Vīlma Lūle

Piedodu sev. II dala Dārgās dusmas. 2. grāmata

Lūle Vīlma piedodu sev

II dala

Dārgās dusmas

2. grāmata

.

Nav sliktu cilvēku un nav labu cilvēku, ir cilvēki. Un ikviens var kļūt par Cilvēku. Šo iespēju sniedz zināšanas. Zināšanas dod mācība. Zināšanas, kas dvēselē rada atbildes trīsas, sniedz sirds gudrību. Tomēr iekaltas gudrības liecina tikai par saprāta esamību.

Patiesā sirdsgudrība ļauj cilvēcei izdzīvot. Neticīgs cilvēks ir cilvēks bez nākotnes. Nākotne pieder brīvam cilvēkam. Visspēcīgāk cilvēku gūstā tur viņa stresi.

Doma — tā ir enerģija.

Enerģijai piemīt apzina.

Saskarsme var rasties tikai ar to, kam ir apzina. Negatīva doma ir skolotājs. Ja skolēns saprot, ko skolotājs cenšas iemācīt, viņš kļūst gudrāks. Ja skolotājs saprot, ka skolēns ir pieņēmies prātā, viņš savu darbu ir paveicis un aiziet.

Tā atraisās negatīva doma. Un izzūd slimība, kas savā būtībā ir tikai negatīvu domu summa. Prasme saklausīt savas domas ļauj rast vissarežģītāko un bīstamāko dzīves situāciju risinājumu.

Piedošana — vēlme biedroties, vēlme mīlēt tāpat vien.

Vēlme ļauj pilnīgā vienotībā saplūst garam un ķermenim. Piedošana — dvēseles tīrība.

Pieņem

Dieva patiesību — piedošanu — un ieraudzīsi, kā saskaras tava dvēsele un gars, — savas dvēseles gaismu.

II DAĻA dĀrgĀs dusmas

Grāmatu lasot pareizi,

dvēselē vari kļūt pat bagātāks par autoru, kas to uzrakstījis.

Tāpēc lasīšana ir loti atbildīgs darbs.

Bo In Ra

CIVILIZĀCIJAS MĀCĪBU STUNDA

Kāpēc cilvēce nokļuvusi krīzē? Ko principiāli aplamu esam izdarījuši? Vai to var labot?

Šādus jautājumus uzdod bieži. Bailes no nākotnes ir ārkārtīgi lielas. Atbildēšu īsi. Lai dotos pretī nākotnei, vajag un var izlabot slikto. Nepieciešams vienīgi zināt un atzīt dabas dievišķos likumus, un dzīvot saskaņā artiem.

Šis temats tika iztirzāts iepriekšējā grāmatā. Uzklausīju daudz jautājumu un iebildumu, jo cilvēki netic savām domām un nesaprot, kas ir mīlestība. Tāpēc analizēsim kopā.

Cilvēce pastāv, ja ir vīrietis un sieviete. Lai kā mēs gribētu dzīvē veikt ko neparastu un nebijušu,.bez sievietes un vīrieša veidotās vienotības cilvēce beigtu pastāvēt.

Šajā vienotībā jāvalda kārtībai. Sevi cienošs cilvēks zina savu vietu un ar cienu izturas pret cita ģimenes locekļa vietu un funkcijām. Tajā pašā laikā šī vienotība ir vijīga un cieša savienība, kuru neiznīdēt pat visbargākajiem pārbaudījumiem.

Ja izzūd ģimene, izzūd arī cilvēce. Tā ir mūsdienu cilvēces mācību stunda.

Mūsdienu cilvēces krīze ir materiālisma krīze. Materiālisms ir sievietes vara, kā arī sievietei līdzīgā vara. Dažādās dzīvēs būdami gan vīrietis, gan sieviete, mēs visi ierodamies šeit, jo mums nepieciešama šī mācību stunda. Mēs esam gribējuši noskaidrot, kas notiek, kad cilvēks nokļūst lietu un bagātības varā.

Šo to caur ciešanām mēs jau esam apguvuši, bet pazīmes, kas parādās, atsakoties no bagātības, pauž tikai slimie, kam mocību dēl tā vairs nav dārga. Pārējā cilvēce nem dalību neprāta skrējienā pēc kārotās bagātības.

Dievišķā daba ir nesatricināma, un labs tēvs sniedz bērnam iespēju mācīties tik sāpīgi, cik bērns grib, jo zina, ka uzvarētājos tā vai tā būs dabas likumi.

Kāds ir vīrieša uzdevums dabā un ģimenē? Kāds ir sievietes uzdevums dabā un ģimenē?

Vīrieša uzdevums — iet, vienīgi iet un nekad neapstāties,

jo, kas apstājas dzīves šķēršļu priekšā, tas aiziet bojā. Ja vīrietis iet uz priekšu, vina virzībā pati daba ieliek vīrišķību, un viņš bez pavēlēm un piespiešanas, dara visu, kas ir vīrišķīgi.

Vīrišķība sevi ietver:

u saprāta darbu,

□   ekonomiskās dzīves sakārtošanu,

□   bērnu radīšanu.

Vīrietim jābūt kā masta priedei, pēc kuras citi līdzinās. Masta priede nerunā, bet kalpo par etalonu. Bez masta nav kuģa, bet dzīves atklātajā jūrā ar laiviņu nebrauc.

Vīrietis ir savu bērnu gars. Gars ir virzītājspēks. Tēva pienākums — iet.

Vīrietis spēj iet, ja viņam pietiek spēka — gribasspēka.

No kurienes gūst šo spēku?

No sievietes sirds.

Saprotiet pareizi! Runa ir par dvēseles mīlestību, ko dēvē par mīlestību pret tuvāko. Tā ir mīlestības pilnība starp cilvēkiem, ar ko arvien vairāk skopojas un ko arvien vairāk zaudē.

Sievietes uzdevums — mīlēt savu vīru. Pirmām kārtām viru. Nevienam nav jābūt augstāk par vīru, ari bērnam ne. Dieva valstībā pastāv nesatricināmi likumi, kurus nedrīkst un nav iespējams mainīt. Vīrs nav svarīgāks par bērnu, bet viņš ir pirmais, kas sievai jāmll. Ja viņa domā citādi, cietīs pati un liks ciest bērniem.

Sievietei visur un visā ar savu mīlestību jāatbalsta vīrs. Pat viskritiskākajā brīdī sieviete spēj dvēselē lolot sava vīra tēlu un viņu atbalstīt. Un, ja palīdzība būs nepieciešama viņai pašai, tā nevilcinoties atnāks. To apstrīdēt var vienīgi tas, kurš to neprot, jo nekas tāds viņam pat prātā nav ienācis, un kam nav nācies just mīlestības visu uzvarošo spēku.

Kad sieva mīl vīru, ar savu mīlestību uztur viņa gribasspēku. Vīrieša mugura ir gribasspēka simbols.

Sievietes! Pievērsiet uzmanību sava vīra mugurai un pavērojiet savas izjūtas.

Ja vīra mugura ir taisna, stipra, skaista un uzbudinoša, tad tas ir jūsu mīlestības dēļ. Sakumpusi, šķība, vārga un slimīga mugura liecina par sievas mīlestības nepietiekamību. Noglāstiet, nomazgājiet viņa muguru un lūdziet piedošanu, ka dzīvē tai nodarījāt tik daudz sāpju. Mīliet to.

Sievietei, kura mīl savu vīru, nekad nenākas tērēt spēkus vīrišķīgu darbu veikšanai.

Sieviete, kas mīl viru, redz pasauli īstajās krāsās, nevis blāvajos toņos, pie kuriem esam pieraduši.

Sievietei, kas mīl savu vīru, nekad nevajag ciest zaudējumus; viņa saņem visu, ko grib.

Mīlošai sievietei piemīt sevišķa īpašība —• viņai nekad nevajag neko lieku. Šai sievietei ir diženākais dārgums pasaulē — mīlestība.

Sieviete, kas mīl savu vīru, savienojas ar viņu nešķiramā veselumā. Jūs droši vien esat dzirdējuši par laulāto pāriem: dažas dienas vai nedēļu pēc sievas nāves arī virs seko līdzi uz viņsauli. Šāda sieviete pašaizliedzīgi mīlējusi vīru. Šim vīrietim nekad nav vajadzējis smelt spēkus citur. Kad mīlestības avots izžuvis, cilvēks mirst aiz slāpēm.

Ja sieviete mīl vīru, viņu pilnīgā vienotība piesaista līdzīgo — tikai pilnīgo. Proti, viņiem ir pavisam veseli bērni un pilnīga, veselīga dzīve. Kā zināms, pilnība nav tikai labais, bet nemitīgā attīstībā esošs līdzsvars starp labo un slikto.

Bērns neierodas pasaulē, lai mīlētu savu tēvu vai māti, bet lai mīlētu tēvu un māti.

Ja sieva mīl vīru, tad vīrs mīl sievu, un viņi kopā veido pilnību. Tagad var ierasties arī bērns, lai viņus mīlētu un lai viņi mīlētu bērnu.

Vecāki, kas jautā bērnam: „Ko tu mīli vairāk — tēti vai mammu?“ — traumē bērna dvēseli. Kad es pirmo reizi apjēdzu šo gudrību, uzreiz bez aplinkiem kādam četrgadīgam puisītim pavaicāju: „Kā, tavuprāt, pareizāk — ka mamma mīl tevi vai ka mamma mīl tēti?“

„Tēti,“ bērns noskaldīja, ne mirkli nedomājot, un lūkojās manī neviltotā pārsteigumā: „Tante, kā tu nezini tik svarīgus jautājumus?“ Bet paša slimības iemesls bailes mani nemīl. Bērns izrādījās patiess labestības nesējs.

Šo pašu jautājumu esmu uzdevusi dažādu vecumu bērniem. Mazākie atbildēja vienu un to pašu — tēti. Mazliet vecāki bērni, kas jau bija iemācījušies domāt par sev izdevīgo, paklusēja, tikai viņu dvēselēs notika cīniņš. Kad atbildi pateicu priekšā, viņi atviegloti uzelpoja. Lieli bērni, kuriem ar vecākiem bija labas attiecības, visbiežāk noteica: „Man nebūtu iebildumu, ja mamma pirmām kārtām mīlētu tēti.“ Mūsdienu sieviete vīru nemīl pirmām kārtām tāpēc, ka nezina, cik tas ir labi — mīlēt vīru. Un nezinās tik ilgi, kamēr par mīlestību uzskatīs seksu, rūpes, nemieru, uzticību, pienākuma pildīšanu utt. Mūsdienu sieviete dzīvo ieguvēja azartā un izkalpojas mīlestību visai pasaulei.

Bailes mani nemīl liek viņai darīt pēc iespējas daudz laba pēc iespējas vairāk cilvēkiem, bet pēdējais šajā sarakstā nereti izrādās pašas vīrs…

Tikai, kad vīrs beidz eksistēt

□  fiziski — nomirst,

□  ģimenē — aiziet no ģimenes,

j seksuāli — kļūst impotents,

tad sieva pamana, ka lieta, ko viņa uzskatīja par savu, kaut kur nozudusi.

Ja vismaz tobrīd sieva apjēgtu savas kļūdas! Parasti gan rodas vēl spīvākas dusmas, aizvainojums, nožēla, atriebtkāre un tamlīdzīgas jūtas. Savas kļūdas sieviete atzīst reti. Mūsdienīgā sieviete cīnās par savu vietu dzīvē. Cīnās, neizvēloties līdzekļus. Var arī uzvarēt, bet nedzīvās drupās no uzvarošas līksmes maz jēgas. Vīru vairs neatkarosi.

Šāds apgalvojums izraisa dažādas reakcijas. Vairākums sieviešu noskaņotas kategoriski: vīrs kā nekā ir pieaudzis cilvēks, viņš savu dabū, bet, ja ne, pats vainīgs. Pārliecināt par pretējo jūs, sievietes, es nevaru. Bet, ja labi padomāsiet un jutīsiet patiesu vēlēšanos izzināt dabas cilvēka neviltoto mīlestību, jūsu vēlēšanās piepildīsies. Un tad jūs piekritīsiet, ka es teicu patiesību. Ja sieviete pirmām kārtām mīl vīru, savu bērnu tēvu, viņu bērni nevar būt slimi.

Pamēģiniet savas jūtas attīstīt šādi: iztēlojieties savu vīru un ielieciet savā dvēselē tādu, kā pati gribat, un atstājiet tur uz visiem laikiem. Ja jums patīk just viņu sev blakus dabiskā lielumā, lai viņš tur arī neredzams būtu, — to jūs jutīsiet. Katru reizi, kad atcerēsieties vīru, ziniet, ka šobrīd viņam vajadzīga jūsu mīlestība, jo viņam ir grūti. Un jūs jutīsiet siltu strāvu, kas plūdīs no jūsu sirds uz vīra sirdi, un jutīsiet, ka jums kļuvis labi. Tajā-pašā brīdī vīrs mīlestībā iedomāsies par savu sievu. Tagad saprotiet, kāpēc tieši šajā brīdī.

Reiz manā kabinetā ienāca sarūgtināta sieviete ar bērnu uz rokām. Viņš bija nesamaņā, raustījās konvulsijās. Medicīna viņam palīdzēt vairs nespēja. Un tad man nācās ķerties pie ārkārtas mēriem. Es teicu: „Jūsu bērns ir slims tāpēc, ka jūs nemīlat bērna tēvu. Jūs neieredzat šo cilvēku. Ja jūs tūlīt tepat atzīsiet savu kļūdu un iemācīsieties pirmām kārtām mīlēt bērna tēvu, kaut gan esat šķīrušies, bērns dzīvos. Ja to nespēsiet, bērns līdz rītam neizvilks.“ Ko jūs darītu viņas vietā? Manu grāmatu viņa nebija lasījusi, priekšzināšanu viņai nebija, tomēr viņa iemācījās. Pēc pāris stundām bērna konvulsijas beidzās, bet no rīta mēs ķērāmies pie slimības pamatotas un detalizētas analīzes, kas vienlaikus bija arī ārstēšana. Māte izrādījās gudriniece, savu negativitāti viņa nenoliedza.

Ja vīrieši manis teikto nolēmuši izmantot, lai norakstītu uz sieviešu rēķina savas vājības, trūkumus un neveiksmes, tad, mani mīļie, tā ir kļūda! Sieviete var loti stipri mīlēt savu vīru, bet, ja viņš no savas mātes nav guvis vajadzīgo audzināšanu, tātad mantojis bailes mani nemīl, no kurām izaugusi naidīga attieksme pret sieviešu dzimumu, tad viņš nespēs ieraudzīt savu laimi un to pieņemt.

Nevīžīgas, netiklas sievietes dēls neprot saprast savu sievu. Sievā viņš saskata māti, kuras nepilnības neieredz. Labākai dzīvei viņš grib iedibināt pats savu kārtību. Parasti šāds vīrietis neko savai sievai neuztic. Viņš iejaucas pat sīkumos, neļaudams sievai būt sievietei, un pamazām viņā mostas greizsirdība.

Greizsirdība ir neuzticības mērs-, ko izmanto neuzticīgā puse. Jo vairāk neuzticības, jo spēcīgāka greizsirdība. Šīs izjūtas vienmēr ir abpusējas, lai gan parasti vismaz viena puse greizsirdībā neatzīstas. Šī abpusējā mocīšanās kā likums beidzas ar niknām batālijām un ģimenes iziršanu, ja spītīgie dzīvesbiedri neprot atbrīvoties no sava „ego“.

Bet, kā zināms, vīrietis bez sievietes un sieviete bez vīrieša normāli dzīvot nevar. Tā aiziet bojā sievietes skaistā mīlestība — mīlestība vai nu rod citu ceļu, vai kļūst par dusmām. Skaidrs, ka vīrs to vairs nesaņem. Šādā brīdī sieviete ģimenes situāciju var mainīt, vienīgi iemācoties pareizi domāt un šīs zināšanas liekot lietā no visas sirds. Ja abi augstu vērtē ģimeni un spēj mainīties, rezultāts noteikti būs. Jo nenozīmīgāka krīze, jo vieglāk labot kļūdu.

Mēdz būt arī tādi vīri, kas izmanto sievas čaklumu un uzticību. Vīrietis, kura mātei ģimene bijusi vienaldzīga, kas nodevusies izvirtībai un dzeršanai, izturas pret sievietēm kā pret pazemojumu objektu. Māte nav mīlējusi nedz vīru, nedz bērnus, viņa nav sniegusi dēlam pašcieņu. Cilvēks, kam nepiemīt pašcieņa, dvēseles sāpes mēģina slāpēt alkoholā un dzīvē parazitēt. Sievietei, kurai izdodas ar mīlestību pāraudzināt šādu vīrieti, jābūt sevišķi stiprai. Šādi vīrieši meklē spv sievas, kuras var pazemot. Pēc tam šāda sieviete ierodas pie manis un vaicā: „Kāpēc man tā jācieš?“ — „Mana mīlā, vai jūs pali neizraudzījāties šo vīru?“ es atbildu ar pretjautājumu. Kā likums, šādām sievietēm tās nav pirmās laulības.

Tas, kurš vēlas lauzt otra ietiepību, var arī panākt savu, bet tādējādi viņš lauž pats sevi. Jo šie abi viens otru ir sameklējuši, abu gari viņus saveduši kopā, jo abiem vajadzēja vienam no otra mācīties dzīvot. Viņi izrādījās muļķos, neiemācījās, un tagad viņus mācīs dzīve. Kas šādi maina partnerus, noteikti beigu beigās atcerēsies pirmo, nožēlodams savu muļķību. Tāda ir dzīves mācību stunda. Tā kā ikviens ierodas šajā dzīvē apgūt tieši tamlīdzīgu gudrību, katrs nākamais partneris sniedz viņam iespēju dzīves mācību stundu apgūt arvien labāk, tikai vēl augstākā līmenī. Tā turpināsies līdz brīdim, līdz izsīks spēki intrigām un cilvēks secinās, ko viņam māca ciešanas. Kamēr atzīs savas kļūdas. Citādi viņam jāaiziet bojā.

Siguldas pilsētas

Skrējiens pakal laimei ir ārējā spožuma medības, šābrīža bauda un virspusējas dzīves pieredzes izmantošana, par ko vēlāk maksā ar sāpēm. Bet, kā tas mēdz būt, kāds vienmēr attopas par vēlu. Tas, kurš apprecas aiz aprēķina materiālu apsvērumu pēc, cietīs naudas dēl. Bet, ja bagātais apprecēsies aiz mīlestības un arī turpmāk dzīvē par svarīgāko uzskatīs mīlestību, viņš kļūs vēl bagātāks. Bagātība pie viņa ieradīsies, lai to saglabātu, jo šis cilvēks zina bagātības cenu.

Daudzi cilvēki vispār nav spējīgi uz dzijām jūtām, jo gan viņu vecāki, gan vecvecāki nav pratuši mīlēt. Bet pratuši saglabāt ģimeni ar mērķi kļūt bagātiem un bagātību saglabāt.

Pēdējā laikā, ārstēdama slimniekus, es caur viņiem esmu redzējusi šo cilvēku vecākus, vecmāmiņas — vectētiņus un vecvecmāmiņas — vecvectētiņus un arvien vairāk pārliecinājusies par savu skumjo secinājumu. Jāatzīst: ja starp tūkstoš vecmāmiņām atradu kaut vienu, kas savu vīru mīlējusi patiesi tīrā, pilnīgā dabas cilvēka mīlestībā, es esmu laimīga. Es priecājos, jo man izdevies to skatīt savām acīm!

Mīļās sievas un vīri! Es zinu, ka jūs esat apvainojušies, jo uzskatījāt sevi par mīlošiem cilvēkiem, tomēr, ja man neticat, rodiet iespēju papētīt savu iekšējo būtību un atrodiet kļūdas, kas jāizlabo. Ja jūsu ķermenis reaģēs pretī izveseļodamies, kļūdas būsiet izlabojuši pareizi. Atbrīvojiet stresu, ar kuru apvainojāt citu cilvēku, un lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka, palielinot stresu, nodarījāt tam pāri.

Māte, kas nav pratusi savu mīlestību sniegt ģimenei, ir konfliktā ar bērniem, jo bērni, paši to neapzinādamies, vaino māti. Viņi neprot to paust ārēji, bet nervozitāte un kaprīzums runā paši par sevi. Kamēr ģimene vēl pastāv un ģimenes strīdos pārsvaru gūst tēva lamas, vainīgo saskata tēvā. Ja tevs ir pārlieku maigs un piekāpīgs, vainīgo atkal atrod viņā. Bērns, kurš savu tēvu pat nepazīst, var viņu neieredzēt, bet parasti tēvu necieš pati māte. Ja bērns ir

agresīvs, vecāki to ir pelnījuši. Bet, ja vecāki nevēlas to atzīt, tas jau ir cits stāsts.

Ja viens no vecākiem, kas audzina bērnu pēc ģimenes iziršanas, iecerējis pārvērst bērnu par ieroci pret otru no vecākiem un pat ja no sākuma, iespējams, arī mērķi sasniedz, viņš izdara noziegumu. Tēvs ir bērna gars, māte — bērna dvēsele. Palūkojieties uz sevi no malas un iztēlojieties, ka jums rauj ārā garu vai dvēseli, bet pēc tam, bargi piedraudot, tur tos pa gabalu. Bet tas taču ir jūsu gars un jūsu dvēsele, ko jūs tik ļoti mīlat, un kuru dēl vispār ieradāties pasaulē. Tikai tie jums ir vajadzīgi un tikai ja ir abi, jūs spējat dzīvot.

Gars ir uz priekšu ejošais. Tikai gars ir mūžīgā dzīvība.

Dvēsele baro garu. Dzīve bez dvēseles ir mocības.

Mīļie vecāki! Kuru no abiem jūs piekristu atdot?

Bet nu padomājiet, ko jūs nodarījāt savam bērnam.

Tēvs vai māte, kas atstājuši šo pasauli, pie sava bērna ierodas tik bieži, cik vēlas. Gars atnāk tad, kad vajadzīga palīdzība. Toties dzīvs cilvēks spiests stāvēt pie aizvērtām durvīm. Tieši tādā situācijā nokļūst jūsu bērna gars vai dvēsele. Bet, ja jūs sakāt, ka viņš pats negrib nākt šurp, padomājiet par savu nozīmi vina distancēšanā un izlabojiet savu kļūdu. Nekad nav vainīga tikai viena puse.

PATIESS GADĪJUMS

Deviņpadsmit gadus veca meitene, īsta skaistule, nebija tikusies ar tēvu vairāk nekā desmit gadu un iztēlojās viņu par īstu briesmoni, jo tā viņai par tēvu bija stāstīts. Pēc sekmīgas stresu atbrīvošanas viņa juta, ka tēvs jāatrod, un to izdarīja.

„Es iegāju tēva istabā, un ziniet, viņš izrādījās pavisam parasts vīrietis, tikai izskatījās vecāks nekā viņa gados mēdz būt, sirmāks un vairāk noguris. Mēs ilgi runājām. Iedomājieties, ar tēvu var runāt par mīlestību, bet ar māti to nevarēja. Kad grasījos doties prom, es jutu vēlēšanos tēvu apkampt. Es viņu apskāvu, bet viņš ieraudājās. Mans tēvs!“ Stāstot par notikušo, meitene no laimes pat nepamanīja, cik bieži un iedvesmojoši atkārtoja: „Mans tēvs!“

Šī meitene ātri izveseļojās. Bet viņas lielākais ieguvums izrādījās prasme arī vīriešus uztvert kā cilvēkus. Vina saprata, ka neprot kontaktēties ar vīriešiem tā, kā to māk meitene ar normālas ģimenes dzīves pieredzi, bet vina apsolīja centīgi mācīties. Ja ģimenē nav tēva, meita neprot būt sava vīra sieva, savukārt dēls, ko audzinājusi māte, klust līdzīgs sievai. Viņiem pietrūkst ģimenes dzīves pieredzes.

Vīriešu dvēseles dzīve ir daudz trauslāka. Dēls, kas ar varu šķirts no tēva, šķiras no gara. Dzīvē vīrietim jāiet pirmajam — pa priekšu. Kā šāds zēns lai iespēj iet? Viņa apziņa nespēj koncentrēties, viņam nav mērķu. Ja viņu nemitīgi bārs, sākotnējās skumjas viņā pakāpeniski pāraugs dusmās un nepieciešamībā pašapliecināties kaut vai no sliktās puses.

Kad bērnam māca nīst tēvu, viņam māca nīst savu garu. Kad bērnam māca nīst māti, viņam māca nīst savu dvēseli.

Kas neieredz savu tēvu, tas neieredz vīriešu dzimumu. Kas neieredz savu māti, tas neieredz sieviešu dzimumu.

Meita, kas mīl savu tēvu, iemācās mīlēt vīru. Dēls, kas mīl savu māti, iemācās mīlēt sievu.

Ja meita dusmojas uz māti, viņa vienlaikus dusmojas uz sevi. Ja meita ienīst savu māti, viņa automātiski neieredz gan sevi, gan sieviešu dzimumu, jo māte ir sieviete.

Ja dēls dusmojas uz tēvu, viņš vienlaikus dusmojas uz sevi. Ja dēls neieredz tēvu, viņš automātiski neieredz gan sevi, gan vīriešu dzimumu, jo tēvs ir vīrietis.

Sievietes! Vislabāk sev palīdzēsiet, ja lūgsiet piedošanu savam vīram un bērnam, un, par spīti sarūgtinājumam, atkal iemīlēsiet vīru, pat ja viņš vairs nav jums blakus. Jūsu bērnu tēvam vajadzīga jūsu dvēseliskā mīlestība kaut vai jūsu bērnu vārdā. Nevar atjaunot sabrukušu laulību, bet vajag izprast savas kļūdas. Caur kļūdu atzīšanu un apzināšanos nāk izpratne gluži kā apgūta mācību stunda.

Vīrieši! Piedodiet savai mātei un sievai, ka viņas neprata izpildīt vissvarīgāko sievietes uzdevumu dzīvē — mīlēt savu vīru. Piedodiet, ka sieviete mīlestību gaida pirmām kārtām no vīra un nesaprot, ka, pirms vīrs spēs dot, viņam jāsaņem. Viņš jau tā sniedz fizisko spēku, neprasīdams atjauju.

Bērni! Piedodiet savai mātei un vecmāmiņai viņu kļūdas. Arī tēvam piedodiet viņa kļūdas. Ja jūs to neizdarīsiet, cietīsiet paši, jo tēvs ir jūsu gars, bet māte — dvēsele. Ja tie abi jūsos strīdas, jūs dzīvē neizvirzīsieties uz priekšu un neradīsiet dvēseles mieru.

Sieviete, kas prot pareizi domāt, izlabo kļūdas, ko pieļāvusi viņas māte un vīramāte.

Vīrietis, kas prot pareizi domāt, to prot sagaidīt un no savas puses piedot mātei, kā arī sievasmātei un sievai.

Vīrietis sadusmojas tikai tad, ja nespēj dzīvē iet tālāk. Tālāk virzīties nevar, jo viņam nav spēka. Spēka avots atrodas sievietes sirdī.

Kad sieviete un vīrietis apprecas, bet vīrs atbilstīgi mājās gūtajai audzināšanai tūlīt pat sievai nodara pāri, viņas sirds uz visiem laikiem aizveras. Šie cilvēki nekad vairs nespēs viens otru saprast mīlestības līmenī. Ja viņi turpinās dzīvot kopā, viņiem tas būs tikai darbs. Vai tāpēc abi jutīsies apmierināti, tas ir cits jautājums. Un ir velti ar viņiem runāt par mīlestību. Bet pārrunas ar katru atsevišķi var izrādīties sekmīgas.

Kas noliedz slimības enerģētisko būtību, t. i., to, ka slimību nosaka stresi, izārstēties nevar.

PATIESS GADĪJUMS

Aptuveni piecdesmit gadu vecs vīrietis atveda uz pieņemšanu savu sievu, kuru mocīja nebeidzamas galvassāpes. Sieviete bija lasījusi manu grāmatu, bet vīrietis — tikai izšķirstījis. Viņš to nebija spējis pieņemt, jo tajā izlasīja, ka cilvēks slimo tikai tāpēc, ka ir slikts. Sabozies viņš klausījās manā un sievas sarunā, arvien vairāk piesarkdams. To, ka es lasu viņa domas, protams, nezināja, un, pat ja zinātu, neticētu.

Sieviete piekrita dzirdētajam, tomēr izturējās piesardzīgi, izskatīdamās pēc zemei pieplakušas panteras. Nepatika pret vīru bija acīm redzama. Es gan zināju, ka vīrs drīz uzsprāgs, bet, ka tik impulsīvi, to es nespēju iedomāties sevi cienoša cilvēka prātā. Vīrs ieaurojās tādās dusmās, ka sievai no acīm izsprāga asaras, bet man teju vai pārplīsa ausu bungādiņas. „Kas par bailēm! Kas par dusmām! Man ir labākā sieva pasaulē! Pamēģiniet jūs strādāt tik daudz kā vina! Visi sliktie cilvēki ir veseli, tikai labie slimo! Bet viņus vēl gāna par sliktiem!“

Šī cilvēka lielā mīlestība pret sievu viņai nodarīja tādas sāpes, ka viņa par labāku uzskatīja nāvi. Bet pati taču viņu apprecēja, tikai dzīves mācību stundas tā arī neapguva.

Vīrs barojās no šīs iebiedētās sievietes enerģijas — ko nedeva pa labam, to ņēma ar varu. Pats to neapzinādamies, viņš bija vampīrs. Ja sieviete agrāk būtu pratusi atbrīvot bailes mani nemīl, viņa būtu kļuvusi stipra un vīram nerastos vēlēšanās ģimenē valdīt. Viņa nebūtu ar atslēgu aizslēgusi savu mīlestību, un viņas vīrs tad kļūtu patiešām stiprs. Tagad šis cilvēks bija bīstams savā nesavaldībā un neprātībā, dvēselē palikdams vājš un viegli ievainojams. Viens neuzmanīgs vārds, un viņš teju jau uzsprāga.

ļa viņš būtu redzējis, ar kādu atvieglojumu uzelpoja viņa sieva, kā iztaisnojās brīdī, kad vīrs aizcirta aiz sevis durvis!

Jutās, ko viņi deveja par mīlestību, abiem nodarīja daudz sāpju, jo viņi nespēja izprast nedz sevi, nedz otru, nemaz

V

nerunājot par savstarpēju palīdzību. Viņi gribēja saņemt, neprazdami dot. Labi, ka sievietē bija saglabājusies vēlēšanās piedot un mīlēt.

Ja šis cilvēks būtu zinājis, ka ar savu agresivitāti viņš maskē vainas izjūtu, bailes, kā arī daudz bīstamākas dusmas nekā tās, kas izgāzās uz āru, viņš būtu runājis citādi. i

Ja cilvēks, kurš pratis apjēgt šķiršanās mācību, spēj saskatīt arī savas kļūdas, ko provocējis sliktais partneris, viņš var loģiski novērtēt visus situācijas aspektus. Tāds cilvēks nesāks ienīst laulāto draugu un, nākamreiz precoties, būs daudz gudrāks. Vecās kļūdas viņš vairs neatkārtos.

Kas turpinās savu šķirto dzīvesbiedru ienīst, tas nekļūs laimīgs, pirms kļūdas neizpratīs. Viņš var apprecēties ar vismiermīlīgāko cilvēku un tūlīt pat ar viņu sastrīdēties, jo prot fabricēt ciešanas. Sevis attaisnošanai tādi cilvēki saka: „Bet kāpēc viņi ļauj ar sevi tā darīt?“ Teiktajā ir dala patiesības — patiešām, nevajag ļaut sev darīt pāri, tikai diemžēl šajos vārdos atkal skan apvainojums otram cilvēkam. Viņš sāks nemanot krāt dusmas, kas iznīcinās gan pašu, gan bērnus.

Es pazīstu sievieti, kurai piemīt īpašas spējas pārvērst par alkoholiķiem visus vīriešus, kuri saista ar viņu savu likteni. Viņa savā ziņā ir klupšanas akmens vāju, mīlestībā apdalītu vīriešu pārbaudei. Viņai nekad nav trūcis vīriešu, bet viņu vidū nav sevi cienošu cilvēku. Pēc skata viņa ir loti laba sieviete, pēc atsauksmēm — īsts eņģelis, bet neviens no alkoholiķiem viņas dēl nav kļuvis par atturībnieku. Viņas bailes mani nemīl jau sen pāraugušas dusmās un atņēmušas dvēseles spēkus. No mātes mantotās dusmas, ko maskē ar mīlestību uz vīriešiem, pavērsušās pret vīriešiem, lai viņus iznīcinātu. Pirmais upuris izrādās vīrieša naudas maks, otrais — vīrietis pats, jo sieviete ir daudz izturīgāka. Ne vina, ne vīrieši tā nedomā. Precīzāk sakot, viņi vispār nedomā.

LAULĀTO VECĀKI

Un tagad ir laiks parunāt par vīramātēm un vīratēviem, sievasmātēm un sievastēviem.

Ka jau noskaidrojām, māte — sieviete — ir tā, kuras dvēseles avotiņš baro vīru un dēlu. Citādi neizdzīvotu neviens vīrietis. Kad precas dēls, viņš izraugās sievu, salīdzinot ar māti, un novērtē pēc mātes mērauklas. Par sievu ņem mātei līdzīgo. Tā notiek, ja dēls nav apguvis no mātes gūtās dzīves mācību stundas un grib mācīties tālāk. Ja mātei ir kāda krasi negatīva rakstura īpašība, par sievu ņem viņai tieši pretēju sievieti. Bet vērtē, salīdzinot ar māti.

Ja māte nemīl savu vīru, ja slikti izturas pret vīriešu dzimumu, tad arī dēls negūs mīlestību. Mātes nemiers sakarā ar dēla laulībām būtībā ir viņas vainas izjūtas izpausme dēla priekšā. Tā kā māte savas kļūdas neredz, jo jūtas vainīga, apvainot sāk viņa. Un vīramāte vedeklā atrod vainīgo, kas viņas dēlam neder, dēlu nemīl un vēl tūkstošiem iemeslu, nesaprotot, ka vedekla ir pašas atjaunots atkārtojums.

Ja vedekla ir saprotoša, viņa apķersies, kas par lietu, un, ja prot pareizi domāt, piedos vīramātei neprasmi mīlēt dēlu tā, lai pašai būtu mierīgi ap sirdi. Un piedos sev, ka ielaidusi sirdī vīramātes apvainojumus, kā arī palūgs piedošanu savam ķermenim, kuram tādējādi nodarījusi sāpes.

Gudrai vedeklai jāzina: ja viņa patiesi mīl savu vīru, visi iepriekšējie trūkumi, ieskaitot vīramātes nepilnības, tiks kompensēti. Vienas sievietes mīlestība gūst pārsvaru pār citu sieviešu dusmām. Vedekla, kas vīramātē saskatījusi kaut vienu teicamu īpašību un patiesi to novērtē, izturoties pret vīramāti ar cieņu, tiek pie mierīga vīra.

Protams, tāda vedekla pamatīgi aizskar vīramātes vainas izjūtu, un, neprazdama tikt ar sevi skaidrībā, vīramāte sāk vedeklu apskaust, jo vedekla dēlu mīl tā, ka viņš neredz neko citu kā vien savu sievu. Arī paša māti ne! Greizsirdīgs cilvēks nespēj priecāties par cita laimi. Piedodiet viņai. Mīļā vīramāte! Atbrīvojiet savu greizsirdību, jo tās ir ļaunprātīgas dusmas, kas izraisa vēzi. Priecājieties, ka jūsu dēlam ir paveicies, — viņš ticis pie labas sievas. Bet sievu izvēlas līdzīgu mātei…

Kad vīramāte ar vedeklu strīdas, dēls negribot uz sievu dusmojas, jo vīramāte ir dēla dvēsele. Tāpēc arī sievietes uzskata, ka vīrs pieķēries mātei un neciena sievu. Patiesībā dēls intuitīvi cenšas nomierināt māti, savu dvēseli, lai atkal ar sievu normāli sadzīvotu. Tā kā parasti abas sievietes grib valdīt pār šo vīrieti, abas arī zaudē — viņš dodas meklēt mierīgāku vietiņu. Dažkārt meklējumi pārlieku ieilgst, un tad katra tā dēvētā vedekla vīramātei izrādīsies sveša: nepagūsti ar viņu pat sastrīdēties, kā pie horizonta jau parādās nākamā vedekla.

Mīļās vīramātes! Ja jūs patiešām mīlat savus dēlus, atlaidiet brīvībā apvainojumus un greizsirdību — tā jūs iznīcināt dēla ģimeni. Ja iemācīsieties vedeklu mīlēt kā meitu, padarīsiet dēlu laimīgu. Bet tāpēc jāmainās pašai, nevis jāpārveido vedekla. Nedrīkst jaukt cēloņus un sekas.

Piedodiet viena otrai, ja abas gribat, lai šis vīrietis kļūtu stiprāks, vīrišķīgāks un veselāks.

Sieviete, kura nemīl zem tupeles pabāžamu viru, parasti savu mīlestību vērš pret dēlu. Dēls viņai dzīvē ir viss, īpaši, ja tas ir vienīgais bērns ģimenē. Mātei dēls ir visa vīriešu dzimuma iemiesojums. Dēla mīlestība spārno māti. Bet kādā jaukā dienā viņa piepeši pamana, ka bērns izaudzis, un vīramātes priekšā nostājas meitene, kas panēm sev viņa mīlestību. Vai māte spēj to paciest? Diezin vai, jo viņa jau sen vairs nav tikai māte — viņa ir arī draudzene un „pašu puisis“. Tēvs no pazīšanās loka ir izslēgts, arī viņš no dēla nav izaudzinājis vīrieti, jo dēls viņu uzskata par sliktu tēvu, — viņš taču nečubinās ap savu paipuisīti. Māte, kas nav pratusi būt māte, padara bērnu nelaimīgu, bet pēc tam vaino vedeklu.

Attiecības starp sievasmāti un vīramāti — tas jau ir cits stāsts. Abas ir savu bērnu dvēseles. Pat ja māte savam bērnam nesaka nevienu sliktu vārdu par viņa vīramāti vai sievasmāti, bet sirdī jūtas slikti, bērnu attiecībās rodas spriedze. Abi bez iemesla piktojas. Abu stresi ātri vien izaug līdz kritiskajai robežai, un tad abām mātēm ir pamatots iemesls sacīt: „Es taču teicu, neprecies ar viņu! Redzi, no kādas ģimenes viņa (viņš) nāk!“

PATIESS GADĪJUMS

Desmitgadīgam zēnam smadzeņu labajā puslodē atrasts ļaundabīgs audzējs. Apstarošanai sekojusi ķīmijas terapija, bet, lai vecāki sevi mainītu… Tā vis nenotiek. Abi ir noguruši un vienaldzīgi. Viņi uzskata: ir normāli, ka dēlu izārstēs mediķi. Tas taču ir ārstu darbs. Apbrīnojami vienkāršots uzskats.

Vaicāju tēvam, kā viņa māte satiek ar savu vedeklu, jo redzu, ka abpusējās sieviešu ļaunprātīgās dusmas summā radījušas vēzi. Kā jau domāju, vīrietis, puisēna tēvs, patiesību slēpa, jo to negribēja zināt. Viņš teica, ka māte un sieva lieliski sadzīvo. Bet puisēns šos vecākus izvēlējies pats. Man tā vien šķita, ka es vienīgā mēģināju mainīt situāciju un pacelt noslēpuma plīvuru.

Problēma ar sievastēvu un vīratēvu nav tik aktuāla, jo īsti vīrieši parasti nejaucas citu dzīvē. Diemžēl pieaug vīriešu skaits, kas iesprūduši emociju līmenī. Vīriešu dzīves jēga ir virzībā; ja sievastēvs vai vīratēvs nesasniedza dzīves mērķi, lai gan, iespējams, loti centās, tad to īpaši stingri prasīs no znota, nesaprotot, ka pašu meita izvēlējās vīru atbilstīgi tēvam. Tēvs var kļūt greizsirdīgs uz znotu meitas dēl un atbaidīt vienu znotu pēc otra.

Pastāstīšu par kādām attiecībām starp vīratēvu un vedeklu.

PATIESS GADĪJUMS

Vīratēvs, kas bija smagi slimojis divdesmit gadus, visu acu priekšā uzsēdināja uz ceļiem savu jauno vedeklu, mazliet pašūpoja, bez kautrēšanās apskāva un teica: „Kā man paveicies! Dēls man uzdāvinājis meitiņu!“ Par vedeklas pateicību kļuva viņas mīlestība pret vīratēvu. Viņai bija tik labi ar diviem tēviem. Un vīratēvu viņa sāka saukt par tēvu, vīramāti — par māti. Nevarēja pār lūpām dabūt citus vārdus. Pati to neapzinādamās, ar šiem burvju vārdiņiem sameklēja atslēgas noslēpuma — saskarsmes — durvīm.

Pa to laiku vīratēvs nesaprotamā kārtā izveseļojās. Viņš kļuva negaidīti darbīgs un izturīgs. Nu viņu uzturēja vēl arī citas sievietes — vedeklas — mīlestība.

Pret vīramāti mīlestības un cieņas sākotne radās, kad grūtā brīdī viņa vedeklu mierināja, sakot: „Kas zina, varbūt tā arī labāk. Kaut tikai nekļuvis sliktāk.“ Šie vārdi vedeklai vienmēr palīdzēja saprast vīramāti. Cik daudz cilvēku izvairītos no attiecību krīzēm, ja viņus nepārņemtu vēlēšanās atrast vainīgo pārējos…

Mātes bāršanos uztver kā normālu parādību, bet vīramātes mazākā iebilde ir gluži vai pliķis. Kas atbrīvojas no aizspriedumiem, tas jutīsies omulīgi arī laulātā drauga vecāku sabiedrībā.

Arī sievasmātes un znota problēma nav pārlieku saasināta. Tipiska mūsdienu sievasmāte vērtē znotu pirmām kārtām pēc viņa materiālā nodrošinājuma un darbīguma. Taču pietiek rasties pirmajam konfliktam, kā nabaga nelaimīgo sievasmāti vairs nenomierināt. Sievasmāte ir sievas dvēsele. Sievasmātes dusmas uz znotu tiek nodotas mantojumā meitai pat tad, ja meita par konfliktu neko nezina.

Spriedze starp viru un sievu tādējādi atspoguļo abus vecākus. Kas piedodot atbrīvos stresus, tas sev nepiesaistīs ne laulātā drauga vecāku dusmas, ne znota vai vedeklas dusmas. Tam ari izzudīs nepieciešamība iejaukties citu cilvēku dzīvē. Ja vecāki atbrīvosies no vainas izjūtas pret bērnu, bērnu nevarēs ne aizvainot, ne pazemot. Tādējādi, ja abas puses sameklēs savas kļūdas un tās piedodot izlabos, viss būs labi.

Lai kādas attiecības pastāvētu starp divām paaudzēm, ziniet — ja jūs redzat kļūdu citā cilvēkā, tā ir jūsu kļūda. Tas, kurš uzbrūk otram, pats ir dusmu varā. Visa sliktā izlabošana jāsāk ar sevi, savām muļķīgajām domām, nevis svešu kļūdu meklējumiem.

Iespējams, kāds par maniem vārdiem sadusmosies un atcirtis: „Par ko lai es priecājos, ja cilvēks man piesienas, mani lamā, aprunā un pazemo!“

Priecāties nevajag. Tikai idiots līksmo jebkurā situācijā. Tomēr piedodiet savām bailēm un dusmām uz piekaslgajiem, ķildīgajiem un noteikti dusmīgajiem cilvēkiem. Piedodiet bailēm viss ir pretēji tam, kā man gribētos. Ziniet, ka tā ir jūsu dzīves mācību stunda, ko paši sev esat piesaistījuši. Ja reiz esat atnācis dzīvot, jāmācās. Ja esat izvēlējies sev dzīves draugu, vienlaikus esat laulājies ar viņa garu un dvēseli — sievasmāti vai sievastēvu, vīramāti vai vīratēvu.

Pārlūkojot iepriekšējās dzīves, var secināt: kas šobrīd cieš, iepriekšējās dzīvēs citiem sagādājis tieši tādas pašas ciešanas, kādas tagad nākas izturēt pašam. Ja agrāk nepietika prāta, nu jāmācās cietēja lomā. Šis mācību stundas izvēlas paša gars, tas esmu es pats. Kad tās apgūtas, ciešanas beidzas.

PATIESS GADĪJUMS

Māte žēlojas, ka viņas dēls kļūst arvien tievāks un tievāks. Dēls ir iemīlējies un visu laiku, spēkus un naudu tērē savai meitenei, bet vina pat dzirdēt nevēlas par precēšanos. Viņa gribot būt brīva. Kā nekā normāls mūsdienu cilvēks! Vina vēlas no dzīves nemt visu, kas vien iespējams. Māte dēlam gatavo ēst, rūpējas, lai viņam botu tīrs apģērbs, bet pateikt neko nespēj. Dēls jau tā izskatās pēc izspiesta citrona.

