnu galvu. Var kļūt slikti. Un cilvēks — kā gan citādi! — secina, ka viņam nodarīts pāri.

Starp pārlieku labo un pārlieku slikto var likt vienlīdzības zīmi — gan vienu, gan otru ir grūti izturēt, ja tos pārsteidzīgi vērtēsi, neiedziļinoties lietas būtībā. Pareizi novērtēt spēj tikai tas, kurš nesteidzas secināt. Tāds vispirms padomās.

Bet kā ārstēt bērnus? Vini taču neprot lasīt.

Ar bērniem nav nekādu problēmu, jo bērna gars ir tik tīrs un patiess, ka viņš visu saprot no pusvārda. Tik izprotošu pieaugušo, kāds ir trīs četrus gadus vecs bērns, nākas krietni pameklēt. Tā kā bērnu slimības ir vecāku aplamās domāšanas sekas, traucēklis var būt vienīgi vecāki, kas paniski baidās izrādīties vaininieki, nesaprazdami, ka es nenodarbojos ar vainīgo meklēšanu. Drīzāk gan viņi paši sāks uzbrukt iespējamajam vaininiekam.

Piemēram, enurēze bērnam rodas, ja viņš baidās tēva dēļ. Patiesībā tās ir mātes bailes, kas zemapziņā pastiprinās bērnā. Es mācu bērnam stāstīt un atbrīvot savas bailes, bet māte vai tēvs apvainojas — re, kā viņus apsūdz par bērna slimības izraisītājiem. Slimība ne tikai nepāriet, bet pat saasinās, un viss tikai tālab, ka vecāki noliedz slimības cēloni un tagad niknojas vēl vairāk nekā agrāk. Bet bērns baidās tieši no vecāku dusmām. Aknu veido mīkstie audi, tātad to enerģētiski ietekmē māte, un tāpēc mātei jāatceras un jāatbrīvo visas bailes un dusmas, kas saistītas ar bērna tēvu un ko viņa pārdzīvojusi kopš grūtniecības pirmās dienas; tad bērnā izzudīs bailes, ka ar tēvu var kaut kas notikt.

Bērna dzīves attīstību nenosaka vienīgi vecāki, tas ir, iedzimtība, tomēr viņš vēl un vēlreiz apgūst vienīgi tikai konkrētās savas dzīves mācību stundas. Tāpat kā skolā, ari katrai dzīvei ir sava programma. Jebkuram bērnam šāda programma ir viņa vecāki.

Ir laiks sākt mācīt bērnus jau kopš pirmajiem mūža gadiem. Viņi mirklī uztver dažādas gudrības. Iemācīdami uzticēties savām iekšējām izjūtām un piedot bailēm, mēs viņus darām stiprus un gudrus. Un vēl labāk, ja arī paši smeļamies gudrību no bērnu atklātās sirdsgudrības.

Bērna veselība ir viqa dzīves spogulis.

Nevar izārstēt cilvēkus, nemainot viņu domāšanas un priekšstatu pasauli. Tomēr var sniegt vienīgi pamācības, strādāt nāksies pašiem. Kas pieradis pie visa gatava, tā arī paliks cerībās uz izveseļošanos.

)a kāds uzskata, ka viņam ir pārāk maz laika, lai to tērētu pārdomām, viņš slimos līdz tam brīdim, kad sapratīs, ka vissvarīgākā ir pareiza un loģiska doma, kurai seko saprātīga, spēkus taupoša darbība, jo bezjēdzīga spirināšanās pretī radīs vienīgi apziņu, ka dzīves mērķi nav sasniegti, turklāt ar veselību jau kļuvis tik slikti, ka no jauna neko vairs neiesākt.

Cilvēka dzīve ir mācība. Skolotājs ir viss sliktais. Kas mācību vielu neapgūs, tas saslims.

Slimība — tas ir laiks, kas tiek dots, lai secinātu, kas izdarīts aplam. Jo ātrāk cilvēks apjēdz savas kļūdas, jo ātrāk viņš izveseļojas. Lai saprastu, jādomā. Lai domātu, vajadzīgs miers un iespēja būt vienatnē ar sevi.

Patiesībā viss notiek pavisam citādi, ja vien slimnieks pats neizmet ārā no savas istabas visus uzmācīgos līdzjutējus. Jāsaprot, ka slimniekam nepieciešams klusums vai — sliktākā gadījumā — tikko saklausāma, mierīga fona mūzika, dabas skaņas vai ārstnieciska mūzika. Jo smagāka kaite, jo slimajam grūtāk izturēt apmeklētāju radīto kņadu, radiobalsis vai televizora ekrāna mirgu. Ļaudis neatšķir labo no sliktā, jauc jēdzienus „nepieciešamība“ un „pārmērība“ un nesaprot, kāpēc vājinieks neatkopjas, kāpēc viņš ir tik untumains. Viņam taču tiek nodrošināta pirmšķirīga kopšana un komforts! Šie cilvēki uzskata, ka medicīniskā palīdzība ir gandrīz vai tas pats kas slimnīcā esošās ērtības. Diemžēl ne visi apjēdz, ka visefektīvāk ārstē apkārtējo dvēseles siltums un paša slimnieka gaišās domas.

Ir vēl viena laužu kategorija, kas jūt lielas bailes mani nemīl un kam pat prātā nenāk mēģināt noskaidrot slimības cēloņus. Jau kopš bērnības viņi zina, ka slimnieks ir uzmanības centrā, viņu aprūpē, lutina, ļauj darīt to, kas parasti tiek liegts, un žēlo. No sākuma viņi jūt žēlumu pret sevi, bet ar laiku nemanāmi kļūst uzņēmīgi pret čīkstuļu slimībām. Viņi tik ļoti bīstas pilnīgi atlabt, ka pat notic savai vārgulībai. Šie cilvēki izveseļoties negrib, tālab, lai izdzīvotu, sava domāšana jāmaina tiem, kas cieš no šādiem slimniekiem. Kā likums, tie ir mājinieki.

MĀCĪBA AUGSTĀK PAR VISU

Visa pamatā ir doma; domai seko atbilstīga rīcība. Pareizai domai seko laba rīcība.

Slims cilvēks ir tas, kurš aplam ir domājis un nepareizi dzīvojis. Ja viņš iemācīsies pareizi domāt, atlabs. Tagadējās dzīves būtiskākā nepieciešamība ir pārveidot pašu dzīvi.

Ja jūs gribat iebilst, — bet re, kā mana dzīve un veselība līdz šim ir bijusi kārtībā, tad ziniet, ka šī dabas dāvana — veselība, ko dēvē par laimi un kas vēl nesen jums lāva bezmērķīgi ar to šķērdēties, — gluži vienkārši ir izsīkusi. Turpmāk jādzīvo uzmanīgi, bet vēl labāk būtu vispirms izlabot savas kļūdas.

Es mācu to darīt piedodot, jo piedošana ir visdižākais atbrīvotājspēks. Piedošana ir ari visvienkāršākais paņēmiens, kā atbrīvoties no sliktā.

Mēs dzīvojam uz planētas Zeme. Mūsdienu civilizācija pēc savas laika skaitīšanas tuvojas gadsimtu un tūkstošgades mijai, un krīze, kurā esam nokļuvuši, skaidri liecina, ka jānāk lielam lūzumam. Mūsu uzkrātajam ļaunumam jāvēršas labajā. Tāpēc nepieciešams, lai pārlūstu ļaunuma mugurkauls. Mugurkauls simbolizē dzīves nostādnes.

Katra paša rokās ir tas, kā viņš to pārdzīvos. Var bāzt galvu smiltīs un apgalvot, ka atkal muļķo cilvēkus un nekas

jau nemainīsies. Tomēr pārmainās dabā un sabiedrībā ir ne tikai saskatāmas, bet arī jūtamas, un cilvēces veselība, kas kjūst arvien sliktāka, ir šo pārmainu lieciniece.

Vai jums nešķiet savādi: ja kādu dziļu dzīves patiesību izteiks vienkāršs cilvēks, vinu nosauks par muļķi. Bet, ja laika gaitā šī patiesība dzīs asnus cilvēcisko ciešanu druvā un kāds mācīts vīrs ātri vien to izklāstīs uz papīra doktora disertācijas veidolā, tad viņu dēvēs par gudrinieku.

Vai gan mums visiem nebūtu vieglāk iepazīt labo tā, lai dvēsele iedziedātos, nevis gaidīt, lai šādu gudrību par varītēm sāk iedzīt skolā, kur piespiešanas dēl tā atkal bērna acīs kļūst par bezjēdzību.

Jebkura varmācība ir slikta. Ja man iebildīsiet: bet ko tad darīt, bērns bez piespiešanas taču vispār nemācīsies, — lūk, mans padoms — tieciet skaidrībā ar sevi, un jūs sapratīsiet, kālab bērnā ir šī nepaklausība. Ja nolemsiet, ka bērns nepavisam nelīdzinās vecākiem, jūs tādējādi pievērsiet acis paša kļūdām. Ir jāsāk ar savu kļūdu labošanu, tad tūlīt pārl mainīsies arī jūsu lolojums.

Tiem skolotājiem, kas savos bērnos saskata miera traucēkļus un izturas pret viņiem ar bargu prasīgumu, es ieteiktu parunāties ar tiem kolēģiem, kas bijuši pie manis uz pieņemšanu. Tikuši galā ar savām problēmām, viņi ir uzplaukuši kā rozes, kas paver savas ziedlapiņas, ar prieku aptverdami, ka tas viss lieti noder arī skolā. Kāda laime! Viņi piepeši ir atraduši atslēgas piekļūšanai saviem grūtajiem audzēkņiem. Cik patīkami palīdzēt bērnam, kas visiem bijis par nastu un nav saprasts pat mājās.

Cilvēces maldi un neticība labajam pārvērtuši Zemi par dvēselisko ciešanu planētu. Un tomēr mēs atkal un atkal te atgriežamies. Kāpēc?

Cilvēks vēl un vēlreiz piedzimst, lai mācītos. Viņš mācās no sliktā. Apguvuši sliktā mācību stundas, mēs kļūstam

viedāki, dodamies uz priekšu tālāk un augstāk pa attīstības spirāli. Tāds ir kosmiskais attīstības modelis.

Tāpat kā visam pastāvošajam, arī mācību iespējams apgūt:

□  ar izpratni,

□  caur ciešanām.

Kristus atnāca, lai iemācītu piedodot atbrīvot slikto un tādējādi atvērtu ceļu labajam. Tomēr izrādījās, ka ļaudis nav tam garīgi gatavi — pārlieku agri viņiem piedāvāja labo! Cilvēces vairākums izvēlējās ciešanu ceļu.

Jebkura cilvēka izvēle ir brīva un svēta, tomēr ikvienam jāzina, ka pēc darbības gaidāmas atbilstīgas sekas. Ne ķermenis, ne sabiedrība jau vairs nevar atveseļoties fiziskā līmenī, kā mēs pie tā esam pieraduši. Neizārstē arī medikamenti, vairākums slimību kļūst hroniskas. Kam slinkums domāt, to drīz vien arī paša kājas nepastieps.

Kas nepārmainīs principus, tam pārlūzīs mugurkauls, jo materiālisma mugurkauls ir kļuvis trausls.

Cilvēce stāv krustcelēs — aitām un āžiem jāiet katram pa savu ceļu. Un visiem ļauts izvēlēties — iet tālāk vai palikt tepat. Bet, lai mūsu gaitai būtu jēga, jāatver pašu spriestspējas. Neaizstājams un varens palīgs šajā ceļā ir saprāts, kas pagaidām gan ļaudīm kalpojis tikai kārdināšanai.

Piedošana lieliskā veidā atver spriestspējas. Ja vēl pirms gadiem desmit cilvēks varēja vērsties pie nenoteikta Dieva, ko iztēlē viņš skatīja kā, teiksim, sirmgalvi uz mākoņa, kas aizliedza, pavēlēja un sodīja, tad šobrīd radusies nepieciešamība pareizi izprast Dievu. Tam ir pienācis laiks.

DIEVS IR VISA VIENOTĪBA

Dievu, tāpat ka jebkuru veselumu, veido mazas daļiņas. Turklāt katra daļiņa sastāv no vēl mazākām. Dievs ir veselums, kas sastāv no mazām daļiņām, kuras organizētas vienā lielā noteiktā sistēmā, kas nepārtraukti kustas un mainās. Dievu nevar attēlot uz papīra, Viņš ir viss pastāvošais; Viņu var iztēloties kā bezgalībā plūstošu gaismu. Katram ir savs priekšstats par Dievu. Kam tas ir pareizs, tam būs kārtībā gan dzīve, gan veselība.

DIEVS ir DZĪVĪBA. Dievs — tā ir enerģija, kam jāatrodas kustībā. Viss, kas stāv uz vietas, iet bojā.

Kas tā ir par enerģiju? Skolā mums stāstīja par elektroenerģiju, magnētisko, gaismas, ūdens, atomu utt. enerģiju. Bet kāda ir dievišķā enerģija?

Dievs ir mīlestības enerģija.

Visas enerģijas, ko dēvē citādi, ir dažādas struktūras, kas savukārt veidotas no mīlestības enerģijas sākotnējām daļiņām. Ari fiziskie ķermeņi, kas sataustot ir cieti", sastāv no mīlestības enerģijas, un to šķietamais statiskums ir mānīgs.

Arī cilvēka, tāpat kā viņa veselības, būtība ir mīlestības enerģija jeb, citādi sakot, Mīlestība.

Dzīves pamats un radītājspēks ir mīlestība.

Mīlestības enerģija ir visur, tās ir gana daudz, bet viss sliktais rodas Mīlestības nepietiekamības dēļ… Un sliktā pašlaik ir tik daudz.

Vienīgi tā enerģija, kas gūst iespēju plūst brīvi, ir mīlestības enerģija. Mīlestības enerģijai jāplūst, jāatrodas kustībā, lai cilvēks justu, ka viņu mīl, un lai arī viņš pats mīlētu tā, ka to justu citi.

Man bieži nākas dzirdēt: „Es mīlu, bet mani ne." Šīs dvēseles sāpes raksturīgas visiem — sievietēm, vīriešiem, bērniem. Jo jaunāks cilvēks, kas izrunā šos vārdus, jo

spēcīgākas šīs jūtas viņā jau kopš sākotnes, piedzimšanas brīža un jo ātrāk tās uzkrājas.

Izjūta mīlestības nav principā ir pareiza, bet ne jau tāpēc, ka mani nemīl, bet tālab, ka es neielaižu sevi mīlestības enerģiju un neļauju tai izplūst no sevis. Man neienāk prātā atraisīt bailes, kas izveidojušas milzu sienu, bet mīlestība nespēj tikt cauri šai sienai, lai man kļūtu labi. Tā ir briesmīga izjūta, tomēr ļauj saglabāt jele kādu cerību.

I Visšausmīgākā ir izjūta, ka mana mīlestība nav vajadzīga. Tā padara dzīvi bezjēdzīgu.

Ziniet: to, kurš ir dzīvs, dzīve mīl. Un dzīve ir Dievs.

Pretējā gadījumā jūs nebūtu dzīvajos. Jūsu izjūta mani nemīl — tas ir jūsu visnotaļ aplamais priekšstats, ko radījusi dzīves un citu cilvēku neizpratne. To pašu var teikt par jūsu izjūtu mana mīlestība nevienam nav vajadzīga.

Ja cilvēks apgalvo, ka viņā nav baiļu mani nemīl vai arī ka viņam nepavisam nav vajadzīga mīlestība un bez tās dzīvē tīri labi var iztikt, tad viņš ar vārdu „mīlestība“ saprot intīmās attiecības. Ir patīkami just partnera fizisko ķermeni, bet tas var arī radīt iluzoru priekšstatu. īpaši, ja šis ķermenis ir jauns, tvirts un skaists. Zaudējot šīs īpašības, izgaist arī tas, ko dēvējāt par mīlestību.

Mēs nesaprotam, ka mūsu esamību nosaka neredzama realitāte, ka saskatāmā matērija ir mazmazītiņa Visa Vienotības — ko citā vārdā dēvējam par Dievu — daļiņa. Un ka mūsu pasaules pašreizējās krīzes cēlonis ir tieši Dieva noliegšana, Mīlestības noliegšana, Mīlestības materializēšana.

Dievs ir mīlestības enerģija. Ir ārkārtīgi svarīgi to saprast.

Kas noliedz Dievu, tas noliedz mīlestību, turklāt bez mīlestības beidz pastāvēt jebkura esamība. Tādējādi noliegums ir tas pats kas nebūtība.

Cilvēks, kas noliedz pats sevi, nepastāv, un kā lai pie vina atnāk labais, ja viņš ir tukša vieta? Labais — tā ir tikai mīlestības enerģija visā tās daudzveidībā. Viss pastāvošais — vai tas būtu materiālas vai nemateriālas dabas — ir dažnedažādas struktūras, ko veido mīlestības enerģijas sākotnējās daļiņas.

Noliegdams Dievu, cilvēks noliedz pats sevi, jo arī cilvēka ķermenis ir viena no mīlestības enerģijas struktūrām. Pieticībā ieradināti, mēs to pašu mācām citiem. „Nu ko jūs! Man taču neko nevajag!“ to vien tik dzird. Tā arī ir sevis noliegšana.

Ļaudis, ko aklus padarījusi iedzīvošanās kāre un kas, eksistēdami ateisma garā, noteikti nevēlas sevi mainīt un ietiepīgi turpina pārtaisīt pasauli pēc saviem ieskatiem, uzskatīdami cilvēku par visvarenāko būtni, neieredz Dievu. Šī naida dēl viņu ķermenim jāiztur briesmīgas ciešanas. Tādējādi ķermenis ļauj cilvēkam sākt pareizi izprast dzīvi. Šie ļaudis var izlūgties Nāvi, lai ciešanas beigtos, bet tas viņiem nepalīdzēs. Arī Nāve ir tas pats Dievs, caur kuru sliktais kļūst labs.

Tā ir liela laime, ja cilvēks — neatkarīgi no iemesla — sāk interesēties par Dievu.

Un tomēr ar sarūgtinājumu jāteic, ka vairākums šo interesentu ir cilvēki, kuru dvēselē sākusies dziļa krīze un kas vēlas atrisināt tikai personiskās problēmas. Lielāko tiesu diemžēl gaida vilšanās, jo ar Dievu nevar veidot tirdznieciskas attiecības.

Trankvilizatoru ietekmē smadzenes, kā likums, zaudē gribasspēku, nespēj domāt, un tās nerosina kaut ko pasākt.

Atkārtoju: Dievs ir Mīlestība. Mīlestība — tā ir enerģija.

Enerģijai piemīt apziņa, tāpēc ar to var sazināties. Pareizi apejoties ar draugu vai ienaidnieku, var gūt pozitīvu vienošanos. Tāpat ir arī ar domu enerģiju. Ar to var sarunāties un atbrīvot, atraisīt no ķermeņa. Atbrīvota tā pārvēršas labajā.

Vai atceraties, kā ķermeni izvietojas enerģijas veidi? Šo informāciju derētu iemācīties no galvas.

ENERĢIJU IZVIETOJUMS CILVĒKA ĶERMENĪ

Ar turpmāk sniegtās shēmas palīdzību varēsiet noskaidrot aptuvenu sava ķermeņa slimības cēloni, ja vien kārtīgi padomāsiet.

Ķermeņa kreisā puse — vīrišķā enerģija jeb viss, kas saistīts ar tēvu, vīru, dēlu, vīrišķo dzimumu.

Ķermeņa labā puse — sievišķā enerģija jeb viss, kas saistīts ar māti, sievu, meitu, sievišķo dzimumu.

NB! Austrumu filosofija māca pretējo, to es zinu. Tāpēc es savas zināšanas pārbaudīju. Skaidrs, ka vērsos pie saviem augstākajiem garīgajiem skolotājiem. Tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā man tiek sniegta īsa vārdiska atbilde. Parasti man saka: „Tu pati zini! Viss!“ Uz šo jautājumu man atbildēja: „Tas ir visaugstākais līmenis. Kāpēc tu pati neskaties? Viss!“

Medija Hilja vaicāja, kāpēc es enerģiju izvietojumu redzu citādi nekā pārējie. Un, lūk, ko viņai pastāstīja:

„Fiziskā ķermeņa kopijā vīrišķā enerģija izvietota labajā pusē, sievišķā — kreisajā. Tā ir tādas enerģijas kopums, kas cilvēkam ir jau pārvarams. Turklāt cilvēcei nepieciešams to pārvarēt.

Forma, kas atklājusies Lūlei, ir cilvēka augstākā pakāpe, bez kuras fiziskais cilvēks nepastāv. Tā ir cilvēka kā vienota veseluma projekcija smalkās matērijas līmenī, kopums, kas nekad neizzūd, bet iemiesojas atkal un atkal, ja vien tāds ir Kosmiskā Reģistra rīkojums.

Magnētisms ir jebkuras dzīvas un nedzīvas vienības garīguma forma. Tas nosaka fiziskas vienības nebeidzamu nesatricināmību. Un tas tad arī izplešas līdz gravitācijas lauku līmenim.

Magnētiskās enerģijas būtība kļūst saredzama caur piedošanu. Magnētisma izmantošana dziedinot cilvēcei sniegs iespēju izdzīvot.“

Ķermeņa lejasdaļa — enerģija, kas saistīta ar pagātni; jo zemāk, jo tālāka pagātne. Jo tuvāk Zemei, jo materiālistiskāka problēma.

Ķermeņa augšdaļa — enerģija, kas saistīta ar nākotni.

Ķermeņa priekšpuse — jūtu enerģija, kas uzkrājas čakrās jeb enerģētiskajos centros.

□        I čakra — dzīvības spēka jeb vitalitātes enerģija, kas izvietota uz asteskaula iekšējās virsmas;

□        II čakra — seksualitāte, kas izvietota kaunuma kaula līmenī;

□        III čakra — vara un valdonība; tā dēvētais saules pinums; atrodas nabas līmenī;

□   IV čakra — mīlestība; izvietota sirds līmenī;

□   V čakra — saskarsme; izvietota rīkles līmenī;

□        VI čakra — cerība jeb jūtu pasaules līdzsvars, tā dēvētā trešā acs; izvietota pieres līmenī;

□   VII čakra — ticība, izvietota paurī.

NB! Ja cilvēkā ir ticība, cerība un mīlestība, viņam ir nākotne.

Ķermeņa mugurpuse — gribas enerģija jeb gribasspēks.

Ķermeņa mugurpusē atrodas mugurkauls. Mugurkaula

kanālā izvietots galvenais enerģētiskais kanāls, no kura enerģija plūst uz blakus kanāliem un no turienes uz orgāniem, audiem un citām ķermeņa daļām. Mugurkaulam ir izšķirīga loma fiziskā ķermeņa funkcionēšanā un darba spējās. Ar trešo aci uzmanīgi aplūkojot mugurkaulu, var noteikt visas ķermeņa slimības.

No katra skriemeļa pa enerģētisko kanālu plūst enerģija, nokļūdama noteiktā orgānā. Ja skriemelis ir bojāts, tam atbilstīgais orgāns saslimst.

Neviens skriemelis nebojājas bez iemesla. Jebkuras slimī' bas cēlonis ir enerģijas bloķēšana, ko izraisa stress. Ja palēninās mīlestības enerģijas plūsma, dzīvē viss sāk iet šķērsām. Ja mīlestības enerģijas plūsma pārtrūkst, cilvēks mirst. Tādā gadījumā nelīdz arī visiespaidīgākais reanimācijas aparāts. Neglābj pat pasaulē labākais ārsts.

Un šoreiz man gribētos nomierināt tos daudzos cilvēkus, kas cieš no sklerozes, par olu čaumalu lietošanu ārstnieciskos nolūkos. Kalcijs nevis palielina, bet gan mazina sklerozi. Kad nostiprinās skelets, nostiprinās arī cilvēka iekšējā vīrišķā puse. Skleroze — tās ir iesīkstējušas, nepiekāpības pilnas attiecības. Ēzdami samaltas olu čaumalas, jūs mazināt savas dusmas uz vīrišķo dzimumu kā pasaules ekonomiskā sabrukuma vaininiekiem. Tas notiek pat tad, ja jūs nevēlaties piedot vīriešiem un neprotat atbrīvoties no iesīkstējušiem uzskatiem. Ķermenis jums to palīdzēs izdarīt.

Mīlestības enerģijas plūsmu bloķē bailes.

Kad bailes piesaista slikto, dusmas sāk iznīcināt ķermeni.

Mūsdienu civilizācija uzkrājusi stresus daudzu mūžu un paaudžu ilgumā.

Populāra literatūrā stresus skaidro kā organisma saspringtu stāvokli, sava veida aizsargreakciju pret negatīviem faktoriem.

Bet patiesībā stress ir neredzama enerģētiska saikne ar pagātni.

Viss, kas konkrētajam cilvēkam ir slikts, ir vina stress, tomēr citam tas nepavisam nav stress.

Stresa medicīniskā izpratnē skaidrots tikai tā fiziskais līmenis — radusies slimība un tās iespējamais cēlonis.

Gan medicīnā, gan cilvēks pats ar stresu parasti saprot psihisku spriedzi, kam seko slimība. Patiesībā neredzamās negatīvās enerģijas uzkrāšanās notiek krietni pirms fiziskas slimības rašanās.

Visiem nācies redzēt cilvēka biolauka attēlus — tas līdzīgs staru vainagam. Šie stari savieno cilvēku ar vina tagadējās, kā arī iepriekšējo dzīvju notikumiem. Katrs pozitīvais — baltais — stars vieno ar labu notikumu, katrs negatīvais — melnais — saista ar sliktu notikumu, kas palicis neizlabots. Turklāt labot var visu, neatkarīgi no notikušā laika, un labot var piedodot. Tikai piedošana slēpj sevī burvju spēku, kas atbrīvo slikto.

Viss, kas cilvēkam labs, ir iepriekšējās dzīvēs apgūts sliktais. Viss, kas slikts, jāizprot tagadējā dzīvē. Ja to neizdarām, mums paliek karmisks parāds, un nākamajā dzīvē to izpirkt būs jau daudz grūtāk — negativitāte veic savu darāmo nepārtraukti.

Vieta, uz kuru ķermeni sniecas melnais stars, nemitīgi zaudē savu pozitivitāti un pakāpeniski sasirgst.

Jebkura aplama doma sev piesaista melno. Ja mēs vēlamies, lai dzīve un veselība būtu laba, mums jāpārrauj šī melnā saikne jeb stress.

DIEVIŠĶAIS LIKUMS — TĀDS TĀDU PIESAISTA

Cilvēka ķermenis zina savus pienākumus, caur to garam jāapgūst dzīves gudrības. Ķermenim ir skaidrs: ja tajā ienācis stress, tātad šo dzīves mācību stundu cilvēks nav apguvis un ķermenim atkal un atkal jāpiesaista tamlīdzīgais, līdz cilvēks tiks pakļauts lielām ciešanām un sapratīs, kas ir viņa kaites cēlonis. Tā ir viena no iespējām, kā kļūt gudrākam.

Otra iespēja — apgūt mācību. Kas kļūst gudrāks ar mācības palīdzību, tas jau pēc pirmā ķermeņa signāla rīkojas pareizi — atbrīvo slikto piedodot, un viņam vairs nenākas ciest. Ķermenis saprot, ka cilvēks pieņēmies prātā.

Kam dvēselē iemitinājušās bailes, to noteikti nobiedēs.

Kas sirdī sakrājis vainas izjūtu, tas sagaidīs apvainotāju.

Kas dusmīgs, to atnāks saniknot — viņam taču tas ir loti, ļoti vajadzīgs!

Tam, kurš sarūgtinājumā iesauksies: „Bet es taču negribu!“ — šī vēlēšanās jāpierāda ķermenim, atbrīvojot stresu, jo citu valodu ķermenis neuztvers. Ķermenis nevaicā, kāpēc cilvēks nezina vai kas viņu nav iemācījis, viņš tūlīt ķeras pie mācīšanas un dara to patiesi, vienkārši un bargi.

No visiem stresiem visgraujošāk iedarbojas bailes. Bailes ietekmē nieres un virsnieres, bloķējot to darbību. Orgāns, kam piesūkušās bailes, savelkas aizsargpozā līdz pat krampjiem, spazmām vai sakropļojumiem. Bailes vienmēr iekļūst virsnierēs un nierēs, rezultātā tajās rodas spazmas. Spazniatiskā stāvoklī audi nelaiž sev cauri asinis, orgāns netiek barots un nevar veikt savas funkcijas. Virsnieru hormoniem ir dzīvībai svarīga nozīme; ja tie netiek radīti, ātri iestājas nāve. Cilvēkam klīniskās nāves stāvoklī atdzīvināšanai vienmēr injicē virsnieru honnonu, tādējādi atsaucot dzīvē.

Tā vietā, lai ārstētos ar dārgām zālēm un novestu sevi līdz nepieciešamībai pārstādīt nieres, tā dēvētajiem bezcerīgajiem nieru slimniekiem piedodot vajadzētu atbrīvot savas hroniskās bailes, kas izraisa hroniskas nieru spazmas. Tad cilvēkam nevajadzēs gaidīt donora nāvi, lai pats varētu izdzīvot. Bailes taču rodas no vainas izjūtas.

ARĪ MĪLESTĪBA PEC NOPELNIEM

Vislielākās cilvēces bailes ir bailes, ka MANI NEMĪL.

KĀPĒC?

Kad nomirst ķermenis, garam tās būs tikai dzīves mācības stundas beigas. Bet, kad bojā iet mīlestība, mirst gars, un gars no tā baidās, jo viņš ir mīlestības enerģijas sakopojums, bet to nevar radīt no jauna.

Negativitātes pozitīvā puse ir tā, ka tādējādi mūs māca.

Cilvēks, kas nepazīst baiļu, mirklī nomirtu. Bailes māca 1 saudzīgi izturēties pret dzīvi, to novērtēt un turpmāk attīstīt.

Tas, kurš ir kļūdījies, bet kļūdu nav izlabojis un tātad nav arī to izpratis, uzņem sevī bailes.

Cilvēce nicīgi ir mīdījusi kājām Dieva valstības likumus un, kamēr tā pilnīgi neizlabos savas kļūdas, jutīs bailes, jo tās palīdz kļūt mums gudrākiem.

Bailes MANI NEMĪL ir SIENA UZ BIOLAUKA ROBEŽAS, un izkļūt tai cauri var tikai fiziski. Fiziska baiļu sienas šķērsošana rada varmācības izjūtu un neizskaidrojamu nemieru, saniknotību, tukšuma izjūtu, vēlmi novērst traucēkli.

Ar cerībām sirdī jūs tiecaties pretī mīļotajam cilvēkam un jūtat negaidītu šķērsli — dvēseles saltumu, neizpratni. Jūs sarūgtinājumā nokarat galvu kā mimozas zars vai arī —

gluži pretēji — naidā kvēlojošām acīm izslienaties visā augumā — jums taču nodarīts pāri, un jūs reaģējat atbilstīgi savam noskaņojumam. Jūs jutāt baiļu sienu — savas un cita cilvēka — saskaršanos, un tā radās negatīvā enerģija, kas var izrādīties tik spēcīga, ka vienā mirkli summējas naidā. Un mīļuma vietā uzliesmo strīds. Rūgtā patiesība mani nemīl atkal gūst apstiprinājumu.

Vai tie būtu pretējie dzimumi, vecāki vai bērni, summē!tas bailes rada dusmas. Sāp abām pusēm, bet jūs redzat un jūtat tikai savas sāpes, un secināt — mani nemīl.

Vīrietis nevar dzīvot bez sievietes mīlestības. Ja bailes netiek atbrīvotas, vīrietis, kurš savā sievā saskata vienīgo mīlestības objektu, kļūst hiperseksuāls. Jo biežāk viņš stājas intīmajos sakaros un jo tie ir aizvainojošāki, jo lielākas kļūst viņa bailes sievu zaudēt. Apmierinājuma vietā viņš jūt nemieru. Viņu vajā neapzinātas paniskas dusmas.

Baiļu siena aug augumā, radot arvien spēcīgākas sāpes, bet vīrietim ir skaidrs, ka tas tomēr nav tas. Juzdams arvien lielāku tukšumu, viņš kļūst greizsirdīgs — kur citur lai nozūd sieva, ja ne ar citiem vīriešiem? Šis vīrietis nesaprot, ka problēma ir viņā pašā. Šo baiļu radīta, ir attīstījusies mūsdienu seksoloģija, bet garīgo mīlestību ar to jau nepiepildīt. Fiziskā mīlestība ir tikai maza garīgās mīlestības daļiņa.

Sievietei šāds sekss ir mocības, kas viņā var uz visiem laikiem iznīdēt sievišķību. Reiz kāda visu cienīta, skaista, bet šķīrusies sieviete, kas bija pilnībā nodevusies darbam, ar rūgtu smīnu teica: „Man bija tik labs vīrs, ka, dzīvodama atmiņās par viņu, es negribu vairs neviena cita.“ Dusmas, ko bija radījušas abpusējas bailes, izjauca abu kopdzīvi. Vīrs kļuva par hronisku alkoholiķi.

Ari greizsirdīga sieva vārdzina vīru un turpina kultivēt greizsirdību tā vietā, lai no tās atbrīvotos.

VERDZISKA ZEMOŠANĀS MĪLESTĪBAS PRIEKŠĀ

Cilvēkam, kas jūt bailes mani nemīl, šis bailes piesaista c iešanas, kuru uzdevums ir pierādīt, ka viņu tiešām nemīl. |<> kā gan citādi lai cilvēks justu, ka viņu nemīl?

Bailes mani nemīl liek pazemojoši diedelēt mīlestību vienalga no kā un vienalga kādā veidā. Šāds cilvēks tiek pakļauts visnežēlīgākajiem pazemojumiem. Vēsture ir pārpilna notikumu, kad pazemotas sievietes. Mūsdienu feministes ir nolēmušas par to atriebties. Un kļūdās abas puses. Neatkarīgi no dzimuma pazemojums ir negativitāte, kura atraisīšana atbrīvo cilvēku arī no pazemojuma.

Sirsnīgi, labi ļaudis pazemo sevi laulātā drauga, bērnu, vecāku, draugu, radinieku priekšā. Milzīgas nepieciešamības dēļ darīt labu viņi kļūst par kalpiem, vergiem, dumjiem roklaižām.

Nonācis šādā situācijā, cilvēks, kam piemīt pašcieņa, brīnās un mēģina apturēt iztapoņas pazemošanos. Viņš var izjust vēlēšanos tam visam atmest ar roku, tomēr nepatika pret šo verdzisko zemošanos saglabāsies. Tajā pašā laikā mīlestību alkstošais jūtas sarūgtināts un vaino otru, ka tam viņa mīlestība nav vajadzīga, jo viņš to nepieņem. Kalpadvēseles galvā uzrodas domu juceklis, viņš nolemj, ka ir neglīts, vārgulīgs, nekam nederīgs partneris, vecs, dumjš un vēl tūkstošiem tamlīdzīgu domu, kas pazemo viņa pašcieņu. Viņš mēģina maksimāli sevi pārveidot, sāk uzmācīgi piedāvāt savus pakalpojumus un nesaskata, ka otrs nostājies aizsardzības pozā — šāds labums nevienam nav vajadzīgs. Un tad sākas iztapoņas pārmetumi, jo viņa centieni, pašaprāt, nenes labumu.

Sevišķi savu nelaimi izrāda sievietes, jo viņas „mīl ar ausīm“ un vēlas dzirdēt, ka tiek cienītas. Vīrieši drīzāk „mīl ar acīm“ un tāpēc savu stresu kritisko robežu sasniedz vēlāk.

Mūsdienu sievietes ārkārtīgi lielu vērību piešķir savai ārienei, tā vīriešu nepieciešamību pēc mīlestības piesātinādamas fiziskā līmenī, un tikai pret vecumu vīrieši apjēdz, ka šādi tikuši mānīti. Mūsdienu vīrietis pats provocē šo krāpšanu, vai debesīs celdams fizisko mīlestību. Jo spēcīgāka vēlme izrādīties inteliģentam, jo vairāk ārēja spožuma un jo mazāk slēpta cilvēciskuma, kura neatņemama dala ir seksualitāte. Dabiskam cilvēkam seksoloģija nav vajadzīga. Toties inteliģentam šī dabas gudrība jāpasniedz mākslīgi sasmalcināta. Diemžēl aizstājēja āriene vienmēr ir skaista, tikai viņam nav dota dzīvība.

Bailes mani nemīl cilvēkam traucē otram sniegt patiesu mīlestību un arī saņemt no otra patiesu mīlestību. Kamēr abas puses to nesapratīs, seksuālās attiecības tā arī paliks bez jebkāda garīguma.

BAIĻU IZNĪDĒŠANA

Ja nav mīlestības, dzīve zaudē jēgu. Bezjēdzība triec pretī glāzītei. Tā slīcina dvēseles slāpes, ko radījis mīlestības trūkums, jo to atbrīvot neprot, vai tas notiek tik vēlu, ka nekam vairs nav nekādas nozīmes.

Alkohols ir vispieejamākais līdzeklis dvēseles sāpju

V- v

remdēšanai. Šāds cilvēks nesaprot, ka viņa bailes iznīcina pašcieņas jūtas. Paģiras ir bailes un nevēlēšanās saskatīt skaisto ap sevi, jo pašam taču viss ir slikts.

Pret rītu pēc iedzeršanas aizskartās pašcieņas jūtas cilvēkam liek piedzerties līdz tādam stāvoklim, lai nevajadzētu domāt par apvainojumiem un apvainotājiem. Sasniegt šo mērķi ķermenis palīdz, iznicinot smadzeņu šūnas. Tādējādi no bailēm nemanot rodas dusmas uz citiem un sevi pašu.

Bailes mani nemīl sniedz ļoti atšķirīgas mācību stundas. Vēl viens piemērs: cilvēks visiem spēkiem steidz mājup, lai savai izredzētajai pateiktu, ka mīl vinu, bet uz sliekšņa jūt, kā vārdi sastingst uz lūpām. Vai, pat ja tos izdevies pasacīt, ir zudis maigums un mīlestības spēks. Visbiežāk atnācēja lomā iejūtas vīrietis, bet sagaidītāja ir sieviete.

Vīrietis neatceras, ka vēl pavisam nesen muka prom no mājām, jo neapzinājās, ka mājas atmosfēra nomāc un kaitina. Viņam nepieciešama mīlestība; un tāpēc atkal un atkal pēc tās jāierodas. Viņš grib, lai sieva justos labi, jo tad būs labi arī viņam pašam, bet pat to viņš nespēj saprast. Ne viņš, ne viņa neprot atbrīvot savas bailes. Labākajā gadījumā vīrs rāj sievu, redz, kā tu sevi nesaudzē, ko plēsies, var taču arī citādi dzīvot utt. Vai arī sieva to pašu saka vīram.

Uzskata, ka šie vārdi liecina par maigumu, tātad — par mīlestību. Un tomēr tā nav — mūsdienu sieviete gaida dižus, skaistus vārdus un mirklī jūt, ja tie nav patiesi. Vārdi, kas nesasniedz mērķi, atklāj liekulību, un gan teicējam, gan adresātam k|ūst šķērmi ap sirdi. Labas domas, vārdus un darbus aizšķērso baiļu siena. Runātājs jūt savu bezpalīdzību, klausītājs — to, ka patiesībā nav vajadzīgs. Galu galā rodas bailes skaļi izteikties. Izaug jaunas, nepārvaramas bailes — labāk nav ko muti vērt vaļā, tik un tā kaut ko nepareizu sarunāšu. Mīlestībai tiek nodarītas sāpes, bet tā saglabājas. Iedomājoties vien, ka to var zaudēt, pārņem šausmas. Un roka pastiepjas pēc pudeles. Tas ir pašiznīcināšanās ceļš. Ja arī tas nelīdz, cilvēks dvēseles sāpes sāk remdēt ar nomierinošiem līdzekļiem vai narkotikām.

Šie cilvēki apgalvo, ka dzīvo citu dēļ, bet neredz, ka, iznīcinādami sevi, nodara sāpes pārējiem. Un, ja viņiem to pasaka, viņu acīs uzliesmo nežēlīga atriebības dzirksts.

Alkohols sniedz iespēju atklāti, bez jelkādām kauna jūtām izgāzt savus dvēseles pārdzīvojumus un pēc tam tos aizstāvēt iedzēruša cilvēka muļķībā. Patiesību sakot, labi vien ir, ka cilvēks varēja izrunāt visu, kas uz sirds. Viņš taču teica savu patiesību. Un tā pārvar bailes mani nemīl, kad esmu godīgs. Bailes mani nemīl traucē cilvēkam būt atklātam.

Kas iemācās pārvarēt šo pašapmāna formu vai, alkohola šausmu pārmācīts, no tā baidās, vispirms kļūst par mīlestības iztapoņu. Šāds cilvēks bīstas pašiznīcināšanās. Vēlēdamies citam izdarīt pa prātam, viņš sāk izkalpoties, rūpēties, verdziski diedelēt.

Valdonīga rakstura cilvēki vēro niecību ar pārākuma smīnu uz lūpām un ļauj sev iztapt bez jelkāda pateicības mājiena. Viņam ir tīkama cita cilvēka verdziskā zemošanās, sagādā prieku otram žēlsirdīgi noglaudīt galvu, kad ir labs garastāvoklis, kā arī tēlot labdari, tomēr iekšēji viņš jutīs nicinājumu. Arī viņš nesaprot, ka tādējādi dara pāri. Viņš pat varētu kļūdu izlabot, ja nu reiz otrs to neprot, bet nezina, kā to izdarīt. Patiesībā viņš nevis nicina cilvēku, bet pretdabisko situāciju un savu nicinājumu neizpratnē vērš pret to, kurš pazemojas. Pats to neapzinādamies, valdonīgais cilvēks vēlas atbrīvoties no pašpazemojošā stāvokļa, jo tas padara viņu vāju, bet to mēģina veikt, kājām mīdams verga pašcieņas jūtas. Domās, vārdos vai fiziski — tas atkarīgs no dažādiem apstākļiem. Bet, kamēr netiks atbrīvoti stresi, rezultāts noteikti būs pretējs gaidītajam.

Mīlestības iztapoņam — vai tā būtu sieviete vai vīrietis — nav iespējams sniegt tik daudz mīlestības, cik tā viņam nepieciešama, jo viņš taču grib just, ka viņu nemīl.

Mīlestība ir brīvība, nevis īpašums.

Mīlestība ir svētība, nevis izkalpošanās.

Cilvēks, kura verdziskās bailes mani nemīl pieaug par spīti sulainiskai iztapībai, kļūst cietsirdīgs un untumains. Jebkurš viņa teikums skan teatrāli, pazemīgi, kaitina un uz lūgumu: „Iedod man padzerties!“ — tā vien gribas atteikt: „Nedošu!“

Šāda uzvedība izraisa situāciju, kurā otra puse sāk šķilt zibeņus un pērkonus, jo cilvēks, kas necieš pazemojumus un tos, kuri pazemojas, šādā reizē nespēj valdīt pār sevi. Vai, piemēram, ja gražīgajam vergam no visas sirds piedāvā garšīgu ēdienu, viņš pacel nokritušu drupatiņu, ar savu izskatu pauzdams: „Vai nu man daudz vajag.“ Pateiks to skali vai ne, bet vārdi iedarbosies un otram sabojās garastāvokli. Spriedze turpinās pieaugt.

Untumains cilvēks vienmēr var sacīt: „Es neko sliktu pat bildis neesmu, bet re, kā viņš apvainojās. Tā jau es ne pušplēstu vārdiņu nedrīkstēšu pateikt vai kaut ko darīt!“ Tā mazpamazītēm bailes mani nemīl pārvēršas par ieroci.

Pašnoniecināšanās radītas dusmas, ja ar to palīdzību nekā nevar panākt, tagad liek pazemoties un iet diedelēt, saliecot muguru deviņos līkumos. Vienam pašam jums gluži vienkārši galā netikt. Pazemodami sevi, jūs esat iznīcinājis normālas cilvēciskas attiecības un otru sadusmojuši. Tagad jums pie viņa jāvēršas pēc palīdzības. Bet labāk būtu bijis izlūgties piedošanu par savām kļūdām.

Nesen lekcijas laikā kāds vīrietis, ironiski smīnēdams, man vaicāja: „Kas tās tādas bailes vispār ir?“ Visai auditorijai tūlīt pat vajadzēja novērtēt, ka pasaulē ir cilvēks, kas šīs jūtas nepazīst. Patiesībā viņš centās paslēpt savas bailes kāds šaubās par manu drosmi. Viņa nicinājuma pilnais pārākums runāja pats par sevi. Ar tādiem izlūkos neiet. Ārišķīgo brašulību tie stiprina ar alkoholu. Arī šis vīrietis nebija izņēmums.

Nikns vīrietis ir vājš vīrietis. Viņam nevar uzticēt neko svarīgu. Viņš pat kritiskākajā brīdī spēj, piemēram, no dusmām nomirt, un svarīgais darbs paliks nepabeigts. Šī patiesība attiecas arī uz dusmīgām sievietēm.

Mīļie mīlestības kalpi! Piedodiet savām bailēm mani nemīl, tad tās jūs pametīs. Jūs paši esat tās izaudzējuši līdz dusmu līmenim, un tām pie jums kļuvis slikti. Ja nav baiļu mani nemīl, tad nav arī baiļu manu mīlestību nepieņem.

MĀCIETIES PAREIZI PIEDOT

Piedošana ir vienīgais atbrīvojošais spēks Visumā. Piedodot īstajam cēlonim, cilvēks atbrīvojas no slimībām, dzīves grūtībām un visa cita sliktā.

Kā piedot? Tas ir grūtāk, nekā jums šķita?

Nekas, iemācīsimies!

1. Ja kāds man nodarījis sliktu, es viņam piedodu, ka viņš tā rīkojies, un piedodu sev, ka es šo slikto esmu sevī uzņēmis.

2.       Ja es pats kādam esmu nodarījis sliktu, es viņam lūdzu piedošanu, ka esmu tā rīkojies, un piedodu sev, ka tā darīju.

3.       Tā kā, nodarīdams citam pāri vai ļaudams citam darīt pāri man, esmu licis ciest savam ķermenim, jebkurā gadījumā es vienmēr lūdzu piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi esmu tam nodarījis pāri.

To visu var izrunāt skaļi vai teikt domās. Svarīgākais ir to darīt no visas sirds. Tāda ir visvienkāršākā piedošana.

Šādu piedošanu cilvēki parasti saprot bez grūtībām, lai gan izlūgties piedošanu sev dažiem kļūst par nepārvaramu problēmu. Lūgt piedošanu konkrētai ķermeņa daļai, piemēram, rokai, šķiet kaut kas pavisam jokains. „Tā ir mana personiskā darīšana — esmu sev nodarījis pāri vai ne.“ Citi iebilst, lai gan savā ķermenī nes slimības perēkli.

Ja jums šķiet pieņemami piedot citam un lūgt piedošanu citam, tad uzdodiet jautājumu: „Kas esmu es, un kas ir viņš?“ Es piederu sev tieši tādā pašā mērā kā piederu Dievišķajai Visa Vienotībai. Tāpat kā visi citi. Tādējādi mans ķermenis vienlaikus pieder gan man, gan pārējiem. Man nav tiesību to iznicināt. Kaut gan mans ķermenis ir mans, tomēr es neesmu tā īpašums.

Pacentieties atbrīvot savu garu no materiālistiskās domāšanas. Tāpēc lūdziet piedošanu savai domāšanai, ka tā kolekcionē dogmas. Dažkārt mēdz būt loti grūti otram piedot, reizēm pat neiespējami, jo tas ārkārtīgi nodarījis pāri.

Lai gan Kristus mācība par dvēseles glābšanu nav jauna, toties jauns ir tās izpratnes dziļums, un tālab nepieciešami papildu paskaidrojumi.

Mācība par piedošanu jāuzlūko šādu principu gaismā:

□        Viss, kas dara man sliktu, ir ar mani saistīts neredzamām enerģētiskām saiknēm. Ja es vēlos atbrīvoties no sliktā, tad man pašam jāatbrīvo abi saiknes gali. Tas izdarāms piedodot.

□  Cilvēks sev piesaista to, kas viņā jau ir.

□        Ja ir labais, jāierodas kādam, kas darītu labu. Ja ir sliktais, kādam jāierodas darīt sliktu.

□        Tas, kurš atnāks, pasniegs man dzīves mācību stundu. Viņš it kā ir pasūtījuma izpildītājs. Es vēlos, un viņš ieradīsies.

□        Visa negativitāte, kas ir cilvēkā un ko viņš gudri nav pratis piedodams atbrīvot, ir neapgūta dzīves mācību stunda. Tātad to nāksies apjēgt caur ciešanām. Tāpēc kādam jāatnāk un jānodara sāpes.

□        Piedošana iet roku rokā ar izpratni. Izpratne ir viedums.

□        Cilvēks ir muļķis līdz brīdim, kamēr ļaunuma sakni saredz citā cilvēkā.

īsa, shematiska izklāstā piedošanas formula ir šada:

\

1.  Es piedodu sliktai domai, ka ta ir mani ienākusi.

2.       Es lūdzu piedošanu sliktai domai, ka es nesapratu, ka tā ir ieradusies mani padarīt gudrāku un ka man neienāca prātā to atbrīvot. Es to sagūstīju un audzēju arvien lielāku.

3.       Es lūdzu piedošanu savam ķermenim, ka, perinādams sliktas domas, nodarīju tam pāri.

BAIĻU RASANĀS

Kur rodas civilizētā cilvēka bailes?

Sensenos laikos ciltsmātei radās vēlēšanās valdīt pār vīrieti. Tā bija materiālisma sākotne, sievietes valdonības

rašanās, kas cilvēku padarīja par lietu.

Cilvēces likteni ir noteicis Dievs. Materiālisms ir nepieciešama mācību stunda, ja vien tās apgūšana būtu mazsāpīgāka. Materiālisma mācībai vajadzēja padarīt mūs gudrākus; tas skaidri parādīja, ka kopīgā gudrība ir laba lieta, tomēr cilvēka smadzenes nespēj pārspēt dievišķos dabas likumus.

Cilvēks nedz spēj, nedz ari viņam tiek ļauts valdīt pār Dievu. Nevienam nav tiesību pār kādu valdīt. Laulāto saiknes nedrīkst kļūt par vergu važām. Bet, ja tās jau ir važas, tad noteikti radīs protestu, t. i., dusmas.

Tikai brīvība ļauj cilvēkam būt tam, kas viņš ir. Brīvs cilvēks ir labs cilvēks. Mūsdienu cilvēks atrodas savu stresu gūstā, bet uzskata sevi par citu cilvēku, situāciju, apstākļu

u. c. gūstekni. Viņš meklē vainīgos, tos atrod un apsūdz, tikai dzīve nez kāpēc kļūst arvien sliktāka.

Saskaņā ar Dieva gribu vīrietis ir galva, bet sieviete — kakls. Viņiem ir savi brīnišķīgi pienākumi un tiesības, par kuriem abiem vajadzētu priecāties. Un vēl vajadzētu saprast, ka viņu vieta ir tieši tur, kur tai jābūt. Un ka dzīves mācību stundu apgūšanai mēs paši esam sev izvēlējušies tieši šo ķermeni, pret kuru tagad protestējam.

Vīrieša fiziskais pārākums pār sievieti ir liela kļūda, bet vēl lielāka mūsdienu civilizācijas kļūda ir sievietes garīgā valdīšana pār vīrieti. Varu var pieveikt tikai ar pārāku spēku, tas ir, varmācību. Juzdams draudus savai drošībai, vīrietis kļūst varmāka, pirms rodas reālas briesmas.

Pašlaik vīriešu dzimumam raksturīgās varmācības cēlonis ir materiālisms.

Mūsdienu cilvēcei jāapgūst mācība — kas notiek, ja kakls izrādās augstāk par galvu. Ja kakls grib atrasties augstāk nekā galva, tad šāds ķermenis vairs nav vesels. Ķermenis = ģimene = cilvēce — simboliski ir tas pats ķermenis, kas radīts pēc dievišķajiem likumiem. Pakļaujoties likumiem, ko izdomājis cilvēks un kas ir pilnīgi pretēji dievišķajiem likumiem, ķermenis aiziet bojā. Tomēr tāda ir sievietes griba. Šī vēlme ar laiku ir pieņēmusies spēkā un kļūst arvien lielāka.

Materiālisms ir sievietes kundzība.

Gan vairākums sieviešu, gan vīriešu ir cieši pārliecināti, ka vainīga ir pretējā puse. Lai nepārprotami pierādītu savu taisnību, pa rokai ir tūkstošiem piemēru no dzīves, un pamatīgs ir nabaga cietēja sarūgtinājums, ja nevienam neatrodas laiks viņu uzklausīt.

Tas, kurš par varītēm grib valdīt, sapiktosies, kolīdz viņam teiks: „Nav ne sliktā, ne labā. Visā sliktajā ir labais un labajā — sliktais. Tas tikai jāsameklē. Visu, kas cilvēkam liek ciest, viņš pats sev piesaista, aplami domādams. Pārmainiet savu domāšanu, atbrīvojiet dusmas, un dzīvesbiedrs pārveidosies. Tā noteikti būs.“

Vairākums saniknoto ļautiņu nekādi nespēj tam noticēt, jo viņi ir pieraduši visu sasniegt ar varu. Daudzi no tiem pēc skata ir brīnumdaiļi, visiem jūt līdzi, vienmēr nostājas taisnības pusē, tikai paši savu dzīvi nekādi nespēj sakārtot.

Pareizi domājošs cilvēks nesāks eksperimentēt ar citiem, viņš pirmām kārtām tiks galā ar sevi — tā būs viņa esamības pareizuma garantija arī citiem, kas nav par sevi pārliecināti.

Da|a cilvēku baidās, ka jebkurš vārds var skanēt kā apvainojums. Dala nemākulīgi protestē vai laižas lapās, paredzot, ka patiesības noskaidrošana var izrādīties pavisam nepatīkama. Bet vairākums piespiež sevi nosēdēt līdz pieņemšanas beigām un pieklājības pēc ļauj sevi mocīt, kamēr piepeši pārsteigti konstatē, ka tiem pretī sēž nevis prokurors, bet cilvēks, kas vēlas palīdzēt. Tikai šī palīdzība ir citāda, nekā ikdienā pierasts, jo parasti ar to saprot konkrētu, taustāmu pakalpojumu.

Dažādās dzīvēs mēs esam gan vīrieši, gan sievietes. Tādējādi materiālisms ir visas cilvēces mācību stunda. Mēs esam gribējuši uzzināt, kas notiks, ja pārkāpsim dabas likumus un ļausim pār sevi valdīt lietām.

Vēlēšanās valdīt, būt pārākam pār citiem liek šķirties no veselā saprāta un padara slimu ķermeni. Tas attiecas gan uz to, kurš valda, gan to, kurš ļauj valdīt pār sevi. Lai kur arī tas notiktu — mājās, skolā, darbā, draugu lokā vai sporta sacensībās, nemaz nerunājot par ienaidniekiem, — vienmēr cieš abas puses. Dubultā cieš tas, kurš valda pār citiem.

PIRMATNĒJĀ MĀTIŠĶUMA INSTINKTA ZAUDĒŠANA

Kopš tā brīža, kad mūsu priekštece sagribēja valdīt pār vīrieti, viņa zaudēja mātišķuma instinktu. Ko tas nozīmē?

Kad mūsu priekštece pārgulēja ar vīrieti, viņa ieņēma bērnu. Tas notika instinktu līmenī, un bērnu, kurš simboliskā nozīmē bija nostājies uz savas dzīves sliekšņa, sagaidīja ar mīlestību. Kā zināms, gars ir „ego“. „Ego“ ir divas daļas — pašcieņas jūtas un egoisms. Katram garam nepieciešams, lai viņu mīlētu, tātad arī sagaidītu, uzaicinātu šurp uz šo dzīvi.

Kad mūsu priekštece zaudēja mātišķuma instinktu, radās sekss, bet māte, kas nododas seksam, precīzi nezina, kad viņa ieņem bērnu. Bērns, kurš nostājies uz savas dzīves sliekšņa, uzņem sevī visas problēmas, ko tajā brīdī ir sakrājuši vecāki, jo negatīvo emociju spēks slēpjas to ātrumā. Ļaunumam vienmēr veiklas kājas.

Bērna gara būtība ir mīlestība — patiesa, tīra un mūžīga. Būdams vienlīdz maigs un viegli ievainojams, viņš tūlīt jūt, ka to nemīl, jo neviens jau viņam nesaka: „Es tevi mīlu. Nāc dzīvot mums par prieku!“ Bailes mani nemīl vairākumam laužu seko no iepriekšējām dzīvēm. Kurš tās paņēmis līdzi, tas ieradies tās atbrīvot šajā dzīvē.

Kam vairāk dots, no tā vairāk arī tiek prasīts. Mūsu priekštecei nebija īpaši attīstīts saprāts, mūsdienu mātei tā ir krietni vien vairāk, tātad mūsdienu mātei viss jādara daudz apzinātāk.

Tagadējā māte visu grūtniecības laiku kļūdās, nesaprazdama, ka kopā ar viņu ir liels gars, kas visu dzird, visu redz, visu saprot. Un vēlas apgūt šīs dzīves mācību stundas. Viņam atkal tas jādara caur ciešanām, lai gan vajadzētu caur mācību — ir taču citi laiki.

Pirmais un lielākais skolotājs ir māte.

Katra skolotāja pienākums Dieva priekšā ir iemācīt patiesu gudrību. Mūsdienu materiālistiskais cilvēks nezina, kas ir patiesa gudrība, tāpēc skolotāja darbs ir loti grūts. Tikai šāds attaisnojums nevienam ķermenim nav vajadzīgs.

Gars, dvēsele un ķermenis dzīvo saskaņā ar dabas likumiem. Ja mūsu saprāts nepareizi izprot dzīvi, cieš ķermenis. Katrs, kas māca aplam, uzņem sevi vainas izjūtu, kura izraisa nervozitāti, nenoteiktību, cenšanos meklēt citu kļūdas… Galu galā — kā vienmēr — jebkurš stress, ar laiku uzkrādamies, pārvēršas dusmās.

Mātei kā skolotājai nepieciešama prasme pareizi mācīt _ savā un nākamo paaudžu vārdā. Savu nākamo mūžu un savu bērnu nākamo mūžu vārdā. Jebkura cilvēciska doma ir iedarbīga, bet mātes doma ir visiedarbīgākā. Neredzamā saikne, kas saista ar māti, — ēteriskā nabassaite — pastāv mūžīgi. Tāpēc viss, kas plūst no mātes, mirklī tiek nodots bērnam un paliek viņā, kamēr māte ir dzīva. Ja māte sakārtos savu garīgo dzīvi, bērnam neko nevajadzēs pieprasīt — šāda bērna dvēsele ir mierīga. Šī bērna mūžs būs auglīgs un pareizi nodzīvots.

Noteikumi, kas jāievēro ikvienai mātei:

□  Jebkurai mātei jālūdz piedošana savam bērnam, ka:

1.       Ieņemdama bērnu, viņa nav ar mīlestību to aicinājusi šurp dzīvot. Nav pratusi vērsties pie bērna gara kā sev līdzīga, kam maigi būtu stāstījusi par savu mīlestību. Kad saprata, ka ir stāvoklī, netika labojusi savas kļūdas, arī tad neprata ieraudzīt bērnu un ar viņu kontaktēties. Mūsdienu mātes bieži vien dzemdē bērnus kādam (piemēram, vīram) vai kāda mērķa dēl (piemēram, prestiža pēc), bet bērns jau nav nedz lieta, nedz līdzeklis. Tā, kura dzemdē bērnu kā mērķa sasniegšanas līdzekli, bet pati kultivē

neproduktīvas domas, iegūst neproduktīvu „līdzekli“ jau no viņa piedzimšanas brīža.

2.       Iznēsādama bērnu, neizskaidroja viņam katru negatīvu domu, vārdu un rīcību un nelūdza bērnam piedošanu.

3.       Nesaprot, ka bērns piedzimst pats, balstoties uz tēva spēku, bet no mātes gaida vienīgi mīlestības pilnu aicinājumu un gatavību atvērt dzemdību ceļus. Bērns no mātes gaida tikai vārdus: „Es tevi mīlu! Es gaidu!“ Un bērns ieradīsies, jo kā lai neatbild uz mātes mīlestības pilno aicinājumu.

4.       Bērnam dzimstot, mīlestības vietā nodevusi viņam savas bailes, tāpēc bērnā nostiprinājušās bailes mani nemīl.

□        Katrai mātei jāpiedod sev, ka to visu nav zinājusi un nav darījusi. Visas neizlabotās kļūdas mātes sirdī atstāj neizskaidrojamu vainas izjūtu.

□                   Katrai mātei jālūdz piedošana savam ķermenim, ka šo kļūdu dēl viņa nodarījusi pāri savam ķermenim.

□                    Katrai mātei jālūdz piedošana savam bērnam, ka viņa nav pratusi tam izskaidrot svarīgākās patiesības:

*                              Katrs kopums sastāv no labā un sliktā. Sliktā dēj mēs esam ieradušies šajā pasaulē, jo māca tikai sliktais. Labais vienīgi līdzsvaro slikto, un labais ir viss iepriekšējās dzīvēs apgūts sliktais. Labais mūs padara stiprākus, sliktais var padarīt gudrākus.

*                              Labā dēl cilvēkam ir dvēsele, sliktā dē| — saprāts.

*                              Tam, kurš labo uztver ar sirdi, piemīt spēks.

*                              Tam, kurš slikto uztver ar saprātu, piemīt prāts.

Piedodiet savai mātei, ka viņa jums to nav iemācījusi, un apgūstiet šīs būtiskās patiesības.

Piedodiet savai mātei viņas nezināšanu. Mēs visi esam atnākuši iemācīties mācīties.

Neprasme nav grēks. Grēks ir nespēja piedot.

Bērns ir ģimenes spogulis — grib to vecāki vai negrib. Un katram mūsdienu bērnam to visu vajadzētu piedot savai mātei. Tad bērnam nevajadzēs just sarūgtinājumu, ka vecāki viņu nemīl. Tā nav parasta bērnu činkstēšana, bet patiesas dvēseles sāpes, jo mūsdienu vecāku privātīpašnieciskā mīlestība vienmēr nodara sāpes. Tas automātiski rada bērna nepatiku pret māti tādā pakāpē, ka bērns pats brīnās.

Daudzas mātes kā ar cirvi nocērt: „Es savu bērnu gaidīju un mīlēju, un jūs mani neapvainojiet! Es zinu, ko daru, es labāk nekā jūs zinu, ko jūtu! Es tik daudz cietu, viņam, dzimstot!“ Šīm mātēm, nereti tēviem, nākas teikt tikai vienu: „Piedodiet, bet jūs neesat ieradusies īstajā vietā, mēs runājam dažādās valodās!“ Šie vecāki paraduši iegūt visu, ko vien vēlas, un viņu bērnam nevar palīdzēt, pirms vecāki nekļūs gudrāki. Visiem vecākiem jāsaprot, ka viņi ir devuši bērnam dzīvību un bērna slimības izraisa viņu kļūdas.

Mūsdienu bērnam raksturīgs šāds izteiciens: „Es zinu, ka mani vecāki mani mīl, bet es to nejūtu, pat otrādi — jūtu, ka mani nemīl. Mani ievēro tikai tad, kad jāatrod vainīgais. Es dzirdu vienīgi aizliegumus, pavēles, prasības, un man tik loti sāp.“

Ja bērns kopā ar patiesu un godīgu māti iemācīsies būt patiess un godīgs, viņš nebaidīsies tāds būt arī visas pasaules priekšā un viņam nevajadzēs īpaši mācīt sevi cienīt.

Saskarsmes atvērtā čakra ir mīlestības un spriestspēju vienotājtiltiņš.

Saprāta līmenis ir fiziskais līmenis. Pēc pavēles neviens nemīl. Visi tēvi un mātes prot cits no cita un no bērniem pieprasīt, lai tos mīlētu, neapzinādamies, ka viņu pašu mīlestība nevienu dvēseli nesasilda. Iedomājieties māti, kura jūt bailes mani nemīl. Viņa mitinās aiz savu baiļu sienas — mīl, mokās, ir sarūgtināta, jo jūt, ka nekas nav tā, kā gribētos, bet visi viņas labie centieni atsitas kā pret sienu. Šāda mīlestība nepiepilda ne dvēseli, ne ķermeni, jo patiesībā jau nav mīlestība.

Ja bērns dzird, ka māte nemitīgi ir sakaitināta un apvainojusies, viņš, rodoties sīkākajām nepatikšanām, paķer savu rotaļlietu un dodas uz citu smilšukasti, jo ir apvainots. Viņš tiek ieradināts saskatīt apvainojumu cilvēkos, nevis pašā aizvainojumā. Kad vienaudži kacina šo bērnu, pati dzīve cenšas iemācīt apvainotajam tikt galā ar situāciju, bet, ja notiekošajā iejaucas māte, kas alkst palaidņus pārmācīt, viņas bērns kļūst par memmīti, ko dzīve pērs arvien nežēlīgāk.

Parasti bērnu sevišķi aizstāv māte, kura, nepareizi audzinot, bērnam kaitē visvairāk. Un kāda bauda pēc tam vienam uz otra pleca izraudāt dvēseles sāpes! Neviens no abiem īsti neizprot dzīvi, bet bērnam nākas ciest vairāk, jo dzīve taču turpinās.

Mātes sniegtā mācība dzīvē ir vissvarīgākā. Māte veido bērna raksturu.

PAR IZŽUVUŠO AVOTU

Sievietes dvēsele ir mīlestības avots, vīrieša dvēselē šā avota nav. Vīrietis ir spēka avots.

Sieviete ir devējas sākotne. Viņai loti nepieciešams dot; kaut vai sevi, un to var saukt par pašatdevi, ziedošanos, tukšu spēku šķērdēšanu vai kā citādi. Tomēr jebkurā gadījumā, kad sieviete nespēj dot, viņas enerģijas koncentrējas draudīgā negaisa mākonī. Ja sieviete prastu apjēgt sava iekšējā nemiera cēloni un atbrīvot bailes mani nemīl (nocietināšanos sevī tāpēc, ka viņu neievēro vai, viņasprāt, neizprot, nelolo, nemīl, neciena, nenovērtē viņas tikumus, pašaizliedzību utt. — un to visu izraisa bailes mani nemīl), viņa neskrietu ar pieri pašpazemošanās sienā.

Sievietei, kas pazemodamās cer, ka vīrs viņu tādējādi sāks mīlēt, vajadzētu apjēgt, ka pašpazemošanās piesaista pazemojumu un šo sievieti pazemos arī turpmāk, pat ja šāda uzvedība vīrietim nav raksturīga. Cilvēciskajās attiecībās sieviete izcels pazemojumu, jo tas ir viņas stress. Sievietei nevajadzētu radīt biklas čīkstulītes veidolu, pat ja viņa ir gana gudra, lai saprastu, ka vīriešiem patīk vājas sievietes. Bet, ja viņa to dara, lai rēķinās ar šī pašapmāna radītajām sekām.

Droši mīloša sieviete necenšas pret pastāvošajām problēmām izturēties vīrišķi augstprātīgi — kā nekā viņa ir tikai sieviete, kuras sievišķības priekšā godbijībā noliecas un atkāpjas ikviena sadzīviska nejēdzība.

Ja sieviete nejustu bailes, viņa nepārspīlētu ar savām nemitīgajām rūpēm, neraustītu vīru un bērnus, lieki neizniekotu sevi. Līdz mirdzumam nospodrināto mājokli vīrs tā arī nepamanīs, ja uz sliekšņa kā dzīvs pārmetums parādīsies nomocījusies, apraudājusies sieva. Sterila tīrība un nevainojama kārtība, tāpat kā jebkura galējība, dzīvē ienes spriedzi.

Palūkojieties reklāmbildēs, kurās skaista sieviete pati ar sevi izdaiļo nekārtību. Viņas prieka pilnā seja tā vien apgalvo: „Es tūlīt visu sakārtošu. Es tikai vispirms gribēju redzēt tevi un pateikt, ka tevi mīlu.“

Ja sievietē nebūtu baiļu mani nemīl, viņu taču mīlētu un arī dzīve viņu mīlētu, jo citas iespējas gluži vienkārši nebūtu! Viņa zaudētu nepieciešamību pēc bailēm mani nemīl, viņa

beigtu baiļoties un viņu vairs nevajadzētu mācīt ar ciešanām — viņa taču botu piedevusi bailēm un tādējādi kļuvusi gudrāka.

Vīrietis pēc savas iedabas ir ņēmējpuse. Ja cilvēce to būtu pareizi sapratusi, tā izbeigtu izvirzīt neprātīgas un neauglīgas prasības. Ja no vīrieša tiek pieprasītas jūtas, tad ! ta ir varmācība, bet jebkura varas izpausme nes līdzi negativitāti, kas kā minimumu izraisa vismaz protestu.

Tur, kur nekā nav, neko nepaņemsi. Pēc būtības vīrieša ļ mīlestība ir spēks, kas tiek piedāvāts iemīļotajai. Vīrietis atdod savu spēku, bet noslēdzas sevī, ja viņam tiek izvirzītas prasības. Un nav jēgas viņu tajā vainot — tas notiek neapzināti. Tāpēc ir tik svarīgi, lai cilvēki — kā vīrieši, tā sievietes — izzinātu gan sevi, gan pretējo dzimumu. Ja vīrietis piedotu savām bailēm mani nemīl, atvērtos viņa zemapziņa vai spriestspēja, viņš izprastu sievu, pat ja tā, viņaprāt, pieprasītu kaut ko pavisam bezjēdzīgu vai neiespējamu, un tāpēc nejustos nedz vainīgs, nedz saniknots. Tad vīri pārstātu glābties, bēgot no sievām, tā izvēlēdamies pašiznīcināšanās ceļu.

Vīrieša saprāta skaidrība ļautu tieši viņam iet pa priekšu pirmajam, kā jau daba to ir noteikusi. Tādējādi vīrietis atjaunotu savu dievišķumu, savu visuzvarošo sākotnējo spēku. To pašu, ko meklē un par ko sapņo gan sievietes, gan vīrieši. Visa cilvēce traucas tā meklējumos, nesaprotot, ka tā nav utopiska fantāzija vai nesen zaudēta pagātne, bet šis spēks gluži vienkārši tiek turēts gūstā. Sagūstīta enerģija vienmēr ir negatīva, jo tā nekustas, neplūst.

Sieviete ir devēja. Vīrietis — ņēmējs. Igauņu valodā ir precīzs izteiciens: vīrietis ņem sievu, bet sieviete iziet pie vīra.

Vīrietis ņem, ja sieviete ir gatava dot. Tikai ar šādiem noteikumiem var sākties kopdzīve, tomēr šo dzīves patiesību bieži nesaprot. Tam, kurš to apzināti vai neapzināti ir

sapratis, laulība izrādās laimīga. Tādā gadījumā vīrietis prot pareizi ņemt, bet sieviete — pareizi dot.

Visu nosaka avots. Ja pie avota atnākušais nav iemācīts sargāt ta tīrību un neceremonēdamies lāčo ūdenī iekšā, ūdens k|ūst duļķains un dzeršanai vairs nav derīgs. Turklāt nākamajā reizē šis cilvēks atradīs vienīgi avota netīro dibenu, un viņam vajadzēs izvēlēties — vai nu slāpēs nomirt, vai meklēt citu avotu. Tomēr jau ar savu esamību vien avots ir piesaistījis slāpstošo; ne jau nejauši cilvēks ir iestaigājis taciņu uz to.

Daba dāvā piedošanu. Bet uzpūtīgais radības kronis, kas ielumpačojis avotā, tagad mokās slāpēs. Viņš labi redz, ka ir ieriebis arī pats sev. Nu viņš, pacietības pilns, gaida, līdz ūdens k|ūs skaidrs.

Ja viņš nolieksies dzesēt slāpes un palūkosies savā atspulgā, ja sadzirdēs liego, dvēseli uzmundrinošo burbulēšanu, viņš sapratīs un nekad vairs to neaizmirsīs. Šis avots būs sniedzis ko vairāk par ūdeni.

Sieviete, kas neprot vai nevēlas atļaut slāpstošajam pilnīgi dzesēt slāpes, nekad nekļūs par mūžīgās dzīvības avotu. Vīrietis, kas steigā pieskrien tikai mazliet iemalkot, nekad nedabūs tīru ūdeni.

Ja sievišķais un mātišķais mīlestības avots rada mīlestību, kas nekur neaizplūst, tā drīz vien applūdinās pašu avotu un aiz baiļu sienas ar laiku pārvērtīsies draudīgā vulkānā, kas gatavs drīzam izvirdumam.

Tāpat kā jebkurai negativitātei, dusmām piemīt iznīcinošs spēks, kas tiek cauri ikvienai sienai.

Vīram un bērnam, kam tik ļoti nepieciešama mīlestība, nemitīgi jālaužas cauri sienai, nodarot sāpes sev un ne tikai sev, tomēr mīlestību, kas tos nepārtraukti uzturētu, viņi tik un tā nesaņem. Mīlestības izjūta rodas, tikai atrodoties otra cilvēka apskāvienos, t. i., vienam otra biolaukā. Bet tas nav iespējams nepārtraukti, tāpēc sarūgtinājums tikai padziļinās.

Viri (un tāpat ari dēli) nokļūst krīzes stāvokli un meklē izeju. Vini:

□                 sarūgtinājumā novēršas un vairs starodami nepārrodas mājās, lai apmīļotu un saņemtu glāstus;

j noslēdzas sevī un dabū uzklausīt pārmetumus, ka nemīl, nerūpējas, kļuvuši neizprotami utt.,

-j dodas slīcināt bēdas alkoholā, bet ar katru nākamo reizi šī dvēseles krīze kļūst arvien dziļāka;

□                 cenšas mainīt stāvokli pēc savas saprašanas ar labiem darbiem, tomēr saņem pretsitienu;

□                  kļūst par narkomāniem, lai pilnībā iznīcinātu savas domāšanas spējas;

□                  lūdz palīdzību psihiatriem un sirdssāpes cenšas apslāpēt ar zāļu palīdzību;

□                  bezpalīdzīgi nolaiž rokas un zaudē apkārtējās pasaules uztveres spējas;

□                 metas noziedzības pasaulē, jo bailes mani nemīl ir pāraugušas cietsirdīgā niknumā;

j ierodas dabūt savu ar rupja spēka palīdzību;

3 dodas meklēt jaunu mīlestības avotu, tomēr to neatrod, jo neveiksmīgās mīlestības cēlonis slēpjas viņos pašos un neviens cits to novērst nevar. Ar laiku šīs izjūtas palielinās, tad norimst, kļūdamas par bezpalīdzības pilnām skumjām, bēdām, dusmām.

Izejai no šīs krīzes katram vīrietim ir savs ceļš, tikai bez stresu atbrīvošanas dvēseles mieru negūt. Var jau izlikties, sliktai izrādei veidot skaistas dekorācijas, tomēr vīrieša ķermenis ilgi to neizturēs. Vīrieši necieš sliktas izrādes.

PAR DEVEJU UN ŅEMEJU

Bez sievietes mīlestības vīrietis nevar dzīvot. Bez

mīlestības nav dzīvības. Tas ir dabas likums, un pret to sievišķie ierobežojumi ir bezspēcīgi.

Sarūgtināta sieviete vainīgo pirmām kārtām meklē citā cilvēkā.

Sarūgtināts vīrietis vainīgo pirmām kārtām meklē sevī.

Jo vairāk stresu sakrājies, jo izteiktāk situācija mainās uz pretējo pusi. Emocionāli paskopais vīrietis kļūst jūtīgs kā sieviete, bet emociju pārpilnā sieviete top bezkaislīga kā vīrietis. Pārmērības dabisko pārvērš pretdabiskajā. Un tā ir bojāeja.

Fiziskā līmeni vīrietis uz brīdi grib izmantot sievieti, toties sieviete vēlas valdīt pār vīrieti mūžīgi. Privātīpašnieciskais instinkts ir sievietes būtības rādītājs.

Garīgā līmenī vīrietis vēlas mīlēt sievieti mūžīgi, toties sieviete — uz laiku vīrieti izmantot, jo sievietei ir nepieciešamas emocijas. Turklāt mūsdienu cilvēka izpratnē tas ir morāli.

Patiesībā abu dzimumu atšķirības tādas ir bijušas vienmēr, tikai mūsdienās tās izrādās jau galējības. Jebkura galējība ir bojāeja. Un bojāeja ir jaunā dzimšana.

Morāle ir nūja ar diviem galiem. Ja man nepaslīd kāja, tad nevienam nav tiesību mani apsūdzēt netikumībā. Tikai dzīve rāda, ka pat ļoti tikumiskai sievietei var būt pavisam netikumīgs bērns. Kāpēc? Vai gan viņa nav mācījusi bērnu ar savu piemēru un kaut reizi dzīvē nogājusi no pareizā ceļa? Patiesībā šī māte nemitīgi maldās savā dvēselē un nododas meklējumiem. Neprazdama mīlēt savu viru un sapņodama par augstām jūtām, viņa iztēlē ir pārgulējusi ar neskaitāmiem vīriešiem, un patiesība izlauzusies uz āru caur bērnu. Nevainojiet bērnu, bet lūdziet viņam piedošanu.

Paši to īsti neapzinādamies, mēs caur ciešanu sāpēm meklējam ceļu, kas ved uz priekšu. Nākotne ir jūtu, tas ir, dvēseles miera līmenis. Kas iemācīsies iet pareizi, tas atbrīvosies no stresiem. Tad vairs nebūs ņēmēju, paliks tikai devēji.

Kad cilvēks atraisās no vēlmes valdīt, viņš beidz slimīgi uztvert otra brīvību. Materiālistiskas ievirzes cilvēks nespēj saprast, ka, atraisot stresus, atbrīvojas arī dvēsele. Kas ir garīgi brīvs, to vairs neuztrauc sociālās saistības ar laulības saitēm. Tas negrib saraut šīs važas un laist Iekas vaļā, jo neviens jau pār viņu vairs nevalda. Viņš nav privātīpašums un nebīstas laulības. Viņam laulība ir mācību stunda, ko pasniedz mūsdienu laikmets, un, to apgūstot, gars var kāpt augšup.

Greizsirdība ir stress, kas piemīt kā sievietēm, tā vīriešiem. Vienkāršojot tās ir ļaunprātīgas aizvainojošas dusmas, kas rodas aiz bailēm mani nemīl. Agri vai vēlu greizsirža laulātais draugs ņemsies īstenot sev adresētos pārmetumus saskaņā ar paša radītu motivāciju un pārliecību. Un, pat ja partneris tiks krāpts domās, otrs to noteikti jutīs.

Tad nelīdzēs arī paštaisnošanās: re, es taču tev gandrīz neko nepārmetu, paskaties, kā citi kašķējas! Jūsu dzīvesdrauga pacietības mērs ir pilnumpilns arī bez jums — no vecāku ķildām bērnībā, un tieši tāpēc viņš kopdzīvei izraudzījās cilvēku, kas mazāk strīdas. Un tomēr kļūdījās.

Katrai sievietei vajadzētu zināt, ka viņa no vīra var panākt visu, ko vien vēlas, pat ja ko sagribēs tikai domās, tāpēc sievietei savas pareizās domas vajadzētu formulēt skaidri un gudri. Diemžēl neapdomība pašlaik ir modē gan sieviešu, gan vīriešu vidū.

Ideālā variantā sieviete atdodama ir ņēmēja un vīrietis ņemdams ir devējs.

Tomēr domās abas puses devēja lomā vēlas redzēt tikai sevi.

ja dodama sieviete domā par to, lai saņemtu, viņa kļūst ņēmēja. Bet no ņēmēja ņem, un sieviete, kas savu ķermeni atdod, lai kaut ko saņemtu, zaudē savu visvērtīgāko dārgumu.

Ja vīrietis ņemdams domā, ka viņš ir devējs, tad viņš nepieņem sievietes mīlestību un viņam vēlāk vairs nebūs ko dot. Ja par šādu „došanu“ vīrietis pieprasa pateicību, labākajā gadījumā viņš no sievas gūs viņas ķermeni, sātīgu ēdienu un tīru veļu, bet visnepieciešamāko — sievas mīlestību — tā arī nedabūs.

Sieviete sniedz mīlestības spēku, bet ņem vīrieša fizisko spēku. Vīrietis sniedz fizisko spēku, bet ņem mīlestības spēku.

Tāds ir dabas radītais līdzsvars, un tāds tas ir bijis, ir un būs vismaz līdz šīs civilizācijas beigām.

PATIESS GADĪJUMS

50 gadus veca sieviete, kas pie manis ārstēja vairogdziedzera slimību, ieradās ar mani dalīties negaidītos priekos, salīdzinot ar kuriem pašas izveseļošanās šķita kas tāds, kam nav vērts pievērst īpašu uzmanību.

Divdesmit gadus viņas vīrs darba darīšanu dēļ reizi mēnesī devās komandējumā uz nedēļu. Katru reizi, kad vīrs aizbrauca, sieva ķērās pie dzīvokļa sakopšanas. Viņa spodrināja un mazgāja, cepa un vārīja, un nemitīgi sapņoja par brīdi, kad vīrs atgriezīsies mājās un kaut reizi pateiks: „Es tevi mīlu. Tu taču esi tik jauka. Tu esi mana skaistule un gudriniece.“

Ilgas pēc šiem vārdiem kļuva tik neizturamas, ka sieviete sāka lūgt Dievu. Tomēr vīrs joprojām klusēja. Lai nu kas, bet igauņi vārdus velti netērē. Arēji nevainojamā ģimenes dzīve iekšēji bija ieplaisājusi. Sieviete nesaprata, ka viņas gaidas pret vīrieti izpaudās piespiedu kārtā un tāpēc virs turpināja uzvesties tāpat kā līdz šim. Juzdams šo domas uzspiešanu, viņš nespēja bilst neviena laipna vārda. Sieviete uzskatīja, ka normāli vīrietis mīl čaklu sievieti un pirmais runā par mīlestību. Tomēr tā nenotika.

Pienāca brīdis, kad sievietei vajadzēja ķerties pie savas iekšējās pilnveidošanās, lai sakārtotu veselību. Viņa lūdza piedošanu vienu dienu, otru, tad viņai sagribējās aiziet uz frizētavu. Un izdarīja to sev par prieku. Atnākusi mājās, durvju priekšā atrada grozu ar āboliem, ko bija atnesis kāds labs cilvēks. Vajadzēja pagatavot ievārījumu, ko viņa arī sāka darīt. Bet jebkura saimniece lieliski zina, kas notiek virtuvē, kad top ievārījums. Stāvēdama pie plīts, sieviete vārīja un domāja, un piedeva, un lūdza piedošanu savām domām, cilvēkiem, situācijām, tēvam un mātei, vīram un bērniem. Laiks pagāja nemanot; kad cilvēks nododas domu attīrīšanai, iestājas dvēseles miers un laiks rit ātri. Piepeši virtuvē ienāca vīrs, apskāva ar ievārījumu noķēpāto sievu un dedzīgi iesaucās: „Cik labi atkal būt mājās!“ Viņa vārdos izskanēja kas tāds, ko sieviete vairs necerēja jelkad izdzirdēt. Tonis, kādā tas tika pateikts, izsacīja visu.

Sieviete saprata, ka no valdonīgas ņēmējas viņa nemanot bija kļuvusi par mīlošu devēju. Un tam bija vajadzīgi tikai 20 gadi!

DEVEJA PRIEKS UN SĀPES

Mīlestība nav jūtas, kas pastāv tikai starp vīrieti un sievieti. Mīlestība mūs saista ar visiem.

Gan māte, gan meita ir sievietes. Abas jūt nepieciešamību dot. Ja mīlestību nepieņem, dvēselē rodas dziļas sāpes. Mātes dvēselē, ko nocietinājusi dzīve, jau tā ir pārpārēm aizturētas mīlestības. Meitas mīlestība bieži vien izrādās nepanesama nasta, jo sievietei pirmām kārtām nepieciešama vīrieša mīlestība. Tā kā pārlieku daudz labā un pārlieku daudz sliktā vienmēr uztver kā negativitāti, meitas mīlestības vētrainās izpausmes sašķīst smalkās druskās, atsizdamās pret mātes radīto aizsargsienu. Abas jūtas patiesi sarūgtinātas.

Bet tas viss ir vajadzīgs, lai abas piedotu savām bailēm mani nemīl un priekšnojautām man nodarīs sliktu. Lai lūgtu piedošanu savām bailēm, ka tās izaudzējušas tik lielas, ka, aiz baiļu sienas lūkojoties, it visos saskatīja noziedzniekus. Lai lūgtu piedošanu savam bērnam un mātei, ka nemācēja viņus saprast un pieņemt viņu mīlestību. Tad meitām nenāksies novērsties no mātēm un pamest savu mīlestību noķengāšanai citiem.

Meitas nepieciešamība pēc mātes mīlestības var būt tik neprātīgi spēcīga, ka viņa pilnīgi visā māti klausa. Ne velti daudzi vīrieši žēlojas, ka apprecējušies ar savu sievu, bet arvien biežāk tā vien šķiet, ka pat gultā jāliekas ar sievasmāti.

Šāda sieviete var justies kā pašas vīra māte. Pati ņemas klukstēt un kladzināt, bet nez kāpēc gaužas, ka vīrs ir vienaldzīgs un nejūtīgs. Mīļās sievietes, un nu iedomājieties sevi vīra vietā un mēģiniet iztēloties viņa juceklīgās emocijas, par kurām tikko uzzinājāt.

Sievietei tomēr jābūt sava vīra sievai. Meita, kas verdziski izdabā mātei, juzdamās viņas priekšā vainīga, pat atteiksies no bērna ieņemšanas, ja vien tāda būs mātes griba. Gadās pat tā, ka, cenšoties pēc iespējas labāk aprūpēt vecākus, meita vispār nenodibina ģimeni, un, kad sirmie vecāki dodas uz viņsauli, viņu atvasei nekas cits neatliek, kā vientulībā noraudāt pa asarai. Viņas paklausība un uzticība — pašas par sevi visnotaļ vērtīgas īpašības — izrādās velti iztērētas.

Un šī šausmīgā dzīves traģēdija rodas tāpēc, ka cilvēks nespēj dzīvot bez mīlestības, bet novērst bloķējošās bailes neprot. Viņš nezina, kas dzīvē ir vissvarīgākais un kas — maznozīmīgs.

Mīlestības avotiņš ir mātes, sievietes dvēsele. No zemākajām dzīvības formām — dzīvniekiem un augiem — mīlestība plūst, mainot robežas, tie dod, nepiespiežot sev to lūgt. Tie nebaidās un nesoda vainīgo, mīlestību liedzot. Protiet tikai saņemt.

Kad cilvēks piedod savām bailēm mani nemīl, viņš kļūst atvērts arī dabas sniegtajai mīlestībai, un tad dievišķā mīlestība nemitīgi bez jebkādiem šķēršļiem plūdīs viņa laimīgajā būtībā. Šīs mīlestības būs pietiekami, lai dzīvotu, nomierinātos, sāktu domāt. Tad var turpināt pastāvēt cilvēku vidū.

Tas, kurš grib, lai viņu visi mīlētu, bet tādu laužu, kam ar mazumiņu nepietiek, ir ārkārtīgi daudz, lai zina, ka viņam vispirms pašam jāiemīl pārējie cilvēki. Tas, ka šādā gadījumā fizisko spēku nepietiks, tā kā būtu skaidrs. Tikai garīga mīlestība spēj mīlē\ visus visā bez jebkādiem ierobežojumiem.

Ja cilvēks grib, lai viņu mīlētu, jāsaprot, ka tikai patiesa mīlestība sev piesaista citu mīlestību. Līdzīgs sev piesaista tikai līdzīgu.

Atbrīvojiet savu mīlestību no bai|u važām, tad jūs varēs iemīlēt.

MŪSDIENĀS NAV CILVĒKA, KAS NEJUSTU BAILES MANI NEMĪL. JO VAIRĀK CILVĒKS NOLIEDZ ŠĀ STRESA ESAMĪBU, JO STRESS SPĒCĪGĀKS. BET IKVIENAM IR TIESĪBAS NOLIEGT SAVAS PROBLĒMAS UN MĀCĪTIES NO RŪGTĀM CIEŠANĀM.

Jauniem ļaudīm saskarsme ar citiem cilvēkiem rada grūtības, ja viņi vadās no aizgūta viedokļa. Bailes mani nemīl

bloķē saskarsmi, bet te vēl jauno cilvēku nosauc par puņķutapu, knauzeri, mulki, nekauņu utt. Tā sakrājas sarūgtinājumi, saasinās cietsirdība. Cilvēks mēģina novērst savus trūkumus, tomēr mēles galā patrāpās kas tāds, par ko pašam pēcāk kauns. Rodas atsvešinātība no laikabiedriem, vientulība.

Jo vairāk bērns kaunās no citiem, patiesībā — baidās, jo vairāk vinu baida. Rodas noslēgts aplis. Bērnu var vest uz citu skolu, bet drīz vien atkārtosies tas pats, jo viņa bailes piesaista citu agresivitāti.

PATIESS GADĪJUMS

Kādu 10 gadus vecu puisēnu katru dienu pa ceļam uz skolu kāds iekaustīja, jo viņš baidījās no piekaušanas, tāpēc ka savulaik viņa acu priekšā cits zēns tika pamatīgi sasists. Viņa tā dēvētā neiroze bija tik spēcīga, ka, atvests pie manis uz pieņemšanu, viņš sāka skali raudāt, kad es pacēlu roku, lai sabužinātu viņam matus. Viņš ieraudzīja labi zināmu rokas kustību, ar ko sākas piekaušana.

Nevajadzēja neko vienkāršāku, kā šim patiesībā ļoti gudrajam zēnam paskaidrot: „Mīlum, tavas bailes apvainotājus un kaušļus pievelk kā magnēts. Tās izpilda tavu kluso vēlēšanos kļūt drosmīgam. Piedod savām bailēm, ka tās tevī iemājojušas, un pasaki tām, ka tagad esi kļuvis gudrāks, tātad arī drosmīgāks. Un lūdz piedošanu savam ķermenim, ka tam liki tik ilgi ciest. Un piedod visiem pāridarītājiem, ka viņiem neienāca prātā tev iemācīt drosmi kā citādi.“

Kad pēc mēneša zēnu atveda man parādīt vēlreiz, noskaidrojās, ka no kautiņiem sen vairs nav ne miņas, nav ne mazāko neirozes pazīmju, bet puišelis lepni ņēmās demonstrēt karatē paņēmienus. Tad neizturēja un sacīja: „Reiz es ar tiem huligāniem satikos. Un pateicu tā: „Es jau iepriekš jums piedodu, ja esat nolēmuši mani piekaut.“ Un viņi mani neaiztika,“ — viņš priecīgi nobeidza. Šis puisēns izjuta domu spēku.

Bailes mani nemīl bloķē galvu, kaklu, plecus, muguras augšdaļu, rokas, muguru, līdz trešajam krūšu skriemelim ieskaitot, un izraisa:

1.  Visas šī apvidus fiziskās slimības;

2.   Visas psihiskās slimības;

3.   Visas psihiskās novirzes:

-j nelīdzsvarotību (gan dvēselisko, gan psihisko);

□                nekontrolējamu, nesaprātīgu uzvedību, morāles normu noliegšanu;

□                atmiņas traucējumus (gan jauniem, gan veciem cilvēkiem);

□                sliktas uztveres spējas bērniem ar prāta attīstības traucējumiem vai atmiņas pavājināšanos veciem ļaudīm;

□   vienaldzību vai sevis un citu cilvēku nicināšanu;

□    bezizejas, bezjēdzības izjūtas, apātiju;

□    ietiepību;

u neticību labajam;

j pārlieku prasīgumu, bardzību;

□                pilnībā noliedz savas iespējamās kļūdas utt. — bezgala daudz psihisku noviržu, kas uzkrājoties kļūst par slimībām.

Šāds cilvēks nesaprot, kas patiesībā ir labs vai slikts. Saruna ar viņu izvēršas vienpusīgā strīdā, prātulošanā, argumentācijā, attaisnojumos, bet jēgas jau tam visam tik un tā nav — veselība labāka nekļūst.

ļo populārāks cilvēka vārds, jo spīvākas viņa bailes mani nemīl. Bailes zaudēt slavu liek cilvēkam steigties un rosīties. Pieprasīt, lai viņam viss tiktu uzreiz. Palikt pie sava.

Jo vairāk viiļš saņem, jo spēcīgāk aug viņa „ego“. Vienīgais, kas nepakļaujas šādai patvarībai, ir paša ķermenis. Tas cilvēka svaidīšanos pārtrauc ar slimību, kas ilgs tikmēr, līdz cilvēks sevi pārmainīs.

Tieši tas pats notiek ar ķermeni, ja cilvēks par varītēm grib kļūt populārs. Slavenību bērniem un vecākiem, kas sapņo par ievērību, šī rakstura īpašība ir sevišķi spilgta. Bērni, kam nācies daudz ciest vecāku popularitātes dēļ, cenšas no ievērības izvairīties. Šiem ļaudīm tipiska nepacietība, nemiers, prasīgums, augsts pašvērtējums, apziņa, ka viņiem atļauts viss.

Steiga, kas parasti piemīt nepacietīgajiem, un dzīves loģiskas attīstības noliegums izraisa sarūgtinājumu it visā, kas netiek dots uzreiz, pat ja tā ir veselība, ko es mācu atgūt piedodot. Sarūgtinājums piesaista jaunu sarūgtinājumu, un slimība saasinās. Šāda cilvēka kaitei jāklūst tik nopietnai, ka medicīna izrādās bezspēcīga, — tikai tad, iespējams, mainīsies patērētāja attieksme pret dzīvi. Diemžēl nomācošs laužu vairākums ar pārmērīgu „ego“ darbu sevis pilnveidošanai atliek uz nākamo dzīvi.

Dzīvesgudrības iemantošana ir grūts darbs. Pie iepriekšējā dzīvē apgūtā vieduma jāpievieno šajā mūžā izprastais. Iepriekšējās dzīves gudrība ir tā zemapziņas jeb intuitīvā gudrība, kurai jāpievieno dzīves pieredzē gūtā gudrība. Mūža beigās mēs vienmēr esam gudrāki nekā sākumā, pat ja ar prātu neizceļamies. Nākamā dzīve sākas no augstākas pakāpes, un visas iepriekšējās dzīves atkal kļūst par zemapziņas gudrību, kurai pa lāsei sāk pievienot jaunās dzīves gudrību.

Ko uzskatīt par gudrību — to lai izšķir katrs pats. Kāds par gudrību dēvē vienu, cits — ko pavisam atšķirīgu. Cilvēka ķermenis ievēro kopīgās dzīves gudrības un kļūdas gadījumā bargi liek norēķināties, kaut arī tā īpašnieks ir ievērojama persona.

PAR DVESELES DZĪVES PERIPETIJĀM

Ierodas pie manis kāds cilvēks un žēlojas: „Es visu daru, kā jūs mācījāt, bet kāpēc mana veselība nekļūst labāka?“ Kāds darbs, tāda alga. Redziet, tas, kurš no šejienes izgāja pirms jums, bija daudz slimāks nekā jūs, bet tagad ir vesels, lai gan pirms diviem mēnešiem nespēja nostāvēt uz kājām. Viņš piedeva no visas sirds, nepiespiezdams sevi tā, kā to darāt jūs: „Nu labi, jau labi, es tev piedodu, jo gribu izveseļoties, tomēr manā slimībā vainīgs esi tu!“ Tā arī ir atšķirība, gluži vienkārši jūs savas kļūdas neizpratāt, bet turpināt meklēt vainīgos.

Dažkārt es vēroju un brīnos, cik grūti cilvēkiem ir piedot un kā viņi nesaprot, kas patiesībā ir piedošana. No visa spēka cenšas izlocīties, izgrozīties, kaut tikai pierādītu, ka vainīgs ir kāds cits. Daudzi atnāk uz pieņemšanu un, jau uz sliekšņa stāvot, paziņo, ka sen visu zina un vienmēr dzīvojuši pēc šādiem principiem. Ai, cik viņiem grūti ieskaidrot — mani mīļie, jūs pat neapjēdzat, kas tā tāda piedošana ir. Jūsos ir tik daudz nesamierināma ienaida, kā sevi var tik slikti pazīt?! Man neko nevajag pierādīt, es jums redzu cauri. Savu ķermeni tā vai tā nepiekrāpsiet. Bet cilvēks, kam nav priekšstata, ko nozīmē redzēt cauri, apvainojas līdz sirds dziļumiem. Viņaprāt, viņš allaž darījis tikai labu un augstsirdīgi piedevis apvainotājiem.

Ari tādu laužu, kas mani pārsteidz pretējā nozīmē, ir pietiekami daudz. Viņu dvēseles siltums ir tik dižens, ka man vienīgi jāpasaka priekšā, kam lūgt piedošanu vai kam piedot, un viņi to dara no visas sirds tā, ka piedošana izpaužas tūlīt. Šie cilvēki savas kļūdas nenoliedz, bet no tām kaunas un kļūst apņēmīgāki, kad izdzird, ka tā ari ir viņu dzīves mācību stunda un ka viņi jau savu kļūdu sākuši labot, turklāt redzami un jūtami. Tas nekur nezudīs. Jums noteikti piedos.

Nākas dzirdēt arī šādus vārdus: „Šis cilvēks nevienam neko nepiedod neatkarīgi no vainas pakāpes.“ Šiem ļaudīm es vēl un vēlreiz skaidroju: „Par to jums nav jāuztraucas. Tā ir viņa problēma. Ja jūs no visas sirds lūgsiet piedošanu, jūs jutīsiet dvēseles mieru un bijušais uz jums vairs neattieksies. Jūs šo dusmīgo cilvēku vairs neievērosiet. Nepiesaistīsiet sev.“

Ikvienam cilvēkam jāzina, ka vienīgais grēks uz pasaules ir nespēja piedot un ka grēciniekam atmaksā pēc nopelniem.

Saniknoti ļaudis, kuri paziņo, ka nepiedos aizvainojumu, saslimst. Jo spēcīgāks naids, jo dusmu pūcei draud smagāka slimība. Un slimība vai nelaime neliks uz sevi gaidīt. Ja šobrīd jūs nopriecājāties, ka ļaunu cilvēku jebkurā gadījumā gaida sods, jūsos mājo atriebtkāre un jūs neesat ne par kapeiku labāks.

Tam, kas ienaidniekam vēl labu, atmaksā ar labu. Tam, kas ienaidnieku ienīst, pašam vajadzēs izgaršot naidu.

PATIESS GADĪJUMS

Sieviete, kurai kreisajā krūtī bija vēzis, tā cieta no sāpēm, ka viņai nelīdzēja nevienas zāles. Kad viņai ieteica lūgt piedošanu vīram spīvā ienaida dēl, viņa atcirta: „Labāk nomirt!“

Pēc dažām dienām vēzis skāra arī krūškurvi. Neizturamās mokas salauza pretošanos, un sieviete lūdza, lai viņai iemāca piedot. Sāpes norima.

Kas noliedz savus pamatstresus, tas nošķir sevi no cilvēku dzimuma.

Kam nav baiļu mani nemīl, to mīl. Viņu saprot, un viņš saprot citus. Viņam piemīt pašcieņa, un viņš ciena citus. Viņš ar prieku palīdz, un viņam lūdz palīdzību.

Bieži šīszemes gaitas pabeigušie palīdzību lūdz caur dzīvajiem; viņi nav padarījuši kaut ko ļoti svarīgu un nespēj iemantot dvēseles mieru, līdz kļūdu ir izlabojuši.

Cilvēks, kam piemīt pašcieņa, ciena sevi un citus, viņš ievēro norunas, nebaidās pateikt JĀ un NĒ. Piemēram, pierakstījies uz pieņemšanu pie ārsta, vienošanos oem vērā un ierodas laikus. Bet, ja cilvēks piereģistrējas un, iepriekš nepaziņojis, neatnāk, viņš rīkojas nepareizi — ārstam nākas velti tērēt savu dārgo laiku, savukārt tie, kam nepieciešama palīdzība, to nesaņem paviršā pacienta nevērības dēl. Iespējams pat, ka viņa vainas pēc kāds aiziet no dzīves. Var būt, ka tas ir vēža slimnieks, kam atlicis pārāk maz laika, lai sagaidītu savu rindu uz pieņemšanu. Norunu lauzušais tādējādi pats sev piesaista negatīvas sekas — sodu. Kad tas nāks pār viņa galvu, rādīs laiks. Analogi notiek visos gadījumos, kad cilvēks netur vārdu.

Lai šāds cilvēks nebrīnās, ja reiz kāds pret viņu izturēsies tieši tāpat un nesadzirdēs viņa lūgumu vai pallgāsaucienu. Par visu, ko cilvēks dara, viņam tiek atmaksāts divkārt. Ja to neapzināmies un neprotam saskatīt tiešas sakarības, kā tas notiek, izmeklējot kriminālnoziegumu, mūsu ķermenim gar to nav nekādas daļas. Tālab jau kļūdas ir, lai mūs mācītu. Bet, ja par dzīves mācību stundu kļūst bargs sods, tādā gadījumā paši to esam izraisījuši.

Mēs pasaulē nedzīvojam vieni. .Pašaizliedzīgi palīdzot citiem, arī paši nepaliksim bez atbalsta bēdu reizē. Tāpat jāiemācās pareizi palīdzību atteikt. Bedrē iekritušais jāizvelk bez vārda runas, bet, runājot par turpmāko palīdzību, vienmēr jāpadomā, vai tā ir palīdzība vai es atkal grūžu viņu bedrē. Vispareizākā palīdzība ir mācība, bet jāmāca ir pirms aplamā soja speršanas un tikai tas, kurš pats to vēlas. Piespiedu mācīšana arī ir varmācība.

Dod vienīgi devējam!

No ņēmēja ņem!

Kas atbrīvojas no bailēm mani nemīl, tam atveras gars. Iemācoties piedot, cilvēkam no galvas it kā tiek noņemta aizsargķivere, un viņš ir gatavs uztvert dievišķo sirdsgudrību.

Cilvēks, kuru nebloķē bailes mani nemīl, sāk saredzēt dzīves būtību. Viņš saskata labo un slikto to patiesajās sakarībās. Dzīve k|ūst saprotama un dāvā dvēseles mieru.

Šāda cilvēka dzīvē ienāk MĪLESTĪBA.

BAILES — CILVĒKA GŪSTEKNES. DUSMAS — CIETUMA NOĀRDĪTAJĀS

Sarunu par bailēm turpināsim vispārinātā veidā.

Bailes iedarbojas caur virsnierēm un nierēm. Tās bloķē enerģētiskos kanālus un fiziskajā plānā izpaužas kā spazmas, konvulsijas, saspringts stāvoklis.

Bailes piesaista slikto. Bailes paralizē gribasspēku.

Cilvēka mugura — gribasspēka simbols. Baiļu raksturu nosaka vieta mugurā un mugurkaulā, ko skārusi slimība. Mugurkaulā atrodas galvenais enerģētiskais kanāls, no kura sākas mazāki kanāliņi, un bailes negatīvi iedarbojas uz attiecīgās ķermeņa daļas orgāniem. Atkarībā no bailēm kanāls tiek slēgts tajā vai citā augstumā, un attiecīgie orgāni saslimst. Jo vairāk stresu, jo ciešāk aizveras enerģētiskie kanāli.

Bailes un to izvietojums cilvēka ķermenī:

1.      bailes mani nemīl — pakļauj galvu, kaklu, plecu daļu, rokas un muguru līdz trešajam krūšu skriemelim. Bez iepriekšminētā šīs bailes bērniem izraisa iedzimtu sirdskaiti — atklāto ovālo atveri, kas, pēc

oficiālās statistikas, ir 25% jaundzimušo. Patiesībā šis skaitlis ir daudz lielāks. Tās izraisa arī biežas elpošanas ceļu slimības, astmu, reimatismu, ādas slimības, ieskaitot alerģiju. Sirds labajā priekškambarī atrodas ritma regulators sīnusa mezgls, kura enerģijas bloķēšana izraisa aritmiju.

Bailes + mīlestības izjūta + vainas izjūta — ietekmē muguru IV, V krūšu skriemeļu daļā, priekšpusē — sirds centru, plaušas un krūtis.

Bailes mani vaino, ka es nemīlu izraisa sirds slimības: sirds vārstuļu bojājumus, infarktu. Mūsdienās ar šīm kaitēm visbiežāk sirgst tie jaunie vīrieši (retāk sievietes), kam bērnībā nācies uzklausīt vecāku apvainojumus, kas no tiem bīstas un kam tagad to pašu nākas uzklausīt no sievas lūpām. Ne vienmēr aizvaino skali, tikpat efektīvi iedarbojas skumja sejas izteiksme, asaras, nopūtas, sarauktas uzacis, it īpaši, ja tam nav nekāda pamata. Cilvēks, kurā iemājojusi vainas izjūta, ir īpaši jūtīgs un saklausa aizvainojumu pat tur, kur tā nav. Un tāda pati kaite piemeklē arī greizsirdīgo dzīvesbiedru. Tā paša iemesla dēl analoga ir sevis apsūdzēšana — daudziem, kas pēc šķiršanās vai laulātā drauga nāves sāk nožēlot bijušo un vainot sevi, rodas sirds muskuļa miokarda išēmija, kas izraisa infarktu.

Kas notiek, ja cilvēks kādu vaino, ka tas viņu nemīl? Ja sieviete norobežojas ar baiļu sienu un neapzinās, ka pati nesniedz mīlestību vīram un nepieņem vina mīlestību, bet tikai čīkst, vaimanā un, greizsirdības mākta, niknojas, viņai saslimst krūtis. No labdabīga audzēja var izveidoties krūts vēzis. Vēzi rada vienīgi ļaunprātīgas dusmas. Bet dusmas rodas, uzkrājot stresus.

Bailes kāds kādu vaino, ka viņš nemīl. Parasti tā ir bērnu problēma, jo viņi spiesti vērot vecāku dzīvi no malas. Skarbi nežēlīgs strīds mājās, un bērns sasirgst ar plaušu karsoni. Nemitīga „beršanās“ starp vecākiem neatkarīgi no iemesla, un bērnam konstatē plaušu tuberkulozi. Šī stresa dēļ saslimst ari pieaugušie, turklāt ar tām pašām slimībām, tikai viņiem sākumā slimībai raksturīga slēpta forma, tāpat kā pieaudzis cilvēks ir noslēgtāks. Tuberkuloze — tā ir vaimanu slimība. Mēs esam pieraduši tuberkulozi uzskatīt par plaušu kaiti, bet tā var iemitināties jebkurā orgānā. Atbrīvojieties no žēlabām, un tuberkuloze izzudīs.

3.     Bailes + vainas izjūta — ietekmē VI—XII krūšu skriemeli, priekšpusē — sirds virsotni, krūškurvja lejasdaļu un kunga augšdaļu.

Bailes izrādīties vainīgam vai bailes, kad es kādu vainoju, izraisa sirds muskuļu, plaušu, pleiras, diafragmas, aknas, kunga un liesas slimības. Tā kā šajā ķermeņa daļā atrodas saules pinums ar tā varas un valdīšanas enerģijas krājumiem (bet vara vienmēr ir negativitāte), šeit visbiežāk rodas dusmas un ir piemērota augsne vēža attīstībai. Instinktīvi katrs cilvēks zina, ka naidpilnu valdīšanu nosoda ari sabiedrībā, tālab plaši mērķi tiek slēpti un maskēti, cik vien iespējams, un arī vēzis attīstīsies atbilstīgi vēlamajam — slēpti un dziļi.

4.     Bailes + vainas izjūta + ekonomiskās problēmas — ietekmē krustu skriemeļus, III un IV krustu skriemelis kontrolē dzimumorgānus. V krustu skriemelis — urīnpūsli. Dabas noteikts, ka ekonomika ir vīrieša ziņā. Sieviete ir mājas siltuma un mīlestības sargātāja. Kas pārkāpj dabas likumu, tam par to nākas norēķināties.

Bailes, ka mani vaino nespējā pabarot ģimeiū, tikt galā ar darbu, neprasmē saimniekot, turklāt es nekam nederu kā vīrietis utt., izraisa impotenci un citas dzimumorgānu slimības. Tādu pašu rezultātu izraisa sevis vainošana analogos grēkos.

Ja sieviete ekonomiskos jautājumus neprot sievišķīgi risināt, viņa sasirgst ar tā dēvētajām sieviešu slimībām. Kad sieva par varēm pazemojoši, satraukti vai nicinādama jaucas vīra darīšanās, tā ir neticība vīram un viņa pazemošana.

Ja sieva apstākļu sakritības dē| (tā sakot, tāda dzīve) ģimenē sevi uzskata par spēcīgāko = ekonomisko pusi, šajās mājās viss ir ar kājām gaisā. Sievišķīga sieviete ar sieviešu kaitēm neslimo.

Sievietēm, kuru darbs ir saistīts ar ekonomiku, bieži nav bērnu. Ja sieviete darbā uzņemas pārlieku atbildību, tas kaitīgi ietekmē viņas iegurni un ķermeņa lejasdaļu. Bērns ir mīlestība, un viņu var piesaistīt tikai mīlestība, bet mātes materiālistiskās domas viņu atbaida.

5. Bailes + ekonomiskās problēmas — ietekmē ķermeņa lejasdaļu no krustiem līdz kāju pirkstu galiem. Krusti ir seksuālā enerģija = kaisle.

Cilvēks, kura kaisli bloķē bailes no ekonomiskām problēmām, vai, citiem vārdiem sakot, kas nemitīgi trīc par savu maku, iekrīt gultā, lai aizmirstos ciešā miegā, nevis nodotos seksam. Un, pat ja to darīs, mākslīgi uzkurinādama kaisli, tās tik un tā ilgi nepietiks. Statistika liecina, ka vissmagākā jaunu biznesmeņu kaite ir impotence. Vēl nesen tā bija raksturīga attīstīto Rietumu problēma, bet pašlaik tā „atnākusi“ arī pie mums.

Kas jutis bailes finansu jautājumu sakarā, tas nekādi nespēj tās novērst, un nu klāt arī impotence. Visas

ķermeņa lejasdaļas slimības, vai tā ir iegurņa locītavu deformēšanās, kaulu lūzumi, vēnu slimības, gangrēna vai šķībi nomītas čības — rodas ekonomisko rūpju dēļ. Jo slimība lokalizējusies zemāk — tuvāk kāju pirkstiem, jo vecāka problēma.

Parasti ir ļoti grūti saprast, kā sakārtot ekonomiska rakstura problēmas. Cilvēks nekādi nespēj vienā plauktiņā salikt ekonomiku un mīlestību. Vēlreiz akcentēju — pasaulē ir tikai viena enerģija, un tā ir mīlestība. Visas dzīvības formas rodas no mīlestības enerģijas, arī ekonomika. Materiālajām lietām tikai piemīt blīvākas struktūras enerģija.

Ja cilvēks neatbrīvojas no bailēm ekonomisku problēmu priekšā, viņam jārodas materiālas dabas nekārtībām. Tā kā vairākums laikabiedru nav apguvuši piedošanas gudrību, loģiski, ka ekonomikai jābūt krīzes stāvoklī. Jo jūs vēlaties baidīties.

Ja jūs gaidāt, ka jūsu ekonomiskās problēmas atrisināsies, vai pieprasāt, lai tās atrisinātu citi, jo viegli uzelpot spēsit tikai tad, kad viss būs kārtībā, tad jūs maldāties. Šķietamās labklājības periods ātri beigsies, un drīz atkal radīsies problēmas, tikai daudz sarežģītākas. Un tikai tāpēc, ka neesat apguvuši dzīves gudrības. Sekas neizzudīs, kamēr saglabāsies cēlonis.

PATIESS GADĪJUMS

Pavisam nesen pie manis atnāca kāds principiāls materiālists. Kad pateicu, ka nespēšu viņam palīdzēt, pirms viņš nemainīs savu domāšanu, lai atbrīvotos gars, viņš dusmās piesarka un izšāva: Del jūs pierādiet, ka man ir nebrīvs gars!

Viņš ieradās uz pieņemšanu otrreiz!!! Kāpēc? Tāpēc, ka uzskatīja par vislielāko apvainojumu manu uzdrošināšanos vainot viņu garīguma trūkumā. Man šķita neparasti, ka,

būdams pilnīgi garīgi bloķēts, viņš tik ļoti uzstāja, lai viņu uzskatītu par garīgu. Viņš ņēmās mani pārliecināt, skaidrot, nodarboties ar demagoģiju un pieprasīt patiesību, jo garīguma kritēriji jau nekur rakstiski nav fiksēti. Un viņš pie rakstāmgalda bija nostrādājis 25 gadus! (It kā fizisks darbs garīgumu nepieļautu.) Viņš par garīgumu uzskatīja prāta darbību, nepavisam nevēlēdamies mainīt savu domāšanu.

Tobrīd man neienāca prātā neviens cits arguments, kā vien pateikt: Par jūsu gara nebrīvi liecina puvuma

smaka, kas plūsl no jūsu deguna, un tās cēlonis ir aizvainojuma dusmas, kas gadu gaitā radušās no bailēm, ka mani un manu darbu neciena. To dēl, kā arī ietiepīgi visā vainodams citus, jūs ārkārtīgi esat apvainojies uz visu pasauli. Skaidrs, ka mani vārdi viņam nebija pa prātam.

Pēc diviem mēnešiem aiz manām durvīm sēdēja tas pats cilvēks, tikai viņu galīgi nevarēja pazīt. No viņa agresivitātes nebija ne miņas. Impotence vīrieti paglāba no pilnīgas bojāejas. Un nu viņš spēja uztvert garīgas gudrības. Nav ļaunuma bez labuma.

PIEDODOT ATVERAS GARS UN ATRISINĀS PROBLĒMAS

Parasti reakcija ir šāda: nē, viss nav tik vienkārši, kā jūs sakāt. Ticiet man, jums būs daudz vieglāk, ja atbrīvosiet stresus, un arī materiālā ziņā labāk dzīvosiet, nekā ar buldozeru attīrot cjzīves grūtības, beigu beigās tehniku salauzdami.

Mūsdienu cilvēks mīlestību, godu un uzslavas nopelna, krādams bagātību, dodams, dāvādams liekulīgus ziedojumus un gluži vienkārši demonstrēdams savu situētību. Tomēr stresus tādējādi neatbrīvot un veselību un laimi negūt. Tikpat sekmīgi var iet pret vēju vai sākt visu no otra gala.

Ja sāk ar domu sakārtošanu, piedodot stresiem, pareizs ekonomisko problēmu risinājums radīsies pats no sevis. Tad es protu dot, iekšēji to nenožēlodams, un negaidu, lai citi pamanītu manu cēlo žestu. Laba darītājs negaida ne mazāko pateicību, pat ne mutisku paldies par pareizo rīcību.

Piemēram, pieņemsim, ka vēlu gaišā vasaras naktī eju mājās un redzu nolaistu, novārtā pamestu golfa laukumiņu.

Tas it kā gaida, lai tam palīdzu. Jūs jautāsiet, kāpēc tieši es? Bet kāpēc gan tas gadījies manā ceļā? Par spīti vēlajai stundai un citiem traucējošiem faktoriem, es uzloku piedurknes un ķeros pie darba.

Vasaras naktī var padarīt daudz. Pret rītu laukumiņš ir sakopts — patīkami pamielot acis. Puspilsētas sanāk papriecāties par paveikto, un arī es esmu kopā ar viņiem, it kā pirmo reizi to redzētu. Manas izjūtas ir tik patiesas. Un, ja kāds centīsies noskaidrot, kas visu satīrīja, arī es sāktu meklēt, piemirsdama, ka pati šo darbinu paveicu. Bet, ja nejauši atcerēšos, nejutīšu ne mazāko vēlēšanos pazinot, ka laukumiņu sakārtoju es. Tāds ir patiesi labs veikums.

Materiālisma stunda liek cilvēcei atrisināt ekonomiskās problēmas.

Kas neatbrīvosies no bailēm ekonomisko problēmu priekšā, tam lemts ar tām nemitīgi noņemties.

Kas neatbrīvosies no dusmām uz ekonomiskām problēmām, to šīs problēmas iznīcinās.

Tas notiek atbilstīgi katra baiļu vai dusmu pakāpei.

DUSMAS UZ DUSMĪGAJĀM DUSMĀM

Bērns dzīvo vecāku stresu vidū. Tiem pievienojas viņa personiskie stresi. Tāpēc ir likumsakarīgi, ka ikkatra nākamā paaudze ir slimāka par iepriekšējo. Ierazdamies šajā pasaulē, mēs paši ņemam līdzi visas iepriekšējo paaudžu kļūdas tādā grūtību pakāpē, kas mums pa spēkam, jo mūsu gars zina, uz ko esam spējīgi.

Bailes mani nemīl aizsāk bērna stresu virkni.

Vainas izjūta pret māti, ko iemanto piedzimstot, kā arī turpmāk, rodoties vainas izjūtai par aplamu rīcību (bet šādam bērnam viss iznāk ar kājām gaisā), izraisa vainas izjūtas uzkrāšanos līdz kritiskajai robežai.

Vainas izjūta pāraug bailēs — kas tagad būs, es taču darīju sliktu? Bailes sev piesaista citas bailes.

Neatkarīgi no vecuma uzkrājoties bailes rada dusmas. Katrs bērns reiz izaug liels, un vina stresu daudzums būs proporcionāls ķermeņa svaram un vecumam, ja cilvēku neiemācīs domāt pareizi.

Uzkrājušās dusmas ved pretī iznīcībai.

Dusmām ir vairākas attīstības stadijas:

1.   Paniskas dusmas.

To iedarbību labi var novērot mūsdienu bērnos, kas ir ‘ savu vecāku dusmu, neapmierinātības, strīdu utt. liecinieki. Redzēdami, kā tiek iznīcināta vislielākā vērtība — mīlestība, bērni cenšas glābt, kas vēl glābjams. Vini kļūst nemierīgi, nervozi, mēģina caursist baiļu sienu, lai ļautu plūst mīlestībai, tomēr neviens viņus nesaprot. Un bērni sasirgst ar alerģiju. Lai kāda arī būtu medicīniskā diagnoze, agri vai vēlu radīsies ādas slimība. Un visām kaitēm ir viena kopīga īpašība — tās nevar izārstēt, pirms netiks atbrīvotas paniskās dusmas. Alerģija ir protesta forma.