Mīļā māmiņ! Jūs vienmēr augstāk par visu esat vērtējusi materiālo labklājību. Jūs mīlat naudu un skaistas lietas. Bet jūs nemīlat savu vīru tā, lai viņš kļūtu vīrišķīgāks. Vīrs jums ir automāts, kas jūs nodrošina, tomēr jūs nožēlojat, ka neesat apprecējusies ar vēl bagātāku. Jūsu dēls turpina tēva dzīvi un ne par ko citu nedomā. Sievu izvēlas pēc mātes ģīmja un līdzības. Jūsu dēla meitene ir jūsu palielināta reprodukcija. Maksādama meslus mūsdienu modei, viņa deklarē brīvības nepieciešamību, nemaz nesaprazdama, kas tā tāda. Ja jūs savas kļūdas sapratāt, dēls no ciešanām tiks atraisīts.

Jūs nekad netikāt ar dēlu runājusi par dzīvi un cilvēkiem, jo vienmēr bijāt aizņemta ar ko svarīgu. Ja jūs šo trūkumu vēlētos novērst tagad, tad tam pievienotos aizvainojuma garša un dēls jūs neuzklausītu — laiks mācīšanai jau aiz kalniem. Tagad viņam jājūt sāpes, lai iemācītos pareizi secināt.

Jūsu dvēseles sāpes liecina par jūsu kļūdām. Dēlam jūs varat palīdzēt tādējādi, ka dvēselē lūgsiet viņam piedošanu, ka nepratāt viņu pamācīt un tā nolēmāt šābrīža pārbaudījumiem. Piedodiet sev un lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka ar savu vainas izjūtu kaitējāt dēlam.

Ja piedošana nāk no visas sirds, dēls mainīsies pats vai arī jūs jutīsiet, ka jums radušās tiesības viņu pamācīt vārdiem. Šajā gadījumā meitene, kas dzīvē ieradusies kā patērētāja vai kas par pakalpojumiem maksā ar ķermeni, no jūsu dēla dzīves izzudīs. Un izdarīs to tā, ka nevienam tas nesāpēs, jo, pateicoties jūsu pārvērtībām, dēls mainīsies un viņam nebūs vajadzīgas dvēseles mokas. Bet, ja dēls negribēs jūs uzklausīt, savas kļūdas vēl neesat izlabojusi, tā tikai bija šķitis.

Neaizmirstiet — jūsu bērns ir tāds pats kā jūs, jo jūs pati viņu piespiedāt tādam kļūt, piegriežot visas skrūves, bet nu atkal ķeraties pie varmācības, lai padarītu viņu citādu. Un atkal pēc sava prāta — lai jūsu kļūdas neievainotu tik sāpīgi. Un lai cilvēki uz jums nerādītu ar pirkstu.

PAR BEZJEDZĪBAS JĒGU

Dzīve ir virzība pretī nākotnei. Ja cilvēks neprot dzīvot, viņš savā ceļā apstājas. Kamēr cilvēce ātri devās uz priekšu pa materiālo vērtību pieauguma ceļu, ar gribasspēku varēja izsisties cauri grūtībām. Par stiprāko izrādījās tas, kurš attīstīja savus fiziskos spēkus. Emocionālie mākslas pasaules ļaudis šajās sacensībās neizturēja. Tomēr laiki mainās.

Dzīve arvien jūtamāk pagriežas. Bailes no nezināmā cilvēci sadalījušas divās nometnēs: tajos, kas izeju meklē garīgumā, un tajos, kas lemti iznīcībai. Pirms bojāejas ilgi tiek apraudāti vecie labie laiki. Un atmaskoti jaunie.

Ļaudis gaužas par sīkumiem, bet lielās lietās dusmojas. Vārgulīga čīkstēšana izvēršas skalā pinkšķēšanā.

Kad gaužas sieviete, nosprūst mazie darbi.

Kad čīkst vīrietis, apstājas dzīve.

Mūsdienu krīžu laikā vīriešu činkstēšana ir bīstama gan pašu vīriešu darbībai, gan viņu bērniem, jo tēvs ir bērnu gars. Gaušanās allaž noved pie bezjēdzības. Kad aplami domājošs cilvēks iesprūst bezizejā, viņš domās vai vārdos sāk čīkstēt, meklēt vainīgos un nekādi nespēj apstāties. Gadsimta vidū tā notika reti, toties šobrīd tā jau ir masu parādība. Šāds bezjēdzības, apātijas un depresijas stāvoklis ieguvis visnotaļ izteiksmīgu nosaukumu:

Pārdegšanas sindroms.

Pēc būtības tās ir dusmas, kas cilvēku iznīcina dvēseliski: dusmas, ka es neesmu sasniedzis to, ko gribēju vai dusmas viss ir pretēji tam, kā es gribu. Cilvēkam bezpalīdzībā nolaižas rokas.

Loti žēl, ja cilvēks pārdeg jau bērnībā un, nesaskatīdams dzīves skaistumu, dzīvo, lai nomirtu. Bet ari tā ir viena no dzīves mācību stundām. Kas piedzimšanai izvēlējies krīzes situāciju, tam nepieciešama kritiska mācību stunda. Viņš izvēlas vecākus, kuri sniedz šādu iespēju.

Kas jūt, ka tam piezagusies bezjēdzības izjūta, tam jāzina, ka pienācis laiks atrast bezjēdzības jēgu.

Māca jebkura situācija, bet īpaši sāpīgi, tātad saprotami, māca galējības. Bezjēdzība ir pilnīgas iztukšotības izjūta. Mīļo cilvēk, jūsu maldi ir lielākie no visiem iespējamiem.

Bezjēdzība ierodas jums iemācīt, ka aiz tās šķietamās domu neesamības un bezizejas slēpjas diženākās domas.

Bezjēdzība parādās, lai sniegtu jums iespēju atklāt savas dzīves lielākās iespējas.

Visam esošajam ir divi pretpoli. Konkrētā veseluma negatīvais pols ir bezjēdzība. Bet jūs šo kavēkli dēvējat par parastu bezjēdzību un sēžat pie priekškara, nemācēdami to atvilkt, kamēr aiz tā atrodas skatuve, uz kuras izkārtojušās jūsu dzīves dižākās iespējas.

To jūs sapratīsiet, kad piedosiet bezjēdzības izjūtai, kas jūsos iemājojusi. Lūdziet tai piedošanu, ka, neprazdami domāt, jūs to izaudzējāt tik lielu, ka tā draud pašu iznicināt. Jūs neaptvērāt, ka tā radās tikai tāpēc, lai jūsu dzīvei atnestu spožāko jēgu.

Bezjēdzības izjūta ir vissarežģītākais stress. Tas neparādās uzreiz, nerada emociju lavīnu, bet klusē, jo kā nekā ir bezjēdzība. Lūdziet tai piedošanu no visas sirds, ka to turējāt gūsta, un tad jums atklāsies bezjēdzības dziļākā jēga. Patiesībā aiz tās slēpjas neapmierinātība, kuras sākotne rodama vainas izjūtā.

Jūsu vienaldzību nomainīs kustības, rīcības un esamības prieks. Jūs jutīsiet, ka esat vajadzīgs — vajadzīgs sev un caur sevi — citiem. Jutīsiet, ka izzudušas jūsu ķermeņa kontūras, — tā notiek saplūsme ar Visa Vienotību. Tās ir īpašas izjūtas, diženuma un cieņas iemantošana, esamības izjūta.

Piedodiet sev, ka sevi ielaidāt bezjēdzības izjūtu. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka šādi sevī izraisījāt pārdegšanas sindromu, kas nozīmē ķermeņa nāvi vēl pirms nepieciešamo dzīves mācību stundu apgūšanas. Lūdziet piedošanu ķermenim, ka nesapratāt: kamēr ķermenis dzīvo, jūs joprojām mīl. Atrodiet to, kas jūs mīl, — tāds pastāv.

Mani mīļie, jūs nesapratāt:'ja nav mīlestības, nav arī ķermeņa. Jums taču ķermenis ir, pārējais radīsies pats, ja darbosieties ar prātu. Jūsu kārdinātājs — prāts — padara slimu jūsu dvēseli, bloķē jūs no mīlestības, lai, izpērkot slikto, jūs iemantotu pašvērtību.

Prāts noved cilvēci līdz slimībām. Prātam ir divi poli — garīgais un fiziskais. To līdzsvars ir saprātīgums, sadzīves gudrība. Materiālisms fizisko spēku izaudzējis maksimāli lielu un pacenties noliegt garu. Iznākums ir bezjēdzība. Bezjēdzība nozīmē dzīvot bagātībā un nomirt aiz bezjēdzības.

Velkas pa ielu izkāmējis ubags un neieredz greznu villu, kurā viņam ieeja liegta. No villas iznāk labi barots bagātnieks un apskauž ubagu viņa brīvības dēļ. Viņš spiests teju vai trīcēt par saviem īpašumiem. Ne viens, ne otrs nesaskata labo aiz ārēji sliktā. Abi nav apguvuši dzīves mācību stundas. Viņi nemeklēja dzīves jēgu, bet gan bagātību. Nabagajam ir vieglāk. Viņam jāatbrīvojas no saviem stresiem.

Bagātajam grūtāk. Viņam jāatbrīvojas no savas bagātības nastas, un tas jāizdara pareizi.

No Visuma būtības viedokļa dzīve bez gara arī ir fiziskā līmeņa bezjēdzība, apstāšanās un bojāeja. Un tomēr dzīve neapstājas, jo katrai nāvei seko atdzimšana.

Kas izprot tagadējās cilvēces krīzes dabu, tas dzīvos arī turpmāk. Viņš tieksies nākotnē, zinot, ka pēc liela sliktā vienmēr nāk liels labais. Kas nepratīs atbrīvoties no bezjēdzības izjūtas, tas dosies uz jaunu galaktiku caur nāves vārtiem. Cilvēka ķermenis kā nekā ir mirstīgs, bet katra paša ziņā ir izvairīties no priekšlaiku nāves.

Kas atradīs bezjēdzības jēgu, tam fiziskā nāve tik ātri nedraud. Jaunajā galaktikā cilvēka dzīve ir daudz garāka. Tāpēc ir vērts sasprindzināt savu domu darbību.

Ja kāds uzskata, ka tad arī mokas būs daudz lielākas, tas kļūdās. Fizisku kaišu tur vairs nebūs, jo mūsu ķermeni, pateicoties saprāta pieaugšanai, varēs vadīt domās. Mēs sāksim pēc vajadzības mainīt matēriju ar domām.

Bet pirmām kārtām jāapgūst gudrība, izmantojot pašreizējās iespējas.

NESAPRĀTĪGĀS DUSMAS

Es daudz stāstīju par dusmām, par to, kā tās rodas un kā iznīcina. Tomēr man arvien biežāk nākas palīdzēt cilvēkiem, kam nepieciešams daudz dziļāk izprast dusmas.

Vienlīdz apjucis izrādās gan tas cilvēks, kas dzīvo baiļu varā, uzskata sevi par sliktu un loti dusmīgu, bet no bailēm neuzdrošinās pat sadusmoties, gan tas, kurš neieredz gļēvulību; arī savējo. Tikai to neuzskata par dusmām. Viņš taču grib ieaudzinat drosmi sevī un citos.

„Man ienaids ir svešs, bet mani cilvēki ienīst,“ saka cilvēks, kurš nemitīgi iejaucas citu dzīvēs. Viņš to dara vārdos, domās un darbos. Viņš nevēlas saprast, ka pat citētajā teikumā jaušas aizvainojums, — bet tās jau ir dusmas —, kā ari piktais tonis, kas ir vairākkārtējas dusmas. Noliegt jau var, tikai būtība tāpēc nemainās.

Dzīves cēlonis un sekas ir mīlestība. Kad cilvēks jūt bailes mani nemīl, mīlestības enerģijas plūsmu aizšķērso siena. Bez mīlestības dzīve apstājas. Pieaugot bailēm, palielinās ari neveiksmes, jo cilvēks ar bailēm tās piesaista. Lai dzīve varētu turpināties, cietējs sāk cīnīties, lai novāktu šķēršļus. Cīņa — tās vienmēr ir dusmas. Cilvēks cenšas sadragāt baiļu sienu, bet tā kļūst arvien biezāka, jo bailes tādējādi nesalauzt. Tikai pastiprinās dusmas.

Dusmas ir neapzināta reakcija uz mīlestības neesamību, neatkarīgi no tā, ko cilvēks uzskata par mīlestību.

Dusmas vienmēr sākas no bailēm mani nemīl. Loti daudzi noliedz savas bailes, jo:

□        viņi ir pārlieku lutināti kopš pašas bērnības, bet vēlāk viņus lutinājis dzīvesdraugs. Savus negatīvos stresus viņi slēpj aiz ārējas labestības. Šāds cilvēks nesaprot, ko dzīvē meklē, kas viņam vajadzīgs, kāpēc viņam tik smaga galva, kas tik ļoti sāp. Viņš ir pieradis, ka viņa vietā visu dara citi. Viņš neapzinās: ja cilvēks nepieliek pūles, tad viņa gars ir gluži kā novēlojies ceļinieks, un tas rada nemieru par nākotni. Noteikta nākotne ir tikai tam, kurš pats daudz sasniedzis, neatkarīgi no dzimuma. Sieviete, kas mīl savu vīru, pasaulē nepaliks viena;

□        viņi ļoti baidās atzīt šo baiļu esamību. Labāk cietīšu, bet neatzīšu. Visbiežāk šādas bailes ir vīriešiem. Tā kā vīriešu dzīve ir atkarīga no sievietēm, jūtīgi vīri kļūst ārkārtīgi viegli ievainojami attiecībā uz visu, kas attiecas uz viņu sievām. Viņi pat nespēj mierīgi klausīties vispārīgā sarunā, jo baidās, kaut tikai kāds neaizskartu sievas cieņu. Viņu bailes jau sen pāraugušas nemitīgā aizkaitinājumā, ko viņi atsakās atzīt par dusmām. Viņi ir vājāko aizstāvji, un lai pret vecumu neviens ij nedomā mainīt viņu spriedumus. Viņi nesaprot, ka sev piesaista tieši to, no kā baidās;

u viņu bailes mani nemīl sen pāraugušas dusmās un aprakušas patiesās jūtas. Šis bailes jau tēvam vai mātei varēja būt tik lielas, ka aiz vienaldzības maskas pārauga mīlestības noliegumā. „Mīlestība man nav vajadzīga, galvenais ir dzīvot mierā. Galvenais, lai darbi veiktos un cilvēki mani cienītu,“ šie cilvēki lepni paziņo. Viņi ir ieguvuši dzīvesbiedru, kurš pašam līdzīgs, un savā bezkrāsainajā eksistencē lēni, bet noteikti dodas pretī nāvei, nespēdami saprast, kas ķermenim dzīvē nepieciešams.

Atklāt šādu cilvēku iekšējo būtību mēdz būt loti grūti. Viņi ir no tiem, kas visdedzīgāk izkalpojas mīlestību. Viņi dzīvē ir veikuši tik daudz laba, ka visi viņus mīl, jo tik daudz laba ir padarīts. Vai arī viņus mīl laulātais draugs, jo es tik daudz laba viņam (-ai) esmu darījusi (-is), ka mani nevar nemīlēt. Šie ļaudis negrib saprast, ka darbs nav mīlestība.

Mīlestība ir spēks, kas nepieciešams darba paveikšanai. Darbs cilvēkam ir mācīšanās līdzeklis.

Mīlestība ir viss, mīlestība ir Dievs. Darbs ir tikai darbs.

Šāds cilvēks netiks vaļā no savām kaitēm, kamēr to nesapratīs. Bet viņš nav ar mieru — lai viņa vietā strādā kāds cits. Turklāt dīvainā kārtā kāds, kuram viņš neko labu nav darījis. Piemēram, es.

Šis cilvēks var pat šķist līdzsvarots, bet tiem, kam nākas ar viņu dzīvot blakus, zūd spēki. Ar labiem nodomiem viņš vada, virza, norāda, tādējādi liedzot citam iespēju būt pašam. Ārkārtīgi rūpīgs vīrs un sieva, nemitīgi jaucoties viens otra darīšanās, sākumā vērotājam no malas var šķist ideāls pāris, bet pēc pāris stundām kontaktēšanās ar viņiem darbīgam cilvēkam kļūst neizturama. Viņi nogurdina kā sevi, tā citus. Cilvēks, kas ignorē lomu, ko tam nosaka piederība pie sava dzimuma, nolemj sevi ciešanām.

Jāsaprot, ka dzīvē visam ir divi poli, arī mīlestībai.

Dzīvi var vadīt cilvēks, kurš prot domāt, nevis tas, kurš ar izcilību pabeidzis augstskolu un tāpēc lepojas. Augsti izglītots cilvēks, kurš neapjēdz, ka materiālā dzīve ir tikai neliela garīgās dzīves dala, var gadiem peldēt pret straumi, sevi dēvēdams par godīgu un principiālu, strādīgu un gudru cilvēku, bet kādā jaukā brīdī viņa kājas atteiksies iet pa ceļu, pa kuru iesaka iet materiālista smadzenes. Pats ceļš jau ir pareizs, bet aplami ir līdzekli — ja dusmās cīnāties ar dzīves grūtībām, zaudētājos izradīsies ķermenis. Tādam cilvēkam nelīdzēs ne zāles, ne skalpelis. Dzīvē viss jādara pareizi, arī šķēršļus jāmāk pārvarēt pareizi, bet, rīkojoties aplami, pirmām kārtām cietīs cilvēks pats.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu atnāca cilvēks, kura prostata dziedzeris bija neglābjami slims. Viņš lūdza palīdzību apgrūtinātas urinēšanas dēl; tradicionālā medicīna viņam vairs nespēja palīdzēt. Es mēģināju saskatīt slimības cēloni un ieraudzīju vecus, salauztus, putekļainus zirga iemauktus. Bez simboliskās nozīmes aina bija tik skaidra, ka šķita neticama. Es pavaicāju: „Ko tas varētu nozīmēt?“ Vīrietis nosarka un ņēmās dedzīgi skaidrot, ka šie iemaukti gandrīz divdesmit gadu apputējuši karājas pie šķūņa sienas un ar katru dienu viņu jo vairāk kaitina, bet tos izmest viņam žēl.

Prostata dziedzeris ir tēviškuma orgāns. Visas problēmas, kas saistītas ar tēvišķuma veidošanos un pastāvēšanu, koncentrējas prostata dziedzerī. Tēvišķuma veidošanās notiek dzimumdzīves laikā. Bailes zaudēt dzimumfunkciju liek iztēloties visvisādus ierobežojumus. Tā saslimst prostata dziedzeris, vienmēr skarot arī tuvāk esošos orgānus, kas simbolizē ģimenes pamatu. Iegurnis = ģimene. Iegurņa lejasdaļa = ģimenes pamats. Mūsdienu ļaudis par ģimenes pamatu uzskata materiālo nodrošinātību, bagātību. Kas ģimenes pamatu saskata mīlestībā, iegurņa lejasdaļā neslimo.

Pēc pāris nedēļām vīrietis ieradās vēlreiz, tikai nu priecīgā noskaņojumā, jo situācija strauji uzlabojās. „Izkratīju vai visu māju. Pusi krāmu aizvilku uz izgāztuvi, un nemaz to nav žēl,“ viņš līksmi paziņoja, jo bija sapratis, pie kā noved skopulība.

MUSU SAPŅU VECĀKI

Analizējot savas problēmas, neaizmirstiet, ka jūs veido tēvs un māte. Jūs veidojusi viņu abu ticība. Jūsu ķermenis parāda viņu abu domāšanas veida summu. Jūsu ķermeņa slimības liecina par vecāku sliktajām pusēm, kuru izlabošanai esat ieradies šajā pasaulē, bet ko ar prātu pagaidām neesat spējis izdarīt.

Tēvs — tā ir kustība.

Māte — kavēklis ce|ā.

Mīļās mātes un mīļie bērni!

Kamēr apmaldījies cilvēks mācās caur ciešanām, mātei jābūt šķērslim ceļā. Šķērslis liek sasprindzināties un veido no mums domājošu cilvēku. Tikai patstāvīgi un pareizi pārvarot šķērsli, gūstams rezultāts, kas garam ir mūžīga vērtība. jo vairāk dvēseles sāpju jums sagatavojusi paša māte, jo lielāku potenciālo iespēju celties garā viņa jums sniedz. To saprot vienīgi tie, kas savai mātei daudz piedevuši.

Ja kāds māti uzskata par sliktu un visā vainīgu, lai atceras, ka savu māti izvēlamies paši. Paši nosakām tik augstu dzīves mērķi, bet nu atsakāmies to sasniegt.

Katrā cilvēkā mīt vina sapņu vecāki. Viņi ir tādi labi un skaisti, salīdzinot ar īstenību. Kontrasts ir tik spilgts, ka, apraudot savu rūgto likteni, gribas nomirt. Vēlēšanās nomirt daudziem bērniem ir tik pārliecinoša, ka viņi lej īpaši rūgtas asaras. Tādējādi ķermenis palīdz mazajam cilvēciņam atvieglot dvēseli. Re, atkal uzradās jēdziens „dvēsele“. Bet dvēsele — tā ir māte.

Pēdējā laikā man nācies kļūt par daudzu jau padzīvojušu cilvēku prieka liecinieci. Viņi, ieradušies pie manis, pastāstīja, ka, piedevuši savai mātei, piepeši saprata, — tieši viņa izrādījusies viņu patieso sapņu māte. „Viņa pati, mana māte, es to jūtu. Nevar būt, ka kļūdos'.“ viņi izsaucās patiesā priekā. Viņiem bija sākusies jauna dzīve.

Bērna mīlestība pret māti ir diženākā mīlestība pasaulē.

Tas bērns, kurš piedevis savai mātei, ir savā dvēselē šo mīlestību izjutis, iepazīst lielāko laimi.

Caur paša māti bērnā ienāk Dievs.

Bērnam neizsakāmi vajadzīgi vecāki, kurus viņš varētu mīlēt. Neviens bērns nekad nepateiks par savu māti vaj tēvu tik daudz aizvainojošu vārdu, cik māte par savu bērnu. Iemesls ir viena un tā pati ļaunuma sakne — mantrausība. Vecāki arvien biežāk ieņem bērnu noteikta mērķa vārdā. Bet bērni grib ierasties pasaulē mīlestības dēļ. Mūsdienu bērnam pašam nākas bruģēt sev ceļu, pārvarot lielas grūtības.

Ja jūs vecākiem piedosiet viņu personiskās kļūdas, kā arī mūsdienu cilvēces kļūdas, jūsu vecāki mainīsies, bet jūs šīs kļūdas vairs neatkārtosiet.

Šo savu vecāku izzināšanas prieku es esmu izjutusi ari pati. Patiesībā tas ir sevis atrašanas prieks, iespēja sasniegt dvēseles miera līmeni.

Mīļie cilvēki! Mēs visi nesam dvēselē īstas mātes tēlu, bet viņu nepazīstam, jo neesam veikuši savu galveno uzdevumu, kura dēļ vispār ieradāmies pasaulē. Mēs esam atnākuši izlabot savu vecāku slikto, tomēr to neesam paveikuši. Mūsu mātes labestība slēpjas aiz ārēja ļaunuma, tāpat kā viss vērtīgais šajā pasaulē. Sameklējiet to!

Iemācieties saprast, kas ir labi un kas — slikti. Kur sākas labais un kur beidzas sliktais?

No mātes nāk mācību stunda bērnam. Vai bērns to pieņem, tas atkarīgs no viņa lēmuma. Neprasme šķirt labo no sliktā dzīvē rada grūtības abām pusēm. Pavērosim divas galējības.

□        Māte pēc skata ir slikta: nervoza, iebiedēta, kašķīga, valdonīga, amorāla, dzērāja, pamet bērnus utt. Garam agra aiziešana no dzīves arī ir negativitāte — bērns paliek bez mātes un bez mācības. Mātes ļaunums labi redzams — tas ir viss sliktais, un bērnam viegli pateikt, kā dēļ viņš ieradies pasaulē.

Bērns ierodas izpirkt vecāku ļaunumu vai, vienkāršāk runājot, pēc rakstura kļūt par mātes pretpolu. Tā cilvēce zemapziņā mācījusies tūkstošiem gadu — smeldamās spēkus no mātes labestības un gudrību no mātes ļaunuma. Šādi ļaudis (galvenokārt tie ir vīrieši) vecumdienās priecīgi saka: „Ja vecāki mani bērnībā nebūtu slānījuši, es tā arī paliktu muļķos.“ Šāds bērns ir sapratis, ka viņš par aplamo rīcību ir pelnījis

sukas, tā mācoties, bet dvēselei ir vajadzīga mīlestība, ar kādu viņš pērienu saņēma. Ja bērns mātei piedod, jo izprot viņas sliktā mācību, vioā atveras saprāts, un vina dvēsele ir mierīga.

□    Māte pēc skata ir laba: rūpīga, uzmanīga, pieklājīga, pacietīga, piesardzīga, visur paspēj un visu paveic. Tādas mātes bērnam ne par ko citu, kā vien savām personiskām interesēm, nav jādomā. Šāds bērns iet gluži vai pa zelta ceļu, kas ir taisns un līdzens. Ej tik un priecājies!

Un bērns iet, rūpju nepazīdams, bet agri vai vēlu vina priekšā ceļā rodas pirmais bezdibenis, kurā viņš iekrīt, jo nav nojautis lamatas. Bargais pārbaudījums nepieciešams, lai viņš saprastu, kāpēc vispār pasaulē ieradies. Piedzimst, lai mācītos, bet mācās caur slikto. Tātad bērna mātei raksturīgā negativitāte skaidrojama ar to vienkāršo iemeslu, ka, tāpat kā jebkuram citam cilvēkam, sliktais viņā ir 49% un labais — 51%.

Šis bērns ieradies apgūt visgrūtāko variantu, kad jākrīt priekškaram, lai ieraudzītu pārlieku labestīgās mātes patieso, slēpto būtību. Šis uzdevums nav pa spēkam bērniem, kuri savas mātes dievina.

Man vaicā: „Kāpēc man jāredz sava māte sliktā gaismā?“ — „Tas jums nav jādara, bet, ja māte kļuvusi baltāka par baltu tikai tāpēc, ka tēvs ir melnāks par melnu, jūsu paša interesēs ir palūkoties patiesībai acīs, jo jūsu tēvs ir jūsu gars, no kā atkarīga jūsu fiziskā pasaule,“ esmu spiesta atbildēt. „Turklāt pēc skata pārlieku labu mammu bērniem mēdz būt vissmagākās slimības. Bērna ķermenis zina patiesību un par to signalizē ar slimību.“

Piedodiet savai mātei viņas lieko labestību, aiz kuras viņa slēpa savu negativitāti, vēlēdamās izrādīties labāka nekā patiesībā, un tāpēc nepateica patiesību par jums nepieciešamajām dzīves grūtībām. Piedodiet mātēm un tēviem slēptu slikto, kā dēļ jums šis sliktais jāapgūst daudz grūtākā veidā. Viss, par ko viņi kaunējās vai baidījās runāt, uzskatīdami, ka tas ir nevietā, nepieklājīgi vai neinteliģenti, vai domādami, ka nav pietiekami gudri šādai sarunai, — tās visas ir jūsu grūtākās dzīves mācību stundas, salīdzinot ar tām, kuru dēļ ģimenē notika nemitīgi strīdi.

Ja bērns kaut vai pa ausu galam dzirdēs par slikto, viņa mācībai ir ielikts sākums. Tātad tā māte, kas daudz pārspriež un atklāj dvēseli, dzīvot māca daudz labāk nekā tā pacietīgā un delikātā māte, kas savās mājās cieš klusēdama mīlā miera labā. Jūs jautāsiet: „Kā lai zinu, ko tieši mātei piedot, ja viņa to no manis slēpusi?“ Atbildu: „Ir daudz problēmu, par kurām mājās nekad nerunāja, bet tās jūs interesēja. Savas nezināšanas dēl jūs ne vienu vien reizi esat nokļuvis muļķīgā situācijā. Vissarežģītākās situācijas dzīvē ir tās, ko mēs nespējam atrisināt, jo nespējam izprast. Tās arī ir problēmas, ko vecāki bērnam nav izgaismojuši kaut vai ar savu niecīgo prātu. “

Mātei ir daudz rakstura īpašību. Tā sliktā iezīme, kas redzama ar neapbruņotu aci, ātri tiek apgūta caur mazām slimībām, un bērns šajā ziņā kļūst par mātes tiešu pretstatu. Patiesībā bērns jau tāpēc ir piedzimis, lai mainītos. Bet slēptais ļaunums mātē nepavisam neparādās uzreiz, un bērns taustās kā aklais pa tumsu, nesaprazdams, kāpēc māte viņam saka: „Kur tu man tāds esi cēlies? Lai kāda es būtu, tu esi daudz sliktāks!“ Bērns arī pats redz, ka mātei ir taisnība, un jūtas sarūgtināts, ka patiešām ir sliktāks par māti. Bet, ja māte bieži atkārto vienu un to pašu pārmetumu, bērns var sadusmoties un sākt māti vainot. Tā uzkrājas smagas slimības negatīvā enerģija. Turklāt jāzina, ka līdz brīdim, kamēr ļaudis neiemācīsies pareizi domāt, katra nākamā paaudze būs negatīvāka nekā iepriekšējā, lai pēc pārlaistās krīzes kļūtu gudrāka, t. i., labāka. Ja gan māte, gan bērns savu kļūdu izlabos, kaite pāries ātri. Ja to paveiks viens no viņiem, laika vajadzēs vairāk.

Katrs bērns ierodas apgūt dažādas mācību stundas. Mātes raksturā ir pietiekami daudz variāciju, lai neviena bērna dzīve neizrādītos garlaicīga.

Labākai izpratnei kā piemēru aplūkosim trīs dažādu māšu spilgtākās rakstura īpašības: devīgumu, nepiekāpību un melīgumu un mēģināsim izprast bērnu mācību stundu specifiku. Kura no rakstura īpašībām ir laba, kura — slikta? Devīgumu jūs visdrīzāk dēvēsiet par labu, vērtējot nepiekāpību, sāksiet apsvērt tās labās un sliktās puses, bet melīgumu nepārprotami nosauksiet par sliktu.

Pirmā māte pēc visām ārējām pazīmēm ir devīgs un sirsnīgs cilvēks, tāpēc pamatā viņa ir laba. Pavisam reti viņā izpaužas neparasts skopums, kas tomēr nāk ģimenei par labu, tāpēc šis skopums nevienu neuztrauc. Pilnīgi sveši cilvēki šo māti uztver gluži citādi, bet ar viņiem nākas tikties reti, tāpēc šis vērtējums nav būtisks. Bērns izvēlējies sev tieši šo māti un apgūst viņas uzdotās mācību stundas. Par lielu sarūgtinājumu mātei un ģimenei, bērnā sāk parādīties skopuma pazīmes, kas arvien pastiprinās, nodarot lielas ciešanas. Kāpēc? Kāpēc tik labai mātei izaudzis tik necienīgs un mantkārs bērns, kas naudas dēļ gatavs uz visu?

Aplūkosim mācību stundas būtību — mātes neredzamo pusi, jo neredzamais nosaka īstenību. Mātes raksturs uzskatāmi vērojams attēlā:

Redziet, cik lielu skopulības mācību stundu slēpj neredzamais. Ilgu laiku bērnam jākrāj skopuma enerģija, pirms skopulība kļūst redzama, bet pēc tam tā vēl jāizaudzē līdz ciešanu pakāpei. Tad caur skopumu viņš gūs pārbaudījumu, no kura secinās, ka skopums — tas ir sliktais. Parasti viena veida mācību stunda atkārtojas ne reizi vien, proti, ciešanas audzē soli pa solim, līdz tiek sasniegta robeža. Tikai daži gari ir tik gudri, ka kļūst saprātīgi, apdedzinājušies pirmo reizi.

Šī bērna mātes redzami lielais labais, tas ir, neredzami lielais sliktais sniedza bērnam gudrību caur pamatīgu slimību.

Otra māte ir ārēji nepiekāpīga un kašķīga. Viņas rakstura dēl ģimenē nemitīgi notiek strīdi, ko mājinieki pacieš ar grūtībām. Vienmēr kāds ir slims, bet pēc tam izveseļojas un atkal turpina iet savu ceļu. Laiku pa laikam māte kļūst līdz nepazīšanai laba un piekāpīga, īpaši ja kāds sasirgst. Bērns pat grib slimot, lai izbaudītu viņas labestību. Tāds bērns savas dzīves mācību stundas apgūst caur daudzām ātras norises slimībām, no kurām viņš atkal un atkal izveseļojas.

Viņa matcs redzami lielais sliktais jeb neredzami lielais labais sniedza gudrību caur vieglu slimību.

Trešā māte ārēji ir galēji melīga. Viss, ko viņa saka, izrādās meli. Melīguma neredzamā puse — godīgums, var būt neredzams visiem, arī viņai pašai. Vina pat var sevi neieredzēt, ka ikkatru reizi, kad ir sagatavojusies godīgai sarunai, saka tieši pretējo. Vina neapzinās, ka necieš ārēju spožumu, jo aiz tā jūt melus, un viņas teiktais ir protests pret tamlīdzīgu divkosību. Cīnīties viņa prot tikai ar meliem, nesaprotot, ka cīņa vairo melīgumu.

Bet bērns ir izvēlējies tieši šo māti ar viņas sarežģītajām dzīves mācību stundām. Piedzimstot bērns uzreiz iemanto gudrību, jo mātes galēji negatīvajai rakstura īpašībai vairs nav nepieciešams palielināties — kritiskā robeža ir sasniegta. Māte ir bērna puse. Lai gan visi apgalvo, ka šī māte ir slikta, bērnam viņa ir laba, jo bērns prot sliktajā pazīt labo. Viņš jūt mātes protestu pret melīgu godīgumu, kura jēga ir palikt godīgai pašai pret sevi. Tad arī iznāk, ka māte, nīzdama negodīgumu, kļūst demonstratīvi melīga. Bērns savu māti mīl. Un pat ja visi labie ļaudis vēršas pret māti un aizved bērnu no sliktajām mājām uz labo bērnunamu, bērns no turienes aizbēg pie savas mātes. Bērnam māte ir laba līdz brīdim, kamēr sabiedrības viedoklis šīs jūtas nomāc.

Bērnam, kurš paliek bez vecākiem, dzīvē ir juceklis, jo mācību stundas vairs nav tās, kuras viņš ieradies apgūt. Ja bērns atrod audžuvecākus, tie tikai mazliet atšķiras no īstajiem vecākiem. Audžuvecākiem jāsaprot, ka ārēji viņi ir tikpat labi kā īstie vecāki iekšēji. Audžuvecākiem vajadzētu īpaši centīgi izlabot savu acīm neredzamo slikto, proti, no tā atbrīvoties, jo dvēselē traumēts bērns ir īpaši jūtīgs. Jebkurš gars ciena godīgumu, taisnīgumu un patiesumu. Bērnam grūtāk paciest audžuvecāku nekā īsto vecāku pērtiķmīlestību.

Jāsaprot, ka pilns vēders, tīrs apģērbs un jumts virs galvas — tas viss ir labi, bet brīva iespēja apgūt savas dzīves mācību stundas ir vēl labāka. Bez tā dzīvei nav jēgas.

GODĪGUMS

MELĪGUMS

Mātes redzamā puse:

Mātes neredzamā puse:

Arēji ārkārtīgi slikta māte sniegusi bērnam ārkārtīgi labo, un viņam tas nācis bez ciešanām. Jo galējības vienmēr ir sliktais, tāpēc ka galējību enerģija jau nākamajā mirklī pārvēršas par savu pretpolu; šādam bērnam dzīve ir grūta. Ja viņš melo, viņam netic, ja saka patiesību — arī netic. Problēma atrisinātos, ja mainītos sabiedrības viedoklis vai ja cilvēki iemācītos domāt un saprast, ka labais un sliktais ir nosacīti lielumi.

Ja jūs domājat: cik labi, ka galējību ir maz, jūs kļūdāties. Šobrīd cilvēce ir krīzē, kurā labais kļūst labāks, bet sliktais — sliktāks. Kas sapratīs, ka, mainot savu domāšanas veidu, cilvēks var uzlabot savu pasauli, un sāks to darīt, tas sevī radīs līdzsvaru. Tā arī ir mūsu laika dižākā mācība vai krīzes vērtība.

Vispārinot var teikt, ka bērns ir līdzīgs vecākiem, un, tā kā viņš grib mācīties, bet skolotājs ir viss sliktais, viņš palielinās vecāku negativitāti līdz brīdim, kamēr izjutīs lielas ciešanas, caur kurām sāks saprast, tas ir, kļūs gudrāks. Tāpēc jau kopš aizlaikiem melš, ka jaunatne ir samaitāta. Tikai izretus mācību stunda ieilgst divās paaudzēs. Parasti tā attiecas vismaz uz trim paaudzēm, bet, ja vecāku sētās sēklas bērnā labi dīgušas, tās dos augļus mazbērnos. Tātad, mīļie vecāki un vecāku vecāki! Likvidējiet cēloni sevī, un bērni un mazbērni pārmainīsies. Cits viņu mainīšanas paņēmiens ir bezrezultatīvs. Tāds nu reiz ir bargais dzīves likums tiem, kas iet ciešanu ceļu.

Jebkurš notikums dzīves ceļā atstāj savu atzīmi. Rēta paliek tikai pēc brūces. Rēta ir nepiedošanas zīme. Kas piedod, tam rētas izzūd. Bet, ja neizzūd, tas nozīmē, ka jūs gribējāt gūt rezultātu bez īpašas piepūles.

VIENKĀRŠĀS SAREŽĢĪTĀS DUSMAS

īsumā atkārtosim stresu iedarbību:

□        bailes mani nemīl bloķē saprātu, un cilvēks visu redz pretējās krāsās;

□        vainas izjūta padara cilvēku vāju, tā izraisa stresu lavīnu;

□   bailes sev piesaista slikto;

□   dusmas iznīcina.

Tie visi ir stresi, kas raksturīgi jebkuram cilvēkam, bez tiem cilvēks nemēdz būt. Uz Zemes nav tikai slikto vai tikai labo cilvēku. Pilnīgs cilvēks ir gan iekšēji, gan ārēji līdzsvarots. Visi pēc skata loti labie ļaudis slēpj sevī slikto, jo sapqo kļūt ideāli labi.

Kas ir dusmas?

Dusmas ir negatīvas emocijas, kas iznīcina. Dusmām ir piecas pazīmes, pēc kurām tās var pazīt:

1)   sāpes,

2)   temperatūra,

3)    nosarkšana,

4)    dusmu vēršanās plašumā,

5)    iznīcināšana.

Tās ir klasiskās medicīniskās iekaisuma pazīmes. Ja tās parādās kopā, ķermenis cilvēkam ziņo, ka sācies ugunsgrēks un ar steigu kaut kas jālabo, jo ugunsgrēks ir sliktāks par zagli. Ja uguni nenodzēsīsiet, savā dzīvē kaut ko zaudēsiet uz visiem laikiem.

Šīs pazīmes var parādīties pa vienai, kopumos vai visas uzreiz.

Bērnu slimības vienmēr ir vecāku dvēseles dzīves atspulgs. Katrs cilvēks ar gadiem sevī uzņem arvien vairāk savas dzīves stresu, bet mazu bērnu slimības rodas tikai un vienīgi no vecāku stresiem.

SĀPES

Sāpes pasludina trauksmi, labāk nekā viss cits informējot par iznīcināšanu.

Sāpju savdabība raksturo dusmas:

Asas sāpes — asas dusmas. Tikko kads

sadusmojis.

Trulas sāpes — trulas dusmas. Bezpalīdzības

izjūta sakarā ar savu dusmu īstenošanu.

Durošas sāpes — durošas dusmas. Gribētos atriebties,

bet nevaru.

Hroniskas sāpes — ilglaicīgas dusmas. Sāpju samazināšanās

vai pastiprināšanās liecina par dusmu uzplūdu vai atplūdu.

Piepešas sāpes — piepešas dusmas.

Izmantojot baiļu tabulu, jūs varat vēl precīzāk lokalizēt

savas sāpes un tās pareizi noteikt.

Galvassāpes — dusmas, ka mani nemīl, neievēro.

Dusmas, ka nekas nav tā, kā es gribētu.

Sāpes vēderā — dusmas, kas saistītas ar valdīšanu

pār sevi un citiem. Tas ir vainas izjūtas rajons. Apvainojums ir dusmas.

Sāpes kājās — dusmas, kas saistītas ar darba

pabeigšanu, dabūšanu vai naudas tērēšanu, vārdu sakot, ar saimnieciskām problēmām.

Sāpes ceļos — dusmas, kas traucē virzīties

uz priekšu.

Sāpes visā ķermenī — dusmas uz visu, jo nekas nav tā,

kā es gribu.

TEMPERATŪRA

Temperatūra rāda, cik enerģiski ķermenis mēģina palīdzēt sadedzināt vai iznīcināt negativitāti, ko cilvēks uzņēmis sevī savas neprasmes, muļķības dēl.

Augsta temperatūra — stipras, niknas dusmas.

Ilgstoši paaugstināta

temperatūra — vecas un ilglaicīgas dusmas.

(NB! Neaizmirstiet par saviem vecākiem!)

Septiska temperatūra — īpaši naidīgas dusmas,

ko ķermenis nespēj ar reizi sadedzināt, lai izdzīvotu.

Kā zināms, vairāk par 41°C cilvēks neiztur — viņš nomirst.

Ja cilvēl<s ir saaukstējies un tādējādi pasliktinājis savu stāvokli, stresu masai aukstums izrādās pēdējā lāse, kas pārpilda trauku. Ja cēlonis būtu aukstums, tā dēl slimotu visi cilvēki.

Tas, kurš aukstumu uztver kā izturības palielināšanas faktoru, aukstumā norūdās. Kas to uztver kā slikto, tam aukstums nosaldēs degunu, lai cilvēks varētu aukstumu neieredzēt.

NOSARKŠANA

Nosarkums liecina, ka dusmas koncentrējas izplūšanai. Lai ietilpinātu dusmas, paplašinās asinsvadi. Ķermenis zina, ka dusmas jāizlaiž brīvībā. Mēs redzam ārējo nosarkumu, bet šāds iekaisums vērojams visur, kur uzkrājas dusmas, līdz pārplīst kāds asinsvads.

Naidā brēcoši [audis piesarkst aiz dusmām. Viņi neprot gudri atbrīvot savas dusmas, bet tās uzšlaksta citam. Ja otrs nemāk no tā izvairīties, tad gūst mācību, kurā teikts: „Atbrīvo savas bailes no rīkļurāvējiem!“ Cilvēku, kurš nebaidās un necīnās pret (auniem cilvēkiem, kliegšana neskars un nenodarīs sāpes.

Bet paskatieties uz to, kurš uzklausa rīkļurāvēja bļaustīšanos, — arī viņš kļūst tumšsarkans. Tā jau ir bīstamāka situācija. Viņš neļauj aizplūst savām dusmām, bet tās krāj sevī un tā sevi iznīcina. Bļauris izšļaksta uz āru sava naida cēloni, bet klusētājs pacieš un uzkrāj sevī.

Iepriekšteiktais attiecas arī uz iekaisuma rakstura apsarkumiem. Dažnedažādām ādas slimībām tipiski izsitumi ar apsārtumu. Slikti dzīstošām brūcēm ir iesarkana nokrāsa.

Vai, piemēram, kukaiņa kodums, kas kļūst arvien lielāks un lielāks, līdz izskatās tāds, ka jau nepieciešama ķirurģiska iejaukšanas. Tikai jaatceras, ka neviens kukainis vai rāpulis nekad neiekodīs vai neiedzels tam, kurā nav dusmu.

PATIESS GADĪJUMS MANA DZĪVĒ

Kādu dienu es no krūma lasīju ogas. Piepeši atcerējos nelielu neatrisinātu problēmu un tās vaininieku. Apjēgt dzīvi es jau protu, bet no manis ari vairāk tiek prasīts. Ne velti man no augšienes sniegta gudrība. Piedošanas gudrību neapguvušajam kāds jautājums var izrādīties maza kļūdiņa, toties man tā jau ir liela kļūda.

Neapmierināti dūkdama, atlidoja bite, lai vestu mani pie prāta. Es no viņas aizmuku, bet pēc tam atgriezos un turpināju vērpt savu domu. Šoreiz spindzoņa izpalika, bet sekoja ass dzēliens tieši tajā vietā, kur mājoja bailes, kas neatrisinātās situācijas dēļ bija pāraugušas dusmās. Es mirklī izpratu nolikušo, savu aplamo attieksmi, neprasmi problēmu atrisināt un, protams, tās pareizo risinājumu. Es lūdzu piedošanu visām atbilstīgajām bailēm, ka sevī tās izaudzēju tik lielas, ka manis dēļ bitei vajadzēja ziedot savu dzīvību. Un lūdzu piedošanu bitei. Sāpes pārgāja tikpat ātri, kā uzradušās. Ne apsārtuma, ne pampuma, ne vispārējās reakcijas uz bišu indi nebija. Bites inde man pat nāca par labu.

Nosarkšana — tā ir apspiestu dusmu izšļakstīšanās uz āru neveiklā, apkaunojošā, pazemojošā situācijā.