Kad bērns jūt loti spēcīgas bailes mani nemīl, viņš apklust un neprotestē — paibērninus taču mīl vairāk —, un tiek pie nomākta stresa izraisītas slimības — aStmas.

2.    Spīvas dusmas.

Tās mūsdienās vērojamas ik uz soļa — visi kādu lamā neatkarīgi no vietas, laika vai pašcieņas. Visi meklē slikto un to arī atrod. Kas atrod, tas tiek pie žultsakmeniem. Tā fiziski izpaužas spīvas, cietsirdīgas dusmas vienlaikus ar atriebības kāri. Žultsakmenu skaits atbilst

zvērīgo ienaidnieku skaitam. Izmantojot arvien progresējošo medicīnas tehniku, ķirurgi žultspūšļus varētu izgriezt vai visai pasaulei, bet dusmas jau paliks…

Kad cilvēks jūt spēcīgas bailes mani nemīl, viņš sakniebj lūpas, dvēselē nes slēptas bailes un tiek pie nierakmeņiem — daudz nopietnākas slimības.

3.     Ļaunprātīgas dusmas.

Ja cilvēks baras, lamā un lād savu zvērīgo ienaidnieku, sākas strīds. Protams, strīds nav nekas labs, bet tanī ir arī sava vērtīgā puse: tiek noskaidrota patiesība, rodas risinājums. Saniknotais cilvēks saslimst ar lēnas attīstības un viegli konstatējamām vēža formām.

Kad cilvēkā ir spēcīgas bailes mani nemīl, viņš noslēdzas sevī un naidu nes klusēdams, cenšoties visiem darīt labu. Dvēselē viņš var glabāt cilvēciski visnotaļ pamatotu naidu, bet ķermenim jau paskaidrojumi nav vajadzīgi. Kad viņš nomirst, visi runā: „Cik netaisna ir dzīve! Slikts cilvēks dzīvo un zel, bet labajam šī pasaule jāatstāj neciešamās mokās.“ Cilvēce ar tās baiļu bloķētajām spriešanas spējām nekādi nespēj saprast, kas ir slikti un kas — labi.

Ļaunprātīgas dusmas atriebība neizdzēš. Pat ja asinsnaidnieks ārkārtīgi cieš, joprojām šķiet, ka viņam vajadzētu vēl vairāk mocīties. Nelabvēlis vienmēr jūt, ka pret savu apvainotāju izturējies pārlieku mīkstsirdīgi. Bļauri, kas izkliedz savu neapmierinātību, dzīve sodīs kaut vai viņa neinteliģentuma dēj.

Arvien biežāk ar vēzi saslimst arī bērni. Šie mazie vēža slimnieki ir pāragri nobriedušie. Citiem vārdiem, viņu stresu summa, kas parasti dabīgā kārtā uzkrājas ar laiku, viņu ciešanu mērs vecāku dēl ātri piepildījies un nu plūst pāri malām.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz es palīdzēju aiziet no dzīves kādai jaunai sievietei, kas slimoja ar plaušu vēzi. Vina nomira bez sāpēm kā piepešas nāves gadījumā trīs stundas pēc tam, kad man atzinās, ka tagad gribētu pateikt savam vīram, cik viņš ir labs cilvēks.

Piecpadsmit gadu ilgajā laulībā vina to nebija jutusi. Savus aizvainojumus un dusmas slēpdama aiz smieklu maskas, vina tos izaudzēja līdz ļaunprātīgam naidam. Visiem vajadzēja redzēt, cik viņiem ir kārtīga ģimene. Strādādama biznesa sfērā, viņa piekopa aktīvu dzīvesveidu, tika augstu vērtēta kā speciāliste, viņu cienīja un apbrīnoja. Viņai bija viss, ko tā gribēja.

Bet ķermenis uzskatīja citādi. Likteni nosaka dabas likumi. Sieviete nespēja iemantot tā vīrieša mīlestību, pār kuru gribēja valdīt, jo gaidīja, lai devējs būtu vīrietis.

Abpusēja nocietināšanās tika dziļi iekšēji slēpta ģimenes labā vārda dēj. Vīrs atrada sirdspuķīti, bet sieva nespēja paciest pazemojumu.

Gan viņam, gan sievai it kā bija priekšā aizslēgtas durvis. Abu ģimeniskā noslēgtība radusies jau bērnībā, arī viņu vecāki bija dzīvojuši sabiedrībai. To dižie ideāli cieta sakāvi, jo nebija mīlestības.

Sieviete loti daudz ar sevi strādāja. Viņa būtu uzveikusi arī nāvi, ja vien ģimene palīdzētu. Diemžēl tā nenotika. Viņas bojāeja man iemācīja redzēt skaistas dzīves nepievilcīgo kroplību. Ar gara starpniecību sieviete man palūdza viņai iedot līdzi lielu, raibu puku pušķi, un es to arī izdarīju. Šī buķete bija pavisam nemoderna — margrietiņas, rudzupuķes un lielas, sarkanas magones tumšzilas nakts fonā.

Iepriekš savas vienkāršās nepieciešamības viņa noliedza.

Kas atbrīvo bailes mani nemīl, tā dzīvē sākas brīnumainas pārvērtības. Izrādās, ka sliktais nema^nav tik slikts, bet labais — labs. Un ka neviens mani ne pie kā vairs nevaino. Un tur tas nemaz nav tik ļauns, kā es agrāk domāju. Gluži vienkārši viss pastāv savās labā un ļaunā izpausmēs, un tas ir saprotami, vienkārši un loģiski. Galu galā tiek iemantots dvēseles miers, dzīvesprieks un, protams, veselība.

Jo ilgāk cilvēkā pastāv kāds stress, jo ticamāk, ka tas pāraugs dusmās. Piemēram, cilvēkā ir skumjas, jo viņš jūt, ka neviens vinu neievēro, viņš nevienam nav vajadzīgs. Tas ir stress — bailes mani nemīl. Ar laiku tās pāraug vainas izjūtā, kas ir vēl sliktāk, jo neviens nevēlas būt viens. Bet reiz šis cilvēks sāk dusmoties, ka neviens vinu nemīl, sāk niknoties, jo neviens vinu neciena, utt. Un tas viss izraisa naidu.

Dusmas uz dusmīgajām dusmām sanikno.

PRIEKS IEMĀCĪTIES IZPIRKT SLIKTO

Cilvēks šaisaulē ierodas mācīties. Cilvēka garam nav cita mērķa.

Gars zina visu, ko viņš ir apguvis iepriekšējās dzīvēs, un paredz savu nākamo dzīvi. Gars zina, kas viņam vēl jāiemācās. Mācās caur slikto — mēs tā to dēvējam. Atbilstīgi savas dzīves mērķim gars patiesā mīlestībā izvēlas sev vecākus. Un izraugās tieši tos, kas spētu sniegt slikto, caur ko viņš spētu kjūt gudrāks.

Iztēlojieties, kā botu, ja pieaugušam cilvēkam lautu izvēlēties savu pēcnācēju no liela bērnu pulka. Vai viņš izraudzītos sliktāko? Un kā jūs rīkotos? Bērns sev vecākus izvēlas sliktā dēl, lai slikto izprastu un iemīlētu. Cik liela un tīra ir šāda mīlestība! Un mēs visi tādējādi esam tikuši pie saviem vecākiem.

Šajā pasaulē ierodamies, lai izlabotu vecāku pieļautas aplamības un kļūtu labāki. Ja tas izdodas, dzīves mācību stunda bijusi veiksmīga — gars kļuvis gudrāks. Tieši tāpēc nevienam nedrīkst atņemt bēdu.

Mīļie cilvēki! Vai jūs saprotat, ka jau pirms dzimšanas ierodaties šaisaulē mīlēt savus vecākus vinu kļūdu dēļ? Jo tikai caur slikto iemanto sirdsgudrību!

Bērns piedzimst uz šīs zemes, lai izlabotu visu, ko vecāki darījuši nepareizi. Vecāki grib, lai bērns neatkārtotu viņu kļūdas, lai visu darītu pareizi.

Tādējādi gan bērnam, gan vecākiem ir viens un tas pats mērķis. Ja abas puses to saprastu, vecāki nepiespiestu bērnu darīt visu, ko viņš paveiks tā vai tā. Piespiešana izraisa protestu, un brīnišķīgais mērķis pārvēršas savā pretpolā. Sākas cīna starp vecākiem un bērniem. Tās iemesls ir baiļu mani nemīl bloķētais saprāts.

Bērns neaptver vienu: jo sliktākus vecākus viņš ir izvēlējies, jo vairāk dzīvē cerējis iemācīties. Viņam vecāki nav slikti, bet ir vislabākie. Jo vairāk gara izlabotas negativitātes, jo gars kļūst gudrāks.

Ja šobrīd nolēmāt, ka labāk beigt mācīties, jūs sev parakstījāt nāves spriedumu. Kad viss apgūts, cilvēks nomirst. Un, ja jūsu gars savu dzīvi redz citādi nekā jūsu apzina, pēdējo sagaida lielas ciešanas. Lūdziet piedošanu savai kļūdai un ziniet, ka gars nav slinks.

BERNS IR TEVA UN MATES SUMMA

Nevienā bērnā piedzimstot nav nekā vairāk vai mazāk kā vina tēvs un māte. Visu, kas ir bērnā, viņš sāk sev piesaistīt. Tā viņš sāk apgūt personiskās dzīves mācību stundas, līdz tās apgūst.

Kamēr to neapjēgsim, mēs nespēsim izprast nedz vecākus, nedz paši sevi. Tāpēc parasti bērns savus vecākus īsti nepazīst. Viņš īsti nepazīst arī pats sevi.

Tēvs simboliski ir bērna skelets. Kāda ir tēva dvēsele, tāds ir mans skelets. Tēvs ir manas fiziskās pasaules balsts. Skelets ir karkass, kas visu balsta.

Ja tēvs ir vājš, vārgs ir arī skelets. Ja tēvs ir trauslas dabas, bērnam lūst kauli vai to cietību bojā kāda slimība. Ja tēvs ir iekšēji vājš, bet ar varu grib lauzt bērna gribu, rodas divu pretēju spēku sviras, un bērna skelets deformējas. Bet bērna gars šo tēvu nav izraudzījies kaulu lūzumu vai citu vainu dēl. Tēvam jāsniedz izturība, spēks, saprāts, enerģija, lai mērķtiecīgi dotos uz priekšu. Tēvs ir manas materiālās dzīves pamats.

Tēvs var būt pundurītis ar deformētu skeletu, bet, ja bērns vinu mīl, ciena un visu mūžu apbrīno tēva stiprās rakstura īpašības, bet vājās puses vienkārši apzinās, tad bērna skelets un materiālā dzīve ir kārtībā. Šāds bērns mīl 4evu tādu, kāds viņš ir. Mīl ne tikai labā dēl.

Lai kauli kļūtu veseli, jāatjauno tēva autoritāte. Labi, ja to izdara pats tēvs. Tādā gadījumā viņam jāpiedod savai mātei un sievai, ka viņas nesaprot vīriešu dzimumu, ar savām dusmām iznīcinot to.

Bērniem ar deformētiem kauliem var palīdzēt viņu vecāki. Tā nav palīdzība, ja ierodas tēvs un cenšas pierādīt, ka viņš ir izņēmums, uz kuru neattiecas dabas likumi.

Bērna skelets pauž patiesību ari tad, ja bērns skali savu tēvu dēvē par labāko pasaulē. Vina ķermenis neprasa, kāpēc cilvēkam nav drosmes atzīt patiesību. Vārdi var būt mānīgi un ar pārliecināšanas spēku piekrāpt saprātu, bet bērna ķermenis to neņem vērā. Ja bērns nekļūst vesels, meklējiet vainu sevi, rodot godīgu saprašanos ar bērnu.

Situāciju varu labot šādi:

1. piedodu visiem, kas pazemojuši manu tēvu manu acu priekšā un sirdī, bet īpaši piedodu mātei, kas, mani iznēsādama un pēc tam audzinādama, pazemināja manu tēvu, jo neizprata vīrieša dvēseli. Mūsdienu sievietēm tas ir sods varas alku dēl. Mātei, kam vīrietis vajadzīgs tikai bērna ieņemšanai, jo tā vai cita iemesla dēl viņai par vīriešu dzimumu ir savs, parasti negatīvs priekšstats, visbiežāk bērns piedzimst nevesels. Bet vientuļajai mātei, kas pret vīriešiem izturas iecietīgi, bērns nāk pasaulē vesels.

2. piedodu sev, ka to visu esmu pieļāvis un uzņēmis sevī aplamu priekšstatu par tēvu. Piedodu sev, ka, īsti nepazīdams tēvu, bet vērtēdams un pazīdams ārēji, nesaskatīju viņā parastu cilvēku ar visām labajām un sliktajām īpašībām.

3.  Lūdzu piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi nodarīju pāri savam skeletam. Citiem vārdiem sakot, mācījos caur ciešanām.

4. lūdzu piedošanu savam tēvam, ka viņš pats nenostiprināja savu autoritāti, ka pats sevi nepazina un neatbrīvojās no dzīves negativitātes, tādējādi atņemdams man īsto tēvu.

5. lūdzu piedošanu savam tēvam, ka nodarīju viņam sāpes, ka, nesaprotot patieso dzīves mērķi, viņu pazemoju. Ka nesaskatīju viņā gan labo, gan slikto, ka nepratu ar sirdi uztvert labo viņā un ar saprātu — slikto viņā utt. Lūdziet pat tad, ja jūsu tēva vairs nav šaisaulē vai jūs viņu ne reizes neesat redzējis. Lai kā ari būtu, tēvs vienmēr mīt jūsos jūsu gara veidolā, un jūs no tā pat gribēdami nevarat atbrīvoties. Jums bija vajadzīgs tieši tāds tēvs un tieši vina sliktais! Mirušā tēva gars atbrīvosies, kad jūs viņam piedosiet, un tādējādi pat jūsu materiālā dzīve pacelsies spārnos.

Jo vairāk jūs piedodat, jo labāk saprotat, ko vēlos jums izskaidrot. Skeleta slimības liecina tikai vienu — bloķējot saprātu, jūs apturējāt sava gara mācības, un jūsu ķermenis to nemitīgi atgādina.

Kas uzskata, ka viņa tēvs ir slikts, bet pašam taisna mugura un stipri kauli, tas nezina, kas ir labs un kas — slikts. Ja jūs to neapjēgsiet, nespēsiet pasargāt visvērtīgāko no tēva mantojumā iegūto dārgumu un sāksiet iznīcināt savus kaulus.

Nepareizu priekšstatu bieži rada mātes attieksme, sarūgtinājums un, ko tur slēpt, milzīgās ambīcijas. Arī gara dzīves apmāns. Tēvu tas sanikno. Māte, kas, savu aizvainoto ārieni demonstrēdama, meklē līdzjūtību („ak es pārnelaimīgā!“), tā izkropļo patiesību, ka pati tam notic.

Mūsdienu sievietes, kas tik loti grib valdīt, negatīvi postošā ietekme uz vīrieti ir milzīga un iznīcinoša. Centieties savu tēvu saprast, nevis nosodīt. Tēva dvēsele ir trausla. Un cik pavirši to sargā māte!

Kad uz pieņemšanu ierodas cilvēks, kam ir deformēti kauli un galējā pakāpē atmiekšķējušies kaulaudi, bet viņš apgalvo, ka viņam ir labākais tēvs pasaulē, šis cilvēks vai nu noliedz slikto, vai baidās to atzīt. Sliktais viņa tēvā, proti, vājums (no tēva taču gaida spēku) ir pārvērties par labo, kas māca. Labestīgs, nelaimīgs cilvēks, kam visi nodarījuši pāri, it sevišķi māte. Bet varbūt māte tā nerīkojās velti? Varbūt tēvs bija vājš cilvēks un viņš to mantojis no saviem priekštečiem?

Bieži vecāku rūpīgi glabātie noslēpumi bērnam tiešām paliek nezināmi un izraisa slimību. Arī bērns ir noslēgts —

viņš ieradies apgūt melu un noklusēšanas mācību stundu. Vārdu sakot, viņš atnācis saprast tipiskās civilizācijas mācības.

Uzsveru — tam, kurš sev piesaista slikto (bet citādi sliktais rasties nevar), ir negatīvs domāšanas veids, un, ja piedosiet savam tēvam, jūs ne tikai nenodarīsiet viņam pāri, bet arī atbrīvosiet viņa dvēseli no smagas nastas. Jūs paveiksiet to, ko tēvs nemācēja, jo neprata, un tāpēc viņa dvēsele līdz šim mocījās.

Katram bērnam nepieciešams garīgi stiprs tēvs. Tēva vājums jāpiedod, tēva vājums bērnam ir mācību stunda, kas rāda, kā kļūt stipram. Uzkrājot stresus un neveiksmes, dvēseliski vājš cilvēks kļūst arvien dusmīgāks. Stiprs cilvēks nekad neniknojas — viņam ne no kā nav jābīstas, slik-5 *' tais klāt nelīp.

Ja tēvs ir garīgi vārgs cilvēks, cēlonis meklējams viņa mātē, turklāt šis cēlonis viņā pastiprinās mūža gaitā, dzīvojot kopā ar sievu. Jebkurš tēvs ir tik stiprs, cik stipri viņu mīl sieva.

Vājš cilvēks ierodas šaisaulē iemācīties, kā kļūt stipram. Savukārt stiprais piedzimst, lai iemācītos vārgo saprast, atbalstīt, palīdzēt un vest pie prāta. Dzīve virzās uz priekšu, pateicoties stiprajam. Jo vairāk spēcīgu, pareizi domājošu cilvēku, jo dzīvotspējīgāka cilvēce. Taču — jo vairāk spēcīgu, aplami domājošu cilvēku, jo ātrāk cilvēce aizies bojā.

Māte simbolizē bērna mīkstos audus.

Kāda ir mātes daba, tādi ir bērna mīkstie audi. Padomājiet un atrodiet analoģijas starp mātes raksturu un saviem taukaudiem, muskuļiem, orgāniem, kā arī dažādām emocijām. Piedodiet savai mātei un ar viņu saistītajām problēmām; tāpat rīkojieties attiecībā uz tēvu.

Piedošana mātei ir loti grūts, tomēr svētīgs darbs. Pie tā mēs vēl ne vienu vien reizi atgriezīsimies turpmākajā izklāstā.

TEVS — BERNA GARS, MĀTE — BĒRNA DVĒSELE

Katram cilvēkam ir dievišķs sākotnēji radīts gars un dvēsele. Garam jāapgūst sirdsgudrība, tāpēc tam jāiemiesojas fiziskajā ķermeni, lai iemācītos vēl neapgūto. Dvēsele saista garu ar ķermeni. Šajā pasaulē ierodas caur vecākiem, kas sniedz savu enerģiju bērna sākotnējam garam un dvēselei. Precīzāk būtu teikt, ka bērna gars summējas no tēva gara sākotnējās enerģijas un iepriekšējo mūžu enerģijām; bērna dvēsele summējas no mātes dvēseles sākotnējās enerģijas un iepriekšējo mūžu enerģijām. Katra nākamā dzīve garu un dvēseli papildina ar jaunu sirdsgudribu. Mūsu pašreizējās dzīves uzdevums — izzināt savu garu un dvēseli, lai pievienotu šis zinības jau esošajām.

Iztēlojieties ceļu, pa kuru cits aiz cita iet trīs ceļinieki — vīrietis, sieviete un bērns. Tas ir mans gars, dvēsele un ķermenis.

Ejošais vīrietis ir mans tēvs. Viņš ir izraudzījies manu dzīves ceļu un balsta tā materiālo pusi, lai es apgūtu savas dzīves mācību stundas. Viņš veidojis ari manu debesjumu — garīgumu; tas ir vai nu augsts, gaišs un zeltains, vai zems, smags un tumšs. Es pats to esmu gribējis. Jo vecāks vīrietis vai jo vecāks gars, jo mierīgāk viņš iet, tāpēc ka redz dzīvi tās laba un ļauna vienībā. Viņam viss ir skaidrs, viņš zinīgi iet uz priekšu, vairojot sirdsgudrību.

Mana dvēsele ir gluži kā sieviete, kas soli pa solim seko vīrietim. Tā ir mana māte. Parasti mūsdienu cilvēka dvēsele ir nemiera pilna. Tāda ir šābrīža sievietes dala.

Ķermenis ir bērns, kam vajag doties tālāk pa savu ceļu. Kas neiet uz priekšu, tas aiziet bojā. Tālākvirzības šķērslis var būt gan gars, gan dvēsele. Visdrīzāk — dvēsele. Tieši dvēsele dzīves mācību stundas padara sevišķi grūtas un prātā paliekošas.

Tēvs — galva, māte — kakls, bērns — ķermenis.

Mūsdienu cilvēka galvenā problēma ir tā, ka gars un ķermenis atrodas atsevišķi. Ikvienam jāpanāk, lai kakls pareizi vienotu galvu un ķermeni, lai dvēsele nešķirtu garu no ķermeņa. Lai māte nekļūtu par sienu starp tēvu un bērnu.

Ķermeņa slimības izraisa dvēseles un gara nelīdzsvarotība. Visvisādas nesaskaņas starp vecākiem, neizpratne, strīdi, necieņa, pazemojumi, naids, šķiršanās u. c., kas ķermenī izraisa negatīvas emocijas, veicina tādu pašu grūtību rašanos bērna attīstībā.

Arī mukšanai no mājām, ko attaisno ar dienesta pienākumiem, nav jēgas. Tēvi, kuri bieži braucat komandējumos, — izvērtējiet savas domas, īpaši, ja jūsu prombūtnes laikā bērns lauzis kaulus. Lauztie kauli — jūsu dvēseles dzīves atspulgs.

Skumji lūkoties bērnos, kuri, grūtsirdīgi smaidot, uzklausa vecāku pašaizsardzības monologus. Viņi zina, ka vecāki jebkurā gadījumā melnu pataisīs par baltu, kaut gan tādējādi nodarīs sāpes visdārgākajam cilvēkam.

Bērns pats izvēlas savus vecākus un atbilstīgi reaģē uz apmānīšanu. Tā var būt atteikšanās no sava ceļa, ziedošanās vecāku dēļ, īgņošanās vai dusmas uz vecākiem, skumjas, raudulīgums, nocietināšanās, bezpalīdzība, atriebtkāre, atteikšanās utt. Visi šie stresi gaida, lai tos atbrīvotu.

MĪĻIE VECĀKI!

NAV SVARĪGI, KĀDI ESAT ĀRĒJI, PASAULES ACĪS JŪS VARAT BŪT BAGĀTI UN MIRDZĒT SLAVAS OREOLĀ, JO CILVĒCEI IR VAJADZĪGI ARĪ ELICI, BET SAVU BĒRNU PRIEKŠA JŪS VIENMĒR BŪSIET NESLĒPTI, TĀPAT KĀ DIEVA VAIGA PRIEKŠĀ.

JA JŪS PATIESI VĒLATIES KĻŪT LABI, LŪKOJIETIES SAVOS BĒRNOS UN DZĪVOJIET TĀ, LAI VINI BŪTU VESELI. VESELĪBA IR DZĪVES SPOGUĻATTĒLS. JA BĒRNS IR SLIMS, VECĀKI DZĪVO NEPAREIZI.

Mūsdienu cilvēks māna pats sevi un citus. Iekšējo „es“ viņš paslēpj aiz ārējas labestības tā, ka pats tai notic.

Izgudro visvisādas daiļrunīgas kampaņas, kas pēc būtības ir iznīdējošas un tukšas. Reklamē „Nesitiet bērnu!“, bet šis kompromisa mērķis izraisa protestu. Vajadzētu aicināt: „Neiznīciniet bērnu dvēseles!“ — tad arī ķermenim nekas slikts nenotiks.

Mīlošu vecāku vienas reizes pēriens cieši paliek prātā kā dzīves mācību stunda. Bet, kad melīgi vai naidpilni vecāki vienaldzībā vai nicinājumā pagriež bērnam muguru, vina sirsniņa pārlūst uz pusēm. Vecāki, kas dusmu uzplūdā bērnam uzkliedz: „Tu vairs neesi mans bērns! Vācies, kur acis rāda! Tev vairs nav vecāku!“ —, bērnu nogalina. Viegla pazobošanās par notikušo neko vairs nemainīs un atkal bērnu sāpinās.

Katram garam ir savs ceļš, kas ved pretī saulei. Pa šo ceļu iet vīrietis, sieviete un bērns. Tēvs, būdams gars, šo ceļu izraugās. Ja mans ceļš ir gaišs, tad — pateicoties tēvam. Ja tumšs, arī vina dēļ. Un tomēr tā ir dzīves mācību stunda, ko pats esmu vēlējies apgūt. Bērns lieliski redz ēnas, kas krīt no priekšā ejošajiem.

Jo spožāka saule, jo kontrastējošāka ēna. Ēna ir vecāku ncgativitāte. Bērns ierodas, lai šo negativitāti iemīlētu un kļūtu sirdsgudrāks. To var paveikt piedodot. Piedodot viņš spēs sākt saprast savus vecākus. Sliktais tēvā vai mātē gluži pretēji klust par labo, un tā arī ir bērna dzīves mācību stunda.

Ēnas izgaist, un tie divi — vīrietis un sieviete — sāk pa dzīves ceļu iet blakus. Vini turpina doties uz priekšu pārliecinoši un mierīgi. Starp viņiem var nostāties bērns un pieķerties abiem pie rokām, lai soļotu tālāk, līdz mazulis izaug un ceļš kļūst šaurs. Tad viņš aiziet pa priekšu, vecākus atstādams aiz sevis. Katrai nākamajai paaudzei jāiet pa priekšu. Šādā situācijā ikviens gars alkst apgūt savas dzīves mācību stundas. Tas ir iespējams, ja cilvēks iemācās pareizi domāt. Tādējādi bērns no saviem vecākiem sintezē savu personisko es.

Ta šī trīsvienība iet pa cilvēka dzīves ceļu. Katrs no viņiem ir neatkarīgs veselums, kam pašam vajadzētu nodrošināt sev brīvību, tomēr parasti vini to neprot, pat pretēji — cits citam traucē.

Cilvēks neprot būt brīvs, viņš pat nezina, kas īsti ir brīvība. Fiziska brīvība nepadara brīvu dvēseli, turklāt fiziska nebrīve neierobežo dvēseles brīvību.

Simboliski ķermenis varētu apiet šķēršļus gan no kreisās (turoties tēva pusē), gan labās puses (turoties mātes pusē), pat no apakšas, izrokot tuneli, vai pa augšpusi — ja vien mācētu.

Tas, kurš lien pa apakšu, sevi pazemo, un lai piedod pašpazemošanai, jo tad varēs piedot vecākiem, ka viņi bērnu pazemojuši. •

Kas apiet šķēršļus, mezdams plašu līkumu, tam parasti dzīvē nākas izvēlēties negodīgus ceļus un kādu piemānīt. Tādam cilvēkam savas labklājības vārdā nākas izvairīties no nevēlamas situācijas, ko ļoti gribētos novērst, jo bērns jau nevar mācīt vecākus. Lai gan būtu dabīgi, ka māca gudrākais, pat ja tas ir bērns. Tas, kurš bērna prasījumu uzreiz nepieņem, spiests mācīties, ejot apkārtceļu, — caur ciešanām.

Maz ir to, kuri pareizi cenšas pārvarēt slikto, un neprasmes dēļ to parasti uzveic smagi un ar stresiem. Slikto visbiežāk cenšas pārvarēt, to noliedzot, neieredzot, vēloties saskatīt tikai labo, it kā sliktā nemaz nebūtu.

Būtu pareizi, ja bērns pa savu dzīves ceju ietu taisni un droši, piedodot šķēršļiem, ko vina ceļā atstājuši vecāki. Tādējādi ceļu attīra no negativitātes un bērns pats izlabo slikto. Tā rodas pašcieņa, tā aug sirdsgudrība.

Parasti cilvēkiem tam nepietiek zināšanu. Bieži gadās, ka tikai pieņemšanā cilvēks uzzina par savu vecāku tumšajiem darbiem, kas izraisījuši viņa slimību. Par to viņam līdz šim nebija ne jausmas. Bērna ķermenis neprasa, vai vecāki ir godīgi vai nav, tas tikai nemitīgi māca.

Jāsaprot, ka ikkatrā vienībā ir labais un sliktais. Kas neredz slikto, tam nav kārtībā redze. Sliktais jāsaprot ar prātu, tad tas neizrādīsies slikts, bet gan skolotājs, kas sniedz prasmi pareizi vērtēt dzīvi. Jo bērnam ļoti vajadzīgs vecāku atstātais sliktums, tāpēc jau viņš ir ieradies.

PRIEKŠTEČU MANTOJUMS

Vecvecāki bērna vecākiem dod garu un dvēseli.

Acīmredzot jums jau zināma vecumvecā patiesība,, ka par vecāku grēkiem jāmaksā līdz trešajai paaudzei. Tieši vecāku vecāki ir tie „grēcinieki“, par kuru kļūdām soda mazbērnus. Visas vecmāmiņas un vectētiņi, kas dzīvo kā suns ar kaķi, var „jūsmot“ par saviem mazbērniem, nevis meklēt vaininiekus skolā un uz ielas.

Daba dāvājusi cilvēkam tik ilgu mūžu, lai viņš varētu redzēt savu roku darbu — savus mazbērnus gan visā labajā, gan sliktajā un pats labotu savas kļūdas. Tas, kurš to dara, redz, kā mazbērni bez piespiešanas kļūst labi un piedotspējīgi.

Piedodot vectētiņiem un vecmāmiņām dvēseles sāpes, ko tie nodarījuši maniem vecākiem, es atbrīvoju savu vecāku stresu ķēdīti un jūtu, kā atnāk dvēseles miers. Tas ir milzīgs un svētīgs darbs.

Neaizmirstiet, ka jūsu vecāki jums ir mūžam dzīvi gars un dvēsele. Kam ir dzīvi vecāki, tā cilvēka gars un dvēsele jebkurā mirklī fiksē vecāku klātbūtni.

Tādējādi manas dvēseles sāpes ir manas mātes sāpes, manas mātes veselība ir mana veselība utt.

Mana gara stiprums ir mana tēva stiprums. Dvēseles slimība — no tēva dvēseles sāpēm.

Kad vecāki aiziet no šīs pasaules, cilvēka iekšējā nenoteiktība izlīdzinās, viņš nomierinās un pats to pamato tādējādi, ka vairs nav uztraukumu vecāku dēl. Un ari tā ir tiesa, bet tikai no fiziskās dzīves viedokļa. Tad cilvēku parasti sāk mocīt neizskaidrojama vainas izjūta, un, lai kā viņš sevi mierinātu, tik un tā neko nepadarīsi, — vainas izjūta vecāku priekšā neizzūd.

Kas neprot vai nevēlas piedot saviem vecākiem, tas nepaveiks galveno dzīves uzdevumu. Tā dvēselē uz visiem laikiem saglabāsies vainas izjūta. Bet vainas izjūta ved pretī sirds slimībām. No asinsapgādes traucējumiem cieš viss ķermenis.

Pareizs labā un sliktā vērtējums laužu vairākumam sagādā grūtības. Vieglāk pazīt slikto, kas savās izpausmēs krīt acīs un griežas ausīs. Mānīga, viltīga labestība var piekrāpt jebkuru, pat pašu tās upuri. Ņemiet palīgā savas jūtas, pavērojiet cilvēka acis — tajās ir patiesība. Atklāts cilvēks skatās otram acīs, viņa acis un vārdi runā vienu valodu. Bet, ja tā nav, visnotaļ loģiski seciniet, ka cilvēks slēpj slikto.

Piedodiet mānītājam, lai viņš atgūtu drosmi. Piedodiet visam un visiem, kas jūs uztrauc. Ja jums pašam grūti citiem skatīties acīs, padomājiet — kāpēc, un piedodiet bavani stresam.

Personisko niecīgo kļūdu sekas skars jūs.

Personisko lielo kļūdu sekas tiks jūsu bērniem, lai mācību stunda būtu bargāka.

Vissmagāko kļūdu sekas mantos jūsu mazbērni, lai dzīves mācību stunda būtu sevišķi sāpīga.

Vēl un vēlreiz atkārtoju — nemeklējiet slimību cēloņus ārpus sevis. Bet par sevi jāuzskata arī tie, kas man devuši dzīvību tieši (vecāki) vai pastarpināti (vecvecāki).

Piemēram, arvien biežāk par cukurslimības cēloni kļūst laulības bez mīlestības. Bērns, kas piedzimis šādā laulībā, kļūst par latentu vai slēptu diabētiki ar izteiktu mīlestības nepietiekamību. Ja šāds cilvēks cenšas sakārtot savu ģimenes dzīvi tikai ar darbu, viņa mīlestības jūtas kļūst vēl trauslākas. Toties viņa bērns var piepeši ne no šā, ne no tā saslimt ar diabētu, jo nevienam jau pat prātā neienāk, ka ikdienišķs strīds ģimenē var būt kas īpašs. Bērnam vecāku strīds nozīmē mīlestības iznīdēšanu. Nelielas domstarpības var izrādīties pēdējais piliens pilnum pilnajā biķerī, kas provocē diabētu.

Tur, kur par ģimenes pamatu uzskata pārticību, neveiksmes gadījumā viegli rodas naids. Iznīcinošs niknums pret vīra neveiksmi izvēršas vīra apvainojumos un sāk iznīcināt aizkuņģa dziedzeri. Vīrs, kas tā jau mēģinājis padarīt nepadarāmo, sievai atbild ar pazemojošiem aizvainojumiem. Tā rodas naids pret apbusēju maigumu, glāstiem, sapņiem. Šādos brīžos zūd dzīves jēga, jo pretējā puse dziļi ievainojusi patiesi maigu un intīmu labvēlību.

Aizkuņģa dziedzeris atrodas ķermeņa kreisajā — vīrišķajā pusē. Pats aizkuņģa dziedzeris — mīkstie audi — simboliski ir sieviete.

Slims aizkuņģa dziedzeris ir kā agresīva sieviete vīrieša valdīšanas zonā. Diabēts ir sievietes iznīcinošs naids pret vīrieti un atbildē pretēji — vīrieša iznīcinošs naids pret sievieti. Naida būtība —„pretēja puse ir iznīcinājusi manas dzīves laimi un skaistumuDiabētu izraisa atklāts naids vai slepens, sīkumains, nodevīgs un neģēlīgs naids. Diabēts ierodas tur, kur netika īstenoti pasakaini sapni.

Aizkuņģa dziedzeris atrodas vainas izjūtas rajonā. Cukura diabētā iznīkst aizkuņģa dziedzera Langerhansa saliņas. Iznicina tikai naids. Tādējādi cukura diabēts saistīts ar aizvainojumiem. Apvaino tas, kurš grib būt pārāks par citiem. Tam, kurš mīl, nav vēlēšanās un nepieciešamības būt pārākam.

Ja diabēts rodas pret vecumu, tas liecina, ka cilvēks — darbaholikis — ar gadiem arvien vairāk ienīst savu laulāto partneri, jo pārmēra darbs apracis mīlestību. Cilvēks neatceras, kāpēc ieradies pasaulē. Viņš ir aizmirsis, ka darbs ir cilvēkam, nevis cilvēks — darbam. Viņš apvaino un nomelno citus, bet pats sevi tā nomoka divkārt. Cukura diabēts ir tipisks padzīvojušām sievietēm. Un tikai tāpēc, ka viņām tik meklēt trūkumus citos cilvēkos, īpaši vīriešos, lai tikai saldinātu savu dzīvi.

Vecumdienās saslimušā ķermenis liecina, ka šā cilvēka vecāki nav viens otru mīlējuši. Viņiem svarīgs šķitis viss cits, un viņi viens otru visā vainojuši. Viņu ienaids dzīvi padarījis tik rūgtu, ka tikai caur bērna ķermeņa ciešanām viņi var apgūt dzīves mācību stundu, cik aplami mēģinājuši saldināt dzīvi. Cukura diabēts ir cilvēka ķermeņa mēģinājums padarīt dzīvi saldāku.

Ja ar diabētu saslimis bērns, viņa vectētiņš un vecmāmiņa nav viens otru mīlējuši un nav mīlestību iemācījuši bērna vecākiem. Acīmredzot atradušās svarīgākas nodarbes. Kad cits citu neieredz abi vectētiņu un vecmāmiņu pāri, bērnu diabēts kļūst īpaši smags.

Tā kā aizkuņģa dziedzeris ir mīkstie audi, pirmcēlonis meklējams mātes dzimtas vecākos. Ja bērnam — diabētiķim — cietis arī skelets, tā pati problēma attiecas uz tēva dzimtas vecākiem.

Vispār cukura diabēts ir imūnsistēmas slimība. Imunitāti nodrošina hipofīze. Šis dziedzeris atrodas labajā un kreisajā trahejas pusē tajā rajonā, ko kontrolē bailes mani nemīl.

Diabēts ir pārmantota slimība. Dažos vārdos sakot, to iemanto saskaņā ar dabas likumu, kas paredz, ka tāds tādu piesaista. Mēs mantojam savu vecāku dabu, pat ja mums nav nekā cita, ko pārmantot, un tā arī ir dzīves augstākā vērtība, jo no tās sākas gara mūžīgā gudrība.

Cilvēks, kas piedod saviem vecākiem un vecvecākiem, glābj vinu dvēseles no vainas jūga un vienlaikus atbrīvo gan viņu, gan savu dvēseli nākamajām dzīvēm.

Visi vecāki, kas nav pareizi sakārtojuši sava bērna dzīvi, dvēselē nes neizskaidrojamu vainas nastu — vinu kļūda nav izlabota.

Ikviens bērns, kas ierodas dzīvot, lai izlabotu vecāku aplamības un tā iemantotu sirdsgudrību, bet saviem vecākiem nav piedevis, tādējādi neapgūst nepieciešamo un iemanto neizskaidrojamu vainas izjūtu. Piedošanai ir daudz lielāks spēks, nekā mēs spējam iedomāties.

PATIESS GADĪJUMS

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete — aiz bailēm nojukusi garīga slimniece, kas neslēpa savas dzīves nesakārtotību un psihiskās diagnozes. Jo vairāk viņai stāstīju par viņas problēmām, ko sieviete bija mantojusi un kuras pēc pašas vēlēšanās bija ieradusies atrisināt, jo vairāk apskaidrojās viņas apziņa, un pieņemšanas beigās viņa domāja saprātīgāk nekā dažs labs ar tā dēvēto normālo domāšanu. Viņas iekšējā sirsnība izstaroja siltumu un vēlēšanos saprast, bet baiļu dēl viņa atgādināja tramīgu meža zvēriņu. Viņa vai mēma kļuva no laimes, kad saprata savas paklīdušās, netikumīgās mātes dvēseles ciešanas, kas lika tai pamest bērnus. Atstāta bērna sāpes slimnieci nenocietināja, jo vina cerēja reiz noskaidrot, ka tās māte nepavisam nav slikta. No mātes mantotās bailes mani nemīl padarīja vinu garīgi slimu, tomēr neizraisīja naidu.

Viņai loti gribējās zināt, kāpēc māte tāda bijusi, arī tam taču ir cēlonis. Un cēlonis izrādījās vecmāmiņā, kuras varaskāre iznicināja pašas vīru. Bērnam tēvs bija loti mīļš, bet vina āriene un uzvedība bērnā radīja nepatiku. Bērns baidījās gan no mātes, gan no tēva un aizgāja no mājām, lai plašajā pasaulē sameklētu mīlestību. Pašas bailes un neprasme mīlēt piesaistīja līdzīgus vīriešus. Mīlas kaislē vini ieņēma bērnus, kurus pēc tam pameta. Vēlāk vainas izjūta bērnu priekšā mātei pieauga tā, ka vina labāk meklēja nepazīstamu cilvēku sabiedrību, kuri par vinu neko nezināja un nerādīja ar pirkstiem.

Sieviete manis teiktajā klausījās ar izpratni. Palēnām viņas acis kļuva mirdzošākas, nemiers norima. Nekādas vaimanāšanas un raudu — vina domāja. Tad pastāstīja, ka arī pati atstājusi bērnus audzināšanai citiem un ka meita viņai to nekad nepiedos. Vina atzinās līdzībā ar māti, bet nopūzdamās piebilda, ka viņas meita līdzību ar pašu neatzīst un mātei nepiedod. „iMdziet viņai piedošanu par savām kļūdām gan domās, gan darbos. Jūs taču saprotat, kā paaudzi pēc paaudzes jūs palielinājāt kļūdas, jūs esat triju paaudžu centrs, kam kļūda jāizlabo,“ es uzstāju. „Es jau to saprotu. Pie jums bija atnācis mans dēls, un viņš iedeva man noklausīties kaseti. Jūs tikpat saprotami izskaidrojāt viņa vecāku un vecvecāku likteni. Es esmu tāda pati, tikai vēl sliktāka, jūs negribējāt sāpināt manu dēlu un visu nepateicāt. Dēls man piedeva, to es jūtu. Bet meita nepiedos.“ Viņa neapsūdzēja meitu un bija ar mieru labot savas kļūdas, lai gan tas ir loti smags darbs.

Pirms viņas uz pieņemšanu bija ieradusies sievietes meita ar savu bērnu. Vina izrādījās visnotaļ vīzdegunīga jauna būtne, kas tūlīt bija gatava lēkt kājās un drāzties ārā, lai tikai nevajadzētu klausīties visā, kas viņai varētu nepatikt. Kā, mīlēt tādu māti un viņai vēl piedot! Nekad! Viņa ņems un iedomāsies, ka dzīvē visu pareizi darījusi. Es tādu māti ne par ko sev neizvēlētos, tas vienkārši nav iespējams. Viņa nespēja saprast, ko nozīmē vārdi: mums šajā pasaulē viss jāapgūst vai nu pa mulku vīzei, tiekot pie zilumiem un puniem, vai kā gudrajiem — mācoties no citu kļūdām. Tās visas bija šis sievietes personiskās problēmas, ko vajadzēja izprast vienīgi viņai pašai.

Skumji lūkoties jaunā sievietē, kas neko nevēlas sevi mainīt, ja par to neko nesaņems pretī. Ne no šā, ne no tā pilnīgi pārmainīt savu domāšanu ir bezgala grūti. Kad es pateicu, ka viņu moka savtības instinkts, sieviete krasi iebilda. Kā nekā arī bez vīra palikusi. Šīs būtnes vecāki viņā bija ieaudzinājuši pilnīgi pretēju pasaules uzskatu, saskaņā ar kuru garām netika palaists neviens vaininieks, un šo nostāju nekādi nevarēja mainīt. Viņa sevi uzskatīja par izņēmuma cilvēku, jo paziņoja, ka tēvu mīl vairāk par visu, tāpēc vīra aiziešana nav saistīta ar viņas nespēju mīlēt vīrieti. Un nemācēja saprast, ka viņas mīlestība uz tēvu drīzāk bija izaicinājums mātei, kura pameta bērnu. Tā bija privātlpašnieciska mīlestība — mīlu tevi tāpēc, ka tu mīli mani. Tā krāpj sevi un citus. Tā dzīves redzamo pusi uztver par vienīgo patieso.

Šajā jaunajā sievietē bija kaut kas no mocekles. Daili, cēli mērķi, saprātīga personisko kļūdu izpratne, vēlēšanās pasargāt citu cilvēku, un tomēr mocekles poza — man nodarīts pāri, un es to piedot nevaru — tā sola viņai jaunas ciešanas, jo viņas priekšstati ir akmens cietuma. Jaunības dēl vinu vēl nav skārušas lielas krīzes. Bet to, ka vienā no iepriekšējām dzīvēm viņa pati pametusi savus bērnus, vairs neatceras.

PATIESS GADĪJUMS

Tas ir stāsts par gara, dvēseles un ķermeņa nelīdzsvarotību, kas izraisīja slimību.

55 gadus vecai sievietei operēja kreiso gūžas locītavu un aizstāja to ar mākslīgo, bet paiet vina nevar. Pārcietusi piecas operācijas, tomēr iznākums tas pats: kāja netur. Mākslīgā locītava atlūst no kaula, un slimnieci pārņem sarūgtinājums, iedomājoties, ka viņas gadījums ir medicīniskā brāķa piemērs. Ārstu muļķīgie jociņi šīs bailes vēl vairāk pastiprinājuši. Nobijies cilvēks jokus nesaprot.

Sievietes gars = tēvs ir gluži kā nerimtīgi darbīgs večuks, kuram loti nepieciešams prieks un izpratne, bet kuru loti stingrā un prasīgā dvēsele = māte nekādi nesaprot. Strādāt vajag, nevis līksmoties! Tāpēc gars noklīst no ceļa.

Dvēsele turpina gaitu, zobus sakodusi, liedzot dzīves priekus un tajā pašā laikā sev iestāstot, ka viņai ir viss, kas vajadzīgs.

Ķermenis iet uz priekšu ar smagumu sirdī, kreisā kāja (ķermeņa tēva puse) it kā ir atrauta un nodalīta no ķermeņa (kāja simbolizē ienākšanas kustību dzīvē). Tā zina, cik dvēselei grūti, jo gars tālu aizgājis. I^crmenī rodas vainas izjūta, jo dvēsele no tā nepieņem palīdzību. (Mātei pat prātā neienāk, ka bērna garīgais atbalsts viņai varētu būt vispusēja palīdzība. Ko bērns saprot no lielo lielām, — tāds ir valdošais uzskats.) ICermenim loti gribas iet kopā ar garu. Jo cilvēka gars iet, un tam arī jāiet pa priekšu.

Šīs sievietes mātes gars un dvēsele = vectētiņš un vecmāmiņa pa mātes līniju bijuši šādi: maigas dabas apcerīgs gars, kurš vēlējies izprast pasauli; viņš būtu ticis loti tālu, tomēr to arvien vairāk nogurdinājuši dvēseles paskubinājumi. Dvēsele grib loti daudz un tik ātri, kā to iedomājusies. Viņa nežēlīgi trenc visus cēlā mērķa vārdā, lai iemantotu materiālo labklājību. Jo tālāk, jo ļaunāka tā klust, bet gars arvien vairāk nogurst. Ķermenis redz, ka visenerģiskāk uz priekšu dodas dvēsele, tā viņam patīk labāk nekā lēnais un prātīgais gars. Rodas priekšstats, ka visi, kas nestrādā līdz sevis aizliegšanai, dzīvo nepareizi. Pretrunīgo stresu vijums ķermenī izveidojis spriedzi.

Sievietes tēva gars = vectētiņš tēva dzimtā bijis dzīvespriecīgs, nerimtīgs ceļinieks. Noguris viņš vērsās pie dvēseles = savas sievas un katru reizi sievu patīkami pārsteidza — kā nekā mīloša dvēsele vienmēr grib atbalstīt garu mīlot. Tas bija apbrīnojami patīkams, priekpilns, allaž viens otru atbalstošs pāris. Vīrieša ķermenis, līksmi soļodams pa savu ceļu, zināja, ka tam laiku pa laikam nepieciešams pamatīgs prieka impulss. Viņš baidījās no skumjām.

Tagad spriediet loģiski.

Sievietes māte bija cilvēks, kas dzīves jēgu redzēja vienīgi darbā, visu pārējo uzskatīja par sliktu. Sievietes tēvs bija dzīvespriecīgs, bet baidījās no dusmīgiem cilvēkiem. Tā satikās divas galējības. Pēc stresu rakstura vini viens otru piesaistīja, tomēr savu dzīves mācību stundu neapguva, lai iemācītos viens otru līdzsvarot, saprast. Sekas — bērna slimība. Ja šī sieviete būtu bijusi ļauna, dzīvē vīlusies būtne, kas visus vaino savās neveiksmēs, slimība sāktos jaunībā, bet nu parādījās dzīves otrajā pusē.

Sieviete ar slimo kāju tāpēc bija ieradusies pasaulē, lai iemācītos līdzsvarot galējības, bet diemžēl to joprojām apguva caur ciešanām. Noskaidroju, ka viņas tēvs tiešām bijis jauks, dzīvespriecīgs cilvēks, kurš iemīlējis citu sievieti un vēlreiz nodibinājis ģimeni. Ar meitu ciešas attiecības uzturējis līdz mūža beigām. Meita ļoti cienīja tēvu, tāpēc no sākuma noliedza tēva radītās dvēseles sāpes. Ar prātu centās pacelties visam pāri un pret visu slikto attiecībā uz tēvu izturējās kā pret svētuma zaimošanu. Tomēr dvēseles dzīlēs glabāja nocietināšanos tēva rīcības dēļ.

Māte bija centīgs darbarūķis, kas čakluma dēļ pelnījis patiesu cienu. Pateicoties viņai, ģimene dzīvoja labi, un bērns apguva labas darba iemaņas. Ne par ko citu ar māti nerunāja. Meita ļoti māti mīlēja, lai gan starp viņām pastāvēja neizprotama spriedze.

Pati meita — jautra, branga dāma, kas visā vēlas redzēt vienīgi labo. Visu slikto norij un kļūst arvien resnāka. Vina sev liedz daudz jauka un nepieciešama, sevi nenovērtēdama, tomēr šīs pašmocības neizprot. Man tomēr ir priecīgs skats uz dzīvi — tāda ir viņas patiesā pārliecība. Viņa neapjēdz, ka pati ar sevi spēlē paslēpes. Viņa bija precējusies ar loti labu, dzīvespriecīgu cilvēku, bet piepeši viss sabruka — viņš to piekrāpa. Sekoja šķiršanās, pēc kuras pavisam veselais vīrs negaidot nomira.

Sieviete ilgojās pēc sava tēva un mīlēja vīru, bet viņas dvēsele prata izkalpoties mīlestību, vienīgi strādājot. Sieviete uzskatīja, ka visiem piedod, bet piedot neprata. Viņā paslēpušās bailes mani nemīl piesaistīja sev līdzīgas, un viņa tās centās nomākt, strādājot līdz septītajiem sviedriem. Vīrs viņu mīlēja, apbrīnoja, bet to viņa uzzināja tikai pēc bērēm. Vīrs nevienu citu, izņemot sievu, neredzēja — tā viņš alka mīlestības, tomēr viens ar otru kontaktēties abi neprata. Vīrs gaidīja, ka reiz sieva atvērs savu sirdi un bagātīgi, bez jebkādiem laulāto pienākumiem viņu apveltīs ar mīlestību, bet sieviete to nesaprata, jo viņu bloķēja bailes.

Vīrs sāka meklēt mīlestību citur, jo arī viņš juta bailes mani nemīl, tomēr apmierinājumu neguva. Tad saprata, ka ir vainīgs un ka kļūdas viņam nepiedos. Šaustīja sevi, ka izpostījis sievas mīlestību, un to viņa sirds neizturēja. Viņš atstāja fizisko pasauli, taču garā mīt blakus sievai, jo nu visu saprot. Neizskaidrojama vainas izjūta liek sievai sevi tirdīt, un viņas viduklis kļūst arvien resnāks. Vina pārliecina sevi, ka ne pie kā nav vainīga, — vīrs taču aizgāja pie citas. Tomēr dvēsele zina patiesību un nedod mieru. Tagad šī patiesība apjēgta arī ar prātu.

Sieviete visu saprata pareizi un vairs savus stresus nenoliedza. Ar kāju kļuva labāk. Viņas kreisā gūža divās nedēļās izlīdzinājās, sāpes izzuda. Kaulaudi sāka nostiprināties. Pašsajūta normalizējās. Nu viņa katru dienu sev blakus juta vīru, kam par visu lūdza piedošanu. Viņa jutās laimīga. Attiecības ar vīru bija sekas. Attiecības ar vecākiem un viņu savstarpējā neizpratne bija cēlonis. Viņa piedeva cēlonim, un sekas izzuda. Ja arī turpmāk sieviete strādās ar savām domām, atveseļošanās process turpināsies.

Vēlreiz atkārtoju — vecākus mēs izvēlamies paši sliktā dēļ. Bērns, kas dvēselē savus vecākus ciena, pat ja tie pret viņu būs slikti, dzīvos labi un būs vesels. Cieņa ir mīlestības enerģija. Tomēr cieņai un mīlestībai nevajadzētu būt aklai.

Jo vairāk atbrīvosiet savus stresus, jo labāk mani sapratīsiet.

TRlS SOLI LĪDZ NAIDAM

Stresi iedarbojas sistēmiski, izraisot noteiktas slimības. Visas slimības sākas ar stresiem. Visi stresi rodas aiz bailēm mani nemīl.

Galvenie stresi ir vainas izjūta, bailes un dusmas. Visi pārējie stresi ir nebeidzamas pamatstresu kombinācijas un variācijas.

Tāds tādu piesaista — šis dabas likums nosaka stresu pārtapšanu slimībās:

1 MANĪ ESOŠAIS stress sāk

2 MAN piesaistīt līdzīgus stresus, kas

3 NO MANIS izplūst, kad to ir daudz.

Stresiem uzkrājoties, tie pāraug cits citā:

1VAINAS IZJŪTA pāraug bailēs,

2 BAILES paraug dusmas un naida,

3 NAIDS cilvēku iznīcina.

Jebkurš stress galu galā pāraug dusmās:

□                      ja cilvēkā ir vainas izjūta, vinu apvainos un viņš apvainos citus — tās jau ir dusmas;

j ja cilvēks baidās, viņu baidīs, un viņš sāk baidīt pats — arī tās ir dusmas;

□                      ja cilvēks dusmojas, viņu sanikno un viņš sāk citus neieredzēt — tā jau ir dusmu koncentrēšana un pāraugšana nelabvēlībā vai ļaunprātīgā iznīcinošā naidā.

Iepriekšminētais slēpj stresu iedarbības sistēmiskumu.

Iztēlosimies to šādas shēmas veidā:

Katra stresu matricas rinda (R) un stabiņa (S) valda noteiktu veidu slimības:

R 1. Vainas izjūta izraisa sirds un plaušu slimības.

R2. Bailes izraisa nieru un virsnieru slimības.

R 3. Dusmas izraisa aknu kaites, kas savukārt izpaužas kā ādas slimības, lai dusmas varētu īpaši labi pamanīt ārēji un cilvēkam pateiktu priekšā, ka ātri jāsāk tās atbrīvot, jo naids iznicina.

S 1. Neliela vainas izjūta, nelielas bailes un nelielas dusmas izraisa psihiskas novirzes.

S 2. Kad cilvēku apvaino, baida, sadusmo un kad viņš to visu dara pats sev, rodas psihiskas slimības.

S 3. Kad cilvēks sevī krāj arvien augošas dusmas uz citiem vai uz sevi, rodas slimības, kas skar audus. Jo pamatīgākas dusmas, jo nopietnāka slimība:

□                 slimības ar seroziem + strutu izdalījumiem — no parastām iesnām līdz strutojoša iekaisuma perēklim un vispārējai sepsei;

u mīksto audu veseluma bojājumi — no sīkām skrambām līdz lielām rētām;

□     kaulu veseluma bojājumi — no plaisām līdz lūzumiem;

a audzēju rašanās, kas atšķiras gan pēc lokalizācijas

vietas, gan rakstura — no labdabīgiem audzējiem līdz vēzim;

j jaunas un mazpazīstamas infekcijas slimības, kas beidzas ar drīzu bojāeju — sākot ar AIDS un beidzot ar pagaidām bez nosaukuma esošām kaitēm.

Visīsākais ceļš no bailēm mani nemīl līdz bojāejai ved pa matricas diagonāli, un šis ceļš ir saistīts ar vielmaiņas un imūndeficīta slimībām.

Imunitāti nodrošina hipofīze. Tai vajadzētu būt cilvēka plaukstas lielumā. Mūsdienu pieaugušam cilvēkam tā ir gluži vai rudiments — tik liels kā lielā pirksta galiņš, tāpēc nespēj veikt savas funkcijas. Šīs pārmaiņas izraisījušas bailes mani nemīl.

Bērnu hipofīzes bieži ir tā palielinātas, ka tajās rodas audzēji. Bērnam, kas jau no mazām dienām sevī uzņēmis vecāku slēptās dusmas, ir ietiepīgs, kaprīzs, nepakļāvīgs, varaskārs un nelabvēlīgs, draud hipofīzes audzējveida palielināšanās.

Ja bailes mani nemīl pāraug cietsirdībā un dusmās mani nemīl un ja šīs jūtas izvēršas vienaldzībā pret visiem un sevi, notrulinot cilvēku, vai vēlmē reiz iekarot kāda mīlestību, bet nobloķēšanās ir tik pamatīga, ka mīlestība netiek pazīta vai vēlme kļuvusi nereāli liela, ir pienācis laiks saslimt ar AIDS.

Kur sācies AIDS, beigusies nepieciešamība pēc garīgas mīlestības. Kad mīlestība pārvēršas priekšmetā, sāk cienīt īpašumu. Tā rodas galēja materiālisma kundzība, par kuru jūt apmierinātību, līdz beidzas gara attīstība, jo garu virza vienīgi mīlestības spēks. Vai bagātība tiek dievināta domās vai darbos, bet skaidrs ir viens: šim garam nepietiek barības dvēselei — mīlestības.

AIDS ir imūndeficīta sindroms.

Simboliski:

□  imunitāte ir dvēseliska mīlestība,

□  dvēsele ir māte,

□  sindroms ir pazīmju kopums.

Tādējādi AIDS ir simptomu kopums, kas liecina, ka nepastāv mātes mīlestība.

Tur, kur mātes mīlestības vietu ieņēmis maciņš, kur iesakņojies priekšstats, ka par naudu var nopirkt visu, arī mīlestību, rodas auglīga augsne, lai parādītos AIDS.

AIDS slimnieks skumjās var nojaust, ka viņam nepieliek tā, kas tam dotu dzīvības spēku, — mātes mīlestības.

Ja slimnieks spēs mātei piedot viņas kļūdas, slimība pāries. Tas ir loti grūts darbs bagātības dievinātājiem.

Dvēseliski iztukšots cilvēks meklē mīlestību. Gluži vai par goda jautājumu kļūst arvien lielāks seksuālo kontaktu skaits, tikai diemžēl proporcionāli pieaug dvēseliskais tukšums. Hiperseksualitāte ir dvēseliska tukšuma pazīme. Kritiskā brīdi tā pavēršas par 180 grādiem, un cilvēks konstatē, ka pretējais dzimums nespēj sniegt viņam dvēseles mieru. Un tad meklē homoseksuālās attiecības. Bet arj tas izrādās vienīgi salds pašapmāns.

Arvien skaļāk un skaļāk dvēsele sauc pēc mīlestības, tomēr tā dara visu, lai izpelnītos bailes mani nemīl, bet bailes jau tāpēc neatbrīvot. Pārlieku materiāli ir mūsdienu naudas pasaules priekšstati. Atliek vēl viena iespēja — kļūt ievērojamam, plaši pazīstamam. Godināšana, slava, pielūgsme, dieviškošana… Pie tā var tikt, klustot par zvaigzni, reklāmu modeli vai sasniedzot grāmatā rakstāmu rekordu, bet ne tas, ne cits dvēseles tukšumu neaizpildīs.