Un vēl par apsārtumu, ko izraisa saules stari. Saules gaisma nežēlīgi izgaismo jūsu būtību. Kas, īsu brīdi bijis saulē, kļūst nedabiski sarkans, tam jāatbrīvo savas slēptās dusmas, un tā ķermenis nākamajā gadā bez grūtībām patīkami iedegs. Bet tas, kurš neatšķir sauli no pannas cepšanai, dusmojas uz savu ķermeni un sadeg kopā ar to.

Jebkāds karstums dusmas padara redzamas.

DUSMU VĒRŠANĀS PLAŠUMĀ

Vēršanās plašumā izpaužas šādos veidos:

1.  Piepampums.

2.   Šķidruma uzkrāšanās dobumos, orgānos.

3.       Pārlieka audu paresnināšanās orgānos, dobumos un locītavās. Saaugumi.

4.   Audzējs.

5.   Vēzis.

6.   Akmeņu veidošanās.

7.  Aptaukošanās.

Neatkarīgi no vietas un pakāpes, vēršanās plašumā nozīmē palielināšanos. Jebkura pārmērība izraisa palielināšanos. Jebkura ārpusnormas palielināšanās saistīta ar dusmu uzkrāšanu.

Mazas dusmas — neliels palielinājums.

Lielas dusmas — pamatīgs palielinājums.

Slepenas dusmas — acīm nesaskatāms palielinājums.

Atklātas dusmas — saredzams palielinājums.

Jo žultainākas dusmas, jo „indīgāka“ slimība.

Jo ļaunprātīgākas dusmas, jo ļaunprātīgāka slimība.

Jo konkrētākas dusmas, jo skaidrāka, noteiktāka slimība.

Jo ietiepīgākas dusmas, jo cietāks slimības perēklis, piemēram, akmens.

Ja cilvēku kaitina viss — gan personiskajā dzīvē, gan vispār dzīvē un viņš to nekādi nespēj atrisināt vai to nedara citi, sākas aptaukošanās.

1. Brūces:

□  grieztas brūces,

□  durtas brūces,

□  kostas brūces,

□  apdegumu brūces.

Vienalga, vai brūce radusies no asa zāles stiebra, lauskas, virtuves naža, ķirurga skalpeļa vai noziedznieka aukstā ieroča, to izraisījušas manas dusmas.

No skrambas līdz pamatīgai traumai — jo pamatīgāk nocietinātas dusmas, jo lielāka brūce.

Apdedzinoši atriebīgas dusmas rada apdegumu brūces.

2. Audu veseluma atjaunošanās traucējumi.

□  Slikti dzīstošas brūces.

Ja bēdas nav ļāvušas cilvēkam pareizi secināt un viņš turpina dusmoties, brūces nesavelkas. Ja bērns neizveselojas, to veicina vecāku dusmas. Adas brūces simboliski identificējamas ar ķermeņa vārtiem, caur kuriem izlīst cilvēciskās dusmas. Izdalījumi no brūces raksturo dusmu būtību.

3 Ādas slimības.

Adas defekts ir atveres, kas veicina nemitīgu dusmu izplūšanu. Kad dzīve kļūst nervozāka, āda sniedz dusmām iespēju plašāk izplūst, citādi ķermenis aizietu bojā.

j Trofiskās čūlas neatkarīgi no slimības.

3 Gremošanas trakta čūlas.

3. Kaulu bojājumi:

□  kaulu lūzumi,

u kaulu sadilšana (osteoporoze), atniickšķēšanās un citas slimīgas izpausmes,

□  kaulu sašķiebšanās,

□  locītavu izmežģījumi, sastiepumi.

Kauli — tas ir tēvs un vīriešu dzimuma iemiesojums. Kauli lūst tikai no piepešām dusmām. Jo lielākas dusmas, jo lielāks bojājums. Tēva dusmas uz sevi, citiem un māti, mātes dusmas uz tēvu, bērna dusmas uz tēvu, dusmas uz vīriešu dzimumu — tas viss nosēžas kaulos. Pie šīm dusmām pieder visi dusmu veidi, kuri vienkāršojami teicienā uz vīrieti nevar paļauties, viņš var piekrāpt, nodot. Vislabāk kaulus lauž vīrieša dusmas uz vīrieti. Jo konkrētākas dusmas, jo tīrāks lūzums. Sadragāti kauli liecina par tāda cilvēka izplūdušām dusmām, kam ir nekonkrēta, sadrumstalota domāšana. Un vienmēr darbojas likums: kauli lūst tam, kas dusmojas uz otru cilvēku.

Vētrainas dusmas — kaulu traumatisks bojājums.

Ilglaicīgas slēptas dusmas — kaulu slimīga iznīcināšana — osteoporoze, osteomielīts.

PATIESS GADĪJUMS

Tēvs dodas mīlestības meklējumos ārpus mājas. Vina sieva nezina, ka vīrietis sper kreisos solus tikai tad, ja paša sievas mīlestība vairs nebaro. Mānīšanās atklājas, un abi ir apkaunoti. Kauns, ko no visiem slēpj, sievietes dvēselē izaug par nemitīgi sekojošām, nicinājuma pilnām dusmām uz vīru, kaut gan viņš padevīgi atzinis savu vainu. Ārēji izturētā un pavirši šķietami skaistā dzīve slēpj nespēju piedot.

Šādu vecāku bērns tiek pie poliartrīta ar progresējošu kaulaudu bojāeju. Bērns nevar zināt vecāku slēpto viņu personiskās dzīves kļūmi. Ārēji attiecības starp vecākiem ir labas. Arī bērnu viņi audzina labi, tomēr bērna ķermenis necieš melus un ārēji pauž patiesību.

Kamēr bērns nepiedos mātei viņas iznicinošās dusmas uz tēvu, viņa kauli nespēs atveseļoties. Neziņa, nevēlēšanās celt gaismā savu vecāku maldus vai viņu maldu noliegšana stāvokli nemainīs. Delikātas, pieklājīgas ciešanas nekad nav tikai šī cilvēka personīgā darīšana. Pirmkārt, cilvēks, kam ir bērni, nodrošina savu bērnu un mazbērnu veselību. Otrkārt, vecumdienās šāds cilvēks nokļūst citu aizgādībā un apgrūtina viņu dzīvi, visbiežāk tie ir paša bērna, turklāt no viņa sejas nenozūd laba cilvēka bezpalīdzīgais smaids.

Man nākas pēc iespējas delikātāk skaidrot cilvēkiem, ka savu bēdu cēloņi nav jāsaskata vienīgi vecākos, bet ka viņš ir šo pašu kļūdu turpinātājs, taču man nav tiesību piespiest viņu atzīt savas kļūdas. Cits jūt tik spēcīgu nevēlēšanos atzīties, ka nevar mainīt savu domāšanas veidu kaut vai tāpēc vien, ka tad uzradīsies cilvēks, kas pasacīs: viņš tomēr domājis aplami. Šis cilvēks esmu es. Un, ja viņš neatveseļosies, tad slimības cēlonis nebūs šis apkaunojošais fakts.

Vīrieša dusmas uz sievieti darbojas caur viņa fizisko spēku. Vīrieša dvēseles spēki ir novājināti.

Ja tēvs nes sevī dusmas un laiku pa laikam tās izverd kā vulkāns, bērns pakrīt un lauž kaulus.

Vecu cilvēku kaulu lūzumi rodas, vecāku atstātajam fonam uzslāņojot savas dusmas, kas sakrātas mūža gaitā. Kā allaž, šīs dusmas ir vīriešu dzimuma dēl un vērstas pret to.

Visas traumas bez izņēmuma, ieskaitot auto avārijās iegūtās, rodas dusmu dēj. Kas sēžas pie stores saniknojies, tas ir potenciāls avārijas izraisītājs. Kas ģimenisku domstarpību noskaidrošanai laiku ekonomē uz autobrauciena rēķina, tam šis brauciens var kļūt par pēdējo.

Ja esat spiests sēsties mašīnā vai autobusā, ko vada dusmīgs šoferis, piedodiet viņam un aizsūtiet to burvju spēku, kas visu slikto pārvērš labajā, — savu cilvēciski sirsnīgo mīlestību. Varat būt droši, ka veiksmīgi aizbrauksiet līdz iecerētajai vietai.

Ja cilvēkā nemājo dusmas, viņš necietis auto avārijā.

Kas agrāk nav centies mainīt domāšanas veidu, bet tūlīt pēc avārijas sāk domāt par savām kļūdām un to dēļ lūdz piedošanu ķermenim, tas izveseļosies apbrīnojami ātri. Pat nobīdījušies kauli vai kaulu šķembas lēni virzās uz savu vietu. Asinsizplūdumi uzsūcas ārkārtīgi strauji, brūces labi dzīst. Bet, ja avārijā cietušais un viņa tuvinieki, īpaši vecāki, meklē vainīgo citos un kal atriebības plānus, atveseļošanās ieilgst un blakusparādības var saglabāties uz mūžu. Viss, kas notiek ar pieaugušu cilvēku, pirmām kārtām ir viņa paša kļūda. Ķermenis no viņa gaida pareizu izpratni.

Ja avārijā cietušais ir bez samaņas un nespēj domāt, tuviniekiem ir pienācis laiks koncentrēt savas mīlestības spēkus cita cilvēka labā. Mīliet, nemeklējiet vainīgos. Rūpējieties neuztraucoties. Priecājieties kaut vai par to, ka viņš vēl ir dzīvs un jūs ar mīlestību varat viņu atkarot, lai turpmāk pilnvērtīgi dzīvotu. Pārējo uzticiet ārstiem un lieki netraucējiet — viņi savu darāmo zina. Un atcerieties: slimniekam vajadzīgs klusums un iespēja būt vienatnē ar sevi, lai ļautu darbu domai. Jūsu asaras viņam nejauj atveseļoties.

PATIESS GADĪJUMS

Pavisam nesen ar dažu dienu intervālu notika divas avārijas. Abās mašīnās sēdēja mani pacienti. Pirmajā mašīnā sēdēja tēvs, māte, dēls un meita. Tēvs guva neskaitāmus lūzumus galvas sejas daļā un ķermeņa augšdaļā, mīksto audu savainojumus. Meitai bija lielas brūces sejā. Mātei — iegurņa kaula lūzums. Dēls sevi šaustīja, ka nebija dabūjis ne skrambinas. Viņš bija labs skolnieks.

Otrajā avārijā iekļuva māte un divas meitas. Saprātīgās meitenes apguva piedošanu, atbrīvoja bailes no slidenā

ceļa. Kā arī dusmas. Mātei bija lūzums V mugurkaula krūšu skriemelī, meitas tika cauri ar pāris nelieliem zilumiem.

Savulaik es abām mātēm ieteicu strādāt ar sevi, lai viou bērni ātrāk atveseļotos. Abas savus stresus noliedza. Nevaru nepiebilst, ka abas ģimenes bija inteliģentas.

4.     Izdalījumi:

□      asaras,

□      sviedri,

□      siekalas,

□      iesnas,

□      krēpas,

□ vēmekli,

□      strutas,

□      dzimumorgānu izdalījumi,

□      asinis,

□      urīns,

□      izkārnījumi.

Izdalījumiem, ja reiz tie radušies, no ķermeņa jāizplūst dabiskā veidā. Ja tie neizdalās vai neizdalās tik daudz, kā tas nepieciešams, lai aizplūstu dusmas, tad ķermenis saslimst.

Padomājiet par katru izdalījumu veidu, jūtiet, kādas emocijas tas jūsos izraisa, un jūs sapratīsiet to izraisījušo dusmu specifiku.

Jo svaigākas un asiņainākas dusmas, jo asiņaināki izdalījumi.

Jo ilgāk glabātas dusmas un jo ilgāk tās nostāvējušās, jo tīrāki izdalījumi — asaras. Skumju pilnu dusmu asaras rodas tāpēc, ka cilvēks nesaņem no dzīves to, ko grib. Bet grib lietas, cilvēkus un ko vēl visu neko. Grib būt vesels, bet negrib saprast, ka veselība atkarīga no paša.

Citkārt nokļūst galējībās, kad, piemēram, vēlas, lai atdzīvotos mirušais. Man pat to lūdza, precīzāk, pieprasīja, jo mans — ārstes — pienākums, pēc teicēja domām, ir izlabot citu ārstu kļūdu, kas, starp citu, nebija kļūda. Turklāt šis apmeklētājs nepavisam nebija pēc vispārējiem priekšstatiem dumjš cilvēks.

Nomirst tas, kura gars meklē maksimālu dvēseles mieru, kas viņam pietrūka dzīves laikā. Apraudātam cilvēkam nav miera arī pēc nāves. Bet, ja raudas slēpj nevēlēšanos turpināt aizgājēja darbus un pienākumus, apraudātajam klājas patiesi grūti. Kā nekā agrāk viņam bija kāds, kas visu to darīja.

Neprasme raudāt un nevēlēšanās raudāt — tie ir nopietni stresi, kurus nepieciešams atraisīt. Ja cilvēks vēl pagaidām nav iemācījies vadīt dzīvi, pareizi domājot, viņam nepieciešama iespēja aizvadīt uzkrātās dusmas asaru veidā. Pretējā gadījumā asaras koncentrējas ķermeņa audos un dobumos šķidruma uzkrājumu veidā.

Sviedri ir līdzīgi asarām, un tie no ķermeņa izvada vislielāko daudzumu dažādu veidu dusmas. Pēc sviedru smakas var noteikt cilvēka raksturu. Un dezodorantus vispār nevajadzētu lietot. Tā vietā vajadzētu atbrīvot dusmas, tad arī nenāksies svīst. Bet, tā kā nav neviena cilvēka, kurā nemaz nebūtu dusmu, nav arī cilvēka, kas vispār nesvīstu. Līdzsvars ir norma.

Siekalas liecina, kā cilvēks sasniedz savus mērķus. Kas pareizi domā un paļaujas uz sevi, tas gūst labus rezultātus. Taču, ja cilvēks negrib pielikt pūles, bet grib kaut ko dabūt un neuztver to kā piespiedu stāvokli, ķēdes reakcija būs negatīvi rezultāti.

Bailes no sadzīviskām lietām sausina muti un liek to atplest kā zivij, kas nokļuvusi sauszemē. Pat parunāt grūti. Ja cilvēks, apsteidzot laiku, grib tikt va|ā no savām problēmām, tad atbilstīgi viņa neloģiskajai steigai var sākties nenormāla siekalu izdalīšanās, siekalas var pat sākt tecēt no mutes. Siekalu izdalīšanās ātrums un cilvēka neloģiskās vēlmes ir savstarpēji saistītas. Un, protams, labi zināma situācija, kad sliktā noskaņojumā dažkārt tā vien gribas nospļauties.

Iesnas — aizvainojuma dusmas. Cilvēks, kas cenšas būt labs un darīt labu, apvainojas, ja kāds viņa rīcībā rod kādu nepilnību. Kas staigā apvainotu ģīmi, lai apvainotājs redzētu, tam aizvainojums parādās ārēji deguna gļotu pārbagātībā. Un, kas aiz lepnuma savu aizvainojumu slēpj, jo grib sevi uzskatīt esam labāku nekā apvainotājs, vai grib, lai tā domātu citi, tam deguna gļotāda iekļūst augšžokļa dobumos un izraisa to iekaisumu.

Kad aizvainojums un vēlme to noslēpt pārkāpj cilvēciskās loģikas robežas, sākas pieres dobuma iekaisums, kas liecina, ka cilvēciskā muļķība apdraud saprātu. Bērniem nav attīstīti deguna biakusdobumi. Ja bērnu nesaprot, ja neuzklausa viņa uztraukumus, ja bērnam nākas nemitīgi rīt skumju asaras, viņam rodas adenoīdi. Tos var novērst, taču tie veidojas atkal.

Nemitīgs aizvainojuma stāvoklis izraisa hroniskas iesnas, kuru visnepatīkamākais elements ir pietūkums, kas īpaši izpaužas guļus stāvoklī. Cilvēks, kam virsdegune stipri pietūkusi, nespēj domāt, jo viņa enerģētiskie kanāli ir slēgti. Truluma sajūta galvā apgrūtina mācīšanos un vispārējo attīstību.

Šķaudīšana ir ķermeņa mēģinājums izšļakstīt no sevis apvainojumus, ieskaitot arī paša izteiktos apvainojumus. Šķauda tā dēvēto īslaicīgo dusmu cilvēki. Ilglaicīgas dusmas sev piesaista ilgu slimību. Nekad pieklājības pēc neaizturiet šķavas. Ja reiz apvainojuma enerģija grib izšļakstīties ārā, ļaujiet tai to darīt. Citādi tiksiet pie iesnām.

Krēpas — tās ir dusmas uz čīkstēšanu un čīkstuļiem, kā ari problēmām, kas ar tiem saistītas. Vienlaikus tās ir arī dusmas uz apvainojumiem un apvainotājiem, tātad arī uz sevi kā apvainotāju. Daudziem hroniska krēpu izdalīšanās ilgst līdz brīdim, kad cilvēks izraujas no ierastās apkārtnes. Vienmēr palīdz braucieni pie ūdeņiem, bet, atgriežoties mājās, krēpu izdalīšanās atjaunojas, jo cilvēks nav sapratis, kāpēc radusies viņa slimība.

Vemšana rāda dusmas, ko izraisījis riebums, dusmas uz citu piedauzīgo rīcību, bet bieži arī pret savu nepiedienīgo uzvedību. Vemšana ir riebums pret dzīvi. Ja cilvēks jūt, ka viņam no strupceļa neizkļūt, ka radusies situācija nav uzveicama, jo nav ne iespēju, ne spēka, tad sākas vemšana. Viņš atbrīvojas no šlspasaules netīrības, kas izraisa nelabumu vai tas botu ēdiens vai garīgi nepieņemama situācija. Veco labo laiku apraudāšana un vēlēšanās, lai tie atgrieztos, protests pret kaut ko, nevēlēšanās iet uz priekšu — tas viss slēpj bailes no nākotnes, kas izraisa kuņģa spazmas, un sūta atpakaļ tā saturu. Ir arī tādi cilvēki, kas nekādi nevar izraisīt vemšanu, pat ja tas nepieciešams. Tie ir nerimtīgi, dzīves priekšgalā ejoši ļaudis, kuriem dzīve ir nākotne.

Strutas pavada dusmas, ko izraisījusi bezpalīdzība un bezspēks — pazemotas dusmas. Ja maza gara, dvēseles un ķermeņa cilvēks jūt savu bezpalīdzību un nespēju atrisināt situāciju vai to vērst sev par labu, tad viņa dusmas kļūst neprognozējamas. Strutas liecina par vēlēšanos atriebties par ilgiem pazemojumiem pat iznīcinot visus, arī tos, kam gar notikušo nav daļas. Tāpēc pazemot un veicināt pazemojumus ir bīstami arī vērotājam no malas.

Tieši tāpat uzkrājas naids starp tautām un valstīm, kas var gruzdēt gadu simtiem kā guntiņa pelnos, līdz tā uzliesmo.

Bet ari sieviešu dzimuma pazemošana, kas ilgusi gadsimtiem, attieksme pret sievietēm kā otrās šķiras cilvēkiem un vinu ekspluatācija (jo pasaulē turpina pastāvēt stiprā tiesības), var uzliesmot kā neparedzamu un nesaprātīgu dusmu uguns jebkurā situācijā.

Strutas ir naidīgas dusmas, ko izraisījusi neapmierinātība ar dzīvi vispār. Cilvēkam, kam nav pa prātam ne labais, ne sliktais, bet kam jādzīvo ar aiztaisītu muti un kam nav skaidras saprašanas, ko darīt tālāk, nepāries viens augonis, kā jau būs uzradies nākamais. Mazas dusmas — mazs augonis, lielas dusmas — liels augonis. Tāds ir arī cilvēka raksturs — tik tikko mazs naidnieciņš vai slikta situācija nozudusi aiz apvāršņa, kā jau uzradies nopietnāks šķērslis. Nesaprātīgs naidīgums pret dzīvi, ko cilvēks slēpj, vēlēdamies būt labs, izlaužas uz āru augoņa veidā. Strutojošas pinnes uz sejas arī ir nemitīgi aizturētu pazemojuma dusmu rezultāts. Pinne jau pati par sevi provocē nākamo pazemojumu, pat ja to neviens nepamana.

Dzimumorgānu sekrēcija no dzimumorgāniem izvada nocietināšanos, kas saistīta ar dzimumdzīvi. Neatkarīgi no medicīniskās diagnozes, lai arī kurš mikrobs būtu izraisījis dzimumorgānu saslimšanu, cēlonis ir seksuālā neapmierinātība un sarūgtinājums. Visas hroniskās ģenitālās infekcijas, ko ar zālēm neizārstē, izzūd pēc to dusmu atbrīvošanas, kas saistītas ar dzimumdzīvi, un izdziedināšanās efektu viegli diagnosticēt laboratorijā. Jo vairāk jūs savā slimībā vainojat partneri, jo grūtāk tā ārstējama, tāpēc ka ar savām dusmām jūs esat provokators, kas šādā ceļā grib apgūt šīs dzīves mācību stundu. Kas neprot izdomāt ciešanas citiem, tam nevajadzētu ciest no dzimuminfekcijām.

Dusmu savdabība, kas saistīta ar dzimumdzīvi, nosaka dzimuniinfekcijas savdabību:

□  trihomonoze — vieglprātīgā sarūgtinājuma dusmas,

□  gonoreja — pazemotā drūmās dusmas,

□  hlamidioze — valdonīgas dusmas,

u sifiliss — atbildības izjūtas pret dzīvi zaudējuma dusmas.

Asinis simboliski atbilst cīnās dusmām, atriebīgām dusmām. Ja jūs iegriežat pirkstā vai gūstat citādu asiņojošu traumu, tas nozīmē, ka atriebtkāre meklē izeju, lai jūs neizdarītu vēl ko briesmīgāku. Tās zina, ka pēc savas iedabas jūs neesat tik asinskārs kā domās. Bet, lai izvairītos no piepeša izvirduma, kura varat nodarīt ļaunu citam, dusmas izlīst kā jūsu asinis.

Daba dāvājusi sievietei menstruācijas, lai vina katru mēnesi varētu attīrīties no dusmām. Dzemde, būdama seksuālās čakras orgāns, uzkrāj seksuālās problēmas, kuras cilvēks nekādi nespēj nodalīt no ekonomiskajiem jautājumiem. Ja neapmierinātība ar vīru izaug tik liela, ka sieva atriebības uzplūdā sāk izdomāt vīram visbriesmīgāko sodu, — viņu piekrāpt ar citu, viņas grēcīgajās idejās iejaucas bagātīgas mēnešreizes. Kur tu, nabadzīte, tādā reizē aiziesi… Tā palīdz sievietēm, kam uzticība nav iespēju neesamība, bet svētums. Toties tām, kam uzticībai un seksuālai morālei uzšķaudīt, jāapgūst bargāka mācību stunda. Jo menstruācijas pamatīgāka asiņošana, jo vairāk stresu uzkrāts. Reizē ar asinīm tiek izdalīta pirmsmenstruālā nervozitāte. Jo nervozāka māte, jo bagātīgākas menstruācijas viņas meitai jau no paša menstruāciju sākuma. Ja sieviete dziji sevī nomāc seksuālās problēmas, rodas amenoreja — menstruāciju vairs nav.

Jo smirdošāki izdalījumi, jo smirdošākas dusmas. Urīns un izkārnījumi arī izvada ārā dusmas. Jo tumšākas fekālijas, jo vairāk kopā ar tām izdalījusies žults. Žultspūslī uzkrājas visvulgārākās dusmas. Ja cilvēks grib atbrīvoties no dusmām un viņš nekaunas izrādīties dusmīgs, viņam ir tumšas fekālijas. Ja cilvēks grib šķist inteliģents un maksimāli sevī koncentrē dusmas, ķermenim palīgā nāk dzeltenā kaite, lai dusmas tomēr izvadītu. Tā ķermenis cenšas palīdzēt palikt dzīvajos. Ja cilvēks negrib no dusmām atbrīvoties normāli, viņam ir gaiši izkārnījumi, nenormāli tumšs urīns un žults pigmentu dēl iedzeltena āda.

Ar urīnu izdala sarūgtinājumus, kuri saistīti ar jūtu dzīvi. Ja cilvēks vairs nespēj izturēt apvainojumus, urīns kļūst skābens. Bet, ja reizē ar urīnu izdalās arī olbaltums, ķermenis iegūst iespēju vairāk aizpludināt vainas izjūtu un aizvainojumus. Tas liecina, ka ķermenī sākusies fiziskā krīze. Uzkrātie sarūgtinājumi kļuvuši dzīvībai bīstami. Olbaltumvielas ir galvenais ķermeņa celtniecības materiāls. Olbaltumvielas — tas ir sinonīms vainas izjūtas enerģētikai. Ja vainas izjūta izaug līdz kritiskajai robežai, ķermenis sabrūk vai nu tieši un ātri, vai netieši, nomainot olbaltumvielas ar taukaudiem.

Ar fekālijām izvada sarūgtinājumus, kas saistīti ar gribas sfēru. Ja cilvēks ir pārpūlējies, izspiezdams no sevis pēdējos spēkus, lai sasniegtu mērķi, bet viņa naidīgā dzīves cīņa nav sniegusi vēlamos rezultātus, tad viņa izkārnījumos ir daudz indīgu vielu, kas raksturīgas slimojot, un tas izraisa lokzarnas un taisnās zarnas saslimšanu. Ja sarūgtinājumi cilvēku tā sadusmojuši, ka viņš no devīga pārvēršas par skopuli, tad visa nocietināšanās inde paliek ķermenī un var izraisīt resnās vai taisnās zarnas vēzi.

Ja cilvēks pārlieku cer uz savu ķermeni vai pārāk daudz no tā prasa, ķermenis atbilstīgi šīm domām sāk palīdzēt ar lieku centību. Rezultāts ir urīna un fekāliju nesaturēšana. Bērniem šī problēma ir saistīta ar vecākiem. Mātes bailes par vīru tiek nodotas bērnam kā bailes par tēvu, un baiļu bloķētās nieres var atbrīvoties un darīt savu darbu miegā, tāpēc bērnam rodas nakts enurēze. Ja bērns baidās no tēva, jo viņš ir pārāk bargs un dusmīgs, bērns nesatur urīnu ari dienā. Bailes no tēva ar laiku padziļinās un var izraisīt izkārnījumu nesaturēšanu. Tā atbrīvojas padevīgā cilvēkā uzkrājušās dusmas.

5.  Disfunkciju parādības:

□   acis ir, bet neredz;

□   ausis ir, bet nedzird;

□   galva ir, bet prāta maz;

u balss saites ir, bet cilvēks nerunā;

□   dzimumorgāni ir, bet neapaugļo un neapaugļojas;

□   kājas un rokas ir, bet nekustas;

3 orgāni ir, bet neveic savu tiešo uzdevumu;

□   āda uz galvas ir, bet matu nav;

□   utt.

Par plikpaurību. Parasti plikpaurus vīriešus uzskata par gudriem. Bailes un sarūgtinājums mani nemīl iznīcina apmatojumu gan sievietēm, gan vīriešiem. Stipra matu izkrišana notiek pēc dvēseles krīzes. Cīnītāja tipa cilvēki nespēj dzīvē bez mīlestības virzīties uz priekšu, kaut gan to grib. Lai dzīvē dotos uz priekšu, plikpaurains cilvēks zemapziņā meklē kontaktu ar augstākajiem spēkiem un to arī atrod. Šādu cilvēku gars gan ir atvērtāks nekā cilvēkam ar labiem matiem. Tā ka nav sliktuma bez labuma.

Mūsdienu mode iesaka īsos griezumus vai pilnīgi nodzītus matus, jo mēs visi zemapziņā meklējam kontaktu ar Dievu, un tas ir viens no šāda kontakta paņēmieniem.

Visi zina par plikpaurību, ko izraisījusi apstarošana vai saindēšanās. Tagad iedomājieties sevi ķermeņa vietā un mēģiniet iztēloties, ko tam vajadzētu just, kad tam apzināti nodarīts pāri tā vietā, lai gūtu mācību no viņa signāla. Protams, ķermenis jūt, ka to nemīl, neieredz, bet tas mēģina turpināt cilvēku mācīt. Tie, kas to saprot, pārvar plikpaurību.

Ja pēc slimības ķermeņa turpmākas virzīšanās spēja mazinās, tas nozīmē, ka ķermenis rāda: šī cilvēka dusmas kļūst sabiedrībai bīstamas. Ķermenis sniedz iespēju mainīt domāšanas veidu. Pretējā gadījumā dusmas izlauzīsies uz āru, un cilvēks izdarīs noziegumu. Taču gars zina, ka šāda mācību stunda — iejušanās noziedznieka lomā — šajā dzīvē nav vajadzīga.

6. Novājēšana, novārgums, izdēdēšana, atmiršana.

Dažkārt pa cilvēku saka: viņš izskatās sažuvis. Tas nozīmē iznīcību. Vispirms acīm nepamanāmi atmirst orgāni. Piemēram, ar cirozi slimas aknas. Tās vienmēr ir ilgstoša sabrukuma sekas, kuru brīdinājuma zīmes cilvēks nav sapratis. Nekas nenotiek nejauši vai negaidot. Mūsu ķermenis tik skaidri un redzami aicina pievērst uzmanību situācijai, ka to nepamanīt vienkārši nevar.

No medicīnas viedokļa ciroze ir alkohola un ķīmiskas iedarbības izraisīts aknu bojājums. Dažs mēdz būt nelaimīgs drīzāk diagnozes, nevis pašas slimības dēl, jo visā mūžā izdzēris tikai pāris glāzīšu degvīna vairāk nekā pārējie, un diagnoze viņam šķiet netaisna. Šāds cilvēks ir sava noslēgtā rakstura upuris. Dzīves cīņu gaitā viņš uzkrājis tik dziļus iznīcinošu dusmu slāņus, ka akna atmirst. Viņaprāt, ar mēmām dusmām un nicinājumu pret dusmīgiem cilvēkiem viņš tikai pauž protestu, bet īstenībā dusmu viņā ir vairāk nekā daudzos skandalētajos.

Akna koncentrē dusmas un naidu.

Pirmā zīmi dod cilvēka āda. Ada slēpj dvēseles dzīvi.

Ada ir cilvēka dvēseles dzīves ģeogrāfiskā karte.

Ādas pigmentāciju nosaka temperaments.

Taukaudi — dusmu noliktava.

Nieze signalizē par pārmainām enerģijas plūsmā.

Atcerieties, kādas domas jums ienāca prātā, lasot šīs rindas. Vai lasīto projicējāt sevi? Vai šausminājāties par summu, ko tērējat parfimērijai? Ja tā, nav pamata sarūgtinājumam. Cilvēces mācību stundas vienmēr skar maciņa saturu.

Sausa āda nozīmē, ka cilvēks negrib izpaust savas dusmas. Jo sausāka āda, jo lielākas slēptās dusmas. Ādas zvīnošanās, starp citu, izpaužas arī kā blaugznas. Blaugznas rada vēlēšanos atbrīvoties no kaitinošas bezrūpības.

Sausas ādas zvīnošanās liecina par īpašu nepieciešamību ātri atbrīvoties no dusmām, kas tomēr neizdodas neprasmes dēļ.

Sausas ādas nosarkums — dusmas tuvu sprādzienam.

Zvīnošanās un sārti plankumi raksturīgi psoriāzei. Psoriāze ir dvēseles mazohisms, varonīga dvēseles pacietība, kas cilvēkam tās plašumā sagādā laimi.

Taukaina āda raksturīga tiem, kas nekaunas izšļakstīt savas dusmas uz āru. Taukaina āda ilgāk saglabājas jauna, jo cilvēks atbrīvo dusmas no gūsta; tauki par to pateicas ķermenim. Jauniem piedošana padodas vieglāk nekā veciem.

Jo āda taukaināka, jo vairāk cilvēks izsaka slikto un ar savām dusmām dara labu.

Bet kas sapiktojies iekarst un sāk izvēlēties, kam tās uzgāzt, tā sakrātās dusmas sāk veidot perēkļus. Strutojošas pinnes rāda, ka cilvēkam ir konkrētākas dusmas vai ienaidnieks, bet šis dusmas viņš tur sevī. Dusmas, kas izgāztas īstajā vietā ar pareizu mērķi, baro ādu ar taukiem.

Normāla āda— līdzsvarots cilvēks.

Pigments — tā ir dzīvības „uguntiņa“, temperaments. Kas temperamentu nomāc, uzskata, ka to izpaust ir neinteliģenti un neglīti, tam āda ir balta. Bet, ja šis izturētais cilvēks sāk piktoties, ka citam, mazāk izglītotam, veicas, pigments izlaužas kā mazs vulkāns — rodas pārmērīgas pigmentācijas laukums tieši tajā vietā, kur iemājojusi problēma. Ne jau baltādainajiem trūkst pigmenta; tas gluži vienkārši ir paslēpts.

Pigmenta plankumi liecina, ka cilvēkam nepietiek atzinības, viņš nevar pašapliecināties, ir aizskarta viņa pašcieņa. Iedzimtie plankumi — dzimumzīmites — rodas no analogiem mātes stresiem. Dzīves gaitā radušies lielāki vai mazāki pigmenta plankumi ir cilvēkā palielinājušos stresu izpausme.

Depigmentēti plankumi — neapzināta vainas izjūta, kuras dēļ cilvēks neļauj sev pašapliecināties, kas tomēr ir ārkārtīgi nepieciešams. Cilvēks nomāc sevi, bīstoties sveša viedokļa. Bieži depigmentētie laukumi ir iepriekšējo mūžu karmiska parāda zīme.

Sarkanus plankumus uz ādas izraisa uztraukums, un tie liecina, ka notiek cīņa starp bailēm un dusmām.

PAR SMAGO PIEDOŠANAS DARBU

Dažkārt man vaicā: „Kāpēc tu dari tik grūtu darbu?“

Man tas nav grūts, tajā ir manas dzīves jēga, jo tā es saskatu to, ko iespējams redzēt tikai piedodot. Man sāp, ka cilvēks uztver piedošanu kā neparasti grūtu darbu. Sāpīgi vērot, kā cilvēce ietiepīgi dodas pretī bojāejai, jo nevēlas izprast dzīvi. Cilvēks atsakās atzīt savas kļūdas, un tas viņu nogalina.

Jo vairāk cilvēks atbrīvo savus stresus, jo vairāk viņa priekšā atklājas patiesais pasaules vaigs, ļaudis un viņa paša neapklātais kailums. Aina var izrādīties ne no patīkamākajām, bet piedodošais spēj tajā vērties mierīgi, jo ir atguvis iekšējo līdzsvaru. Viņš saredz, kā šiem cilvēkiem var palīdzēt. Un viņš palīdzēs, ja palīdzību pieņem, bet neiejauksies, ja palīdzību noraida. Turklāt viņam nerodas nekādas emocijas. Viņš nejūt ne skumjas, ne prieku, ne dusmas, ne mīlestību.

Viņš visu jūt un redz īstajā būtībā. Būtība ir ārpusemocionāla. Viņš ir viņš pats. Tas nozīmē dvēseles mieru. Šāds cilvēks ir it kā iemantojis gudrību bez jebkādiem pūliņiem. Viņš zina, ko darīt. Atbrīvotais gars viņam atklāj Visa Vienotības gudrību.

Pirmo reizi sasniedzis šo līmeni, cilvēks var izbīties — tik nepierasta ir tukšuma izjūta, kas atbaida. Šī izjūta var tūlīt pāriet, bet var arī saglabāties, ja rodas bailes sajukt prātā.

Pēc kāda laika atkal rodas nepieciešamība vienkārši būt un ne uz ko pasaulē nereaģēt. Šīs izjūtas atšķiras no nulles stāvokļa apātijas un ikdienišķa, nosacīta līdzsvara miera stāvokļa.

Nulles stāvoklis nav nekas cits kā bezgalība.

Dvēseles miera izjūta nozīmē atvērtību visam. Jo vairāk cilvēku atbrīvosies pirms šīs izjūtas, jo ātrāk pasaule kļūs laba.

Katrs to sasniedz pa savam. Daudzi jūt iekšēju nomāktību, un viņus pārņem bailes, jo viņi neizprot situāciju. Ķermenis it kā raujas gabalos, un to nekādi nesalikt kopā. Tā brūk vecie priekšstati, un savienot tos nepavisam nav nepieciešams. Atbrīvojiet bailes no šīm izjūtām, kā arī piesardzību, ka nenotiek kas vēl sliktāks. Tās ir dvēseles mokas. Šajā laikā jāsakārto savas attiecības ar māti, lai pašam viss notiktu pēc iespējas nesāpīgāk.

Cilvēka dzīves ceļš ved pretī nākotnei. Būt cilvēkam nozīmē izvēlēties.

Man vaicā: „Ko tas tev dod? Visus taču neizārstēt.“ Es atbildu: „Vismaz nomiršu, kļuvusi gudrāka.“

Ne jau gaišredzība ir svarīga. Svarīgi nodzīvot mūžu godīgi un aizmigt apzinoties, ka paveikts daudz labu darbu. Tad katra nākamā diena, tāpat kā nākamā dzīve, atvērsies visā savā patiesajā krāšņumā un spēs sniegt labāko no tā, kas man nepieciešams. Ir svarīgi rast savas dzīves jēgu.

Kam nav dvēseles miera, tas var slikti reaģēt uz vislabāko. Piemēram, ja cilvēku uzliela, viņš var starot laimē, bet var arī mierīgi pabrīnīties: „Vai tas būtu kas sevišķs?“ Var sadusmoties, jo tikai pašam labāk par citiem zināms, cik niecīgs ir sasniegums. Gudrs cilvēks mierīgi uzklausa uzslavu un pie sevis nodomā: „Tas tikai tev šķiet uzslavas vērts, bet es iešu savu ceļu tālāk.“ Gudrais arī kritiku uztver mierīgi: „Tas tikai tev šķiet nepareizi, bet gan jau vēl pamācīsies. Man tu iemācīji pievērst uzmanību sīkumiem, kas agrāk šķita nebūtiski. Paldies! Tagad iešu savu ceļu tālāk. “

Patiesa atzīšanās vārdos nav nepieciešama. Muļķim vajadzīga liekulīga uzslava. Gudrajam vajadzīga godīga kritika. Diemžēl pasaulē ir daudz liekulīgu uzslavu un pārāk maz godīgas kritikas. Bet arī tā ir laikmetam zīmīga parādība.

„Es piedodu un piedodu, bet atvieglojums atnāk un atkal aiziet. Kur es kļūdos? Varbūt kaut ko daru nepareizi?“ ar sarūgtinājumu balsī man vaicā cilvēki.

Tāpat kā bēgošs vilnis, emocijas viegli uzvirmo, ja jūs tās ieslēdzat sevī. Pabeiguši piedot, jūs sākat atdusēties uz lauriem — kāpēc pūlēties, ja reiz kļuvis vieglāk. Un tad pie jums kāds ierodas pažēloties par savu bēdu…

Būdams labs cilvēks, jūs aiz līdzcietības, t. i., vainas izjūtas uzņematies daļu grūtuma, nesaprotot, ka spēka palīdzēšanai vairs nav palicis. Vēlāk jūs sākat sevi vainot, ka nepiedāvājāties palīdzēt, kaut gan redzējāt, ka no jums to gaida. Un tad sabijies nodomājat: „Un kas būs, ja tā notiks ar mani?“ Tad arī jums vajadzēja kļūt sliktāk. Varbūt jūs domājat citādi? Kas baidās, ka citi pie viņa nāks ar savu bēdu, vai dusmojas uz čīkstuļiem, to noteikti traucēs ar svešiem pārdzīvojumiem.

Laba meita nem pie sirds savas labās mātes žēlošanos un galu galā tiek pie miomas vai kāda cita audzēja. Mātei no tā nepavisam nav kļuvis labāk, gluži pretēji, sliktāk, uzzinot par meitas slimību. Tātad nepieciešams atbrīvoties no bailēm un līdzjūtības, kas noved pie slimības, kura patiesībā ir vainas izjūta, jo meita nav izdarījusi to, kā dēl ieradusies pasaulē. Un viņa taču atnākusi izlabot savas mātes kļūdas. Arī māte nav izlabojusi savas kļūdas, tāpēc izplūst asarās. „Nav man tik cieta sirds, lai neuztrauktos par meitu,“ apgalvo šī māte.

Tā abpusēji tiek darīts labais, kas noved kapā. Tagad nāvei jāpaveic darbs sliktā izpirkšanai. Mīļie ļaudis, bet mēs taču ierodamies šaisaulē, lai to padarītu paši. Mūs visus apraks vainas izjūta, bailes un dusmas, ja tās neiemācīsimies atbrīvot.

Jo ātrāk apgūsiet piedošanas māku, jo vieglāk kļūs dzīvot, ticiet man.

Bailes kļūdīties arī tās pašas bailes vien ir. Jebkura doma prasa pārdomāšanu, tad svešas, dumjas domas nespēs nosmērēt manas attīrītās domas. Ja redzat, ka jums tuvojas kāds cilvēks un jūs par to nepriecājaties, tūlīt sev pavaicājiet: „Ko es jūtu? Ko viņš atnācis man iemācīt?“

„Ahā! Viņš ieradies man atgādināt, ka es neciešu kašķa meklētājus. Neieredzu tenkas. Precīzāk sakot, tīri labprāt paklačojos pats, nepamanot, ķa tas vienmēr rada nepatikšanas attiecībās ar cilvēkiem vai veselības pasliktināšanos. Gluži vai slims kļūstu, kad iedomājos, kādi briesmoņi mēdz būt cilvēki!“ Vajadzētu domāt tādā garā un tūlīt atbrīvot savus stresus, lai nepatīkamā saruna pārtrūktu pašā sākumā.

Piedošana — tas ir svēts darbs. Bez savu kludu apzināšanās rezultātu tai nebūs.

Monotona atkārtošana nes labumu sākumā, bet pēc tam pienāk laiks ņemties prātā. Vienkāršas slimības pāries ātrāk. Sarežģītas prasa iedziļināšanos.

Un arī es eju kopā ar jums.

Bet nu iztēlojieties, lūk, ko — ārstējot bērnu, esam piedevuši vectētiņiem un vecmāmiņām, iepriekšējās dzīves kļūdām, atbrīvojuši neskaitāmus tēva un mātes stresus. Bērns strauji atlabst, bet pilnīgai veselībai nepieciešams, lai māte pirmām kārtām mīlētu tēvu. Piepeši māte augstprātīgā laipnībā vaicā: „Bet ko darīt, ja mīlestības nav?“

Grūti mierīgi un ar izpratni skatīties acīs viņas vīram un bērnam, bet arī to esmu iemācījusies, jo zinu, ka šie trīs cits citam ir barga dzīves mācību stunda un viņiem jāizjūt sāpes. Šādu dzīvi viņi ir pelnījuši. Iepriekšējās dzīvēs viņi nereti iejutās pilnīgi pretējās lomās.

„Es kļūdījos. Šis vīrietis nav pa manai gaumei, tā nav mīlestība,“ paziņo sievietes, kurām ir viens vai vairāki bērni. Neko tādu man nav teicis neviens vīrietis. Protams, man nesaka visu. Droši vien ir arī citādi vīrieši. Bet tas, ko nācies vērot sievietēs, ir vienkārši šausminoši. Es runāju par iznicinoši ietiepīgu nepiedošanu, kas rodas no neizpratnes. Tas liecina par atbildības izjūtas trūkumu pret dzīvi. Vai tādai mātei var būt kārtībā veselība? Nekādā gadījumā. Viņas kaites atbilst ciešanām, ko viņa sagādājusi vīram un bērniem.

Man diezgan bieži ar rūgtumu nākas vērot, ka mātes neko negrib darīt ne sevis, ne bērna labā, jo tādā gadījumā nepieciešams skart savu „ego“. Vecāki kaunas atzīt savas kļūdas bērnu klātbūtnē. Vecāki netic, ka bērns spēj izprast īstenību. Patiesībā jo mazāks bērniņš, jo viņš godīgāks un jūtīgāks. Man gadījies redzēt, kā bērnam aizkustinājumā iemirdzas acis un cieņā iztaisnojas mugura, kad, noklausljušies manis teikto, vecāki saka: „Jā, es rīkojos nepareizi. Es to nezināju. Vai to var izlabot?“ Bērna cieņa pret tēvu un māti aug acu priekšā. Uzlabojas atmosfēra ģimenē, kurā valdīja atsvešinātība. Nepieciešamība citam citu uzturēt mīlestībā apvieno cilvēkus ģimenē. Bet ģimene, kurā māte ir svarīgāka par tēvu vai tēvs par māti, kurā cits pret citu slikti izturas, ir sašķelta ģimene, pat ja ārēji pagaidām viss ir kārtībā.