Līdzīga slimība rodas tur, kur noliedz ģimenes un labu attiecību nozīmi starp vecākiem un bērniem kā pašreizējās fiziskās pastāvēšanas pamatu. AIDS — mīlestības neesamības slimība, galēja dvēseliska tukšuma izjūta. Arēji rosīga darbošanās, labdarība, palīdzot bēdubrāļiem, un demonstratīva, citus tonizējoša bravūra — tā ir tikai izrādīšanās.

Lai kāda ari būtu ģimene, tās esamība ļauj izlabot slikto. Ja nav ģimenes un vecāku, ko uzskatīt par savējiem, vai ja dvēselē nav saglabājies to tēls, vai vecāki ir vienaldzību izraisoši svešinieki, kuru bērns palicis viens plašajā pasaulē, kam nav ne pieminas zīmes no vecākiem vai vinu kapu kalniņa svētai godināšanai, tad palīgā ierodas AIDS, lai cilvēku aizvestu turp, kur viņu mīl.

DUSMU IZZINĀŠANAS PRIEKS

Cilvēka patieso vērtību nosaka vina gara viedums. Sirdsgudriba rodama, ejot cauri ērkšķiem.

Maza cilvēka mazās gudrlbinas nāk, izzinot fiziskas grūtības.

Liela cilvēka lielas gudrības gūstamas, izzinot garīgas grūtības.

Arvien gudrāks kļūst tas, kurš iemācās pārvarēt fiziskās grūtības gara spēkiem. Visnotaļ gudrs ir tas, kurš iemācās pārveidot matēriju ar domu palīdzību. Jo ātrāk tas izdarīts, jo cilvēks spējīgāks skolēns.

Dzīvei jaattlstās no vienkāršā uz sarežģīto, un šī kustība nekad neapstāsies. Mūsdienu cilvēce, mēs visi attīstību padarām sarežģītāku, jo esam nodevuši aizmirstībai dabas likumus. Un nez kāpēc iedomājamies, ka, melnu nosaucot par baltu, viss būs kārtībā.

Mēs nezinām, ka mazs sliktais ir virzītājspēks, bet liels sliktums ir iznicinošs. Mēs neprotam loģiski apjēgt, ka mazs labais liek mums nemierīgi rosīties, lai sasniegtu lielu labumu, tāpat kā nepelnīti no debesīm nokritis liels labais mūs aprok un ar labo iznicina. Mēs nemākam vai neuzskatām, ka nepieciešams līdzsvarot savas dvēseles dzīvi, jo nezinām, ka garu virza dvēseles spēks. Toties ar dažādiem paņēmieniem mēs veikli sevi krāpjam.

Vēlreiz par pamatstresiem.

Mēs nekaunamies atzīt vainas izjūtu. Zemapziņā vainas izjūta rada pienākuma izjūtu. Pienākums visu cilvēci ved uz priekšu. Bez šim jūtām nebūtu virzības pretī nākotnei. Bet, kad vainas izjūta pārsniedz kritisko robežu, rodas bailes, kuru dēļ attīstība kļūst nenormāli spriega. Mērenas bailes cilvēkam liek skriet, lai sasniegtu mērķi, bet bailes, kas pārsniegušas kritisko robežu, piespiež bēgt vai nogriezties sānus. Galu galā rodas dusmas.

Mes skrienam tāpēc, ka citādi nepagūsim citiem padarīt tik daudz laba, kā vajag. Tā saka, un mēs to nekaunamies atkārtot, jo labs veikums dara godu. Mums arvien vairāk izdodas noslēpt dusmās pāraugušās bailes, jo negribam izskatīties neaudzināti. Jo patiesāks cilvēks, jo drīzāk atzīs, ka visu, ko viņš dara citiem, patiesībā dara sev.

Jo inteliģentāks cilvēks, jo vairāk viņš bīstas izrādīt dusmas. Jo civilizētāka sabiedrība, jo vairāk cilvēku, kas slēpj sevī dusmas, sliktā spēlē gatavo labu mīnu un šķietamā vieglumā iznīcina sevi, savus bērnus un cilvēci. Dvēseles saucienu alkās pēc mīlestības noslāpē ar naudu. Ticība naudas varai mazpamazitēm klusībā iznīcina laimīgu cilvēku, kura vajadzības ierobežo fiziskās nepieciešamības un personiskā laime.

AIDS mēģina atvērt cilvēkam acis uz pasaules veselumu. Salīdzinoši lēnā AIDS gaita cilvēkam saka: „Tev vēl ir pietiekami daudz laika, lai labotu savas kļūdas. Tavas bailes un dusmas mani nemīl, mīlestībai nav īpašas vērtības tevī mīt aizmigušas, tās vajag atmodināt. Tu nekad neprati dvēselē mīlēt, nu pienācis laiks to iemācīties. Tavs ķermenis iet bojā tikai dvēseles mīlestības nepietiekamības dēl.“

Tā slimība cenšas sasirgušajam palīdzēt. Acīmredzot pienāks laiks, kad šādi iemācīs arī godāt ģimeni.

Jēdzienu un priekšstatu līmeni nosaka dzīves pieredzes apjoms. Šo līmeni paaugstināt var cilvēks pats.

Bērns vispirms iemācās iet, tad runāt un pēc tam domāt. Attīstība notiek, sākot ar pirmās čakras līmeni uz augšu. Simboliskā plānā tādi paši ir arī cilvēces attīstības līmeni. Viens cilvēks pamatā attīstījies līdz pirmās čakras līmenim, otrs — mazliet augstāk, trešais — vēl augstāk utt.

Dzīves piedāvāto labo un slikto ikviens cilvēks uztver atbilstoši savam attīstības līmenim. Kāds uz visiem laikiem paliek bērns, cits jau kopš bērnības ir vecišķs un saprātīgs. Viņu pasaules redzējums atšķiras.

Bērna dvēsele skatās uz kājām un grib, lai ce|š būtu līdzens. Tā pieprasa, iebilst un, kāroto nedabūjusi, sāk spārdīties kājām un vicināt dūres.

Cilvēks, kas sabarots ar skolnieciskām pārgudrībām, dara pats, bet vēl vairāk prasa no citiem, jo, viņaprāt, tam ir tiesības pieprasīt — viņš taču zina, ko un kā vajag.

Dzīves pieredzi iemantojis vieds cilvēks pats attīra ceļu ilgai gaitai. Tā viņam vieglāk iet. Spriestspējas rada iespēju palielināšanos plašumā un dziļumā. Garīgam cilvēkam fiziskā līmeņa „īpatnējais svars“ klust arvien mazāks. Tomēr nedrīkst ignorēt ķermeni un mazināt tā nozīmi. Ķermenis liek attīstīties, nostiprināties, trenēt veiklību un izturību. Tā ķermenim pierādām, ka to mīlam. Kas to nezina, tam zem kājām radīsies šķērslis, un cilvēks pakritīs. Tā fiziskais līmenis atgādina par sevi un rāda, cik nozīmīgs ir vienotais veselums.

Ja gudrais saprot mulki, viņš ir gudrs. Muļķis gudro saprast nespēj, priekš tā viņam vispirms jāpieņemas prātā. Mūsdienu cilvēks dara visu, lai apgūtu gudrības mācību stundas, pēc iespējas sarežģītāku ceļu ejot. Un, lai gan beidzot tiek apgūta liela gudrība, tas prasa daudz laika un daudz mūžu. Bet šobrīd laiks mūs steidzina, jo gana to esam tērējuši velti.

Kas baidās, ka šķitīs esam slikts, tāds arī ir.

Viņš dziļdziļi paslēpis slikto, jo bīstas to citiem parādīt un atzīt tā esamību sevī. Cilvēka attieksme pret citiem ir tieši pretēja attieksmei pret savu negativitāti. Tas, kurš redz skabargu cita acī, neredz baļķi savējā.

Paša dusmas ir tās, kas piesaista cita dusmas. Tas, kurš

Cilvēka izpratnes līmenis un dzīves pieredzes apjoms

nosaka savas pozīcijas attiecībā pret cita dusmām, patiesībā nosaka pozīcijas attiecībā pret sevi.

Dusmām (un bailēm) var izšķirt septiņus dažādus līmeņus, kam atbilst septiņi dažādi attieksmes un uzvedības veidi pret sevi.

Atklāti dusmīgais atzīst savas dusmas, un no dusmām viņam vieglāk atbrīvoties. Arēji līdzsvarots cilvēks nesaprot, kāpēc viņam sevi jāpārmaina, viņš jau tāpat ir līdzsvarots. Dusmas paslēpušais protestē — viņš taču ir labs cilvēks, kas nevienam nedara sliktu. Tam vajag, lai dusmas izaugtu pamatīgas, tā viņš apgūs lielu dzīves mācību stundu.

Atmodiniet savas aizmigušās dusmas, citādi tās nemanot pieņemsies spēkā un, kad beidzot pamodīsies, var izrādīties, ka jūs bezcerīgi kaut ko esat nogulējis. Dusmu noliegšana ir neesošu dusmu atzīšana. Bet dusmas ir atnākušas jūs

Dusmu limenis

Attieksme pret šādām dusmām

Uzvedība, kas atbilst šīm dusmām

1.

Fiziski aktīvas dusmas

Tevi vajag iznicināt!

Situāciju mēģina atrisināt ar dūrēm

2.

Fiziski pasīvas dusmas

Atklātas

dusmas

Tu esi nicināms!

Izlamāšos vai pateikšu, ko par tevi domāju

3.

Valdonīgas

dusmas

Tevi vajag nolikt pie vietas!

Nobiedēšu un tā iedzīšu tevi stūri

4.

Apvaldītas

dusmas

Līdzsvarotas dusmas

Es tevi nemitu!

Liegšu tev savu mīlestību

5.

Noraidītas

dusmas

Es ar tevi nerunāju!

Es ar tevi nekontaktējos, lai tev kļūtu skaidrs, ka esmu labāks par tevi

6.

Snaudošas

dusmas

Slēptās

dusmas

Es nedomāju par tevi

Es negribu par tevi domāt, gribu mieru

7.

Aizmigušas

dusmas

Tu priekš manis neeksistē!

Mani nav sliktā, jo es vienmēr saņemu to, ko gribu

mācīt un nerimsies ātrāk, pirms būs pasniegušas savu dzīves mācību stundu, lai kā jūs tās noliegtu. Noliedzēja nelaime ir tā, ka viņš nesaprot savu noliegumu, vai tas ir bērnišķi naivs strīds vai ietiepīga pastāvēšana pie saviem uzskatiem. Noliedzējam nāksies ciest, lai gan, pašaprāt, viņš visu dara pareizi. Labāk atzīstiet, ka tas, ko saskatāt citos, noteikti ir arī jūsos, tāpēc to sameklējiet un palaidiet brīvībā.

Noliedzēji man liek pasmaidīt pretrunīgo apgalvojumu dēļ, viņiem vajag pierādīt savu patiesību. Neprātodams par teiktā jēgu, noliedzējs pārliecināti uzstāj: „Nē, es jau neuzstāju, ka man ir taisnība, bet man taču ir taisnība

Kad mēģinu viņam likt padomāt, viņš apvainojas, uzbudinās, piktojas. Tomēr arī to noliedz. Tāpēc es bieži saku: „Ir viegli kārtot jautājumus ar sliktiem cilvēkiem, toties ar labiem — briesmīga ķēpa.“

Vēlēšanās stāties pretī ļaunumam cilvēku iznīcina. Iemācieties dusmas, ļauno sev izlaist cauri tā, lai tas jums nepieķertos. Iedomājieties, kā dusmas plūst jums cauri. Jūtiet to vietu, caur kuru tās tek, — tur ir jūsu lielākās problēmas. Ja no sākuma tas neizdosies vai šajā vietā rodas nepatīkamas, spiedošas sajūtas, atbrīvojiet savas bailes un turpiniet darbu iztēlē. Prasme ļaut dusmām tecēt cauri tā, lai pašam kļūtu labi, ir nenovērtējama palīdzība sev.

TĀ IR BIJIS

PATIESS GADĪJUMS

Lai jūs saprastu, kā no paaudzes paaudzē tiek mantotas rakstura īpašības, minēšu kādu plašāku piemēru — „barību“ ilgākām pārdomām. Liels paldies sievietei, kas lāva atstāstīt viņas dzīvi, lai palīdzētu citiem apgūt mācību. Viņai tas nenācās viegli: „Lai vismaz no manas muļķības mācītos citi,“ vina šņukstēja, cīnīdamās ar asarām. Šāds cilvēks noteikti izārstēsies no jebkuras slimības.

Šī sieviete bija cīnītājtipa cilvēks, spēcīga gan labajās, gan sliktajās rakstura īpašības. Piedotprasmi viņa apguva ar grūtībām, toties mācījās uzcītīgi.

Lai jūs vieglāk orientētos, minēšu darbojošās personas.

D — dēls

S — sieviete, dēla māte

SM — sievietes māte, dēla vecmāmiņa mātes dzimtā

SVM — sievietes vecmāmiņa mātes dzimtā SVT — sievietes vectētiņš mātes dzimtā ST — sievietes tēvs, dēla vectētiņš mātes dzimtā SVMT — sievietes vecmāmiņa tēva dzimtā SVTT — sievietes vectētiņš tēva dzimtā

V                      — sievietes virs, dēla tēvs

VM — vira māte, dēla vecmāmiņa tēva dzimtā VT — vīra tēvs, dela vectetiņš teva dzimta M — meita

Dēls — D — pie manis atnāca ārstēties no alkoholisma. Viņa māte — S — pārdzīvoja dvēseles un dzīves krīzi un, nododamās garīgiem meklējumiem, ne ar ko nerēķinājās — brāzās pāri visiem šķēršļiem.

Šī sieviete — dēla māte — bija vīriešu nīdēja, kas tajā pašā laikā alka vīrieša mīlestības. Mīlestība un naids līdzās pastāv visos cilvēkos, bet, kad naids nesamērīgi pieaug, tas mīlestību iznīcina. Cilvēka mūžs ir grūts un nogurdinošs, lai iemantotās vērtības kļūtu dārgākas, nozīmīgākas. Cilvēkam apzināti jāsargā un jāaudzē sava mīlestība.

Māte man neiebilda, bet piedot negribēja. Pārāk liela viņai šķita dēla un vīra nodarītā pārestība. Es jutu briesmu tuvošanos un māti brīdināju, bet viņa mani nesaprata.

Pagāja trīs nedēļas. Mātei sākās smaga acu kaite glaukoma. Visu mūžu sievietei bija vajadzējis skatīties uz visādām nejēdzībām, tāpēc acis nolēma viņai palīdzēt tās neredzēt, jo citādi — gudrāk — sieviete neprata. Nu sieviete man piekrita, ka viņā mājo naids pret visu vīriešu dzimumu.

Cilvēks dzīvo sev. ŠI māte man nepiekrita — viņa dzīvojot bērniem. Tā apgalvo visas mātes, un pamēģini pierādīt pretējo — apvainosies. Tagad šī māte atcerējās manus vārdus kā patiesību, ko agrāk nespēja izprast.

Cilvēks dara labu citiem, jo tā pats jūtas labāk.

Sievietes vecāki:

ST — sievietes tēvs — bija izraudzījies diezgan gaišu, bet ne saulainu ceļu. Būtībā tas bija mānīgs: pa ceļam laika apstākļi gluži vai ironiski smējās. Vīrietis it kā iet, it kā ne. Vinā iemitinājusies nejauka ironija. Viņš nekad un neko nevienam nepiedod. Viņš nesaprot, ka, nemitīgi vīpsnādams par dzīvi, nepārtraukti būdams agresīvs, visā saskata briesmas. Pašaizsardzības radītā spriedze neļauj tam mierīgi iet savu ceļu. Viņš nezina, ka gars, kas nevirzās uz priekšu, tiek iznīcināts. Viņš vienlaikus tiecas tālāk un atkāpjas atpakaļ, jo nezina, no kuras puses gaidāms sitiens. Visā saskatīdams slikto, nepamana, ka tādējādi slikto piesaista. Tāds vīrietis nespēj neizraisīt naidu. Viņam nepieciešams, lai to kāds ienīstu. Viņš provocē varmācību, lai pēcāk pret to cīnītos. Tas ir cilvēks ar galēji negatīvu attieksmi pret dzīvi.

SM — sievietes māte — iet savu ceļu, acis no vīra nenolaidusi. Pēc skata viņa ir stipra un spēcīga sieviete, bet dvēselē no vīra gaida kādu nelietību. Viņa zina, ka negaidītai nodevībai nav gatava. Viņa spiesta dzīvot nemitīgā spriedzē, tāpēc nogurst un pazemojas.

Tā viņi iet un arvien vairāk viens otru neieredz, jo vīrs necieš biklos un pakļāvīgos.

S — viņu bērns, proti, sieviete pati — šajā ceļā ir kā sarūgtināts, cerību zaudējis cilvēks, kurš saprot, ka nevienā no vecākiem atbalstu neradīs. Māte šķiet dvēselē tuvāka, tomēr viņas vājums meitai nepatīk. Gribētos salauzt tēva cieto dabu, gribētos iznīdēt slikto. Viņa nesaprot, ka tādējādi vairotu slikto. Tēvu nicina. Ierodas dzīvē, nicinot un neciešot vīriešus.

Šīs sievietes tēva vecāki — ST — šis galēji negatīvais cilvēks:

SVTT — sievietes vectētiņš — bijis gaiša ceļa gājējs, tomēr dzīvē pārlieku maigs, bez mugurkaula. Vīrietis, kas ņemas ar sīkiem darbiņiem, šo to meistarojis, gribēdams just prieku no savu roku darba. Viņam paticis, ka sieva viņu no muguras pabikstījusi, mudinādama rīkoties. Patstāvīgi pa ceļu iet neprot.

SVMT — viņa sieva — bijusi godkāra sieviete, kam svarīga šķitusi citu cilvēku atzinība un novērtējums. Viņa nav sapratusi, ka vēlēšanos izcelties rada nerealizēta personība. Viņa nebija slikts cilvēks, bet to nocietināja nepiepildīti sapņi.

ST — viņu bērns šajā ceļā — zināja, ka dzīve jāvada vīrietim, nevis sievietei. Viņā radās nepatika pret sievieti, kas skubina vīrieti, un vienlaikus arī riebums pret maiga rakstura vīriešiem. Viņš zināja, ka pats nekad tāds nekļūs. Viņa nicinājums izauga no nelabvēlības pret stāvētājiem uz vietas. Viņš kļuva par tiešu tēva pretstatu, jo tēvs bija vīrietis ar ārkārtīgi maigu dvēseli.

Šī galēji negatīvā vīrieša sievas vecāki — SV.

SVT — tēvs — loti mierīgs cilvēks: viss nokārtosies. Viņš netraucēja dzīves plūdumu, un dzīve ritēja, viss nokārtojās it kā pats no sevis. Kad, skumju nezinādams, viņš gulēja, viss atrada savu vietu. Un, pat ja nekas nesanāca, arī nekāda bēda. Viņu pa dzīves ceļu nesa uz priekšu kā pēc burvju mājiena. Viņš bija paslinks, tiecās pēc ērtībām, bet no nevīžas viņā nebija ne smakas. Kad strādāja, darbu veica rūpīgi. Viņam bija īpašs talants visu pārdomāt. Kad viņš gulēja, it kā bija nevis aizmidzis, bet pārdomāja notikušo, un tā arī bija viņa sevišķā prasme dzīvot. Viņam zeme un debess veidoja vienotu veselumu. Viņš izjuta dzīvi visā tās pilnībā, pārdomāja katru smalkumu un nekad lieki nepakustējās.

SVM — viņa sieva — bija nerimtīga, bet bezpalīdzīga sieviete. No viņas iecerēm nekas īpašs neiznāca. Viņa uzskatīja: bijis vīrs spriganāks skrējējs, viss nokārtotos. Vina bija gluži kā ragana ar ķeģi, kas staigā apkārt, purpina un it visā visus piespiež, tomēr nepamana savas darbošanās bezjēdzību. Pēc skata šķita nejauka, bet pēc dabas nebija slikta, no viņas burkšķēšanas vīram ne silts, ne auksts. Tomēr šādi viņa visam ciemam demonstrēja rūpes par ģimeni.

SM — viņu bērns — redzot šādu dzīvi, sadusmojās. Viņa saprata, ka mātes keģis nevienu nebaida. Viņa redzēja savā tēvā labo. Vecāku kopdzīve šķita kā liekulīga luga, ko tēlo citiem. Viņai vajadzēja galēju patiesumu, kas arī bija pareizi un saprotami.

Tādas bija sievietes radurakstu skices. Un vēl viņas dēla gars jeb tēvs — V un pati sieviete jeb dēla māte — S un dēls — D, kurš apkaroja sevī tieksmi pēc alkohola.

V  — dēla tēvs — savam bērnam izraudzījās žilbinošu zelta ceļu, bet pats no šī ceļa vēlējās nogriezties. Viņš juta, ka ir pārlieku tumsnējs un tur neiederas — viņā jautās pašpazemošanās tiecība. Viņš gribēja padarīt dzīvi loti labu. Pa ceļa maliņu negāja vis tāpēc, ka sevis kaunētos, bet lai netraucētu dēlam. Šis cilvēks reāli juta savu negativitāti un nevēlējās, lai tā ietekmētu citus. Šā ceļa malas ir melnas — dzīvē viņu apņem negativitāte (noskaidrojās, ka šis vīrietis ir policists), bet savā ceļā to neielaiž. Viņš ir cīnītiesspējīgs cilvēks, kas attīrījis sava bērna ceļu.

S — dēla māte jeb šī piemēra galvenais tēls, apžilbusi no zeltainā saules mirdzuma, ko izstaro pa priekšu ejošais vīrs, tomēr jūtas neapmierināta. Viņas dvēselē iemājojušas dusmas uz savu tēvu, turklāt traucē spilgtā saule. Tāpēc viņa nespēj paveikt to, kā dēļ ieradusies pasaulē, — traucē vīra pozitivitāte. Viņa atnākusi atriebties, bet slikti redz un gribētu atmaksāt arī par to. Viņa neatšķir slikto no labā. Neprot saskatīt, kas atrodas viņas ce]ā, bet redz, kas ceļam blakus, un tā jau ir vīra dala. Viņa pat nesaprot, pret ko cīnās. Tas ir viņas tēva nelokāmais gars.

D — bērns — visu uz šīs zemes esošo grib pāraugt tā, lai ar kājām stāvētu uz zemes, bet ar galvu ietiektos debesīs, lai izaugtu liels un uz visu lūkotos gluži kā noliecies vītols. Viņš grib nolīkt un no saules puses veroties sejā šiem abiem cilvēkiem. Diemžēl cilvēkam nav ļauts kļūt tik augstam, lai uz dzīvi vērtos no augšas. Viņš netic tam, ko redz aiz muguras. Negrib ticēt sliktajam savos vecākos, tomēr aptver, ka starp viņiem ir neizskaidrojami aplamas attiecības. Starp vecākiem savelkas mākoņi. Dēla dvēselē mostas smagas un juceklīgas izjūtas vecāku attiecību dēl.

Un vēl par dēla tēva — V — vecākiem, kas izvēlējās zelta ceļu.

VM — vīra zaudējuma apraudātāja sieviete, kas pašas dēlā neredz vīrieti, kurš spēj viņu pasargāt no jebkurām bēdām. Viņas dzīve ir nerimtīgas raudas pēc mirušā vīra, un viņa nepamana, ka dēls gaida, lai māte pieņemtu viņa atbalstu. Dēlam — V — šķiet, ka sievietes viņu nesaprot, un viņam jādemonstrē kaut kas acīs krītošs, lai māte viņu pamanītu. Viņš uzņem sevī idealizētu tēva zelta būtību un tēva dzīves grūtības — gluži kā kapakmeņus abās ceļa pusēs. Tāds viņš ierodas — zeltā un melnā, lai piesaistītu sieviešu uzmanību, bet, tā kā nav guvis fiziskā tēva dzīves mācību stundas, baidās, ka nepratīs apieties ar sievietēm. Toties prot kontaktēties ar vīriešiem. Tā arī dzīvē iznācis — sieva joprojām viņu nesaprot.

VT — agri mirušais vīrs.

Ja jūs vērīgi lasījāt, tad pamanījāt, kā cilvēki rada dzīves mācību stundas un tā vietā, lai tās ātri un gudri apgūtu, dara to caur ciešanām, uzkrājot stresus. 1.abi pazīstot savus radiniekus, daudzos jautājumos varam sev palīdzēt. Kas to nezina, tam ir grūtāk.

Kāds, visu izlasījis, iebildīs, ka tādā gadījumā visiem vienas ģimenes bērniem vajadzētu būt vienādiem.

Katrs bērns ierodas no savas iepriekšējās dzīves, kurā ieguvis pavisam citādu pieredzi. No šiem vecākiem viņš iemācīsies to, kas tam vajadzīgs. Un vecākiem piemīt ne tikai tās rakstura īpašības, no kurām gribējis mācīties iepriekšējais bērns. Turklāt bērni nedzimst vienlaikus.

Lai tas kļūtu skaidrāks, vēl parunāsim par šīs sievietes meitas (M) gara būtību, kas izvēlējās vīrieša zeltaino ceļu un viņas dvēseli, patiesībā māti.

M — bērns — redz idealizēta vīrieša ainu — aiziet zeltains vīrietis. Šis redzējums atgādina brāli. Arvien pieaugošās bailēs un skumjās vēro tēva attālināšanos. Šajā situācijā viņa sāk histēriski šaudīties, bēdāties, teju vai sevi savainodama, tomēr tēvu nekādi nesasniegt un nenoturēt. Viņa saprot, ka vienīgā, kas varētu noturēt tēvu, ir māte, bet māte stāv vienaldzīgu ģīmi kā piemineklis. Bērns to nespēj saprast. Meita zina: ja vīrietis pie horizonta izzudīs, piemineklis iebruks zemē. Meitas neprātīgās bailes zaudēt tēvu — vīrieti — pāraug bailēs zaudēt arī māti. No meitas veidojas arvien nejaukāka histēriķe, kas tādējādi cenšas mainīt situāciju. Viņa nesaprot, ka ar bailēm tuvina savas ģimenes bojāeju. Paniskajās bailēs nesaskata, ka iznīcina visu, pat savus bērnus, jo bailes zaudēt vīru pārkāpušas saprāta robežu.

Noskaidrojās, ka meitas ģimene izjuka piepeši un ar pamatīgu skandālu.

Sieviete nezina, ka vīrieši jūtas pazemoti un saniknoti, kad viņiem pa drupatai jāizdiedelē mīlestība. Vīrieša sarūgtinājums pāraug dusmās, ko no paaudzes paaudzē tēvs nodod dēlam. Ar tādu vīrieti sievai nav viegli, bet tam ir savs iemesls, jo samākslota sieviete izveidojusies no mātes vai vecmāmiņas bailēm.

ļa gan sieviete, gan vīrietis atbrīvotu savus stresus, beigtos abpusēja mocīšanās. Ja vīram un sievai ienāktu prātā dažkārt paskatīties otram acīs un just, kā šajā atklāsmes brīdī dvēseli piepilda sapratnes siltums, vini apjēgtu, ka laulības jēga nav prasības vienam pret otru, bet iespēja dot, no kā devējs kļūst laimīgs. Un, ja laiku pa laikam viņi savas domas un jūtas nostiprinātu ar vārdu, ģimene kļūtu cieša un stabila. Tad nevajadzētu otram teikt: „Pierādi, tad ticēšu!“ Šajā maratonā, kurā dvēseliskus jautājumus pierāda materiāli, cilvēce nokļuvusi bezdibeņa malā. Priekšā divas iespējas: vieni dodas uz debesīm — pretī garīgumam, otri lejup — pretī bojāejai. Kas meklē kļūdu sevī, tas izprot otra rīcību, un ģimenē atjaunojas miers un kārtība. Arī bērna dvēsele kļūst vesela.

Iepriekšminētā piemērā sievietei nācās izturēt pamatīgu pārbaudījumu: viņas dēls ir alkoholiķis, kurš, par spīti savām nepilnībām, bija labestīgs un no skata mīlošs, bet nu sācis apvainot māti. Lai gan viņš saprata notikušā būtību, alkohola skartās galvas smadzeņu šūnas tik īsā laikā nespēja atjaunoties. Dēla uzvedība viņā izraisīja depresiju. Bijusī augstprātība tagad sāka mocīt garu ar pavisam citu dzīves mācību stundu. Tā dzīve soda. Šīs atbildes sitiens skoloja abus, tomēr tas nebūs pēdējais.

Neprasme savu ķermeni iztēloties citādi liek mums nest sevī smagu stresu nastu. Kad stress atbrīvots, ķermenis k|ūst vieglāks, it kā piepacelas, atnāk atvērtības prieks. Tikai tad rodas tā izpratne, ko cilvēkam mēģinu izskaidrot, un viņš vairs nepretojas piedošanai.

Daudzi cilvēki brīnās, kāpēc viņu ķermenis ir tik smags, lai gan citi ir tāda paša auguma, valkā tā paša izmēra apģērbu, bet ir vieglāki? Un kāpēc vini tik ilgi un smagi slimo? Piemēram, gripu izslimo ar komplikācijām, bet citi liek galā nedēļas laikā.

Jo lielākas cilvēkā bailes mani nemīl, jo vairāk vinā uzkrājas visvisādu stresu, kurus viņš slēpj, neprazdams saukt lietas īstajos vārdos. Būdams labs cilvēks, viņš sev iestāsta: „Bel citiem iet vēl grūtāk!“ Re, un ap sirdi kļūst vieglāk. Tas ir pašapmāns, kas kā tārps grauž dvēseli.

Citi apgalvo: „Es zinu, ka ar mani tam jānotiek. Es taču varu visu atļauties, jūs gribat teikt, ka tas ir slikti? Bet es esmu pilnīgi mierīgs. Man viss ir skaidrs.“

Nē, tas nav slikti; aplams ir tikai tas, ko slēpj vārdi, citādi jūs neslimotu. Savas patiesās domas un cerības jāatzlst, nevis melns jāsauc par baltu.

Šāds cilvēks (un viņu ir daudz) sevī krāj stresus, noliedz to esamību un meklē saprātīgu attaisnojumu sevis nomierināšanai. Viņš grib būt labs — izturēts, pieklājīgs, bez prasībām, bet viņa rīcībā nav viegluma, prieka un apmierinājuma. Tajā ir atteikšanās un sevis piespiešana. Viņš ir normāls mūsdienu cilvēks. Redzu viņā pretošanos, kolīdz mēģinu paskaidrot, ka viņam vēl tik daudz stresu, kas gaidīt gaida atbrīvošanu.

Cilvēks pat iedomāties nespēj, cik stresu viņā ietilpst. Ja kāds spētu minēt sevi esošo stresu skaitu, tas būtu brīnišķīgi. Bet cilvēka spriedumi ir nemainīgi: es zinu, ka man šo stresu nav vai jau nav.

Cilvēks dažnedažādi mēģina nomierināt sirdi, neprazdams atbrīvot stresus. Viņš salīdzina sevi ar sliktu cilvēku, bagātu un ļaunu, bet nesalīdzina ar nabagu, kurš ir daudz niknāks. Pirmais baidās no izputēšanas, ja nespriedīs tālāk, un šīs bailes pāraug dusmās. Otrais niknojas uz bagātajiem, kas ar viņu nedalās savā pārticībā. Vāciņš baras ar katliņu, kamēr cilvēka dusmas gaida atbrīvošanu. Gaida un pieņemas spēkā.

Šāds cilvēks dzīvo, patiesības apguvis vienpusīgi:

□ nauda ir ļaunuma sakne;

zi bagātība ir šausmīga un agri vai vēlu iznīcina savu īpašnieku;

□     būt slavenībai arī ir slikti, pat ja dvēsele cieš no pašapliecinājuma trūkuma, kas plosa nervus un uzpūš bailes mani nemīl.

Savai dzīvei viņš izvēlējies zelta vidusceļu, lai tikai nebūtu slikts. Un nespēj saprast, ka tas viss baiļu dēl mani nemīl. Viņu, ne sevišķi pārtikušo, mīl gan bagātie, gan nabagie. Šāds stress ir apkaunojošs, un viņš apgalvo: „Es tā nedomāju!“

Mans mīļais, ķermeņa lejasdaļas slimības liecina par pretējo. Var vispār pārtraukt domāt, bet stresi turpina darīt savu darāmo. Smadzenes cilvēkam kā nekā ir priekš domāšanas.

Jebkurš maksimāli uzkrāts stress beigu beigās izraisa dusmas, lai kā mēs to slēptu vai noliegtu. Sevi nepiekrāpsi, lai kā vēlētos.

Bailes slikto piesaista, bet dusmas iznīcina.

Iznīcina vienalga kādā veidā vai vienalga kurā ķermeņa daļā — vai tā būtu slikti dzīstoša brūce, strutaini izdalījumi (ar klepu, iesnām, augoni), kaulu lūzums, kaulu atmiekšķēšanās, reimatiska kaulu iznīcināšana, asinsvadu plīsumi (asiņošana ķermeņa ārpusē vai ķermeņa dalās, insults, infarkts) vai vēzis. Variāciju ir daudz, bet princips viens — naids iznīcina.

PATIESS GADĪJUMS

45 gadus vecs vīrietis sūdzas par sāpēm un kustību traucējumiem labās rokas elkoņa locītavā. Par spīti ārstēšanai ar kompresēm un ziedēm, sāpes nepāriet, bet gluži pretēji — pastiprinās. Pats savu kaiti skaidro ar neierastiem celtniecības darbiem un strādāšanu ar kokskrūvi.

Būtu tā bijis, muskuļu un cīpslu pārpūle pārietu nedēļas laikā.

Paskaidroju: roka + ķermeņa labā puse = ar sievišķo dzimumu saistītas bailes mani nemīl, kas piespiež, intensīvi strādājot, izkalpoties mīlestību. Roka šādam darbam pretojas. Tā labprāt strādātu, ja vīrietis atbrīvotu stresus, bet viņš ietiepjas — es par šo stresu nesūdzos, tātad man tāda nav.

Strīdēties es netaisos. Ja negrib izveseļoties, lai negrib. Katram cilvēkam ir tiesības būt veselam vai slimam, tikai sasirgušajam vajadzētu zināt, ka viņš visapkārt un pirmām kārtām uz ģimeni izstaro negatīvu enerģiju. Agri vai vēlu tas izraisa ģimenes konfliktus. No līdzsvara ģimenē ir atkarīgs bērna skeleta līdzsvars, tātad saprātīgi būtu sākt domāt.

Vīrieša iegurnis novirzījies pa kreisi un uz aizmuguri. Viņam pat prātā neienāk, ka bērnībā sākusies ceļgalu kaite cēlusies no tā. Mājās valdīja māte, tēvs nomākts turējās ēnā. Dzīve nevirzījās uz priekšu, gan tēva, gan mātes vēlmes bija lielākas, nekā iespējas tās īstenot. Tēva bailes mani nemīl pieauga, un, kļūdams vecāks, tēvs arvien biežāk visus, arī sevi, pārsteidza ar dusmu un naida lēkmēm. Dēls pret to visu sāka iekšēji protestēt, bet aiz bailēm mani nemīl turēja mēli aiz zobiem. Viņš visu mūžu vadīja kā klusējošs cietējs. Mācību stundā vairāk prāta neieguva, pretišķības garu pret māti (visu sieviešu dzimumu) arvien palielinādams, bet mīlestību izkalpojas tā, ka nu ķermenis atsakās pakļauties piespiešanai. Bet to, ka jebkura piespiešana ir ļaunums, vīrietis nezina.

Protests ir dusmas, pat ja tās nekad neizpauž vārdos un darbos.

Ķermenim nepieciešams, lai vīrietis piedotu dusmām un pretošanās garam, ko viņā rada sieviešu valdonība. Ķermenim nepieciešams, lai piedotu sieviešu valdonībai un savām bailēm mani nemīl. Uz vīrieša reakciju nebija ilgi jāgaida: „Kāda no tā jēga, ja katru reizi, kad atnāku pie mātes, kaut kas notiek. Atkal kaut kas nav kārtībā vai salauzts! Atkal MAN viss jānokārto. Un tā katru reizi, katru reizi…“ Savās domās viņš nesaredz pārspīlējumu.

Bailes, ka tik un tā viņam liks rīkoties pret paša gribu, rada situāciju, kurā ļauj šīs bailes izjust. Atcerēsimies — skelets ir tēvs, iegurnis — ģimene. Cilvēka ķermeņa kauli ir viselementārākā sviru sistēma.

Līdzsvarota svira strādā kā pulksteņa mehānisms, pat pamatīgā muskuļu pārslodzē, kā likums, neslimo. Bet, ja iegurnis ir sašķelts, mugurkauls nevar būt taisns — tas vai nu saliecas, vai ir uzvilkts kā loks un izsit no līdzsvara arī plecu joslu. Tas savukārt izraisa roku kustību traucējumus. Muskuli un cīpslas nevar ilgi izturēt nelīdzsvarotas pārspriedzes stāvokli. Ja skelets nav līdzsvarots, tos nevar pilnībā izārstēt.

Vīrietis parasti apprec mātei līdzīgu sievieti. Arī šis vīrietis nebija nekāds izņēmums. Pat ja sieva nav tāda, vīrietim izveidojies savs priekšstats. Vīrietis, kas beidzot 45 gadu vecumā atlicinājis laiku, lai bez mātes aptekalēšanas pastrādātu arī sev un izkalpotos sievas mīlestību, nu baidās, ka māte arvien vairāk pretendēs uz vina palīdzību. Lai kā griezies, nepietiek ne spēka, ne laika. Tik un tā ar vinu neviens nerēķinās.

Tā arī notika, citādi netiktu ievēroti dabas likumi. Un vīrieša galvenais „darbarīks“ — roka — atteicās strādāt. Palīgos nāca ķermenis, lai pavisam pamatoti varētu atrunāties: „Man sāp roka, es nevaru padarīt to, ko jūs lūdzāt.“

Šis vīrietis bija labs cilvēks, darbarūķis, tomēr no vina ciešanām bija mazāk jēgas, nekā viņš bija gaidījis. Vainas izjūtas dēļ viņš nemitīgi baiļojās, ka ar vinu ir neapmierināti, turklāt viņš pats bija neapmierināts ar sevi un citiem.

Bailes no prasībām, neveiksmēm, miesas bojājumiem tieši to piesaistīja. Viņš nezināja dabas likumu, saskaņā ar kuru tāds tādu pievelk. īgnums, nožēla un sašutums depresiju pastiprināja.

Akna ir dusmu un naida centrs. Sevi lika manīt dzeltenā kaite, kas jaunībā bija pārslimota aiz bailēm no ļaunuma, bet šo traucēkli vīrietis skaidroja ar nepareizu uzturu, lai gan nevarēja noliegt, ka pēc pamatīgākas nervozēšanas akna liek sevi manīt. Igauņiem raksturīgā ietiepība viņam neļāva no sākuma apjēgt savas slimības būtību.

Ietiepība ietekmē kaklu. Iecirtīga cilvēka mugurkaula kakla dala izjauc līdzsvaru, saspiež nervus, un no spīvajām sāpēm kakls kļūst nekustīgs. Un nav nozīmes, vai to sauc par kakla radikulītu vai neiralģiju. Slimības cēlonis ir bailes mani nemīl + dusmas, ka nemīl (t. i., nesaprot, nerūpējas, piekasās utt.), un tās tiepšu piespiež saliekt savu taisno muguru.

Arvien pieaugošā vainas izjūta izraisīja dusmas, kas aiz vēlēšanās būt labam turpināja uzkrāties. Beidzot viņš pats vairs nesaprata, ka uztur nemitīgu spriedzi, bez iemesla apvainojot citus. Kā zināms, labākā aizsardzības forma ir uzbrukums. Ģimenē, pazīstot viņa viegli ievainojamo dvēseli, visu piedeva, bet ar bailēm, ka viņš atkal kādu apvainos, piesaistīja jaunus viņa apvainojumus. Loks bija noslēdzies. Visa enerģija aizgāja pa vējam, darbs prasīja daudz vairāk spēka nekā parasti. Tā vietā, lai normāli izrunātos vai kaut reizi pamatīgi izstrīdētos, visi, būdami labi cilvēki, saudzēja un mēģināja cits citu saprast, neapjaušot, ka jau sen nervozais biolauks padarījis savu. Saskarsme ir varena, cilvēkam nepieciešama prasme, tomēr igauņus sasaistījušas bailes mani nemīl, viņi baidās kaut ko ne tā pateikt, tāpēc par labāku uzskata paklusēt.

Šī vīrieša labestība izrādījās ierakta stresu kaudzē. Viņš

neprata sargāt savu mīlestību, nesaprātīgi turēja to ieslodzījumā un cerēja, ka to nosargās citi. Viņš neizprata mīlestības būtību, un dzīve viņam to mācīja caur ciešanām. Bet labs cilvēks apgūst visu, pat ja ir mazliet iecirtīgs. Tā arī notika. Drīz viņš mācīja citus. Viņa pārliecība izrādījās vīrišķīgi saprātīga un loģiska.

Lai gan pēdējais piemērs attiecas uz vīrieti, kas gribēja būt labs, dzīvē daudz tipiskāki ir vīrieši, kas negrib būt slikti. Šie vīrieši nesaprot, ka viņu bailes izrādīties sliktiem viņus padara ļaunus.

Šāds vīrietis ātri izraisa konfliktus, ironizē par citu kļūdām, kļūst par urdīgu tirānu vai nepiekāpīgu mācekli, kas tālāk par savu degunu neredz. Sieviete, kas ar tādu apprecas, šajā dzīvē ieradusies pārvarēt lielas grūtības un mācīties pieveikt augstus šķēršļus.

Jāpiebilst, ka vīrietis kļūst ļauns, kolīdz nespēj virzīties uz priekšu pa dzīves ceļu. Šai kustībai traucē mīlestības neesamība, bet mīlestības avots atrodas sievietes sirdī. Vīrietim šī mīlestība jāielaiž sevī. Ja vīrietis nesaprot, ka viņam traucē paša stresi, viņš sāk meklēt ienaidnieku, ar ko cīnīties. Tāds cilvēks parasti pat dižojas ar savu kareivīgumu. Ja tādam lūst kauli, turklāt tas ir vienkāršs un banāls starpgadījums, viņš to izdaiļos teju vai līdz varonīgai rīcībai. Viņš pat dzirdēt negrib, ka pašā iemājojušas bailes mani nemīlēs, ja nepierādīšu savu drosmi. Jo brašāks vīrietis, jo lielākas bailes.

Šāds vīrietis bīstas sliktā un nemitīgi gatavs uzbrukt, jo citu izstarotais viņam ir negativitāte. Visbiežāk tāds cilvēks iepriekšējā dzīvē bijis vai nu pārlieku liels cietējs, kas tagad ieradies atriebties, vai nodarījis sāpes citiem un jau otro dzīvi pēc kārtas dvēselē jūt naidu un visos cilvēkos saskata ienaidniekus. Iepriekšējā dzīvē viņa ciešanu mērs vēl nebija pilns.

Ja viņam par kadu teiks, ka tas ir labs, viņš sāks dedzīgi protestēt. Jo viņam ir pierādījumi, ka tā nav. Bet, ja par kādu bildīs ko sliktu, viņš sadusmosies pie pirmā vārda. Ar dūrēm metīsies aizstāvēt, jo viņš ir labs. Un viņam būtu visvieglāk, ja oponents izrādītos pašam līdzīgs — veikls mutē un ātru roku. Baiļu saniknots cilvēks nespēj domāt, bet mierīgam, saprātīgam cilvēkam neizdosies ar viņu nokārtot nevienu jautājumu. Viņi vienkārši runā dažādās valodās.

Nez kāpēc šādus vīriešus uz manām lekcijām atdzen viņu sievas, turklāt viņi gandrīz vienmēr jautā aptuveni tā: „Kari notikuši vienmēr. Kāpēc jūs sakāt, ka tikai tagad cilvēki kļuvuši slikti?“ Aizturētais uzbudinājums viņiem manā runā neļauj apjēgt neko citu.

Tā vaicā cilvēks, kuru sanikno kaut kāds nez no kurienes uzradies gudrinieks, kas grib būt pārāks par citiem. Viņš to domā par mani, bet nesaprot, ka paša protestējošā dvēsele bloķējusi spriestspējas. Viņš uzskata, ka esmu gudra, bet sadusmo tas, ka esmu sieviete. Viņš neapzinās, ka arī tas ir viņa stress. Nemācēdams atbrīvoties no bailēm, viņš pārlieku ilgi nodzīvojis, sieviešu vadīts, un tagad gatavs uzbrukt jebkurai no viņām. Šis cilvēks nesaprot, ka ir ceļā pretī insultam vai infarktam, un tad viņš kļūs klusāks par ūdeni un zemāks par zāli, jo nespēs par sevi parūpēties. Es brīdināju šos vīriešus, bet viņi augstprātīgi apsolīja, ka tādā gadījumā padarīs sev galu pie pirmā zara. Taču pietiek pārplīst asinsvadam, un no augstprātības vairs ne miņas. Piepeši dzīve iegūst īpašu vērtību.

Tā nu reiz ir iekārtots, ka muļķis dabū pērienu uz savas ādas un neredz, ka pārējie mācās citādi. Viņš arī citus grib mācīt atbilstoši savai pārliecībai. Kas baidās no bļauriem, tā ausīm jāiegūst iespēja dzirdēt klaigāšanu. Kas neieredz kaut kādu dzīvesveidu, tam tas jāizzina gan ar dvēseli, gan caur miesas sāpēm.

Viņus pašus visbiežāk māca ciešanas, un tās vini iegūst pārpārēm — kā nekā dzīvē tiecas pēc galējībām.

Mūsu civilizācijas mācību stunda ir materiālisms. Materiālisms ir iedzīvošanās kāres mācību stunda.

Senajos laikos cilvēks devās nogalināt, lai iegūtu pārtiku. Bet pēc tam — lai tiktu pie apģērba, nodrošinātu pārticību utt.

Spararats tika palaists, un tas līdz šim tā arī nav apturēts. Aiz kalniem tie laiki, kad cilvēki cīnījās maizes gabala dēl. Pēcāk arvien retāk karus sāka izdzīvošanas pēc, bet arvien biežāk citu iznīcināšanai, lai iedzīvotos no pārējo labuma, pat ja to vairs nav kur glabāt. Cilvēces ļaunums palielinās proporcionāli bagātības pieaugumam.

Kā lai neapgalvo, ka cilvēki kļuvuši sliktāki. Arī sliktie kļuvuši sliktāki.

Dzīve ir tā iekārtota, ka, pieaugot sliktajam, palielinās arī labais, pat ja tas nav pamanāms. Rodoties arvien vairāk galējībām, tiek sasniegta kritiskā robeža, kad viss pārvēršas savā pretpolā. Sabrūkot sliktajam, dzimst labais. Krīzē iet bojā tie, kas neprot pareizi domāt, kas metas cīniņā ar dzīvi. Kas zina dabas likumus un izmanto tos atbilstoši vajadzībām, dzīvo mūžīgi.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu atnāca jauns precēts pāris ar mazuli, kurš piedzimis pēc tam, kad laulātie, apgūdami piedošanas mācību, mainījuši domāšanas veidu. Ārstēšanās rezultāts, ja tā var teikt par burvīgu un apbrīnojami mierīgu bērnu, izrādījās izcili veiksmīgs.

Pusotras stundas laikā, kamēr kopā ar vecākiem padziļināti apguvām piedošanas gudrības atbilstoši manis iemantotajām jaunajām zinībām, šis prātīgais cilvēciņš ne reizi mums netraucēja. Sēdēdams mātei klēpī, viņš paguva aplūkot visus enerģētiskos attēlus, pie katra pēc kārtas kavēdamies labu laiciņu, pat ja tālab viņam nācās pagriezties atpakaļ. Ne mazāk par 10 minūtēm viņš dziļās pārdomās vēroja sveces liesmiņu un vēl 10 minūtes — manu roku, kas sūtīja enerģiju, no kuras plūda liela liesma. Šim mazulim bija tikai trīs mēneši! Viņa māte grūtniecības laikā ar viņu pareizi sapratās un normāli dzemdēja. Šim bērnam bija jāpiedzimst saprātīgam un apķērīgam.

Bērna mātei bija vēl dažas bailes, kuras viņai iedvesa, mazo audzinot, un mēs sākām tās analizēt. Nolēmām vispirms pārspriest jaunās mātes garu un dvēseli, jo agrāk to nebijām darījušas.

Teicu viņai apmēram tā: „Jūsu gars — tēvs — it kā no kaut kā mūk, baidās zaudēt savu brīvību, bet jūt, ka nepietiek spēka. Viņš mēģina pēdējo reizi un beidzot ar neticamu piepūli izraujas. Viņam tas nav untums, bet dzīves nepieciešamība. Viņš noiet malā.“

„Mana māte un tēvs izšķīrās,“ paskaidroja sieviete. „jūsu dvēsele — māte — uzvedas nemierīgi, auļo gluži kā savvaļas zirgu dresētājs, kas domājas sēžam zirga mugurā, kura patiesībā nav. Mātei ir šaušalīgs spēks un dedzīga vēlēšanās izdresēt šo kaut ko pēc sava prāta. Viņa ar tādu spēku slāna zirga sānus, ka pašai zobi klab; nav saprotams, kāpēc viņai vēl kāds mutē palicis.“

„Nu jau arī izkrituši, jūs par to drīz pārliecināsieties — viņa sēž uzgaidāmajā telpā,“ smaidīdama teica sieviete.

„Jūsu ķermenis ir it kā vērotājs no malas, kas atbalstās pret žogu un nolemj, ka tā darīt nedrīkst. Mātes pārmēru valdonības dēl jūs, būdama viņai pilnīgi pretēja, esat maigas dabas, bet, nemitīgi baiļodamās, sekojat vīram, jo neesat par viņu pārliecināta. Tā kā jūsu tēvam bija raksturīgas galējības, jūs izvēlējāties loti maigas dabas vīru. Atbrīvojiet savas bailes, citādi tās vīru nomocīs. Viņš sāk just, ka sieva tam neuzticas." Pie šiem vārdiem vīrs enerģiski pamāja ar galvu, jo vinā patiešām bija iemājojušas bailes, ka viņu nemīl.

Kad pēc brīža kabinetā ienāca sievietes māte un pavēra muti, man nācās atzīt, ka šīs 53 gadus vecās sievietes zobi patiešām izkrituši straujajā dzīves galopā. Un, kad vina sāka žēloties par aritmiju, no kuras sirds laiku pa laikam uzdejoja galopu, aina kļuva skaidra. Atzīt savas kļūdas vina nevēlējās, bet gan jau sirds šo misēkli izlabos.

Piedošana izdziedē gan dvēseles, gan miesas kaites. Pamēģiniet sākt ar piedošanu saviem vecākiem, bet, ja tas neizdodas, sāciet ar piedošanu stresiem.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu atnāca sieviete ar bērnu, kuram vēl nebija gads, bet jau iedzimta sirdskaite. Tas bija reti sastopams defekts starp sirds kambariem, kas izskatījās gluži kā naža dūriena atstāta rēta. Ovālās atveres forma atgādināja mēness sirpi, bet māte man iebilda, jo ārsti to nebija diagnosticējuši.

Iepriekšējā dzīvē šis bērns bija laupītāju bandas vadonis, kas mēģināja no savējiem paslēpt dārglietas, tāpēc viņu nāvējoši sadūra. Šajā dzīvē viņš bija ieradies, lai atriebtos. Viņā jau tagad bija iemājojušas dusmas. Paradums nikni viebties un lauzt spēlītes šobrīd uztveramas kā brīdinājums.

Sirdskaite ir pozitīvs moments, kas viņam neļaus nākotnē kļūt par noziedznieku. Vai viņu vispār var izdziedināt? Var, tikai ievērojot zināmus nosacījumus, kas saistīti ar vecākiem.

Māte bija paņēmusi līdzi arī pusaudzi meitu, vājiņu, aiz bailēm sagumušu, stiprām brillēm. Viņiem ienākot, kabinetā kļuva salti, it kā telpā būtu uzradies aisbergs — tik stipra bija mātes negatīvā enerģija.

Mātē iemitinājušās bailes, bet tās pārspēja agresivitāte un valdonība. Valdonība, kas no visiem pieprasa visu. Valdonība, kas citu kļūdas redz pārspīlēti lielas, bet akli nesaskata savējās. Ja tas nebūtu pašas klēpi iznēsāts un dzemdēts bērns, viņam adresētie pārmetumi izrādītos pirmajā vietā. Viņai ir tā bloķēta galva, ka nekas līdz viņai nenokļūst, viņa nespēj uzklausīt, bet pārtrauc mani pusvārdā. Manas domas pie viņas netiek. Ar tādu cilvēku var tikai nodoties bezjēdzīgai vārdu kaujai.

Cilvēki, kas dedzīgi sevi aizstāv, vienmēr jūt spēcīgu vainas izjūtu, turklāt neapjēdz, ka neviens viņus ne pie kā nevaino. Viss, ko cilvēks dara aplami, viņa dvēselē iemājo kā neizskaidrojama vainas izjūta, kas izzudīs tikai tad, ja vaina būs izpirkta = kļūda izlabota. No pieaugošas vainas izjūtas rodas dusmas, un šāds cilvēks metas virsū pat tam, kas steidz viņam palīdzēt. Tā notika arī šoreiz.

Šī māte savas kļūdas neizprata, pat dzirdēt par tām negribēja. Būtībā jau viņa ir laba un grib, lai bērns izveseļotos. Varbūt sāks domāt, tad viņai varēs palīdzēt.

Tāds tādu piesaista — bērns ar šādu karmu nevarēja piedzimt citādai mātei.

Otra meita izskatījās pēc iebiedēta pelēna. Viņa bijās no jebkuras valdonības un varaskāres izpausmes, mazākā trokšņa vai klaigāšanas un tobrīd arī jau no prasīga vārda. Viņas acis pirms skolas vecuma nevēlējās redzēt slikto, kas bija mājās. Māte vainoja ārstus, kas laikus nebija pārbaudījuši redzi, it kā pārbaude to uzlabotu un ārstiem to vien vajadzētu, kā braukāt apkārt un nemitīgi kaut ko pārbaudīt. Tāpēc bērns izvēlējās māti, kurai atradīsies laiks ņemties ar viņas acīm. Skolā redze kļuva vēl sliktāka, jo meitene vilktin pievilka skolotāju dusmu pilno prasīgumu. Viņas mātes attieksme pret skolotājiem to visu vēl pastiprināja. Ja tā turpināsies, sāks pasliktināties arī bērna dzirde.

Iepriekšējā dzīvē viņa tieši tāpat nodarīja pāri saviem bērniem, un to visu tagad nākas izciest uz savas ādas. Tāda ir dzīves mācību stundu būtība. Māte iepriekšējā dzīvē izcēlās ar nelabvēlīgumu, viņas spēcīgā enerģija ne vienu vien reizi sasniedza mērķi. Šajā dzīvē viņas dumpīgums sagrozīja mērķtiecīgi vērstu nelabvēlīgumu.

Tās ir ciešanas, ko noliedz protestētāji. Viņi ir neapmierināti — kāpēc cilvēkam jācieš? Kāpēc dzīve nevar būt laba? Kāpēc tie sludinātāji no New Age seklas jauc cilvēkiem galvu, neļaujot mierīgi dzīvot?

Droši vien arī jūs esat dzirdējuši līdzīgus izteikumus.

Iebiedēti, dusmīgi un nesaprātīgi radījumi bijuši vienmēr, jau pirms New Age sektas rašanās. Bet tik daudz kā šobrīd tiešām sen nav bijis. Ja vēl cilvēki ieklausītos labajā… Ja viņi saprastu, ka tas sliktais, ko viņi saskata, ir lielā veseluma redzamā dala. Labā vairākums paliek ēnā. Ja viņi saprastu, ka, saskatot labo, patiesībā ēnā paliek lielums sliktā. Tāda ir dzīves īstenība.

Runājot par šo sievieti, viņas problēmas būtība palika bez skaidrojuma. Nācās viņu sūtīt mājās, lai va|as brīžos padomā. Nevar ārstēt sekas, ja nav likvidēts cēlonis.

Mēs ierodamies no vakardienas un ejam pretī rītdienai.

Savas kļūdas varam labot šobrīd.

Šobrīd tas ir iespējams.

Tad varēs atnākt rītdiena.

CIEŠANU SKOLA

Cilvēks citus vērtē atbilstīgi savam raksturam un pārliecībai. Tas, ko sakām par citu cilvēku, atklāj mūsu būtību.

Raksturs ir dzīves pieredzes summa. Šī summa ietver visu iepriekšējo mūžu un tagadējās dzīves pieredzi. Viss līdz niecīgākajam sīkumam sākotni rod pagātnē un nemitīgi atkārtojas, kamēr cilvēks apgūst konkrētās dzīves mācību stundu. Parasti tikai maksimālas ciešanas sniedz pārliecinošas dzīves gudrības, kas uz visiem laikiem nostiprinās garā. Tā ir sirdsgudrība, kas rada dvēseles mieru. Tādam cilvēkam konkrētā problēma vairs nekad nesagādās sāpes. Tā pagātne dzīvo tagadnē un dzīvos nākotnē. Nekas nekur nezūd.

Visiem zināms, ka dažas sadzīviskas grūtības atkārtojas pārlieku bieži. Tas nozīmē, ka neesat pareizi secinājis un izlabojis savu kļūdu. Dzīves grūtības atkal un atkal ierodas jūs mācīt. Jūs neesat sapratis, ka dzīves nenovēršamība ir jūsu brīvībā mācīties un izpirkt slikto. Grūtā situācijā sev pavaicājiet: „Kāpēc pār mani nācis šis pārbaudījums, ko tas man māca?“ Un jūs droši vien jutīsiet sava kennena atbildi.

Par laimi, mēs esam sasnieguši tādu cilvēces attīstības stadiju, kurā nevajag mācīties no lielām ciešanām, tagad no sliktā var atbrīvoties, mainot savu domāšanas veidu. Kas mācās caur ciešanām, tas katru reizi apgūst dzīves pieredzi. Pieredze ir gluži kā skolas mācību stunda, ko katrā nākamajā klasē apgūst arvien padzilinātāk, līdz galu galā sasniedz pilnību. Šis priekšmets apgūts tik pamatīgi, ka turpmāk jums kalpos kā dzīva mācība, ko nepieciešamības gadījumā var izmantot, nemeklējot mācību grāmatu. Kas dzīves gudrības nav apguvis, to dzīve sitīs vēl un vēl. Tāds tādu piesaista līdz brīdim, kamēr sirdsgudrība iemantota.

Bieži jautā: „Kas ir ciešanas?“ Mūs mācīja un joprojām māca ciest. Atbildu: „Ciešanas ir mācību stunda muļķiem.“

Kas grib kļūt gudrs, tam jāiemācās domāt, tad viņš tiks atbrīvots no ciešanu mācību stundām. Viņu vairs nevajadzēs sodīt vai iebiedēt ar draudiem. Brīvs cilvēks visu dara pareizi. Viņam ir spēks, griba un vēlēšanās.

Esmu vērojusi, kā cilvēks vienu un to pašu dzīves gudrību mācās vairākus mūžus pēc kārtas. Piemēram, viņam jāapgūst, kā uzturēt pašcieņu. Vienā dzīvē viņš bijis bagāts, otrā — nabags, trešajā dzīvojis kalnos, ceturtajā — ielejā. Viņš ieradies dzīvot gan kā vīrietis, gan kā sieviete, bijis izglītots un neizglītots. Bet vienmēr zemojies citu priekšā un nav sapratis, kāpēc citi vinu pazemo. Viņš arī tagad baidās no pašcieņas, jo to uztver kā augstprātību un egoismu. Nu šis stress izaudzis tik liels, ka draud pašu iznīcināt. Ierodoties šajā dzīvē, viņš sameklējis sev līdzīgus vecākus, lai caur tā dēvētajām iedzimtajām slimībām piepildītu ciešanu kausu un beidzot apgūtu mācību.

Cilvēkiem tomēr pietiek prāta nerunāt par līdzīgām dzīves grūtībām, it kā tās būtu mantotas. Taču veselība ir dzīves grūtību spoguļattēls.

Kad cilvēks meklē izeju, garīgie audzinātāji viņu sūta pie piedošanas mācības skolotāja. Un, ja par šo skolotāju izrādos es, tad mācu piedot savām bailēm mani nemīl; jo šis stress ir citu stresu avots, mācu piedot bailēm esmu egoists, piedot bailēm mani pareizi nesapratīs, intereses zudumam pret dzīvi, bezjēdzības izjūtai, nepilnvērtības kompleksam, bailēm tik un tā nekas nemainīsies utt.

Daudzi cilvēki nosaka: „Kāpēc man šīs gudrības agrāk neiemācīja?“

Pirmkārt, tāpēc, ka agrāk cilvēce to uztverei nebija sagatavota. Otrkārt, tāpēc, ka jūs pats neko nedarījāt, lai tuvotos šim atziņām. Bet dot piespiedu kārtā, pat ja, devējaprāt, viņš sniedz labāko lietu pasaulē, ir varmācība, un to nepieņem. Ja šobrīd nopūtāties, tad esat gatavi uztvert šīs gudrības. Un jūs taču zināt, cik maz cilvēku to šobrīd spēj. |;i tagad sāksiet mainīt savu domāšanu, spēsiet palīdzēt atpaliekošajiem.

Darot labu sev, jūs nesat labumu visai cilvēcei.

Tā atbilstīgi iepriekšējo dzīvju pieredzei, lai iemantotu pilnīgu gudrību, mums nepieciešama vēl lielāka pieredze, tāpēc meklējam un atrodam vecākus, kas mums piedāvā šos pārbaudījumus. Tāpat arī dzīvesbiedru, draugus, dažādus notikumus.

Mēs nespējam uztvert sava gara vajadzības un nepazīstam paši sevi. Mūsu gars ir enerģijas kopums, sabiezējums, kas virzās pretī pilnīgai gudrībai. Garā mīt nepieciešamība kļūt pilnīgam, tomēr pilnība nav tikai labais. Pilnība ir nerimtīga kustība pa sinusoldu starp labo un slikto. Gars vēlas saņemt tieši tās zinības, kas nav dabūtas iepriekšējās dzīvēs, un tāda ir jebkura gara nepieciešamība.

Nevaicājiet: „Kāpēc man tik daudz jācieš?“ Jūs pats, proti, gars ir izvēlējies šo mācību stundu, bet jūsu saprāts to neatceras. Tā vietā, lai nopūstos, apgūstiet piedošanas prasmi.

Nevaicājiet: „Kāpēc citam dzīve laba?“ Viņš pats tādu izraudzījās, pats iekopa no vecākiem saņemto augsni un pats izauga par stipru augu. Viņš pats tā nolēma, jo tāda dzīve viņam vajadzīga. Ari viņa mūžam ir negatīvā puse, bet jūs to neredzat vai nespējat saskatīt savu asaru plūdos.

Pat tuvinieku lokā ievēro, kas citam labs; tas izraisa piktumu, ja pašam iet slikti. Sadusmots cilvēks neprāto par savām domām,, viņš redz tikai otru. Bet tas, piemēram, uzdod banālu jautājumu: „Ko tev pagatavot pusdienās?“ Materiālo darījumu notrulinātais cilvēks redz tikai norūpējušos seju, ko uztver kā pārmetumu, un sāk kliegt: „Kāpēc tu man to prasi?“ (Kā gribētos uzbļaut savam padotajam!) Vai neredzi, ka man jau tā rūpju līdz kaklam! Neko no dzīves nejēdz (kāds tādiem vārdiem pašu apvainojis), tev tik visu padot, bet man visu darīt!“ Pilnīgam prāta aklumam raksturīgā kliegšana vēl ilgi nerimst. Tā cilvēks risina uzkrātas negativitātes jautājumu. Bet atrisināt nespēj, jo meklētās dusmas neizgāž tur, kur vajag. Kas mājas problēmas stiepj līdzi uz darbu un klāsta kolēģiem savus pārdzīvojumus un kas mājās nes darba problēmas, lai pamocītu mājiniekus, īpaši bērnus, tas no spriedzes šādi neatbrīvosies. Gluži pretēji, tā tikai pastiprinās savu kļūdu.

„Mīļais, nav ko vārīties,“ vajadzēja atbildēt par pusdienām vaicājušajam, „tava vainas izjūta sasniegusi kritisko robežu. Tu nepamanīji manā jautājumā vēlēšanos šodien tev pagatavot ko garšīgu, lai izkliedētu tavas nemierīgās domas. Palaid vainas izjūtu brīvībā. Tā ir ieradusies tev iemācīt, ka nav vainas, ir kļūdas. Tu esi sev uzkrāvis pārāk lielu pienākumu nastu, pārlieku atbildību. Ir taču briesmīgi — būt vainīgam, ja kaut kas neizdodas. Tā ātri var neizturēt.

Es tev piedodu, ka tu meties mani apvainot. Piedod arī man, ka es gribēju pārāk daudz laba. Es piedodu sev, ka uzņēmu sevī tavus apvainojumus. Es arī pati sevī uzņēmu liekas nemiera pilnas domas, pienākumus un atbildības izjūtu, tātad arī bailes un vainas izjūtu, kas tagad piesaista apvainojumus. Manas acis ilgojās pēc zelta spožuma, piedod.

Vainas izjūta un aizvainojumi Paldies, ka likāt laikus aizdomāties, pirms mēs abi esam tikuši pie infarkta.“

Tā vajadzētu, bet tā neprot domāt. Konflikta iznākums ir aizvainojums, viena puse mirkst asarās, otra — dusmās sakož zobus. Citreiz uzliesmo bezjēdzīgs dusmu pilns strīds, kad sāpīgi tiek „pārstaigātas“ otra cilvēka kļūdas, pēc kā vainas izjūta kļūst vēl pamatīgāka. Kurš pirmais tiks pie infarkta, tas atkarīgs no tā, kura ciešanu kauss

piepildīsies ātrāk. Tikai tad otra puse sāks nožēlot grēkus (vainot sevi), ka pārāk daudz aplamību padarīts.

Cita laužu dala pat tādā gadījumā vienaldzīgi novēršas, atstāj cietušo likteņa varā un ņemas meklēt citu spēka pielietojuma sfēru. Tā rīkojas tie, kam bagātība vērtīgāka par cilvēku dvēselēm. Tam, kas dzīvē meklē vienīgi baudas, atmaksas stunda nāks mazliet vēlāk — caur to, ko viņš uzskata par augstāko vērtību, — caur bagātību. Nemēdz būt tā, ka samaksa neatnāk.

Tas, kurš lūgt piedošanu uzskata par kaunu un pazemojumu, vēl nezina, ka, dāvājot piedošanu, kļūst cildenāks. Tas nozīmē, ka caur piedošanu piedevējs cel savu pašcieņu.

Pat ja dvēseles brūce ir svaiga un sāpīga, cilvēka gars ir gatavs piedot. Gars saņēmis mācību stundu, bet piedošana nepieciešama, lai situāciju apjēgtu ar prātu, lai cilvēks būtu cilvēks.

Pavirša atvainošanās ir nopietnas piedošanas jaunākā māsa. Bet arī apzināta atvainošanās no visas sirds var būt savas kļūdas apzināšanās, un tādā gadījumā iedarbojas atbrīvojoši.

Lūgt piedošanu tiekam iemācīti jau bērnībā un darām to viegli, automātiski, nejuzdami nekādus pienākumus. Tomēr piedošana ir smags un nopietns darbs, kurā ir svētums, ko ikviens jūt zemapziņas līmeni. Jo dziļāka cilvēka cieņa pret dzīvi, jo nopietnāk viņš izturas pret piedošanu. Piedošana ir svēts darbs. Bieži mēdz būt, ka pieklājīgs cilvēks, kas pa labi un pa kreisi visiem atvainojas, sāk pretoties piedošanai. Šī pretošanās spēj būt tik spīva, ka, piemēram, uz pieņemšanu pierakstījies slimnieks, kam tiešām nepieciešama palīdzība, uzskata par labāku turpināt slimot, nevis labot kļūdu piedodot.

Atvainošanās un piedošana iedarbojas uz dvēseles brūci kā zāles. Bet lūgt piedošanu piespiedu kārtā, pat ja to dari

pats, ir varmācība, kas izraisa vēl lielākas dusmas un pieaugošu atriebtkāri. Ja jūtat, ka neesat gatavi piedot, ziniet, ka jums nāksies vēl ciest, jo jūs tādējādi mācāties. Centieties pret ciešanām izturēties kā pret skolotāju, kas māca tā, kā jūs viņam to atļaujat. Kad tiksiet skaidrībā par savas kaites cēloni, atvērsieties piedošanai.

REALITĀTES IZJUTA

Viss esošais ir realitāte. Tas nozīmē, ka Dievs ir realitāte tam, kurš Viņu saprot un jūt. Daudzi uzskata, ka viņi gan jūt, bet patiesībā vēl tikai ceļu meklē. Visa Vienotības izzināšana ir bezgalīgs process, kas tiecas dzijumos. Nevienam nav ļauts izzināt Dievu, pat viszinīgākajam ir daudz, ko mācīties.

Kamēr cilvēks,atrazdamies fiziskā ķermeni, jūt vienīgi fizisko realitāti — to redz, dzird, saož, satausta un, pulkstenī skatīdamies, pārbauda tās gaitu laikā, viņš kā realitāti uztver visu izzināto. Parasts cilvēks gadsimtu gadsimtiem ir runājis par jūtām, dvēseles dzīvi, garīgumu, emocijām, īsti neizprazdams šo vārdu jēgu, jo runa ir par neredzamo.

„Es tevi mīlu vairāk, nekā tu mani.“ Labi zināms pārmetums. Bet kā jūs to nosvērāt vai izmērījāt?

Itāds gudrītis, izlasījis manu pirmo grāmatu, teicis: „Tikai tas, kurš neko nejēdz mīlestībā, var ņar to tā runāt.“ Tas izskanēja kā nepārsūdzams spriedums, un es necentos pierādīt pretējo. Dzīve viņam pierādīs, vai viņa apgalvojums ir pareizs. Man šis jautājums daudzējādā ziņā kļuvis skaidrs.

Bet vēl nesen mans saprāts reaģēja līdzīgi. Izdzirdējusi kāda filosofa teikto, ka mūsu civilizācija nezina, kas ir mīlestība, es sapīkusi nodomāju: ,,I<o viņš atļaujas! Kā tā var runāt!“ Atšķirībā no iepriekšminētā kritizētāja zemapziņā es jutu nepieciešamību aizrakties līdz šī apgalvojuma slēptajam cēlonim. Uzdevu sev jautājumu: „Ko viņš ar to domā?“ Tad sapratu. Pamēģiniet arī jūs katru reizi, kad gribas krasi iebilst: „Nē!“ — saprast, ko šis teikums slēpj, un jūs kļūsiet arvien gudrāks. Kas rīkojas sirdsgudri, gūst panākumus. Tas gan nenozīmē, ka gudrajam ir viegla dzīve. Gluži pretēji. Gudrajam dzīve izvirza augstākas prasības. Attīstoties saprātam, aug gara gudrība.

Garīgam cilvēkam neredzamā pasaule ir realitāte, to var redzēt, just un sasniegt. Jo vairāk atbrīvojas gars, jo lielākas iespējas mierīgi un bez aizspriedumiem izprast labo un slikto šajā pasaulē, lai nevajadzētu uz kādu rādīt ar pirkstu. Lai to sasniegtu, jāatbrīvo stresi — tie traucē redzēt pasauli.

Mēs pastāvam tikai fiziska ķermeņa veidolā, un laužu vairākums pagaidām ir garīgi akli. Dieva sūtītās augstākās pasaules mums palīdz garīgi celties, tomēr mums jāatzīst, ka materiālu jautājumu kārtošanai pagaidām nepieciešami materiālie līdzekli vai to starpnieks — nauda. Kas kaut pret vienu veseluma daļiņu izturēsies naivi kā pret nevajadzīgu, tas līdz galam neapgūs materiālisma mācību stundu. Pret naudu jāiemācās izturēties līdzsvaroti, tā nav jānoliedz. Kas naudu noniecina, tam nāksies dzīvot bez naudas, jo viņš taču to nepieņem. Bet pamēģiniet iztikt bez naudas.

Katru dienu es klausos, kā nopietni saslimis nepraktiska prāta cilvēks dvēseles krīzes stāvoklī ar kvēlu patosu man stāsta par savu nākotni, kurā viss būs brīnišķīgi. Nauda nav problēma, man deklaratīvi paziņo.

„Mans mīļais, tieši naudas dēl jūs slimojat. Atveriet acis! Palūkojieties, kā visa cilvēce, arī jūs šobrīd, pabeidz mācību stundas apgūšanu, ko, vienkāršoti runājot, varētu nosaukt tā: iznīcinoša naudas iedarbība uz garā muļķiem, Ja mēs esam ieradušies to iemācīties, tad jāmācās. Naudas maģija ir gara spēka mērs. Kas iemācās pret naudu izturēties pareizi — to pelnīt, pareizi domājot un labi strādājot, tērēt pareizam mērķim, — tas izlabojis slikto un iemantojis labo. Cik ir tādu cilvēku, tas jau ir cits jautājums.“

No naudas nevar „taisīt“ problēmu, t. i., no naudas nedrīkst radīt Dievu, tomēr to nedrīkst arī noliegt. Naudas noliegšanas problēma ir pamatīgs klupšanas akmens tiem, kas attīstās garā. Kas noliedz vienas nepatikšanas, tas noliedz arī nākamās un aiznākamās. Vēlēšanās kļūt par ideālu cilvēku atņem realitātes izjūtu.

Dievišķajā Visa Vienotībā visam ir sava vieta. Ar domu sākas darbība. Kas grib šos divus jēdzienus izkārtot pēc lieluma, tas ar citu sastrīdēsies. Tā sākas cīņa.

Kas naivi iedomājas, ka māju šobrīd var uzcelt bez naudas, tam nāksies mitināties zem egles, līdz viņš sapratīs — vai tas ir vai nav iespējams. Kam prāta pietiek, tas tur tagad sēž un pārdomā, kas viņam traucē tikt pie jumta virs galvas. Vispirms viņš piedod visām negatīvajām domām, tad gars atveras un parāda, kad piecelties un uz kuru pusi iet. To, ka cilvēkam nepieciešama māja, gars zina.

Kas ir tuvredzīgs, tas baidās lūkoties tālumā. Viņš baidās no nākotnes, un tas izraisa īgnumu un dusmas. Visbiežāk tā notiek ar jauniem ļaudīm. Atbrīvojiet savas bailes, tad sevī attīstīsiet priekšnojautas, intuīciju.

Kas ir tālredzīgs, tas pārspīlē savus labos nolūkus. Viņš grib tālu redzēt, citiem vārdiem, grib dabūt daudz un uzreiz, bet nevēlas saskatīt mazo. Dzīvē pirmām kārtām jāiemācās priecāties par sīkumiem, tad dzīve varēs uzticēt cilvēkam lielo. Ja cilvēks pieprasa, lai citi, arī valsts nodrošinātu nākotni, viņam pasliktinās redze, jo viņš nu reiz nesaskata, ka ikvienam pirmām kārtam pašam jākārto sava dzīve. Viss sākas ar domāšanas veidu, tad jāpaskatās sev pie kājām un tikai tad jālūkojas tālēs. Jāatbrīvo bailes un neapmierinātība, kas saistītas ar nākotni, lai nākotne varētu tuvoties. Vienmēr jāsāk ar sevi — gan fiziski, gan garīgi —, lai pēc tam ietu tālāk. Kas iemācījies analizēt savu uzvedību un atbrīvot sliktās domas, tas panāks vēlamo un vienlaikus atgūs redzi. Bet, ka to paveikt ir grūti, liecina arvien pieaugošais briļļaino un aklo skaits visā pasaulē.

Redzes zudumu ar gadiem izraisa nevēlēšanās redzēt dzīves kaitinošos sīkumus. Vecumdienās cilvēks vēlas lūkoties lielumā, kas mūžā paveikts vai sasniegts. Ja viņš nesaprot, ka dzīve sākas no sīkumiem, kas ir tikpat nozīmīgi kā lielās lietas, jo viena bez otra nemēdz būt, un sāk šos niekus ienīst, tie vinu arvien vairāk kaitina. Kaut gan redze pasliktinās, lai cilvēks nevarētu saskatīt sīkumus, kā jau to pats grib, viņam tas nepatīk. Negrib ņemties ar niekiem, bet nez kāpēc uzliek brilles, lai tos redzētu. Naids veicina arvien straujāku redzes pasliktināšanos. Kas pārstāj sevi izniekot sīkumos, ar gadiem novērtēdams laiku, var gadu desmitiem lietot viena un tā paša optiskā stipruma brilles. Bet, ja gados vecāks cilvēks nepievērš uzmanību dzīves sīkumiem, jo jūt, ka tiem priekš viņa vairs nav nozīmes, redze kļūst labāka. Kas ir sīkums? Viss, kas jums ir maznozīmīgs.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz es ārstēju 25 gadus vecu vīrieti, kas septiņu gadu vecumā pēc acs gļotādas iekaisuma bija kļuvis akls. No sākuma viņš radīja saprātīga cilvēka iespaidu. Viņa informācijas avots bija radio. Mācību par piedošanu viņš uztvēra pozitīvi, viņam nebija sveša filosofiskā doma. Ārstēšanas efekts parādījās ātri. Viņš sāka izšķirt gaismu, tad ēnas, vēlāk siluetus, pēc to kustībām arī sievietes un vīriešus. Pēc tam devās uz darbu. Tomēr drīz progress beidzās.

Es centos pēc iespējas skaidrāk izstāstīt viņa domāšanas kļūmes, bet par lielu brīnumu atdūros pret pilnīgu opozīciju. Viņš vairāk negribēja redzēt! Viņš baidījās ieraudzīt slikto, baidījās, ka, kļuvis redzīgs, būs spiests uzņemties rūpes par sevi, ko agrāk darīja citi. Viņiem tas bija jādara. Tas, ka jaunākā māsa viņam pilnībā sevi ziedoja, vīrietim nešķita aizkustinoši. Viņa tēvs bija dzērājs pensionārs, māte mirusi. Slimība bija gluži kā glābiņš no pasaules ļaunuma.

Es redzoša cilvēka loģikā nespēju noticēt esošajam un viņam teicu: „Ja jūs vairs nevēlaties nodarboties ar slikto domu atbrīvošanu, turpmāk šurp nenāciet.“ Un viņš vairs neieradās. Redzēja jau pietiekami labi. Pārējo vina labā vajadzēja padarīt citiem. Līdz tādai pakāpei šo cilvēku bija nocietinājusi vina vecāku kopdzīve.

Kas, tiekoties ar slikto, ieinteresēts vaicā: „Ko tas man grib iemācīt?“ — tas nekad nezaudēs redzi. Kam tīk joki un kas prot pasmaidīt par sevi, tam sliktais vienmēr klust labāks.

Kas pasaulē saskata tikai slikto un visu sev apkārt rasina asarām, negribēdams redzēt briesmīgo dzīvi, tam reiz jākļūst aklam, jo tā viņš ir gribējis. Tāpēc nelaidiet pa vējam pareģojumus — no tukšvārdības līdz sevis nobrīnēšanai viens solis.

Visas cilvēces pamatintereses koncentrējušās materiālās labklājības pieaugumā. Tomēr gadsimtu mijas lūzuma krīze visapkārt lauž cilvēkus, jo vēlamos rezultātus nevar sasniegt bez filosofiska domāšanas veida attīstības.

Piemēram, bērns, kas izaudzis nabadzīgā ģimenē, cenšas visiem spēkiem un iemanto pārticību. Vinu iedvesmojušas bailes nepalikt nabagos, un vēlēšanās kļūt bagātam devušas spēkus iecerētā sapņa īstenošanai. Tomēr bailes no nabadzības vinā saglabājušās un nemanāmi pāraug dusmās uz nabadzību. Cilvēks jūt, ka vairs negrib salāpīt apģērbu, pat piešūt pogu viņam ir pretīgi. Viņš sameklē maksas pakalpojumus vai izmet pavisam labu lietu, neapjēgdams, ka pamazām no bagātības sāk attālināties.

Pamazām rodas nicinājums pret nabadzību. No šejienes līdz skopumam viens sols. To veicina sīkstulība. Veiksme attālinās. Kādu dienu pienāk paziņojums par bankrotu. Bailes no nabadzības godam pabeigušas savu darbu.

Tur, kur par dzīves pamatu uzskata bagātību, dzīves mācību stundai jāatnāk tieši caur bagātību.

KURP STEIDZIES, CILVĒK?

Atbilstīgi Visa Vienotības attīstības likumiem mēs attīstāmies garīgas atbrīvošanās virzienā. Katram atsevišķi ir tiesības un iespējas iet ātrāk nekā pārējiem. Šajā ceļā nav tādu šķēršļu kā materiālajā pasaulē, kur pastāv atkarība citam no cita.

Šajā gaitā daudzos uz priekšu tiecīgos cilvēkos rodas neapmierinātība. Vini nesaprot, ka steigties tos piespiež bailes nokavēt. Kas pārmēru steidzas, kļūst paviršs un sāk kļūdīties. Bailes aptumšo prātu.

Jāatceras, ka kritiska attieksme pret atpalikušo ir dusmas. Dusmas uz tiem, kas nepieņem manu labo ticību un akli neseko pa pēdām. Jo vairāk cilvēks ar šādu stresu mēģina citus pievērst savai ticībai (kaut vai domās), jo spēcīgāka pretošanās viņam tiks izrādīta.

Pat ja man lūdz palīdzēt un es samērā labvēlīgā entuziasmā cenšos izvest cilvēku uz taisna ceļa, mani var piemeklēt sarūgtinājums, ja cilvēks atsakās man sekot. Viņš nav gatavs celties garā. Ar tādiem ir liela ķēpa. Nenākuši viņi lūgt palīdzēt, problēmas nebūtu, bet viņi pie manis ierodas. Tāds cilvēks atbilstīgi izglītībai un daiļrunībai sāk noliegt, šaubīties, izlocīties, pārspriest, nodarboties ar demagoģiju utt. Viņš nespēj pietiekami ātri pārkārtoties, bet atzīt to negrib, jo kas zina, ko es vēl par vinu nodomāšu… Tomēr, ja šāds cilvēks atrod laiku pārdomāt manus vārdus, turpmāk atliek vienīgi pabrīnīties un kopā ar vinu priecāties par gūtajiem panākumiem.

Tā ka padomājiet, steigu mīlošie, lai pie kādas sektas vai ticības jūs piederētu. Ja jūs atbrīvosiet savas dusmas uz neticīgajiem (nesaudzīgi izsakoties, uz muļķiem), tad tas, kam nepieciešams jūsu tuvums un sirdsgudrība, varēs pie jums ierasties no brīva prāta.

Ja apgalvojat, ka šādas dusmas sevī nejūtat, kāpēc uzspiežat savu viedokli citiem? Varmācība ir varmācība pat tad, ja tā īstenota domās. Viss sākas ar domām.

Es vēroju gan sevi, gan citus, kas mēģina gribētājiem sniegt labā mācību. Tas nav viegls darbs. Bet, ja dēvē sevi godājamā vārdā par skolotāju, tad arī pareizi jāmāca, jo no tā, kādā veidā mācību sniedz, atkarīga tās uztvere. Ja nepieciešamā mācība paliek neuztverta tikai aplamas mācīšanas dēļ, tiek nodarīts liels ļaunums. Skolotāja profesija ir vissvarīgākā, turklāt pirmā no visām.

Par mācīšanu ir ļoti precīzas parunas. Pareizi mācīt nozīmē dalīties gudrībā ar tiem, kas to vēlas, kam tā vajadzīga un kas pats daudz dara tās apgūšanai. Filosofiskajā literatūrā aiz katra vārda ir cits vārds un aiz katra teikuma — doma. Kam pietiek prāta pakustināt smadzenes, tas atrod pērli — mūžīgu dārgumu, dzīves gudrību.

Un, pat ja viņš nepratīs tur atrast dārgakmeni, tik un tā pēc saskarsmes ar viedo cilvēku paliks patīkamas un neizskaidrojami saviļņojošas jūtas. Atceros savus skolas gadus, kad universitātes profesori ieradās skolās un mācīja bērniem dzīves gudrības. Bija tāds laiks. Mūs sadzina viņus klausīties piespiedu kārtā, lai gan mūsu vecums neļāva uztvert gudrās valodas. Tomēr līdz šim manī saglabājušās magnetizējošas izjūtas. Tādas rodas, uzzinot gudrības.

Viņi runāja ar iedesmu, nepieniekojot runu ar liekiem sīkumiem. Viņi nekritizēja cilvēkus un apstākļus, bet attīstīja domu tā, ka ikviens, kas gribēja un spēja, sekoja tās gaitai. Teiktajā viņi ielika daļiņu sevis un to darīja neskopodamies. No tā es ieguvu apbrīnojamu ieinteresētību. Laikam gan tagad varu to noteikt; tā ir — ieinteresētība par esošo.

Mācības vērtību nosaka tās pasniegšanas metode. Tā atkarīga no skolotāja dvēseliskuma, un vienalga, vai tas ir skolotājs mācību iestādē vai garīgais audzinātājs. Steidzīgs skolotājs pieprasa, pavēl, novērtē, tomēr zināšanu ieguvei ar to par maz.

Piemēram, ja lektors, kas propagandē veģetāro uzturu, ar labvēlību runā par augiem, to īpašībām un vienotību ar pasauli, arī cilvēku, stāsta par izvēles individuālajām iespējām, par bezgalīgām ēdiena variēšanas iespējām, tad viņa mācība aizrauj un pagatavotais ēdiens iznāk garšīgs.

Bet, ja lektors diktē nemainīgas prasības, liek augus griezt tā un ne citādi, viņš starp sevi un klausītājiem rada sienu. Ja vēl runai viņš „pievieno“ sliktus apstākļus, laužu nelabvēlību, ekonomikas krīzi un politiku — kā nekā visi šie faktori pastāv —, tad viņa receptes, kas būtībā ir lieliskas, izrādīsies lietošanai nederīgas.

Dabas ideālajai veltei — augu valsts uzturam — zūd svētīgā būtība, ja barībai pievienotas sliktas domas. Augs kļūst negaršīgs. Tā enerģētika zaudē sātīgumu. Kopā ar augu manī iekļūst pavāra dusmas un neapmierinātība.

Pirms dažiem gadiem lielā pieņemšanā man bija iespēja vērot, kā gatavo cienastu. Ēdiens kā ēdiens, tikai augu valsts produktu bija vairāk nekā parasti. Badā nepalika neviens. Es sāku vērot galveno pavāru un viņa ietekmi uz kafejnīcas personālu, ēdienu un apmeklētājiem.

Nākamajā dienā strādāja nopietns, prasīgs un korekts galvenais pavārs. Personāls strādāja klusēdams, bet centīgi. Viss bija normāli. Ēdiens izdevās kvalitatīvs, taču tajā kaut kā trūka — garšas.

Aiznākamajā dienā maina iegadījās citam galvenajam pavāram, kas mirdzēja kā spoža saulīte. Viņš bija patiesi apmierināts ar sevi, savu darbu un priecājās, ka dalinu sevis var uzdāvināt šim ļaužu pulkam. Viņš neatvainojās par saspiestību, naudas nepietiekamību un tūkstoš citu nieku, kā tas bieži notiek. Viņš nemitīgi bija kopā ar mums, tomēr neuzmācīgs kā māte savā labestībā, kas, gaiši smaidīdama, lūkojas savā mazulī, kurš ēd, un domā: „Ēd, manu saulīt, utī lai Dieviņš dod tev laimīti!“

No viņa plūstošā mīlestība mums tika pasniegta kopā ar ēdienu.

Tajās dienās, kad strādāja šis pavārs, rinda gāja uz priekšu lēnāk. Nevis tāpēc, ka visi mierīgi sēdētu pie galdiem un centīgi košļātu ēdienu. Paši to nemanīdami, cilvēki tīksminājās par sevi, ēdienu, sabiedrību un nodevās sapņiem. Tie, kas stāvēja rindā, nesteidzās ārā, saulē, cilvēki dzīvi sarunājās. Tieši šajās dienās vienkāršas kafejnīcas apnicīgajās rindās sveši ļaudis atrada cits citu.

Tas viss notika pavāra mīlestības dēļ. Pats pavārs pret vakaru izskatījās tikpat starojošs kā dienā, tikai teica, ka kājas gan esot pamatīgi nogurušas.

Mūsdienu cilvēks cenšas iegūt pēc iespējas vairāk un pēc iespējas ātrāk. Dzīve pārvērtusies sacīkstēs, vienalga, ar ko vai pēc kā. Steidzīgais nesaprot, kāpēc viņš nesaņem gribēto. Neapmierināti ātri paveic savu darāmo. Iedzīvošanās kāre iznīcina gan cieņu, gan vērtības.

Steiga rodas no bailēm. Bailes nokavēt liek skriet, un tomēr cilvēks nokavē. Bailes palikt ar garu degunu piespiež likt lietā arī elkoņus, tomēr nekas neizdodas. Savukārt bailes kaut ko svarīgu nogulēt izraisa bezmiegu. Galu galā pat nomodā cilvēks nogul kaut ko svarīgu. Tāda reiz ir bai|u ietekme.

Atbrīvojiet savu steigu un iedzīvošanās kāri, skopumu, skaudību, neapmierinātību, neprasmi priecāties par šķēršļiem un bailes, ka jūs neko nespējat. Šim darbam uzkrājiet noteiktību un mērķtiecību.

DZĪVES VĒRTĪBAS JĀMEKLE

Katrā veselumā ir labais un sliktais. Sniegt vienpusēju vērtējumu ir muļķīgi. Dumjais mācās caur ciešanām.

Kas citus vērtē pozitīvi, kas patiešām ciena citu sasniegumus, bet akli nenoliedz nepilnības, tas cel savu pašcieņu, jo, kas cel citus, ceļas pats. Tas, kurš citus vērtē vienīgi negatīvi, pats sevi pazemina. Tā slēpj savu nerealizēto personību, bailes kāds ir labāks par mani.

Lūdzu, nejauciet patiesību ar meliem. Pasaule ir pilna ar frāžu kalējiem, kas cits cilu aplaimo saldām runām. Arī to, kas pārvērtē savu nozīmību, klust arvien vairāk. Patiesas vērtības izzina bez reklāmas.

Fiziskās pasaules nepieciešamībai — būt labākajam — garīgajā pasaulē nav nekādas vērtības. Tur nesacenšas par pirmo vietu. Tur katram ir savs ce|š, kas vajadzīgs viņam, bet vienlaikus arī pārējiem.

Tieši tāpat notiek fiziskajā pasaulē, bet mēs to nesaprotam. Es tik un tā esmu labāks par otru. Tad uzrodas kāds vēl labāks, un cīna turpinās.

Labais un sliktais visā veido vienotību. Piemēram, plaši pieejamā garīgā literatūra var izrādīties slikta, ja, pārlieku daudz to lasot, bloķē spēju domāt. It īpaši, ja lasītājs kādu autoru uzskata par „pareizāku“ nekā citu, nespēdams atlasīt sev nepieciešamo.

Katra grāmata kaut ko sniedz, ja to laiž cauri dvēselei, lai atrastu graudu, kas tajā ielikts tieši man. Bet tālab jādomā.

Lasīšana bez pārdomām ir bezjēdzīga.

Dogmatiska reliģisko zināšanu iekalšana un sludināšana ir bezjēdzīga, un cilvēks sāk piktoties, ja viņam kaut vai lūdz ko paskaidrot. To uztver kā neticību, bet pret neticīgajiem taču jāizturas bargi. Reliģisko karu vēsturei vajadzētu būt labai mācībai, tomēr tā maz ko ļāvusi apjēgt. Kas sevi uzskata gudrāku par citiem, tas ir akls un graudu nav atradis. Piedodiet viņam, tad viņš jūs nespēs traucēt.

Cilvēks, kas citē ievērojamu autoru darbus, atstāj gudrinieka iespaidu, bet kāds labums no viņa zināšanām? Bībeles citētājs ne vienmēr ir ticīgais.

Dažkārt es slimniekiem vaicāju: „Kā jūsu vīrs (sieva) satiek ar jūsu māti?“ — „Labi, mana māte taču ir ticīga man atbild, it kā ar to viss būtu pateikts. Ticību pārvērš vairogā, un dēls vai meita piever acis uz mātes kļūdām un ļauj viņai slikti izturēties pret savu neaizsargāto ģimeni. Visvairāk cieš bērni. Mūsdienās tipiska arī pretēja situācija — vecāku ateistu bērni cerībā uz aizsardzību sapinas reliģisko sektu dogmatiskajos dziļumos, un viņus izraut no dogmu važām mēdz būt loti grūti.

Cilvēks, kam iedvesti dogmatiski priekšstati, kļūst cietsirdīgs un nežēlīgs pret citādi domājošiem. Būtu jāsaprot, ka ticība nenāk no baznīcas, bet gan savas sirds. Ticīgais, kurš pēc dievkalpojuma ņemas kādu aprunāt vai izkaujas, nesaprot nedz sevi, nedz ticību.

Dzīves patiesās vērtības ir slēptas. Kas sev piešķīris bezgrēcīgā oreolu un piespiedu kārtā uzmācas citiem ar savu gudrību, uzspodrinot to ar saviem tituliem, tas reiz noteikti kļūdīsies.

Dzīves patiesā būtība atklājas, atbrīvojot slikto. Tāpēc nenoliedziet slikto, kas raksturīgs gan jums, gan jūsu mīļajiem, bet iemācieties izprast sliktā mācības vērtību un piedodot to atbrīvot.

Atbrīvots sliktais iemirdzas gluži kā dārgakmens.

PAMATOTĪBA UN VIRSPUSEJĪBA

Man bieži nākas cilvēkus sarūgtināt, sakot, ka visu zinošie parasti ir virspusēji ļautiņi. Vairākums no viņiem pazīst savu raksturu un ikdienā sevi uzskata par cilvēkiem ar plašu interešu loku. Viņiem ir grūti mainīt dzīvi un uzlabot veselību piedodot, jo nepietiek pacietības darīt kaut ko pamatoti. „Arī tādi kā es ir vajadzīgi!“ viņi taisnojoties saka. Es nestrīdos, jā, vajadzīgi, tikai rezultāts diemžēl atbilst padarītajam.

„Man loti gribētos, bet laikam nepratīšu,“ saka labs cilvēks, bet sevī nomāc aizkaitinājumu, ja rūpīgi pratīsiet sevi izvērtēt, tad pratīsiet, bet vajag vingrināties. Dzīve tā pati skola vien ir, bet skolā par nemācēšanu liek sliktu atzīmi, un jūs nekļūsiet sekmīgs, pirms neiemācīsieties uzdoto.

Krietns cilvēks par sevi var arī nezināt, ka viņš ir tāds, bet visu, pie kā ķeras, noved līdz galam. Un, ja pirmajā reizē neizdosies, viņš pūlēsies, līdz padarīs. Viņš nemetīsies meklēt citas iespējas. Viņš zina, ka tikai noteiktība ved pretī mērķim.

Virspusējs cilvēks lēkā no domas uz domu. Viņš neprot uzklausīt sarunu biedru, toties prot runāt. Rezultātu grib redzēt pirms darba sākšanas. Nevēlas ieklausīties savās jūtās, tāpēc netic darba rezultātam. Nespēj loģiski attīstīt domu — kaut ko pārspriest nav vioa dabā, jo viņš atzīst savu pozitivitāti un noliedz negativitāti. Redz citu kļūdas, bet par savām pat neiedomājas, jo ir taču labs cilvēks.

Minētās nepilnības ir virspusēju cilvēku pamatstresi, kas gaida, lai tos atbrīvotu. Tad jums nevajadzēs šaubīties par piedošanas spēku. Virspusējība ir sievišķīga īpašība, kas raksturīga arī tiem emocionālajiem cilvēkiem, kuri dzīvē meklē vieglāko ceļu.

Tā kā savā grāmatā es stāstīju ne tikai par cilvēka dvēseles dzīves loģiku, bet arī par Kristus Piedošanas Mācību, ziniet, ka zināšanas ir pareizas tikai tad, ja darbojas praksē. Bet praksē tās īstenojas tiem, kuri ir sapratuši. Saprot tas, kura prāts nav bloķēts. Saprātu bloķē bailes mani nemīl. Mīlestību nevajag jaukt ar seksu. Kam šo baiļu nav, tam tās jau pāraugušas dusmās viss ir pretēji tam, kā es gribu.

Piedodot iemanto dzīves pieredzi jeb gudrību, ja cilvēks to laiž caur sevi. Garīgs darbs jāveic no visas sirds. Ja uzdevumu dara godīgi, paļaujoties tikai uz saprātu, ķermeni piedodot nerodas fiziski jūtama enerģijas izlaušanās, atbrīvotība, atvieglojums, pašsajūtas uzlabošanās.

„Ticībai jānāk no sirds, nevis prāta, tikai tad tā ir dzīva ticība,“ reiz es teicu kādam ārzemniekam, kas nemitīgi uzsvēra savu ticību un garīgumu, lai gan pats slimoja ar vēzi. Tobrīd es biju sava ceļa sākumā un viņa argumentus nespēju atspēkot, jo vēl nebiju par sevi pārliecināta. Šo īso atzinu izteicu tā, ka uzreiz sapratu — man palīdzēja mani garīgie skolotāji.

Šis cilvēks vienkāršo patiesību neaptvēra, tomēr viņam vairs nebija laika gaidīt. Un ātro palīdzību nopelnīja vēl šajā dzīvē. Viņš bija ļoti izglītots, pilnīgoja zināšanas dažādos kursos, bet sarežģītās gudrības neiemājoja cilvēciskā ķermeņa un dzīves vienkāršajā struktūrā.

Viņš ilgi spītīgi manī lūkojās, bet tad vina acis piepildījās asarām. Vīrietis, sakņupis uz krēsla, pamatīgi aizdomājās, tad strauji iztaisnojās. „Tev ir taisnība,“ viņš īsi noteica. Tik vienkāršu jautājumu viņam agrāk nemācīja. Bet gudrs cilvēks vienmēr spēj uztvert jaunu gudrību, pat ja to teicis par viņu dumjāks cilvēks.

Saprāts ir fizisko smadzeņu spēja. Apjēdzis ticības būtību, tas cilvēcisko būtību pacel jaunā, augstākā līmenī.

PAR PAREIZU UN NEPAREIZU PIEDOŠANU

„Paskatieties, vai es pareizi piedodu?“ man vaicā. „Nepareizi,“ bieži nākas atteikt. „Jūs tēvam un mātei piedevāt tāpēc, lai izveseļotos. Kad piedosiet, lai viņiem kļūtu labi, tad būs pareizi. Tad arī pats būsiet vesels.“

Dzīvē ir tā iekārtots, ka dod tikai devējam, ņēmējs paliek tukšā. Jūs ieradāties pasaulē, lai izpirktu vecāku kļūdas. Piedodot vecākiem, jūs likvidējat savas nepilnības, darāt viņiem labu, un jūs par visu atalgos.

Tieši tāpat jāpiedod stresiem, precīzāk, jālūdz tiem piedošana, ka turējāt tos gūstā, un tad tie spēs atraisīties. Ja sliktai domai novēlēsiet labu cclu, tā aizies pa labu ceļu. Bet, ja, zobus sakodis, piespiedīsiet sevi lūgt piedošanu, rezultāta nebūs. Pietrūks jūsu brīvprātīgās gribas.

Jāsaprot, ka mēs visi šajā dzīvē ierodamies mācīties. Mācība ir šķēršļu apzināšanās un atbrīvošana.

Cilvēks, kas tiecas pēc vieglas dzīves, patiesībā nezina, ko grib. Tā dēvētā vieglā dzīve ir ceļš bez šķēršļiem. Priekpilna dzīve bez kavēkļiem ir tikai idiotam. Jūs tādu gribat?

Jo vairak cilvēks alkst vieglas dzīves, jo vairāk vēlamo piesaista, līdz viņa saprāts degradējas idiota līmenī. Pavērojiet vecas sievietes, kas cieš no atmiņas traucējumiem, smadzeņu aterosklerozes vai tā dēvētā vecuma marasma — viņas ir ieguvušas to, ko kārojušas. Dzīve šādiem cilvēkiem piedāvāja daudz šķēršļu, lai iemācītu just prieku par paveikto un sasniegto, bet viņi tikai sapņo par savu zelta taciņu, līdz ķermenis dod to, pēc kā viņi ilgojušies. Tagad bēdu nav, jo nav atmiņas, ko mēs dēvējam par saprātu. Ar vīriešiem tā notiek retāk.

Kas gaida nākamo dienu par spīti tās grūtībām un tieši grūtību dēl, tam prāts saglabā skaidrību līdz sirmam vecumam. Ne sev, ne citiem nedrīkst atņemt grūtības, kuru uzdevums ir mūs pārbaudīt un padarīt gudrākus. Cilvēks, kas pārējiem grib būt loti labs, kas visu dara to vietā un nejauj pašiem papūlēties, dara sliktu, jo liedz otram cilvēkam dzīves pieredzi. Paldies viņam neteiks. Piemēram, ja bērns grib kļūt gudrs, tad lieka tēva vai mātes aizbildniecība izraisīs viņā dusmas, jo viņš negrib kļūt par idiotu. Vecākiem to vajadzētu saprast, nevis uzskatīt bērnu par nepateicības iemiesojumu.

Protams, ir arī slinki, komfortu cienoši cilvēki, kas mīļuprāt ļauj sevi aptekalēt un kurus it nemaz neuztrauc viņu saprāta bremzēšana. To, kurš aiz laba cilvēka maskas veicina šādu muļķības palielināšanos, dzīve sodīs, jo dzīve ir priekš gudrības iemantošanas. Dzīve neprasa, vai jūs zināt, kas ir labi un kas — slikti, tā vienīgi māca.

Mēdz būt arī īpaši aktīvi cilvēki, kas gatavi uz visu, lai tikai dzīvē virzītos uz priekšu. Lūkojos viņos, klausos un brīnos, kā šādi cilvēki nododas piedošanai. Piedošanai jābūt svētai kā pašai dzīvei — skrējienā to nekādi neapgūt. Piedošana ar vieglu prātu atgādina pieklājīgu solījumu, ko pēc mirkļa aizmirst, kolīdz grib parādīt savu raksturu.

I’iedošana augstprātīgās dusmās visā tās svētumā izrādās izmesta pa vējam. Dievs redz, ka šis cilvēks nevēlas mainīties. Kam tādam dvēseles miers, ja viņam nepieciešams tikai materiālais, piedaloties barjerskrējiena sacensībās. I’āds vēlas parādīt savu varu, lai mirdzētu goda oreolā. Turklāt viņš tik pareizi un ar tādu iedvesmu runā par mīlestību un piedošanu, ka nenobrīnīties, bet jau nākamajā mirklī ņemas lamāt to, kurš nesaprata vai negribēja saprast viņa pavēli. Vai tas būtu bērns vai padotais darbā — viņi nespēj rīkoties pareizi, pretējā gadījumā varaskārais nespēs izkliegt savu valdonību.

Valdīt var dažādi, turklāt gan pār sevi, gan citiem.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz es ārstēju vīrieti ar nieru mazspēju, kurš loti skaisti runāja par piedošanu un to, kā, pateicoties piedošanai, viņa pašsajūta kļuvusi labāka. Pārmaiņas viņa ķermenī, īpaši aknās, bija lielas, tomēr nepietiekamas, lai stāvoklis būtiski uzlabotos.

Es teicu, ka viņa ticība piedošanas spēkam ir vāja un pārlieku virspusēja, bet viņš to noliedza, jo, viņaprāt, šī teorija ir loti pareiza un viņš sācis pavisam citādi saprast dzīvi. Labs cilvēks un loti pieklājīgs. Nākamajā brīdī viņš jau ierunājās par nieru transplantāciju. Man neizdevās viņam iestāstīt, ka nieres kļūtu veselas, ja viņš atcerētos un atbrīvotu savas bailes, ko gribēja pārvarēt ar dusmām, kā arī piedodot atbrīvotu sevi no cietsirdīgā dzīves cīniņa.

Viņš nesaprata, ka, lai stāvētu pāri sliktajam, jātop vēl sliktāk, bet, lai stāvētu pāri bailēm, jāklūst Jaunam. Uz katru netaisnību, kas viņu skāra, vīrietis reaģēja kā pulvera muca.

Reiz viņš atnāca ar savu 10 gadus veco dēlu. Puisēns uzvedās paklausīgi, loti klusu sēdēja un klausījās, ko saku tēvam. Tas bija ar bailēm izdresēts bērns. Starp citu, bērni visvairāk baidās no vecāku nāves. Es redzēju, cik pavirši tēvs manī klausās, un jutu, ka mani centieni ir velti. Piepeši vīrietis biedējoši nokērcās: „Klausies, mazais, ko saka gudri cilvēki, un mācies, lai dzīvē nepieļautu tādas pašas kļūdas!“ Viņš nepamanīja, ka tieši tajā brīdī bērna saprāts atslēdzās — rupjais tonis zēnu nobaidīja un sadusmoja, viņš nespēja pieņemt tēva labo padomu. Viņu audzināja nemitīgas iebiedēšanas atmosfērā.

Vīrietis saprata, ka viņa nieru kaite bija bērnībā pārdzīvoto baiļu auglis. Taču nesaprata, ka savam dēlam nodara tieši to pašu, ko savulaik nodarīja viņam. Nesaprata, ka viņa izveseļošanās dēlam izrādītos labākā garīgo gudrību apguves mācību stunda. Viņš pavēlēja bērnam mācīties no saviem vārdiem, bet īstenībā nesaprata, ka ieguvis pretēju rezultātu.

Viņš mīlēja bērnu, nevis sevi. Bet tas, kurš neprot mīlēt un cienīt sevi, neprot mīlēt ari citus.

Dzīvei jābūt virzībai uz priekšu. Dzīves principiem jābūt tiešiem un tīriem — patiesiem un bez slēptām domām. Tieši mugurkauls ir cilvēka priekšstatu liecinieks, kas savukārt rod sākotni tēvā.

Katrs pa savam reaģē uz dzīves ceļā sastaptajiem šķēršļiem.

Iedomājieties, ka cilvēks iet pa ceļu un piepeši viņa priekšā rodas šķērslis — kalns. Reakcija būs individuāla un tā raksturos cilvēku uzskatus.

Pirmais cilvēks nobīstas, sastingst uz vietas, krīt izmisumā un baidās iet uz priekšu. Viņa dzīve apstājas. Agri vai vēlu viņš aizies bojā, jo dzīvības enerģijai jāatrodas kustībā. Apstāšanās ir bojāeja. Dzīvības sveci nopūtušas bailes.

Otrs cilvēks, daudz nedomādams, metas šķērsli iekarot. Sakopojis visus spēkus, viņš uzlien virsotnē un pēc tam laižas lejup, lai, tāpat kā iepriekš, drāztos tālāk. Ja šis cilvēks sak analizēt savus sasniegumus un pamana, ka pieveiktā distance neatbilst spēku patēriņam, tad var cerēt, ka viņš aizdomāsies.

Trešais šķērslī saskata ienaidnieku. Viņš metas cīņā, lai šķērsli iznīcinātu, un nesaprot, kāpēc kalns kļūst arvien lielāks, jo nezina, ka sevī audzē naidu. Lai gan viņš spēj iznīcināt šķērsli, tomēr vēl vairāk iznīcina sevi. Viņa paša bojāeja ne vienmēr tūlīt saskatāma.

Ceturtais sevi uzskata par gudrāku un atjautīgāku, lai gan patiesībā ir bezpalīdzīgāks un nelaimīgāks nekā citi. Viņš aizzogas šķērslim garām un steidzas atkal nokļūt uz sava ceļa. Tūlīt ceļā uzrodas nākamais šķērslis, bet nu jāatrod cita izeja. Viņš sāk skraidīt šķērslim apkārt, un viņam nav laika palūkoties atpakaļ, lai secinātu, kas sasniegts. Viņam steiga savā ziņā ir goda un lepnuma „priekšmets“, un viņš nepamana, ka pa dzīves ceļu iet lēni. Lai palielinātu ātrumu un citus apsteigtu, cilvēks arvien vairāk kombinē, izmanto negodīgus līkloču ceļus. Viņa dzīves ceļš sāk šķobīties, arvien vairāk tiek bezjēdzīgi tērēta enerģija, un mugurkaula šķībums liecina par viņa dzīves principiem.

Piektais ierauga šķērsli un sev saka: „Re, kā! Tas ir manas muļķības rādītājs. Es nemanot savu dzīves mācību esmu izaudzējis tik lielu, ka pats sev aizšķērsoju ceļu. Savas kļūdas jāizlabo pašam.“

Viņš vēršas pie šķēršļa: „Mīļo skolotāj, lai kā tevi dēvētu un lai no kurienes tu būtu nācis — no bailēm, vainas izjūtas vai dusmām! Es piedodu tev, ka tu radies manā ceļā. Es saprotu, ka tu esi ieradies mani mācīt. Mīļo skolotāj, piedod man, ka līdz šim neapguvu tavu mācību. Tā vietā, lai mācītos un kļūtu gudrāks, es pārvērtu tevi savā gūsteknī un izaudzēju tik lielu, ka tev nācās slimības veidā man sūtīt signālus par manis pieļautajām kļūdām. Tu biji niecīgs smilšu graudiņš, bet es tev bēru virsū arvien jaunus un jaunus smilšu graudiņus un pašrocīgi pārvērtu kalnā. Piedod, ka tikai tagad sapratu savas kļūdas. Mīļais ķermeni! Piedod, ka savas muļķības pēc liku tev ciest.“ Tā atbrīvo stresu, un slimība pāriet. Kalns no ceļa nozūd. Var doties tālāk.

Šis cilvēks pa savu dzīves ceļu iet lēni, toties mierīgi un pārdomāti. Apstājas, kad prātā jāpārliek kaut kas loti svarīgs, jo viņš prot dzīves gudrības pielietot praksē. Juceklīgā un steidzīgā acīs viņš šķiet slinks veiksminieks, kam vienmēr laimējas. Steidzīgo tas sanikno.

Tikmēr katram cilvēkam ļauts izvēlēties, kā virzīties pa dzīves ceļu. Kā arī pašam izjust piedošanas spēku, kas var izrādīties neizsakāmi liels.

Minēšu divus piemērus, kas var būt pamācoši pat vismateriālistiskāk noskaņotajam cilvēkam.

DIVI PATIESI GADĪJUMI

Reiz pēc lekcijas pie manis pienāca kāda sieviete, attina marles gabaliņu un rādīja mazu akmentiņu, kurā no pirmā skata nepazinu žultsakmeni, un vaicāja: „Kas tās par dusmām?“ Uzlūkoju vinu noguruša cilvēka pārsteigumā, un vina apķērās, ka es vinu neatceros.

Vina ieradās uz pieņemšanu pēc žultspūšla operācijas un sāka atbrīvot stresus tā, kā es mācīju. Pēc pāris nedēļām nejauši atvēra kārbiņu, kurā glabāja savus „dārgos“ akmentiņus, un pārsteigta konstatēja, ka akmeņi pilnīgi sadrupuši. Bija palicis tikai vismazākais. Sieviete uzreiz saprata, ka izoperēto akmeņu sadalīšanās iemesls ir piedošana dusmām. Viņu pārņēma azartiska vēlēšanās atbrīvoties no pēdējām dusmām, kas bija cietas kā akmens, — viņa juta sevī domas spēka varenumu. Kad viņa izdzirdēja, kas tās par dusmām, iesaucās: „Kā man pašai tas neienāca prātā! Es taču to labi atceros!“

Pēc nedēļas palīdzību lūdza cita sieviete, kurai žultsakmeņu dēl bija plīsis žultspūslis. Komplikāciju dēl sievietei veica divas operācijas. Nelabā dūša radīja strauju novājēšanu, un vina aiz vārguma tik tikko turējās kājās. Piedot viņa iemācījās ātri, un, kad pēc nedēļas ieradās vēlreiz, un es atstāstīju iepriekšējo gadījumu, viņa saprotoši atteica: „Tad, lūk, kāpēc mans lielais, apaļais akmens pārvērties dīvainos, apaļos, mazos akmentiņos.“ Man izdevās redzēt lielo akmeni, kura izmēri bija divi reiz trīs centimetri; tas bija cietumciets; lai to sadauzītu, vajadzētu lielu āmuru. Šī sieviete bija daudz dzirdējusi par piedošanu un pati sev palīdzēja, tikai vienmēr diemžēl tādēļ, lai dzīves cīniņā iesaistītos vēl nežēlīgāk. Viņas nemitīgais klupšanas akmens bija pašas mātes pārmēru valdonība, kura pret citu cilvēku, arī meitas bēdām izturējās auksti un prasīgi. Šo divu cieto akmeņu abpusējā cīņa abām sievietēm izraisīja loti nopietnas slimības.

PAR BRĪNUMĻAUDĪM BEZ NEPILNĪBĀM

Pārāk bieži es ilgi skaidroju un piedāvāju izvēles iespējas slimniekiem, kuri ir ideāli.

Ko un kāpēc es tā dēvēju?

Tas attiecas uz cilvēku, kas tup aiz savas enerģētiskās sienas, it kā gaidīdams uzbrukumu, manai domai līdzi neseko, bet gluži pretēji — gaida manis teiktā nobeigumu, lai sakaitināts izmestu: „Man tādu stresu nav! Es nekad nevienu neapvainoju un nekad nedusmojos. Un ar maniem vecākiem tam nav nekāda sakara, es viņus sen neesmu redzējis. Cik atceros, man vienmēr bijusi laba māte.“ Tik noteikta nostāja ir nevēlēšanās atzīt savas kļūdas. Tas ir nepiedošanas otrs „vaigs“. Jo, ja reiz es neesmu kļūdījies, tad ari piedot nevajag!

Atcerieties, ka vienīgais grēks šajā pasaulē ir nepiedošana.

Arvien biežāk rodas situācija, kad vārdu nepietiek, bet intonācijas neizprot. Teikt tieši sejā tādam cilvēkam nedrīkst — apvainosies. Bet aizvainojumu kā dusmas šis cilvēks neatzīst. Vina bailes kāds meklē manas kļūdas pārvēršas dusmās, bet viņš to noliedz. Sēž taisnprātīgs aiz savas sienas, pikti samiedzis acis, un nespēj apjēgt, ka pats, slimības dzīts, pie manis atnācis, es vinu šurp nesaucu.

Es šobrīd nerunāju par materiālistiem, kas vel nav nonākuši līdz garīgām gudrībām, bet par cilvēkiem, kas sevi dēvē par garīgiem. Garīgi viņi ir tādā nozīmē, ka ir apjēguši virzienu, tomēr garīgie redzes defekti jāizlabo, citādi drīz arī virzienu nesaskatīt.

Mani nopietni uztrauc tā eiforija, ar kādujauņatne steidzas pa dzīves ceļu. Tā kā vecāka paaudze jaunatni vienmēr uzskata par pazudušu, jaunajos mājo mūžsena vēlēšanās pierādīt pretējo. Bet padzīvojušie nemainīgi uzskata sevi par gudrākiem, tāpēc viņiem neienāk prātā kritiski pārskatīt savus spriedumus. Jauno rīcība izvēršas steigas pilnā skrējienā, kas līdzīgs ar klapēm apliktu zirgu galopam pretī mērķim, kur emocijas kļūst aklas, sašaurinot jau tā šauro redzesloku. Un, ja garīgā ce|a malā izrādīsies padzīvojis cilvēks, kas patiesi vēlēs labu un mēģinās piebremzēt jauno laužu virspusējo centību, tad par viņu, labākajā gadījumā, pasmiesies, sliktākajā — notrieks no kājām.

Ja jaunais cilvēks negrib atzīt, ka dzīves pieredze ir vērtība, un tēlo pārgudro, viņš rada sev ciešanu mācību stundu. Diemžēl tikai gudrais saprot, ka no jebkuras muļķības ir ko mācīties.

Straujums nav jaunības iezīme. Straujums ir bailes nokavēt, lai tikai nepaliktu bešā. Strauji ļaudis sastopami it visur — gan dzīves ceļā, gan garīgajā virzībā, un tos var pazīt pēc melīgā patosa un neapmierinātības, mūžīgas steigas un pārspīlējumiem, lielības un pārliekas emocionalitātes.

Citam garīgā ceļa gājējam no gūtajiem panākumiem rodas tāda eiforija, ka viņš ātri sāk drāzties uz priekšu, tā zaudējot spēju saprast, ka jau sen izkritis pagriezienā un aizgājis pa aplamu ceļu. Tas, kam rādās, ka viņā plūst citu cilvēku negativitāte, iet pa nepareizu ceļu, līdz saprot, ka viņš pats ar sliktajām domām uzņem sevī slikto. Aizgrābtība pašam ar sevi ir bīstama parādība, no tās rodas skaudība pret veiksminiekiem, neapmierinātība ar tiem, kas nenovērtē viņa izcilās īpašības, un atriebtkāre, kurai nav konkrēta adresāta. Kādam vainīgajam taču jābūtl

Citu viņa nevaldāmā enerģija dzīves karuselī tā ievilkusi, ka nav parādības, par kuru viņš neuzņemtos teikt savu svarīgo vārdu. Emocionāla, tukša godkāre apžilbina. Vienmērīga virzība pretī dziļām zināšanām tādam cilvēkam nav saprotama. Viņš nespēj apjēgt gan savu, gan savas ģimenes slimību un nelaimju mācību, lai caur tām iemantotu gudrību. Dedzīgais aulekšotājs — dvēsele — nes viņu pa emociju slideno ceļu, bet gars skumjās vēro no malas un gaida.

Kustība ir gara pastāvēšanas pamats, stāvēšana uz vietas ir bojāeja. Ikdienā stāvēšanu uz vietas dēvējam par cilvēka pārliecību, mērķtiecību, principialitāti.

Mūsu virzību pa dzīves ceļu nosaka gara mācību stundas mērķis. Tieši tāpēc tik grūti mainīt cilvēku uzskatus. To nespēj izdarīt ne citi ļaudis, ne valsts iekārtas maiņa, to var paveikt vienīgi cilvēks pats, ja viņš izpratis sevi un savu vietu pasaulē.

Var ārēji mainīt kursu kā kompasa rādītājs, var slēpt savus mērķus materiālistiska izdevīguma dēļ, bet garam ir savs mērķis — iemācīties, bet, ja dzīves mācību stunda nav apgūta, reiz kādā piemērotā brīdī atvērsies slepenās bijušās parliecības durvis.