„Skat, bērniņ, kāda tev briesmīga māte,“ indīgā tonī savam bērnam saka apmeklētāja, kuras egoisms neļauj viņai saprast ģimenes dzīves problēmu skaidrojumu. Dusmas uz vīru, kas izaugušas aiz mīlestības maskas, iznīcinoši iedarbojas uz bērnu, kurš dedzīgi ienīst tēvu mātes nelaimīgās ģimenes dzīves dēj. Bērns neaptver, ka viņa dusmas uz tēvu tādas pašas atbildes dusmas izraisa arī tēvā. Nezinātājam var šķist, turklāt to papildina sievas žēlabas, ka māte gadu desmitiem sevi upurējusi un rūpējusies par vīru, toties viņš arvien vairāk dusmojies, nesaudzēdams pat bērnus. Māte, būdama bērna dvēsele, ietekmē vīru caur bērnu. Neviens no viņiem to nespēj saprast.

Rūpes — tas ir instinkts. Rūpes raksturīgas arī dzīvniekiem. Cilvēciskā mīlestība ir dvēseliska mīlestība, kas mūs padara par cilvēkiem.

Ko juzdami, jūs sākat intīmās attiecības? Ko juzdami, jūs ieņēmāt bērnus?

Un nu atbildiet pats sev — vai jūs vispār zināt, kas ir dvēseles mīlestība?

Parasti jau pirms kāzām sieviete sev nosaka apprecēšanās mērķi — tikšu pie ģimenes, laba mājokļa, mašīnas, situētības, tad arī sāksies laba dzīve. Vīrietis cenšas to visu sievietei dot un dod arī, tikai pārlieku aizņemtības dēl viņam nav ne laika, ne vēlēšanās sievu apmīļot. Labi, ja vismaz viņa dzimumorgāni funkcionē, lai tādā veidā smeltu mīlestību no sievietes biolauka.

Vīrieši redz neredzamo, bet, sev par nelaimi, to neapzinās, tāpēc sev neuzticas. Vini bez vārdiem jūt sievas iedzīvošanās kāri, un maigie vārdi, kurus sievietes tā alkst, pamirst uz lūpām.

Mēdz teikt, ka sievietes mīl ar ausīm, bet vīrieši — ar acīm.

Nē! Ar vārdiem iekvēlojas sieviešu miesas kāre, vīrieša skatienā plosās vīrišķā kaisle.

Mīl ar sirdi.

Tāpēc dvēseliskai mīlestībai nav vajadzīgi ne vārdi, ne miesas izdaiļošana. Mīlošas sirdis vienmēr pazīst viena otru. Šajā zinā visgudri un nepiekrāpjami ir nopietni un mazrunīgi vīrieši, tikai viņi to neapzinās un neprot izteikt vārdos.

Mīlestībā vīlies cilvēks uzkurina savu kaisli. Vīrietim to izdarīt vieglāk — viņš paskatās uz sievietes ķermeņa klusajām vietiņām. Tā kā sieviešu dzimums arvien vairāk atsedzas, vīriešu erotiskās jūtas notrulinās. Normāls, atkailināts sievietes ķermenis vairs neuzbudina. Viltībiņas ārējā veidola maiņā gan sapātago kaisli, tomēr iznīcina dvēselisko mīlestību. Ķermenis arvien biežāk pārvēršas par preci.

Uzmodināt sievišķo kaisli kļūst arvien grūtāk, jo arvien grūtāk izspiest no vīrieša nepatiesus vārdus. Vīrietis zina, kā dēl viņu ciena sieva. Ja precētas sievietes savu ķermeni kā ielasmeitas izkrāšņotu ar seksīgu veļu un visādiem grabuļiem, vīriešiem mēles atraisītos — slavēt skaistu lietu ir viegli. Bet, tā kā precētas sievietes ar visu savu uzvedību pieprasa, lai vīrs gultā paveiktu savu pienākumu, vīrs prasīto — darbu — veic arī intīmajās attiecībās. Un erotiskā atribūtika nelīdz. Abi neprot tikt skaidrībā par savām patiesajām vajadzībām, kur nu vēl runāt par laulāto draugu.

Uz spēli vīrs atbild ar spēli. Uz mīlestību — ar mīlestību. Uz pienākumu — ar pienākumu. Padara gultā savu darāmo un pagriežas uz otriem sāniem, lai ātrāk aizmigtu, jo rīt daudz darba — kā nekā maciņš jāpiestūķē biezāks. Tāpēc arī radies priekšstats, it ka dzimumdzīve nogurdina, nomoka, bīstama slimniekiem utt.

Tikai, ja vīrs jūtas vainīgs sievas priekšā, jo darbos nav pratis pierādīt savu mīlestību, vinu dzimumakta laikā var kert infarkts. Šāds vīrietis pat kopošanās brīdī dusmojas uz sevi sava trūcīguma dēl. Sirds slimības rodas vainas izjūtas dēj. Vēl precīzāk trāpa paššaustīšana.

Šobrīd man gribas vēlreiz uzsvērt cēloņu un seku likuma nozīmīgumu.

Pasaule labāk redz vīriešu kļūdas un vaino vīriešus. Vai sievietes ir cietēju lomā?

Vīrieša rīcība ir sievietes domu spoguļattēls. Vīriešiem negativitāte kopš izseniem laikiem nav raksturīga.

Sievietes laba doma izpaužas vīrieša labā rīcībā.

Sievietes slikta doma izpaužas vīrieša sliktā rīcībā.

Ja sieviete prot pirmām kārtām mīlēt savu vīru, viņš tai nedarīs sliktu. Bet, ja sieviete pret vīru izturas kā pret savu īpašumu, tad viņš sāk cīnīties par savu dzīvi neprātīgā nāves baiļu gūstā. Tā rodas dusmas. Saprāta un laimes avots ir mīlestība, kuras virzītāja ir sieviete.

Cilvēciska mīlestība pret tuvāko nevar kļūt par iznīcinošu spēku. Tādas pārvērtības var notikt vienīgi ar privātīpašniecisku mīlestību, kad izmantotu lietu kā nevajadzīgu iemet kaktā. Dvēseliska mīlestība, kas rada ģimeni, ar gadiem pieaug. Bet emocijas, ko uzskatīja par mīlestību un kas bija ģimenes veidošanas pamatā, aiziet postā. Kaut gan no cilvēciskā viedokļa emocijas ir nepieciešamas, tās izraisa stresus un nīcina mīlestību.

Sieviete, atbrīvojies no egoisma, tad tev pavērsies pareizā dzīves izpratne! Atsakies no viedokļa, ka sievietei vienmēr ir taisnība! Tavs bērns grib dzīvot un būt laimīgs.

Visgrūtāk šobrīd ir bērniem, jo viņu tīrajai dvēselei draud iznīcība. Cilvēka ķermeņa patērētāja kults pusaudžiem kļuvis par cilvēka vērtības mēru. Tikai tajās mājās, kurās vecāki mīl viens otru, bērni zemapziņā jūt, kas ir dvēseliska mīlestība un prot to novērtēt augstāk par visu, pat ja viņiem gadīsies ļauties kārdinājumam un tā piesaistīt sāpīgu dzīves mācību stundu.

ELPO UZ VESELĪBU!

Visnozīmīgākā ir domu enerģija.

Tai seko elpošanas enerģija.

Kad, piemēram, atved vecu cilvēku ar stiprām sāpēm, kurš neko nav dzirdējis par piedošanas dziedinošo spēku, tad arī bez vārdiem ir skaidrs, ka tādā brīdī nav jēgas viņam mācīt piedot. Vispirms jānoņem sāpes. Tad es saku tā:

„Domājiet kopā ar mani. Ar katru elpas vilcienu jūs ieelpojat sevi labo un izelpojat slikto. Ari slimā vieta elpo, lai gan agrāk jūs to nezinājāt. Tagad es kopā ar jums ieelpošu jūsu slimajā vietā labo un no slimās vietas izelpošu slikto. Tagad ieelposim vēl vairāk labā un izelposim vēl vairāk sliktā. Nē, tālab nevajag elpot dziļāk. Ar domu radīsim iespēju labajam ienākt vairāk, lai izplūstu sliktais. Tukšai vietai nevajag palikt. Lieliski, turpinām elpot tālāk. Neaizmirstiet domāt. Izelpojam slikto un ieelpojam labo, izelpojam slikto un ieelpojam labo, vēl izelpojam daudz, daudz sliktā un ieelpojam daudz, daudz labā. Jau labāk… Slikto izelpojam, labo ieelpojam…“

Slimības lēkme — sāpes, aritmija, astmas uzliesmojums — pāriet dažās minūtēs. Sirds nepietiekamības un astmas gadījumā izelpojam arī vainas izjūtu, kas pātago cilvēku, un efekts rodas vēl ātrāk.

Elpojot ieplūstošā enerģija ir tīrā dievišķā enerģija. Mūsu pozitīvais domāšanas veids palielina ieplūstošās enerģijas tīrumu un daudzumu.

Man bieži vaicā, ar ko sākt, ja cilvēks neprot apjēgt savus stresus. Dažiem tas šķiet nepārvarams šķērslis. Tik nepārvarams, ka viņš labāk ļaus sev nogriezt kādu orgānu, — tik ļoti steidzas. Pārsteidzība vienmēr rada bezrūpību. Cilvēks par zaudējumu uzskata to, ko redz ar savām acīm. Ļaut nogriezt roku vai kāju — to ne, bet pavisam kas cits — iekšējais orgāns, kā nav tik loti žēl. Bet šis zaudējums liks sevi manīt vēlāk.

Saslimstot noskaidrot, kādi pamatstresi slimību izraisījuši, var pēc tabulām un shēmām, kas attēlotas pirmajā grāmatā „Debesis cilvēkā jeb Dzīves mācība“. Tās dziļāk izprast palīdzēs paša atmiņa un saprāts.

Cēloņa noskaidrošana caur slimību — tā tomēr ir seku likvidēšana. Pareizāk būtu slikto novērst priekšlaikus. Tālab jau mums dotas lieliskas iespējas pašu domu veidolā.

Cilvēks minūtē vidēji ieelpo un izelpo 15 reižu. Ar katru ieelpu mūsu apziņā ienāk viena doma. Puse domu ir negatīvas.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, lūk, ko.

Ar katru ieelpu mūsu pašu prāts apjēgšanai sūta vienu domu. Uzsveru — mans gars Jauj man zināt, kas būs.

Kad es dzirdu savu garu un zinu, ka labo vajag atcerēties, bet no sliktā atbrīvoties, tajā brīdī es tūlīt piedodu sliktajai domai, kas piesaista man sliktu notikumu.

Es lūdzu piedošanu savai sliktajai domai, ka (āvu tai izaugt tik lielai, jo nesapratu, ka tā ir ieradusies mani mācīt un ka tāpēc vien tai jāsagādā man sāpes.

Es lūdzu piedošanu savam garam, ka agrāk nepratu viņā klausīties, un no visas sirds tam pateicos par palīdzību. Atbrīvotības izjūta — tā ir kārtējā palīdzība man no gara puses, lai es zinātu, ka šis darbs man ir veicies.

Es lūdzu piedošanu savam ķermenim, ka, neprazdama domāt, esmu tam nodarījusi tik daudz ciešanu.

Kad mani sāk mākt šaubas, gars stāsta, ka šaubas ir bailes noticēt pašam sev un ka arī šis stress gaida, lai to atbrīvotu.

Jebkura doma, kas pie manis ieradusies, ir mana gara sūtīta, lai mācītu manu saprātu.

Jebkura negatīva doma ieradusies man mācīt tieši pretējo. Ja es to izprotu un atbrīvoju, es iztieku bez nepieciešamības ciest. Es iemantoju gudrību bez ciešanām, kā jau tas pienākas saprātīgam cilvēkam.

Katra doma ir tā cienīga, lai to apdomātu un no tās secinātu.

Katra doma ir tā vērta, lai to vairākkārt pārdomātu un vairākkārt no tās secinātu.

Jūs sakāt, ka tas ir tikai garāmslīdošs redzējums, no kā maz labuma? Kas sāk ieklausīties savās domās un atbilstīgi tām mainīt savu dzīvi, tam gars sniedz iespēju iet arvien tālāk un tālāk. Sīkumu izlabošana nemanot pāraug arvien būtiskākās pārmaiņās. Kas izlabo pagātni, tam uzlabojas tagadne. Kas izlabo tagadni, tam uzlabojas nākotne.

Cilvēkam, kas šādā domu darbā sāk rītu, tā ir gluži kā ikrīta lūgšana. Piedošana arī ir lūgšana, apzināti vērsta lūgšana, kuras piepildīšana atkarīga no paveiktā. Dievs vienmēr cilvēkam dod to, ko viņš ir pelnījis. Kas prasa vairāk, tam nāksies vilties.

STRESS — DRAUGS VAI IENAIDNIEKS?

Dažkārt es cilvēkiem prasu: „Kāpēc jūsos iemitinājusies vainas izjūta? Bailes? Dusmas? Kāpēc tā noticis? Tas ir jūsu draugs vai ienaidnieks?“

Vairākumam atbilde ir skaidrāka par skaidru — ienaidnieks.

Vislabāk saprot bērni. Viņus es mācu tā:

„Klau, mīļo bērniņ! Vainas izjūta — tas ir tavs draugs, kurš ieradies tev pasacīt, ka nemēdz būt vainas, ir kļūdas, un no kļūdām mācās! Mēs visi nākam šai pasaulē, lai iemācītos no sliktā radīt labo. Kā nekā patiesi labais ir tas, ko es paveicu pats. Vainas izjūta atnāk tev pateikt: palaid mani vaļā, tad tu kļūsi gudrs un stiprs, tad tevi vairs neviens ne pie kā nevainos. Bet, ja tu mani neatbrīvosi, man būs jāizaug, lai padarītu tevi vāju, jo tad tu nevarēsi aiz muļķības darīt sliktu. Tā saka vainas izjūta.

Kāpēc ierodas bailes? Draugs, vārdā bailes, atnāk, lai tev pateiktu: mīļais, tu esi zakpastala. Es gribu tev palīdzēt kļūt stipram. Tikai stiprs cilvēks ir spēcīgs un gudrs, un sliktais viņam nepiesienas. Zakpastala vienmēr ir vājš un uzņem sevī slikto.

Bailes saka: draudziņ, ja tu mani neatlaidīsi, es augšu un nākšu pie tevis atkal un atkal, lai tu reiz saprastu, ka tikai es varu stāties pretī tavai bojāejai. Tam, kas kļūst dusmīgs, būs sāpīgi. Draugs bailes saka: atbrīvo mani! Es vēlu tev labu. Saki man, ka tu saprati: bailes pievilina sev slikto un mudina uz aplamu rīcību.

Baiļu ir daudz, tām ir dažādi vārdi, bet tās visas ierodas iemācīt tev drosmi. Laid tās visas uz viņu mājām, tās grib paspēlēties savā daļā. Pasaki viņām to pats, viņas vislabāk ticēs taviem vārdiem. Piemēram, manas bailes tic maniem vārdiem. Un lūdz piedošanu savam ķermenim, ka, turot bailes sevi un ļaujot tām augt, tu nodarīji pāri savam ķermenim. Tavs visuzticamākais draugs ir tavs ķermenis, viņš tevi loti mīl un grib tev iemācīt gudrību. Tu taču gribi būt gudrs. Gudrais ir drosmīgs un stiprs, viņam slimības nemēdz pielipt. Ja tavam ķermenim ir slikti, tu aiz bailēm tajā esi ielaidis sliktas domas, un ķermenis tev lūdz palīdzību.

Tu to visu nezināji un ielaidi sevi ari dusmas. Ko tev grib pateikt dusmas? Dusmas nāk pasacīt, lai tu tās ātrāk atbrīvotu, citādi tev sāpēs. Tagad ir pēdējā iespēja slikto pārvērst par labo. Dusmas, ko nepalaiž brīvībā, iznīcina. Tikai dusmas izraisa sāpes. No dusmām kāpj temperatūra. Dusmas izraisa slimās vietas apsārtumu. No dusmām rodas pampumi, lūst kauli un sākas asiņošana. Un viss tikai tāpēc, ka tev neienāca prātā palaist dusmas mājās.

Reiz pirms kāda laika dusmas atnāca tev iemācīt, ka labais ir tikai mīlestība. Bet, lai mīlestība varētu ierasties un padarīt tevi laimīgu, tev dusmas jāpalaiž brīvībā. Tu gan agrāk to nezināji un biji spiests slimot. Palaidīsim tās tagad abi kopā mājās. Tās tagad patiešām nopriecāsies, jo viņām mājās ir tik labi. Nekur taču nav tik labi kā mājās, vai ne?

Mīļo bērniņ! Ja tev kāds stāsta, ka tu esi slikts, tas nozīmē, ka tev jāpalaiž brīvībā savas dusmas, citādi saslimsi. Tās tālab vien ir ieradušās, lai tev pateiktu, ka tevī iemājojis sliktais un nu lūdzas laukā. Tas citādi neprot runāt, kā vien apgalvojot, ka tu esi slikts. Piedod tām šos maldus.“

Bērna atbrīvošana no stresiem atkarīga no mātes. Kamēr māte netic, ka slimība rodas no domām, arī bērns nevar būt par to pārliecināts. Un, kamēr māte netic, ka bērna slimība radusies viņas domu dēj, bērns nekad nespēs pilnībā izveseļoties, pat ja ķirurgs izgriezīs viņa slimo orgānu.

Ārkārtēja, dzīvībai bīstama situācija ir nepareizu domu sekas. Diemžēl slimnieks šādā stāvoklī nevar sākt pareizi domāt, tad nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība ar visiem tās līdzekļiem. Un ārsts strādā. Ārsts dara to, ko ļauj slimais. Slimnieks pats ir izraisījis savu slimību, tāpēc rezultāts atbilst viņa domu gaitai.

Visas mātes apgalvo, ka viņas dzīvo bērnu labā, taču, ja bērna labā no viņām tiek prasīts attīstīt savu garu, viņas sāk izlocīties, izdomājot visvisādas atrunas. Diezin vai man kas sanāks, ne visiem tādi dotumi u. tml. Skatos es uz šo māti, un man kauns viņai pateikt, ka es taču redzu viņas patiesās domas.

Mīļie vecāki, par ķermeni jūs rūpējaties, bet bērna dvēseli pametat vienatnē.

Fakta zināšana, ka medicīna palīdzēs, pagaidām ir ar dziļām saknēm — kāpēc pūlēties pašam? Bet atzīt, ka pašam traucē ticības trūkums, ka bailes bloķē spēju domāt, — to cilvēks nespēj. Un tad ierodas ķirurgs, kurš izgriež no ķermeņa to, ko daba cilvēkam piešķīrusi kā nepieciešamību. Cilvēkam nav atjauts pārspēt dabu mērķtiecībā un izpratnē.

Kas šajās rindās izlasīja apvainojumu, lai zina, ka viņa vainas izjūtai nepieciešama steidzama atbrīvošana.

Mēs žēlojamies par jaunatnes ieradumu klausīties apdullinoši skalu mūziku. Viens no argumentiem ir tas, ka tā tiek bojāta dzirde. Bet jaunieši tiešām slikti dzird. Vecāku purpināšana un klaigas, kā arī vecākās paaudzes nemitīgie pārmetumi viņos izraisa aizsargreakciju — nedzirdēt nepatīkamo. Jaunie reti prot pēc patikas atslēgties no saklausāmā.

Analoga situācija var rasties ar redzi. Vienu acis redz, citu — ne, jo tas ir stress, kura dēļ acīm kļūst sāpīgi skatīties. Redze var ilgi svārstīties šurpu turpu, pirms sabojājas.

Mierīgā laika periodā redze normalizējas, dusmu brīžos pasliktinās, un tā tik ilgi, līdz izzūd pavisam. Loti daudziem bērniem ir slikta redze, jo viņi negrib skatīties uz savu vecāku un visas pasaules dusmām.

Man palikuši prātā kāda psihiatra nesekmīgie mēģinājumi izārstēt jaunu cilvēku no galēja spēku zuduma. Jaunais cilvēks bija aktīvs sportists, kurš nu vaļas brīžos pat vairs nespēja noturēt rokās avīzi. Sports viņam bija pašapliecināšanās, kura dēl viņu cienīja. Visā citā — pazemoja. Spēka viņā bija saglabājies pavisam nedaudz.

Bērns ierodas šajā pasaulē un dzīvo vecākiem, lai darītu labu. Ja vecāki to apzināti vai neapzināti pieņem, viss ir kārtībā. Ja vecāki bērna paklausību un uzticību uztver privātīpašnieciski, kā kaut ko pašsaprotamu, tad bērns vai nu cīnīsies, lai izlauztos no vecāku skavām, vai nomirs — arī tā ir izeja brīvībā. Kam kāda brīvības pakāpe nepieciešama, to rāda cīņas rezultāts.

Bērni arvien vairāk sevi ziedo ģimenes vārdā. Arvien biežāk bērni mirst piepešā nāvē — vakarā bērns aizmieg, bet no rīta vairs nepieceļas. Vai arī viņa dzīvības sveci nopūš neizārstējama slimība ar neskaidru diagnozi.

Šī slimība saucas dvēseliskās mīlestības izbeigšanās.

Šajos gadījumos medicīna ir bezspēcīga. Uz diennakti bērnam var pieslēgt monitorus un norīkot kopējus, bet tie nespēs aizpildīt bērna dvēseles tukšumu. Viņa sirds apstājas, jo vecāku patērētājattieksme pret dzīvi likusi izžūt mīlestības avotiņam. Mātes to nesaprot — viņas taču tā rūpējās par savu mantinieku. Viņas nezina, ka bērns nav īpašums un līdzeklis politiskās karjeras īstenošanai. Bērns nav lieta, ar kuru palielīdamies vecāki iecerējuši celt savu prestižu. Bērns — tā ir mīlestība, kura tiem, ko viņš atnācis mīlēt, garīgi nav vajadzīga. Viņiem noteikti vajadzīgs kaut kas materiāls, taustāms. Tāds ir bērnu liktenis ārējas labklājības sabiedrībā. Šiem bērniem nav nekā cila, izņemot nāvi, lai pierādītu, ka viņiem kaut kā trūkst. Viņiem trūkst tā, lai viņu mīlestība izrādītos pieprasīta. Viņi vēl neprot sūtīt savu mīlestību citiem cilvēkiem, dabai vai dzīvniekiem. Vai arī viņiem nav mājdzīvnieka, ko varētu mīlēt. Vai, iespējams, viņi nevēlas ar kādu aizstāt savus vecākus — labāk ir nomirt.

Bet, ja pie slimā bērna gultas atrodas māte, kura saprot, ka slimības pirmcēlonis ir mātes neprasme mīlēt tēvu, lai pēc tam spētu iemīlēt bērnu, tad bērns noteikti izveseļosies. Viņa slimība ir tikai vecākiem pasniegtā dzīves mācību stunda, kas jāapgūst.

Visas slimības rod sākotni neprasmē saprast dzīvi. Nosodījums var loti skumji beigties gan sev, gan bērnam.

Arvien biežāk uz pieņemšanu ierodas vecāki ar pirmajās dzīves dienās saslimušiem jaundzimušajiem, kam ir smadzeņu kaites. Viņi ir nelaimīgi un uztraukušies. Negribas palielināt viņu satraukumu, bet citādi palīdzēt es nevaru. Kāpēc tā noticis? Sievas uzskata savus vīrus par muļķiem. Sieviete, kas izsmej vīrieša prātu, nicina un neieredz, piesaista sev nelaimi. Sievietes grib, lai vīrietis atminētu katru viņu domu un aizēnotu pārējos vīriešus, jo tad viņa sieva var justies labāka par citām sievietēm. Ja vīrs to nedara, sieva sāk dusmoties, un slikti ir tas, ka pieklājības pēc viņa slēpj dusmas sevī, nevis izkliedz uz āru. Kliegšana citu cilvēku klātbūtnē tiek uzskatīta par muļķības izpausmi, tāpēc cilvēks sakniebj lūpas un nēsā sevī aiz sarūgtinājuma vai aizvainojuma pieaugošas dusmas. Ja tas notiek tūlīt pēc bērna piedzimšanas, kad gan māte, gan mazulis ir loti uzņēmīgi, tad vesels jaundzimušais var saslimt pat dzemdību namā ar ideāliem aprūpes apstākļiem. Dusmām kaut kur jānostiprinās. Tā kā māte ir sapiktojusies uz tēva prāta spējam, kuru pamats ir smadzenes, dusmu enerģija tiecas uz bērna smadzenēm un sagrauj sapratu. Ja māte pasteigsies kļūdu izlabot un to darīs patiesi, bērna smadzenes pilnībā atveseļosies.

Sieviete, kas svētā vaļsirdībā mīl sava vīra prātu, veicina viņa prāta attīstību. Tā no vienkārša un neveikla lauku puiša var izveidoties ģēnijs. Ļaudis var pabrīnīties, kāpēc tādam gudram vīrietim tik vienkārša un parasta sieva un kāpēc viņš neprecas ar citu. Bet viņš taču zina, kurā ligzdā ērglis barots. Un spārni turēs, kamēr viņš jutīs, ka viņam dārga tikai šīs sievietes mīlestība.

DVESELES SĀPJU PLANĒTA — ZEME

Dvēsele — tā ir māte.

Katru dienu es redzu mātes, kuras savā mūžā pieļāvušas daudz kļūdu. Un tas ir dabīgi, citādi mēs nebūtu cilvēki. Neizlaboto kļūdu dēl mātes moka ārkārtīgi liela vainas izjūta, bet pavisam maz ir to, kas savas kļūdas atzīst. Mātes grib, lai bērni dzīvotu labāk. Kaut gan šī vēlēšanās ir patiesa, mātes nezina, kas ir labi. Mātes par labu uzskata visu, kas labs ir viņuprāt.

Mātes ir ļoti jūtīgas pret savām kļūdām. Nedod Dievs bērnam ar kādu dalīties apgūtajā gudrībā — pateicoties tam, ka vecāki daudz strīdējušies, es esmu kļuvis gudrāks un tagad pats varu nepieļaut tās bezjēdzīgās ķildas, kas bijušas starp viņiem. Bērna garā saglabājas ari vecāku mēmie strīdiņi — neaizmirstiet to.

Māte, kas uzklausījusi šādus vārdus, varētu domāt lūk, ko: bērns mācījies no manām kļūdām. Tātad tā ir bijusi manis sliktā labā puse. Piedod, bērniņ, ka tev nācies mācīties tieši tā — caur sāpēm, bet citādi es nepratu. Agrāk šo gudrību nezināju. Tagad caur tavu bēdu esmu kļuvusi gudrāka, piedod.

Tā vietā pret aizvainojumiem jūtīgā mātes auss uzķer vienīgi frāzi „vecāki daudz strīdējušies“, un vina metas virsū bērnam kā dzelta. „Tu apkaunoji mani cilvēku priekšā. Nepateicīgais! Kā tev nav kauna!“juku jukām ar asarām līst pārmetumi.

Mīļās mātes! Jūs esat tādi paši cilvēki kā jūsu vīri un bērni, tāpat arī kļūdāties. Visa cilvēce mācās no kļūdām.

Kas neprot dvēselē glabāt prieku, tam tajā pašā vietā iemitināsies vainas izjūta.

Apvainotājs (kā sieviete, tā vīrietis) ir ļoti jūtīgs pret katru vārdu, ko saka viņam vai par viņu. Pat visnevainīgākajā vārdā viņam rādās sev adresēts mājiens, un tāpēc viņš dusmojas. Ai, kaut kas ar sirdi, ai, es tūlīt nomiršu. Un tu esi vainīgs, ka mani izsiti no rāmjiem!

Tie, kas ir tālu no mums vai citā saulē, ir tik labi, bezgrēcīgi, ka viņus nevar neapraudāt. Bet tos, kas vēl dzīvi, jāpiebeidz ar aizvainojumiem.

Paradokss, vai ne? Un tas arvien vairāk nostiprinās.

Ja ikviens cilvēks atbrīvotos no vainas izjūtas, tad viņš nekļūtu par apvainotāju un nepiesaistītu apvainojumus. Tad mums nebūtu pamata šādiem vārdiem: „Es negribu iet mājās. Mani tur gaida vieni vienīgi pārmetumi. Man vienalga, kur palieku un ko daru. Tik un tā mani netur nekādā vērtē.“ Tā savu darbu veic bailes mani nemīl. Un arī tās gaida atbrīvošanu.

Piedodiet savai vainas izjūtai, ka tā atnākusi jūs mācīt, bet nav pratusi to izdarīt. Lūdziet piedošanu vainas izjūtai, ka izaudzējāt to tik lielu, līdz tā pārauga dusmīgā aizvainojumā. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka apvainojot darāt ļaunumu sev un citiem. Kad jūs kādu apvainojat, jūsu krūtīs vienmēr rodas smaguma sajūta. Un tā var izplatīties pa visu ķermeni, ja savas sirds zīmē neieklausās.

Tēvs — tas ir bērna gars, māte — vina dvēsele. Apvainojot bērnu, jūs apvainojat sevi. Bērns vienmēr saprot vairāk, jo vina mīlestība ir tīrāka un viņš pats jūs izvēlējies. Jūsu atmaskojošie vārdi daiļrunīgi liecina, ka jūsu mīlestība nodara sāpes. Reizē ar apvainojumiem jūs bērnu arī biedējat, pati to dēvējot par brīdinājumiem, vēlmi novērst slikto. Ietiepīgi ticot sava viedokļa nemaldīgumam, jūs pieļaujat lielu kļūdu.

Pamācoša skološana, brīdinājumi, pat bāršanās un kategorisku prasību izvirzīšana, kurām bērns neuzdrošinās iebilst, kaut gan var arī sadusmoties, neievaino dvēseli. Tajā pašā laikā vārdi var būt tie paši, bet tonis, kādā tie izteikti, spēj būtiski mainīt teiktā būtību.

Atveriet acis, un jūs redzēsiet, ka iznīcināt savus bērnus, vīru, savu dzīvi un sevi. Katrs cilvēks, kura dzīvi apgrūtina vainas izjūta, redz tikai sevi, bet vaino citus.

Uz pieņemšanu atnācis alkoholiķis, kuram ir ļoti liela vainas izjūta pret dzīvi. Vina mātei it kā būtu tiesības savu bērnu nemitīgi sunīt, lai gan pati vinu tādu izaudzinājusi, — situācija taču ir apkaunojoša. Šai mātei svarīgs cilvēku viedoklis, nevis dēla dvēseles sāpes, kuras pati viņam nodarījusi. Neviens bērns nepiedzimst par alkoholiķi. Ar alkoholu apklusina vainas izjūtu. Šis bērns ir mācību stunda mātei, bet māte — mācību stunda bērnam. Viņi tās apgūs, viens otram piedevuši. Bet, ja viens piedod, toties otrs ne, piedevušajam dvēseles sāpes izzudīs, nepiedevušajam — saglabāsies.

Uz pieņemšanu ieradies pusaudzis, kam ir slima sirds un kam veselības dēl neveicas mācībās, tāpēc viņš jūtas nelaimīgs. Māte vinu vaino, ka šīs slimības dēļ viņai tik daudz rūpju. Kāpēc tu neesi tāds kā visi? Šai mātei nepieciešami bērna panākumi, jo tie ir viņas panākumi. Māte neredz bērna lūdzošo seju — nedari man sāpes! —, viņu nocietinājuši pašas egoistiskie apvainojumi. Un bērns šajā brīdī jūt, ka māte gribētu tikt no viņa vaļā. Viņš ir uztvēris skali neizteiktos vārdus. Aiz žēluma pret sevi — ak es nabaga nelaimīgais! — viņš jutīsies vēl sliktāk.

Rūpju māktā māte nopūšas: „Kāpēc vecāki mani laiduši pasaulē? Nācies pārdzīvot karu, bet nu ir vēl sliktāk. Drīz arī bez maizes rieciena paliksim. Tagad pat pašu bērni vecākus izdzen uz ielas. “ (Par šo gadījumu vina uzzinājusi no avīzēm.) Viņas vaimanās ir tik daudz pārmetumu, baiļu un dusmu, ka bērns jūtas vēl vainīgāks. Cita pēc citas šo sievieti piemeklē nebeidzamas bēdas, un viņa nesaprot, ka pati tās sev piesaista.

Šīs mātes un viņas bērna dzīve nekļūs labāka, pirms abi nesapratīs, ka:

□        lai gan vecāki apaugļojot ieņem ķermeni, bērns rodas tāpēc, ka viņam nepieciešami tieši šie vecāki. Viņš būtu varējis izvēlēties bagātākus vecākus. Bagātnieku bērni nes dvēselē sāpi, kas saistīta ar bagātības nastu;

□        māte būtu varējusi piedzimt pagājušajā vai nākamajā gadsimtā. Bet, ja reiz radusies šajā gadsimtā, tātad viņa iepriekš nav apguvusi kara mācību stundas. Visos savos mūžos cilvēkam jāpārdzīvo viss;

u saruna, kas sākās par bērnu, turpmāk attiecināta uz visu pasauli. Tātad māte prasa vēl smagāku nastu, ja reiz, neatrisinājusi vienu problēmu, viņa savai dvēselei jau uzkrāvusi nākamo;

□        bailes, ka drīz arī bez maizes rieciena paliksim, tika paustas tādās dusmās, ka pat tā maize, kas pagaidām ir, kļūst rūgtena. Tā top sūra no dusmām. Mātei droši vien ir ari traucēta garšas sajūta. Tādējādi vina uz katra sola sev piesaista slikto un nicina pati savu dzīvi.

Un tāda ir viņas bērna dvēsele!

Uz pieņemšanu ar savām likstām ierodas gudri un cienījami ļaudis. Kaites cēlonis — mātes pārmetumi. Arī viņu mātes uzskata, ka nevienam nav vajadzīgas, ka viņas nemīl, grib atbrīvoties, ka visiem kļuvušas par nastu utt. Māmiņu repertuārs ir aptuveni līdzīgs. Vārdu slēptā doma, iespējams, atšķiras, bet piekasība piesegusi nepieciešamību nodarīt bērnam sāpes, atriebties par neesošu vainu.

Skaudība pret veiksmīgiem vai ievērojamiem cilvēkiem var nemanot pāraugt skaudībā pret savu bērnu. Vecāki, kuri nav sasnieguši savu dzīves mērķi, grib, lai bērni būtu laimīgi. Viņi nezina, ka slavas nasta nav viegla, un, paši to neapzinoties, sāk bērnu apskaust. Kāda māte bija spiesta man atzīties, ka viņas skaudība par bērna panākumiem pārvērtusies skaidrās dusmās, jo viņai savulaik tas viss bijis liegts. Bet viņa taču bijusi talantīgāka!

Dzīve — tā ir virzība uz priekšu. Virzība ir katra gara nepieciešamība. Jo vairāk tukšas godkāres, jo spēcīgāka skaudība pret tiem, kas aizgājuši tālāk. Skaudīgs cilvēks nespēj saprast, ka skaudība ir kā pinekļi pa kājām: lai kā centies, netiec no vietas. Atliek vienīgi bremzēt otra gaitu, un tam vislabāk noder apvainojums. Pa priekšu ejošais tādējādi zaudē spēkus.

Skaudība ir ļauni viltīgs stress. Nemēdz būt cilvēku bez skaudības. Tā var slēpties cilvēkā un piepeši izlauzties visneiedomājamākajā sakarā. Par skaudības objektu var kļūt gan tuvi, gan pavisam sveši cilvēki. Viena no tās formām ir greizsirdība. Skaudība — tās ir ļaunprātīgas dusmas, kas izraisa vēzi.

Mīļie cilvēki! Ziniet, ka atvadu vārdi, kas izteikti pārmetošā tonī, kā akmens uzgulstas ceļinieka sirdij. Un ceļš klust grūts, bez prieka un bez jēgas. Lai katrs atbrīvo savus stresus, un jūs iegūsiet vēlamo. Labais pie jums atnāks pats.

Man padomu mātes lūdz dažnedažādos jautājumos. Viena baidās par bērnu, kuru tēvs no mazotnes radina pie celtniecības darbiem, automobiļa remonta un citām bīstamām nodarbēm. Māte baidās, kaut tikai bērns nesavainotos. Bailes neļauj viņai saskatīt, ka tēvs ar bērnu strādā atbilstīgi vecumam. Mazāko skrambinu uztver kā traģēdiju, kurā, protams, vainīgs tēvs. Šī māte nesaprot, ka vina atbaida tēvu no bērna un bērnu no tēva, jo kaut kad nākotnē bērns rūgti norēķināsies par neprasmi rīkoties ar mehānismiem! Labāk atbrīvojiet savas bailes un, ja redzat, ka tēvs uzvedas pārgalvīgi, pasakiet to viņam — viņš sapratīs, ja teiksiet pareizi. Vīrieši ir noguruši no sieviešu čīkstēšanas un bailēm. Vinu protests pārņem arī bērnus.

Māte, kas attur bērnu no visa bīstamā un grūtā, nesaprot, kāpēc viņš pielipis pie datora. Savukārt bērns nesaprot mātes pārmetumus. Dators taču nekož, nekrīt uz kājām, neiesaista noziedzīgā bandā. Dators neapvaino, nebaida, nedusmojas, ar to ir labi. Bet māte ir neapmierināta. Viņa paziņo, ka dators bojā redzi, lai gan viņai vajadzētu zināt, ka redze daudzējādā ziņā bojājas no dusmām, bez kurām ģimenē nespēj iztikt.

Māte, kas laikus nav iemācījusi bērnam labas manieres, kārtību un darbus, bet visu viņa vietā dara pati, tā arī paliks bērna verdzene. No bērna izaug slinki pasīvs uzdzīvotājs, kurš uzskatāmi demonstrē mātei viņas kļūdas.

No neizgulēšanās un pārslodzes slimās mātes žēlojas, ka viņām nākas būt par vīra un bērnu verdzenēm. Rīts sākas ar modināšanas ceremoniju. Klausos, un tā vien šķiet, ka neviens nepazīst pulksteni un neviens, izņemot nomocīto māti, neprot saklāt gultu. Brokastis šiem miegainajiem lempjiem, kam jāiet uz skolu vai darbu, pasniedz tieši mutē. Pēc darba dienas, kas ir ilgāka nekā bērniem skolā un vīram darbā, ātri jāskrien uz veikalu un tad — uz virtuvi. Dienas garumā sakrāto trauku kaudzi māte pamanās nomazgāt, gatavojot ēst. Tad miesā un garā apslinkušo ģimeni vajag pabarot, brīnoties, kāpēc visi tik neapmierināti.

Mīļās sievietes! Piestājiet uz brīsniņu un padomājiet, kāpēc mājinieki, izgājuši no mājas, klust priecīgi. Pienākums atrasties mājās un just savu nevajadzīgumu uzvilktās attiecības noved līdz strīdam, kas sprādzienam līdzīgi izmētā ģimenes locekļus uz visām pusēm, kur vini vai nu rod darāmo, vai kļūst par neveiksminiekiem.

Sākumā neviens neprot situāciju mainīt, vēlāk vairs pat negrib. Vīram un bērniem mājās vietas nav. Vini ir lieki. Tas, ko vini dara, nekam neder, bet vinu padomi tiek noraidīti. Māte prot labāk par visiem, lai tad pati arī dara. Viņa ne reizi nav ļāvusi vīram un bērniem just prieku, patstāvīgi pagatavojot ēst, patstāvīgi uzkopjot dzīvokli, izgludinot veļu u. tml. Darbošanās prieks cilvēkam paliek uz visu mūžu un iedvesmo turpmākajiem darbiem. Bērniem un vīram rastos vēlme strādāt, bet tas savukārt viņos veidotu pašcieņu.

Mātei vajadzētu būt ģimenes mīlestības avotiņam un skolotājai, kas priekpilnā apmierinātībā vēro ģimenes darbošanos, virza, vajadzības gadījumā dod padomu, sajūsminās par vīra un bērnu iniciatīvu, atjautību, veiklību, loģiku, spriedumiem, prātu, bet tīša nodarījuma reizē saprātīgi soda. Ja nošauts greizi, mātei jāprot pavaicāt: „Ko tev iemācījusi šī kļūda? Tagad tu to atcerēsies uz visu mūžu.“

Mātei nevajag būt verdzenei, kas, darbos noslīkusi, neko ap sevi nemana, īpaši ģimeni ne. Sieviete, kas atbrīvo savus stresus, sniedz iespēju katram ģimenes loceklim atrast savu vietu gan ģimenē, gan dzīvē. Vina ir laimīga sieviete, kurai nevajag sevi upurēt, bēdāties, žēlot, uztraukties, piespiest, pieprasīt, valdīt, draudēt, sodīt utt. Viņa strādā ar prieku. Šāda māte nekad nemēdz būt vientuļa, un viņas brīnišķīgie bērni ātri atrod savu vietu dzīvē.

Šādas mātes nežēlojas, ka pieaugušie bērni reti pie viņām nāk. Viņas zina, ka cilvēkus piesaista abpusēja vainas izjūta. Vecāki, kas bērnus audzinājuši pareizi, pat nepamana, ka bērns ierodas reti. Viņam taču ir sava dzīve, kāpēc traucēt? Ja vecākiem būs slikti, tad arī atradīs šurpcelu. Sirds pateiks priekšā, kad atnākt.

Bet mātes, kas ir vainīgas bērnu priekšā un vainas izjūtu neatbrīvo, skraida pakal saviem bērniem kā nenormālas, nelikdamas mieru ne sev, ne citiem.

Ja sievietē nav baiļu mani nemīl, viņā ir pilnīga pašcieņa; viņa dzīvo pareizi. Ja viņai ir vaļasprieks, tad arī sirmā vecumā viņa atradīs, ar ko nodarboties, un nejutīsies skumji.

Mūsdienu sievietes cieš no tā, ka viņām neizdodas pašapliecināties, un par viņu galveno nodarbi kļūst iejaukšanās svešās dzīvēs. Garlaicība māc, nav jēgas kaut ko pasākt, darba nav — tie ir attaisnojumi bez trūkumiem. Starp citu, bezdarbs nav radies sakarā ar ekonomisko krīzi.

Un tomēr, mīļais bērns, pat ja tu vairs neesi jauns cilvēks! Tu pats sev esi izvēlējies šo māti, kuras slikto esi ieradies izlabot. Piedod savai vainas izjūtai, savām bailēm, savām dusmām; tad varēsi piedot arī savai mātei. Tad tu nepiesaistīsi mātes apvainojumus. Viņa vairs nenodarīs tev sāpes, un arī sev ne. Viņas sirds nomierināsies. Un kādā jaukā dienā tu savā sirdī atradīsi labo savu sapņu māti, kurā pazīsi to, ar kuru vēl pavisam nesen cīnījies. Tad varēsi teikt, ka esi iepazinis augstāko laimi pasaulē. Tici man!

Gribu brīdināt — tas ir ilgs un grūts, tomēr svētīgs darbs. Neesiet naivi — sekos arī atbildes sitieni, jo vecam cilvēkam ir grūti uztvert jaunu uzvedības stilu. Nesteidzieties tūlīt pat zinot mātei par visu dzirdēto vai jūsu galvā pazibējušo. Tā jūs iztraucēsiet viņas vainas izjūtu un izprovocēsiet kārtējo vulkāna izvirdumu. Bet jūs jutīsieties vilies un sarūgtināts. Vecās ķildas uzmutuļos ar jaunu spēku. Iztēlojieties sevi šajā situācijā un seciniet, kā rīkoties. Lai to izprastu, vispirms jāapgūst grāmatā rakstītais. Pretējā gadījumā jūsu saruna pārvērtīsies vienā vienīgā apvainojumā.

Jūs varat justies tik loti sarūgtināts, ka iespējami asinsrites traucējumi visā ķermenī. Var sekot ģībonis, vemšana, caureja, bieža urinēšana, pastiprināta svīšana. Tādējādi ķermenis jums palīdz atbrīvot dusmas un sarūgtinājumus. Viņš ir redzējis, ko jūs esat sadarījis ar savu muļķīgo labdarību.

Minēšu piemēru, kas parāda domu efektivitāti.

PATIESS GADĪJUMS MANĀ DZlVE

Es pamodos mazliet agrāk nekā parasti no dedzinošām sāpēm urīnpūslī. Kā zināms, urīnpūšļa iekaisums rodas no dzīves sarūgtinājumu uzkrāšanas. Urīna nesaturēšana — gluži pretēji — liecina par vēlēšanos atbrīvoties no sarūgtinājumiem vai kāpēc man vajag visu paciest! Kas neizprot savas problēmas un neprot tās pareizi atraisīt, tam savu iespēju robežās palīgā nāk urīnpūslis. Līdzīgi notekcaurulei tas nemitīgi izlaiž liekos sarūgtinājumus, citādi rastos urīnpūšļa vēzis.

Es secināju, ka urīnpūslis man dod zīmi, ka man jāatbrīvo savi sarūgtinājumi, savas neveiksmes.

Dziļi ieelpojusi un izelpojusi, es pārsteigta konstatēju sevī stresu — nevēlēšanos atzīt savas dzīves sarūgtinājumus. Es sapratu, ka šo svarīgo paziņojumu man atsūtījis mans gars caur elpošanu. No stresa vajadzēja atbrīvoties tūlīt, citādi tajā dienā mani gaidītu jauni sarūgtinājumi.