Tad atskanēs dažādi vērtējumi. Vieni teiks: „Viņš taču jau bija kļuvis par tik labu cilvēku. Visi viņam uzticējas.“ Citi piebildīs: „Beidzot atkal ir normāli. Bija tik melīgs, labāk lai ir tāds kā patiesībā.“ Pie pirmajiem pieder tie, kas ļaujas ārējā mānīgumam; viņus dzīve mācīs caur mānību. Otrie redz realitāti un augstu vērtē patiesumu. Viņiem vieglāk apgūt meklēto gudrību. Ja virji ievāks savas pārliecības bargās mācību stundas sūros augļus, kļūs pilnīgi pretēji nekā līdz šim, jo atšķirībā no svārstīgajiem vini ir noteikti sava ceļa izvēlē.

Tā no noziedznieka var izveidoties svētais, no barga prokurora — pielaidīgs skolotājs. Šie cilvēki caur dvēseles liesmām no emociju līmeņa pārgājuši jūtu līmenī. Vini vairs nesaka: „Es… man…“ Vini atbild: „Es zinu.“

KAS IR EMOCIJAS UN KAS IR JUTĀS?

„Kāda starpība?“ pārsteigumā vaicās tie, kas gribēs pastrīdēties un pierādīt, ka tas ir viens un tas pats.

Pieradums identificēt šos jēdzienus radies tāpēc, ka pie mums nav pasākts domāt un spriest par savām domām. Mēs, tā dēvētie XX gadsimta civilizētie ļaudis, no tā esam atraduši.

Kā, jūsuprāt, būtu izdzīvojuši mūsu priekšteči, ja neko nezinātu par garīgo dzīvi un par to nedomātu? Vini mums mantojumā atstāja nedziestošu dzīves gudrību, bet mēs to nevēlamies izmantot, jo it kā esam to pārauguši. Mums dodiet jaunu! Cilvēce top arvien vecāka, tomēr ne īpaši gudrāka — mēs padarām dzīvi sarežģītāku un uzskatām to par gudrību. Mēs jaucam saprātu un dzīves gudrību. Straujā tehniskā progresa dēj garīgā attīstība ir palēninājusies, jo esam sākuši noliegt garu. Ticība kļuvusi par masu modi, un visi priecājas par šiem māniem. Arī baznīca.

Kāda jēga no bezdomu, aklas ticības? Mēs nemitīgi meklējam jauno, aizraujošo, bet vecas gudrības izmetam atkritumu kastē.

Jaunums mums šķiet meditācija, kas visā pasaulē izplatījusies no Austrumu valstīm. Patiesībā meditācija ir pārdomas, tikai nosauktas citā mēlē. Tas nav nekas cits kā vien no Austrumiem pie mums atplūdis jauns vecais. Tā kā silto zemju tradīcijas un rituāli atšķiras no mūsējiem, arī meditāciju uztver kā noslēpumainu un aizraujošu parādību.

Domāju, ka gadu tūkstošos veidotajai pārdomu pieredzei, kas raksturīga katrai valstij un tautai, jābūt vistuvākajai un iedarbīgākajai. Kā nekā mēs šajā augsnē topam, tikai tā var veicināt strauju izaugsmi. Ja nepārdomāti aizgūstam svešo, tas mūs nespēj mācīt. Svārstīga, nenoteikta mācība var nest postu.

XX gadsimta beigās nepieciešams atvērt saprātu un realizēt milzīgās smadzeņu iespējas.

Ziemeļu ļaudis dzīvo aukstumā, tumsā un savrupībā.

Šādi apstākli ir labvēlīgi saprāta attīstībai.

Piedošana ir izeja jūtu līmenī caur saprātu un ar saprāta palīdzību.

Jūtas ir dvēseles miers, emocijas — jūtu uzbangojums.

Tās ir gluži kā vilnis, ko uzrāvis brāzmains vējš. Jūtas un emocijas ir jūtu pasaules divas daļas.

Cilvēce dzīvo emociju līmenī. Paši to neapzinādamies, mēs tiecamies pretī jūtu dziļajam līmenim. Dažkārt, gluži pretēji, runājam par emocijām, bet īstenībā alkstam lielu un skaistu jūtu. Daži pēc tām tiecas, citi — baidās. Dažs savas lielās jūtas uzskata par emocijām, dažs emocijas dēvē par jūtām. Bet tie ir divi viena veseluma pretpoli.

Kas aptvēris to principiālo atšķirību, tas labi saprot sevi un citus. Cilvēciski kopīgajās iezīmēs mēs esam cits citam loti līdzīgi, bet, tuvāk aplūkojot, izrādāmies pavisam atšķirīgi. Lai gan sevi uzskatām par gudriem, mums visiem nepietiek zināšanu.

Bērns saka: „Es zinu.“

Jauns cilvēks saka: „Es zinu.“

Vecs cilvēks saka: „Es zinu.“

Cilvēks ar pamatskolas izglītību saka: „Es zinu.“ Cilvēks ar augstāko izglītību saka: „Es zinu.“

Inteliģents saka: „Es zinu.“

Zinātnieks saka: „Es zinu.“

Ekstrasenss saka: „Es zinu.“

Un kādā tonī to var apgalvot! Kāds savas zināšanas pauž tik skaidri un draudzīgi, ka tās mirklī aizrauj. Bet citam pār lūpām plūst kas tāds, ka tu sastingsti un vairs negribi teikt ne vārda.

Dzīvē pieredzējis cilvēks, tas ir, garīgs cilvēks, neko nesaka — viņš zina.

Zina visi, bet katra zināšanas, pat lūkojoties uz vienu un to pašu priekšmetu, izrādīsies dažādas. Patiesi gudrs cilvēks neuzsver savu prātu, redzīgais arī tāpat to saskata, bet, ko redz aklais, tas vairs nav svarīgi.

Iztēlojieties pilnu auditoriju, kas uzklausa runātāju. Neviens to neredz tāpat kā otrs, katrs lūkojas pa savam, no sava līmeņa. Un, ja uzklausīt katru viedokli, atšķirība izrādīsies vēl pamatīgāka, jo vērtējumu ietekmē cilvēka raksturs, dzīves pieredze, emocijas un jūtas.

Arī grāmatas katrā cilvēkā izraisa citādas emocijas. Piemēram, šī, ko turat rokās. Kāds smejas, kāds raud, kāds dusmojas, kāds priecājas, jo ir atradis atbalstu, lai ietu tālāk. Cits jūtas sarūgtināts, jo sapratis, ka dzīvē pieļāvis pārāk daudz kļūdu. Vēl cits ir sašutis, jo izlasījis, ka vinu norāj par sliktu cilvēku. Un daudzi šo grāmatu vispār neņem rokās. Viņiem jau iepriekš izveidojies savs priekšstats, pamatojoties uz citu vērtējumu. Loti daudziem, grāmatu izlasot, radušās bailes, ka piedot nav vinu spēkos — vēl nems un kaut ko sajauks, kā lai zina, kas var notikt…

Bailes, bailes, bailes! Nepagūsti sākt domās gatavoties piedot, kā bailes klāt un iznīcina brīnišķīgo ieceri.

Palūkojieties, cik daudz emociju! Mēs dzīvojam emociju līmenī, cīnāmies ar neesošiem ienaidniekiem un neapzināmies, ka paši tos izgudrojām.

Daudzi man teikuši: „Paldies par grāmatu! Tagad es zinu, kāpēc man visas šīs likstas. Agrāk tikai mēģināju atminēt, bet tagad zinu.“ Pēdējā teikumā skaidri formulēts visiem raksturīgais — jūtu līmenis dod zīmi atminējuma veidā, bet tam līdz zināmam laikam netic. „Kolīdz izlasīju grāmatu, tā noticēju,“ cilvēks saka.

Ticības neesamība ir mūsdienu cilvēka problēma. Skolas zinības apguvušajam nepieciešamas pārliecinošas zināšanas, tā ir mūsu laiku raksturīga pazīme. Ja zināšanas ir pietiekami konkrētas, lai cilvēks varētu tās izmantot, tās tūlīt arī apgūst. Šis cilvēks, pašam sev negaidot, noticējis labajam. Pāris mēnešu laikā šādu laužu veselība ātri normalizējas. Viņos arvien vairāk nostiprinās ticība, ka zināšanas rada iespēju sevi ārstēt ar domām.

Zināšanas ir prasme iet pareizā virzienā.

Zināšanas sniedz dvēseles mieru.

Dvēseles miers — tās ir jūtas.

Ar dvēseles mieru sākas jūtu pasaules attīstība pretī arvien lielākām garīgās pasaules gudrībām. Bet līdz tam cilvēks, būdams emociju gūsteknis, turpinās medīt iespaidus, baudīt ārējo spožumu un materiālās labklājības pievilcību, sevi tostarp dēvēdams par jūtu cilvēku.

Jo lielāka bagātība, jo vairāk emociju un mazāk jūtu. Jo spēcīgāk alkstam pārticības, jo vairāk attālināmies no jūtu pasaules.

Mēs emocijas saucam par jūtām, un tā ir liela kļūda. Jo garīgāks cilvēks, t. i., jo vinā vairāk dzīves pieredzes, jo mazāk emociju un jo dziļākas jūtas. Bet cilvēks, kas mitinās emociju kukurinos, gudrajam spēj piekārt savu cenas zīmi, nesaprazdams, ka viņa vērtējums ir paša līmeņa atspoguļojums. Tikai emocionāls cilvēks vērtē, salīdzina, sacenšas, alkst goda un slavas. Savukārt sirdsgudrais vienkāršam cilvēkam šķiet garlaicīgs un nejūtīgs.

Padomājiet par savām emocijām. Kā emociju domās analizējiet, piemēram, bailes. Iztēlojieties, ka esat nokļuvis baisā vietā, no kuras nekādi neizkļūt, un iegaumējiet šīs izjūtas.

Tagad iedomājieties bailes jūtu līmeni. Jūs atrodaties tajā pašā vietā, bet šajā reizē jūs esat gudrs. Šoreiz jūs zināt visu par briesmīgo vietu un tur atrodaties pilnīgā dvēseles mierā. Vai vēl ko citu jūtat? Vai mierīgi saprotat, kas ir bailes? Gudrā zināšanas, kas sniedz dvēseles mieru? Tās arī ir jūtas.

Ja iztēli neizdevās ņemt talkā, iedomājieties, ka esat cietis ugunsgrēkā. Bet pēc tam — ka esat ugunsdzēsējs, kurš zina, kas ir uguns, un tā rašanās vietā saprātīgi rīkojas. Ja viņš tur cīnītos ar savām bailēm, liesmas izplatītos tālāk.

Lai precīzi izprastu atšķirību starp emocijām un jūtām, tādā pašā veidā salīdziniet, piemēram, vainas izjūtu, dusmas, aizdomas un jebkuru cilu vienkāršāk vai sarežģītāk vārdos izteiktu domu.

Vēl padomāsim par mīlestību. Iztēlojieties mīlestību emociju līmenī, bet pēc tam mīlestību jūtu līmenī. Pirmā izraisa uzbudinājumu un erotiskas fantāzijas, kam seko fiziskās aktivitātes pacēlums, vētraina rīcība un galu galā skumjas un tukšuma izjūta. No otrās dvēsele piepildās neizsakāmi siltām laimes izjūtām un apzinu, ka es mīlu un mani mīl. Nevar būt nekā labāka.

Ja mēs iemācīsimies šķirt emocijas un jūtas, pratīsim tikt galā ar savām dzīves problēmām. Ja ne, nāksies mācīties. Vajadzēs likt strādāt domai un darīt to tik ilgi, līdz atšķirība k]ūs skaidra.

Cilvēce ir gluži kā jūra. Jūra ir pilnība. Tā vienmēr ir mainīga, lieliska un vienlaikus biedējoša. Tā spēj būt gluda kā spogulis, bet vajag tikai uzpūst vējam, kā rodas viļņi. īsā brīdī var sacelties vētra. Jūra ir kā cilvēce, kurā viss virspusējais atrodas virspusē, bet viss pamatīgais iegulst dzīlēs. Protams, ir ari starpslāņi.

Vējš — tās ir dzīves grūtības, dzīves mācību stundas. Tikai vējš no emocijām rada stresu. Stress rodas vienīgi no emocijām.

Kas pārvarējis bailes, tas iemācījies peldēt.

Kas atbrīvojies no bailēm, tas iemācījies nirt.

Bet dziļumā nirēju ir maz… Jūras dzelme — tas ir sapnis. Ne visi uzdrošinās par to pat sapņot, viņi drīzāk teiks, ka dzelme tos neinteresē, ka viņiem darāmā pietiek arī sauszemē. Starp emociju līmeni un jūtu līmeni atrodas baiļu barjera.

Kas iedrošinās un prot nirt, tam vētra netiek klāt. Jo dziļāk izdodas ienirt, jo vētra mazāk traucē. Pat visaugstākajam vilnim nekad nesasniegt dzelmi.

Jūras virspuse ir emociju līmenis, kas uz mazāko vēja pūsmu atbild ar viļņiem. Jo stiprāks vējš, jo spēcīgākas emocijas, un to iedarbība var izrādīties postoša. Jo nemākulīgāks peldētājs, jo vairāk viņš baidās gan par sevi, gan citiem. Iebiedēts cilvēks zaudē spēju domāt, spriestspējas. Vērtēdams visu no sava viedokļa, viņš katrā nirējā redz slīcēju, ko vajag izglābt. Un viņš nespēj saprast, kāpēc glābjamais viņam izraujas no rokām un, kad glābšana izdevusies, beigās dusmojas. Tāpat, nejautādami, vai viņu palīdzība nepieciešama, rīkojas ļaudis, kas sevi“ uzskata par labiem, bet neapzinās, ka īstenībā viņus virza bailes neizrādīties sliktam vai bailes mani netnīl. Šīs bailes izraisa nepieciešamību būt labam, kas pats par sevi nav slikti, ja vien ne nomācošās bailes. Šādā gadījumā labestība ir tikai ārēja, viltoti mānīga.

Jūras dzīle ir jūtu līmenis. Kas ir atbrīvojies no bailēm, tas spēj nirt. Jo drosmīgāk viņš pilnīgo savu tehniku, jo lielāku izveicību iemanto. Jo vairāk viņš vēlas izpētīt jūras dziļumus, jo pacietīgāk tiecas pretī mērķim, jo lielāki panākumi. Tā dzīvē notiek it visā.

Tagad pacentieties šajā jūrā atrast savu vietu. Mēģiniet noskaidrot, kāpēc atrodaties tieši šajā līmenī un kādas tāpēc radušās problēmas.

Esiet godīgi paši pret sevi, tad spēsiet saprast arī citus.

SIEVIŠĶĪBA UN VĪRIŠĶĪBA KĀ TRUMPIS VAI IEROCIS

Vairākums sieviešu atrodas emociju līmenī, nemācēdamas izprast vīriešus.

Vairākums vīriešu atrodas jūtu līmenī, nemācēdami izprast sievietes.

Gan vieni, gan otri iestiguši abpusējos aizvainojumos, mēģinājumos otru pusi padarīt sev līdzīgu. Ilgodamies varenu jūtu, viņi viens otru ierauj drošā nāvē bangojošo emociju viļņos. Parasti pirmās apvainot sāk sievietes, kuras atrod, ka vīrs ir bezjūtīgs, bezsirdīgs, biezādains, rupjš, neattapīgs, nemīlošs utt. Sākotnēji jokpilnais tonis nocie

tinoties kļūst arvien asāks, jo, par spīti norādēm, vīrs nav labojies un nav sācis mīlēt sievu tā, kā viņai to gribētos. Drīz arī vīrs izdomā, kā atbildēt. Un parasti abi neapzinās, ka izsaka tikai savu dzīves gudrību. Bet to, ka mēs šajā pasaulē esam nākuši cits no cita mācīties, karojošās puses nekādi nespēj saprast.

Ja sievietes apjēgtu savu līmeni, apzinātos, ka garīgi no vīriešiem atpaliek, bet pēc dzīves likuma atpalicējs drīz iziet priekšā, tad viņas no vīriešiem uzcītīgi mācītos dzīves gudrību, nevis viņus nomāktu aizvainojot. Šī apgalvojuma pierādījums ir mūsdienu sieviešu īpašā aktivitāte.

Nav pamata pārsteidzīgi secināt, ka sievietēm bieži pietrūkst jūtu, bet vīriešiem — emociju. Katrā sievietē ir viņas tēvs = viņas gars, tātad jūtu līmenis. Un katrā vīrietī ir viņa māte = viņa dvēsele, tātad emociju līmenis. Pateicoties savam garam, katrā sievietē ir mērķtiecība un viņa redz dzīves dzīles. Pateicoties savai dvēselei, katrs vīrietis ir nemierīgs un redz dzīves plašumus.

Daba mums dāvājusi visu — ja vien mēs mācētu izprast dzīvi!

Vīrietis, kas uzlūko sievieti kā viļņu rotaļu jūrā, gūst pozitīvas emocijas. Gudrais zina, ka nemēdz būt sieviete bez emocijām. Gudrs vīrietis māca sievieti iziet jūtu līmenī un dara to gudri, bez pazemojumiem, piespiešanas vai salīdzināšanas ar citām sievietēm, neuzsverot viņas muļķību, citiem vārdiem, nenodarot sāpes. Bet, ja mulkis nodara sāpes, gudrais neatbild arto pašu. Gudrajam piemīt pašcieņa, kas neļauj dvēselē krāt dusmas, un tāpēc rīkojas pareizi.

Vīrietis, kurš jūtas vainīgs vai baidās, ka viņu nemīlēs, ja viņš neizdarīs pa prātam sievietei, rada sievietei iespējas sevi glābt un tādējādi bloķē savu virzību pa dzīves ccļu. Vīrietim tagad ir divas iespējas: cīnīties vai padoties.

Kareivīgais tips ātri sadusmojas, jo ceļā stāv šķērslis.

Viņš nezina, ka piktojas tikai tas, kam nejauj iet uz priekšu. Vīrieša naida uzliesmojumi, kas izpaužas sitot, mokot, ņirgājoties, nav nekas cits kā atbrīvošanās no dusmām, lai paliktu dzīvajos. Turklāt sievietei jādzird: „Tu neesi nekāda sieviete!“ Abpusējās bailes mani nemīl neļauj sievietei mīlēt vīrieti un vīrietim pieņemt mīlestību.

Padevīgais dusmas krāj lēnāk, jo no sākuma sieviete ir apmierināta ar paklausīgu vīru, bet emocionāls vīrietis kļūst līdzīgs sievietei, toties sievietes mīlestība apdziest. Pārlieku labs vīrs vairs nav patiess vīrietis. Dusmīgs vīrietis spēj iet uz priekšu, attīrot ce|u ar spēku, bet zem tupeles pabāztajam lemta bojāeja, pie viena izpostot arī savu bērnu likteņus. Vinu slimības ir daudz nopietnākas un dzīvībai bīstamākas, jo pastāv slēptā formā.

Pārlieka paklausība un padevība ir bīstama, īpaši vīrietim. Tāds cilvēks būs kā pareizi ritoša mašīna gan ģimenē, gan sabiedrībā līdz brīdim, kad situācija mainīsies. Viņš nespēj sarast ar jauno, tāpēc aiziet postā. Vina bailes mani nemīl — un viņš nekādi vairs nespēj citiem iztapt — tā bloķē saprātu, ka rodas psihiskas novirzes vai slimības. Tad vairs neviens nespēs pierādīt, ka viņš kādam vajadzīgs. Ja cilvēks ir nelokāmi pārliecināts, ka mīlestība ir tikai materiālo vērtību radīšana un lietošana, viņa dvēsele sasitas pie pirmās neveiksmes. Tādam cilvēkam zūd dzīves jēga. Viņš nezina, kas ir mīlestība.

Materiālisma dziļā krīze nežēlīgi izvirza priekšplānā šā tipa cilvēku.

Par tādu saka: „Viņš pēc rakstura vienmēr bijis tāds labs un mīļš. Ar viņu gan nekam sliktam nevajadzētu notikt. Viņš pat mušai nenodarīs pāri. Vienmēr tik kārtīgs un darbīgs.“ — „Bet viņa stāvoklis jūs jau pasen uztrauca, jūs ilgus gadus mēģinājāt viņā iedvest dzīvību. Gribējāt no viņa iztaisīt cilvēku, jo viņš bija apstājies sava ceļa gaitā,“ es atbildu. Tā patiešām mēdz būt. Ērta, paklausīga mašīna nemanāmi pārvēršas cilvēka Cnā, ģimenē radīdama paniku, — ātri, acu priekšā izgaistot. Tik trausls mēdz būt vienīgi tas, kas jūt bailes mani nemīl un kas izkalpojas mīlestību verdziskā padevībā.

Jāatgādina, ka verdziska iztapība nav saistīta ar valsts iekārtu. Ne sociālisms, ne kapitālisms nav vainīgs. Tas, ko šobrīd vērojam, ir sociālisma un kapitālisma laikmeta verdziskums. Cilvēks, kas savās iepriekšējās dzīvēs apguvis rūgto verdziskās pazemības mācību stundu, nekļūs par padevīgu vergu nedz sociālisma aizslēgto durvju, nedz kapitālisma plaši atvērtā naudas maka priekšā.

Piedodiet šim cilvēkam vina trauslumu, ko izraisījušas bailes, ka dzīve viņu nemīl, un lūdziet piedošanu, ka viņu izmantojat, nesaprazdami, ko darīt. Tas ir liels darbs! Trauslu lietu nedrīkst šurpu turpu locīt, tā pārlūzīs. Tāpēc nav vērts traucēt cilvēku atvainojoties, labāk to izdarīt savā sirdī. Upurēties gribošie vēlas ciest, viņiem jāizzina ciešanas — viņu uzticības liecinieces. Ja jūs pietiekamā pakāpē esat sevi atbrīvojis no stresiem, kas jūs tuviniekos uztraukuši, ja vēsu prātu spējat novērtēt situāciju, tad arī tuvinieki droši vien ir mainījušies. Tagad jūs spēsiet runāt atklāti un patiesi. Viņi kļuvuši elastīgi.

Ziniet arī to, ka, ja reiz šāds cilvēks dzīvo jūsu ģimenē, jums visiem nepieciešama šī dzīves mācību stunda. Padomājiet, ko tā māca, atbrīvojiet savus stresus un labojiet savas kļūdas.

Upurēšanās neatkarīgi no cilvēka dzimuma vienmēr ir negativitāte. Kas to nesaprot, tas vispirms cieš pats, bet tad savās ciešanās ievelk arī citus. Un tas, kurš no sākuma paklausīgo cilvēku gribēja saliekt, lieca un priecājās par saviem panākumiem, tiks sāpīgi sodīts. Bet to uztvers kā kārtējo dzīves netaisnību.

Nevienam, ari visagresīvākā cilvēka garam, nav nepieciešams, lai kāds vina priekšā zemotos, jo pazemīgais ar savu rīcību automātiski pazemo citus. Citu pazemojošais neizprot sevi, un arī sevi pazemojošais neizprot sevi; skaidrs, ka vini nesaprot viens otru, un tad ļaudis brīnās, kāpēc tik labs cilvēks tā cietis no cita rokas. Precīzāk izsakoties, rāpojošs vergs pazemojis vergtura cienu un tāpēc sodīts.

Kad sieviete sapratīs, ka vīrietis atrodas citā līmenī, kur vēlas nokļūt arī sieviete, tad viņa, atbrīvodama savas bailes, sāks gremdēties patieso jūtu pasaulē. Sasniegtā vērtība — pašas pārvarētie šķēršļi. Vīrietis, kas aizspriedumaini izturas pret sieviešu dzimumu, kā likums, grib izdarīt tā, lai sieviete kļūtu viņam līdzīga. Viņš atgādina nirēju, kas, uzpeldējis no dzīlēm, saķer peldošo sievieti, aizvelk sev līdzi dziļumos, bet pēc tam nekādi nespēj saprast, kāpēc viņa ir tik neemocionāla, nesievišķīga un auksta, ka viņu nekādi nespēj mīlēt. Vīrietis, kas kļūst uzmācīgs, sievieti iznīcina fiziski.

Garīga iznīcināšana ir pazemotu sieviešu liktenis, pat ja viņas tradīciju un ieradumu iespaidā sevi neuzskata par pazemotām. Loti daudz sieviešu blakus vīriem izskatās kā skaistas lelles, kas cenšas iztapt viņu noskaņojumam un gaumei. Mūsdienīga modesdāma ir vīram līdzīga, kopta un teatrāla. Cilvēku viņā iznīcina mode. Kam tāda sieviete pie sirds, tas no laimes nejūtas pats savā ādā. Vismaz no sākuma…

Sievai līdzīgais vīrs un vīram līdzīgā sieva ir vienlīdz nelaimīgi, viņiem ļoti grūti sevi realizēt.

Tāpat kā vecākus, dzīvesbiedru mēs izvēlamies paši. Gars izvēlas atbilstīgi tam, kas jāiemācās. Kad esam iemīlējušies, jaukas mums šķiet pat mīļotā cilvēka kļūdas. Tas ir pietiekami ilgs laiks, lai viens otru labāk iepazītu. Tas ir laiks, kad gars mums skaidri atklāj dzīves gudrību, ka mēs ierodamies otrā cilvēkā mīlēt slikto, ko izlabojot garīgi augam. Gars mums ari piedāvā iespēju izvēlēties ko citu, ja prāts saka priekšā, ka mums nepieciešama cita mācību stunda. Mūsu gars nekļūdās. Kļūdās cilvēks vien tad, kad mīlestību apmaina pret materiāli izdevīgo.

Sākoties ģimenes ikdienai, pār mums valda materiālisma baiļu bloķētais saprāts, un laulātā drauga mīļās kļūdiņas, kas mums lautu kļūt gudrākiem, piepeši izrādās par dzīves ceļa šaušalīgiem šķēršļiem.

Dzīve ir kustība. Kas slikto izlabo, tas dodas uz priekšu. Tikai tas, kurš mērojoties spēkiem ar dzīves grūtībām, iemācījies pazīt vērtības, spēj novērtēt ari citu cilvēku veikumu. Šis cilvēks kļūst par radītāju, nevis postītāju.

Jo ātrāk bērnam uztic kādu darbiņu, nebīstoties par lietām, jo ātrāk caur mazām grūtībām viņš mācās. Jo labāk bērns spej atšķirt robežu starp labo un slikto.

Vecāki, kuri man iebildīs, ka viņu bērnam gan neko nevar uzticēt, jo viņš noteikti kaut ko salauzīs, paši ir tādi. Tikai bērnā šī vecāku īpašība spēcīgāk izteikta. Atcerieties savus vecākus un viņu kļūdas jūsu audzināšanā un nekavējoties izlabojiet savējās.

Dažas mātes uzskata, ka ir dabiski, ja viņu divgadīgais bērns klāj galdu un mazgā traukus. Viņa iegādājas lētākus traukus, lai nebūtu žēl, ja kas sasitas. Māte nebaidās, un bērns neko neplēš. Arī turpmāk bērns ar visu viegli tiks galā, jo viņam uzticas.

Cita māte dreb bailēs no domas vien, ka viņas desmitgadīgajam lolojumam uzticēts servēt galdu. Kā lai šāds bērns apgūst dzīvē nepieciešamās iemaņas? Diemžēl šī māte sevi uzskata par loti labu un ar pilnām tiesībām ņemas kritizēt to, kura visus darbiņus uztic bērnam.

Mēdz būt vecāki, kas bērnus audzina draudot: „Ja būsi slikts, es sadusmošos!“ Drīz šāds cilvēciņš sarauc uzacis un nekautrēdamies paziņo, ka viņš ir dusmīgs. Un patiesībā tā arī ir. Nedrīkst pieļaut, lai bērns būtu svarīgāks vai nenozīmīgāks par citiem. Bērnam jāizjūt sava pašcieņa. Bet cilvēks, kam piemīt pašcieņa, zina dzīves paražas un likumus, jo tie viņam mācīti kopš agras bērnības vina pašcieņas labad. Ir bērni, kas spēj pārvērst par elli jebkuru lielu pulcēšanos, un neviens pat iepīkstēties neuzdrošinās, lai neiemantotu bērnu nīdēja slavu. Bet ir bērni, kas jau no gada vai divu gadu vecuma atrod savu vietu lielā kompānijā un, nepieprasīdami īpašu uzmanību, jūtas visnotaļ komfortabli. Vini rotaļu vai sarunu biedru atrod pieaugušo vidū, un vinu vecāku priekšā vērts paklanīties. No tāda bērna izaugs līdzsvarots cilvēks.

Ja bērnam traucē izzināt dzīvi, sliktais pastiprinās, turklāt tā, ka seko pamatīga un sāpīga stunda.

Labais pārvēršas sliktajā, kad vecāki aizliedz bērnam kaut ko darīt vai rāj viņu paveiktā dēļ. Ja ģimenē tiek kultivētas lamas, riebums, nicinājums, iznīcinoša kritika, aprēķins, izdevīgums naudas izteiksmē, sava pārākuma uzsvēršana utt., tas viss sāk ietekmēt bērnu un, ja viņš ir kareivīgā tipa, izraisīt protestu. Pakļāvīgie aiziet bojā neprotestēdami.

Bieži ievērojamu cilvēku bērnos rodas protesta gars, jo zemapziņā viņi baidās, ka nepietiks spēka pārspēt vecākus, neizdosies viņus apdzīt. Jo katrs gars ierodas dzīvē, lai kā jaunā paaudze aizietu priekšā vecajai paaudzei. Viņi apzināti pūlas, tomēr pārsvaru gūst zemapziņa. Un, ja vēl vecāki bērna nākotnes vārdā liek viņam vienlaikus sportot, gleznot un spēlēt mūzikas instrumentu, gaidot no viņa maksimālus panākumus katrā jomā, tad bērns lūst. Vai tas notiek, iznīcinot dvēseles gribasspēku vai izpaužas kā fiziska slimība, tik un tā pārlieku labais izvēršas sliktajā.

Mātes lūdz palīdzību bērnu protesta dēj. Viens bērns kļuvis akls, otrs — kurls, trešais ir cietpauris, ceturtais aizmucis no mājām. Sēžu un klausos vārdu lavīnā, kurai nav ne gala, ne malas. Māte ir pārliecināta par savu taisnību, jo viņas mērķis jau ir labs. Bērna bailes no tādas mātes viņa ķermenim atņem gribasspēku. Orgāni nespēj strādāt. Kurš nevēlas kļūt akls, kurls vai nenormāls, aizbēg no mājām. Mūsdienu pasaulē bērni pat jau piedzimst akli-kurlmēmi. Viņi piedzimst valdonīgu vecāku pārlieku paklausīgiem bērniem. Nu viņiem nav iemesla mukt no saviem dārgajiem vecākiem. Viņu smagais karmiskais parads prasa atmaksu caur ciešanām no šādu vecāku mīlestības.

Protests ir dusmas. No sākuma protests rodas kā aizsargreakcija, vēlāk pāraug agresivitātē. īpaši liels izaug to puisēnu protests, kuru mātes pazemo viņu tēvus. Šāda māte nesaprot, ka arī viņas dēls ir vīrietis un viņa, pati to neapzinādamās, audzina „grūto bērnu“, kurš kādreiz viņai par šiem pazemojumiem atmaksās. Pazemota vīra bērniem gars un saprāts ir aizvērts.

Pavērojiet bērna zobus. Tiem bērniem, kuru tēvs cieš no nepilnvērtības kompleksa, zobi aug šķībi un greizi. Augšzobi liecina par nepilnvērtības izjūtu pret sava ķermeņa augšējo dalu, nākotni un saprātu. Apakšējie zobi rāda tēva nepilnvērtības izjūtu pret ķermeņa apakšējo dalu, potenci, pagātni un ģimenes materiālo nodrošinājumu. Ja tēvs ciešanās sakož zobus, bērnam vērojams aplams sakodiens. Zobi raksturo tēva visstiprāko pusi. Mātes dusmas uz tēva vīrišķību iznīcina bērna zobus. Ja bērns atbalsta mātes uzskatus un dusmojas uz tēvu, viņš drīz paliks bez zobiem. Šādi bērni neprot izprast vīriešu dzimumu, vīriešos viņi saskata ļaunuma sakni. Viņi provocē vīriešus uz varmācību. Ķēdes reakcija turpināsies no paaudzes paaudzē, līdz kāda paaudze piepildīs ciešanu kausu un bērnam atvērsies acis. Viņš kļūs sirdsgudrs.

Meitenīte, kuras tēvs rupji izturas pret māti, ienīst vīriešus, jo redz tikai ārējo. Turpmākajā dzīvē viņa atstāj bez mīlestības gan tēvu, gan vīru. Bet bez mīlestības vīrietis dzīvot nevar. Zemapziņā arī sieviete nevar dzīvot bez vīrieša. Tā rodas mīlestība — naids, kas nodara sāpes.

Daudzi vecāki brīnās par sava bērna raksturu, par ko varu vienīgi atkārtot, lūk, ko.

Mīļie vecāki! Bērns ir tēva un mātes summa. Palūkojieties uz savu bērnu, un jūs pazīsiet paši sevi, ja to neesat ievērojuši līdz šim. Viņš pie jums ieradies izpirkt jūsu aplamības, bet jūs savu slikto noliedzat un ar varu nelaižat bērnu pie tā sliktā, kura dēļ viņš ieradies šajā pasaulē. Ja gribat palīdzēt bērnam, atzīstiet savas kļūdas un palaidiet brīvībā. Kāds darbs, tāda alga. Un atcerieties — laika ir pārāk maz, lai to nesaprātīgi tērētu, bet pietiekami, lai pareizi apgūtu dzīves mācību stundas.

Bērns ir atnācis mācīties dzīvot, viņš to dara caur jums, bet jūs pat vēl neesat iemācījušies viens otru saprast. Gluži pretēji, jūs ietiepīgi centāties viens otru apspiest, un jūsu attiecību rezultāts ir pašu bērns. Ja attiecības pasliktinājušās, varat vainot, ko vien gribat, bet tādējādi visu tikai sajauksiet. Un, ja jūsu otrais vai trešais bērns izrādās labāks, viņš vai nu pieder pakļāvīgo tipam, kas dvēseles dziļumos glabā slikto, lai reiz kaut kad vēlāk, bet daudz sāpīgāk jums pierādītu to pašu.

Bērna ieņemšanas brīdis pēc būtības ir konkrētās fiziskās dzīves sākotnējā enerģija. Katrs bērns piedzimst citā laikā. Atcerieties, ko jutāt, bērniņu ieņemot: tajā brīdī viens otru mīlējāt vai gluži pretēji — ienīdāt. Varbūt pakļāvāties pienākuma jūtām. Vai varbūt gribējāt atbrīvoties no spriedzes…

Es ne vienu vien reizi esmu vērojusi, kā bērns, redzēdams, ka attiecības starp vecākiem pasliktinās, atdod visu savu enerģiju. Vecāki to nesaprot, necenšas sevi mainīt, viņi vienkārši bauda labo, kura vērtību nespēj noteikt. Viņi neko nesecina, jo nezina. Tomēr dzīves likumi ir bargi — ja nezina, jāiemāca, un piedzimst slims bērns. Viņš viens nespēj piepildīt trīs cilvēkus ar savu vārgo mīlestību. Vēl būdams mātes miesās, bērna gars apguvis dzīves patiesību, ka sevi upurēt nav pareizi; pirms sākt palīdzēt citiem, vispirms pašam jāklūst stipram. Viņš apguvis arī to, ka visu darīt citu vietā ir kļūda, par ko vēlāk būs jānorēķinās. Bet vecākiem, kopjot bērnu-invalīdu, jāsaprot, kas notiek, ja pats ar prātu nemāki parūpēties par savu dzīves laimi.

Visas kļūdas jāizprot. Tikai tad piedodot var aizdziedēt brūces. Ja vecāki noliedz savas kļūdas, tas ir tāpat, kā darīt sliktu.

Daži labo pārveido sliktajā, lai kāds arī botu cēlonis vai mērķis, vienkāršāk sakot, kas dara sliktu, tas dodas atpakaļ. Un to dara tik ilgi, līdz gūst pamatīgu, sāpīgu mācību stundu, kas ļauj pareizi secināt. Ja to nesaprot šajā dzīvē, tas jādara nākamajā, bet jau caur daudz lielākām ciešanām. Tā, izpērkot slikto, apgūst dzīves gudrību.

LUTINĀT BĒRNUS IR BĪSTAMI

īpaši grūti ir tiem, kam dzīves labumi tiek pienesti uz paplātes, kuru vietā visu paveic vecāki un kam nav ne jausmas par dzīves negatīvajām pusēm. Šie ļaudis, sliktu nedomādami, iet kā saules apžilbināti un pat nepamana, kad iekrīt bedrē. Tā viņiem tiek pasniegta mācību stunda, ka pārlieku labais — tas arī ir sliktais.

Bērns, ko cel debesīs, kura bērnišķi tīro garu uztver kā nebijušu ģenialitāti tikai tāpēc, ka viņš ir vecāku sapņu īstenošanas līdzeklis, pamazām zaudē vēlēšanos turpmāk attīstīties. Viņš arī tāpat ir labāks nekā citi. Ar gribu apveltīts bērns, kuru vienmēr un visur vecāki izbīda uzmanības centrā, var krasi izrauties no pērtiķiskās mīlestības valgiem, nodarot sāpes abām pusēm. Viņam vajadzēja atbrīvoties no tā, kas viņu nīcināja ārā. Stāvoklis kļūst ļauns, kad viņš ļauj sevi apžilbināt uzslavu saules spožumam.

Šāda nelaime visbiežāk piemeklē gados vecu vecāku bērnus un to vecāku bērnus, kuri bijuši savu galēji godkārīgo vecāku padevīgie bērni. Lai gan bērns pats izvēlas savus vecākus, tomēr vecāku pienākums ir pareizi palīdzēt bērnam nostāties uz kājām. Pretējā gadījumā jūsu bērns izrādīsies bezpalīdzīgs, vienaudžu nicināts, dzīvei nepiemērojies radījums, kas jau pret pirmo šķērsli tā sasitīsies, ka gan viņa, gan vecāku sapņi sabirs pelnos.

Bērniem jākļūst pieaugušiem, nevis uz visiem laikiem jāpaliek bērniem. Un nav jāaizmirst, ka mēs visi apgūstam laikmeta mācību stundas, piemēram, kas ir neaudzinātība, iedzīvošanās kāre, nodevība, negodīgums, cīņa par varu, varmācība un daudz citas.

Cilvēkam, kas bēg no dzīves, dzīve sevi demonstrēs visā savā negativitātē.

Bērnam jāizzina sliktais, lai tā priekšā justos pārliecinoši.

Daudzi vecāki vadās pēc principa: es negribu, lai mans bērns ciestu tikpat daudz kā es. No laba vēlējuma nemanāmi izaug lieka aizbildniecība, un vecāki sāk dzīvot bērna dzīvi — mācās viņa vietā uzdevumus, palīdz apģērbties, ēst, mazgāties, sakārtot spēles utt. Mīlošu vecāku pārliekās rūpes var parādīties tik dīvainās izpausmēs, ka zūd bērna dzīves jēga. Tad vecāki ierodas pie ārsta un žēlojas: bērns ir tik bezpalīdzīgs un nespējīgs pieņemt patstāvīgus lēmumus, ka īsts cilvēks no viņa neiznāks.

Tieši pārlieka lutināšana dara cilvēku naivu un sadzīvē bezpalīdzīgu. Audzinādami bērnu ticībā labajam un noliedzot slikto, vecāki nolemj viņu bojāejai. Bērnam jāizskaidro dzīves jēga, konkrētā situācija, jāiemāca piemēroties dzīvei. Viņam jāiemāca izprast sliktā audzinošais uzdevums — uzsverot, ka sliktais ir un būs, jo bez sliktā nav labā, bet, ka sliktais nemitīgi gaida, lai to izlabotu.

Bērnam nepieciešami šķēršļi un piepūle, nepieciešams pārbaudīt savus spēkus un novērtēt sevi ar cieņu. Pretējā gadījumā pirmais nopietnais pārbaudījums izrādīsies nepieveicams. Rodas nulles — visbīstamākā — situācija, jo tā ir apātija, depresija, gribasspēka zudums dzīvot tālāk. Un, ja vēl šie cilvēki zina, ka par viņiem rūpējas vai jārūpējas pēc likuma, viņi savā labā pat pirkstiņu nepakustinās. Bet to, ka citiem tāpēc mēdz būt grūti, viņi nepamana, jo tā mājās audzināti — viņu vietā visu vienmēr darījuši citi. Ja kāds tiem lūdz palīdzēt, viņi aizbildinās ar slimību, viņos nav galvenās dzīvības pazīmes — virzības.

Cilvēki bez gribas pat neuzdrošinās domāt. Viņi klimst pa pasauli, kamēr kājas klausa, un pārtiek no citu žēlastības. Labākajā gadījumā savās likstās vaino citus, tādejādi vēl vairāk postīdami savu ķermeni. Šim mazajam labajam seko sliktais — pilnīga apdzišana, bezspēks, iznīcība.

Kad šādu situāciju vēroju pirmo reizi, neticēju savām acīm. Gara auguma vīrietis, izbijis sportists, bet tagad bezpalīdzīgs, nocietinājies cilvēks. Sports viņam bijusi iespēja tikt pie goda un slavas. Tas ir visizplatītākais paņēmiens, kā izkalpoties mīlestību, bet, ja šāds cilvēks sporto, viņš tālu netiks, jo vienā brīdī uzvaru viņā nomāks bailes mani vairs nemīl. Tajā brīdī viņš jūt, ka viss ir zaudēts. Šādu cilvēku sāk iznīcināt depresija. Viņa apbrīnojamais gribasspēks bija tikai līdzeklis, lai atbrīvotos no bailēm, bet viņš to neapzinājās.

Kad sportists savu ķermeni trenē ar prieku un sagādā apmierinājumu publikai, viņu gaida ilga un rezultatīva sportiskā karjera. Viņš arī pārējos rada aizrautību attīstīt savu ķermeni. Bet, ja pirms starta sportists sāk nervozēt, t. i., baidīties, vina enerģija bloķējas, un tiek gūts atbilstīgs rezultāts. Un, ja viņš vēl uz sevi sadusmosies vai sāks vainot citus, garantēta trauma vai slimība.

Sports — tā ir cīna par uzvaru, kurā kāds cenšas būt labāks par citiem. Stiprs un nemitīgā attīstībā ir tas, kurš ķermeni attīsta savam priekam, cīnās pats ar sevi, savu tagadējo līmeni salīdzina ar vakar sasniegto un izbauda sava ķermeņa iespējas. Attīstot ķermeni no pareizu principu pozīcijām, sportists sasniedz maksimumu.

Toties tas sportists, kurš sāncensim vēl sliktu, piemēram, traumu, lai tikai uzvarētu, pats saņem to, ko otram vēlējis. Trauma piemeklē cilvēku, kurš dvēselē nes dusmas. Es negribu apgalvot, ka visas sporta traumas rodas no nelabvēlības pret sāncensi, kuru bieži pat dēvē par draugu. Dusmu savdabība raksturo gūto traumu vai citu neveiksmi. Visi dusmu pilnie aizvainojumi pret treneri, iespējām, apstākļiem, algu… Lai tas paliek sportistiem pārdomām.

Cilvēkam raksturīgas dusmas domās pat uz visdārgāko un neaizsargātāko, pat zīdaini, ja tas traucē kaut ko dabūt, kaut vai mirkli atpūtas. Un pēc brīža domas autoram pat prātā neienāks, ka vina doma varēja būt nelaimes cēlonis. Tai seko kopīgi pārdzīvojumi un vainīgā meklējumi.

Tipiska nulles stāvokļa slimība ir izkaisītā skleroze — Sclerosis multiplex.

Dažos vārdos sakot, tā ir tāda cilvēka slimība, kas atmetis sev ar roku. Tā rodas kā atbilde uz dziļi slēptām skumjām un bezjēdzības izjūtu. Ilgu gadu fiziska pārslodze ar mērķi sasniegt kaut ko loti vērtīgu iznīcina dzīves jēgu. Saslimst darbaholiķi, kas nesaudzē ne sevi, ne citus, bet k|ūst arvien ļaunāki, ja plāni nepiepildās. Saslimst sportisti, kam par spīti īpašai trenētībai un pilnīgai atdevei sportam, veiksme izslīd no rokām.

Šī smagā tradicionālajā medicīnā nedziedināmā slimība rodas no zaudējuma sāpēm un dusmām, kad cilvēks nesaņem to, pēc kā tiecies. Kamēr viņam neradīsies vēlēšanās palīdzēt pašam sev, vēlme mainīt savu domāšanas veidu, izveseļoties viņš nespēs. Jo ilgāk viņš nolēmis smieties par dzīvi un tā slēpt savas dusmas pret dzīves netaisnību, jo bezcerīgāk sabrūk viņa muskuli. Tiem, kas paši grib kaut ko darīt, varēs palīdzēt.

1 Fiziski stiprāki ļaudis ir visvājākie dvēselē. Fiziskā spēka attīstību parasti sāk bērnībā kultivētās atbildības jūtas = pienākuma izjūta = vainas izjūta. Apelēšana pie bērna sirdsapziņas iedarbojas, un bērns sāk censties no visa spēka. Sevis piespiešana kļūst par ieradumu, jo mērķis vēl arvien nav sasniegts. Pārslodze slavas, ievērības, bagātības un citu iespējamo mērķu vārdā patiesībā ir mīlestības izkalpošanās. Pēc katras neveiksmes klusi un nemanāmi pieaug bailes mani nemīl, un vienā brīdī rodas bezjēdzības izjūta.

Pārmēru izaugusī atbildības izjūta iznīcina dzīves jēgu — mīlestību — un tās centrālo orgānu — sirdi. Samazinās audu asinsapgāde arī sirdī. Mazinoties sirds darbspējām, sākas pārslogoto audu — muskuļu sadilšana. Savulaik neierobežotais dzīves valdnieks kļūst bezpalīdzīgs un nevarīgs, jo sasprindzinājies tikai un vienīgi milzu rezultātu sasniegšanai. Tas ir loģisks rezultāts, ja cilvēks dod tikai tāpēc, lai saņemtu.

Gribu atgādināt: seksuālā enerģija ir kaisle. Kaisle nostiprina muskuļus. Seksuālās enerģijas centrs atrodas krustu kaulā. Krustu kauls atrodas ekonomisko problēmu ietekmes sfērā. Ekonomika ietekmē jebkuru materiālās darbības jomu, arī sportu. Dusmas iznīcina muskuļus un traucē to funkcijas. Tātad šīs slimības cēlonis ir šo stresu sablīvēšana un uzkrāšana sevī. Uzsveru — īpaši, ja tie paslēpti loti dziļi un sākotnēji tiek noliegti.

Kad slimība ir sākumstadijā, šādi ļaudis netic, ka viņus neizārstēs. Pārsteiguma pilnais smaids bezkaislīgā cilvēka sejā apgalvo, ka ar mani tā nenotiks, es taču esmu labs. Šādos cilvēkos nav labā un sliktā izpratnes, kontrastus vini neizprot. Nepastāv vēlēšanās apjēgt dzīvi.

Šai slimībai ir pakļauti jauni cilvēki. īpaši bezcerīgi pret palīdzību izturas vīrieši, jo, rodoties impotencei, vini zaudē dzīves jēgu. Kā likums, pirms saslimšanas vini izcēlās ar sevišķu seksualitāti. Ne mazākā gribēšana turpināt cīnu, vienaldzība pret citiem, gribasspēka un intereses par dzīvi trūkums dzīvi apliecinošā cilvēkā rada šausmas. Bet, ja kas dzīvē vēl interesē, tad tas ir neveselīgs. Vini neuzskata, ka ar tiem kaut kas nav kārtībā, un neizrāda ne mazāko vēlmi kļūt gudrākiem.

Bieži par vinu izveseļošanos vairāk domā piederīgie, jo arī vinu spēki ir tuvu izsīkumam. Palīdzēt gribētāju pacietībai pienāk gals, it sevišķi, ja palīgi ir kareivīgā tipa. Vini nesaprot, kā cilvēks nespēj pat padomāt, nemaz nerunājot par to, ka neko nedara sevis labā. Un nesaprot tāpēc, ka nav brīnumlīdzekļa, kas viņu pieāķētu klāt, — sāpju. Sāpes ir brīnumlīdzeklis, kas modina saprātu.

Katrai medaļai ir divas puses. Labi, ja cilvēki ir ar mieru palīdzēt, bet, ja rūpes un žēlošanu pārspīlē, cilvēks, kam palīdz, kļūst slinks. Palīgam jāsaprot, ka, ar labestību salaužot sāpju nūju, viņš dara sliktu. Piemēram, var pats saslimt. Bet ari tādai likstai ir labā puse. Ja palīga vairs piepeši nebūs blakus, no pārbīļa slimnieks var pareizi pārdomāt nākotni. Sākdams pareizi izvērtēt dzīvi, cilvēks izārstējas. Par izdziedināšanās brīnumiem jūs jau esat dzirdējuši.

Bet, ja mīkstčaulīgajam slimniekam ir rezerves izeja jaunas apteksnes personā, iepriekšējās zaudējums viņu īpaši neuztrauc. Šādus cilvēkus raksturo arvien pieaugoša neemocionalitāte. Visilgāk noturas dusmas — aizvainojums, ka nevienam nav daļas par nabaga cietēju, biedēšana ar savu nāvi, draudi atmaksāt viņsaulē (dīvaini, ka to saka tieši tie, kas netic aizkapa dzīvei), prasības izpildīt nereālas vēlēšanās utt. Vārdu sakot, šie slimnieki kļūst par despotiem. Bet viņu mājinieki vainas izjūtas un baiļu dēl pārvēršas neirastēniķos, kuru saprāts vairs nespēj pieņemt skaidru padomu.

Šāda muskuļaudu sabrukšana parasti mēdz būt loti kareivīgas mātes bērniem. Mātes cīnītājas dusmas, viņas vēlēšanās pārspēt citus nomāc ģimeni un iznīcina bērna muskuļus, lai gan pati māte meklēs vainu vedeklā vai znotā. Tā vietā, lai apvienotu spēkus slimnieka glābšanai, pie viņa gultas izraisa skandālus.

Ja palīgs uzdrošinātos izprovocēt slimniekā spēcīgas bailes vai dusmas, rezultāts varētu būt ātra izveseļošanās, tomēr iespējama arī nāve. Ja palīgs piedodot atraisīs bailes, ka slimnieks var nomirt pēc viņa teiktā, tad slimais nenomirs pat pēc smagas psihiskas traumas, bet varbūt atveseļosies.

Šo laužu patiesā būtība, kas izraisa slimību, ir dusmas, kas uzkrājas, no viņiem kategoriski pieprasot pašu pūliņus. Nemitīga dvēseliska vai fiziska pārslodze mājās, skolā, darbā, pret ko cilvēks neuzdrošinās protestēt un kas viņam klusējot liek sevī krāt dusmas, tagad cilvēkā radījusi iespējas vairs nepūlēties, jo nu viņš ir slims. Viņa zemapziņā mājo bailes izveseļoties un bailes atbrīvot savas dvēseles sāpes. Viņš mēģinājis pierādīt, ka ir kā vērts, bet viņa centienus neviens nav novērtējis.

Kāds jauns cilvēks, kas sirga ar muskuļu atrofiju, man atrakstīja vēstuli, ka tikai tagad sapratis, cik pamatīgi viņā ieķērusies augstprātība attiecībā pret citiem un kā tā palielinājusies. Viņš sevi uzskatīja par labāku nekā pārējie un par to bija gatavs cīnīties, lai ko tas maksātu. Cilvēkus viņš ne par ko neuzskatīja, bet alka slavas un varas. Slimība pie viņa ieradās, lai palīdzētu novērst dvēseliskas augstprātības pārtapšanu ārējā varmācībā. Viņš jutās pateicīgs slimībai un atrada izveseļošanās ceļu. Ļoti bieži slimība ierodas pie cilvēka, lai neļautu viņam vēl vairāk kļūdīties.

Visas slimības sākotni rod ģimenē. Bērna mīlestība pret vecākiem dažkārt mēdz būt tik liela, ka vini neiebilst ne pušplēsta vārda. Bet, ja ko saka, tad pēc principa: prātā viens, uz mēles kas cits. Līdzīga uzvedība raksturīga arī šāda slimnieka vecākiem. Mūsdienās tā bērniem māca pieklājību. Šāds noliegums īpaši raksturīgs jauniem vīriešiem, kuru mātes dzīvojušas bērnu labā un darījušas visu vinu gaišai nākotnei, tajā pašā laikā slēpdamas savus uztraukumus, sarūgtinājumus, dusmas utt. Ja māte nesaprot dabas likumus, to nespēj arī bērns. Nāksies mācīties caur ciešanām.

Mums visiem mācīts sēdēt uz pulvera mucas, lai tikai neizrādītos nepieklājīgi. Ieradums mānīties ar pieklājības smaidu uz lūpām ir dzīvībai nepieciešama krāpšanās, bez kuras vēl nesen nekādi nevarēja tikt dzīvē uz priekšu. Valdīja šāda attaisnošanās. Šobrīd darām to pašu, tikai daudz lielākā mērā, lai radītu labu iespaidu. Vienīgi nu vainu neuzvelt valsts iekārtai. Jo jautājuma būtība nav valsts iekārtā. Naudas vara un slavas spožums — lūk, kas jauc ļaužu prātus.

Jo taisnāks cilvēks, jo viņam grūtāk mānīties, saglabājot godīgumu. Viņš arvien biežāk vēlas atmest visam ar roku un padoties… Jaunā paaudze manto vecāku stresus, un palīgā ierodas izkaisītā skleroze. Nu vecākiem ļauts redzēt sava nepareizā domāšanas veida rezultātu un izpirkt savas kļūdas, pacietīgi kopjot slimnieku. Tikai pareizi domājošs cilvēks ir patiesi stiprs. Dzīve māca, ka nākotne pieder stiprajiem, bet tiem, kas samierinājušies, jāiet cauri ciešanām, lai stipri kļūtu nākotnē. To var darīt uzreiz, bet, ja to tūlīt nesaprot, nākamajā dzīvē lemts bargāks pārbaudījums.

Izlutinātība, kas raksturīga bērniem, kuru mātes baidās, ka tik ar bērnu kas nenotiek, jo vina jūtas vainīga otra — slimā — bērna priekšā, var pastāvēt slēptā formā līdz brīdim, kamēr vajadzēs pieveikt pirmo šķērsli. Piemēram, skolotājs aizrāda bērnam par sliktu uzvedību. Pie mazākās piezīmes izlutinātā bērnā var uzliesmot atriebtkāre, un viņš ar to sāk terorizēt skolu, ģimeni, bet vēlāk — sabiedrību. Meiteņu atriebība izpaužas tiecībā citus pazemot. Puikas liek lietā dūres. Zēniskas dusmas noplok, kad otram no deguna sāk tecēt asinis. Meiteņu dusmas tik ātri vis nepāriet, jo nepieciešamība kādu pazemot arvien pieaug.

Jo gudrāks bērns, t. i., jo viņam labākas atzīmes, jo viņš sevi uzskata par labāku nekā citi. Jo vairāk ar gadiem gūst privilēģijas, jo grūtāk atbrīvot šī bērna agresivitāti.

Palīdzēt — tas ir pirmais mātes pienākums, lai gan dzīve rāda, ka daudz vairāk par bērniem rūpējas skolotāji. Cienījamie skolotāji! Dzeniet prom visas sliktās domas par šādu bērnu un viņa māti, un jūsu pūliņi vainagosies panākumiem. Un ziniet, ka bērnā vienmēr jaušas viņa mātes raksturs, turklāt pastiprinātā izteiksmē, bet šis bērns ir arī jūsu skolotājs. Caur viņu jūs mācāties saprast šāda tipa cilvēkus un ar viņiem kontaktēties. Ja pratīsiet iemīlēt viņu kļūdu dēl, jūs mācību stundu apgūsiet.

Bērns, kurš grib dzīvot loti labi, kļūst prasīgs. Ja kaut ko nedabū, apvainojas, jo viņam tas nozīmē to pašu, ja par viņu nerūpējas, nemīl utt. Viņš ņem piemēru no materiāli labāk nodrošinātiem vienaudžiem, dvēseliskās vērtības tam ir vienaldzīgas. Kāpēc viņiem viss atļauts, kāpēc man nedod, vai es būtu sliktāks? Vecāku saslavētais ģeniālais bērns kļūst par zubrītāju, kas zaudē spēju loģiski domāt, jo viņam ar atzīmēm jāizpelnās mīlestība un materiālie labumi. Tomēr dzīvē loģiskā domāšana ir panākumu pamats, grāmatu gudrību citēšana neko nedod, tās jāpiemēro praksē.

Pārlieku prasīga bērna prāts pakāpeniski kļūst trulāks. Sarūgtinājums ielaužas viņa ego. Beigu beigās meitenes metas dzīves atvarā, sapņodamas tikt pie bagāta, gudra, skaista, ievērojama, veiksmīga vira. Jaunekļi meklē tieši tādu pašu sievu, bet, cietuši neveiksmi, sāk remdēt dvēseles sāpes cigaretēs, alkoholā, narkotikās un citās vīrišķīgas drosmes izpausmēs, līdz pat noziedzībai. Vai attaisno sevi ar slimību, kuras dēļ jālieto nomierinoši un citi psihoterapeitiski preparāti. Arī tā ir narkomānija. Visnotaļ tradicionāla kombinācija: māte — alkoholiķe, bērns turas uz kājām ar trankvilizatoriem, un otrādi. Jebkurā gadījumā neirastēniķis ir tas, kurš ar pirkstu rāda uz alkoholiķi. Tā vai citādi, abi šķīrušies no prāta aiz bailēm un dusmām, ka nekas nav tā, kā es gribētu.

Bet arī tā dēvētie kārtīgie vecāki, kas pārlieka delikātuma vārdā cenšas bērnam nenodarīt sāpes, kādā jaukā dienā var konstatēt, ka ir izaudzinājuši dzīvi noliedzošu, kaprīzu un prasīgu bērnu. Viņi nav pratuši ieaudzināt patiesumu, godīgumu, prasmi rēķināties ar cita viedokli. Tiesa, viņi pamanījuši nepatiesumu, viltību, godkāri, noslēpumainību, tomēr cerējuši, ka tas viss pāries. Šie vecāki baidās kaut muti paplest, lai nosodītu bērnu, jo zemapziņā vai apzināti baidās, ka bērns iemetīs sejā viņu pašu trūkumus. Mūsdienu cilvēkam taču gribas, lai viss izskatītos pēc iespējas labāk. Savu spēku pārbaudi un varonību uztver kā no modes izgājušu anahronismu. Norāde uz paša trūkumiem var izraisīt iznīcinošas sekas, tāpēc labāk dzīvot aklam.

Cilvēkam, kas tiecas pēc ļoti labā, bailes mani nemīl, mana mīlestība nevienam nav vajadzīga izrādās stiprākas nekā tiem, kam gana ar mazumiņu. Cēla mērķa vārdā labs cilvēks sagūsta dabu, dzīvniekus un pats sevi, bet ļaundari saskata citos cilvēkos. Vērtēdami neizdevušos bērnu dzīvi, vecāki saslimst, bet to, ka paši ir tās cēlonis, pat neiedomājas. Virji taču audzinājuši bērnus patiesā mīlestībā.

Bērns izvelk gaismā savu vecāku slēptās īpašības. Mēs kā nekā ticam tikai tam, ko redzam. Kas iemācījies atzīt savu slēpto negativitāti, tas nemēģina izrādīties labiņais.

PAR LABO CILVĒKOS

Kā mēs visi gribam būt labi, nesaprotot, ka jau tāpat esam gana labi! Pat tie, kas jūt, ka nevienam vairs nav vajadzīgi, uzbudinājumā un dusmās izspļauj: „Bet es gribu būt slikts! Es gribu darīt sliktu!“

„Lieliski, tevī vismaz ir degsme. Tāpēc jau visi esam piedzimuši, lai slikto pārvērstu labajā, bet tas, ka tu tik tieši par to runā, liecina, ka esi godīgs. Kāda nozīme tam, ka tu to nezināji un tā gribēji izpaust protestu,“ es saku agresīviem bērniem.

Lai slikto padarītu par labo, vajag tikai mazliet zināšanu, un drīz visas kļūdas ir izlabojamas. Bet pamēģini kaut ko iztaisīt no mānīgi labā…

Vēlme būt labiem, kas mājo labajos cilvēkos, viņus padara aklus. Darbā man bieži nācies pabrīnīties, ka cilvēki steidzas nosaukt sevi par labiem, pirms mēs vispār sākam sarunu par šo tematu. Bailes mani noturēs par sliktu pieder paniskajām bailēm, bet tās prasa un lūdz izvirzīt labo. Tradicionālais priekšstats par labo un slikto nodara sāpes tam, kas atbilstīgi savam šībrīža noskaņojumam pats citus iedala labajos un sliktajos. Pat daudzi, kas izlasījuši pirmo grāmatu „Debesis cilvēkā jeb Dzīves mācība“, pagaidām nespēj izprast pretējību vienotības likumu. Grāmatas sākumā es uzsvēru: ja kāds to vēl nav sapratis, lai izlasa vēlreiz. Bet vai labam cilvēkam ir laiks pārlasīt? Viņam taču jāsteidz darīt labu!

Es nemitīgi atkārtoju: nav vainas, ir kļūdas, no kurām mācīties esam šaisaulē ieradušies. Bet šie mani vārdi atlec ka zirņi pret sienu. Tāpēc nākas vēl un vēlreiz atkārtot vienu un to pašu.

Visgrūtāk dzīves filosofiju skaidrot cilvēkam, kam pieņemams vienīgi kategoriski nemainīgs lēmums, kas turpmāk nav apspriežams: „Es esmu labs cilvēks. Es nekad nevienam neko sliktu neesmu darījis vai teicis. Es vienmēr visu pacietīgi paciešu, lai gan mani bieži apvaino.“

Es esmu labs, un viss!!!

Labāk atkārtosim vēlreiz. Atkārtošana — zināšanu māte.

Nav ne sliktā, ne labā.

Viss gluži vienkārši pastāv kā labais un sliktais.

Katrai parādībai ir divas robežas — labā un sliktā. Tikai tā pastāv jebkurš veselums, citas iespējas nav. Kas ar to nesamierinās, tas dzīvo akls un mācās caur ciešanām.

Arī cilvēks ir vienots veselums.

Katrā cilvēkā ir 49% sliktā un 51% labā.

Visos bez izņēmuma, citādi mēs nebūtu cilvēki.

Kas saslimis, tā dzīvē noteikti kaut kas izjucis, tam sliktā procents par dažām desmitdaļām lielāks un labā procents par tikpat desmitdaļām mazāks. Ja sliktais pieaug līdz 50%, iestājas nāve, un tā sliktais kļūst labs. Garam ķermeņa nāve ir izeja brīvībā.

Cilvēkiem, kas baidās no nāves, šādas runas var šķist dzīves svētuma zaimošana. Piedodiet man un pacentieties iemācīties labāk saprast dzīves būtību. Cilvēks, kas apguvis visas savas tagadējās dzīves mācību stundas, grib aiziet, t.i., nomirt. Apkārtējie viņu nespēj saprast, kamēr paši nodzīvo līdz šim mirklim.

Man bijusi tā laime vērot dažu šādu cilvēku nāvi: viņi mierīgi noslēdza rēķinus ar dzīvi, atstāja mantiniekiem iekrātos niekus, kad nāve pēc viņiem pastiepa savu roku. Kāds mirējs pavaicāja, cik pulkstenis, pāris minūšu padomāja un teica: „Tas Kungs sauc mani pie sevis.“ Sakrustojis rokas uz krūtīm, dziļi ar troksni izelpoja. Un cilvēka vairs nebija. Tāda bija patiesa kristieša nāve.

Es biju klāt arī patiesa komunista nāves bridi. Pirms aiziešanas viņš vēl domāja par rītdienu. Arī viņš ticēja labajam, ticēja mīlestības spēkam. Tieši to nepateica, bet viņa šķelmīgo, ar pēdējiem spēkiem izmocīto smaidu pavadīja vārdi: „Es jau neaizeju pavisam.“ Pēc piecām minūtēm viņa vairs nebija. Tas bija mans tēvs.

Mūsdienās ļaužu vairākums mirst lielās mokās, t. i., aiziet, līdz pēdējam mirklim mācoties caur ciešanām. Viņu neatbrīvotās dusmas sagādā elles mokas.

Cilvēki, kas iemācījušies piedot, līdz pēdējam brīdim dzīvo pilnvērtīgi un interesējas par nākotni, jo zina, ka ar katru elpas vilcienu taisa tiltu pretī savām nākamajām dzīvēm. Viņi aiziet dažās minūtēs, viegli atbrīvojoties no fiziskā ķermeņā. Skaistāku nāvi nevar vēlēties.

Kas piedod nāves bailēm un lūdz piedošanu bailēm, tas atbrīvo sevi no bailēm un bailes no sevis. Mēs un mūsu bailes ir tie paši cietumu uzraugi un cietumu kameras.

Mūsu dzīve ir spēle to divu procentu robežās, kas palikuši starp 49 un 51.

Kam spēles noteikumi skaidri, tas spēlēs ilgi un laimīgi. Kas likumus nezina un neievēro, tā dzīve mēdz būt ļoti īsa vai, pretēji, ļoti gara, bet ciešanu pārpilna.

Jūs jau zināt, ka viss kustībā esošais ir mīlestības enerģijas būtība — mūžīgais; viss nekustīgais pēc būtības ir negatīvā enerģija — iznīcībai pakļautais. Mūsu fiziskais ķermenis pakļauts iznīcībai, tātad tas ir negatīvās enerģijas sakopojums.

Loģiski spriežot, tādējādi tievos cilvēkos negativitātes mazāk, bet resnos vairāk…???

Tā ari ir. Tikai tievajos arī mazāk pozitīvā, toties resnajos — vairāk. Attiecība 49:51 saglabājas visu to laiku, kamēr dzīvojam. Dzīve jau ir virzība pa ceļu, kurā slikto labojam. Viens iet ātrāk, cits — lēnāk, bet, kamēr ejam, dzīvojam. Nekustīgums ir bojāeja.

Tātad visi esam vienādi, lai gan esam pieraduši kādu dēvēt par labu, kādu — par sliktu. Esam pieraduši vērtēt pēc ārējām pazīmēm. Krāpjam sevi un citus, bet pēc tam ciešam.

Es iedalu cilvēci divās polārās grupās:

□  labi sliktie = melīgi labie;

□  slikti labie = melīgi sliktie.

Pārējie ir vairāk vai mazāk līdzsvaroti, bet viņu skaits nemitīgi samazinās. Padziļinoties Zemes krīzei, pieaug galējību pakāpe.

Jo vairāk palielinās materiālā labklājība, savas galvas glaudīšana un uzslavu gaidīšana no citiem, jo vairāk pieaug melīgi labais. Tikai strauji audzējot garīgās vērtības un turot tās godā, var kaut kā līdzēt.

Lai līdzsvarotu melīgi labo pasaulē, pastāv melīgi sliktais, ko melīgi labie parasti dēvē par noziedzniekiem.

PAR LABU DAROŠAJIEM LABDARIEM

Labi sliktie jeb melīgi labie ir tie, kuru labais vērsts uz iekšu. Pie tiem pieder tā dēvētie labdari, kuru labestība visbiežāk ir skaista, delikāta, pieklājīga, bet parasti nevietā, neiederīga, nepieņemama, uzmācīga, kaitinoša, bezjēdzīga utt. Parasti šie cilvēki citiem un visai pasaulei vēl labu, tikai nesaprot, ka viņu labais nav labs pārējiem. Iespējams, ka citam tajā bridi gluži pretēji nepieciešams sliktais, lai apgūtu tieši tagad vajadzīgo mācību stundu.

Piemēram, šāds labdaris, ne brīdi sliktu nedomājot, piekrišanu neprasījis, var cilvēku tā piestūķēt ar trifelēm, ka tam kļūst nelabi, bet pats justies laimīgs. Viņš nepamana, ka otrs izmocītu skatienu jau jūtas kā nožmiegts. Cilvēks ēd pēdējiem spēkiem, lai tik pirmajam būtu patīkami, bet vina gremošanas trakts gan domā citādi.

Ikvienam cilvēkam, kas vēlas būt labs, jāatceras, ka manam labajam nav obligāti jābūt pa prātam vai pie sirds citam cilvēkam. Tā viņš turpmāk izvairīsies no sarūgtinājumiem.

Labdaris parasti nepamana, ka apkārtējos par cilvēkiem neuzskata. Slavenos, ievērojamos un savējos viņš vēl pamana, bet tā dēvētos nenoderīgos — ne. Aprūpēdams vienu, samīda citu, un neuzdrošinies pat iepīkstēties!

Labdaris sevi uzskata par labu, bet citus — kā likums — par sliktiem. Tā kā citi klusē, jo arī viņi grib būt labi, šim cilvēkam nerodas ne jausmas par savām kļūdām. Ja viņam iemet sejā patiesību, labdaris sāk kustināt smadzenes, un var gadīties, ka no viņa patiešām iznāks labs cilvēks, lai gan, neko darīt, ārēji rupjš. Bet tā jau ir medaļas otra puse.

Labdaris labo palaiž vējā, negūdams vēlamo rezultātu. Viņš nekad sevi nemierina, ka vismaz viens darbiņš izdevies. Labdaris ir ar mieru gabaliņos sadalīties, ka tik viss izdotos. Diemžēl dzīve nav vienīgi labais. Dvēselē krājas sarūgtinājums, un cilvēks nocietinās. Parasti dusmas skali neizpauž, bet ar laiku arī prieku ne. Slepenās dusmas var būt paslēptas tik dziļi, ka visizmanīgākais provokators jutīsies vīlies. Patiesi vēlēdamies darīt labu, cilvēks jūtas sarūgtināts, kad viņam rāda kļūdas. Man nācies redzēt, kā šāda cilvēka dusmas parādās tikai viņa mazbērnā, jo bērnam iemācīts maksimāli sevi turēt grožos. Divu

paaudžu dusmas izšļakstījušās uz āru trešajā paaudzē epilepsijas veidā.

Labdaris parasti uzņemas visu atbildību, par katru cenu tiecas sasniegt mērķi, viņš ir patriots, kam raksturīga savas vainas atzīšana neveiksmes gadījumā un nemitīga spēku mobilizēšana tā vārdā, kas vēl būs, lai ietu uz priekšu. Pārpūlei parasti seko depresija, jo citi nav novērtējuši viņa sasniegumus pēc nopelniem. Depresiju palīdz noņemt ēdiens un dzērieni. Savukārt kalorijas palīdz pastiprināt smago bruņojumu nākamajam uzbrukumam.

Lai gan šādu cilvēku labais mēdz būt loti liels, to tērē pa tukšo un nesasniedz mērķi. Patiesi labais ir tas, kas tiek pieprasīts. Kamēr laba vēlošais un darošais cilvēks nebeigs būt labdaris — varmāka, viņa labo tērēs bezjēdzīgi un velti. Lai līdzsvarotu notērēto labo, sāk uzkrāties pakāpeniski pieaugošā negativitātes masa, īpaši dusmu veidā.

Dusmas padara cilvēku resnu.

Dusmas uzkrājas taukaudos.

Cilvēka negativitāte pieaug nemanāmi. Ļaudis aprod, ka labdaris dara labu, un slikto viņā noteikti uzreiz nepamana. Sliktais savu posta darbu veic pamazītēm, kas galu galā izpaužas kā pilnīgs garīgs un fizisks sabrukums. Šādi ļaudis žēlojas par likteņa netaisni gumu, jo viņi jau nekā slikta nav darījuši. Un tas viss vienīgi tāpēc, ka cilvēki neapzinās: nemēdz būt labā bez sliktā. Bet, kas to izprot, nedēvē sevi par labu un uz citu nerāda ar pirkstu.

Esmu pārliecināta: ja šo lappusi lasīs labdaris, viņš tai ātri pārskries ar acīm, jo šis rindas uz viņu it kā neattiecas. Šo laužu kategorijas tipiski pārstāvji ir sievietes un resnīši. Diemžēl to skaits pieaug uz vīriešu un tievo cilvēku rēķina.

Aptaukošanās problēmu ir bezjēdzīgi risināt ar zālēm. Tiesa, ar milzu piepūli, pašmocībām un nomācot apetīti uz

kādu laiku svaru var samazināt, bet šādā gadījumā cilvēks klust par ķermeņa vergu. Atbrīvodamies no liekā svara, cilvēks atbrīvojas no kauna parādīties sabiedrībā, bet citi stresi jau saglabājas, ieskaitot tos, kas izraisīja aptaukošanos.

Daudzi resnīši baidās lietot novājēšanas līdzekļus, jo zemapziņā bīstas zaudēt pretošanās spējas. Kā nekā dusmas baro cīnasspēju. Kas ar varu nomāc bailes un patīkamas ārienes dē| valda pār ķermeni, neprazdams atbrīvot bailes un dusmas, tam vēlāk to nāksies nožēlot.

Tāpēc cilvēki pēc notievēšanas kursa bieži saslimst, jūtas sarūgtināti un būtu ar mieru kļūt vēl resnāki, kaut tikai nebūtu kaites, kas traucē dzīvot. Tomēr slimības dēļ bijušo neatgūt. Iepriekš vini spēja sevī turēt slikto, to norīt un priecāties, ka par spīti grūtībām var būt labi visiem. Tagad slimības dēļ jālej gaužas asaras, bet prieks — kā nekad nebijis. Agrāk vini spēja pabarot ģimeni, darīt labu citiem, toties tagad baidās par nākotni.

Un negatīvajai enerģijai, kas uzkrājusies taukaudos, jākoncentrējas kādā citā, daudz plašākā vietā, lai tur ietilptu. Tā var rasties, piemēram, audzēji. Kas izprot savu kļūdu, tas nevaino zāles un to ražotājus, bet piedodot atraisās no dusmām, un audzējs izzūd. Manā praksē visātrāk — mazāk nekā četrās nedēļās — izzuda, starp citu, vislielākais audzējs, kas pēc apmēriem bija līdzīgs jaundzimušā galvai. Tas notika ar sievieti, kurai bija olnīcas cista un kura piedodot veica brīnumu.

Bailes dara cilvēku tievu.

Savulaik apaļīgs cilvēks kļūst arvien tievāks un tievāks, bet ārsti nekādu kaiti neatrod. Iespējamās slēptās slimības dēl nu rodas nāves bailes. Patiesībā cilvēkam nekas nopietns nekaiš, ja neņem vērā, ka pareizas domātneprasmes dēļ situācija tiešām ir nopietna. Rodas psihiska slimība.

Aptaukošanās problēma patiešām nav nekāds joks. Tās

dēļ daudz ievērojamu cilvēku ieslīgst depresijā, jo tiek aizskarta vinu pašcieņa.

Aptaukošanās var attīstīties dažādi.

Kakls, plecu dala un rokas aptaukojas tiem, kas jūt dusmas mani nemīl, man nekas neizdodas, mani nesaprot utt., vārdu sakot, dusmas, ka viss ir pavisam citādi, nekā es gribētu. Vienīgi šis ķermeņa daļas aptaukošanās notiek reti. Parasti aptaukojas viss ķermenis.

Kam resns kļuvis viduklis, tā taukaudos vajadzējis iemitināties visiem dusmu pilnajiem aizvainojumiem un vainas izjūtām, lai uz ko tās attiektos, protams, arī uz sevi.

Daļai ļaužu ir pavisam neproporcionāls ķermenis: mazītiņa sejiņa un galva, maigi, reti mati, tievs kakls, bet no pleciem uz leju — tauku nogulas, ko nekādi nesamazināt. Milzīgas ir šo cilvēku bailes mani nemīlēs, ja… un vini mēģina aiz sienas norobežoties no dzīves negativitātes, sienas, kura uzņem un nelaiž cauri visu slikto. Solīda ķermeņa uzbūve ir vinu domāšanas veida izteicēja. Tādas ir daudzas sievietes — priekšnieces.

Aptaukojies cilvēks ir cīnītājs, kas meklē sliktās dzīves cēloņus, t. i., apvainotājs, turklāt viņš kļūst loti jūtīgs, kad apvaino viņu pašu. Jo vairāk viņš šausta citus, pats bīda* mies izrādīties vainīgais, un krāj šīs dusmas sevī, jo resnāks kļūst viņa viduklis. Viņa prasīgā vēlēšanās redzēt dzīvi labu nemanāmi pāraug dusmās, kaut arī viņš gan aktīvi darbojas pats, gan aicina un aizrauj citus uzlabot dzīvi. Valdonīgums, pavēle un aizliegums vienmēr saistīti ar dusmām. Šie ļaudis kļūst ārkārtīgi nelaimīgi, ja viņos saskata slikto. Ar laiku tas pāraug dusmu pilnā kārtības ievešanā mājās.

Maksimālista vēlēšanās paveikt ko tādu, lai kļūtu labāks par citiem, nepiepildās. Aiz sarūgtinājuma rodas dažādi dusmu veidi: dusmas nepadarītā dēl, dusmas nenotikušo sarunu de], neizraudāto asaru un nebijušo strīdu dēl. Šādas

sevis un citus atspoguļojošas dusmas noteikti un nemanāmi viduklim pievieno kilogramu pēc kilograma. Ja tāds cilvēks tiek pie priekšnieka amata un apmierina savu valdīšanas kāri, liekie kilogrami izzūd. īpaši ātri no tiem var atbrīvoties, ja cilvēks, bīdamies konkurences, baidās zaudēt augsto amatu.

Resnie cilvēki ir tipiski labdari, jo vinu ļaunums nav vis vērsts pret cilvēkiem, bet pret dzīvi, tas kārtību un šķēršļiem dzīves gaitā. Viņus tracina muļķība, bezjēdzība, izšķērdība, slinkums, dzīves dārdzība, tekoši ūdenskrani, dabas piesārņošana, politiķu patvaļa, ekonomikas lejupslīde, pašu plānais maciņš un viss, kas aiz tā slēpjas, utt.

Labdaris rūgtumu neatklās kuram katram svešiniekam. Kas zina, ar ko tas var beigties! Kā likums, ciest nākas ģimenes locekļiem, kuri ne pie kā nav vainīgi. īpaši bērniem, jo viņiem nav tiesību iebilst, tāpēc ka viņus uztur vecāki.

Rādami bērnu, mēs gribam no viņa iztaisīt mazu, nejūtīgu un vadāmu lietu. Turklāt nesaprotam, ka bērns kļūst par mašīnu, kas nolietojas. Kad bērns raud, vecāki piktojas — signalizē vecāku vainas izjūta. Bet viņi negrib būt vainīgi, un no tā visa kļūst vēl ļaunāki. Gan bērns, gan māte pieņemas svarā.

Bārdami bērnu, mēs baram sevi bērnā.

Cilvēki aizvien biežāk vaicā, kāpēc bērns lūdz: „Noper mani, tikai nebaries!“ Tīrs gars zina, ka fiziskās sāpes nieks vien ir. īstas sāpes ir dvēseles sāpes. Kad māte rāj bērnu, viņas dvēselē aug vainas izjūta. Pati māte to neapzinās, bet bērns redz un negrib, lai mātei būtu slikti.

Viena veida dusmu koncentrēšanās kādā orgānā izraisa tā saslimšanu, bet resna cilvēka dusmām, ko radījusi dzīves cīņa, nav robežu tāpat kā pašai dzīvei, un tās loti ilgi krāsies visā ķermenī, līdz izpaudīsies kādā orgānā. To izraisa konkrēta mūžā neatrisināta problēma.

Cilvēkam ar resnu ķermeņa lejasdaļu raksturīgas dusmas saimniecisku jautājumu, darba, naudas problēmu dēj. Ķermeņa lejasdaļa atbilst pagātnei. Kas nav atbrīvojies no dusmām, kas saistītas ar pagātni, tam noteikti ir aptaukojusies ķermeņa lejasdaļa. Tur koncentrējas dusmas, kas saistītas ar bērnību un jaunību. Tur atrodas mātes dusmas uz tēvu, kurš nedara to, ko grib sieva, un mātes dusmas uz vīriešu dzimumu kopumā.

Ķermeņa augšdaļa ir nākotne. Kas sadusmots raujas uz priekšu — nākotnē, tā ķermeņa augšdaļai jābūt iespaidīgai. Tas grib doties pretī nākotnei par spīti visiem šķēršļiem.

Jostasvieta atbilst tagadnei, šim brīdim. Kas nav atbrīvojies no pagājības, tam ceļš pretī nākotnei ir cīniņš un viduklis resns. Kas viegli izmet no galvas vakardienas nepatikšanas, tam viduklis būs slaids, pat ja ķermeņa lejasdaļa — krietni iespaidīga.

Ja cilvēks vēlas citiem nodemonstrēt un pierādīt savus slavējamos mērķus, t. i., būt demonstratīvi pareizs cilvēks, viņš kļūst resns. Viņš var pat kaunēties sava pareizuma un justies neveikli, ja kāds viņam pievērš uzmanību, bet iekšējais aicinājums izrādās stiprāks. Parasti šie ļaudis pat neatzīstas dusmās paši sev, jo viņi patiešām nezina, kas ir dusmas. Līdz dusmām viņus noved citi — tas vēl būtu saprotams. Viņi pat var dusmoties uz ļauniem cilvēkiem. Šis savdabīgais cīņas paņēmiens par labo ir visnotaļ izplatīts. Tādu cilvēku sanikno gaušanās, kļūdu meklēšana vai tieši aizvainojumi.

„Ko jūs čīkstat, vai tāpēc kas mainīsies? Ciest nevaru apvainojumus un bezjēdzīgu laika šķiešanu,“ viņi pikti noskalda. Labi, ja šāds protests izlauzies uz āru un atbrīvojis stresu, — tad vismaz dusmas nav bijušas veltas. Diemžēl parasti šis cilvēks nepadomā, ka uzņem sevī divu veidu dusmas — atmaskojot otra un savas dusmas. Pēc kāda laika viņš jūtas sliktāk, ko skaidro ar paaugstinātu asinsspiedienu un saista ar muļķīgo incidentu, vainojot sevi, ka tajā nez kāpēc iejaucies. Atkal nespēju atturēties! Tā jau ir tieša, bet neapzināta sevis vainošana. Plus vēl bailes sliktās pašsajūtas dēl, jo nav zināms, kas par vainu. Un ja nu taš nav vienkārši paaugstināts asinsspiediens?

„Nevaru ciest čīkstuļus, viņi mani traku padara! Jūtu, aiz dusmām pārsprāgšu, viņi taču skaidru valodu nesaprot! Kul tukšus salmus, bet pašiem klapes uz acīm!“

Tā gan. Re, tas arī ir jūsu stress. Ar to jūs piesaistāt sev šādus cilvēkus, un vini ierodas jūs sadusmot. Ja nenāktu, jūs šīs dusmas nespētu just. Bet jums taču to gribas!

Jūs sev piesaistāt situāciju, kurā aiz dusmām vai pušu jāplīst. Un, ja insultu ar šo stresu vēl neiegūt, tad pie kāda asinsizplūduma noteikti tiksiet. Kaut vai sasitīsieties vienos zilumos. Tā ķermenis jums sūtīs brīdinājuma signālu par šābrīža situāciju. Šī situācija atspoguļo vispārējo situāciju.

Tic, kuru bailes mani nemīl ir mazākas, cituprāt, ir vienaldzīgāki. Pār lūpām plūdušo vārdu dēj īpaši nepārdzīvo, jo uzskata, ka pateikuši patiesību. Stresu no tā vini neiegūst. Protams, ka vinu svars ir mazāks.

No mediķu viedokļa, resno cilvēku vielmaiņa ir palēnināta, un tā tiek skaidrota taukaudu palielināšanās. Vielmaiņas klīniskos rādītājus nosaka vairogdziedzera darbības pētījumos.

Bet nu mēģināsim domāt pa jaunam un daudz vienkāršāk, kā jau nemitīgi mēģinu jūs mācīt. Vairogdziedzeris atrodas V čakras centrā, kas saistīta ar saskarsmi. Tātad traucēta saskarsme ar pasauli, t. i., cilvēkiem, dzīvniekiem un dabu. Cilvēks pats var uzskatīt, ka viņam ar visiem ir lieliskas attiecības un ka dzīvniekus viņš vienkārši dievina, bet tam nav nozīmes. Vairogdziedzerī radusies disfunkcija, tātad saskarsme ar pasauli notiek ar grūtībām, prasa pārlieku piepūli, bet spēka tam nav, tikai rodas sarūgtinājums, veltīguma un bezjēdzības izjūta. Nemitīgās bailes, ka dzīve piespiedis pie zemes, rada vairogdziedzera disfunkciju. Tās visas ir niknas dzīves cīnās pazīmes.

V čakra atrodas baiļu mani nemīl ietekmes sfēras centrā. Virs tās ir galva ar visiem dzīvībai svarīgajiem centriem, ieskaitot vielmaiņas centru. Bailes mani nemīl, es nevienam neesmu vajadzīgs, man nekas neiznāk tā, kā vajadzētu par spīti pūlēm utt. bloķē saskarsmi.

Bloķēta saskarsme neļauj centriem redzēt ķermeņa grūtības. Kas nav mācīts vai nav iemācījies kontaktēties ar cilvēkiem, tā galva nezina, ko miesa dara. Bet ķermenis taču nevar saprast, par ko domā galva! Saskarsmes prasme cilvēku pareizi vieno veselumā. Šī pati prasme apvieno veselumā ģimeni, kolektīvu, valsti, cilvēci. Kamēr neesam iemācījušies lasīt domas, mēs sazināmies ar vārdiem. Tomēr nepatiesumu cilvēks vienmēr pazīst zemapziņā, pat ja neviens nekad saskarsmes prasmē nav mācījis.

Maziem bērniem māca sasveicināties. Priecīgi bērnišķajam sveicienam jebkurš atbild ar smaidu, jo bērns visu apgūst ar patiesu prieku. Tā ir bērna tīrā mīlestība, kas neko neprasa pretī. Ja pieauguši mēs saglabātu kaut vai šo brīnišķo saskarsmes sākotni, ja mēs bērniem atbildētu ar tādu pašu prieku, bērni izaugot nestaigātu, galvu nokāruši vai zobus sakoduši, tā protestējot pret pieaugušo pasauli. Vaļsirdīgs „Labdien!“, kas teikts bez bailēm un dusmām, atver cilvēku sirdis. Izbrīvēsim laiku, lai apstātos uz sliekšņa, uzklausot un atņemot sveicienu, un mēs izjutīsim saskarsmes sākotni. Formāla sasveicināšanās neko nedod.

Par spīti samērā augstajam intelekta attīstības līmenim, cilvēks ļauj bailēm mani nemīl mainīt savus priekšstatus uz tieši pretējiem, jo viņam neienāk prātā tikt skaidrībā ar savām jūtām. Kas par labāku uzskata bēgšanu no bailēm, tas fiziskajā līmenī ir aktīvāks, un viņam rodas vairogdziedzera hiperfunkcija. Ja cilvēks dod priekšroku citas izejas meklējumiem, viņš bēgšanas vietā atrod citu materiālu risinājumu. Abi pa dažādiem ceļiem nokļūst pie vienām un tām pašām dusmām. Atšķirība tikai tā, ka viens skrienot novājējis, bet otrs domās saglabājis mieru, nav izkustējies no vietas un aptaukojies.

Aptaukošanās nozīmē, ka cilvēks no dzīves grib vairāk saņemt, nevis dot.

Novājēšana nozīmē, ka cilvēks dzīvei vairāk grib dot.

Stalts, propocionāls ķermenis liecina, ka cilvēks atdod tik, cik saņem.

Bet ko ņemt un ko dot? Uz šo jautājumu katram jāatbild pašam, jo ikvienam ir savs dzīves mērķis. Viens grib kļūt bagāts, bet ar patosu paziņo, ka viņam nauda bijusi nebijusi. Otrs grib dvēseles mieru, bet pats ne brīdi neliek citus mierā. Trešais grib redzēt pasauli un uzturēšanos mājās skaidro ar naudas trūkumu, bet, kad nauda uzrodas, to iztērē niekos. Ceturtais grib mieru mājās, bet nepaiet ne pusstunda, kā viņš jau raujas prom no turienes, it kā viņā būtu iemitinājies ļaunais gars.

Katram savs dzīves mērķis. Vai jūs atdotu visu, ko esat guvis no dzīves? Vai tad jūs justos droši par nākotni?

Taukaudi ir jūsu karotājīpašību noliktava, kuras esat sakrājis, lai mestos cīniņā ar dzīvi un izturētu gan šodien, gan rīt (jo vecāks cilvēks, jo vairāk). Jūs spriežat cilvēciski loģiski: „Kāpēc lai es atdotu to, kas ir mans? Katram pašam jākārto sava dzīve! Es jau tāpat esmu atdevis vairāk nekā citi.“ Jūs esat daudz uzkrājis priekšdienām, tāpēc jūtaties droši. Tieši tāpat jūtas jūsu taukaudi.

Citam dzīve sniegusi mazāk, un viņam arī mazāk jāatdod. Tāds ir viņa liktenis. No katra pēc viņa spējām. Jums vairāk dod, lai arī jūs dotu vairāk. Bet ko dod citi, to jums

redzēt nav lemts. Viens šķiras no lietas un uzskata to par dižu sasniegumu, otrs sniedz visu savu dvēseles spēku — nekā vērtīgāka cilvēkam nav —, tomēr citi to neredz. Taču abos gadījumos vērtē pēc viena un tā paša mēra.

Nevēlēšanās atteikties no sava — tas ir viltīgs stress. Simboliskā nozīmē tauki ir arī mans īpašums, kas sakrāts cīnā ar dzīvi. Atbrīvojiet stresu, un taukaudi sāks uzsūkties. Parunājiet ar saviem taukaudiem, parunājiet ar tauku šūnām. Cik baiļu no rītdienas jūs tajās esat uzkrājis! Un cik karojošu dusmu! Viens cīnā raujas pats, otrs sūta kaujā citu. Trešais cīnās ar vārdu, ceturtais — ar spalvu. Piektais — rīkojoties, sestais — domās. Kā to darāt jūs? Padomājiet un atbrīvojiet savas dusmas un nevēlēšanos atteikties no sev piederošā.

rViss, kas mums šķietami pieder, nācis no planētas Zeme. Mūsu planēta man nepieder, tātad materiālās bagātības nav manas. Šīs bagātības radot, pie manis atnāk dzīves gudrība — mans vienīgais dārgums, ko paņemu līdzi no vienas dzīves uz nākamo. Un, ja es eju pareizi, iegūstu arvien vairāk bagātību, no kurām nemitīgi mācos. Nevar nepiebilst, ka lietot šos mācību līdzekļus ir visnotaļ patīkami. Tomēr nedrīkstam aizmirst, ka tie ir tikai mācību līdzekli. Tos nedrīkst uzskatīt par saviem un nedrīkst iznīcināt, jo tie ir no Dieva. Tos iznīcinot, iznīcinām sevi.

Fiziskas izejas meklējumi no dvēseles likstām vienmēr noved strupceļā. Galu galā sākas cīņa par dzīvi, kas nekad nenotiek bez kaujas, tas ir, bez dusmām. Bet dusmas iznīcina. Kas padodas bez kaujas, arī iet bojā. Uzvarēt spēj vienīgi tas, kurš pareizi domā.

Mēdz būt tukli ļaudis, īpaši sievietes, kuras nekad pat nepacel balsi un ārēji neuzspiež savu gribu. Parasti šie cilvēki ir bez ģimenes, kurā varētu demonstrēt varu, bet draugi viņus ļoti mīl. Visas dusmas viņi ir paslēpuši sevī, viņu

noturība pret stresu izraisa apbrīnu. Viņiem palīdz neviltotā labvēlība un mēģinājums citus izprast.

Neizmērāmā nepieciešamība šķist arvien labākam un labākam pārvēršas pašreklāmā. Vai tā izpaužas pašslavēšanā, reklāmas trikos vai konkurentu atstumšanā — tas viss palielina slēpto negativitāti. Noslēgts cilvēks, kurš jūt, ka patiešām tiek galā ar savu darbu ne sliktāk par citiem, ārēji loti pievilcīgs un ar apskaužamu prasmi kontaktēties, sāk birdināt rūgtas asaras, redzot, ka citam darbi iet no rokas, bet pašam nav ko darīt. Pie pirmā nāk ievērojami klienti, toties pie vina kāds ierodas tikai pa retam.

Vienkāršais cilvēks neprot kontaktēties, tāpēc ka ir jūtīgs pret nepatieso, jo visa vina būtība protestē pret domu parādīt sevi nedabīgā veidā. Ja tāds izrādās blakus spožai personībai, viņš noslēdzas sevī tā, ka arī pats brīnās par savām nelaipni raupjajām manierēm. Šādā dvēseles stāvoklī darbs nemaz nevar veikties. Un secina, kā parasti, pēc ārējām pazīmēm — viņam ir tik briesmīgas manieres, kaut nu ar darbu ticis galā. Arī tiesa — darbs taču netiek veikts.

Es šobrīd vēršos pie tiem, kas šādā neīstā veidā jūtas slikti. Palieciet tādi, kādi esat — patiesi, labsirdīgi un resni. Bet atbrīvojiet savas bailes mani nemīl, kā arī visus pārējos stresus, kas nodara sāpes un izraisa dusmas. Tad kādā jaukā dienā izrādīsies, ka pie jums atradis ceļu tik patīkams un nemākslots cilvēks, kādu jūs visu laiku gaidījāt. Un šis atsaucību alkstošais cilvēks jutis, ka beigu beigās atradis kādu, kurš viņam vajadzīgs, un pabrīnīsies, kā jūs agrāk nav pamanījis.

Ja jūs ieejat kādā sadzīves pakalpojumu iestādē, piemēram, frizētavā un redzat, ka frizierim ir nomākts garastāvoklis, ziniet — viņam nepieciešama mīlestība. Viņš var vienalga kā slēpt savu noskaņojumu, bet jūs taču jūtat — nav labi. Atbrīvojieties no nevēlēšanās kontaktēties ar cilvēku sliktā garastāvoklī vai no neapmierinātības viņa neaudzinātības dēl, vai no tā stresa, kas rodas jūsu dzīvesveida un uzvedības dēļ. Neaizmirstiet, ka jūs esat atnācis pie viņa, tātad bez jaunas frizūras jums nepieciešams apgūt dzīvē nozīmīgu mācību. Tā var izrādīties loti svarīga, lai gan jūs pats to sapratīsiet tikai pēc kāda laika.

Atbrīvojiet arī bailes, ka frizieris uztaisīs sasuku atbilstīgi savam noskaņojumam, tad vēlāk šajā sakarā nevajadzēs piktoties. Domās pasmeliet savā sirdī lielu siltas mīlestības sauju — jums taču tās ir daudz — un nolieciet tur, kur jāatrodas viņa sirdij.

Ja pēc tam jūsu galvu rotās apbrīnojami jauka frizūra, ziniet, ka tā noticis, pateicoties jūsu gudrajai labestībai. Bet, kad aiziesiet, frizieris nodomās: „Kāds patīkams cilvēks, pat slikto omu izkliedēja.“

Analogi notiek visā, lai kurp jūs dotos. Piedodot atbrīvojiet savus stresus, un jums visur būs labi. Un, ja jums nāksies doties uz svešu zemi ar neierastām tradīcijām, jūs spēsiet šos cilvēkus saprast un tos neuzskatīsiet

u sliktākus par sevi — tas jūsos izraisītu augstprātību, ko vēlāk var sāpīgi sodīt;

u labākus par sevi — tā pazemojoties noliec muguru, un jūs šādi piesaistāt pazemojumu.

Ar domām ļaudis sev piesaista ļaunumu.

Pamatojoties uz šo pašu piemēru, pārrunāsim citu pieeju situācijai. Jūs redzat, ka frizierim ir slikts garastāvoklis. Būdams labs cilvēks, precīzāk sakot, loti labs cilvēks, tūlīt sākat izprašņāt: „Mīļo cilvēk, kas ar jums? Vai es varu kā palīdzēt? Jūs neizskatāties īsti labi.“ Šāda iztaujāšana var, gluži pretēji, otru sakaitināt — viņš jau tā centies slēpt savu nelāgo omu. Viņš negrib dalīties savā problēmā, bet no tās atbrīvoties. Un cilvēks var palīdzēt otram, tikai atbrīvojot savas bailes izrādīties slikts un neiejūtīgs, ja otra problēmu neuztveršu kā savējo.

Cik cilvēku vispār cenšas otram līdzēt bēdās? Pēc būtības tas ir retorisks jautājums, tukši vārdi, ko vējš pagūst aiznest, pirms atskanējusi atbilde. Tas atspoguļo mūsdienu izsmalcināto labo manieru apmācības stilu. Tas, kurš naivi tam seko, tiks piemānīts, un viņam tā vajadzēs mācīties. Patiesam palīgam ir raksturīga nopietna attieksme, bet ne tukšvārdība.

Var gadīties arī tā, ka cilvēks, kas jūs apkalpo, ir pārlieku daiļrunīgs un savā labestība uzmācīgs. Jo jūs taču neciešat ko lieku ne saskarsmē, ne jums dotajā. Piedodiet savai nepacietībai — dusmām, tad jūs neskars uzbāzīgais un apnicīgais uzvedības stils.

LABĀS DUSMAS UN SLIKTĀS DUSMAS

Dusmas ir viltīgs stress. Piemēram, dusmas uz konkrētu cilvēku ir labi saprotamas visiem. Bet dusmas uz situāciju, problēmu, traucējumu izraisa dvēselē apjukumu. Kad saku, ka arī tās ir dusmas, daži cilvēki sāk domāt. Pašam tas nekad nebūtu ienācis prātā. Labākajā gadījumā man vaicā: „Kam tādā gadījumā esmu nodarījis pāri, ja reiz pats ciešu?“ Kad cilvēkiem skaidroju citiem darītā labā būtību, dažkārt viņos rodas tāda domu paralīze, ka turpināt sarunu kļūst nedroši: „Tātad es augu mūžu visu esmu darījis nepareizi? Vai tiešām es vienmēr visu daru aplam?“ Šajos vārdos skan tāds sarūgtinājums, ka cilvēkam vairs neieskaidrot: no kļūdām mācās, un tā ir bijis vienmēr. Atkārtota domu paralīze izraisa piktumu — kāds uzdrošinās apgalvot, ka viņš pirmais kļūdījies.

Un tad var gadīties, ka pavisam depresīvs un pakļāvīgs cilvēks piepeši kļūst ārkārtīgi agresīvs: „Tātad, jūs apgalvojat, ka es visu mūžu esmu dzīvojis nepareizi?!“ Viņš bijis valstij tik paklausīgs un uzticīgs, bet te kāds uzrodas un apgriež vina principus ar kājām gaisā. To nedrīkst pieļaut. Labāk es cietīšu. Dzīves mācību stundu pārvērtēšana izraisījusi karus arī agrāk.

Būs pareizāk, ja cilvēks piedodot atbrīvos savus stresus, nevis centīsies izprast citus, sevi upurēdams, lai pēc tam pārējo labā veiktu kādu slavējamu darbu. Citu cilvēku izprašana ir darbietilpīga, var kļūdīties, bet, atraisot savu stresu, paveram ceļu labajam, kas vajadzīgs mums pašiem. Piemēram, atbrīvojot dusmas tik un tā viss labais, ko es varētu dot, nevienam nav vajadzīgs, es piepeši uz sliekšņa ieraudzīšu cilvēku, kam vajadzīgs tieši šis labais.

Stress ir stress līdz brīdim, kamēr tas mani nostiprinājies. Ja piedodot es to palaižu vaļā, tas var pārvērsties mīlestības enerģijā. Šo pārmainu savā ķermenī varu just kā sev patīkamas jūtas.

Labas ir tās dusmas, kas palaistas brīvībā. Sliktas ir tās dusmas, ko turu sevī gūstā. Tas, kurš kādam liedzis brīvību, nevar justies labi.

Negatīvo stresu vidū vislielākais īpatnējais svars ir dusmām.

Kas izriesis vēdera augšdaļu, tas dusmās steidzas uz priekšu. Sevis piespiešana liek izgāzt vēderu. Vēderam jātriecas cauri dzīvei kā ledlauža priekšgalam. Ņemšu un visiem par spīti pierādīšu, ka esmu labāks par citiem. Bet, ja šoreiz neizdosies, piedzeršos un skali paziņošu, lai visi dzird, par savu neveiksmi (tomēr labāk nekā pārsprāgt no iekšpuses) un mēģināšu vēlreiz. Lai sasniegtu labo, līdzekļus neizvēlas. Bet, ja otrreiz neizdosies, dusmas pieaugs un sāks savu posta darbu.

Piedodiet, ka jūs sapiktojušies spraucaties cauri šķēršļiem, tad jūsu priekšā atvērsies vārti. Un labais pats atnāks pie jums. Tad ari lielais vēders vairs nebūs vajadzīgs.

Nereāla vēlēšanās, kas liek dusmoties, jo nav izpildāma, rada bruku. Vairākums nereālo vēlmju attiecas uz ekonomikas sfēru, tāpēc bruka parasti ir vēdera lejasdaļā un brūču vietā pēc ievainojumiem. Ķermeņa lejasdaļa ir saistīta ar pagātni, augšdaļa — ar nākotni. Ja cilvēka, kas vīlies dzīvē, iedzīvošanās kāre piepeši ielaužas nākotnē, tiek skarta diafragma. Vienkāršāk sakot, ja cilvēks nolēmis ieņemt nākotni ar dusmām tik un tci man tas neizdosies, tad ķermenis ierobežo elpošanu, lai cilvēks apstatos krasā gaisa trūkuma dēl un nekļūdītos vēl pamatīgāk.

Kas sāk atzīt dzīves neredzamo pusi, apjēgt savu dabīgo negativitāti, tas sāk kristies svarā. Tad kājām kļūst vieglāk skriet, bet cilvēkam — darīt to, kas sasniedz īsto mērķi īstajā laikā. Jo nav taču jēgas labo laist pa vējam.

Kas pratīs atteikties no savas gribas uzspiešanas citiem, tam uz muguras mazināsies taukaudi. Kas pratīs atbrīvoties no šķietamības, ka bez manis neko nevar paveikt, bez manas līdzdalības viņam tik un tā nekas neiznāks, tam sāks mazināties tauku nogulas uz vēdera un krūtīm.

Kas dusmīgi purpina, ka tagad es sēdēšu, cik gribēšu — man pašam neko nevajag, bet citu dēļ es no vietas pat nepakustēšos, tam platumā padodas sēžamvieta. Vīriešiem šāds stress ir reti, tomēr parādās arvien biežāk. Vīrišķība ir tiekšanās uz priekšu, un vīrietis grib iet, kamēr pietiek spēka.

jļa cilvēkā iemitinājušās dusmas nevaru tā sēdēt un baudīt dzīvi kā citi, jo materiālā situācija to neļauj, tam pēcpuse padodas vēl raženāka.

Ja cilvēkā iemājojušas dusmas man jāpiespiež sevi piecelties, jo bez manis viņi netiks galā, tam liekie taukaudi „paceļas“ no dibena uz vidukli. Vīrietim ar šādu stresu vidus paplašinās līdz prātam neaptveramiem izmēriem.

Sievietēm, kas patiesi cenšas piesaistīt vīrieti ar mīlestību, lai kopā ar viņu ietu pa dzīvi, palielinās krūtis. Ja sieviete mīl vīrieti tāpat vien, nesavtīgi, bez kāda aprēķina, viņas krūtis nekļūst nenormāli lielas.

___ Ja sieviete ietiepīgi nevēlas aizraut vīrieti ar mīlestību, ja

reiz viņš pats nesper pirmo soli, viņas krūtis paliek maziņas. Bet, ja sieviete beidz tiepties, mazas krūtis kļūst lielākas par spīti vecumam.

Ja cilvēks nolemtībā domā tik un tā neiznāks nekas, par ko es sapņoju, taukaudi kļūst ļengani. Gļēva dvēsele, vārgulīgs ķermenis.

Tik un tā jūs nepamanāt, cik labs es esmu, — un viduklis kļūst ļumīgs.

Es neesmu pelnījis, ka mani mīl, — un seja, kakls, krūtis kļūst ļengani.

Man tik un tā nekļūt bagātam — gūžas, ciskas kļūst ļumīgas.

Saniknots jūs vēl redzēsiet, ko es spēju, — un rodas celulīts. Tad patiešām viss lieliski redzams. Sākotne tiek ielikta tur, kur dusmas visspīvākās. Bieži tās ir gūžas un ciskas, jo mūsdienu cilvēkam darbs ir pašapliecināšanās līdzeklis. Strādājot cilvēks pierāda savu vērtību.

LABESTĪBU CILVĒKS VAR IZMĒRĪT UN NOSVĒRT AR DUSMĀM

Dusmas ir visenergoietilpīgākais stress.

Ja ķermenis prasa barību, jāpadomā, kas jūs sadusmojis. Par to parasti nedomā, negrib pat atcerēties, bet ķeras pie ēdiena. Ja jūtaties paēdis, bet apetīte nemazinās, sāciet piedot dusmām uz tiem, kas nepieņem jūsu labestību. Piedodiet nepieciešamībai justies dusmās augstāk par viņiem, pārkāpt tām pāri. Piedodiet dusmām uz tiem, kas svara dēļ jūs uzskata par sliktāku nekā sevi, jo nav nekā cita, ar ko viņi spētu justies pārāki.

Jo enerģiskāk atbrīvosiet šos stresus, jo ātrāk pāries apetīte. Tie taču ir jūsu stresi, kuriem nekad nebūs gana. Tie parādījās tikai tāpēc, lai jūs saprastu, ka labais jūsos jutīsies apmierināts vienīgi tad, kad beigsiet cīnīties ar dusmām. Kad šos stresus atbrīvosiet, viss nokārtosies it kā pats no sevis. Jūs rīkosieties pareizāk, ja stresus atraisīsiet pakāpeniski, nevis ārkārtējā gadījuma, bet var arī tā, kā tikko ieteicu.

Es pati esmu no sieviešu „līnijā“ resniem ļaudīm. Tikai viena mana tante ir bijusi mazliet tievāka — dienu un nakti viņa skrēja un rosījās, baiļu kaut tikai neizrādītos sliktāka par kaimiņiem dzīta. Citiem vārdiem, pār viņu valdīja bailes mani vairs nemīlēs, ja izrādīšos sliktāka nekā pārējie. Pret visiem viņa bija loti laba, atsaucīga, devīga un dzīvespriecīga. Būdama bez pēcnācējiem, viņa audzināja daudzu radinieku bērnus un tos bērnus, kuri karā bija palikuši bez vecākiem. Tikai šie bērni no viņas vēlāk attālinājās. Viņa tos nevainoja un nepārmeta nepateicību. Viņa rosījās vēl vairāk, lai tikai būtu labāka par citiem. Atzinības nepieciešamība un vēlēšanās kļūt bagātai izrādījās tik spēcīga, ka ar kuņģa vēzi noveda viņu kapā jau 54 gadu vecumā. Kaunēdamās savas nerimtības, viņa piestrādāja naktīs, kad viss ciems gulēja. Kuņģa vēzis, ja atceraties, ir ļaunprātīgas dusmas uz sevi, ka par spīti maksimālām pūlēm es netieku pie tā, kas man vajadzīgs. Tā pārmēru labais pārvērtās par pārmēra slikto. Un liekais svars izrādījās iznīcinošs.

Piedzimstot es loti gribēju izpirkt tieši šīs savas dzimtas „līnijas“ karmu. Ne velti esmu ieradusies šajā pasaulē. Bez dzimtas un ģimenes karmas es, protams, paņēmu klāt ari personiskos stresus.

Piemēram, vēl nesen es jutu, ka darba slodze ir pieaugusi līdz neprātam, ka vairs nevēlos strādāt ar cilvēkiem, kuri neko negrib saprast un ir tā dusmu pārņemti, ka neko neredz un nedzird, tikai uzstāj savu patiesību. Mana neapmierinātība pieauga, un es arvien vairāk piesaistīju tieši šādus cilvēkus. Un nemitīgi pieņēmos svarā.

No sākuma mēģināju piemānīt sevi ar darbu. Ilgajā darba dienā taču neiznāk kārtīgi paēst. Tomēr arī nepaēdusi tievāka nekļuvu. Gluži pretēji, kad vakarā atnācu mājās un intereses pēc uzkāpu uz svariem, izrādījās, ka atkal svars klāt. Noguruma notrulināta un nomākdama nervozitāti, lai neuztrauktu ģimeni, kā maiss nokritu pie galda un ceturtdaļstundā nemanot apēdu visas dienas uzturu.

Man zināms, ka slikti sakošļāta barība veicina tauku uzkrāšanos. Zināms arī tas, ka resniem cilvēkiem raksturīgais teiciens es jau daudz neēdu nav patiesība. Resnīši īsā brīdī apēd loti daudz. Viņi spēj arī pretējo, jo taukaudi to atļauj, tomēr tikai īsu brīdi. Viņu ķermenis uzņem visas kalorijas bez pārpalikuma, jo kā gan citādi šie cilvēki spētu cīnīties gaišās nākotnes vārdā.

Pēc skata esmu labs cilvēks — mierīga, labvēlīga, pašaizliedzīgi palīdzu tiem, kas to lūdz. Bet pārlieka slodze padara ļaunu jebkuru. Nesamērīgs darba daudzums nav nekas cits kā mīlestības izkalpošanās fiziskā līmenī. Nelīdzēja arī zināšanas, ka dusmas padara cilvēku resnu, kaut gan dusmas es katru dienu atbrīvoju. Jo vairāk atbrīvoju, jo lielāku slodzi darbā sev uzkrāvu. Mani pātagoja bailes mani nemīlēs, ja nepalīdzēšu visiem, kas to vēlas. „Es tā nedomāju,“ man saka cilvēki, kad atklāju viņu aplamās domas. Es arī nedomāju un nepareizi darīju. Jādomā par savām domām, lai no skaistas domas nerastos nepareiza rīcība.

Kādu rītu pamodos no pamatīgām sāpēm plecu daļā. Skatos un redzu dusmas uz tiem, kas nevēlas uztvert šo brīnišķīgo dievišķo gudrību, par kuras starpnieku man izrādījusies laime būt un ko es mācu visā dvēseles dedzībā. Šīs dusmas bija tas pats kā mani neuztver, nerēķinās ar mani, tātad nemīl. Vēlme no viņiem novērsties, uz viņiem neskatīties, apiet ar līkumu, būt augstāk, kaut tikai bijis miers, pamodināja mani tajā rītā, lai pasacītu: „Šodien tev būs loti grūta diena, ja neko nedarīsi lietas labā. Ja tu mani neatbrīvosi, notiks kas briesmīgāks nekā pieņemšanās svarā.“

Es zināju, ka tā ir patiesība. Ar visu sirds dedzību es sāku piedot šim stresam un lūgt tam piedošanu, ka tik ilgus gadus to audzēju. Jo tas taču manī mājo kopš bērnības kā bailes un nicinājums pret cilvēcisko muļķību. Ar gadiem tās vienkārši kļuva sarežģītākas, atspoguļodamas laika specifiku, tomēr būtība saglabājās tā pati. Tās pašas dusmas mani iedvesmoja apgūt visu, kas ir pasaulē, — tāda ir šo dusmu pozitīvā ietekme. Pusstundas laikā, iedama uz darbu, sarunājos ar savu stresu kā ar draugu, no kā ir vērts mācīties, ir par ko lūgt piedošanu un kurš nekādā gadījumā nevēl man sliktu, bet cenšas pēc iespējas palīdzēt, tikai viņa zīmes es ignorēju.

Cilvēciskā muļķība ir nicinājuma cienīga — tā parasti uzskatām. Varbūt jūs man nepiekrītat? Būtu briesmīgi, ja muļķību godātu. Agrāk arī es tā uzskatīju.

Bet tagad domāju citādi. Ja kāds vēlas palikt muļķos, tās ir viņa svētas tiesības. Es piedodot atbrīvoju kļūdainās domas, un sāpes izzuda. Savā priekšā ieraudzīju dusmas, kas bija ieguvušas viedi labvēlīga miera stāvokli, un tām pateicos, ka atkal biju kļuvusi gudrāka.

Sekoja visgrūtākā darba diena visā manā alternatīvās ārstēšanas praksē. Nekad agrāk vienā dienā man nebija nācies tikties ar tik daudziem dusmīgiem materiālistiem, apātiskiem slimniekiem, kas bija zaudējuši interesi par dzīvi, absolūtiem nihilistiem un cilvēkiem, kuri ienīda Dievu un savus vecākus.

Es vēros viņos mierīgu un uzmanīgu skatienu, un mani ne nieka neuztrauca vinu nevēlēšanās man ticēt. Es vienkārši zināju, ka viņiem vēl jāmācās caur ciešanām, un man nebija žēl to acīs pateikt. Tā bija neapmierinātu ļautiņu kopa, kuru piktais prasīgums pret pasauli viņus pārvērta smagos slimniekos, bet šobrīd vini automātiski vērsās pret mani, jo es ātri un bez kādiem nosacījumiem viņus neizārstēju, lai tie turpinātu veikt (aunos darbus. Es zināju: viss, kas nebija pa prātam, ir vinu personiskā problēma.

Pateicoties manas dvēseles mieram, puse no viņiem pieņemšanas beigās atguva spriestspējas un lietišķumu. Ledus bija salauzts.

Es biju laimīga, ka visā garajā dienā ne reizi nejutu ne mazāko nepatiku un vakarā jutos moža. Es baudīju sava gara spēku un jauno esību. Izzuda briesmīgā noguruma sajūta, kas bija krājusies mēnešiem ilgi. Es biju atbrīvojusies no dusmām pret muļķiem, kuri nevēlas mācīties. Šajā dienā atbrīvojos arī no neremdināmās apetītes vakaros.

Ja tagad man vaicāsiet, kāpēc es dusmojos, ja reiz zinu, ko drīkst un ko ne, pačukstēšu noslēpumu: arī es esmu cilvēks, lūk, kāpēc. Vai to gribam vai ne, mēs atrodamies kopīgā laukā, kas ietekmē visus. Atbrīvot sevi no negativitātes — tas ir liels un nopietns darbs, it īpaši, ja cilvēks veltījis sevi darbam citu labā.

Kas pratīs atbrīvoties no absolūti visiem stresiem un tādējādi arī no emocijām, tas šķirsies no fiziskā ķermeņa. Un tai nevajadzēs noteikti būt nāvei. Bet par šo tematu šajā grāmatā nerunāsim.

Cilvēkam nav noteikti jābut bez negativitātes; viija negativitātei un pozitivitātei jāatrodas līdzsvarā tā, lai sliktais nemitīgi pārvērstos labajā.

Nav jākaunas savas negativitātes, bet tā nav ari lepnā izaicinājuma jāvicina visas pasaules priekšā. Negativitāte ir jāatzīst un jāatbrīvo, jo tā ir dzīves mācību stunda, kas, par spīti desmitiem iepriekšējo mūžu, tā arī palikusi neapgūta.

Atgādinu un atkārtoju vēlreiz: katrs cilvēks ir sava tēva un mātes summa. Aptaukošanās ir mīksto audu problēma. Viegli aptaukojas tie cilvēki, kuru mātes sevī uzņēmušas neskaitāmus stresus un nežēlīgi cīnās ar dzīvi. Saskaņā ar dzīves likumiem kāds vienmēr izraujas priekša, bet kāds — atpaliek. Pakalpalicējs dedzīgi vēlas atrasties priekšgalā, tieši tāpēc sieviešu dzimums visiem spēkiem raujas uz priekšu, noslaukot no ceļa ikvienu, kas viņām traucē.

Tā kā paši izvēlamies māti, bez visām pārējām problēmām mācāmies arī to, kā iegūt normālu svaru. Ja to neesat pratuši, ķerieties pie darba tūlīt pat. Pirmām kārtām piedodot atbrīvojieties no dusmām dzīvē viss ir pretēji tam, kā es gribētu.

Materiālistam grūti izprast ārstēšanos domās, jo to neviens skolā nav mācījis. Lielākā vai mazākā mērā mēs visi esam materiālisma gūstā. Tomēr materiālistam piemīt viena lieliska īpašība — visu lietišķo un loģisko viņš iemācās no galvas, ja viņam ir mērķis.

„jauka grāmatiņa, viss pareizi uzrakstīts, lasi un gūsti baudu. Piecas lappuses izlasi un jau guli. Ap sirdi kļūst tik mierīgi, veselība patiešām kļūst labāka, bet, runājot par ekonomiskām problēmām, nevar būt, ka mans maciņš kļūs biezāks, ja atbrīvotu bailes par naudas trūkumu. Bet dusmas, ka valsts ekonomiskās lejupslīdes dēl es nevaru nopirkt traktoru, gan varētu atbrīvot,“ smīnēdams man teica kāds lauku iedzīvotājs. Viņaprāt, diviem labiem cilvēkiem (viņam un man) nav jēgas strīdēties, vēl jo vairāk tāpēc, ka patīkama saruna un domu apmaina labvēlīgi ietekmē veselību.

Dedzīgs materiālists vienmēr sāk domāt. Viņš šaubās, bet nenoliedz. Vina mērķtiecīgais gribasspēks izraisa apbrīnu. Tā kā šī cilvēka veselība kļuvusi labāka, viņš nolemj, ka nebūtu slikti uzlabot arī naudas lietas. Varētu taču riskēt, kas zina, ar ko viss beidzas. Re, veselība kļuvusi labāka, tātad… Kāds bijis viņa iekšējais cīniņš ar sevi, tas paliks noslēpums. Nākamajā reizē viņš man teica: „Nekādi nebūtu ticējis, ka gulošam kaķim pele pati rīklē skries, bet nu nevaru strīdēties. Galvenais, lai kaķa smadzenes paliktu nomodā.“ Atbrīvojis negatīvās domas, viņš laimēja prāvu naudas summu.

Starp citu, dzīvē nav nekā mūžīga. Viss mainās — labais uz slikto, sliktais — uz labo. Bijušajam lielajam materiālistam ir visas iespējas kļūt lielam garā. Kas dodas uz priekšu pa fizisko ceļu, dodas uz priekšu arī pa garīgo ceļu. Galvenais, lai būtu pacietība iemācīties domāt par savām domām, jo tikai tā var attīstīties tālāk.