Es neesmu no tiem, kas savas emocijas izgāž uz citiem, tāpēc man nākas ne mazums ciest. Kā tas pieņemts inteliģentiem un labiem cilvēkiem, es protu turēt mēli aiz zobiem. Tas, ka esmu tieši tāda, manī neizraisa sarūgtinājumu. Gluži pretēji, es priecājos un lepojos, ka protu būt līdzsvarota kaut vai ārēji. Tā ir mana stiprā puse. Bet kā saglabāt līdzsvarotību, neuzņemot sevī slikto, to es vēl tikai mācos.

Ja reiz manī ir šāds stress, tas jāatbrlvo. Sāku piedot sev, ka nevēlējos atzīt savus sarūgtinājumus. Domās tos iztēlojos kā cilvēku, ar ko sarunājos, un konstatēju, ka tie esmu es pati. Tad skatos uz sevi no malas un redzu, ka mana nevēlēšanās — tās ir atklātas dusmas, ka es varu izrādīties vainīgajos. Es patiešām neciešu apvainojumus un, ja labi padomā, mēdz būt, ka patiešām dusmojos, ja kāds kādu apvaino, jo redzu, cik tas ir nepareizi. Es pat iejaucos, lai pasargātu cilvēku no uzbrukumiem, un tā piesaistu sev apvainotāja naidu. Aizsargāt sevi man nav tiesību. Tas var notikt vienīgi dzīvībai bīstamā situācijā. Es gaidu, lai mani aizsargātu cits — es taču viņu aizsargāju. Bet es zinu, ka viņš to nedarīs, un es nekļūdos. Tas izraisa sarūgtinājumus un nocietināšanos. Tagad zinu, ka mans stress — tik un tā citi mani neaizsargās — neļaus citiem nākt man palīgā. Ja nāktu, es vairs nevarētu mācīties caur ciešanām, ko man sagādā šis stress.

Jebkurš cilvēks no malas ir labi redzams, bet sevī ir jāieskatās.

Šī patiesība man noder, cik labi vien kam iespējams noderēt. Es protu lasīt cilvēku domas, bet, lai saprastu dvēseles, tam jāatrod brīvs laiks. Par laimi, esmu jau iemācījusies pareizāk domāt un nenoliedzu savu negativitāti. Es ar prieku keru vēžus, kas mitinās zem akmens manas dvēseles upē, jo zinu, ka tā arvien vairāk kļūstu es pati — stipra, spēcīga, gudra. Kas zina, varbūt ari skaista.

Piepeši redzu savā vietā savu māti. Precīzi! Jo es šajā ziņā esmu savas mātes kopija. Un kā es šo viņas rakstura īpašību nosodu! Nemanot pāreju pie atbrīvošanas, piedodot nevēlēšanos atzīt savus sarūgtinājumus. Jūtu, kā, iejutusies savas mātes tēlā, atbrīvoju šo stresu arī mātei. Lūdzu piedošanu stresam, ka tik ilgi to sevī audzēju.

Starplaikā gluži vienkārši atkārtoju: „Nevēlēšanās atzīt savas mātes sarūgtinājumus. Nevēlēšanās atzīt savus sarūgtinājumus.“ Atkārtoju vēl un vēl, neuztraucoties par vārdu kārtību.

Nemēdz būt labā bez sliktā un sliktā bez labā.

Mana ietiepība, kuras labā puse man palīdzējusi izķepuroties no kutelīgām situācijām, savā pārlieku izaugušajā sliktumā izraisīja manī nevēlēšanos atzīt savus sarūgtinājumus. Dievs pasargi! Bet tā taču ir patiesība. Kā man negribējās izrādīt, ka es esmu vāja un gatava padoties. Bailes nokļūt vainīgajos, jo tad jau mani necienīs, dvēselē izauga dusmu pilnā pretestībā. Droši vien to varēja lasīt manā sejā pat bez vārdiem. Vīrs un bērni laikam visu redzēja, bet svešinieku acīs emocijas noklusina. Bailes mani nemīl ieliek cilvēku rāmjos.

Es turpinu sarunu ar savu nevēlēšanos. Jebkurš aizvainojums iekrīt manā dvēselē. Es nemeklēju citu kļūdas, bet vienmēr atradu tām izskaidrojumu un attaisnojumu, toties sevis apvainojums manī radās ātri. Kā arī aizvainojums pret tuviniekiem. Kopš bērnības es sev teicu: „Svešie jau nezina, kas man patīk. Bet kāpēc pašu ļaudis nodara sāpes?“

Un tikai tagad varu teikt, ka caur tuvākajiem tiek pasniegtas vislielākās un visrūgtākās dzīves mācību stundas. Kas vairāk mīl, tas vairāk arī māca…

Mēs paši izvēlamies sev tuvākos, lai nepārtraukti mācītos izlabot slikto. Bet to, ka mācību stundas pasniedz caur slikto, es bērnībā nezināju.

Toties tagad situāciju uztveru ar smaidu. Kā nekā cilvēks ir dumjš. Dzīvei vinu krietni jāsadunkā. Jo kā citādi lai ņemas prātā? Es lūdzu piedošanu savai dusmīgajai nevēlēšanās atzīt sarūgtinājumus, ka lāvu tiem izaugt līdz tādai pakāpei. Ja ir sāpes, ir arī dusmas — šajā ziņā jābūt godīgam. Un es lūdzu piedošanu savam ķermenim.

Sāpes urīnpūslī jau pārgājušas, bet es turpinu sarunu ar nevēlēšanos atzīt savas dzīves neveiksmes, kas nocietinājušas dvēseli.

Tajā dienā uz pieņemšanu ieradās slimnieki, kuri ar savu ārieni mani apvainoja: „Kaut gan tu mani ārstēji, paskaties, neesmu vesels!“ Vēl vakar es justos sarūgtināta un vīlusies, ka viņi ar manu starpniecību nav pieņēmuši dievišķo gudrību un pārāk maz ar sevi strādājuši, toties šobrīd varēju teikt: „Kā tā, jūs gribat, lai istabā būtu silti, bet paši pat koku neesat nocirtuši. Ar trulu zāģi zāģēts, koks sācis augt vēl ātrāk, lai iegriezumus aizaudzētu.“

Šo cilvēku reakcija bija mierīga: „Man jau ari likās, ka nekas pats no sevis neiznāks.“

Maniem sarūgtinājumiem vairs neatradās augsne.

PAR MELIEM

Mēs gribam redzēt un dzirdēt labo, bet ar savām bailēm piesaistām pretējo. Lai izvairītos no apvainojumiem un soda, mēs būtību izdaiļojam skaistiem vārdiem. Tie arī ir meli. Mēdz būt sīki meli, lieli un loti lieli meli. Meliem piemīt īpašība augt lavīnveidīgi.

Mūsdienu pasaulē meli sastopami ik uz sola, tas ir dzīvesstils.

Jo labāk cilvēks prot melot, jo mazāk viņš sev atzīstas savās kļūdās. Ja sākumā savu rīcību dēvē par piespiedu meliem, jo tā ir labāk visiem, tad vēlāk tas kļūst par dzīvesstilu, bet melis pats arvien biežāk rāda ar pirkstu uz citiem.

Piemēram, cilvēks redz svešu aplamību, bet, ja lūdz vina viedokli, tieši acis nepasaka. Nav nekā laba, ko teikt, bet sliktu sacīt viņš negrib, precīzāk, neiedrošinās. Un tad viņš, labais cilvēks, kļūdu pieļāvušajam iesaka vērsties pie cita, kurš ir gudrs un pateiks izeju. Bet tas pasaka savas domas bez aplinkiem. Vina atklātību zemapziņā izprovocējusi pirmā „padomdevēja“ negodīgā vēlēšanās uzkraut citam nepatīkamo atbildību. Beigu beigās visi ir sašutuši par atklāto: „Kāds viņš slikts cilvēks!“

Tad pirmais padomdevējs meklē tikšanos ar otro, lai attaisnotos: „Skat, kāds viņš mulkis! Sen jau vajadzēja pateikt patiesību acīs!“ Pirmais nesaprot, ka, vēlēdamies būt labs cilvēks, kas nekad nevienam nedara sliktu, viņš patiesībā nodarījis visvairāk ļauna. Otrais ir tikai māceklis, kurš cieš savas nemākulības pēc.

Patiesību uzklausīt ir sāpīgi. Bailes redzēt un dzirdēt patiesību liek cilvēkiem melot. Šīs bailes liek melot pat pašam sev, turklāt cilvēks nepamana, cik viņš ir nepatiess, teatrāls un viltots. Dzīvnieki un „dabiskie“ cilvēki patiesību redz labi, bet tā dēvētie augsti civilizētie ļaudis — loti slikti.

Piemēram, atnāk sieviete, kurai sāp locītavas, mugurkauls un ir desmitiem citu vainu, bet pirmām kārtām steidz paziņot, kādi viņai bijuši labdari vecāki, cik labs vīrs, brīnišķīgi bērni un neparasti apdāvināti mazbērni. Man nākas noturēties, lai tūlīt viņai nepateiktu: „Mana mīlā! Atveriet acis! Dzīve visā tā labajā un sliktajā prasa, lai cilvēks dzīvotu, turklāt dzīvotu pareizi, nevis nodotos sevis mānīšanai!“ Sievietes bailes viņai lika apzeltīt visu slikto, jo galvenais, lai tikai kāds nepateiktu ko sliktu.

Dieviņ balto, iemāci, kā man šim pārlieku labajam cilvēkam izskaidrot viņa maldus! Bet mīļais Dievs man nedod citu iespēju — Viņš mīl patiesību. Viņš zina: ja es pateikšu patiesību, sievietes veselība manāmi pasliktināsies, bet pēc tam krasi uzlabosies, un neļauj man melot.

Tomēr paciente ir jaušami vīlusies un mājās jutīsies vēl vairāk sarūgtināta. Viņas vainas izjūta, bailes un dusmas atmodīsies un pieprasīs, lai tos atbrīvo. Viņa ieraudzīs, ka daudzējādā ziņā pašai jāmainās mājās, ka darbā pašas dēļ klājas slikti, bet atzīt viņa to negrib. Viņa taču uzskatījusi sevi par labu esam. Ir viegli teikt patiesību niknam cilvēkam, bet labam pateikt acīs viņa kļūdas, turklāt tā, lai no dzirdētā viņš nekļūtu kurls, — tā ir liela māksla.

Tā spriežu es, toties viņa pa to laiku runā un runā, tikai domāt neprot. Žēlojas, ka trūkst naudas, bet ar čīkstēšanu vienīgi kaitē veselībai, lai, iztērējusi naudu dārgām zālēm, nokļūtu vēl spiedīgākos materiālos apstākļos. Un nu man viņai tas viss jāpasaka. Mīļais Dievs, palīdzi man!

Slēpt īstenību nozīmē melot, neatkarīgi no tā, vai to dara, kādu pasargājot, vai lai izvairītos no ciešanām. Attaisnojumu patiesības slēpšanai ir tikpat, cik cilvēku, kas patiesību slēpj. Reiz, ārstēdama kādu ārzemnieku, viņa slimības cēloni saskatīju konfliktā, kas bija noticis pirms 50 gadiem. Svētā vientiesībā, neņēmusi vērā, ka mums ir dažāda izpratne, minēju cēloni, bet izraisīju neapmierinātības sprādzienu: „Kā jūs iedrošināties! Es pat savai ģimenei to neesmu stāstījis, un jums nav kauna man to teikt acīs!“ Mani satrieca goda izpratne, kāda bija spēkā skaidras naudas pasaulē.

Man bija kauns, bet tikai tāpēc, ka pēc delikātuma priekšrakstiem man būtu vajadzējis iekost mēlē un mierināt pacientu ar meliem: lūk, tagad jūsu veselība kļūs labāka. Man bija kauns Dieva priekšā.

Pieaugušo meli it kā atšķiras no bērnu meliem. Pieaugušais nepamana, ka bērns vērīgi lūkojas viņā gaišreģa skatienu un šajā brīdi mācās melus, jo tā rīkojas vina tēvs vai māte, bet bērns grib būt līdzīgs vecākiem, jo tad varbūt viņu vairāk mīlēs. Ābols no ābeles tālu nekrīt, ļa jūs vēlaties iebilst, ziniet, ka arī jūsu doma ir rīcība. Šis pēc skata godīgais cilvēks, kurš nekad aiz bailēm nav zadzis, domās nevienu vien reizi nožēlojis savu neizveicību un tā veidojis bērna uzvedības iemanās. Viņš atnācis iemācīties, kā vārdi pārvēršas darbos.

Jo vairāk melu, jo vairāk jābūt nosacīti godīgiem cilvēkiem. Galējības vienmēr ir bīstamas.

Ja vecāki audzina bērnu tik godīgu, ka viņš neko nezina par meliem un zagšanu, tad nepieredzējušais jaunais cilvēks var dabūt tik stipru sitienu dvēselē, ka vairs nekad no tā neatlabs. Viņš vairs nevienam neticēs, pat vecākiem ne, jo viņi to izaudzinājuši dzīvei nepiemērotu. Viņa vecāki ir ienīduši melus un tāpēc no tiem cietuši. Mezdami izaicinājumu netikumīgajai pasaulei, viņi tā turējušies pie godīguma, ka bērns neko nav dzirdējis par meliem un izaudzis naivs. Savā dvēselē un garā viņš nes bailes un dusmas pret meliem un pie pirmās iespējas tieši tās arī piesaista.

Tā iedarbojas viņa vecāku melu mehānisms. Godīgu cilvēku meli ir tie, ka viņi neiemāca bērniem redzēt dzīves ēnas puses. Viņi nav zinājuši, ka patiesība un meli ir divi dzīves patiesības poli.

Toties galēji melīgu vecāku bērns šo galējību vairs nevar pārkāpt, un viņš ierodas, lai dzīvotu godīgi. Pie šiem vecākiem viņam jāapgūst citas mācību stundas.

Gudrs, stiprs, vesels un veiksmīgs var būt tikai tas, kurš visu zina un pareizi saprot dzīves likumus.

Jūs mīlat melus? Nemīlat? Tātad no viņiem baidāties vai neieredzat. Naids pret meliem ir arī naids pret meļiem, melīgumu, negodīgumu, zaglīgumu, kombinēšanu, mahinācijām un kukuļdošanu, visiem tumšajiem darījumiem. Kā ari pret noklusēšanu, slēpšanu, glābējmeliem. Naids pret pazemojumu arī var sev piesaistīt zagli, ja jūs, gudru cilvēku, mulka zaglis var pazemot ar savu nepiedienīgo rīcību.

Jo vairāk jūs attīstāt domu, jo vairāk saprotat, ka no vienas domas atzarojas 10—100—1000 jaunu. Pašam par brīnumu jūs konstatējat, ka jūsu dusmas pret meliem patiesībā ir dusmas uz sevi, jo aiz vēlēšanās būt labam (tas ir, aiz bailēm, ka atklātības dēl mani nemīlēs) jūs noklusējāt tad, kad vajadzēja runāt, aiz pieklājības spēlējāt negodīgu spēli un nepamanījāt, ka šāda uzvedība jums kļuvusi dabīga un ierasta. „Tā dara visi,“ jūs sakāt attaisnojoties.

Negodīgumu jūs esat nosaukuši par patiesību un tam ticat, bet skaidri jūtat, kad jums melo, un dusmojaties, ka jūs uzskata par muļķi. Pierādīt cita melus jūs nekādi nevarat. No pazemojuma jums sāk sāpēt galva vai uzrodas vēl smagāka kaite atkarībā no tā, cik ilgi jūs sevī esat uzkrājuši un aizturējuši dusmas un cik stipri sadusmojāties pēdējā brīdī.

Šādas likstas piemeklē tos, kas uzskata sevi esam labāku nekā patiesībā. īstam zaglim vai krāpniekam galva nesāp, jo viņš visā izvirtībā pats savā priekšā ir godīgs. Patiesi godīgu cilvēku melis nekad nesāks ienīst, un patiesi godīgu cilvēku zaglis nekad neapkrāmēs.

Piedodiet savām bailēm un savām dusmām uz meliem, ka tie jūsos iemājojuši. Piedodiet sev, ka esat tos uzņēmuši sevī. Lūdziet piedošanu ķermenim, ka tādējādi tam sagādājāt mokas. Lūdziet piedošanu meliem, ka no tiem baidāties, neieredzat un audzējat lielus, neprazdami atbrīvoties.

Sev par brīnumu jūs konstatēsiet, ka spējat bez aizkaitinājuma domāt par meļiem un zagļiem, spējat pat viņus saprast. Tādējādi esat iemācījies sevi aizsargāt no meļiem un zagļiem. Skaidrs, ka pasaules meli un netaisnības neizzudīs, tikai pateicoties jums. Jo kā lai tie izzūd, ja cilvēkiem no tiem vēl jāmācās.

PAR PALĪDZĪBU CIETEJIEM

Ir cilvēki, kam loti grūti savaldīt savas emocijas. Ja viņiem tas jādara, tad, iepazinuši šos cilvēkus mazliet tuvāk, jūs jau iepriekš varat paredzēt, kāds būs sprādziens. Kad šis brīdis garām, cilvēks atkal kļūst ārkārtīgi sirsnīgs un patīkams.

Jau iepriekš piedodiet dusmām un aizvainojumiem un paveiciet vina labā vienu vajadzīgu darbiņu — pasakiet skali viņu provocējošus vārdus, lai cilvēks varētu izkliegties. Tā viņš atbrīvosies no uzkrātajām dusmām, bet jūs darīsiet labu. Satraucošā spriedzes izjūta pazudīs, un jūs abi varēsiet priecīgi dzīvot tālāk.

Šī problēma vislabāk pazīstamajiem, kas dzīvo kopā ar veciem cilvēkiem. Vecajam jaunību neatdosi, bet cilvēkam ar jaunu domāšanas veidu vecums ir izturības pārbaudījums. Ja jūs pareizi atrisināsiet situāciju, visi būs apmierināti, bet jūs celsieties garā.

Ja vecs cilvēks stāsta, ka viņa samaitātību un dusmas izraisījusi viņa slimība, tad tā tam priekš viņa jābūt un tā arī ir. Piedodiet viņam, ka viņš jūs kaitina ar savu neizpratni, nesakarību, bezpalīdzību vai nevēlēšanos, un ļaujiet viņam dzīvot, kā pats grib. Atbrīvojiet savus stresus, kas ar viņu saistīti, un izjūtiet prieku, ka esat atbrīvojies no strīdiem. Viņš var bļaut jums ausīs visu, kas ienāk prātā un kad vien vēlas, jūs būsiet gluži vai kurls. Atšķirība starp jums un patiešām kurlu cilvēku ir tikai tā, ka dzirdētais aizplūst jums garām, jo šo mācību stundu esat apguvis. Bet, ja jūsos rodas naidīga vēlēšanās kliegšanu nedzirdēt, tad reiz kļūsiet kurls un tā tiks parādīts aplamais domāšanas veids. Arī bērnu kurlums rodas no bailēm un nevēlēšanās dzirdēt pazemojošu un iznīcinošu kliegšanu.

Kontrasts starp veco laužu vārdiem un darbiem var būt pārsteidzošs, bet viņi paši to neredz, tāpat kā savas kļūdas neredzat arī jūs. Piedošana un atvainošanās var šķist pazemojoša, bet īstenībā tā jūs paaugstina. Jūs tūlīt izjutīsiet dvēseles miera atjaunošanos, kad no sirds lūgsiet piedošanu. Bet, ja piedošanu lūgsiet piespiedu kārtā, pat ja to darāt mīlā mājas miera labad, tādā gadījumā paši sevi pazemojat un vecajā cilvēkā radāt triumfējoši ļaunu prieku, kas viņam liks jūs pazemot arī turpmāk. Uzvarētāja triumfs patiesībā nav nekas cits kā dusmas vainīgā meklējumu sakarā. Pazemojot sevi, jūs piesaistāt sev cita cilvēka pazemojumus.

Ja jums veco cilvēku loti žēl, jo viņš ir jūsu tēvs, māte, brālis vai māsa, tad lūdziet piedošanu žēluma jūtām tik ilgi, līdz tās izzudīs, un jūs nomierināsieties. Pie jums atnāks mierpilna izpratne, ka viņam nav vajadzīgs jūsu labais, bet nepieciešams savs sliktais. Tāda ir viņa dzīves mācību stundu apgūšanas metode — caur ciešanām.

Veca cilvēka bailes mani nemīl ar gadiem pāraug dusmīgos pārmetumos: nevienam nav daļas gar mani, visi gaida manu nāvi, vēl man sliktu, neviens manis dēl nepacenšas utt. Žēlums pret sevi un vēlēšanās piesaistīt uzmanību vecajiem ļaudīm vinu egoismā mēdz būt bez gala un bez malas — viņi redz tikai savas likstas, bet ir nežēlīgi pret citu sāpēm.

Nežēlīga vainīgo meklēšana citos cilvēkos izraisa sāpes visā ķermenī.

Tā šādi ļaudis izpērk savas kļūdas. Kā likums, padomus viņi neuzklausa, par labāku uzskatīdami sāpju mazinošu vai nomierinošu līdzekļu lietošanu. Bet jums es iesaku mācīties no vecā cilvēka kļūdām, lai vecumdienās pašam nenāktos izturēt līdzīgu pārbaudījumu. Atcerieties, ka šis vecais cilvēks jūsu dzīvē ir kā brīdinājuma uguns, kas mēģina jums iemācīt izvairīties no šādām kļūdām. Neuzskatiet viņu par sliktu; par sliktu uzskatāma viņa rīcība. Slikti rīkojas dumjš cilvēks, kurš šajā pasaulē ieradies, lai mācītos, bet iemācījies nav un nu mokās. Vecums ir nosacīts jēdziens. Līdzīga neprasme apjēgt dzīvi raksturīga visiem, vecajiem ļaudīm ir tikai daudz smagāka kļūdu nasta.

Jaunas domāšanas cilvēkiem, kuri ar aizrautību izzina paši sevi, bieži grūti noskatīties, kā no dvēseles vai miesas kaitēm cieš vinu mīļie tuvinieki, kas labas pamācības nepieņem, pat pretēji — sadusmojas. Tas savukārt izraisa dusmas potenciālajā palīgā. Sāpīgi skatīties, kā manu palīdzību noraida. Ir dažādi situācijas risinājuma paņēmieni.

Mūsdienu cilvēks iet mazākās pretestības ceļu — viņš noiet malā. Bērni aizbrauc no vecāku mājām, lai atbrīvotos no atkarības. Kas nekaiš sev pateikt: „Es pats tikšu galā!“ Mānīgais miers var būt gadiem ilgs. Problēmas rodas ar laiku.

Vecākiem vajadzētu auklēt un vest pie prāta mazbērnus, bet bērniem vajadzētu palīdzēt vecākiem, taču attālums neļauj. Pārliecinošs attālums. Pieaugot grūtībām, sāk rasties abpusēji apvainojumi, un šķietamā patiesība vienmēr ir ārpus runātājiem. Ne viena, ne otra puse neaptver, ka zaudētājos palikuši abi.

Patiesība ir tā, ka ne vecāki, ne bērni nav iemācījušies cits citu saprast. Viņu mācību stundas tā arī palikušas neapgūtas, un sekas atspoguļosies, pašu bērnus audzinot.

Daži vecāki saka: „Bērns ir audzināts patstāvības garā!“ Tie ir lieliski rādītāji, ar kuriem var lepoties. Bet viss labais, pārlieku pieaugot, izvēršas sliktajā. Ja patstāvība pieaug, līdz atraujas no saknēm, tad koks var pacelties debesīs, tikai tas vairs nav koks. Koks, kam vienaldzīgas viņa saknes, ir bez dzīvības. Tas saka: „Kam man saknes, es arī bez tām varu iztikt!“ Tas pat nepamana, ka zaudē spēkus, ko līdz šim guva no barojošās augsnes, un kā jaunā laikmeta liktenīga slimība iznīcina viņa zemes ķermeni, kas pārtiek no uztura, ko saņem caur saknēm.

Mūsdienu vecāki varētu atbrīvot sevi no šī cilvēces seksuāli maniakālā neprāta, kas iznīdē pašus un nākamo paaudzi.

Sakiet paldies Dievam, ka jūsu mājās vai kaut kur netālu dzīvo tēvs vai māte, vectētiņš vai vecmāmiņa, lai kā arī vini nemitīgi purpinātu. Tas nozīmē, ka viss vēl ir labojams. Jūs neesat koks bez saknēm.

Dievs ir tā nolicis, ka cilvēki dzimst un mirst nemitīgā plūsmā, lai visa mūža garumā katrs mācītos ne tikai no savas, bet arī pēc iespējas vairāk no citu cilvēku pieredzes. Tomēr mēs izvairāmies no dzīves mācību stundas, lai reiz, daudz vēlāk, citus vainodami, justu, ka sliktais mani beidzot panācis, bet tas nav laikus apzināts.

Piedzimšana un nāve ir divi dzīves poli. Mūsdienu cilvēks ticis tik tālu, ka, jo gudrāku sevi uzskata, jo sliktāk prot nomirt. Arī piedzimt viņš nav pratis. Bailes dzemdēt un bailes nomirt bieži tiek identificētas.

Jebkuram terminam reiz pienāk gals. Kas kādam palīdzējis nomirt, tas arī pats prot nomirt. Bet kas, no bailēm pusdzīvs, apgrūtinājis mirēja aiziešanu no dzīves, tas nav apguvis nomiršanas prasmi. Cik bieži tā vietā, lai uzturētu cilvēkā dzīvību, patiesībā vajadzētu viņam palīdzēt no dzīves aiziet, pēc iespējas mazinot mocības. Prasmes vārdiem atvērt aizgājējam durvis tā dēvētajiem civilizētajiem ļaudīm praktiski nav. Bet to vajadzētu iemācīties katram.

Atbrīvojiet savas bailes un rodiet sevī tik daudz spēka, lai mierīgi varētu pavadīt pēdējā gaitā savu tēvu un māti. Atrazdamies blakus mirušajam, jūs varat dvēselē lūgt viņam piedošanu pāršāvām kļūdām un piedotvina kļūdas. Dzīves mācību stundu apzināšanās izkliedēs jūsu paniku. Jūs jutīsiet savādu mieru, arī mirējs nomierināsies. Jutīsiet, ka mātes ļaunums izvērties labajā un vina pati kļūst neparasti apgarota. Ziniet, ka jums ap sirdi ir mierīgi, ja jūsu mātei ir labi, bet mātei ir mierīgi ap sirdi, kad bērnam ir labi. Mierīga dvēsele varēs atbrīvoties no ķermeņa, jo viņa ir paveikusi šīs dzīves uzdevumus.

Atrodoties pie sava tēva nāves gultas, piedodot un lūdzot piedošanu, jūs sapratīsiet, ko viņš jums mācīja un ko jūs iemācījāties. Jūsu gara apskaidrība izpaudīsies, pieaugot saprātam. Izzudīs nožēla, paliks dzīves gudrība. Nāve jūs vairs nebaidīs. Tā būs kļuvusi par skolotāju.

Dzīve piedāvā neskaitāmus mācīšanās iespēju ceļus, savukārt bērnudārzi, bērnunami, veco ļaužu pansionāti un cietumi arto nebūtiskām atšķirībām visnozīmīgāk apliecina cilvēcisko muļķību un vēlmi palikt muļķim. Tie ir cilvēces garīgā gūsta liecinieki.

Katrs cilvēks ir savu slikto domu gūsteknis.

Tikai garīga brīvība nodrošina fizisku brīvību.

Saprātīgam cilvēkam vecums nav slimība, bet jaunība nenozīmē neslimošanu. Slimība liecina par sliktu domu uzkrāšanos.

Cilvēku intelekta līmenis ir loti dažāds. Tas pats attiecas arī uz garīgo līmeni. Paruna gudrais piekāpjas nozīmē, ka garīgi gudrākam un atvērtākam cilvēkam jānokāpj zemākā līmenī, lai kontaktētos ar otru. Parasti katra nākamā paaudze ir gudrāka par iepriekšējo, pat ja ārējās izpausmes liecina pretējo. Tāpēc bērniem jāprot elastīgi piemēroties. Kas to neprot vai negrib, to pazemos.

Līdzīga cīna starp paaudzēm notiek mājās, kur kopā mitinās bērni, vecāki un vecmāmiņa ar vectētiņu. Visvairāk cieš vidējā paaudze, jo ir abu pušu uzbrukuma objekts. Apvainojumi rada situāciju, kurā vecmāmiņa uzplaukst visā savā cietsirdībā, meita nīkuļo, bet mazmeitiņa aiziet no mājām, nesasniegusi pilngadību. Katrs jūt, ka viņam dara pāri, un katrs gribētu, lai mainītos citi. Patiesības slēpšana ģimenes mīlā miera labad, meli kļūst par dzīvesstilu un augsni klusam naidam. Vīrieši no šādām mājām aizbēg vai nomirst.

No manas puses parastā prasība, lai cilvēks sakārtotu savu dzīvi, bieži kļūst par nepārvaramu šķērsli. Pat tie, kas jau nododas piedošanai, bieži neapmierināti konstatē, ka vini atkal iekļuvuši veco pieradumu slazdos. Ļaudis nepamana savu virspusējlbu un to, ka pārāk maz pūlējušies, bet sarūgtinājumā pārsteidzīgi secina, ka piedošana tā ari nav palīdzējusi. Savu kļūdu vini apzinās tikai tad, kad viņu priekšā izaug nākamais dzīves pārbaudījums.

Un nepietiek vienīgi ar piedošanu. Ja jūs iemācīsieties domāt tā, ka vairs sev nepiesaistīsiet slikto, tad viss būs kārtībā. Bet līdz tam laikam joprojām nāksies skaidrot dažādus jautājumus, sargāt sevi un bērnus. Jānostājas pret vīzīgumu. Ļaunprātīgajam jāpasaka acis par viņa nodarījumiem, lai tas neuzskatītu sevi par visvarenu. Klusējot cietējs padziļina slikto, jo, ja reiz viņš cieš, viņā nemanāmi krājas klusas dusmas.

Kas dara ļaunu citiem un nesaprot mutisku pamācīšanu, kopš aizlaikiem pērts rīkstēm, lai prāts no apakšas tiktu līdz augšai — galvai. Ja cilvēkam nepieciešama šāda mācība, kaut gan viņam tiek piedāvāta augstāka līmeņa mācība, ko viņš neprot pieņemt, tad šim cilvēkam it kā paliek neapgūts viens mācību posms, un, lai kā censtos, gudrāks viņš nekļūs. Mēģiniet to saprast un nekrītiet galējībās. Katram cilvēkam jābūt kaut vai viena fiziska soda pieredzei, lai spētu to priekš sevis saprast.

PAR VĒLĒŠANOS BŪT LOTI STIPRAM

„Gribu būt stipra!“ katru vārdu uzsvērdamas, paziņo patiesi kareivīgā tipa sievietes. Viņu devīze ir vīrišķīga gara caurstrāvota: „Es gribu un varēšu!“

Šāda sieviete nezina, ka šajā uzsvērti vīrišķīgajā vēlmē ietverta tieksme noniecināt savu vietu dzīvē. Droši vien feministes tūlīt protestēs.

Vīriešiem līdzīgās, pārbagātu apmatojumu klātās sievietes īsteno savu māšu vēlēšanos būt vīriešiem. Kāpēc sievietei rodas šāda vēlme? Ja māte, skali klaigādama, aizstāv savas tiesības un skaidro bērniem, cik sievietes dzīves dala ir smaga un bezcerīga, meita mīlā mājas miera labā var izlemt, ka būt par vīrieti ir labāk. Tā slēpj tiecību pretī labākai dzīvei — iedzīvošanās alkām. Šādas meitenes jūtas apjukušas, jo mātes domas un darbi nesaskan.

Bet, ja māte brīvprātīgi nicina savu cienu un kļūst par tēva verdzeni, kas visu pacieš un nereaģē pat uz meitas protestu, tad tā ir verdzības galējā pakāpe, un meita izaug tieši pretēja mātei. Vina kļūst tāda pati kā tēvs. Vina neprot būt par sievieti, jo neprot būt elastīga. Vina var būt atsaucīga un sirsnīga, bet no visas viņas būtības vējo vīrišķība, turklāt viņa no malas sevi neredz. Viņa izvēlas vīrišķīgam raksturam piemērotu profesiju un jūtas ārkārtīgi sarūgtināta, ja kādam vīrietim dod priekšroku viņas vietā. Viņai ir vienaldzīgi sievišķīgi sīkumi, tīrība un kārtība, viņai ir lieli un vīrišķīgi mērķi.

Man ne vienu vien reizi sievietēm nācies teikt: „Sieviete var būt pat premjerministre, bet ar vienu noteikumu — viņai pirmām kārtām jāmīl savs vīrs, pat ja viņš ir vienkāršs melnstrādnieks. Tajā brīdī, kad viņa vairāk par visu iemīlēs savu ministres krēslu, viņa vairs nebūs īsta premjerministre, jo vairs nebūs sieviete. “ Atteikšanās no dzimumpiederibas ir liela kļūda, kas padara cilvēku nelīdzsvarotu un galu galā sadusmo.

Mīļās sievietes, kuras vēlaties būt tik stipras, lai dzīvē iztiktu bez vīriešiem! Piedodiet savai mātei viņas ačgārno attieksmi pret dzīvi. Tā vietā, lai mērotos spēkiem ar vīrieti un darītu vīriešu darbus, lai nelūgtu viņam palīdzību un tādējādi nepazemotu savu lepnumu, katrai sievietei vajadzētu atbrīvot savus stresus un mīlēt vīru. Tad vīrietis kļūs vīrišķīgāks, bet sieviete — sievišķīgāka.

Ja pat vīrietis sadusmojas, pārvarot grūtības ar spēku, ko gan teikt par sievieti. Inteliģenta izturētība vai ārēji klusa padevība iekšēji līdzsvarojas aizturētās dusmās, kad virs vairs sievietē nesaskata cilvēku.

Pat ja sieviete savu mērķi sasniedz, agri vai vēlu līdzsvara atjaunošanai viņai kaut ko vajadzēs zaudēt. Piemēram, sievišķos orgānus, mātes priekus. Starp citu,, bērni var arī būt, bet mātes laimes būs jo mazāk, jo sieviete vairāk iejutīsies vīrieša lomā. Šādu sieviešu meitas ir nelaimīgas, jo mātes viņām nav iemācījušas būt sievietēm. Viņām viss ir novests līdz galējībām. Viņas pieprasa loti daudz, bet visas prasības var vienkāršot tā: kļūsti tāda, kā es teicu. Tā ir pavēle! Meitas nezina, ko tas nozīmē, jo mātei nekad nav laika vai drosmes sarunai.

Parasti šādām sievietēm vairākkārt jāiztur dzimumorgānu operācijas. Katru reizi sieviete bez ierunām kaut ko zaudē, un katru reizi ķermenis viņai palīdz saglabāt iespēju izlabot kļūdas. Pat ja sieviete neko neiemācās un arī sievišķo orgānu vairs nav, ķermenis joprojām mēģina iejaukties. Piemēram, sieviete saslimst ar jostas un krustu radikulītu, kas viņu saliec, lai sieviete nogrieztos no vīrišķo prioritāšu ceļa. Lai gan ārsti slimību novērš, beigu beigās kājas zaudē spēju staigāt pa melīgo ceļu, un tad arī ārsti vairs nepalīdz.

Tajā brīdī cilvēks paziņo: „Kāpēc man to agrāk nepasacīja?“ Teica gan — ilgus gadus ķermenis runāja, bet jūs neklausījāties. Ķermenis teica, ka dusmas uz vīru, kuram tikai sekss prātā, jo nekā cita jau viņš nezina, — tas ir valdonīgas sievietes viedoklis. Ar operāciju ķermenis rādīja: ja negribi nodoties seksam, vari zaudēt kādu atbilstīgu orgānu, bet jūs taču nesapratāt. Jūs arvien vairāk ienīdāt vīriešus, nu jau gluži svešus, turklāt jums ceļā gadījās tādi, kuros jūs saskatījāt nepilnības. Ķermenis soli pa solim virzīja jūsu domas īstajās sliedes, bet jums nekad nebija laika tajā ieklausīties. Tikai apvainojāt vīriešus, bet, ja jums bijusi taisnība, jūs atgūtu spēkus un veselību. Tomēr jums kļūst arvien sliktāk, tātad esat rīkojusies nepareizi. Par visu lūdziet piedošanu ķermenim. Nelokāma un nemainīga sievietes vēlēšanās būt stiprākai par vīrieti izraisa aterosklerozi. Ja vīrs sāk dusmoties uz sievu šīs viņas vēlēšanās dēl un kultivē dusmas, arī viņam rodas šī pati slimība.

Sievietes spēks ir mīlestība. Sievietes mīlestība ir tik visvarena, ka pasargā pat no nāves.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu atnāca možs un enerģisks pavecs vīrs, kas bija pārpūlējies fiziskā darbā, un viņam bija saslimusi kreisā roka. Tā nokarājās kā pletne. Vajadzēja ievilkt atpakaļ no vietas izbīdījušos kaula skriemeli. Sāpes sākās no kaula. Pateicu par viņa stresiem. Sacīju, ka likstu nav izraisījusi smaguma celšana, bet tas, ka pirms darba sākšanas viņš sadusmojās uz sievu un dēlu. Vīrietis piekrītoši pamāja, tātad visu saprata. Es sāku skaidrot viņa domāšanas veida kļūdas, bet pēc 15 minūtēm noskanēja skaidrs krikšķis, vīrieša kakls jaušami sakustējās, un viņš teica: „Šķiet, ķa šī bēda ir garām.“ Patiešām. Mani pārsteidza viņa īpašā uzņēmība un apbrīnojamais dvēseles siltums. Skatos viņā — viņu viscaur piepildījusi mīlestība. Manī ieplūda viņa siltums — viņš mīlēja arī mani. Nevis kā sievieti, bet kā cilvēku. Tāda ir mīlestība uz tuvāko, par kuru pēdējā laikā tik daudz runā, tomēr jauc ar liekulīgu pieklājību. Paskatījos uz viņa garu un dvēseli un teicu: „Jums bijusi apbrīnojama māte. Tik lielu dvēselisku mīlestību pret vīru es redzu reti. Jūsu tēvs droši vien dzīvē izgāja caur uguni un ūdeni, bet atgriezās mājās?“

„Tā arī bija,“ sacīja vīrietis. „Tēvs izturēja visu karu. Neviena lode viņu neķēra. Neviena slimība nelipa. Viņš ari pats brīnījās. Katru reizi, kad mājās sēdāmies pie pusdienu galda, tajā lika likti tēva galda piederumi un viņa vietā neviens nesēdās. U?i neviens neraudāja, ka tēvs neatgriezīsies. Mūsu māte zināja, ka viņš pārnāks, un tā arī notika. Viņš nodzīvoja līdz 90 gadu vecumam un nedēļu pēc mātes nāves devās viņai pa pēdām uz to sauli. “

Daudzām sievietēm mana pirmā grāmata atvēra acis uz pasauli. Bet ļaužu aklums man dara sāpes. Saņemu vēstules ko darīt, bērni mani neieredz, kā dzīvot tālāk, vīrs aizgāja un neatgriežas, bet man jāaudzina bērni, ko nu, vai arī vīra darbus darīt? Vai raksta par analogām situācijām, kad virs ir pēdējais alkoholiķis, tātad ģimenē par vienu bērnu vairāk, kurš turklāt ir viskaprīzākais. Vai arī stāsta, ka no sievietes novērsies vīrs un bērni, jo viņa dzīvojusi vienīgi lietu dēj.

Šķirtā vīra un bērnu biedēšana ar pašnāvību daudzām sievietēm ir valdīšanas paņēmiens. Vairākumam tas tā arī paliek draudu līmeni, kuri traumē apkārtējo psihi. Sievietes, pacentieties saprast, ka jūsu dzīvi neapgrūtina nekas cits kā iedzīvošanās kāre. Visa jūsu iepriekšējā dzīve bija dzīšanās pēc dažādiem labumiem, tagad jāiemācās mīlēt. Kaislība tikt pie vīra un bērniem, naudas un lietām pāraugusi kritisko robežu un to nevar īstenot, pirms neizlabosiet savas kļūdas.

Problēma patiešām ir grūti atrisināma. Iesētais grauds izaudzis nīkulīgs. Sāciet ar pirmo domu, ko gars sūta ieelpojot. Atbrīvojiet to, tas ir, padomājiet. Atzīstiet savas kļūdas. Esiet godīgi pret sevi un dvēselē lūdziet piedošanu savam vīram, ka jūs neesat izlabojusi savas vīramātes kļūdas, ka nezināšanas dēl ļāvāt šai kļūdai palielināties. Kad atgūsiet līdzsvaru, parunājiet ar bērniem un lūdziet viņiem piedot savas kļūdas. Atcerieties: ja sāksiet bērnu dēļ paššaustīdamas sevi pazemot, bērni sadusmosies vēl vairāk. Bērns vēlas redzēt vecākus paaugstinātus, nevis pazemotus. Bērni daudz labāk saprot, ka dzīve ir mācību stunda, kuru apgūstot, visi kļūdās.

PĀRDOMAS jeb saruna ar savĀm DUSMĀM

Ja jums ir atklājusies gudrība, ko gūstam sarunās ar sevi, tad jūs vairs neteiksiet, ka jums tām nav laika. Katru brīvu brīsniņu veltīsiet tam, lai no jauna atklātu pasauli, to vērotu un par to priecātos. Jūs iemācīsieties būt iekšēji laimīgs.

Lai gan katra cilvēka dvēseles dzīve ir neatkārtojama, es pastāstīšu dažus konkrētus gadījumus, kas var noderēt visiem.

PIRMĀS PĀRDOMAS

Ieelpoju pirmo reizi, otro, ieklausos savās domās un jūtu sevī dusmas, ka nekas nav tā, kā es gribu. Domās iztēlojos, ka man ir darīšana ar cilvēku — draugu, kurš atnācis mani mācīt. Tiesa, es esmu pārsteigta par savu slikto domu, taču tā nav uzradusies nez no kurienes, tā nāk no manis. Es sāku ar to runāt un cenšos, lai mums netraucētu kāds cits.

Dusmas nekas neiznāk tā, kā es gribu — es jums piedodu, ka jūs esat manī ienākušas. Piedodiet man, ka uzņēmu jūs sevī, neatbrīvoju, bet audzēju lielākas un nesapratu, ka bezvārdu kaprīzes, histērijas, ietiepīga klusēšana, skali neizteikti sarūgtinājumi, asaru izprovocēti strīdi, vēlme, lai arī citi justu šādas ciešanas, un dusmas, ka citi negrib darīt to, ko es gribu un cik gribu, — tās visas ir dusmu izpausmes, ka nekas nav tā, kā es gribu.

Tā vietā, lai tiktu skaidrībā un jūs sāktu atbrīvot, es par labāku uzskatīju neredzēt un nedzirdēt to, kas mani tracina un sanikno. Paslēpusi dvēselē sarūgtinājumu, es gaidīju, lai mani beidzot pamanītu, un, rīdama dusmu asaras, visiem par spīti lāpīju slinkumu, kad šāda iespēja radās, jo gaidīju, kad nīstais ienaidnieks pazemosies un lūgs mani atnākt.

Piedodiet man, dusmas nekas neiznāk tā, kā es gribu, ka es negribēdama gāju ikdienas gaitās, jo man šķita, ka mana dzīve ir slikta un netaisna, bet citiem viss ir savādāk. Piedod, ka es novērtēju dzīves ārpusi, neapzinādamās, ka patiesās vērtības ir acīm slēptas, bet to manī ir vesela jūra. Ziniet, dusmas nekas neiznāk tā, kā es gribu, šo vērtību manī ir vesels okeāns, un, pratusi es uzreiz apjēgt sliktā labo pusi, mana laime būtu bezgalīga.

Mīļās dusmas nekas neiznāk tā, kā es gribu, piedodiet, ka jūs izaudzēju tik lielas, ka jums neatlika nekas cits, kā sākt mani iznīcināt, jo agrāk es neko neredzēju, nedzirdēju, nejutu un nesapratu, lai gan uzskatīju sevi par viszinošu.

Es piedodu sev, ka pa lāsei krāju sevī šīs lielās dusmas nekas neiznāk tā, kā es gribu un nespēju sev pateikt, ka šo lāšu, kuras es dēvēju par dusmām, sakrājies daudz lielāks trauks nekā viens kauss un citādi kā vien par dusmām tās nenosauksi.

Agrāk es tās dēvēju citos vārdos. Piedodiet, šobrīd es jums sameloju. Patiesību sakot, agrāk es tās nesaucu nekā, es savas dusmas noliedzu, jo trūkumus redzēju pārējos. Es mānīju sevi un citus un nesapratu, kāpēc neviens manī neredz labo. Es nebiju sliktāka par pārējiem. Es nepratu priecāties kopā ar citiem par vinu priekiem, jo to uzskatīju par vulgaritāti, lai gan man nebija iebildumu tikt pie treknāka kumosa. Tagad saprotu, ka tajā nebija nekā slikta, izņemot to, ka dvēselē es nožēloju nepadarīto.

Mīļo ķermeni! Piedod, ka visu savu mūžu darīju tev pāri ar savām dusmām, kad nekas nebija tā, kā es gribēju. Piedod, ka nepratu ar prieku izturēties pret šķēršļiem manā ceļā, jo neaptvēru, ka tie vienmēr par kaut ko brīdina. Tiesa, tos ieraugot, es jutu bailes, jo nezināju, ka tie ir tevis radīti, lai man palīdzētu. Es nepratu pareizi secināt un tāpēc tev, manu ķermeni, ar savu nožēlu nodarīju papildu ļaunumu.

Piedod, mīļo ķermeni, ka es neapzinājos: lai gan jebkura slimība ir manu dusmu rezultāts, tajā pašā laikā tā ir brīdinājums nākotnei, kas saka: ja neiemācīšos domāt pareizi, piesaistīšu sev vēl lielāku likstu. Tagad es zinu, ka jebkurš šķērslis ir mācību stunda, ka saistīta ar pagātni, tomēr ietekmē arī nākotni.

Mīļo ķermeni, pretēji manai vēlmei manī radusies vainas izjūta pret tevi un tāpēc gribas raudāt. Tagad es saprotu, ka asaras ir ķermenī visilgāk mitinājušās dusmas, kas vēlas tikt brīvībā. Saprotu arī to, ka ar asarām stresi uz laiku tiek ārā, bet ne jau tāpēc es kļūšu gudrāka un turpināšu sevī krāt tos pašus stresus. Man ir prieks, ka nu protu piedodot atbrīvot dusmas nekas nav tā, kā es gribu.

Būdama atvērts savienotājkanāls starp dievišķo enerģiju un slimo cilvēku, es visā dvēseles dedzībā iestarpinu sarunā mācības vārdus, un mēdz būt tā, ka pieņemšanu gaidošs apmeklētājs, kurš neko nezina, pēc tam stāsta, ka vinu it kā caurstrāvojuši karsti stari, galva kļuvusi milzīga, bet ķermenis zaudējis kontūras, kad mans netiešais sarunu biedrs paziņo: „Es paveicu visu, kas no manis ir atkarīgs. Esmu iztukšojusi sevi, darīdama labu citiem!“

„Bet kā jūs jūtaties šodien?“ es vaicāju un cenšos neiesmieties, uzlūkojot sabijušos pacienti, kura piepeši aptver, ka viņai vairs nav par ko žēloties. Viņai ir tik sārta un priecīga seja, ka pati sevi vairs nepazīst. No viņas aizgājis kas tāds, ka atvadoties viņa saka: „It kā šeit kaut ko būtu atstājusi…“

Ko jūs, tā taču tikai bija liela stresu nasta, ar kuru bijāt tā saradusi. Ja arī turpmāk sieviete spēs atrast laiku, lai tieši tapat atbrīvotu savas sliktās domas, tad citkārt pie manis vairs nenāks.

OTRĀS PĀRDOMAS

Jūs esat no rīta pamodies ar sāpošu galvu. Ja jūs kaut uz brīdi pievērstu uzmanību savām domām, tad saprastu, ka jūsos iemājojis aizvainojums bērns mani neciena. Tās taču ir bailes mani nemīl.

„Nu ja, mēs vakar sastrīdējāmies. Viņš visu dara, kā grib, tātad mani neciena.“ Saku viņai, viņas saprātam, vienlaikus kontaktējoties ar viņas garu: „Jūsos iemitinājies aizvainojums, ka bērns jūs nenovērtē. Būsim godīgi — tās ir dusmas, ka bērns mani nemīl, neciena, nerēķinās ar mani, neuzticas un neatveras man.“

Atbrīvosim dusmas sarunā.

Mīļās dusmas bērns mani nemīl, es piedodu jums, ka jūs esat iemājojušas manī. Zinu, ka jūs esat ieradušās man iemācīt saprast, ka bērns mani ciena un mīl, bet slēpj savas patiesās jūtas, jo pret mani jūtas vainīgs.

Piedodiet man, mīļās dusmas bērns mani nemīl, ka es ilgus gadus jūs audzēju un nesapratu, ka bērna vainas izjūta radās jau tolaik, kad manā priekšā bija grūta izvēle — vinu dzemdēt vai taisīt abortu. Atceros, ka es biju nepielūdzama pret aborta piekritējiem, lai gan patiesībā baidījos, ka, pārtraucot grūtniecību, man vairs nekad nebūs bērnu.

Es biju dusmīga, nelaimīga un nocietinājusies pret visu pasauli un cilvēkiem, un es vēlējos, kaut viss, kas bijis, nekad nebūtu noticis. Tas viss iemājojis bērnā kā vainas izjūta — jo viņš taču tik loti vēlējās nākt pasaulē caur mani tieši šajā grūtajā laikā. Bet es, būsim godīgi, viņu negribēju, tomēr baidījos palikt bez bērniem un no sāpēm.

Baidījos izrādīties nepilnvērtīga sieviete, ko vīrs vairs nemīlēs.

Es domāju tikai par sevi, zemapziņā izturēdamās pret bērnu kā pret līdzekli, kas garantē vīra mīlestību un nākamo bērnu piedzimšanu. Tur arī sākušās viņa bailes mani nemīl, viņa nepieciešamība būt paklausīgam un visu darīt tā, kā patīk vecākiem, jo tad viņu mīlēs. Viņa bailes pa daļai ir arī nāves bailes.

Mīļo bērniņ, es atdotu visu pasauli, kaut tikai tu nedomātu, ka reiz es vēlējos tavu nāvi. Es mīlu tevi, bet biju tik dumja un nezināju, ka, būdams vienu milimetru liels, tu jau esi pilnīgs un viszinošs. Mīļais bērns, es arī šobrīd vēl neprotu pareizi domāt — re, kā pirms brīža gribēju nopirkt tavu mīlestību par visām pasaules bagātībām, bet tev jau to nevajag. Tev mīlestībā nepieciešama brīvība. Cik grūti man to bija saprast. Mēs taču esam pieraduši uzskatīt ģimeni par savu īpašumu. Mīļais bērns, piedod manas kļūdas!

Zinu, ka viņa vainas izjūtu izraisījis arī tas, ka viņa nākšana pasaulē man nodarīja fiziskas ciešanas — man veica starpenes iegriezumu. Tolaik tā bija pieņemts, lai gan bērns nāca viegli un ātri. Es būtu varējusi ārstiem iebilst, ja būtu pratusi dzemdēt bez bailēm, bet es nemācēju. Es šaubos, ka dzemdes noslīdēšana ir tikai bērna dēļ, bet, tā kā to saista ar dzemdībām, arī man ar to ir kāds sakars.

Esmu ievērojusi, ka, klausoties šādās runās, bērns piktojas, bet, ka tās varētu viņu aizskart, — tas man pat prātā neienāca. Tikai tagad iešāvās galvā. Žēlīgais Dievs, es taču viņu nemitīgi vainoju notikušajā, bet viņš, pats to neapzinoties, šo vainu pievienoja jau esošajiem pārmetumiem. Viņš teica, ka negrib neko dzirdēt par tik briesmīgām lietām. Iespējams, viņš baidījās. Es pat neiedomājos, ka mani vārdi var viņu nobiedēt. Tā vien šķiet, ka muti vairs nedrīkstu vērt vaļā. Nē, tikai nedomāt… Re, atkal pašai savs teātris!

Mieru, tikai mieru! Man jāatzlstas pašai sev, ka es, vienīgi es varu un man arī ir jāizlabo savas kļūdas.

Bērns pret mani ir godīgāks nekā es pret vinu. Es viņu apvainoju, bet viņš neiebilda. Mani viņš nevainoja, ka es viņu nemīlu. Man šķita attaisnojoši, ka viņš domā tieši tā, bet tagad es zinu — viņam ir tiesības tā domāt, jo es taču viņu mīlu. No bailēm šajā sakarā uzklausīt apvainojumus man sajuka domas. Es nodarīju sāpes savam bērnam, bet viņš tikai cieta un novērsās sāņus, bet man tas nepatīk, jo modina vainas izjūtu.

Es vienmēr esmu gribējusi, lai cilvēki atklāti izteiktu savas domas, esmu pieprasījusi godīgumu gan darbos, gan jūtās, bet pati esmu izrādījusies slēptāka nekā citi. Es lepojos ar savu godīgumu, bet tā vietā, lai skali pateiktu slikto, sakožu zobus, vēlēdamās nosargāt mājas mieru. No citiem prasu to, ko pati neizdaru, jo kaunos savu vēlmju. Bērns juta skumjas, bet es viņu uzskatīju par ietiepīgu un noslēgtu. Viņš vairījās nodarīt man pāri, jo reiz, kad es loti smagi slimoju, bērni tā sabijās, ka es nomiršu, ka arī es nobijos un no bailēm izveseļojos, bet vēlāk to aizmirsu. Es bērnam nodarīju daudz lielākas sāpes ar savām lielā un stiprā tiesībām.

Mīļās dusmas bērns mani neciena, piedodiet, ka es jūs neatbrīvoju agrāk.

Es arvien neļāvu bērnam uzmest kūkumu, jo sevi cienošam cilvēkam jāturas taisni. Atkal meloju. Patiesībā es neciešu pazemošanos. Es nepamanīju, ka bērns sakumpst aiz vainas izjūtas, bet lejup vērstais skatiens neslēpj neko citu kā vien asaras, kas varētu pastāstīt: „Mammu, tu mani nemīli. Tu nemitīgi man nodari sāpes ar saviem pārmetumu pilnajiem vārdiem, nopūtām, uzsvērto durvju aiztaisīšanu un aprautajiem teikumiem. Ar to visu tu it kā liec saprast, ka ar tādu kā es nav jēgas cilvēciski runāt. Es nevaru visu izstāstīt, pats sevi nesaprotu, es tikai mācos. Bet, kolīdz kaut ko pasaku, tu apvainojies. Tiesa, tu mēģini izlikties, ka viss ir kārtībā, tomēr tu apvainojies. Tu uzskati, ka labi izproti citu cilvēku noskaņojumu un domas, bet, ka arī citi varētu nojaust tavas slēptās domas, to tu neatzīsti. Es negribu, lai manai mātei būtu slikti. Patiesību sakot, es rīkojos tāpat kā tu — mājas miera labad sataisu pārsteigtu ģīmi, tādējādi it kā sakot: mīļā, tu mani nepareizi saprati. Es neciešu melus. Kad zaglis zog lietu, tas, manuprāt, ir labāk, nekā slēpt jūtas vai saukt tās citos vārdos. Tad man kļūst pavisam slikti. Es mīlu tevi vairāk par visu pasaulē, bet tev vajadzīgi pierādījumi, kuru man nav.“

Mī|ās dusmas mans bērns mani neciena, jūs iemācījāt man saredzēt, ka mani aizvainojumi iemitinās bērnā, ko agrāk es nesapratu. Es jutos apvainota, kad uzzināju, ka bērns lūdz padomus citiem, baidīdamies pienākt pie manis. Es biju sarūgtināta un lēju asaras, kā to dara nelaimīgas mātes, kuras visu dara bērna labā, bet vinu labo atmaksā ar ļaunu. Tagad zinu, ka tās ir bijušas dusmu asaras. Es nosodīju mātes, kuras apmaiņā pret savām rūpēm no bērna pieprasa paklausību. Tagad es saprotu, ka pati rīkojos tāpat. Vainoju bērnu par neuzticēšanos, lai gan dvēselē jutu, ka pati esmu tā cēlonis, tomēr joprojām neesmu viņam lūgusi piedošanu. Uzskatīdama sevi par bezgrēcīgu, es dvēselē krāju nocietināšanos.

Mīļās dusmas bērns mani neciena, piedodiet, ka, jūs audzēdama, neapzinājos, ka manī radusies vēlēšanās, lai bērns atzītos vienalga kādā vainā, tādējādi sevi manā priekšā pazemojot.

Piedod, ka piedošanu uztvēru kā pazemojumu. Tagad es saprotu, kāpēc dažkārt cilvēki piedošanas vietā saka: „Labāk nomirt!“ Es neaptvēru, ka tā esmu es, kam cieņā jāpaklanās bērnam un jālūdz piedošana, ka viņš mani ir iemācījis saprast savas kļūdas. Man jau sen vajadzēja ieraudzīt sevi bērnā kā spogulī.

Manas bailes mani nemīl pāraugušas dusmās esmu zaudējusi to, ko gribu, — bērna mīlestību. Es piedodu sev, ka esmu uzņēmusi sevī šīs dusmas. Šobrīd jūtu, cik pretīga sev esmu, bet vēl sev piedodu! Man pienākas žagaru bunte.

I s tomēr esmu briesmīgs cilvēks, kaut gan no ārpuses tik mīlīga un jauka. Augstā debess, nu jau es sevi baru. No aizvainojumiem izaugušās dusmas kā vulkāns gāžas pāri vienalga kam, labi, ka tagad sekoju līdzi savām domām un saprotu, ka tās bija dusmas pašai pret sevi. Būtu kāds pagadījies pa rokai, noteikti būtu saskatījusi viņā apvainotāju — mēs taču parasti savas domas neanalizējam. Mīļās dusmas bērns mani nemīl, jūs redzat, cik daudz kļūdu esmu pieļāvusi un ka es šo to esmu sākusi saprast. Tagad jūs varat samazināties un aiziet no manis.

Mīļais ķermeni, piedod, ka ar dusmām bērns mani nemīl es tev daudz nodarīju pāri. Es biju saīgusi un agrāk nesapratu, ka tik ilgi, kamēr manī sēž dusmas, bērns nespēs pie manis pienākt brīvi un droši. Es viņam biju gluži kā ienaidnieks, kura ierocis ir dusmas. Ja viņš būtu bijis drošs un pienāktu pie manis, kā lai es dusmotos? Es nepratu atbrīvot dusmas, jo man bija vajadzīga šī mācību stunda.

Cik grūti man sev visā tajā atzīties! Protestē visa mana būtība. Jūtu, ka ķermenis gatavs apgāzties kā maiss un atmest ar roku. Cik labi būtu, ja kāds to izdarītu manā vietā, bet, mīļo ķermeni, es jūtu, ka tu domā citādi nekā mans muļķa prāts. Tā, nu jau es dusmojos uz savu prātu. Agrāk es savā neapmierinošajā skolas izglītībā sāktu vainot krievu valdību un grūtos laikus, bet tagad zinu, ka tu, mīļo ķermeni, nemitīgi man sniedzi garīgo izglītību, bet es pret to izturējos nenopietni, kā pret stundu apmeklējumiem skolā.

Mīļās dusmas, pateicos jums par mācību stundu!

TREŠĀS PĀRDOMAS

Jums sāp un laiku pa laikam pietūkst kājas. Mēdz būt tā, ka pieveicat lielus attālumus vai ņematies pa māju, ne bridi neapsēžoties, bet par kājām pat neatceraties. Toties citkārt paejaties mazu gabaliņu, un pēdas jau svilst, pirksti vienās varžacis. Nekādas loģikas!

Atgriezīsimies vakardienā un mēģināsim atcerēties, kā viss notika.

Jūs ejat, sirdi nesot dusmas nekas nav tā, kā es gribu. Piedosim tām.

Mīļās dusmas nekas nav tā, kā es gribu!

Nemitīgi jūs audzējot, es esmu sevī uzkrājusi neskaitāmus dusmu pilnus „kāpēc?“, neapjēdzot, ka tās ir dusmas. Kad es eju pa ceļu un man sāk sāpēt kājas, tad es nedomāju par agrākajām sliktajām domām un to sekām, bet īgni sāku meklēt vainīgos.

Kāpēc ceļš ir vienās vienīgās grambās? Kāpēc taisa tik šaurus apavus? Par to, ka visas kurpes, ko valkāju, laiku pa laikam berž kājas, es nedomāju, nerunājot nemaz par kaut kādiem secinājumiem. Pēcāk sevi rāju, ka nebraucu ar autobusu. Re, kā ļaudis mašīnās brauc, kas viņiem vainas! Bet pati aizmirstu, ka ari man ir mašīna, tikai es neriskēju dzīties pa biezi apdzīvotu vietu šaurajām ieliņām. Par to, ka pastaiga nāk par labu veselībai, es šobrīd nedomāju.

Es taču meklēju attaisnojumus savam sliktajam noskaņojumam. Atceros, ka ik reizi, kad gribu praktizēties auto vadīšanā, vīrs paņem mašīnu savām vajadzībām. Par to, ka viņa darīšanas var būt svarīgākas nekā manējās, es pat neiedomājos. Galvā man ir viena doma — vīram jāciena sieva. Bet par to, ka arī sievai jāciena vīrs, es nedomāju. Man šobrīd nekas cits nenāk prātā, kā vien slikts garastāvoklis.

Es taču daru labu, un mani mērķi ir cēli. Tik daudz esmu ieplānojusi šai dienai, turklāt viss ģimenes labā, lai gan tapāt ir skaidrs, ka visu nepagūšu. Vajadzētu padomāt, ka nav vērts bezjēdzīgi skraidīt apkārt, bet nē. Es gribu, lai viss būtu labi: ceļi līdzeni, kurpnieki taisītu tikai labus apavus, un visi, kam jāiemācās vadīt mašīnu, to varētu darīt, kolīdz vēlas. Man ir tik daudz labu vēlēšanos.

Atmiņā paliek notikumi, nevis domas, bet tās jau nav nozīmīgas, gandrīz nekas. Esmu to sapratusi tikai šobrīd, pateicoties jums, dusmas nekas nav tā, kā es gribu. Dedzinošo sāpju dēļ, kas piespieda mani sākt domāt, es varu atzīties, ka daudz labprātāk no rīta būtu palasījusi mīlestības romānu, bet vajadzēja kārtot darīšanas. Tās man ir loti svarīgas un, kad paveiktas, sagādā prieku, bet man labāk gribētos, lai tās atrisinātos pašas no sevis. Varētu jau visu uzticēt vīram un bērniem, bet es zinu, kas no tā iznāks. Viņiem nav ne gaumes, ne loģiskās domāšanas. Kā cilvēki var būt tik neapķērīgi!

Piedodiet, mani mīļie, es aiz sarūgtinājuma sāku jūs pazemot.

Es piktojos, kad vīrs pārnāk no darba noguris. Neciešu vārgus vīriešus. Lai kā mēģināju saprast, kas tas viņam par tik smagu darbu, tā arī nesapratu. Ārkārtīgi grūti runāt bez ironijas. Noklepojos, lai iztīrītu kaklu, un kļūstu pati sev pretīga melīgās runas dēļ. Kāpēc tieši nepateikt, ko domāju? Baidos strīda, lai gan īstenībā saprotu, ka būtu rīkojusies netaisni. Negribu nodarīt viņam sāpes, bet dvēselē novēršos. Vakaros, mazgājot kājas, arvien biežāk brīnos, kā tās piepampušas.

Es nezināju, ka gan balsenes slimības, gan kāju piepampšana rodas no vīram neizteiktiem pārmetumiem saimniecības jautājumos, kuri, manuprāt, ir viegli atrisināmi. Nu kā gan es steigā neapjēdzu, ka jumta remonts prasa daudz vairāk laika nekā zeķes salāpīšana. Neko teikt, patiešām labiņā — te drāžos kā uz ugunsgrēku, te tūļājos, bet trūkumus redzu pārējos.

Ērtu sporta apavu vietā es uzvilku augstpapēžu kurpes, jo gribēju labāk izskatīties. Gribu, lai mani cienītu. Es neapzinājos, ka bezjēdzīga skraidelēšana rodas aiz bailēm mani nemīl. Tagad šis kurpes berž laika apstākļu dēj, kuri, kā par spīti, vēršas pret mani. Kāpēc tieši šodien ir bezvējš, kāpēc šodien saule cepina pilnā sparā? Vakar nez kāpēc pūta vējš… Bet tas, ka vakar purpināju vējā pajukušās frizūras dēļ, šodien nez kāpēc piemirsies. Un, pat ja ienāk prātā, manuprāt, ne jau tāpēc, ka esmu īgņa. Es gribu, lai vakar būtu bijis saulains, bet šodien — vējains laiks.

Sevi uzskrūvēdama, es drīz it visā saskatīšu tikai slikto, tomēr par to es nedomāju. Un nu iztēlosimies, ka pie manis pienāk gudrs cilvēks un saka: „Kāpēc tu pati sev kaitē? Domā pareizi! Tavas dusmas uz saimnieciskajām problēmām nāk ārā no tevis burbuļiem — kā varžacis, lai tu vismaz nevērptu vēl lielāku visādu dusmu kamolu, kas saistītas ar iešanu. Ķermenis savu iespēju robežās tev palīdz situāciju risināt — dažas dienas neļaus tev staigāt noberzto kāju dēl Tas rada tev iespēju padomāt un secināt. Bet, ja tu uzvilksi citas kurpes un turpināsi krāt tās pašas dusmas, ķermenis tev palīdzēs tā, ka tu pagriezīsi kāju. Tad tev radīsies laiks padomāt.“

It kā izklausās saprātīgi, tomēr nekā tamlīdzīga agrāk man nav nācies dzirdēt. Kāpēc man tas nav mācīts? Kāpēc to savulaik nemācīja skolā? Pat dusmas sanāk. Vai tagad pie vecuma visu sākt no jauna? Kāda briesmīga netaisnība! Es vienmēr esmu teikusi, ka viss notiek ačgārni.

Mījās dusmas viss iznāk citādi, nekā es gribu! Piedodiet man, ka agrāk es nepratu, nespēju un negribēju domāt pareizi un izaudzēju jūs tik lielas, ka pasaulē saskatīju tikai slikto. Bet, pat ja redzu labo, tad manu dusmu dēl tas nekad nemēdz būt tik labs, kāds ir patiesībā. Tagad zinu, ka tas, kurš veras pasaulē patiesi tīrā bērna priekā, redz tās skaistumu.

Šādi domājot un spriežot, es nokļuvu mājās. Piepeši ievēroju — kājas nesāp, kurpes neberž un iepirkumu soma nevelk rokas. Pēc savām gaitām, iepirkumiem un no tā, ka vēl priekšā visa diena, esmu labā noskaņojumā.

Piepeši jūtu: agrāk es labprāt īgņojos, neapzināti provocējot situāciju, kurā uz kādu varētu izgāzt dusmas, bet šobrīd es tikpat labprāt uzautu kurpes un ar to pašu smago somu noietu to pašu ce|u. Es gribu pārliecināties, ka mana piedošana dusmām nekas nav tā, kā gribu ir realitāte. Manas kājas taču to pierāda. Un man ir patīkami — agrāk savās vēlmēs es biju agresīva, bet tagad agresivitāti nomainījis prieks.

To visu es stāstīju sievietei, kura klausījās, galvu nodūrusi. Kad beidzu, viņa pacēla acis. Skatiens iemirdzējās. Klusi, izjusti viņa noteica: „Paldies!“ Mani vārdi tā bija viņu aizrāvuši, ka viņa pat nemanīja, kurā brīdī no vakardienas mēs pārcēlāmies uz šodienu.

Ja ievērojāt, pārdomu gaitā jūs sajutāt vieglumu, brīvību un prieku. Tagad paņemiet, piemēram, avīzi un izlasiet kādu kritiku. Sekojiet savām domām un reakcijai. Jūs konstatēsiet, ka pret dzīvi izturaties daudz saprotošāk — mierīgāk un saprātīgāk. Jūs esat nostājušies uz patiesu dzīves vērtību izziņas ceļa. Pacentieties no šī ce|a nenomaldīties.

Katrs, kurš nolēmis kaut kur doties, pa ceļam var ļauties līdzīgām pārdomām.

PAR SAŅEMŠANU UN BEZPALĪDZĪBU

Ir svelmaina vasara. Staigājot ļaudīm pietūkst kājas, un viņi to skaidro ar karsto laiku un mazkustīgo dzīvesveidu. Roku un sejas pietūkums nav tik uzkrītošs. Kājas piepamst regulāri — rītos un vakaros.

Pampums — tā ir šķidruma kustības apstāšanās ķermenī. Pampums liecina, ka lieks un nederīgs šķidrums uzkrājas un grib kaut ko teikt, bet viņu nesaprot.

Jaundzimušo ķermenī ir 70% ūdens.

Pieaugušajiem — 62% ūdens.

Asinis satur 84% ūdens.

Cilvēka ķermenis ir vesels, kamēr emocijas un jūtas atrodas līdzsvarā. Pieaugot stresiem, organismā uzkrājas sārņi, un brīvi cirkulējošā šķidruma daudzums samazinās. Tas liecina par ķermeņa attīrīšanās spēju mazināšanos. Tā notiek novecošana. Noveco tas, kurš sevī uzņem stresus. Dažs jau bērnībā ir tā saguris, ka izskatās pēc vārga večuka.

Ūdens cirkulē asins un limfas sastāvā. Lai ķermenis dzīvotu un būtu vesels, asins un limfas sastāvam nevajadzētu būt īpaši mainīgam. Sārņu uzkrāšanās padara asinis un limfu biezākas. Papildu ūdens daudzums glābj cilvēku no nāves. Ūdens atšķaida sārņus, un nu atkal var krāt stresus — ūdens sārņu atšķaidīšanai atradīsies vienmēr. Tādējādi ķermenis saņem lieku slodzi un masu. Tas ir ķermeņa dotais signāls. Ķermenis dara zināmu, ka tam nepieciešama palīdzība.

Ja cilvēks nesaprot, ka stresi jāatbrīvo, lai sārņi varētu iznākt ārā, tad viņam pienākas bargāka mācību stunda. Sārņiem palielinoties, tie sablīvējas un veido receklainas piciņas asinīs un limfā.

Tās, kas atrodas asinīs, sauc par trombiem. Kas ir limfmezglu palielināšanās, zinām katrs no savas pieredzes.

Kad trombs aizsprosto asinsvadu, audi netiek pabaroti un atmirst. Tas ir bīstami dzīvībai.

Kad aizsprostojas limfvadi, šūnu darbības procesu pārpalikumi nespēj no ķermeņa iznākt ārā, bet uzkrājas limfvados un limfmezglos, kas palielinādamies un sāpēdami signalizē, ka nepieciešams atbrīvot dusmas. Šis signāls liecina, ka vēl var palīdzēt.

Asinis baro, limfa attīra. Abas ir dzīvībai būtiskas.

Asinis simbolizē sievieti.

Limfa simbolizē virieti.

Veselība simbolizē mīlestību.

Mūsdienu cilvēks par mīlestību uzskata materiālās vērtības un krāj sevī dusmas, jo bagātība nespēj aizpildīt dvēselē neesošo mīlestību. Būtu cilvēkam pietiekami daudz materiālo labumu, viņš nejustu stresus. Diemžēl apetīte rodas ēdot, un cilvēka alkatību nekādi nepabarot. Lai no tā izvairītos, jāatbrīvo sava alkatība.

Dzīves materiālo pusi nodrošina vīrietis. Pats par sevi vīrietis sasniegtu daudz vairāk, bijis viņam gribasspēks. Vīriešu gribasspēks, kas ir arī dzīves jēga — mīlestība, atrodas sievietes sirdī.

Lai gan Dieva radīta ka devējpuse, mūsdienu sieviete arvien vairāk vēlas saņemt.

Dzīves loģiskais aplis noslēdzas.

Pietūkums liecina par limfas saslimšanu. Tā iemesls ir sievietes dusmas uz vīrieša bezpalīdzību. Šī situācija ir daudz nopietnāka un bīstamāka, nekā var šķist pirmajā brīdī. Mēs esam cilvēces dala un nesam sevī arī cilvēces stresus. Sieviešu dzimuma dusmas uz vīriešu dzimuma bezpalīdzību sākotni rod ekonomikas sfērā. Arī tā iznīdē vīriešu seksualitāti. Tas notiek, sievai nomācot, izsmejot vīru un viņa prāta spējas, kā arī citādi pazemojot. Galu galā cieš vīrs, vēl vairāk cieš sieva, bet visvairāk — bērns.

Pampumi parasti rodas kājās, kas liecina par pārmēra dusmām vīrieša saimniecisko un dzimuma trūkumu, nepilnību dēļ. Ja sieva seksu un mīlestību uztver kā kaut ko atšķirīgu un sāk dusmoties, ka vīrs ir tāds nejēga, ka pat mīlēt neprot, viņai pietūkst seja un rokas. Ja to sāk vīram pārmest, pietūkst ķermenis. Visapkārt vieni vienīgi pārspīlējumi, bet pati arvien vairāk piepampst.

Sievietes! Kad jūs sāksiet atbrīvot šo stresu, sapratīsiet, kā esat savažojušas vīru, liekot noņemties ar sīkumiem lielu vīriešu darbu vietā, bet pēc tam vēl viņu kritizējat. Nav nekāda labuma, ja vēlāk viņu mātišķi mierināt, noglaudot galvu, un, lai izvairītos no turpmākiem apvainojumiem, iekožat mēlē. Noslēpjot dvēselē sarūgtinājumus, jūs vēl vairāk sasaistāt vīru.

Ar savām sliktajām domām sieva provocē vīra pieaugošās neveiksmes un pēc katras nākamās kļūmes nodomā: „Ak kungs, kādi lempji ir šie vīrieši!“ Sieva izposta vīra pārliecību par sevi, viņš vairs neprot sākt neko būtisku, bet pa to laiku sievietes nicinājums pieaug. Viņa identificē vīru ar visiem vīriešu dzimuma pārstāvjiem un vakarā, ņemdamās pa māju, pārvarot sāpes pietūkušo kāju locītavās, nopurpina uz vīru:„Kas tev nekaiš, tu esi vesels. Es arī paskraidītu — darbs jau nenogurdina, bet es esmu slima. “

Pavērojiet vecos cilvēkus — vīriešus un sievietes, kas staigā apkārt, nemitīgi lādēdami dzīvi un apstākļus. Viņi lamā arī sevi un savas slimās kājas, nesaprazdami, ka dusmojoties tikai palielina sāpes slimajā vietā. Tiem visiem ir krasi izteikts, slimīgs kāju pietūkums.

Ja jauns vīrietis sāk sevi zākāt par bezpalīdzību un tādējādi sieviešu dzimuma dusmām uz vīriešu nevarību, kas viņā jau ir no mātes, pievieno savas dusmas par paša bezpalīdzību, jo nav paveicis to, kas no viņa gaidīts, tad šim vīrietim pietūkumi nemaz nepagūst rasties. It sevišķi, ja viņš sevi zākā pēdējiem vārdiem. Viņam tūlīt sākas limfvadu vēzis. Jo tas, kurš dusmojas uz sevi, vēl sev sliktu. Jauna vīrieša sevis nicinājums paša nevarības dēl iedarbojas tieši tāpat.

Bet cilvēks, kas augstprātīgā nicinājumā izturas pret vīriešu muļķību un profesionālo bezpalīdzību, nopelna hronisku limfmezglu palielinājumu galvas un kakla apvidū. It

īpaši, ja viņš jūt, ka pašu nepietiekami novērtē vai viņa ģenialitāte palikusi nepamanīta.

Pietūkumi vairāk raksturīgi sieviešu dzimumam. Vīrieši nespēj ilgi sevī turēt savas jūtas. Pirms divdesmit gadiem kāds cienījams profesors loti ievērojamā vecumā un ar lielu praktiskā darba pieredzi man teica: „Es zinu daudz visādu gudrību, bet es nezinu, kāpēc sievietēm bez iemesla sāp galva un pampst kājas. Ja jūs, cienītā kolēģe, reiz to noskaidrosiet, pastāstīsiet arī man.“ Tagad es viņam to varētu pasacīt, bet viņa vairs nav dzīvajos.

Analogi ir asinsvadu slimību cēloņi.

Artērijas simboliski saistāmas ar sievieti.

Vēnas simboliski saistāmas ar vīrieti.

Artērijas biežāk sāp vīriešiem, vēnas — sievietēm.

Ja vīrietis piktojas, ka sievietes nemitīgi bāž degunu ekonomikā, lai gan neko nezina, bet tikai pavēl, izrīko, traucē un visu sajauc, tad sievietes viņam rūpes sagādās arī turpmāk. Jo kā lai citādi viņš uz sievietēm dusmotos? Šāds vīrietis nopelna artēriju slimības. Un, ja viņš vēl sāk sevi rāt par muļķību, bailīgumu un nevarību, tiek pie gangrēnas.

Ja vīrietis patiesi uzskata par savu pienākumu vadīt dzīves saimniecisko pusi, bet nemāk atbrīvot bailes un nepārtraukti uztraucas ģimenes budžeta dēl, viņam paplašināsies vēnas. Ja vīrieti pārņem kareivīga vēlme sagraut, nokārtot darīšanas, uzsitot dūri uz galda, demonstrēt savu vīrieša būtību un nolikt sievietes pie vietas, viņa āda pārklājas ar čūlām.

Trofiskā čūla — tā ir it kā dusmu rezervuāra notekcaurule. Caur ādas čūlām izplūst iznīcinošas dusmas, kas apdraud dzīvību. Ja dusmas neatbrīvo, čūla nesavelkas. Pārejot uz augu valsts uzturu, tā apārstējama uz laiku. Bet, ja cilvēks neiemācīsies pareizi attiekties pret saimnieciskiem jautājumiem, dusmas apsteigs jebkuru augu valsts diētu.

Sievietei, kas krāj sevī dusmas izraisošas saimnieciskās problēmas, arī sākas vēnu paplašināšanās. Ja vina vēl dusmojas uz vīra vai vīriešu ekonomiskajām problēmām, viņai rodas vēnu iekaisums Ja sieviete pareizi nesecinās un problēma paplašināsies, viņai sāksies dzijo vēnu iekaisums. Jo lielākas dusmas, jo spēcīgāks iekaisums.

Ja sieviete ekonomisku problēmu dēl patiesi dusmojas už sevi un sieviešu dzimumu, viņai rodas artēriju iekaisums. Gangrēna sievietēm mēdz būt reti, jo par vainīgajiem ekonomiskajās problēmās vina neuzskata sevi, bet vīriešus. Mūsdienu sieviete vēlas vadīt vīriešus un ekonomiku. Sieviete, kas ieņem ievērojamu amatu ekonomikas sfērā, vienmēr izraisa padoto dusmas. Tā ir zemapziņas reakcija uz dabas likumu pārkāpumu. Ja viņas pakļautie neiemācās pareizi domāt, viņiem rodas artēriju slimības.

Piedodiet savām dusmām, kas saistītas ar ekonomiskajām problēmām. Tās ir atnākušas jums iemācīt, ka tikai mīlestība un dvēseles miers sniegs jums vēlēšanās piepildījumu. Dusmas — nekad.

Ja sieviete sāks patiesi, no visas sirds lūgt piedošanu savām uzkrātajām dusmām par vīriešu bezpalīdzību, vina jutīs, ka viegla durstīšana, kas sāksies kājās un kas būtībā ir enerģijas kustība, viļņiem paceļas augšup līdz pašam galvvidum. Sākas sirdsklauves. Nieru paātrināta darbība izraisa biežāku urinēšanu. Pēc tam tāds pats vilnis pacelsies augšup pa kauliem. Kauliem kļūst sāpīgi. Tā virzās pretī brīvībai dusmas uz vīriešu dzimuma bezpalīdzību.

Ja vīrietis sāks lūgt piedošanu savām dusmām uz sieviešu dzimuma saimniecisko nevarību, ķermenis viņam atbildēs ar artēriju pulsāciju visā ķermenī. Siltuma un viegluma sajūta ir atbrīvošanās zīme.

Apvainot otru cilvēku nevarībā var tikai iedzīvoties kārais. Devīgam tas pat prātā neienāks.

Bet, ja iedzīvoties kārais nedomā par savām kļūdām, vinā iedzīvošanās alku dēļ rodas neizskaidrojama vainas izjūta. Vainas izjūta un apvainojumi, kas iemājojuši sirdī, izraisa asinsapgādes palēnināšanos un stresam atbilstīga apvidus pietūkumu.

Iedzīvošanās kāre ir viltīgs stress. Kaut gan kopš neatminamiem laikiem to uzskata par cilvēku apkaunojošu īpašību, tā savu liekulīgo būtību padarījusi sarežģītāku, lai mēs tās būtību apgūtu paši priekš sevis. Tiecība to slēpt un noliegt situāciju sarežģī. Pat visvienkāršākais cilvēks var sev teikt pašattaisnojoties: „Vai gan man nebūtu tiesību saņemt šo mazumiņu, re, pārējiem visa kā gana.“ Bet, ja viņš neprot vispirms dot, tad arī neko nesaņems. Saņemšanas un atdošanas lielums ir nosacīti jēdzieni, bet došanai vienmēr jāiet pa priekšu ņemšanai. Tādējādi cilvēks pirmām kārtām kļūst garīgi bagātāks un tikai pēc tam — arī materiāli.

Katrs cilvēks citos redz pats sevi. Jo lielāki paša trūkumi, jo vairāk krīt acīs otra cilvēka negativitāte. Līdzīgā cilvēkā nepilnības nepamana vai redz samazinātas, jo pret līdzīgo izturas ar izpratni.

Noziedznieks nesteigsies apvainot citu noziedznieku.

Labvēlis centīsies nomazgāt baltu citu labvēli, pat ja pirmais sevi nosmērējis jaušamā negodīgumā.

Atbrīvojiet jebkuru sliktu domu par otru cilvēku — tā attiecas uz jums. Atbrīvojiet arī nevēlēšanos redzēt ļauno, kas slēpjas šķietami labā ēnā. Dzīvojot ārēji labvēlīgā vidē, jābūt neprātim, lai nejustu neredzamās spriedzes palielināšanos līdz sprādzienbīstamam stāvoklim. Vai šis sprādziens parādīsies kā audzējs ķermeņa ārpusē vai ķermeni sagraus, tas atkarīgs no uzkrāto dusmu niansēm.

Ja uz āru laužas tamlīdzīgs plašu ļaužu masu nomākts protests, tas, līdzīgi čūlai uz Zemes sejas, izpaužas kā dabas kataklizma vai karadarbības perēklis, kas nebeidzas, kamēr nav atbrīvotas dusmas. Ar saskatāmu ļaunumu nesarod. Ar redzamu labo sarod tik tālu, ka par ļauno pilnībā aizmirst. Bet, ja kāds vai kaut kas nolemj izlauzties brīvībā, tas ir gluži kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Tas pats notiek pretējā gadījumā, kad cilvēkam uzbrūk, lai iedzīvotos, bet viņš mirkšķina acis kā naivs bērns, kurš pat neiedomājas par briesmām, jo gozējas redzami labā staros. Viss jāskata tā veselumā.

Kauli simboliski nozīmē vīrieti.

Mīkstie audi — sievieti.

Akna, liesa un kaulu smadzenes ir asinsrades orgāni. Daba radījusi kaulus, piepildot tos no iekšpuses, lai droši aizsargātu tajos esošās kaulu smadzenes, kas izstrādā asinis, kuras baro ķermeni. Aknas un liesu pasargā ribas. Tāpat arī vīrietis radīts, lai pasargātu mīlestību. Viņš radīts pasargāt sievieti.

Kad vīrietis ir sadusmots, niknums lauž vīrieša kaulus un atstāj sievieti neaizsargātu.

Sievietes vēlēšanās valdīt pār vīrieti pātago asinsradi, un, jo spēcīgāka vēlme valdīt, jo smagāka asinsrades orgānu kaite.

Pārmēra sarkano asinsķermenīšu palielināšanās liecina par naidīgu mātes un sievas uzbrukumu vīriešiem.

Pārmēra balto asinsķermenīšu palielināšanās liecina par naidpilnu mātes un sievas pakļaušanos vīriešiem, kas pārgājuši pretuzbrukumā. Lai gan asinis simboliski ir sieviete, tām ir divas nozīmīgas daļas — asins sievišķo pusi pārstāv sarkanie asinsķermenīši, bet vīrišķo — baltie asinsķermenīši. Sīkāk par asinīm nestāstīšu, jo par asins slimību ārstēšanu varētu uzrakstīt atsevišķu grāmatu.

Mazasinība piemeklē to, kas savu uzturētāju uzskata par sliktu. Ja sieva savu vīru uzskata par sliktu ģimenes apgādnieku, bērnam rodas mazasinība. Ja sieviete audzina bērnu viena pati, bez vīra un dzīvi, kas viņu uztur, sauc par sliktu, viņas bērns noteikti sirgs ar mazasinību. Bērna asinssastāvs pasliktinās, ja māte sevi uzskata par bezpalīdzīgu un nesaprātīgu būtni un šajā sakarā nomoka bērnu ar pārmetumiem.

Atkārtoju vēlreiz: tipiski un raksturīgi iedzīvošanās kāres tirdītiem cilvēkiem ir tas, ka viņi vaino citus bezpalīdzībā. Pats loti grib saņemt, otram neko nedod, toties apvaino.

Bailes mani nemīl ir galvenās cilvēces bailes, jo tās tiecas pretī iegūšanai, saņemšanai. Ko gan ļaudis vēlas dabūt? Joprojām to pašu, bez kā neviens nekur un nekad nav varējis dzīvot, — mīlestību.

Iedzīvošanās kāres pārņemtais neredz cilvēciskās esamības pamatnepieciešamību — dot. Bailes mana mīlestība nav vajadzīga, to nepieņem ir vislielākās bailes, bet alkatīgs cilvēks tās izjūt, tikai zaudējis bagātību. Kā likums, tad beidzot viņš atklāj sev patieso vērtību — otru cilvēku.

Bailes mana mīlestība nav vajadzīga ir devēju stress. Neviens nemēdz būt tikai devējs vai tikai ņēmējs. Bet, ja jūs ļausiet iedzīvošanās kārei pieaugt, tā iegūs pār jums tādu varu, ka jūs neredzēsiet neko citu kā vien naudu un to, ko par naudu var nopirkt. Jūs pat varat justies laimīgs, jo esat atdevis savu mīlestību naudai, tomēr jebkurā pārmērībā labais pārvēršas par slikto.

Ja šobrīd padomāsiet par sevi un jutīsiet, ka jūsos iemājojušas abas bailes, tas nozīmē, ka jūsu iedzīvošanās kāre un devīgums savstarpēji sacenšas vai cīnās. Kura no tām šobrīd guvusi virsroku, to nosaka arī bailes, ko jūs jūtat.

Virspusēji uzlūkojot, došanu un ņemšanu var pat neatšķirt. Ja jūs atdodat vai dāvināt, bet pretī gaidāt pateicību vai sekojat līdzi, kā ar jūsu dāvanu rīkojas, un saucat pie kartības, ja nedara tā, kā, jūsuprāt, vajadzētu, arī tā ir iedzīvošanās kāre. Jūs taču devāt tāpēc, lai jūs mīlētu, cienītu, pievērstu jums uzmanību. Jūs vēlaties dot arvien vairāk un vairāk, bet, lai vairāk dotu, vairāk jāsaņem. Jūs dusmojaties uz to, kurš nedod, neļauj, aizliedz, kas šķiet šķērslis jūsu plānu īstenošanā.

Turklāt vēlēšanās iegūt mīlestību var novest pie tā, ka cilvēks iekāro svešu īpašumu. Kurš iekrīt, tas ir zaglis, kurš neiekrīt, tas ir godīgs cilvēks. Taču cilvēka gars redz un zina visu, arī domas, un to izsaka caur ķermeni. Tautā saka: „Dievs visu redz un soda.“ Grēcīgā cilvēce it visā saskata atmaksas izpausmes.

Iedzīvošanās kāre padara cilvēku skopu un alkatīgu. Nepieciešamība izkalpoties mīlestību liek izbazūnēt sakrāto labestību. Ķermenis mēģina iemācīt līdzsvarotību. Ja jūs atzīstat, ka jūsu problēmas izraisījusi iedzīvošanās kāre un balles, un pēc tam jūs lūdzat tām piedošanu, ka tik ilgi turējāt tās gūstā un nespējāt saprast, ko tās grib jums iemācīt, tad tās varēs sākt no jums doties projām. Ja katru reizi ar tām parunāsiet un lūgsiet piedošanu ķermenim par saviem maldiem, tad pienāks diena, kad ap sirdi kļūs viegli. Tad konstatēsiet, ka, lai cik dīvaini tas šķistu, nav nekā peļama, ja jūs dodat pavisam maz vai nedodat neko. Rožu klēpja vietā uzdāvināt jauku puķīšu pušķi, bet dāvanas vietā — buču no visas sirds. Un nebūs ne vismazāko sirdsapziņas ēdu, tāpat kā nebūs zaudējuma izjūtas. Jūs jutīsiet, ka cilvēkiem jūsu sabiedrībā kļūst labi.

Pārrēķins došanā un ņemšanā notiek it visā, arī darbā, ģimenes attiecībās utt. Kas mīl darbu un tam nododas, tas darbā gūst atdevi. Bet kas par darbu prasa lielāku algu nekā pelnīts, tas alkatības dēļ nolemj savu dvēseli ciešanām. Dusmas uz šķēršļiem, kas gadījušies ceļā uz bagātību, izraisa ķermeņa lejasdaļas slimības.

Kas aizmirst, ka nevis mēs esam radīti naudai, bet nauda ir radīta mums, tas pret darbu izturas kā pret iedzīvošanās līdzekli un ir spiests ciest.