No neticīgā un saniknotā negaidiet neko citu, izņemot bojāeju.

Katru dienu man nākas uzsvērt: ja jūs patiešām atbrīvosiet stresu, izdevīgs priekšlikums pie jums atradīs ceļu pat miegā. Cilvēki, kas atbrīvojuši konkrētu satraukumu ekonomikas sfērā, piemēram, bailes + dusmas, ka viņi nevar atļauties dzīvei nepieciešamu pirkumu, piepeši pārsteigti konstatē, ka sakrātās naudas ne tikai pietiek kārotās lietas iegādei, bet arī paliek pāri.

Arī es nesen atļāvos lielu pirkumu par 60 procentiem lētāk, jo ticu piedošanas spēkam, ticu savam garam, kas aizved mani pa pareizo ceļu, kad garu atveru piedodot.

Piedodot es sevi atveru pati sev. Mans gars, kas nerimtīgi vēlas man palīdzēt, bet kuru es ieslogu savu stresu kamerā, — tā ari esmu es pati.

PAR TIEM, KAS DARA SLIKTU

Slikti labie jeb melīgi sliktie ir tie cilvēki, kuru sliktais vērsts uz āru, un visi to redz. Tipiski šīs kategorijas pārstāvji ir vīrieši un noziedznieki. Laikam jau katrs bijis liecinieks situācijai, kad skali protestējošs cilvēks kļūst vēl ļaunāks, ja viņu nosauc par sliktu.

Ļaunprātīgs ir tas cilvēks, kura bailes mani nemīl pāraugušas dusmās. Jo stiprākas bailes, jo skaudrāka cīņa par savu eksistenci un jo lielākas dusmas. Starp citu, visus šos sliktos cilvēkus dzemdējušas mātes.

Par visagresīvāko kļūst visbiklākais. Jo ļaudis nezina, ka vislielākās ir bailes pasaule mani nemīl, kas cīņas gaitā pāraug niknumā uzbrūkošā pašaizsardzībā: nemīliet ar! Rodas vēlme atriebties. Naida uzplūda brīdī vēlme norēķināties var uzliesmot ar tādu spēku, ka zūd jebkāda paškontrole. Tad seko varmācība pret to, kurš kļuvis par dusmu cēloni. Tādējādi dusmas tikai pieaug, un ar katru nākamo reizi tām būs arvien vieglāk izpausties. Varmācība top arvien asinskārāka, novezdama cilvēku līdz plānotam noziegumam.

Nelīdzsvarotu cilvēku var saniknot saērcināta piezīme vai maigi pārmetošs skatiens, iedzērušā plātīšanās vai bezpalīdzīga, saraudāta seja. Viss atkarīgs no tā, ko dzīvē nācies izciest.

Principā viss sākas ar aizvainojumu. No aizvainojuma cietis cilvēks pret to kļūst tik jūtīgs, ka viņam pat vārdi nav vajadzīgi, tā vai tā apvainojumu pazīs. Tāpēc loti svarīgi analizēt savas domas, lai nekrātu uz savas galvas ļaunumu.

Kas baidās no noziedznieka, tas noziedzniekam jābaida.

Kas ienīst ienaidnieku, tam no vina jācieš.

Ja slikts labais saprastu, ka, arvien vairāk visapkārt sēdams slikto, viņš palielina sevī slēptu labo, viņš atgūtu pašcieņu un spētu atrast izeju pat no ekstremālākās situācijas, jo labā iekšējās rezerves viņā ir ļoti lielas. Trilleros parasti rāda, ka liels noziedznieks bieži slēpj sevī diženu mīlestību. Ja vien kāds viņu patiešām mīlētu! Diemžēl sabiedrība par noziedzniekiem atceras, kad tas ir izdevīgi, — ārkārtīgi bīstamos apstākļos, kad žēl ziedot normāla cilvēka dzīvību. Nežēlīgā sabiedrība pati izaudzina noziedznieku, lai vēlāk ar to rīkotos kā ar lietu.

Man dažkārt pārmet, ka es saudzīgi izturos pret noziedzību. Katrs var domāt, kā viņam tīk. Tomēr tiem vecākiem, kuri nespēja izprast savus bērnus, es palīdzēju novērst viņu bērnu pārtapšanu par noziedzniekiem. Ar manu starpniecību var iedziļināties nozieguma būtībā. Tic cilvēki, kuru ģimenes locekli, radinieki vai paziņas nokļuvuši šajā bēdā, mani saprot labāk par citiem. Būtu labi, ja ieinteresētās personas sāktu apzināti sevi mainīt.

Noziedzniekam pietiktu ar to, ka viņš liktu savai enerģijai plūst pareizā virzienā; tad no postītāja izveidotos radītājs. Lai tas notiktu, nepieciešamas zināšanas. Gribu cerēt, ka šajā grāmatā izklāstītais jums palīdzēs saprast to, ko nekādi negrib pieņemt labi cilvēki.

Ja noziedznieks piedotu savām dusmām mani neviens nemīl un savām bailēm mani neviens nemīl, viņš piesaistītu patiesu mīlestību, kura neņem vērā pasaules viedokli un vispārēju nosodījumu. Viņš atrastu mīļoto cilvēku, kurš viņu, atraidīto, mīlētu tādu, kāds viņš ir.

Ikviens cilvēks, kurš piedodot atbrīvojas no bailēm mani nemīl, spēs just, ka viņu mīl. Tas var šķist neticami, bet tā ir patiesība.

Pavisam nesen es nekādi nespēju izskaidrot šo labā un sliktā problēmu kādam ārkārtīgi labam pacientam, kurš sirga ar loti smagu slimību, bet palīdzēja vienkāršs piemērs.

Ja es būtu iekritusi bedrē, pie kuras ar mašīnām klāt netikt, bet palīdzēt varētu vienīgi cilvēks, es lūgtu Dievu: „Mīļais Kungs, lūdzu atsūti šurp kaut vai noziedznieku, atsūti visniknāko recedīvistu! Lai cik drūms, netīrs un briesmīgs viņš būtu. Tikai viņš spēs mani glābt no nāves, jo vienīgi viņā ir velti neizšķiesta mīlestība. Nesūti labdari, jo es gribu dzīvot!“ Un, ja viijš ieradīsies un izvilks mani no bedres, bet es, nepateicīgā, sākšu gausties, ka man saplīsusi kleita, viņš man iegāzis ar dūri pa aci un lamādamies aizies prom. Un pareizi darīs! Ja es agrāk nesapratu, kāpēc iekritu bedrē, tad nu gan man vajadzētu apjēgt, kāpēc esmu tikusi pie ziluma zem acs. Šādi noziedznieki skolo pasauli, bet tā, pat ar vienu kāju stāvēdama bezdibeņa malā, to nekādi nesaprot.

Jo mazāks kļūst līdzsvarotu cilvēku skaits, jo vairāk nelīdzsvarotu laužu. Jo vairāk redzami labā, jo vairāk redzami sliktā.

Labo cilvēku skaits nemitīgi pieaug, bet situācija uz Zemes arvien pasliktinās. Ir pienācis slikto laiks glābt Zemi. Tikai pretpolu vienotība nodrošina līdzsvaru.

Noziedznieks, kurš vajadzīgs pasaulei, neiet bojā. Galēji negatīvs noziedznieks pats sevi ved pretī bojāejai. Vai tā ir likuma roka vai gara brāļa ierocis, beigas reiz pienāk.

Bet, kamēr noziedznieks ir dzīvs, dzīve viņu mīl tādā pašā mērā kā mūs, kārtīgos ļautiņus. Mūsu pienākums ir viņus izprast un pārdomāt savas kļūdas, kas paver ceļu noziedzībai.

KAS IR NOZIEGUMS?

Vīrietis, kas nevaldāms savā spēkā, ir ļauns cilvēks. Tas ir tik acīm redzami, ka nevienam pat prātā nenāks pierādīt pretējo. Līdzībās runājot, tas ir kā dubļu toveris, ko izšļaksta otram sejā. Tādā situācijā neviens pat nepamana, ka no niknā cilvēka rokas cietušais pats sev piesaistījis šo pārbaudījumu. Ļaudis nesaprot, ka nejaušību nemēdz būt.

Vai jūs kādreiz esat mēģinājuši saskaitīt, cik reižu dienā viens labs cilvēks spēj neapmierināti ņurdēt, burkšķēt, pārmest, vērtēt, pikti vaicāt: „Nez, kāpēc tā? Kāpēc nav šitā? Kāpēc tu neizdarīji tā? Kāpēc viņš nerīkojās šitā? Kāpēc tas ir muļķīgi? Kāpēc tas nav gudri?“ Un tā tālāk un tā joprojām.

Turklāt ievērojiet, cik dažādi šos jautājumus var izteikt. Ieskanoties prasīgumam, dusmām, mierīgi, asi, paniski, žēlabaini, sakaitināti, skaudīgi, raudulīgi, ar nožēlu, naidīgi, indīgi, ironiski — visi šie jautājumi slēpj aizvainojumu. Neskaitāmie aizvainojumi pil kā ūdens lāses un pāraug jūrā, kurā viss apkārtējais noslīkst, bet labais cilvēks to nepamana. Viņš saredz sliktā toveri, un viņa vērtējums ir nemainīgs.

Kareivis nogalina ienaidnieku ar šaujamieroci. Nāve atnāk ātri, bez mokām. Apvainotājs nogalina savus tuviniekus ar apvainojumiem, mocīdams tos gadu desmitiem.

Pastāv vēl viena labo (ļauno) cilvēku kategorija, kuriem raksturīga acu bolīšana uz pasauli neuzticībā, aizdomīgumā un kritiskumā. Šajā ziņā tie līdzīgi mitrumam, kas sūcas no klints, bet kas dziļā plaisā piepeši paveras kā nez no kurienes uzradies ezers: mierīgs, skaists, noslēpumains un bīstams. Viņi paši uzskata, ka ir līdzsvaroti; tāpat domā arī citi, tomēr viņu klātbūtnē jūties lai nu kā, tikai ne labi. Viņu allaž kā stīgai uzvilktais iekšējais spriegums padara slimus gan pašus, gan apkārtējos, īpaši mājiniekus. Kad katram no viņiem ciešanu mērs būs pilns, tas jau ir cits jautājums.

Šo cilvēku pašvērtējums, kā arī citu vērtējums ir ciets kā klints. Viiļi bieži sirgst ar tireotoksikozi — vinu attieksme pret pasauli, kuras neatņemama sastāvdaļa ir arī cilvēki, ir toksiska, vienkāršāk sakot, indīga. Lielās, skaistās acis — redzes sazinās līdzdalībnieks —, pieaugot dusmām, nemanāmi kļūst izvalbītas. Tas ir uzbrukums. Šādu skatienu grūti izturēt.

Viens no aizvainojuma veidiem ir vērtējums. „Kas tur slikts, ka es pateicu, ko domāju,“ brīnās cilvēks. „Es taču negribēju sliktu! Viņam (viņai) derētu mainīties.“ Vērtētājam vajadzētu saprast, ka vina spriedums ir subjektīvs, nevis objektīvs. Negatīvs vērtējums bez konstruktīva padoma ir vulgārs apvainojums.

Piemēram, ja skolotājs vērtē skolēnu, pamatojoties uz vina zināšanām, tas ir objektīvs zināšanu vērtējums. Pavisam nedaudz skolotāju spēj saglabāt subjektivitāti, tāpēc mūsdienu skola ir grūts, dažkārt pat nepārvarams šķērslis bērniem, kuri kļuvuši īpaši jūtīgi, ļo runa nav par mācību programmu, bet gan netaisnigumu.

Mājās bērni protestē pret skolu, skolā — pret mājām. Teikt patiesību acīs vienmēr ir sarežģīti, turklāt bērns ir neaizsargāta būtne. Bez skolotājiem vēl kaut kā varētu iztikt, bet kā dzīvot bez vecākiem? Tāpēc skolotāji neuzdrošinās pat muti pavērt, lai aizsargātu bērnu, — vecāku armija ir daudz lielāka, un skolotājs noteikti cietīs sakāvi. Vecāki mīluprāt šķendējas par skolu, nesaprazdami, ka bez skolas un mācībām vinu lolojumi dzīvē būs tukša vieta. Abām pusēm pietrūkst izpratnes, toties pietiek k|ūdu.

Kamēr ir spēkā lielā un stiprā tiesības, cietējos paliek mazākais. Taču nemanot viņš izaug un kādu dienu sāk tieši vai aplinkus ciešanu vaininiekam atriebt. Kam? Dzīve rāda, ka skolotājiem atmaksā reti. Lai gan skolēnu sīkās nejauclbas mūsdienās kļuvušas daudz nežēlīgākas, tomēr skolu parasti atceras ar labu vārdu. Attiecībās ar vecākiem vērojama pretēja tendence.

Bērnu slimību cēloņi ir ģimenē. Skola tos pastiprina.

Viena no sāpīgākajām vērtējuma formām ir salīdzinājums. „Viņš ir labāks par tevi! Kāpēc viņš spēj būt labs, bet tu ne?“ bērnam vaicā. Pēc šiem vārdiem viņš vai nu krīt depresijā, vai naidīgi protestē. Bieži šādi salīdzinājumi sākas tūlīt pēc otrā bērna piedzimšanas. Jaundzimušais ir labāks nekā vecākais bērns! Puisītis labāks nekā meitenīte! Tagadējā vīra bērns labāks nekā šķirtā vīra bērns! Bērni cieš no vecāku briesmīgas netaisnības un pazemojumiem. Un bērni spiesti to izturēt tikai tāpēc, ka ieradušies mīlēt šos vecākus un izlabot viņu kļūdas. Bērna atbīdīšana otrajā plānā var kļūt par greizsirdības avotu, kas vēlāk izpostīs attiecības starp māsām un brāļiem. Bērns jūt, ka pieder pie nepilnvērtīgāka dzimuma, un viņa attieksme pret pretējo dzimumu dusmu iespaidā iegūst kroplu veidolu. No viņa izaug cilvēks, kurš pazemo pretējo dzimumu.

Atraidīts bērns dažkārt meklē nāvi. Manā pieņemšanā pat trīs un četrus gadus veci mazuli piekrītoši mājuši ar galvu, kad es teicu, ka tu, mīļais, gribi nomirt, jo jūti, ka tevi nemīl, jo tev saka: tu esi slikts pat tad, ja tev loti, loti gribas citiem izdarīt ko labu, bet citiem tas nepatīk. Bērni sevi mierina ar iztēles ainām, kurās viņi gul kapā, lai vecāku asarās gūtu apliecinājumu tam, ka viņus mīl.

Ja vecākus saista mīlestība, šāda situācija nav iespējama. Nemeklējiet nepilnības bērnos, meklējiet sevī. Iedomājieties sevi bērna vietā un tad apgalvojiet, ka viņam klājas viegli. Nosodīšanai prāta nevajag, toties vajag mēģināt izprast. Nav briesmīgākas izjūtas kā mana mīlestība nav vajadzīga un arī es pats neesmu vajadzīgs. Bērniem mīlestība jājūt uz katra sola. Vecāki atceras sava maiguma mirkļus, bet aizmirst gadījumus, kad paši bērnus atgrūduši. Bet lūgt piedošanu bērnam viņiem šķiet lieki, pat pazemojoši.

Arī vislabākais cilvēks stresa bridi nesaprot ne sevi, ne citus. Viņam blakus var atrasties saprotošs dzīvesdraugs, kas pareizi domā un atbrīvo stresus, bet viņš pats stresā paātrināti vairo vainas izjūtu un, sasniedzot kritisko robežu, viņam pat sāk dergties savas labestīgās otrās pusītes miers.

Ja, vēlēdamies paust ieinteresētību un mīlošu rūpību, otrs prasa: „Kur tu iesi?“, — pirmais atcērt: „ Vai man tev jāatskaitās?“ Piepaceltā tonī viņš demonstratīvi sāks uzskaitīt visus savus plānus un darbus. Turklāt pats saprot, ka provocē strīdu, ko vienlaikus vēlas un nevēlas.

Tad, šķībi smaidot, liek noprast, ka aplamību grib nolīdzināt, bet otrs jau rij asaras. Vainas izjūtas dēl, kas nu palielinājusies, pirmais meklē vainīgos un katru vārdu uztver kā aizvainojumu. Savukārt otrais no bailēm mani nemīl kļuvis tik nedrošs, ka bīstas vienalga kā acīs izrādīties par cilvēku, kurš spētu apvainot. Ne viena, ne otra puse nespēj saprast notiekošo, un siena starp viņiem klust biezāka.

Kamēr abi neatbrīvos vainas izjūtu, vini viens pret otru izturēsies ar piesardzību. Piesardzība ir bailes, bet bailes piesaista to, no kā baidās. Galu galā dvēsele atkal tiek ievainota. Labi vārdi, kas izteikti aizvainojošā tonī, paliek aizvainojums. Attaisnošanās un notikušā pārrunāšana mazina radušos sāpi.

Ja to neizdara, pienāk brīdis, kad tam, kurš agrāk apvainoja, uz savas ādas vajadzēs izjust, kā jūtas cilvēks, ko nepamatoti apvaino.

Ja vīram un sievai pateiks, ka vini kļūdījušies, reakcija būs krasi atšķirīga. Virs domās: „Ko es esmu izdarījis!“ Sieva domās: „Ko viņš sastrādājis!“

Ja vīrs atbrīvos savu vainas izjūtu, vinu vairs neapvainos. Viņam nevajadzēs meklēt attaisnojumus, kas pārauguši aizvainojumā. Ja sieva atbrīvos vainas izjūtu, viņas apvainotājas daba beigs meklēt vīra un pasaules trūkumus. Abu dvēselēs iemājos miers.

Ja cilvēks nemitīgi jūt otra neapmierinātību, viņā notrulinās rūpība, maigums, mīlīgums. Viņš jūtas vainīgs, jo neprot izdarīt tā, kā gribas otram. Visbeidzot sākas aizsargreakcija kā uzbrukuma pretrunu un pretošanās gars. Bieži saka: „Es pret viņu biju laba, bet viņš…“ Atvainojiet, tas ir jūsu personīgais viedoklis. Vai ne tāpēc pret viņu bijāt laba, lai arī viņš pret jums izturētos labi? Jūs iztirgojāt mīlestību, lai pēc tam pieprasītu samaksu. Padomājiet un izlabojiet kļūdas kaut vai pati priekš sevis, lai gudri izdziedētu dvēseles sāpi, nevis paļautos uz laika ārstējošo spēku.

Lai gan paruna vēsta, ka laiks sadziedē visas brūces, iedziļinoties šo vārdu jēgā, saprotam, ka laiks mums dod tikai laiku. Neko citu laiks pats no sevis paveikt nespēj. Jādara ir mums pašiem. Var mēģināt noslāpēt dvēseles sāpi, sev aizliedzot domāt par bijušo, bet tā nav izveseļošanās, tas ir pašapmāns.

STRESS — CILVĒCISKĀS ESAMĪBAS SASTĀVDAĻA

Visam esošajam ir divas puses, arī domai. Vainas izjūta ir labā daļa līdz brīdim, kamēr tā neiziet ārpus pienākuma izjūtas — tā virza cilvēku uz priekšu — robežām. Dusmas ir labā daļa līdz brīdim, kamēr no tām plūst spēks dzīvības aizsardzībai. Tos dēvē par pozitīvajiem stresiem.

Ikdienas dzīvē esam pieraduši par stresu uzskatīt negativitāti.

Bailes mani neittil bloķē spriestspējas. Cilvēks zaudē spējas domāt, un viņā attīstās lavlnveida stresa ķēdīte — vainas izjūta pāraug dedzīgā vēlmē, kas savukārt — dusmās, naidā, līdz viņš aiziet bojā.

Vainas izjūta padara cilvēku vāju un uzņēmīgu pret slikto.

Bailes piesaista slikto.

Dusmas iznicina.

Vainas izjūta ir sirds stress. Ja cilvēks dzīvē kaut ko izdarījis nepareizi vai nav paveicis to, kas tika prasīts, vai neizlaboja savu kļūdu, viņa dvēselē rodas neizskaidrojama vainas izjūta. Ja viņš neatbrīvosies no vainas izjūtas, piesaistīs sev aizvainojumu.

„Dvēsele sāp, smagums uz sirds, gribas pačīkstēt, nav ar ko elpot,“ saka šāds cilvēks. Tā ir pazīme, kas liecina, ka milzum daudz vainas izjūtas gul uz sirds un palēninājusies asinsrite.

Kāds ir asinu uzdevums?

Asinis baro šūnas un šūnu dzīvības procesu norisē pārpalikušās vielas nogādā līdz izvadorgāniem. Palēninoties asinsritei, mazinās gan barošanās, gan attīrīšanās. Nesaņēmusi nepieciešamās vielas, šūna nomirst, un tā jāizvada no ķermeņa. Tā kā asinsapgāde ir palēnināta, šis process notiek ar grūtībām. Ķermenis sāk uzkrāt arvien vairāk sārņu. Var sevi ārstēt ar labākajām zālēm pasaulē un organismu attīrošiem dabas produktiem vai kļūt par veģetārieti, tomēr, ja vainas izjūta pieaug, nekas nelīdzēs.

Uzskatāmībai minēšu banālu piemēru: ja netīrumi pa kanalizācijas cauruli plūst ātri, tā spīd un laistās, ja lēni — aizsērē. Tāda ir īstenība par sirds asinsvadu slimībām un to skaita straujo pieaugumu visā pasaulē.

Vainas jūgā cilvēks ātri nogurst, jūtas savārdzis, mazinās viņa darbspējas, darbs un dzīve kļūst vienaldzīgi. Mazinās

ari noturība pret spriedzi, pārslodzēm, sākas slimības. Zūd interese par dzīvi, tai vairs nav jēgas, rodas depresija. Nu arī klāt īstais laiks uzrasties bailēm. Bailes ir cilvēkam vispazīstamākais stress. Tās ierodas kā draugs, lai brīdinātu: „Vēl kaut ko var mainīt. Vēl var izvairīties no bojāejas

Ja arī tās ignorē, atnāk dusmas un sāk iznīcināt. Kā jau iepriekš minēts, dusmas ir viltīgs stress. Šķietami labā mērķa sasniegšanas līdzeklis ir dusmas, ko par dusmām nesauc.

„Es neieredzu šo dzīvi, tā sniegusi man vienas vienīgas ciešanas. Visi mani brīnišķīgie plāni ir sabrukuši,“ teica kāda ārkārtīgi izturēta sieviete. Jo uzskatīja, ka viņai ir tiesības uz visu, ko ir gribējusi. Viņas vīrs, pavisam jauns cilvēks, piepeši nomira ar infarktu. Tobrīd ar leikozi mira viņas bērns — vienīgā atmina no vīra, bērns, par kuru sieviete loloja tik daudz cerību.

Ja cilvēks grib daudz saņemt, bet nevēlas neko atdot, / viņš paliks tukšām rokām. Ja sieviete vaino viru, ka viņš nespēj pabarot ģimeni un ģimeni nemīl, maizes devējs izzudīs reizē ar savu mīlestību. Ja no kāda grib tikai ņemt, nekas neiznāks — viņš gluži vienkārši no ģimenes, bet dažkārt arī no dzīves aizies. Tagad vienatnē palikušais i patērētājs var no dzīves mācīties.

Nemitīgā cīņa par varu — nepieciešamība būt pārākam par citiem, tāpat kā nepieciešamība būt labākam par citiem — parasti sākas ar aizvainojumu; kā jau lasījāt, apvaino pat pašu dzīvi, neapzinoties, ka tas notiek nepareizas domāšanas dē|.

Cilvēks arvien vairāk vaino pats sevi. Paššaustīšana trāpa mērķī visprecīzāk, burtiski kā snaiperis, jo neviens manas vājās vietas nezina labāk par mani pašu. Šī problēma vairākumā gadījumu attiecas uz vīriešiem, kuru nepilnvērtības komplekss neļauj viņiem pašapliecināties. Slīcinādami

bēdas alkoholā, viņi pārdozē, un tieciba saglabāt pašcieņu pāraug egoismā. Šāds cilvēks neatkarīgi no situētības dzīvē sarūpē materiālo nodrošinājumu. Tā bagātais un nabagais, satikušies pie viena galda, degvīnā var slīcināt vienas un tās pašas nepatikšanas, bet pēc tam doties katrs uz savām mājām, kur, to iepriekš nenorunājuši, piekasīsies sievai un bērniem. Kādam taču jābūt vainīgam! Tādējādi vienādi stresi liek līdzīgi uzvesties cilvēkiem ar atšķirīgu izglītības līmeni un pārticību. Dzīves gudrības trūkums izraisa vēlēšanos postīt. Jo augstāks cilvēka iepriekš ieņemtais amats, jo zemāks kritiens.

Igaunijā 80% pašnāvību izdara vīrieši. Viņu tiesnešu lomā izrādās paššaustīšana. Viņi vaino sevi, ka nav spējuši sniegt dzīvei to, ko dzīve no viņiem prasījusi. Kāda cilvēka iedzīvošanās kāre nopūtusi viņu dzīvības sveci. Pratuši viņi atbrīvot vainas izjūtu, traģēdija nenotiktu.

Aizvainojums ir varens zemapziņas taktiskais ierocis. Mierīgi un bez sāpēm tam spej pretoties vienīgi tas cilvēks, kurš atbrīvojis vainas izjūtu un jūt dvēseles mieru. Tikai tāds cilvēks var mierīgi skatīties acīs apvainotājam un sekot līdzi viņa domām. Man bieži mēģina pierādīt, ka aizvainojums netrāpa dvēselē, ka nerodas vainas izjūta, ja zinu, ka ne pie kā neesmu vainīgs.

Ja jums acīs sariesās asaras vai jūs sadusmojāties, ja sarūgtināti noteicāt: „Nu kā tā var,“ ja bailēs notrīsējāt, ja jutāt vēlēšanos iesist vai kā citādi atmaksāt, jebkurā no šiem gadījumiem aizvainojums trāpījis mērķīAtzīstiet to paši priekš sevis, lai spētu piedot bailēm un dusmām pret apvainotājiem. Jūs paši tos sev piesaistāt. Bet jūsu sirds lūdz palīdzēt. Ja to neatzīsiet, jau tagad sākat apgūt dzīves mācību stundu caur ciešanām.

Nenoliedziet savus stresus. Nesakiet, ka esat pietiekami veseli un stipri, lai spētu stāties pretī visām dzīves grūtībām.

Varbūt jusu sirds jau izmantojusi savus resursus — tad pietiek krasi sadusmoties, lai dotos pie tēviem.

Tas, kurš apvaino apzināti, līdzīgs snaiperim, kurš trāpa tieši sirdī un priecājas, pretiniekam sabrūkot. Neauglīgs apvainojums iedarbojas iznīcinoši. Apzinīgu un sirsnīgu cilvēku tas var nogalināt. Ikvienā ģimenes strīdā apvainojums ir parasts iznīcināšanas ierocis.

Nekad neapvaino tas, kurā pašā nav vainas izjūtas. Kas apvaino vairāk par visiem, tas jūtas sevišķi vainīgs. Bailes no apvainojuma liek iet uzbrukumā citam. Apvainotājs taču nezina, ka par jebkuru darbību atmaksā divkārt.

Arī valsts tiesu sistēma veidota uz labi pārdomāta un pārliecinoša apvainojuma. Ja cilvēks no iepriekšējām dzīvēm atnesis līdzi loti lielu vainas izjūtu, tiesā loti viegli apvainot arī bezvainīgo. Kas šajā nelaimē vainīgs? Cietušais (pats to neapzinoties) pats piesaistījis nelaimi ar savu vainas izjūtu, un tiesnesis (arī pats to neapzinoties) radījis viņam iespēju apgūt dzīves mācību stundu. Tāpēc atbrīvojiet savu vainas izjūtu, tad jūs neapvainos un arī jūs nevienu neapvainosiet. Nekad un nekur.

Tiesā grūtākais ir apsūdzētāja amats. Ja apsūdzētāja bezkaislīgā objektivitāte izrādās emociju varā, tiesas process izsit no sliedēm. Ciest nākas gan noziedzniekam, gan tiesnesim. Kas savas kļūdas atzīst, tiek sodīts vieglāk. Kas turklāt ir godīgs pats pret sevi, saņem vismazāko sodu, ko pat ārēji var nepamanīt, jo mums jāsaprot, ka pirmām kārtām dzīvojam paši sev.

Apvainojums var būt arī pavisam citāds. Piemēram, cilvēks nokrīt un pamatīgi sasitas vai viņam iekož suns. Žēlabainais līdzjutējs nezina, ka šādas nelaimes izraisa dusmas, un sāk vaimanāt: „Ak tu nelaimīgais nabadziņ, ko viņi ar tevi izdarījuši! Varēja taču saremontēt ceļus un piesiet suni! Neviens par veciem cilvēkiem neliekas ne zinis. Man arī slikti ap sirdi…“

Šāda stundām ilga gaušanās nav nekas cits kā vainīgo meklēšana. Vainīgi izrādās visi, izņemot pašu cietušo.

Kamēr vainīgi citi, valda pilnīga vienprātība. Taču pietiek tikai līdzjutējam nevērīgi izmest: „Bet kāpēc tu pats neuzmanījies“, lai tūlīt sekotu protests un nesenā brālība izšķīstu strīdā. Pat ja līdz vārdu kaujai nenonāk, sāk sunīties tāpat vien par nesmukām acīm, vainojot nepateicībā, neizpratnē vai nežēlība.

Uzbudināts cilvēks saskaišas niecīgākā troksnīša dēl — no vēja papūstas papīra loksnītes, mušas sīkšanas vai neiepatikušās melodijas, no tā, ka lieta nolikta kādā konkrētā vietā vai, gluži pretēji, nav nolikta īstajā vietā. Variāciju bez sava gala. Stresiem piemīt īpašība pieaugt lavīnveidīgi, bet pēc tam pats nesaproti, kāpēc tā.

Kāda jēga sirds kompleksai izmeklēšanai, atzīstot cilvēku par veselu, ja pēc dažām dienām, nedēļām vai mēnešiem viņu ķer infarkts? Slimību piesaistījušas bailes izrādīties vainīgam. Ja dvēseles dziļumos cilvēks nododas sevis attaisnošanai, meklē vainīgos un izgāž pār tiem savu nicinājumu, ja izbijies meklē izeju un iztēlē zīmē šaušalīgas nākotnes ainas, tas noved pie iznīcības.

Vainas izjūta tā vai citādi izraisa sirds slimības. Sākumā mēdz būt tikai nogurums, vēlēšanās pavairāk atpūsties, bet kā par spīti darba bez gala un malas. Tad rodas smaguma sajūta krūtīs, bet arī tai nepievērš uzmanību, toties plašāk atver logu, lai paelpotu svaigu gaisu, un tiek pie piesārņotās atmosfēras avotiem. Ar smaguma sajūtu sarod — nesāp taču. Neviens neredz, ka šāda sirds strādā neproduktīvāk.

Tāds cilvēks vairs nevar darīt tik daudz laba, cik viņam gribētos. Viņš ir neapmierināts ar sevi, jo vairs pilnībā nespēj kalpot ģimenei un sabiedrībai. Nemanāmi pievienojas aizvainojums, kas rada iemeslu citu apvainošanai. Spēki kustin kūst.

Cilvēks sāk sevi pātagot, tonizēt, rosīties, steigties, strādāt ilgāk par darba laiku. No sākuma stāvoklis it kā mainās, bet tā ir ārēja šķietamība.

Dzīves mērķis ir doties pretī nākotnei. Tas, kurš baidās par nākotni, jau šobrīd cenšas sasniegt pēc iespējas vairāk un pēc iespējas ātrāk. Pieaug bailes nepagūšu un vainas izjūta nepagūšu, bet tad kādā kritiskā brīdī ieslēdzas pašaizsardzība: ietiepība, pretošanās, krasi izteiktas dusmas.

Cilvēkiem jāizprot, ka nepieciešamība doties uz priekšu pirmām kārtām ir gara nepieciešamība. Fiziskā nepieciešamība ir tikai gara virzības atspoguļotāja. Ja, izpratuši dzīves būtību, ņemam vērā sava ķermeņa fiziskās vajadzības un saprātīgi tās īstenojam, dzīve atrodas līdzsvarā, un virzība uz priekšu notiek ātri un viegli. Panākumi aug augumā, kļūst optimālāki. Tad ari ir laba veselība.

Ja skrējienā pēc materiālās labklājības saslimstam, tad ķermenis mums signalizē, ka rīkojamies aplami. Tas neklausās, kad mēs tam skaidrojam: citi grib, citiem vajag, citi prasa, es taču daru labu. Ja ķermenis saslimis, tātad es esmu rīkojies slikti.

Mēs neprotam pareizi domāt, pareizi strādāt, pareizi izvirzīt mērķus, pareizi dzīvot, jo nepazīstam paši sevi.

Katrs gars nemitīgi strādā patiesa labā vārdā globālā mērogā. Ja cilvēks, aplami domādams, nezina, ko dara gars, nezina, ka nemitīgi tiek sniegta palīdzība, ko vajag tikai izmantot, tad viņš uzņem sevī vainas izjūtu, kas meklēs izeju, līdz pāraugs niknā cīņā par labo.

Bet gars joprojām gaida un pa labam piedāvā visvienkāršāko risinājumu.

Kas iemācīsies pareizi domāt, tas beigs tēlot ganu, kurš ar pātagu dzen ganāmpulku.

Saprātīgs cilvēks ir kā vadonis, kas iet ganāmpulka priekšgalā.

PAR BARĪBU UN PIEBAROJUMU

Uzturs kompensē pozitīvās enerģijas zudumu ķermenī. Tas līdzsvaro ķermenī ieplūstošo negatīvo enerģiju un tādējādi neļauj ķermenim iet bojā. Vēlreiz atcerēsimies, ka pie negatīvas enerģijas pieder vainas izjūta, bailes un dusmas.

Vēlēšanos notiesāt kādu ēdienu vai produktu izraisa zemapziņas nepieciešamība kompensēt enerģijas zudumu.

Ja jūsu prāts vēl nav atvēries, pievērsiet uzmanību ķermeņa signāliem un ar to palīdzību iemācieties domāt un pazīt stresus.

Apetīte ietver informāciju, kas jūsos notiek, un šī informācija ir vienkārša:

Ja jums kārojas kaut kas skābs, piebarot nepieciešams vainas izjūtu. Ja jūs neatbrīvosiet vainas izjūtu un turpināsiet uzklupt visam skābajam, pienāks brīdis, kad vainas izjūta izaugs līdz milzu apmēriem, kļūs nāvējoši bīstama, bet jūs pats kļūsiet par apvainotāju. Jums vairs negribēsies skābu, bet gan saldu ēdmaņu.

Ja jūtat nepārvaramu kāri pēc saldā, jūsos iemājojušas lielas bailes. Tās nepieciešams piebarot. Saldumu lietošana izraisa patīkamu mieru, un tādējādi saldumi nemanot kļūst par sevis nomierināšanas līdzekli. Kas pārlieku aizraujas ar saldumu ēšanu, tas audzē savas bailes. Ja bailes liek cilvēkam no sliktā glābties bēgot, pat ja viņš no saldā neatsakās, viņš vel labprātāk laiž Iekas vaļā. Un sadedzina kalorijas. Kas bezjēdzīgu rosīšanos uzskata par tukšu laika šķērdēšanu, tas apsēžas un sāk domāt, kā no darāmā gūt labumu. Tajā pašā laikā bailes no iespējamās neveiksmes gūst piebarojumu kūku, kafijas, dzērienu utt. veidā. Šajā reizē bailes ir pabarotas, darbības plāns labi pārdomāts un sākta tā īstenošana. Domāšanas darbam praktiski neizmantotās kalorijas tiek nosūtītas uz noliktavu — taukaudiem. Sapinušās bailes pāraug dusmās, bet liekās kalorijas veicina aptaukošanos.

Kārums pēc gaļas nozīmē, ka jūs esat sadusmojies, bet dusmas var pabarot tikai ar galu. Ja dusmīgs cilvēks nedabū galu, viņš kļūst vēl dusmīgāks. Ieradums ēst galu audzē dusmas. Jo dusmas sāļākas, piparotākas un asākas, jo sāļākai, piparotākai un asākai gaļai jābūt pusdienu galdā. Ja dusmīgam cilvēkam liek ēst tikai augu barību, viņš samierinās, novājē un arvien vairāk kļūst par cilvēku.

Dietologi un veģetārieši zemapziņā cenšas glābt cilvēci, tomēr dusmīgais tāpēc kļūst vēl dusmīgāks. Tā dēl gaļēdājs un veģetārietis nesaprotas un negrib saprasties, bet sāk viens otram uzspiest savu patiesību. Uzvarētājos izrādās… dusmas, un tad veģetārietis laiku pa laikam ieēd galu, jo jūt, ka citādi neizturēs. Bailes izrādīties dzīves pieveiktam prasa paaugstinātu kaujas gatavību. Medicīna ir pierādījusi pārmērīgas gaļas lietošanas kaitīgumu, tomēr dusmīgais materiālists turpina līdz nāvei pārēsties galu.

Augu barības propagandēšana — tas ir lieliski, taču pareizāk būtu sākt atbrīvot dusmas, jo tad automātiski rodas nepatika pret gaļas ēdieniem, un tās ir patiesas izjūtas, nevis varmācība pret sevi. Atbrīvojot bailes, zūd pārlieka kāre pēc saldumiem. Savukārt, atraisot vainas izjūtu, zūd nepieciešamība pēc skābā. Sirds arī tāpat ir stipra.

Pastāv notievēšanas diētas, kurās aizliegti saldumi un miltu ēdieni. Augu valsts barību un gaļu ēd, cik uziet. Tā kā smaga fiziska darba veikšanai kalorijas vieglāk uzņemt no gaļas ēdieniem, bet nepieciešamo daudzumu augu valsts barības kuņģī gluži vienkārši neietilpināt, cilvēks ēd galu, izsmiedams tos, kuri apgalvo, ka no gaļas kļūst resns. Tāds cilvēks kļūst drosmīgāks. Un var kļūt tik drosmīgs, ka sāk nicināt kautrīgos, bet pēc tam viņus fiziski vai morāli iznīcināt, jo viņa dusmas, ignorēdamas brīdinoši pacelto bai|u pirkstu, izaugušas līdz milzu apmēriem. Drīz sākas cilvēka pašiznīcināšanās. Dzīve kārtējo reizi pierādīs, ka viss pārmērīgais ir slikts.

Ikviens cilvēks sapņo par pilnību. Kas, sēžoties pie galda, sāk ar skābo, tam drīz gribas saldo, bet, kad saldumi notiesāti, kārojas kas sāļš. Cilvēks stresa situācija vienmēr ēd vairāk nekā vajag. Ēd viņš juku jukām — pēc sāļā atkal ķeras pie saldā, piedzer ko skābu utt. Ja stresus līdzsvaro, nesaprātīgi ēdot, apetīte nezudīs, tikai kuņģī vairs neko neietilpināt, bet apetīte kā bijusi, tā būs.

Ja cilvēkā ar vienādu spēku mutuļo vainas izjūta, bailes un dusmas, šim cilvēkam jāievčro precīzs režīms un uztura devas. Pat ja viņš nemitīgi pārēdas, aptaukošanās nesāksies. Šo triju stresu veidu īpatsvars ķermenī nosaka apetīti konkrētajā brīdī. Pieņemts uzskatīt, ka precīzs dienas režīms veicina pareizu gremošanas trakta darbību un darba spējas. Patiesībā, pareizi domājot, laikam nav nekādas nozīmes. Pietiek pēc tukša kuņģa signāla ar mīlestību vērsties pie sava gremošanas trakta un barības.

Var ilgi stāstīt par sakarībām starp apetīti un konkrēto slimību. Var slimības sākumā stāstīt, kādus ēdienus sirdzējs pieradis ēst, ko viņam nevajag lietot uzturā un bez kā viņam nekādi neiztikt, bet tas nav grāmatas mērķis. Ja sapratāt principu, pārējo izdomāsiet paši.

Piemēram, pieaugot vainas izjūtai, sistemātiski un ar baudu uzklūpot visam skābajam, kādā jaukā dienā cilvēks jūt, ka skābais vairs nelien mutē. Sāpes kuņģī liecina, ka radusies kuņģa čūla. Vainas izjūta pāraugusi apvainojumā.

Tagad cilvēkam jāsāk bieži lietot gaļas un piena produktus, pretējā gadījumā kuņģis apēdīs pats sevi. Paaugstinātā skābe, kas radusies no aizvainojuma, dusmās metas uzbrukumā gaļai, neprasot, vai tā ir paša (kuņģis) vai citu (barība). Tieši tāpat uzvedas cilvēks ar kuņģa čūlu. Kad čūla sāk asiņot, dusmas jau kļuvušas asinskāras.

Līdzsvarotas dvēseles dzīves cilvēks ļaunprātīgi neizmanto ne ēdienu, ne garšvielas. Viņam diēta ir lieka.

Garam nav vajadzīga fiziska barība. Ēdiens nepieciešams ķermenim. Bet nemēdz būt ķermenis bez gara. Nepieciešamība pēc gara barības baro arī ķermeni. Katram stresam ir sava svārstību amplitūda, katram pārtikas produktam vai ēdienam — sava. Kad tās sakrīt, ķermeņa vajadzības izrādās apmierinātas.

Tagad padomāsim kopā.

Mēs sakām:

— Es negribu neko skābu.

— Es neciešu skābu.

To var pateikt dažādi — protestējoši vai prasīgi, uz ēdienu skatoties sarauktu degunu, sakot, ka tas ir slikts, pretīgs.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka

□ Es negribu būt vainīgs.

□ Nevaru ciest, ka iznāk būt vainīgam!

Jūs gribat izvairīties no vainas izjūtas pastiprināšanās. Zemapziņā vēlaties izvairīties no situācijas, kurā jums nāksies būt par apvainotāju. Jūsu vainas izjūta ir sasniegusi kritisko robežu. Ja jūs neatbrīvosiet vainas izjūtu un turpināsiet uzturā lietot visu ko skābu, pat ja tā sagadīsies, jūs kļūsiet par apvainotāju.

Mēs sakām:

— Es negribu saldu.

— Es neciešu saldu.

— Es nomiršu, ja ēdīšu saldu.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka

□     Es negribu baidīties.

□     Es vairs nespēju ciest bailes.

□     Es nomiršu, ja manas bailes vēl vairāk pieaugs.

Šie cilvēki zemapziņā mēģina izvairīties no baiļu pastiprināšanās, lai pēc tam pašiem nevajadzētu baidīt citus.

Mēs sakām:

—   Es negribu galu.

—   Nevaru ciest galu.

—   Es esmu veģetārietis.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē:

□     Es negribu, ka dusmas pieaug.

□     Es nevaru ciest, ka dusmas pieaug.

□     Es esmu atbrīvojies no dusmām.

NB! Veģetārieši, kas vispār neēd galu, ir reti sastopami. Arī gaļas buljonā ir gala.

Ķermenis ir viena cilvēka attīstības posma sastāvdaļa. Kad iemācīsimies pareizi izturēties pret fizisko pasauli, to svētot, nevis iznīcinot, kā to esam darījuši līdz šim, mēs kļūsim tā cienīgi, lai paceltos garā. Vienlaikus atbrīvosimies no tāda fiziskā ķermeņa, kas grib ēst un ciest.

Iespējams, kāds no lasītājiem gaida skaidrojumus par piena un zivju lietošanu. Prasība pēc piena simboliski nozīmē vēlēšanos un pārliecību, ka ieradīsies kāds, kas sakārtos dzīvi. Nesamērīga piena lietošana veicina dzīves pasivitāti.

□     Kam garšo piens, tam piemīt tieksme noliegt savas kļūdas, toties ievērot citu kļūmes.

□     Kam piens netīk, tas grib zināt pat visbriesmīgāko, tomēr patiesību. Viņš drīzāk pieņem rūgtu īstenību, nevis saldus melus.

□     Kas necieš pienu, tas necieš melus.

□     Kas pārlieku daudz lieto pienu, no tā patiesību nesagaidīt.

Kam garšo zivis, tas gaida brīnumu, ko mī|uprāt pats rada. Tieksme pēc zivju ēdieniem liecina par cilvēka vēlēšanos, kaut viss nokārtotos. Zivju lietošana uzturā zemapziņā nozīmē dvēseles miera meklējumus.

□     Kam garšo zivis, tas mīl dvēseles mieru, kā vārdā viņš ari pūlas.

□     Kam zivis netīk, tas nevēlas ne apātiju, ne dvēseles mieru. Viņš bīstas no pasivitātes, bezdarbības, slinkuma.

□     Kas necieš zivis, tas necieš vienaldzību, slinkumu un pat dvēseles mieru. Viņš grib, lai dzīve ap viņu mutuļot mutuļotu.

j Kam garšo saldūdens zivis, tas pasaulē vēlas dzīvot klusi klusītiņām, lai neviens viņu neaiztiktu un lai viņš pats neaiztiktu citus.

□     Kam garšo sālītas zivis, tas ar dūrēm sit sev pa krūtīm un paziņo: „Lūk, te stāv patiesi labs cilvēks!“ Sāls palielina izlēmību, pārliecību par sevi. Pārspīlējumi šo īpašību iznicina.

Par ūdens lietošanu.

□     Ja cilvēks dzer maz ūdens, viņš pasauli redz saasināti un uztver krasi.

□     Ja cilvēks dzer daudz ūdens, pasaule viņam ir izplūdusi un neskaidra, tomēr viņš ir labdabīgi noskaņots un labvēlīgs.

Pēdējā laikā no Rietumiem ienākusī modes slimība katru dienu litriem dzert ūdeni notrulina uztveri. Tiesa, ūdens mazina, tas ir, atšķaida agresivitāti, bailes un dvēseles pārdzīvojumus, taču līdz brīdim, kamēr cilvēks meklē problēmu risinājumu tikai fiziskā līmenī, tās pilnīgi netiks atrisinātas. Tāpat kā iznīcībai pakļauts viss fiziskais, tā tai pakļauts arī šādi sasniegts dvēseles miers. To pašu sasniedz visi zemapziņas mēģinājumi dzīves uzlabošanai fiziskā līmenī.

Turpināsim sarunu par dažu pārtikas produktu enerģētiku.

Liesa gaļa — godīgi atklātas dusmas, trekna gaļa —

slepenas nodevīgas dusmas, labība — atbildība pasaules priekšā, rudzi — interese, lai apgūtu dziļas dzīves gudrības, kvieši — interese, lai apgūtu virspusējas dzīves gudrības, risi — precīzi sabalansēts pilnīgs pasaules redzējums, kukurūza — visu viegli saņemt no pasaules, mieži — pašpārliecinātība, auzas — zināšanu alkas, ziņkārība, kartupeli — nopietnība, burkāni — smējīgums, kāposti — sirsnība, kāļi — tiecība pēc zināšanām, bietes — prasme viegli saprotami izskaidrot sarežģītus jautājumus, gurķi — ilgas, sapņainums, tomāti — ticība sev, zirni — loģiskā domāšana, sipoli — savu kļūdu atzīšana, ķiploki — pašpārliecināta nepiekāpība, āboli — saprātīgums, spriestspējas, dilles — pacietība un izturība, citroni — kritisks prāts, banāni — vieglprātība, vīnogas — apmierinātība.

Viss, pārmēru lietots, izraisa pretēju rezultātu. Arī labi produkti, nesaprātīgi ēsti, kļūst slikti.

Piemēram, ola nozīmē tieclbu pretī pilnībai. Kas ēd daudz olu, bet neprot domāt, tam pieaug nepieciešamība pēc pilnības. Tā kā neviens uz zelta paplātes pilnīgu dzīvi klāt nepienes, viņš sadusmojas. Fiziskā līmenī tas izpaužas kā paaugstināts holesterīna līmenis asinīs.

Dabas brīnums medus sniedz pilnīgu mātes mīlestību un siltumu gluži kā mātes apskāviens. Tāpēc ar medu ārstē visas slimības. Ja cilvēks nekad nav jutis šādu mīlestību, ja viņš baidās savas mātes mīlestības, kas nodara sāpes, tad viņš necieš medu.

Produktu alerģija ir tik plaši izplatīta, ka diezin vai atradīsies pārtikas produkts, kas neizraisītu alerģiju. Augsti attīstītajās valstīs arvien biežāk parādās celiakija slimība, kad bērns „nepanes“ graudaugus. Nemitīga caureja izsūc

no bērna organisma dzīvībai svarīgās vielas, tā liekot šķēršļus gan garīgajai, gan fiziskajai attīstībai. Tā ir vielmaiņas slimība.

Alerģija ir protesta dusmas.

Vielmaiņa nozīmē prasmi vērst sev par labu dzīves likumus to nerimtīgajā kustībā, prasmi pareizi sakārtot savu dzīvi saskaņā ar dzīves gudrībām. Vārdu sakot, vielmaiņas būtība ir domu apmaiņa. Neviens produkts nemēdz būt tikai slikts, neviena doma nemēdz būt tikai slikta. Kas necieš rudzus, tas grib viegli izsisties dzīvē, tas neieredz grūtības. Kas necieš kviešus, tam dzīvē nepietiek ar mazumiņu, tas ir maksimālists, kas neieredz nabadzību. Kas necieš miežus, tas neieredz nebrīvi, necieš stingrus ierobežojumus un nemainīgu dzīves iepriekšnolemtību. Tā vai citādi, ccliakija ir neprasme apjēgt dzīves likumus. Šādu bērnu vecākiem vajadzētu pamatīgi mainīties.

Vielmaiņa rāda, kā cilvēks pērk, pārdod un maina. Ja viņš šos procesus veic atbilstīgi godīgiem tirdzniecības likumiem, ar vielmaiņu viss ir kārtībā. Bet, ja par galvenajām dzīves vērtībām — mīlestību, godīgumu un principialitāti — viņš grib norēķināties ar naudu, rodas vielmaiņas traucējumi. Jo pamatīgāk viņš maldās, jo sāpīgāks un smagāks mantojums paliek viņa bērniem un mazbērniem. Visus vielmaiņas orgānus veido mīkstie audi, bet enerģiju tie gūst no galvenā enerģētiskā kanāla, kas atrodas mugurkaula kanālā. Vārdu sakot, vielmaiņas traucējumi atspoguļo līdzsvara traucējumus starp došanu un ņemšanu.

Cilvēks piedzimst konkrētā Zemes ģeogrāfiskā vietā, jo vēlas apgūt attiecības starp šo zemi un sevi. Ēdiens ir viena no iespējām, kā to izdarīt. Tāpēc cilvēkam der tie pārtikas produkti, kas tiek gatavoti noteiktā apvidū.

Kas iemācās pareizi domāt, tā fiziskais ķermenis pierod iztikt, lietojot arvien mazāku daudzumu barības. Tam, kurš uzkrāvis sev stresu nastu, šāda barība šķiet negaršīga un nepietiekama. Viņam taču jābaro arī stresi. Kaloriju devas paliek viņā, palielinot ķermeņa apjomus.

Kas nolemj sākt ar diētu, bet neko nezina par stresu atbrīvošanu, tam būs grūti vai pat neiespējami to ievērot. No vainas izjūtas cilvēks kļūst iekšēji pilnīgs. Bailes prasa ēdienu, citādi nebūs spēka mesties skrējienā. Arī dusmas grib izaugt, lai pienācīgi pretotos ienaidniekam.

Kad cilvēks, sapņodams par skaistu figūru, katrā ēdienreizē atsakās no viena lieka kumosa, viņa ķermenis reaģē mazāk sāpīgi, lai gan lēni. Ķermenis arvien labāk saprot, ka tagad viņam katru reizi nāksies uzņemt vienu porciju negativitātcs mazāk. Tā caur ēšanas prasmi veidojas izpratne.

Tamlīdzīga domu gaita attīsta cilvēkā taupību. Bet, ja cilvēks pagriež otru nūjas galu un kļūst par skopuli, savu labo viņš pārvērš sliktajā. Sīkstuļa tipiska pazīme ir aizcietējums. Aizcietējums rāda, par ko izvēršas skopulība dzīvē. „Knauzeris“ dzīvē grib tikai saņemt, toties nevēlas neko dot. Skopulis ir arī tas, kurš zina, bet zināšanās nedalās, jo baidās, ka tikai otrs pēcāk neizrādītos par viņu gudrāks. Viņš greizsirdīgi lolo savas zināšanas un apvainojas vai saniknojas, ja kāds pasaulei izklāsta to, kas, viņaprāt, ir paša atklājums. Bez dažādām dvēseles brūcēm šādam cilvēkam noteikti ir arī aizcietējumi. Piedodot atbrīvojiet skopulību, un aizcietējumu vairs nebūs.

PATIESS GADĪJUMS

Tūrisma braucienā kāda laba mana paziņa pažēlojās, ka teju vai pārplīsīs no aizcietejuma. Ja mājās to kaut kā vel var paciest, ceļojumā tas rada neciešamas mokas. Es pabrīnījos: „Mīlā, atbrīvo savu skopulību, kāpēc tā mocīties!“ — „Kas es par skopuli, visu naudu esmu iztērējusi. Bet tu

gan vēl neko neesi nopirkusi!“ viņa protestēja. „Tikai skopais par to stāstīs, un tikai skopulim nauda iztek caur pirkstiem. Man šādas problēmas nav. Es mīluprāt tērēju naudu un pēcāk nenožēloju,“ es viņai paskaidroju.

Vesela diena pagāja, lai atbrīvotos no skopuma, bet pret vakaru problēma bija atrisināta. Kopš tā laika viņas gremošanas trakts iztukšojās regulāri trīs reizes dienā.

Dažkārt es minu šo piemēru, lai uzjautrinātu cietējus, īpaši tāpēc, ka sieviete sevi uzskatīja par ārkārtīgi devīgu cilvēku un nesaprata: no bailēm iemantot skopules slavu nesaprātīgi tērēja naudu citu labā. Dāvanas, ko viņa agrāk sarūpēja citiem, nebija tik patīkamas, kā tās, ko par to pašu naudu viņa dāvina tagad. Agrāk ļaudis jutās viņas parādnieki, tagad dotajā saskata mīlestības izpausmi.

Skopulība ir viens no visvieglāk atbrīvojamajiem stresiem.

Turpinājums grāmatas II daļā „DĀRGAS DUSMAS“

SATURS

Mī|o lasītāj!………………………………………………………………………………..

I dala. DOTIES TĀLĀK

No vakardienas cauri šodienai pretī rītdienai ………………………………

Mācība augstāk par visu ……………………………………………………………

Dievs ir Visa Vienotība ………………………………………………………………

Enerģiju izvietojums cilvēka ķermenī ………………………………………….

Dievišķais likums — tāds tādu piesaista ……………………………………..

Arī mīlestība pēc nopelniem ……………………………………………………….

Verdziska zemošanās mīlestības priekšā …………………………………….

Baiļu iznīdēšana …………………………………………………………………………

Mācieties pareizi piedot……………………………………………………………….

Baiļu rašanās……………………………………………………………………………..

Pirmatnējā mātišķuma instinkta zaudēšana………………………………..

Par izžuvušo avotu …………………………………………………………………….

Par devēju un ņēmēju ……………………………….. ( …………………………….

Devēja prieks un sāpes ………………………………………………………………

Par dvēseles dzīves peripetijām……………………………………………………

Bailes — cilvēka gūsteknes. Dusmas — cietuma noārdītajās

Piedodot atveras gars un atrisinās problēmas ……………………………..

Dusmas uz dusmīgajām dusmām……………………………………………….

Prieks iemācīties izpirkt slikto……………………………………………………..

Bērns ir tēva un mātes summa ……………………………………………………

Tēvs — bērna gars, māte — bērna dvēsele…………………………………..

Priekšteču mantojums………………………………………………………………..

Trīs soli līdz naidam …………………………………………………………………..

Dusmu izzināšanas prieks…………………………………………………………..

Tā ir bijis……………………………………………………………………………………

Ciešanu skola ………………………………………………….

Realitātes izjūta……………………………………………….

Kurp steidzies, cilvēk?……………………………………..

Dzīves vērtības jāmeklē………………………………….

Pamatotība un virspusējlba ……………………………

Par pareizu un nepareizu piedošanu ……………….

Par brīnumlaudīm bez nepilnībām………………….

Kas ir emocijas un kas — jūtas? …………………….

Sievišķība un vīrišķība kā trumpis vai ierocis

Lutināt bērnus ir bīstami…………………………..

Par labo cilvēkos……………………………………………..

Par labu darošajiem labdariem ………………………

Labās dusmas un sliktās dusmas…………………….

Labestību var izmērīt un nosvērt ar dusmām

Par tiem, kas dara sliktu …………………………………

Kas ir noziegums?……………………………………………

Stress — cilvēciskās esamības sastāvdaļa . . . Par barību un piebarojumu

LULE VĪLMA piedodu sev

I dala Doties tālāk

Formāts 60x90/16. Olsetspiedums.

SIA „Kantri Nams“, Lutriņu ielā 1-9, Rīgā, LV-1002. Iespiesta „Tipogrāfija Ogrē“ SIA, Brīvības ielā 31, Ogrē.

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev I daļa Doties tālāk. 2. grāmata

DVĒSELES SVĒTĪŠANA

I DAĻA doties tĀlĀk

NO VAKARDIENAS CAURI ŠODIENAI PRETĪ RĪTDIENAI

MĀCĪBA AUGSTĀK PAR VISU

ENERĢIJU IZVIETOJUMS CILVĒKA ĶERMENĪ

ARĪ MĪLESTĪBA PEC NOPELNIEM

BAIĻU IZNĪDĒŠANA

MĀCIETIES PAREIZI PIEDOT

BAIĻU RASANĀS

PAR IZŽUVUŠO AVOTU

DEVEJA PRIEKS UN SĀPES

PAR DVESELES DZĪVES PERIPETIJĀM

BAILES — CILVĒKA GŪSTEKNES. DUSMAS — CIETUMA NOĀRDĪTAJĀS

PIEDODOT ATVERAS GARS UN ATRISINĀS PROBLĒMAS

PRIEKS IEMĀCĪTIES IZPIRKT SLIKTO

PRIEKŠTEČU MANTOJUMS

TRlS SOLI LĪDZ NAIDAM

TĀ IR BIJIS

CIEŠANU SKOLA

REALITĀTES IZJUTA

KURP STEIDZIES, CILVĒK?

DZĪVES VĒRTĪBAS JĀMEKLE

PAMATOTĪBA UN VIRSPUSEJĪBA

PAR PAREIZU UN NEPAREIZU PIEDOŠANU

PAR BRĪNUMĻAUDĪM BEZ NEPILNĪBĀM

KAS IR EMOCIJAS UN KAS IR JUTĀS?

SIEVIŠĶĪBA UN VĪRIŠĶĪBA KĀ TRUMPIS VAI IEROCIS

LUTINĀT BĒRNUS IR BĪSTAMI

PAR LABO CILVĒKOS

PAR LABU DAROŠAJIEM LABDARIEM

LABĀS DUSMAS UN SLIKTĀS DUSMAS

LABESTĪBU CILVĒKS VAR IZMĒRĪT UN NOSVĒRT AR DUSMĀM

PAR TIEM, KAS DARA SLIKTU

STRESS — CILVĒCISKĀS ESAMĪBAS SASTĀVDAĻA

PAR BARĪBU UN PIEBAROJUMU

SATURS