Šobrīd man gribētos vērsties pie laulātajiem, kas domā pāršķiršanos, bet vēl to nav izdarījuši. Iztēlojieties, ka jums tūlīt nāksies šķirties. Kādas izjūtas jūs pārņem? Ja dvēselē jūtat pārmēra sāpes, ka vairs nevarēsiet mīlēt savu laulāto draugu, jo agri vai vēlu viņš piederēs citam cilvēkam, tad jūs joprojām esat devējs. Palaidiet brīvībā savas bailes — tad izzudīs dusmas un ģimene tiks saglabāta, jo jūsos atkal ir modusies mīlestība. Tad viss, ko dosiet, vispirms nāks ar mīlestību, kas padara vērtīgu jebkuru devēja sniegto dāvanu.

Laime laulībā nav atkarīga no tā, kādā vecumā vai kuro reizi tā tiek noslēgta. Ja ģimeni rada, lai padarītu laimīgu otru vai viņam palīdzētu, tad būs arī laime. Bet, ja cilvēks precas, lai otrs viņam palīdzētu, tad tas, kurš cer iedzīvoties, zaudēs tieši to, ko gribēja dabūt. Kas cer saņemt mīlestību, to zaudē. Kas cer iegūt atbalstu, to zaudē. Kas cer tikt pie naudas, to zaudē. Kas cer dabūt visu uzreiz, paliek bez kā.

Cits cer kļūt vesels. Tomēr nekas nespēj cilvēkam sniegt veselību, izņemot viņu pašu. Cilvēka veselība ir viņa garīguma mērs.

Ieņemot bērnus, vecāki sapņo, ka tie izaugs par kārtīgiem cilvēkiem, taču piemirst, ka ir par maz tikai dāvāt dzīvību.

Mīlestības došana ir dzīves pamats. Jādod nemitīgi, tad nemitīgi būs arī ko saņemt.

Bet mūsdienu kārtīgie vecāki to nezina, pieņemot, ka dod tikai materiālā ziņā, un nekādi nespēj saprast, kālab bērni sāk postīt visu, ko viņi ar tādām pūlēm radījuši. Vecāki krāj naudu — bērni to palaiž pa vējam. Vecāki nopērk automašīnu — bērni to sasit avārijā.

Labie vecāki ir aizmirsuši, kā paši savulaik tiecās pēc vecāku mīlestības un glāstiem, bet, ja mīlestībā tika apdalīti, sāka protestēt visā pret visu. Protests pāraug pretrunu garā. Bērns nepriecājas par automašīnu, bet, gluži pretēji, grib to iznicināt, jo redz, ka vecākiem tā ir visvērtīgākā dārglieta. Doma taču pārvēršas darbos un, kļuvusi par īstenību, pārvēršas lūžņos. Labi, ja vēl bērns nesasitas līdz nāvei. Ja pie cietušā bērna gultas vecāki izprastu savu kļūdu, tad iedzīvošanās kāres mācību stunda būtu apgūta. Toties, ja vini bērnā redz vienīgi avārijas vaininieku un apraud savu mašīnu, mācību stunda turpinās. Materiālie zaudējumi liek atjaunot zaudēto. Iedzīvošanās kāre piespiež arvien vairāk un vairāk steigties. Steidzīgs cilvēks nekad neko nedara pamatīgi un nejūtas apmierināts. Viņš nevis redz citu cilvēku darbus, bet — kas to dēl iegūts. Skaudība var likt sajukt prātā. Mocīdamies savās sāpēs, šis cilvēks aplej ar dubļiem citus, katrā solī kādu kritizē un visā saskata svešu labumu. Es strādāju daudz z>airāk, bet to vien dabūju, kā slimību — sarūgtinājumā vecumdienās secina daži cilvēki. Viņš nepamana, ka cits strādāja ar prieku, bet viņš — aiz dusmām. Cits centās visiem spēkiem, viņš — acu apmānīšanai.

Dot mīlestību un dot mīlestībā ir laime, saņemt mīlestību un saņemt bez mīlestības — nelaime.

Arī slavaskāre ir iedzīvošanās kāres izpausme. Tās iedarbību pazīst un saprot tikai tie, kas no slavas cietuši. Ko iepriekšējā dzīvē slava pazudinājusi, tas pret popularitāti izturas piesardzīgi. Viņš slavas dēl nekrīt eiforijā, un viņa vērtību sistēmā tā ieņem pieticīgu vietu.

Katram cilvēkam nepieciešama uzmanība, bet, ja šī nepieciešamība kļūst pārmēra, tā var nogalināt. Piemēram, piepeša nāve, sapulcējoties plašām tautas masām, var iestāties aiz citos apstākļos nepiepildītas vēlēšanās izrādīties uzmanības centrā, ko nu sasniedz nomirstot.

Jo vairāk slavas, jo lielākas bailes to zaudēt. Slavenības parasti ņem pie sirds jebkuru viņiem adresētu vārdu. Tā kritikas dēl ievērojamam cilvēkam var sākties dziļa depresija, bet pusaudzis — vienaudžu elks — var pacelt pret apvainotāju smagu dūri un aptraipīt savu vārdu ar noziegumu.

Ja slava nemitīgi nepieaug, cilvēks jūtas neapmierināts ar sevi un citiem. Dieva doti ģēniji neinteresējas par citu viedokli, viņi iet uz darbu un galva tiem ir uz pleciem, tāpēc arī vinu daiļrade ir brīva un mūžīga. Savukārt tie, kas nes slavas nastu, neuzdrošinās no tās atbrīvoties, jo tas nozīmē gluži vai zaudēt visu. Par sava darba vērtību viņi nav pārliecināti. Atbrīvojiet slavaskāri piedodot, apzinieties tās būtību, un jūs jutīsiet brīvību. Jūsu darbu vainagos slava, bet jūs pats izrausieties no pielūdzēju loka.

Kaut gan iepriekšējā grāmatā par to jau rakstīju, man joprojām vaicā: „Kāpēc ekstrasensi cits ar citu nesatiek?“ Nu taču jau tā paša iemesla dēļ, kāpēc cilvēki vispār nesatiek. Jo vēlas padarīt otru cilvēku sev līdzīgu, bet vēl vairāk tāpēc, ka vēlas būt labāki par citiem. Diemžēl dzīve ir viens vienīgs strīdiņš. Lai kā mēs dēvētu to pātagu, kas liek mums iesaistīties cīniņā, — par slavaskāri vai bailēm mani nemīl, būtība ir viena un tā pati — iedzīvošanās kāre, no kuras izaug skaudība. Ir kāds loti trāpīgs bērnu teiciens, ar kuru aptur apvainotāju: „Kas uz citu apsaukājas, tas pats tāds ir.“

Civilizācijas problēma — iedzīvošanās kāre — nodara sāpes. Būdama jūsos maza vai liela, tā turpinās augt, ja jūs to neatbrīvosiet. Sāciet ar to runāt. Tā pie jums atnākusi iemācīt, kā kļūt par devēju, bet jūs to neesat iemācījušies. Lūdziet tai piedošanu par saviem maldiem. Lūdziet piedošanu ķermenim pāršāvām kļūdām.

Viena no iedzīvošanās kāres izpausmes formām ir neprāts ticībā. Kādā ticībā? Vienalga, kādā. Kad cilvēkam aptumšojas prāts, vienīgais, kas ļauj nesajukt pavisam, ir atklāta ticība Dievam. Pārējie dievi agri vai vēlu lielākā vai mazākā mērā liek jukt prātā. Ja cilvēks grib pārspēt citus un uzskata, ka to var izdarīt ar naudu, vinu tirdīs naudas kāre. Ja cilvēks savu pārākumu vēlas apliecināt caur varu, viņu trenks varaskāre, kuras ārējā puse ir politika. Vai politiķis paliek reālo šīszemes iespēju rāmjos vai vēlas pakļaut pasauli, tas atkarīgs no tā, vai viņa darbi rit līdzsvaroti, ieklausoties sirdsbalsī, vai viņš lidinās mākoņos, uzskatīdams sevi par Dieva vēstnesi uz Zemes, līdz kādā reizē lauzīs sev kaklu.

Ja cilvēkam nav ekonomista spēju un runas dotumu, viņš dodas uz reliģisku sektu, kur nemitīgi tiek uzsvērts: ja tu esi ar mums, tu esi labāks par citiem. Ja iedzīvošanās kāre — vēlme pacelties pāri citiem — nav pārāk spēcīga, cilvēks apmierinās ar savu dogmu un sektu un priecājas, ka visi viņa sektas locekli ir labāki par pārējiem. Ja mājinieki nepieder pie šīs sektas, viņš sāk tos nicināt un augstprātīgi pret tiem izturēties. Viņš nespēj samierināties, ka viņu neciena, un pieprasa, lai apkārtējie mainītos. Ja viņa vēlme valdīt pāraug vēlmē būt pārākam par visiem, tad viņš piešķir sev tiesības runāt Dieva vārdā. Jebkurā pasaules malā psihiatrisko slimnīcu pacientu vidū var sastapt napoleonus un hitlerus — šos cilvēku dievus, kas ir bīstami sabiedrībai, jo ir pārņemti ar nerimtīgu ideju labot pasauli. Līdz šādam stāvoklim viņus novedusi iedzīvošanās kāre. Kas ignorē savu pieaugošo iedzīvošanās kāri, kas to nesavalda, tas, pašam nemanot, nokļūst līdzīgā krīzē. Tādā gadījumā viņam būs grūti palīdzēt, jo viņš nekontrolē savas domas. Šo dvēseles satraukumu ir izraisījušas bailes mani nemīl, kas nepavisam nevēlas, lai mēs sajuktu prātā, bet grib mums iemācīt būt drosmīgiem, gudriem un stipriem, taču šo mācību mēs noraidām.

Lai gan no dzīves atrautas idejas var būt skaistas, tomēr, ja tās jāīsteno citiem cilvēkiem, ideju autors ir uz aplama ceļa. Ģeniāla personība, kas apzinās, cik neprātīga pasaulei

liekas vina ideja, lai gan pats to uztver kā realitāti, pats īstenos dzīvē savu ideju, un tā jau arī ir ģenialitāte. Uz šādām personībām dibinās pasaules attīstība.

Bet tiem, kas dzird balsis un pavēles, aizliegumus un atriebības draudus, es teikšu, lūk, ko.

Paturiet prātā, mani mīļie, ka Dievs nepavēl, neaizliedz un nedraud. Dievs ir kā labs tēvs, kurš sniedz dēlam iespēju mācīties un brīvību pareizi izmantot šo iespēju. Bet, ja dēls grib mācīties no savām sāpēm, tēvs viņam neliedz arī šādu iespēju. Ja jums galvā ir sliktas domas, jūs esat gluži kā slikts dēls, kas piesaista tā dēvētos tumšos spēkus, ko līdz šim nereti dēvē par velnu. Ikdienas dzīves līmenī tie ir līdzīgi sliktiem draugiem, kam vājš cilvēks pakļaujas un cer iemantot ietekmes spēku ar muļķīgu rīcību, lai gan no viņiem baidās. Stiprs cilvēks nepielabina sliktus draugus.

Dzīves neredzamās puses sliktie draugi vairāk vai mazāk pakļauj jūs tam pašam pārbaudījumam. Pretojieties viņiem vārdos! Sakiet, ka saprotat savu kļūdu un ka labosieties, atbrīvojoties no sliktām domām. Atbrīvojiet arī bailes no visu veidu neizskaidrojamiem spēkiem un bailes Dievs mani nemīl. Tad pasakiet tam, kas jums traucē, lai vairs to nedara, jo nu jūs esat gudrāks, drošāks un stiprāks, kā arī ziniet, ka cilvēkam ar tīru dvēseli neredzamais nevar kaitēt. Pateicieties katram kārdinātājam, jo ar viņa palīdzību jūs uzzinājāt par sevī uzkrāto negatīvo enerģiju. Citādi jūs būtu palicis neziņā. Un neuzskatiet viņus par akliem un dumjiem. Tāpat kā viņi saredzēja slikto jūsu būtībā, kas kā magnēts viņus piesaistīja, tāpat viņi saredzēs darbu, ko paveicāt, un pārmaiņas domāšanā. Par dieviem viņi sevi dēvēs tik ilgi, kamēr jūs sevī neapvaldīsiet tukšu godkāri, slavaskari, tieksmi pēc varas, iedzīvošanās kāri u. t. jpr.

NOMĀKTĪBA CILVĒKU DEL

Ja mēs mācētu atbrīvoties cilvēku neizpratnes radītās nomāktības dēļ, ja izprastu tās nozīmi, tad atbrīvotos no visas mūsu dzīves traģikomēdijas.

Cilvēciskais „ego“ palielinās, paaugstinoties izglītības līmenim. Pašcieņas jūtas nemanāmi pāraug egoismā. Tikai reti kurš to apzinās.

f Spriega gatavība aizsargāt sevi no visādiem viedokļiem I un vērtējumiem, cīņa par cilvēcisku cieņu, īpaša tiecība / pierādīt savus labos nodomus un citu cilvēku ļaunās 1 ieceres, spēja sameklēt kaut ko sevi aizvainojošu pat vislabvēlīgākajā situācijā — tas viss liecina par „ego“ palielināšanos. Es un tikai es esmu tas cienījamākais! Tajā pašā laikā šāds cilvēks jūtas nomākts apkārtējo neizpratnes dēļ, tāpēc ka pietrūkst vienkāršu cilvēcisku attiecību, jo ātri izirst draudzības un laulības saites, utt.

Cilvēks, kas nokļuvis dzīves strupceļā un patiesi mēģina tikt skaidrībā par dzīvi, izlabojot savas kļūdas, bieži nepamana, kā viņš sev pakļāvis laulātā drauga miesu un dvēseli. Nerunājot par paša radīto verdzību, viņš moka partneri, piekasīgi izprašņājot par jebkuru iespējamo domu vai elpas vilcienu. Paša vainas izjūta liek viņam nenolaist acis no laulātā drauga, bet to viņš neapzinās. Neapzinās arī, ka no nemitīgas fiziskas pārslodzes cilvēka gars notrulinās. Viņam pirmām kārtām nepieciešama atpūta.

Pieņemts žēloties, ka cilvēki ir kļuvuši tik slikti. Teicējs nesaprot, ka šie vārdi attiecas uz viņu pašu.

I^^Nomāktiba — tās ir dusmas, ko apspiež bailes.

Mēs pret citiem izturamies slikti un nesaprotam, kāpēc sevi jāpiespiež kontaktēties ar cilvēkiem. Mēs nepamanām, ka ar savu ārišķīgo prieku rādām aplamu ceļu tam, kurš ^nomaldījies, jo uz to mūs mudina neizskaidrojama skaudība.

Kam spēcīgākas bailes, ka meli izlīdīs uz aru, tas rada īsto ceļu, kaut pašam tā vien gribas rīkoties citādi.

Jūs nesaprotat, kāpēc muguras augšdaļā jūtat smagumi un sāpes un kāpēc tik viegli saķerat infekcijas slimības? Tāpēc ka baiļu nomāktās dusmas bloķē saskarsmes čakras aizmugurējo dalu, kas saistīta ar gribu. Nomāktība bloķē mīlestības enerģiju un vēlēšanos mīlēt.

Ilgstoša nomāktība izraisa gripu.

Panākumi darbos daudzējādā zinā atkarīgi no saskarsmes prasmes. Ārējs spožums, mirdzošs smaids un smalkas manieres patiesībā ir mānīgas, tomēr tās uzskata par inteliģences pazīmēm. Atbrīvojiet nomāktību, un tad ar cilvēkiem varēsiet kontaktēties saturīgi un rezultatīvi. Tad jūs nenopirks ārišķīga pieklājība. Jūs nekaitinās klīrīgas manieres. Jūsu uzvedība var būt tāda pati kā līdz šim, bet jūsu skaidrais, kritiskais prāts nebūs sasaistīts. Jūsu dvēseles siltums un sarunu biedra cietais darījumu tvēriens, ko nosaka iedzīvošanās kāre, nevarēs saķerties. Katram ir brīva griba izvēlēties.

Kas izvēlas mīlestību, pie tā vēlāk atnāks arī pārticība. Kas izvēlas iedzīvošanās kāri, tas mīlestību zaudēs.

Kas jūtas nomākts, tam rodas bezcerības izjūta, un viņš pārstāj kaut kam ticēt. Vai arī savā nomāktībā sāk dusmoties uz neuzticamiem cilvēkiem. Sekas šajā vai citā gadījumā ir vienas un tās pašas — saslimuši ar gripu, šie cilvēki visvairāk žēlojas par galvas sāpēm. Viņus tracina tukša tērgāšana, viņi kļūst nemierīgi, ja nevar izteikt savu viedokli.

Kas savu viedokli izsaka, tam kakls un rīkle nesāp. Bet kas izkliedz, tam no dusmām rodas angīna. Gripai raksturīgā temperatūra palīdz ķermenim sadedzināt nomāktības dusmas. Slimība ar temperatūru — tā ir vislabākā ķermeni attīrošā uguns.

No gada gadā vīrusi kļūst arvien toksiskāki, to postošā ietekme uz organismu izrādās arvien pamanāmāka, jo

cilvēces nomāktība klust arvien lielāka. Pirms desmit gadiem politika cilvēkus sadusmoja vienu iemeslu pēc, bet šobrīd — pavisam citu dēļ. Pirms desmit gadiem mēs tuviniekiem Ziemsvētku dāvaniņas gatavojām pašu rokām un par paveikto izjutām patiesu prieku, bet šobrīd vinu mīlestību gribam nopirkt ar spožām un dārgām veikalu dāvanām, taču nepietiek naudas. Rezultāts: gripas vilnis Ziemsvētku laikā.

Jo dziļāka un bezcerīgāka nomāktība, jo smagāka gripas forma. Tātad jāsaprot, ka pasaule pārmainīsies tikai tad, ja sāksim pārmainīt savu domāšanu^ Kas atbrīvosies no sarūgtinājumiem, to nebaidīs ne vajadzības, ne gripa.

Tās briesmīgās ainas, ko mums zīmē bailes mani nemīl, patiesībā aicina iemācīties drosmi. Tās nepavisam nevēlas, lai mēs sajuktu prātā. Pie tā, ka neprotam pareizi saredzēt pasauli un jūkam prātā, vainīgi esam paši. Un tā vietā, lai taptu drosmīgi, kļūstam dusmīgi un nodarām pāri ķermenim, neiedomājoties tam lūgt piedošanu par savu zināšanu trūkumu. Mēs protam vienīgi pieprasīt, lai dzīve kļūtu labāka, un nesaskatām, ka paši esam dzīves veidotāji.

PAR ATTĪROŠO UGUNI

Slimību vienmēr kaut kas izraisa. Ja labi padomā, aiz šī kaut kā vienmēr ir vēl kas. Tāda ir ikdienišķās domāšanas loģika. Bet pie tradicionāli domājoša cilvēka slimība ar temperatūru ierodas ar sāpēm, apsārtumu, drudzi, pietūkumu un izdalījumiem.

Sāpes ir sava veida ceļa rādītājs; tās grib ievirzīt domas īstajās sliedēs. Tā kā ļaužu vairākumam gripas un katara laikā sāp galva, ķermenis tādējādi grib pateikt: „Tavā galvā mājo spriestspējas un tur šobrīd ir arī sāpes. Meklē cēloni sevī. Galvā mitinās vienīgi domas. Tātad tu domā nepareizi, ja meklē slimības cēloni ārpus sevis. Sāpes, apsārtums, temperatūra, pietūkums un izdalījumi — šīs pazīmes liek meklēt cēloni.“

Minēšu vairākas simboliskas atbilstības:

piere — spriestspējas, apdomība;

acis — skaidrība;

ausis — svarīgums;

deguns — augstprātība;

žokļi — patmīlība.

Sāpes šajās vietās liecina par zināmās rakstura īpašības kritisku pieaugšanu. Pārmērības vienmēr izvēršas dusmās. Jo tālāk no apdomības, jo lielāks egoisms.

Ja cilvēks ietiepīgi turas pie saviem aplamajiem priekšstatiem, viņam sāp pakausis un kakls. Tā kā vainīgo saskata vienīgi citos, pakausim jānodara sāpes. Ietiepība ir ārkārtīgi bīstama rakstura īpašība: pieaugot tā nemanāmi kļūst par cietsirdību.

Cilvēka stresu ķēdīte sākas ar vainas izjūtu.

Slimība sākotni rod aizvainojumā.

Katram simptomam ir sava nozīme: sāpes — vainīgā meklējumu dusmas, apsārtums — vainīgā atrašanas dusmas, temperatūra — vainīgā nosodījuma dusmas, pietūkums — pārspīlējuma dusmas, izdalījumi — ciešanu dusmas.

Kad jūs pa kārtai sev izskaidrosiet katras dusmas un patiesā, dvēseli augšupcelošā piedošanā no tām atbrīvosieties, jūs sāksiet svīst un parādīsies arī citi izdalījumi. īpaši svarīgi ir sviedri, jo ādas virsmas laukums ir loti liels, un ar sviedriem izplūstošo dusmu daudzums — milzīgs. Temperatūra kritīsies pēc pāris minūtēm, un jūs atlabsiet neiedomājami ātri. Pasakiet savam ķermenim paldies par palīdzību un pateicieties sev, ka domu darbu neuzskatījāt par lieku.

Parunāsim par katru no pieciem simptomiem atsevišķi.

Sāpes ir trauksmes zvans, kas vēsta, ka nevajag meklēt vainu citos, ja reiz ķermenī ir radušās sāpes. Ja sāpētu tam, tad vaina patiešām būtu viņā. Sāpes cenšas jums traucēt aiziet pa nepareizu ceļu.

Piemēram, ja jums sāp galva un jūs meklējat šīs kaites cēloni, galva skaidri atbild: „Lūk, cēlonis — tava aplamā domāšana.“

Nosarkšana — tā ir gluži kā luksofora signāls, kas aizliedz iet tālāk. Bramanīga virzīšanās uz priekšu ir līdzīga uzvarētāja līksmei, kas padara aklu un noved pie bēdas. Uzvarētāja prieki ātri apžilbina, ja cilvēks pret ļauno cīnās ar ļauno. Tikai ar labu gūti panākumi nes patiesu laimi, bet par uzvaru to nesauc, jo laimīgas ir abas puses.

Piemēram, ja esat konstatējis, ka jūs slikti ietekmē aukstums, apsārtums rāda, kura vieta no tā cietusi. Piesarkušas ausis liecina, ka cilvēks aplami dzird. Apsarkušas acis rāda, ka cilvēks nepareizi redz dzīvi, utt.

Temperatūra liecina: pat ja bez pārmetuma domājāt par cilvēku kā par savas kaites vaininieku, tādējādi esat izteicis nežēlīgu spriedumu, ko var sadedzināt vienīgi temperatūras uguns, ja ķermenis gribēs jums palīdzēt. Un ķermenis ir gatavs palīdzēt vienmēr, ja vien tam sniedz šādu iespēju. Pareiza domāšana ir līdzīga atvērtām durvīm, lai ielaistu palīgu. Uguns pēc sevis atstāj tukšumu, lai cilvēks varētu sākt no jauna un no īstā gala. Ciešanu ceļa gājējam jāiziet caur pekles attīrošo uguni un tikai tad jāstājas Dieva priekšā, ja reiz citādi viņš neprot.

Piemēram, ja esat cieši pārliecināts, ka jūsu slimība ir no aukstuma, tad kāps temperatūra. Bet var būt arī cits zvērīgs ienaidnieks.

Pietūkums rāda, ka jūs pārspīlējat, atceroties visus gadījumus, kad jums nodarīja sāpes, ko, starp citu, nodarīs arī turpmāk. Pietūkums brīdina, ka pārspīlējumu dēl jūs varat kļūt loti sarūgtināts un vairs nesaskatīt sarūgtinājuma labo pusi.

Piemēram, ja uzskatāt, ka vienmēr saslimstat aukstuma dēl, un vispār domājat, ka aukstums ir kas slikts un cilvēki tik un tā slimo aiz aukstuma, tad patiesā saslimšanas iemesla vietā radīsies pietūkums. Kas nemitīgi atkārto „vienalga“, tam arī jārodas pietūkumam.

Izdalījumi liecina, ka jūs sevi žēlojat un uzskatāt par cietēju, bet nesaprotat, ka pats liekat ķermenim ciest. Krājat sevī visu, kam būtu vajadzējis iznākt ārā, līdz ierodas slimība, lai paglābtu jūs no paša muļķības.

Piemēram, ja tek deguns, tas saka: lūk, slimības iemesls — apvainošanās. Ja cēlonis būtu aukstums, tad arī aukstumam tecētu deguns.

Jo mazākas dusmas, jo niecīgāka kaite. Kamēr ķermenis jūt, ka spēj palīdzēt ar slimību un temperatūru, viņš tā arī dara. Uzkrājoties spēcīgākām dusmām, karstumi pastiprinātos, bet tie pārkāptu cilvēka ķermeņa izturības robežas. Kamēr cilvēkā saglabājas bērnišķīgs patiesums un godīgums pret sevi, kā arī spēja zemapziņā atzīt savas kļūdas, palīgā nāks slimības ar temperatūru. Bet, kas ietiepīgi paliek pie savas taisnības, tas piesaistīs pārbaudījumu nopietnākas slimības veidolā.

Neizturieties pret slimību ar naidu! Mīliet to — tā taču ieradusies jums palīgā. Slimība ir jūsu skolotāja. Pareizi domājot, no gripas var atbrīvoties pāris stundās, turklāt iegūstot imunitāti pret konkrēto vīrusu.

Kāpēc jebkurš iekaisums, pat ja tās ir iesnas, ilgst vismaz nedēļu, tas ir, septiņas dienas? Tāpēc, ka tā cilvēkam analizēšanai katras čakras līmenī dod pa vienai dienai.

Neatkarīgi no slimības perēkļa atrašanās vietas iekaisums vienmēr ir vispārēja ķermeņa saslimšana. Daži iekaisumi sākas kādā orgānā un izplatās pa visu ķermeni, bet citi sākas ar vispārēju saslimšanu un pēc tam koncentrējas kādā orgānā. Šādos gadījumos ārsti saka: sākušās komplikācijas. Piemēram, gripa radījusi komplikācijas nierēs vai smadzenēs. Patiesībā pirmajā gadījumā cilvēks pat slimojot nav pratis atbrīvoties no nomāktības, ko izraisījušas bailes, bet otrajā gadījumā — no nomāktības, ko izraisījuši neīstenoti plāni. Abos gadījumos slimība piedāvā papildu laiku, lai cilvēks saprastu, ka slimība nav ļaunums un ka saslimst paša domātneprasmes dē|.

Mēdz būt brīži, kad mēs zaudējam interesi par jebko un gribam ierauties kaktiņā, lai tikai paliktu vienatnē. Šī nepieciešamība slēpj vajadzību padomāt. Tādā gadījumā slimība ar temperatūru kalpo par sava veida attaisnojumu laužu acīs. Tā ir palīgs. Citkārt dažādu stresu sablīvējums izvēršas par lavīnu, un cilvēks nevar atrast ideju. Tad temperatūras attīrošā uguns palīdz cilvēkam sagatavot tīru starta laukumu. Tā sniedz iespēju sākt visu no jauna, turklāt sākt pareizi.

Pareizāk būtu:

□   nevis attīrīt, bet attīrīties, t. i.,

u nevis mainīt, bet mainīties.

Neatkarīgi no objekta parmaiņas vienmer ir piespiedu situācija, toties sevis pārmainīšana — tā ir brīvība.

Pie manis nāk cilvēki un stāsta, ka laulātais draugs ņēmies prātā un tagad ar vinu kļuvis viegli sadzīvot. „Ko vēl man vajadzētu darīt?“ vini vaicā. „Tagad jums jāmaina sevi. Tas, kas mainījies viņā, ir viņa paša veikums, neuzskatiet to par savu sasniegumu. Tikai savu darbu varat uzskatīt par noturīgu rezultātu,“ es atbildu, atvēsinādama emociju uzliesmojumu. Pretējā gadījumā atgrieztos vecā problēma, tikai daudz sliktākā veidolā.

Piespiedu stāvoklis — tas ir stress, ko par stresu neuzskatām. Mums nepieciešama brīvība, bet tajā pašā laikā, sevi piespiežot, pārvēršamies par sevis vergiem. Piespiežam sevi no rīta mosties, noskanot modinātāja zvanam, piespiežam celties, iet uz darbu, strādāt, nākt mājās. Pat piespiežam sevi likties gulēt, lai no rīta piespiestu celties. Piespiežam sevi, piespiežam citus. Es negribu, bet neko nevar darīt, tā vajag, citādi nedrīkst, tā pieņemts, kā gan citādi, kur tu dēsies utt. Pastāv neskaitāmi attaisnojumi. Vārdu sakot, mēs piespiežam sevi dzīvot. Mēs piespiežam pēc savas kārtības dzīvot citus. Tomēr paši esam ieradušies pasaulē pēc sava gara brīvās gribas.

Ja uz dzīvi palūkoties ar smaidu, var teikt, ka piespiedu stāvoklis izrādījies par mūsu gūstekni tāpēc, ka ieradies mums iemācīt atbrīvošanos. Lūdziet tam piedošanu par savu nezināšanu. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, jo tā vietā, lai dzīvotu un strādātu kā brīvs cilvēks, jūs verdziski piespiedāt sevi dzīvot piezemēti un bez prieka.

Vajag vienīgi atbrīvot piespiedu stāvokli, lai ierastais darbs kļūtu viegls un priekpilns. Tad izzudīs nogurums, truluma, bezcerības un bezjēdzības izjūta. Pasaule kļūs skaista, bet darbs — arvien produktīvāks. Un tad jūs sapratīsiet, cik daudz enerģijas velti tērējāt sevis piespiešanai, cik daudz mocību sev sagādājāt ta vietā, lai botu laimīgi.

Kad sāksiet atbrīvot piespiedu stāvokli, dienas gaitā pasekojiet savām domām. Kolīdz pieķersiet sevi, ka atkal liekat sev ko darīt, tūlīt atbrīvojiet garām palaisto. Efekts parādīsies jau pirmās dienas beigās. Izzudīs kūkums, mugura viegli iztaisnosies. Bijusī vainas izjūta mehāniski mazināsies, un sirds ļaus jums elpot brīvāk. Smaguma sajūta kājās kļūs mazāka, jo jūs vairs nenomāks saimnieciskās problēmas. Darbs ies no rokas. Vakarā jūs vairs sevi nepiespiedīsiet likties gulēt, lai no rīta piespiestu celties, bet ar prieku dosieties smelties spēkus miegā, lai no rīta sveiktu jaunu dienu.

Piespiedu stāvoklis mājo mūsu mugurkaulā apakšējo ribu līmenī. Kad sāksiet to atbrīvot, var parādīties dažādas slimīgas sajūtas, laušana un atbrīvotības izjūta, kurai seko dziļa ieelpa. Jūsu mugurkauls izmantos elastību. Ja šī stresa esamību noliegsiet, bloķējums pastiprināsies, agrāk aizraujošais darbs šķitīs arvien grūtāks un nepatīkamāks, līdz jutīsiet, ka nu vairs negribas neko. „Negribas“ — tas ir ļoti nopietns stress, kas bloķē enerģētiskās čakras gribas pusi. Piespiedu stāvoklis noslēdz saules pinuma gribas dalu, bet tas nozīmē, ka cilvēks vairs nevēlas valdīt pār sevi, toties to sāk pieprasīt no citiem, tas ir, sāk kļūt patvarīgs. Ja viņš nevēlas būt patvarīgs pret citiem, tā izturēsies pret sevi vai aizies bojā. Neatbrīvots piespiedu stāvoklis pārvērš cilvēku par trulu mašīnu.

Kādu rītu, kad es stāvēju pie loga un izstaipījusies sveicu jaunu dienu un savu ķermeni, ziemas debesīs ieraudzīju lielu sauli, kura man ir brīvības simbols. Tajā brīdī saule, brīvība un es saplūdām vienotā veselumā un es jutos laimīga. Es ne par ko nedomāju, bet manā iztēlē radās simboliska aina, kurā bija redzami vienlaikus ar mani pamodušies

cilvēki. Tie visi skatījās kaut kur lejā. Viens pārlūkoja darba fronti, otrs — nekārtību mājās, trešais gudroja, kur kaut ko sadabūt, ceturtais perināja atriebības plānu, piektais plānoja zādzību, sestais cieta un nīkuļoja, septītais… Vinu bija daudz. Viņi izmantoja sauli par gaismas avotu, kas viņiem lāva darīt to, ko dzīve lika, precīzāk, ko viņi paši lika sev darīt. Neviens nejutās brīvs, lai gan viss ir mūsu rokās. Skumjš redzējums.

Man bieži nākas lasīt lekcijas, un auditorijās vienmēr izskan replikas: „Pēdējos piecdesmit gadus mēs esam aizvadījuši tumsībā!“ Nē, mani mīļie. Saule spīdēja arī tolaik. Sociālisms nav sliktāks par kapitālismu, tikai tā sliktais vērsts uz iekšu, un tāpēc mēs to dēvējam par sliktu. Mēs pakāpeniski sākam apjēgt tā slēpti labo. Cilvēcei bija nepieciešama šī mācību stunda. Kas to uzskata par sliktu, tam arī ir slikti dzīvot. Kas grib nolīdzināt līdz ar zemi sociālisma sasniegumus, tas grib iznīcināt vēsturi, bet tas nav iespējams.

Vēsture uz mūžīgiem laikiem ir ierakstīta kosmiskajā dalu bankā, un turpat fiksēts viss, kas ir mūsos, pat domas. Visas mūsu kļūdas un kļūdu labojumi kā mūsu atjaunotā domāšanas veida liecība. Pieminekli var iznīcināt, bet, ja tas paliktu stāvam, kur bijis, un katru dienu mums, garāmgājējiem, teiktu: „Mīļo cilvēk, tu joprojām neesi sapratis, ko es mēģinu tev iemācīt— tad, iespējams, mēs to apjēgtu. Un nu tas ir iznīcināts līdz pamatiem. Tas ir līdzīgs noliegumam, kas nemanīts briest un paēnā krāj spēkus, bet pēc tam bliež visspēcīgāk. Slēptas dusmas ir visslimīgākās dusmas. Neviens no mums nav sagatavots negaidītajam, lai par cik drosmīgiem mēs sevi uzskatītu. Negaidītā savdabību slēpj tā iepriekšneparedzamība. Un slēptas dusmas uz to iedarbojas kā magnēts.

TIEKŠANĀS PRETĪ PILNĪBAI

Laužu jūra, vilnu stihijas iznicinošā grāvējspēka piespiesta, mokās un ciešanās nonāk pie domas par dvēseles miera nepieciešamību. Jo stiprāka vētra, jo nopietnāki pārbaudījumi un jo dziļāk cilvēks tiecas iegremdēties ūdeņos.

Sirdsgudrība atnāk pamazām, pateicoties vienlaicīgai emociju un jūtu attīstībai.

Emociju cilvēks, tāpat kā bērns, mokās caur fiziskām sāpēm. Bērns nobrāza kāju un iemantoja pieredzi, caur ko kļuva gudrāks. Viņš iemācījās augstāk pacelt kājas, bet nenoturēja līdzsvaru un nostiepās gar zemi. Nekas, arī to iemācīsies un vairs neuzsitīs punus pierē. Tā notiek mācīšanās caur ciešanām. Mēs tās dēvējam par pieredzi.

Diemžēl jūtu cilvēkam gudrība attīstās fiziskā līmenī, un tā tas turpināsies, līdz viņš sevi apzināsies kā personību.

Aplūkojiet zīmējumus, un jūs ieraudzīsiet, ka abu tipu cilvēkiem ir savi trūkumi. Ne vieni, ne otri nemāk saprast sevi un citus, bet prot tikai darboties. Apdomīgums attīstās pats pēdējais. Tomēr tā mēs mācāmies.

Katram cilvēkam ir no tēva un mātes mantotas emocijas un jūtas.

Runāšana ir emociju izpausme.

Klusēšana ir jūtu izpausme.

Vienotā veselumā — ģimenē — starp šīm divām galējībām jāpastāv pilnīgam līdzsvaram.

Līdz brīdim, kamēr cilvēks neiemācīsies lasīt domas, saskarsmes līdzeklis būs vārds. Jūtu nianses izsaka tonis.

Emociju cilvēks izmanto vārdus, tic tiem un ļauj vārdiem sevi mānīt.

Jūtu cilvēks nododas klusēšanai, rīkojas saskaņā ar savām jūtām un neļauj vārdiem sevi mānīt.

Cilvēkam ir septiņas čakras. Vidējais cilvēka mūža ilgums ir 70 gadu. Cilvēkam vidēji nepieciešami 10 gadi, lai apgūtu katrai čakrai atbilstīgu gudrību.

+

Pirmos 10 mūža gadus tiek izmēģinātas un izzinātas fiziskās dzīves iespējas.

No 10 līdz 20 gadiem cilvēks sev atklāj dzīves seksuālo pusi, iepazīst to teorijā un praksē.

No 20 līdz 30 gadiem No 30 līdz 40 gadiem tiek

tiek izzinātas un praksē izprasta mīlestība,

pielietotas spējas, kas attiecas uz valdīšanu.

No 40 līdz 50 gadiem veidojas attiecības ar pasauli.

sadzīves gudrība. Cilvēks secina, kad rīkojies pareizi un kad ne.

No 60 līdz 70 gadiem cilvēks atveras ticībai un apjēdz tas nepieciešamību. Tas ir nožēlas un kļūdu labošanas laiks.

Jūtu cilvēka galvenā nepieciešamība ir mīlestība

Ja viņā ir mīlestības jūtas, viņš spēj tās izstarot uz citiem.

Izjutis mīlestības spēku, cilvēks sāk kontaktēties un izrādīt valdonību.

Lolo cerības un nodarbojas ar seksu.

Mūža beigās sāk ticēt labajam un ņem to vērā, pielietojot savus spēkus.

Ja sieva pieprasa, lai vīrs ir runātīgs, un viņas prasība tiek izpildīta, ģimene izjūk. Divu līdzīgu lielumu summēšana rada pretēju rezultātu.

Ja vīrs pieprasa, lai sieva beigtu tukši tērgāt, un vēlamo panāk, efekts būs ārēji mānīgs. Vāja sieviete slēpj sevī dusmas, un iekšējā spriedze iznīcina ģimeni. Šādā ģimenē abpusēji izturas slikti.

Kad lomas mainās, t. i., sieva ir nerunīga, bet vīrs pļāpīgs, dabas likumi ir apgriezti ar galvu uz leju un mūsdienu attīstības apstākļos ciest nākas klusētājam. Ja viņš iemācīsies pareizi domāt, ciešanas beigsies — pie viņa atnāks izpratne. Un otra pusīte pārmainīsies.

Jebkurā gadījumā pļāpīgs cilvēks jūt bailes, ka mani nepareizi saprot vai nesaprot vispār.

Tās ir bailes mani nemīl, jo mani nenovērtē. Nemitīgi runādams, cilvēks visu laiku mēģina kaut ko paskaidrot, pierādīt, attaisnoties, pat nepamanīdams, ka gudram klausītājam viņa teiktais šķiet garlaicīgs un neveikls.

Ja apprecas pretēju raksturu cilvēki — loti runīgs un ļoti nerunīgs, viņiem ir potenciāla iespēja dzīvē daudz sasniegt. Turklāt vienīgais nosacījums ir, lai abi viens otru saprastu, tad arī mīlestība tiks nosargāta. Ja abi grib valdīt pār otru, tad drīz izšķiras. „Mēs bijām tik dažādi, ka strīdējāmies par katru nieku. Mums vienmēr bija diametrāli pretēji uzskati,“ tāds ir viņu arguments. Šādi cilvēki atņem sev daudz garīgu vērtību.

Raksturā sarežģīti laulātie, kas prot gan runāt, gan klusēt un it visā viens otru atbalstīt, ir līdzīgi airētājiem mierīgā dzīves jūra, kuri spēj pieveikt lielus attālumus. Galvenais, lai viņi nebaudītu mieru. Lieki mierīga dzīve ir vienveidīga, tā maz ko māca, un ļaudis sāk meklēt asas izjūtas. Mēs taču esam tikai cilvēki! Tā no pārmērīga miera rodas vētra. „Mēs ideāli sapratāmies un nekad nestrīdējāmies. Es nesaprotu, kāpēc viņš no manis aizgāja. Es pat neprotu dusmoties. Es zinu, ka ar to otru viņš jūtas slikti, bet atpakaļ vairs nepieņemšu.“ Tāda ir tradicionālā žēlošanās. Un šis cilvēks uzskatīja sevi par mīlošu. Tātad nepieciešamas arī emocijas. Tās izraisa strīdus, kas līdzīgi negaisam attīra gaisu. Tomēr pārlieku biežs negaiss cilvēku nogurdina.

Kas prot strīdēties, tas prot arī mīlēt. Tikai strīdā partneri nedrīkst apvainot vai pazemot. Kas to neprot, tas sēj nesaticību, bet tad vairs nav tālu no kautiņa. Nav jābaidās strīdu, jābaidās no nesaticības. Atšķirība starp strīdu un nesaticību ir prasmē vai neprasmē vadīt savas dusmas. Kas dusmas atbrīvo, tas nekad nenoved strīdu līdz nesaticībai. Kas neprot piedot, tas nesaticību padziļina, un to apturēt ir grūti.

Tādējādi it visā ir gan labais, gan sliktais, tomēr, ja cilvēks sapņo par pārmēra labo, tad agri vai vēlu pār viņu nāks sliktais. Nedrīkst pieļaut, ka labais un sliktais saplūst kā katliņam piedegusi putra. Tiem jābūt atsevišķi kā katliņam un biezputrai, kas viens otru papildina.

Līdzsvarotība, ko sasniedz, pareizi domājot, padara jūtu pasauli bagātāku. Šādi cilvēki prot pareizi novērtēt labo un slikto, arī vērojot citu pieredzi. Viņi nevairās no grūtībām, jo jūtu pasaules attīstībai tiem nepieciešama dzīve visā tās daudzveidībā. Viņi paši meklē grūtības, lai pārbaudītu savu izturību. Un viņu ģimenes dzīve mēdz būt visāda, tikai ne garlaicīga. Cits citam viņi piedāvā brīvību, kas viņus saista vienotā veselumā un uz ilgiem laikiem. Šī prasme raksturīga stipriem cilvēkiem, bet tās pretpols ir mūsdienu brīvā mīlestība.

Šādu pilnīgu cilvēku ir pavisam maz. Mūsdienu grūto laiku labā puse ir tā, ka neizbēgamības apstākļos pieaug to laužu skaits, kuri patiesu gudrību nekad nemainīs pret šīszemes gudrību un materiāliem labumiem. Šie ļaudis prot sev piesaistīt jebkuru veidu bagātības.

Ja sieviete pirmām kārtām mīl savu vīru, viņa pierod lūkoties uz dzīvi vira acīm. Sievietēm raksturīgā īpašība saskatīt sīkumus bagātinās ar vīrieša lietu redzējumu pasaules mērogā.

Ja vīrietim piemīt spēks mīlēt savu sievu, viņš pierod lūkoties uz pasauli arī viņas acīm. Vīrieša lietu redzējumu pasaules mērogā bagātina sievišķais spēks saskatīt sīkumus. Šāds vīrietis prot redzēt dzīvi tās vienotā veselumā.

Sieviete redz pasauli plaši un virspusēji, vīrietis — dziļi un šauri. Sieviete ar sevi rāda nesteidzīgumu, vīrietis — ātrumu. Sieviete — tā ir lokanība, elastība, vīrietis — nepaklāvība. Sieviete mācās no citu kļūdām, vīrietis — no savām. Vienoti mīlestībā, viņi veido pilnību.

Tajā pašā laikā sievietei noteikta sievietes loma, vīrietim — vīrieša loma. Sievietei un vīrietim raksturīgās īpašības var palielināties vai samazināties vienas lomas iespējamās robežās, bet, ja laulātie mainās lomām, drīz var rasties slimība. Piemēram, vīrietis var pastiprināt savu nepaklāvību, kas vainagojas ar izlēmību. Toties sievietes nepaklāvība drīz pārvēršas par kaprīzumu un piekasību, jo sievietei daba dāvājusi elastību. Savukārt vīrieša izlēmība, kas sasniegusi kritisko robežu, var pāraugt cietsirdībā. Sievietes elastība var pāraugt verdziskā iztapībā. Daudz briesmīgāka ir situācija, kad vīrietis kļūst pakļāvīgs un tiek pabāzts zem tupeles, vai top kaprīzs, piekasīgs un skaudīgs provokators, kurš vērpj intrigas un cenšas citus pazemot, izmantojot sievišķīgus trikus.

Vīrietis ir radīts par valdītāju. Valdītājs ir paraugs, no kura gara diženuma atkarīga viņa autoritāte. Valdītājs, kam piemīt patiesa pašcieņa, necentīsies patvaļīgi rīkoties. Bet, ja sieviete sagribēs tikt pie varas, tā drīz izvērtīsies patvaļā.

Mīlošs vīrs un sieva iet pa dzīves ceļu, saglabājot elastīgumu un līdzsvarotību. Ja dzīve prasa lielu, vīrišķīgu piepūli, sieviete kā līdzvērtīga nostājas blakus vīrietim un ar prieku veic vīrieša darbu, saglabādama savu sievišķību. Un, ja vīrietim trūkst darāmā, bet sieva teju vai slīkst darbos, vīrietis stājas viņai blakus un prasmīgi tiek galā pat ar visnevīriškīgāko uzdevumu. Tas viņu nepazemo — viņš taču palīdz mīļotajam cilvēkam. Palīdzība jāpiedāvā tikai tad, ja tā nepieciešama; priekšlaicīgums izraisa neapmierinātību.

Ja viens no laulātajiem spēj pateikt: „Cik labi, ka viņam ir lādi trūkumi! Nebijis to, kur es liktu savus pārpalikumus?“ — tad arī otrs domās tāpat. Viņi veido stabilu ģimeni.

VIENTULĪBA KĀ VIENA NO CILVECES PASTĀVĒŠANAS FORMĀM

Cilvēce sapņo par pilnību, bet neprot to pareizi sasniegt.

Dzīve tā iekārtota, ka vienmēr kāds izraujas priekšā, bet kāds atpaliek, toties grib panākt pa priekšu ejošos. Apdomīgs ceļinieks zina, ka agri vai vēlu būs priekšgalā, jo avangardā ejošajam raksturīga cilvēciska atdusēšanās uz lauriem.

Uz priekšu steidzas arī vientuļnieki.

Cilvēki, kas nav precējušies, ir šķīrušies vai kļuvuši par atraitņiem, steidz sasniegt pilnību, iepriekš neapguvuši materiālās dzīves mācību stundas.

Katrā no mums mājo neizskaidrojamas ilgas pēc vientulības, bet, vērīgi uzlūkojot vientuļniekus, reti kurš no viņiem savā vientulībā ir laimīgs. Pat tas, kurš loti spēcīgi gribēja atbrīvoties no smago laulības važu nastas un sapņoja par vientulību, drīz vien nezina, ko iesākt ar savu atkaroto brīvību, īstenībā šie cilvēki gribētu ģimeni, lai turpinātu apgūt šīszemes mācību stundu. Kaut tikai atrastos labs dzīvesdraugs.

Kāpēc mēs alkstam un baidāmies no vientulības?

Alkstam tāpēc, ka vientulība jūtu cilvēkam ir pilnības ideāls. Visos cilvēkos mīt vēlme vairot labo.

Baidāmies tāpēc, ka vēl neesam atraisījušies no bailēm mani nemīl, un tāpēc nespējam saprast iekšēji dzijo vientulības vērtību. Mēs novērtējam tikai ārieni. Katrā sievietē mājo vīrietis, un katrā vīrieti mājo sieviete. Kas prot līdzsvarot savu iekšējo un ārējo es, tas ir sasniedzis cilvēciskās pilnības pašreizējo līmeni. Tam nepieciešams, lai cilvēks iemācītos saprast savus vecākus. Tā priekšnoteikums ir piedošana. Nav svarīgi, kā jūs to darīsiet, — pēc manas metodes vai kā citādi. Ja nolemsiet, ka jums labāk der stundām ilga meditācija, un ja meditācija jums palīdz apzināties un izlabot savas kļūdas, tad viss ir kārtībā. Ja jūs spēsiet mainīt domāšanu, pilnīgojot savu ķermeni, tas ir brīnišķīgi. Ja jūs sāksiet izprast dzīvi, lietojot uzturā augu valsts produktus un dziednieciskas zālītes, arī tas ir loti labi. Tikai neaizmirstiet, ka domu enerģija ir sākotnējā un visvarenākā enerģija, kaut gan to nevar saredzēt vai sataustīt ar roku.

Mums jāsaprot, ka savā iekšējā būtībā mēs pārstāvam pretējo dzimumu, ko par varītēm mēģinām sevī nomākt, apspiest. Tā ir mūsu vecāku un visas cilvēces problēma.

Patiesu, vientulībā ejošu gara milžu pasaulē ir maz, un virji neatgādina par sevi, skali žēlojoties. Ar viou veselību viss ir kārtībā. Vini iet savu ceļu, izmantojot jebkuru iespēju sirdsgudrības vairošanai, lai pēc tam zinības pielietotu dzīvē. Viņu darbus nekar pie lielā zvana, un mēs viņus uzskatām par dīvaiņiem. Tikai mūsu gars spēj novērtēt šādu cilvēku darbus un uzskatīt viņus par dižām personībām. Izzināt savu garu mēs pagaidām vēl neesam iemācījušies. Kas atbrīvos savus stresus, tas iemācīsies un kļūs par tādu pašu ceļinieku, un visas viņa dvēseles un fiziskās mokas izzudīs.

Pašlaik pieņemts runāt par cilvēka misiju. Ja jūs šajā dzīvē esat ieradies, lai vientulībā apgūtu pilnību, tad tā ari ir jūsu misija. Nav nepieciešams dzīvot tā, kā vēlas citi. Jādara labais sev, tādējādi — ari citiem.Vai jums ir šāds mērķis? Ja ne, atbrīvojiet savus stresus, lai pretējais dzimums varētu apvienoties ar jums un veidot pilnību. Tā jūs darīsiet labu sev un citiem.

Par vientulības etaloniem uzskata vientuļniekus un svētos. Mēs esam raduši viņus iztēloties, meditējam kalnu alā. Daudz grūtāk ir saklausīt klusuma dziesmu, atrodoties skalā pūlī. Tas ir iespējams, bet to var tikai tas, kurš ir atbrīvojies no emociju izraisītajiem stresiem.

Šādu cilvēku es uzskatu par garīgi nobriedušu un stipru. Jebkurā sabiedrībā viņš izturas vienādi, tajā pašā laikā būdams vientuļa būtne. Būtība nosaka rīcību.

Vientuļo vidū sastopami nopietni, sadzīviskas gudrības pilni jauni ļaudis, kuri neizprot savu būtību un jūt skumjas, ka nespēj sev atrast pretējā dzimuma partneri. Galvenokārt tie ir vīrieši, bet mēdz būt arī sievietes. Vini nesaprot, ka tiem piemīt prasīgums pret sevi un citiem, ka vini ir brīnišķīgi nākotnes cilvēki, bet tie nīcina savu vērtību ar stresiem. Atbrīvojiet sevī antipātijas pret tukšu runāšanu un cilvēku sīkumainību, bailes izrādīties vientuļam, bezcerības izjūtu, šaubas, nedrošību, neticību sev, pārsātinātību ar dzīvi, vilšanos cilvēkos, vēlmi atstāt šo pasauli, neprasmi atrast garā tuvu cilvēku, uzņēmības trūkumu, noliegumu, utt.

Bet nu iedomājieties jaunu, neprecējušos sievieti, kas vaicā: „Kam tādi vīrieši vispār vajadzīgi?“ Vina pauž savas mātes dzīves gudrību, ko uzņēmusi sevī, pati to neapzinoties. jo viņas māte ir tik gudra, ka dzīvē daudz nācies ciest prāta dēl.

Mātes dogmatiskajos priekšstatos neietilpst svarīgas sadzīves gudrības:

□        sievietei vajadzīgs vīrietis, lai viņa būtu un paliktu sieviete;

□    vīrietim vajadzīga sieviete, lai vīrietis botu vīrietis;

j sarūgtināta cilvēka gudrība nekad nebūs paraka par dabas gudrību.

Uzklausīt patiesību mēdz būt sāpīgi. Bailes redzēt un dzirdēt patiesību liek cilvēkiem melot. Šīs bailes piespiež melot ari pašam sev, turklāt tā, ka cilvēks pat nepamana, cik viņš ir nepatiess un teatrāls, vienkāršāk — melīgs. Dzīvnieki un dabiskie cilvēki patiesību redz labi, bet tā dēvētie civilizētie ļaudis — loti slikti.

Ko gan jūs ieteiktu neprecētai sievietei mūža vidū, kura visu zina, visu ir lasījusi, kurai jau sen izoperēts žultspūslis ar žultsakmeniem un kuras seju izvagojuši zilgansārti plankumi no bērnībā sākušās un joprojām neizārstētas ekzēmas, bet kura ir cieši pārliecināta, ka viņā nav ne dusmu, ne baiļu mani nemīl un vispār viņa ir loti labs cilvēks? Es zinu, kādas zāles viņai izrakstīt. Līdz garīgajam līmenim, par spīti spēcīgajai vēlmei, viņa vēl nav izaugusi. Vispirms viņai jāiemācās atzīt savas kļūdas.

Vientulības izjūta, kas spēj izraisīt nopietnas slimības, ir labklājības sabiedrības privilēģija. Vispirms padomāsim, kas ir labi un kas — slikti. Atzīsim, ka dzīvē mēs nenovērtējam ārēji saskatāmo. Cilvēks, kas patiesi otru mīl, nekad nemēdz būt vientuļš. Cilvēks, kurš mīl bagātību, lemts vientulībai, jo bagātībai nav mīlošas dvēseles.

Jūsu priekšstati un uzskati par dzīvi izraisīja jūsu slimību vai — no sākuma bezpalīdzību, tātad jūs domājāt aplami. Atzīstiet to un pārvērtējiet savus priekšstatus. Iemācieties savu mīlestību dāvāt citiem un, to darot, just prieku, tad jūs būsiet laimīgs. Noliegt un iet par spīti dzīvei ir viegli, daudz grūtāk vēlāk izdziedēt dvēseles brūces.

Pajautājiet sev: „Kas es gribu būt?“ Ja izlemsiet, ka gribat būt cilvēks, tad nepieciešams izvēlēties starp dabīgajiem cilvēciskajiem centieniem un nedabīgajiem fantastiskajiem centieniem. Apgūstiet patiesību, ka brīvība ir apzi-

nāta neizbēgamība. Cilvēks nevar pārmainīt dzīves likumus # un gaitu, ir jādzlvo atbilstīgi šiem likumiem.

Ziniet, ka īstenībā cilvēks ir vientuļa būtne, un tas ir nemainīgs dzīves fakts. Ikdienā kāds pēc vientulības tiecas, kāds no tās baidās, vēl cits to ienīst. Attieksmi nosaka pasaules izjūta. Atbrīvojiet savu noliedzošo attieksmi, un jums kļūs labi. Ja jūs mīlat dzīvi un cilvēkus, tad fiziskā ķermeņa vientulībai nav nozīmes — tas nejūt savu vientulību, jo ar viņu ir viņa mīlestība, kas, citiem sniegta, vienīgi pieaug.

Jūs droši vien esat satikuši ļaudis — gan jaunus, gan vecus —, kuri nemitīgi žēlojas par garlaicību, par to, ka neviens neorganizē nekādus pasākumus, viņus neaicina, neizklaidē, neierodas, nepatērgā, neparūpējas, neatceras par viņu esamību. Viņu neapmierinātību nespēj nodrošināt pat pasaulē labākā sociālās aprūpes sistēma. Egoistiskas bailes mani nemīl nobloķējušas viņu spriestspējas. Neapmierinātības dusmas iznīdē visas cilvēciskās sajūtas un izjūtas: redzi, dzirdi, ožu, garšu, atmiņu un spriestspējas. Šiem cilvēkiem ir viens kopīgs trūkums — viņi negrib dot, bet grib saņemt.

Droši vien esat tikušies arī ar dīvaiņiem, kuriem nekad nav garlaicīgi un kuri ar prieku vientulībā nododas kādai neparastai nodarbei. Un kāda ir šo cilvēku mērķtiecība! Nesen radio stāstīja par vecenīti, kura drīz svinēs 100. dzimšanas dienu un kura vēlējusies, lai viņai jubilejā uzdāvina grāmatu par Spānijas vēsturi. Šī omīte noskaņojusies dzīvot mūžīgi. Viņas acis nav kļuvušas aklas nebeidzamās asarās. Viņa ar prieku sēž viena savā istabā un lasa par savu sapņu zemi. Viņa mācīsies, cik ilgu laiku Dievs |aus, un Dievs viņai ļauj daudz — viņa to ir pelnījusi. Un, ja kāds vēlēsies uzklausīt viņas dzīves gudrību, viņa būs ar mieru nolikt gramatu malā, sakārtot svārkus, kā jau kārtīgai kundzei klājas, un sāks stāstīt, ko labu dzīve viņai iemācījusi. Dumjš būs tas, kuram neienāks prātā viņu uzklausīt.

DZĪVE ka MAINSTRAVA

Dzīvi var attēlot kā vilņveida kustību pa spirāli. Spirāles vijums — tas ir cilvēkam atvēlētais laiks, kas sākas un beidzas vienā vietā, tikai ar to atšķirību, ka beigas vienmēr atrodas augstāk nekā sākums. Tas nozīmē, ka neatkarīgi no dzīves gaitas cilvēks ar katru mūžu kļūst gudrāks. Nemitīga labā un sliktā mija rada dzīvē viļnveida kustību šīs spirāles sinusoīdas veidā.

Cilvēks savā veselumā sastāv no garīgā un fiziskā ķermeņa.

Kosmiskā plānā cilvēkam raksturīgs skaitlis 7. Ķermenī ir septiņas čakras. Mēs dzīvojam un kļūstam vecāki. Vakardiena nekad nemēdz būt līdzīga rītdienai, jo dzīve mainās. Neatkarīgi no dzimuma mūsu dzīves sinosoīdas kāpumi un kritumi mijas ik pēc septiņiem gadiem.

Sieviete un vīrietis ir pretpoli, kas veido vienotu veselumu, tāpēc vienaudžiem — zēniem un meitenēm, jauniešiem un jaunietēm, vīriešiem un sievietēm — ir dažādas intereses un atšķirīgas attīstības īpatnības.

Aplūkojiet shēmu, un jūs redzēsiet: ja 3,5 gadus veca meitenīte ir garīgi loti atvērta un viņu uzskata par gudrāku nekā šī vecuma zēnus, tad par savu fizisko attīstību viņa īpaši neuztraucas. Savukārt tikpat vecs zēns nerimtīgā aktivitātē cenšas apliecināt savu spēku. No dzejas viņam nav nekāda labuma.

Septiņu gadu vecumā pirmo reizi notiek izlīdzināšanās, rodas interese gan par garīgo, gan materiālo dzīves pusi. Tieši tāpēc šis ir vispiemērotākais vecums, lai dotos uz skolu.

Ja meitene desmitarpus gados sāk īpaši interesēties par savu ķermeni un tā izdaiļošanu, tā paša vecuma zēns nicinājumā no viņas novēršas. Viņa pasaulē ir tik daudz cita interesanta. Viņš daudz labprātāk dosies, piemēram, uz bibliotēku.

Četrpadsmit gados zēniem un meitenēm ir aptuveni vienas un tās pašas intereses un darīšanas.

17,5 gados jauniete atklāj sevī tieclbu izzināt dzīves gudrības, toties viņas vienaudzim vairāk interesē tehnika un sports. Kopš 21 gada vecuma viņi ir normāli jauni ļaudis, kas, abpusēji tam piekrituši, var arī apprecēties. Sievietei sākas materiālo problēmu iepazīšanas periods; vina dzemdē bērnus, tos audzina un pieprasa, lai arī vīrietis to darītu, bet vīrietī no 21 līdz 28 gadu vecumam turpinās garīgās attīstības process. Ģimenē noteikti rodas domstarpības.

28 gados sākas līdzsvarota dzīves vērtību pārvērtēšana, sākas lūzuma posms. Tad vīrietis, kuram ir galva uz pleciem, dodas uz darbu, juzdams apmierinātību par savām spējām un iespējām. Viņš strādā un nekādi nespēj saprast sievu, kuru vilktin velk nodoties sevis garīgai pilnveidošanai, kulturāli izglītoties, kura grib kaut ko vieglu un emocionālu. Atkal pretrunas!

35 gados nopietni domā par dzīvi un pat sāk savstarpēji saprasties.

Pēc tam sieviete jūt nepieciešamību beidzot nokārtot dzīves materiālo pusi. Viņa sāk steigties. Viņas darba spējas ir milzīgas, bet vīrietis šajā vecumā jūt, ka ir pienācis pēdējais laiks mācīties. 42 gados iestājas miers. Cilvēks atpūšas pirms vecuma atnākšanas un pārdomā dzīvi.

Pēc 42 gadiem sieviete atkal tiecas pretī garīgām vērtībām, tikai šoreiz no prasīgas un nobriedušas personības pozīcijām. No 42 līdz 49 gadiem vīrietis tiecas pabeigt visus darbus, pirms izsīkuši spēki. Šajā laikā abi grib ņemt no dzīves maksimālo, tikai prasības viņiem ir atšķirīgas. Ja viņi spēj viens otru saprast, tad sasniedz daudz. Sievietēm vecumā no 42 līdz 49 gadiem jāzina, ka viņu fiziskajam ķermenim sācies lielu pārmaiņu periods, tāpēc mazinās darba spējas. Šis vecums ir garīgās pašrealizācijas, dvēseles pilnīgošanas laiks. Ja dvēsele ir mierīga, arī darbi vedas. Vīrieši šajā vecumā strādā nepiekusuši.

Pēc 49. dzīves gada atkal sākas bērna vecums, tikai daudz augstākā līmenī un tieši pretējā amplitūdā. Vīrieši šo laiku nodzīvo mierīgāk, bet sievietēm zūd veselais saprāts. No šī vecuma sievietes baidās. Kas par dzīvi nekad nedomā, tai sākas periods ar mūža viszemākā garīgā līmeņa, atmiņas un saprāta lejupslīdi. Šajos gados cilvēks smagi saslimst tikai no bailēm novecot.

Sieviete, kuru vecums nebaida, jūt, ka viņā atgriezies skaidrais bērna saprāts. Mostas interese par jautājumiem, kurus agrāk viņa nepamanīja. Kas apjēdzis dzīves filosofiju, tas nedomā par nāvi, ar nāves bailēm nepiesaista sev slimības, nejūtas nomākts strādājot. Darbspējas tā pieaug, ka šāda sieviete aiziet pa priekšu jebkurai jaunuvei. Ja vēl sievietes saprastu, ka stresi atņem spēkus un spiež pie zemes, un, ja viņas stresus atbrīvotu, tad iemantotu arī veselību.

Vīrieši — gluži pretēji — šajā vecumā jūtas labi. Garīguma pacēlums un prasme atskatīties uz nodzīvoto mūžu palīdz saprast, ka darbs un ienākumi dzīvē nepavisam nav galvenais. Ir jārod garīgā apmierinātība, ko iepriekš cilvēks nevarēja atļauties, tad arī nebūs slimību.

Mūža rietā cilvēks spēj pārdomāt nodzīvoto dienu un dvēselē izlabot kļūdas. Kas to zina un prot, tam dzīves vakars aizritēs mierīgi un priecīgi, tāpat kā vecajos laikos pagāja svētdiena, kad cilvēki atvilka elpu. Šobrīd laužu vairākumam tas šķiet kā sestdienas vakars, kad pieņemts nopērties pirtī. Atšķirība tikai tā, ka sendienās to darīja ar prieku, nomazgājot veco netīrību, lai atpūtas dienu sagaidītu ar tīru miesu.

Mūsdienās pret vecumu izturas ar naidu un bailēm. Kas no vecuma baidās, to vecumam jānobiedē, kas vecumu ienīst, to vecumā gaida loti smagi pārbaudījumi.

Vecumam piemīt liela vērtība, kas sniedz lielu prieku tiem, kuri to bauda, — dzīves gudrība. Diemžēl mūsdienās to ne pārāk godā, jo tie, kas šobrīd ir veci, jaunībā vecos un viņu dzīves gudrības īpaši necienīja. Svarīgākas šķita skolas gudrības. Pašlaik mums visiem jāatzīst, ka abas gudrības ir ārkārtīgi nepieciešamas un vienlīdz nozīmīgas. Katrai no tām ir sava vieta.

Otrreizējā bērna vecuma slieksni dēvē par klimaksu.

Sieviešu klimakss norit mokoši, jo sievietē sākas garīguma lejupslīde, bet fiziskās aktivitātes kāpumu savu baiļu dēļ sievietes nepamana. Menopauzes iestāšanās daudzām nozīmē to, ka dzīve beigusies. Sievietes runā un pat par to joko, bet pašām sirds vai plīst. Sievietes to uztver kā zīmi, ka viņas vairs nav sievietes.

Ja līdz 49 gadu vecumam sieviete nav apguvusi dabas likumus, lai tālāk ietu gudri, tad daba viņai vairs nepalīdzēs ar mēnešreizēm atbrīvoties no stresiem. Daba ir kā rūpīgi vecāki, kuri, lai gan ir vērīgi, zina, ka mūžīgi aptekalēt nedrīkst, citādi bērns nekad neko pats neiemācīsies. Parasti menopauze sākas pēc 50. dzimšanas dienas. Mēdz būt gadījumi, ka pataloģiska klimaksa simptomi parādās jau 35 gadu vecumā. Mēnešreižu pārtraukums, nervozitāte un karstuma viļņi liecina par stresu uzkrāšanos.

Un tad ir īstais brīdis vēlreiz pārrunāt galvenos stresus:

1.       Vainas izjūta — atņem spēkus sirdij, palēnina asins cirkulāciju un traucē visa ķermeņa normālai asinsapgādei. Paātrināta sirdsdarbība, kas rodas šādu uzplūdu laikā, ir ķermeņa reakcija, atbrīvojoties no nāves bailēm. Vainas izjūtas smagums spiež sirdi, un tā kļūst vārga, gurdena un slinka.

2.       Bailes — izraisa spazmas enerģētiskajos kanālos un visos mīkstajos audos. Kad asinsvadi sašaurinās, āda kļūst vēsa un bāla, pat zilgana.

Kad asinsapgāde pārāk palēninās, rodas nāves bailes, no kurām asinsvadi krasi savelkas. Ķermeņa šūnās uzreiz trūkst skābekļa un barības vielu. Gars zina, ka mirt vēl par agru, bet savas muļķības pēc varam arī iekrist. Tas liek mums saprast radušos situāciju ar nāves bailēm. Lai kompensētu nepietiekamību, sirds aiz bailēm sāk ātri pārsūknēt asinis. Cilvēks jūt sirdsklauves un saprot: kaut kas nav kārtībā. Kas iemācās atbrīvot savus stresus, tam nekad vairs nenāksies sūdzēties par aritmiju.

Bet tiem, kam piemīt ieradums bēgt no ļaunuma, kas cer uz citiem un savas likstas cēloni meklē citos, aritmija var ievilkties uz ilgu laiku. Kas radis meklēt saprātīgu izeju no jebkuras situācijas, tam sirdsklauves pāriet pašas no sevis un pavisam drīz.

3.       Dusmas — izraisa gan enerģijas apjoma, gan visu audu un orgānu palielināšanos. Dusmas līdz zināmai robežai paplašina asinsvadus, izraisot ādas apsarkumu, ķermenī rodas karstums, un sviedri izplūst ārā.

Klimaksa karstuma uzplūdus izraisa strauja trīs pamatstresu maiņa pēc kārtas. Arī jauniem ļaudīm mēdz būt šādas vienreizējas lēkmes, kas palīdz ķermenim izvadīt ārā negativitāti un pasargā cilvēku no aplamas rīcības. Tēlaini runājot, ar gadiem no stresu kaudzītes izaug vulkāni, kas laiku pa laikam izverd lavu vai nu pa kārtai, vai visu uzreiz.

No tradicionālās medicīnas viedokļa klimakss turpinās vairākus gadus. Man nācies redzēt sievietes vecumā no 35 līdz 80 gadiem, kurām ir ar klimaksu saistīta neiroze.

Agrākos laikos precējās cilvēki ar lielu gadu starpību. Tagad mīlestība saista kopā vienaudžus. Kāpēc? Tas liecina par cilvēces attīstības līmeņa paaugstināšanos, tiekšanos pretī pilnībai.

Viena vecuma laulātajiem mēdz būt grūti nosargāt mājas mieru. Grūti ir arī kopā strādāt un/vai draudzēties pretējā dzimuma vienaudžiem. Toties kolektīvā, kurā strādā viena dzimuma vienaudži, valda sapratnes gars, kas garantē panākumus darbā. Viņiem ir līdzīgas šābrīža intereses. Parasti darba kolektīva vadītājs dod priekšroku par sevi jaunākiem darbiniekiem. Vislabākais variants — pretējā dzimuma septiņus gadus jaunāks darbinieks, savukārt ieteicams izvairīties no sava dzimuma septiņus gadus jaunāka darbinieka. Intereses atkal kļūst kopīgas, ja cilvēks ir sava dzimuma un 14 gadus jaunāks.

Šāda kolektīva vadītājs var justies kā celmlauzis — viņš kļūst uzņēmīgāks, gudrāks un lietišķāks. Tādējādi kolektīva vadītājam pieaug pašcieņas jūtas. Tomēr pārlieku labais pārstāj būt labs, un pašcieņa pāraug patmīlā un egoismā. Tas rada lielību, izsmieklu un citu pazemošanu. Labais kolektīvs izjūk.

Tālredzīgāk rīkojas vadītājs, kurš kolektīvā iesaista arī vecāka gadagājuma ļaudis. Pretējā dzimuma cilvēkiem, kas vecāki par 7 un 21 gadu, kā arī tā paša dzimuma cilvēkiem, kas vecāki par 14 un 28 gadiem, konkrētajā brīdī izvirzītie mērķi sakrīt. Ja vadītājs nejūt bailes mani nemīl, tad viņš nepazīst arī bailes kāds var izrādīties par mani gudrāks. Viņš apzināti meklē vecus un pieredzējušus darbiniekus, no kuriem ir ko pamācīties.

Paruna māca — kurš vecāks, tas gudrāks, tomēr ne katram gudrajam piemīt spēja vadīt. Kas šo svarīgo patiesību apzinās, tas attīstīs savas vadītāja spējas, neizjūtot skaudību pret citu dotumiem. Tad neradīsies konflikts starp līdzstrādniekiem un vadītāju. Un abiem nebūs nepieciešams izsmiet cita kompetenci, lai izceltos liecinieku acīs.

Sevi cienošs cilvēks nesāks citus pazemot, lai uzturētu autoritāti. Turklāt viņam priekš tā nav laika. Dzīve ir pārāk īsa un pārāk vērtīga, lai to izšķiestu muļķībās. Strādāt kopā ar tādu cilvēku ir liels prieks.

Laužu vairākums ar gadiem kļūst gudrāki. Ja šāds cilvēks nevar pašapliecināties, bet tas rlotiek aiz bailēm mani nepamana, tad viņš nekad nav apmierināts un jautrs. Viņš sāk uzsvērt savu vecumu, it kā akcentējot savu gudrību, jo zemapziņā gudrība ir augstāka vērtība. Tāds cilvēks atļaujas citus kritizēt, ironizēt, šad tad pa sarkasmam vai pat lamas — atkarībā no izglītības. Kad viou atlaiž no darba, viņš uzskata, ka ar pilnām tiesībām var paziņot: neviens negrib sev blakus redzēt vecākus un daudz gudrākus darbiniekus.

Dzīve māca, ka vadītājam jāprot izraudzīt komandu, savukārt darbiniekiem jāprot izvēlēties vadītāju. Ja cilvēks ir atbrīvojis savas bailes, viņa gars parūpēsies, lai cilvēks nokļūtu labvēlīgā situācijā. Ja bailes nav atbrīvotas, viņa gars tam atver durvis uz daudz cietušo klases telpu, un tur cilvēks ieiet, neviena nepavadīts.

Aptuveni tādi paši sarežģījumi gaida viena vecuma laulātos draugus. Dzīves amplitūdu kritiska atšķirība var izraisīt ģimenes sabrukumu, ja laulātie nespēj viens otru saprast. Pēc maksimālas amplitūdu atšķirības sākas dzīves augšupeja, bet sarūgtinātais un stresu nomāktais cilvēks to nespēj sagaidīt, jo nezina, ko lai gaida. Vēlme laulāto pārtaisīt pēc sava ģīmja un līdzības arī lemta neveiksmei, jo dzīves gaita ir pakļauta dabas likumiem. īpaši kritiska ir situācija, kad sieviete atrodas garīgās augšupejas augstākajā punktā, bet vīrietim vērojams lielākais fizisko spēku kāpums.

Tas pats likums pielietojams arī attiecībās starp vecākiem un bērniem. Kad sievietei 21 gada vecumā piedzimst meita, mātei sākas fiziskā līmeņa attīstības periods, toties meitai attīstās garīgums. Viņu savstarpējā izpratnē rodas sarežģījumi, bet, būdamas sievietes, viņas spēs viena otru saprast, ja vien gribēs. Toties 21 gadu vecam tēvam un vina meitai dzīves intereses būs līdzīgas, tāpēc vini kopumā sapratīsies labāk, cik nu tas vispār iespējams starp vīrieti un sievieti.

Ja sievietei 21 gada vecumā piedzimst dēls, vina to spēj saprast labāk nekā tad, ja bērns botu nācis pasaulē viņas 28. dzīves gadā. Lai to labāk apjēgtu, iesaku katram uzzīmēt savu dzīves amplitūdas shēmu kopā ar mājinieku shēmām, tad būs vieglāk kontaktēties. Līniju krustpunkti rāda labvēlīgāko saskarsmes laiku. Bet, ja reiz visas ģimenes līnijas krustojas vienā punktā, tā ir liela laime.

Tikai kāpēc mātei 21 gada vecumā piedzimst meita, bet 28 gadus vecai mātei — dēls? Kāpēc tie nenāk pasaulē pretējā kārtībā? Tāpēc, ka jūsu bērna gars ir gribējis apgūt pēc iespējas grūtāku saskarsmes mācības stundu. Citā laikā šis bērns jūs nevarētu izvēlēties, tad tas būtu pavisam cits bērns. Un viņš jūs neuzskatītu par visdārgāko cilvēku. Neaizmirstiet, ka tāds tādu sameklē.

Tas, kura sinusoīda ir tieši pretēja mātes sinusoīdai, varēs ar mazāku darbu sasniegt savu dzīves mērķi — kļūt par mātes negativitātes pretpolu. Tāds bērns izrādās iekšēji daudz stiprāks, daudz mērķtiecīgāks, un viņš uzticas sev, pat ja māte nemitīgi atkārto, cik viņš slikts, jo nepakļaujas mātei. Ikdienas dzīvē šāds bērns un viņa māte nesader viens ar otru, viņiem ir atšķirīgi uzskati par dzīvi, tostarp arī nenovēršami principiāla rakstura konflikti, kas abpusēji nodara sāpes. Strīdi par niekiem mēdz būt reti. Bet, ja bērns jau ir solīdā vecumā, vecāki vairāk nekā labprāt lielās ar viņa panākumiem un uztver tos kā savējos. Diemžēl nepiedodošu, pasaulīgo dzīvi neizprotošu vecāku skaits ir milzīgs un personiskajās attiecībās viņi joprojām uzskata, ka bērns ir slikts un nepaklausīgs, pat ja viņš pasaulei dāvājis dižu atklājumu. Piekasīgi vecāki uz visiem laikiem kļūst par bērna garīgo pārbaudes akmeni. Mātes lielākā, tēvi — mazākā mērā, taču, jo ilgāk vini dzīvo kopā, jo vairāk tēvi klust līdzīgi mātēm. Tāds nu reiz ir sievietes varas spēks.

Visbūtiskākā nozīme ir gara attīstībai. Bet gars vienmēr ir vīriešu dzimtes. Jo lielāka ir Zemes krīze, jo vairāk jācieš materiālistiem. Pašreizējais laiks prasa strauju garīgo attīstību, lai paliktu dzīvajos.

Atbilstīgi dzīves likumiem atpaliekošais izraujas priekšgalā. Neatkarīgi no dzimuma pa priekšu ejošais ir savas nākamās dzīves radītājs. Šībrīža atpalicējs — sieviete — gatavojas vīrieti apsteigt. Taču, kamēr ļaudis neapgūs dzīves likumus, vinu šīszemes tieksmēm piepildīties nav lemts.

Vīrietis bija, ir un būs priekšgalā ejošais. Sieviete ir šī gājēja enerģijas ģenerators.

Ja gars spēj iet, jo vinu dvēsele baro, tad ķermenis vinu noteikti pavadīs.

Ja gars nebaro, ķermenis apstājas. Un, lai kā mēs šādu cilvēku dēvētu — par slinku, vienaldzīgu, apātisku vai laisku, viņš neizkustēsies no vietas. Sieviete var visvisādi viņu mudināt un bikstīt, vīrietim doties uz priekšu var likt vienīgi mīlestība.

Vīrietis var iet arī viens, sieviete gan ne, jo viņa visiem vēl to labo, kas mīt viņā. Sieviete grib aizrautībā vest sev līdzi vīru un ģimeni, bet tie nenāk kopā ar viņu. Jo lielāka pretestība, jo spēcīgāka sievietes vēlme viņus glābt. Sākas cīņa, kas ģimeni iznīcina.

Tādā gadījumā var palīdzēt tikai pamatīgs darbs ar sevi. Daudzi ir nesaprašanā: „Bet tādā gadījumā man jāpārmaina raksturs! Tas nav iespējams!“

Nē, ir iespējams. Un jūs kļūsiet tikpat laimīgi, cik agrāk bijāt nelaimīgi.

Mainīt raksturu nozīmē pārdomāt visu dzīvi un ar prātu atbrīvoties no sliktā, lai sasniegtu iecerēto mērķi. Tas ir sarežģītāk, nekā jūs domājat, un vienkāršāk, nekā varat nojaust. Bet tas, kurš neiemācīsies rīkoties gudri, būs spiests mācīties caur ciešanām. Daži cilvēki dzīvo jau kuro reizi, lai izlabotu vienu no savām rakstura īpašībām.

Kristus pie mums atnāca iemācīt, kā ar cienu var sevi mainīt. Bet cilvēce nez kāpēc runā tikai par cilvēcisko cienu. Tas, kurš pieprasa cilvēku cienu, var to neiegūt, jo prasība pati par sevi novērš labo. Saredzamā cilvēciskā ciena, kas nostiprināta ari likumdošanā, ir kārtējais cilvēces pašapmāns.

Tikai tad, kad katrs pats atbrīvos savus stresus, ģimene varēs pastāvēt. Ģimene ir jāsaglabā.

Kas nodibinājis ģimeni, tam nepieciešama pilnības iemantošanas mācību stunda. Mēs nemākam apjēgt, ko nozīmē vīrieša un sievietes vienotība. Pirmām kārtām ar to parasti saprotam gultu. Un neiedomājamies par dvēseļu vienotību.

Kas izšķiras, tas vairs nespēj sasniegt dvēseles līdzsvaru. Sarūgtinājumi liek vērtēt pretējo dzimumu atbilstīgi savai rūgtajai pieredzei. Dvēseles miers atgriežas, tikai apzinot savas kļūdas. Tāpēc pirmām kārtām jāpiedod saviem stresiem, pēc tam savam laulātajam draugam utt.

Ja laulātajiem ir septiņu gadu starpība, viņiem ir daudz vieglāk rast kopīgu valodu. Nākamā vecumu atšķirība ir 21 gads. Šaja gadījumā tās mācību stundas, kas jāapgūst ar laulātā drauga starpniecību, ir tik milzīgas, ka, ja vēl nākas pārvarēt arī vecumu pretišķības, tad cilvēks tās nespēj apgūt. Viņš vēl ir pārāk vājš. Sievietes un vīrieši jebkurā situācijā ir pretpoli, kas veido vienotu veselumu, kuru izlīdzsvarošana līdz pat viņu vienībai ir brīnišķīgs mērķis un vienlaikus arī mūsdienu civilizācijas beigu mērķis. Kas to sasniegs, tam atvērsies ceļš uz augšāmcelšanos.

To var panākt tikai apdomīgi ļaudis, kas prot līdzsvarot savas jūtas un prātu. Turklāt apdomību var iemācīties katrs. Ari mīlēt var iemācīties katrs. Bet iesākumā jaapzinās: jo augstāk mēs vērtējam savas prasmes, jo mazāk protam. Cik maz protam, tas kļūst skaidrs vienīgi mācību procesā.

Es biju pārsteigta, kad pirmo reizi izdzirdēju iebildumu: „Nez kāpēc man būtu jāmīl svešs cilvēks? Es mīlu savu vīru!“ — „Bet vai jums nešķiet, ka ar to ir par maz?“ es atjautāju. „Cilvēkam jāzina un jāizpilda savi pienākumi,“ sekoja atbilde. Es redzēju, kā sievietei niez mēle pavaicāt, ko par manu amoralitāti domā mans virs. Man nācās pamocīties skaidrojot, ka gudram cilvēkam nevajag vienkāršot mīlestību pret tuvāko līdz seksuālo kārību līmenim un to fiziskai realizācijai, kā arī nevajag uzskatīt sevi par nepārsūdzamu autoritāti cilvēcisko pienākumu jomā. Vina nezināja vienu: jo stiprāka cilvēka bezierunu dvēseliskā mīlestība pret cilvēkiem un dzīvi, jo spēcīgāka vina mīlestības pilnība pret laulāto draugu. Pilnīga mīlestība garantē uzticību. Šāds pilnīgs cilvēks zina savu īsto vietu dzīvē.

AUKSTS. SILTS. KARSTS, KARSTS!

Droši vien jūs visi kopš bērnības atceraties šo rotaļu. To mēs spēlējam augu mūžu, nepiešķirot tai pienācīgu nozīmi.

Cilvēks ir vesels, ja viņa pozitīvā un negatīvā enerģija atrodas kustībā un līdzsvarā. Diemžēl mēs esam pieraduši uztvert dzīvi kā cīņu. Cīņa par dzīvi nemēdz būt bez dusmām, un tā dusmas aug, līdz sasniedz kritisko robežu, kad tās sāk iznīcināt ķermeni. Ķermenis postītājam mēģina traucēt.

Kādā veidā?

Mēs esam pārsteigti, ka veseli bērni nebaidās no aukstuma, un uzskatām, ka tā notiek norūdlšanās dēļ. Dabīgi ir ari, ka veci cilvēki, īpaši sievietes, mīl siltumu. Mēs brīnāmies par svētajiem, kuri iztur jebkurā situācijā, jo viņiem piemīt neparastas spējas. Tādi ir vispārpieņemtie priekšstati.

Ķermeņa termoregulāciju mēs uzskatām par automātisku procesu un īpaši par to nedomājam. Ķermeņa temperatūra ir viens no dusmu līdzsvarošanas paņēmieniem fiziskā līmenī. Kas neprot pareizi domāt, tam ķermenis palīdz.

Normāla ķermeņa temperatūra nenozīmē, ka cilvēkā nav dusmu. Tas nozīmē, ka cilvēks atlaiž vajā dusmas vai nu ar klaigāšanu un lamām, vai arī neatbrīvo un atbrīvot nevēlas. Viņš grib būt sagatavojies cīniņam un slēpj sevī dusmas, lai vēlāk caur grūtu slimību apgūtu to, kas vēl palicis neapgūts.

Ir cilvēki, kas necieš aukstumu un skaidro šo savu trūkumu ar nemitīgu salšanu bērnībā, un tā ir tiesa. Dusmu pilnā atmosfēra vecāku ģimenē izraisījusi to, ka cilvēks bijis spiests nemitīgi dzīvot uz krīzes robežas. Niecīgs caurvējš, un cilvēks tūlīt saslimst. Bet cits var pārtapt par lāsteku un joprojām būt vesels. Piedodiet saviem vecākiem, dariet to nesteidzīgi un pamatoti, un jūs pakāpeniski pārstāsiet bīties no aukstuma.

Karstums no ķermeņa izvada dusmas.

Aukstums dusmām aizšķērso ceļu.

Saslimst tas ķermenis, kurā dusmas sakrājušās lidz kritiskajai robežai.

Ja ķermenī sakrājies daudz dusmu, paaugstinās temperatūra — ķermeņa attīrošais uguns. Sasniedzot kritisko robežu, sākas svīšana, kas arī palīdz ķermenim attīrīties no visa liekā, un temperatūra krītas. Tādējādi karstums veicina dusmu aizplūšanu. Kad miesa sāk svīst, tas nozīmē, ka krīze ir pāri, un ķermenis ir ceļā uz atveseļošanos. Svīšana sākas, kolīdz cilvēks apjēdz savas slimības cēloni un lūdz piedošanu savam ķermenim par kļūdām.

Mīlot siltumu, mēs zemapziņā palīdzam savam ķermenim. Ziemeļzemju iedzīvotāji cenšas pavadīt atvaļinājumu dienvidos. Tas ir tāpat, kā iziet cauri attīrošai ugunij. Silts klimats dusmas izvada uz āru.

Igauņi kopš seniem laikiem ir paraduši ar pirtsslotām pērties pirtī, tādējādi atbrīvojoties no kaulu laušanas un citām kaitēm. Tas rada lielisku efektu, it sevišķi, ja procedūru atkārto regulāri. Par to, ka attīrāmies no dusmām, mēs īpaši nedomājam. Mēs apgalvojam, ka pirts iedarbojas nomierinoši un ka pirts attīra. Tas, kuram mazgāšanās pirtī ir rituāls, attīrās tajā visās nozīmēs.

Paskatieties, kā pirtī peras tipiski igauņi — vīrieši. Vispirms viņi karsējas uz lāvas, pēc tam ar slotiņu tā peras, ka sviedri šķīst uz visām pusēm. Pēcāk viņi tup pirts priekšā un sūc alu. Kas ir alus? Pirmām kārtām alus ir grauds, nevis alkohols. Labībai vispār piemīt īpašība paaugstināt atbildības izjūtu pret pasauli, savukārt mieži sniedz cilvēkam pārliecību par saviem spēkiem. Tādējādi alus, ja vien to nelieto pāri mēram, veicina gudrību un dod spēkus virzīt dzīvi uz priekšu.

Vīri dzer alu. Sākas sarunas par dzīvi, pasaules problēmām, ekonomiku un politiku. Balsis top arvien skaļākas. Pašā runu karstumā atskan balss: „ Veči, aiziet pasautēties!“ Un visi kā viens ceļas. Atkal tiek liktas lietā pirtsslotas, izdauzot no miesām dusmas. Tad vīri vēl iedzer pa kausam un turpina strīdēties, līdz pavisam nogurst. Beigu beigās iet mājās. Miesa jau sen ir tīra, bet dvēsele tikai nupat tapusi viegla. Tāpēc zemnieki vienmēr ar nepacietību gaidījuši sestdienas vakaru, lai aizietu uz pirti.

Agrākos laikos sievas nebāra vīrus, ka viņi iet uz pirti, lai tikai apdzertos, jo arī sievietes ar pirtsslotiņām izdauzīja no sevis dusmas, un, tāpat kā jebkuru cilu darbu, veica to ar prieku. Viņas lika pie malas visas iešanas, svētsvinīgi baudīja procesu un priecājās par sevi. Mūsdienu cilvēks ir zaudējis mazgāšanās kultūru pirtī. Šā tā ātri apmazgājas, un prom. Netīrumi noskaloti, ķermenis smaržo, bet netīrība dvēselē kā bijusi, tā arī palikusi.

Tātad kam tīk karstums, tas vēlas atbrīvoties no dusmām. No karstuma mazinās apetīte, it īpaši vēlme pēc gaļas, un mazinās ķermeņa svars.

Aukstumam ir pretēja iedarbība. Tas bloķē dusmu aizplūšanu, un dusmas spiestas uzkrāties ķermenī. Karstumā cilvēks kļūst enerģisks, temperamentīgs un trokšņains, bet aukstumā iestājas miers. Šķietamā līdzsvarotība un izturētība ir tikai ārējs efekts.

Paskatieties uz savu ķermeni pēc karstas vannas vai pirts. Tas viss ir bālos un sārtos plankumos. Baltie plankumi ir bailes, sārtie — dusmas. Karstums kontrastā parāda jūsu dusmas un bailes. Jo pamatīgāk peraties ar pirtsslotiņu, jo mazāki kļūst bālie plankumi, — bailes mazinās, jo dusmas izplūst kopā ar sviedriem. Toties cita ķermeņa daļa ne par ko nekļūst sarkana. Kā argumentu var minēt, ka karstums neietiek ķermeņa krokās, zem krūtīm, padusēs, tomēr patiesībā tas nozīmē, ka pastāv atbilstīgas bailes, par kurām cilvēks kaunas runāt un kuras tāpēc no ķermeņa neizplūst. Tās ir visslēptākās bailes, par kurām cilvēks neiedrošinās pat iepīkstēties, lai tikai nekļūtu citiem par apsmieklu.

Ja pērtuvē jūs jutīsiet drebuļus, tas nozīmē, ka virzību sākusi baiļu enerģija. Kopā ar sviedriem var sākt izplūst arī dusmas. To zinot, cilvēks var stundām pērties, izdauzīdams no sevis apbrīnojamu dusmu daudzumu, tomēr jebkuram pārspīlējumam vienmēr var būt bīstamas sekas, — var sev nodarīt pāri. Pareizāk būtu atbrīvot dusmas ar domām, bet pēc tam pirtī papriecāties, kā ķermenis reaģē uz pārmaiņām.

Ķermeņa dala, kas pēc pirts tā arī palikusi bāla, ir tā vieta, kura pakļauta slimībām, Visbiežāk tā ir ap krustiem, kas liecina, ka cilvēks neizmanto seksuālo enerģiju, kā ari baidās no ekonomiskajām problēmām. Kaislības un naudas maks allaž iet roku rokā. Bālas krūtis liecina par sakrātiem aizvainojumiem. Bālas rokas un kakls — saskarsmes problēmas. Tā pirts nosaka jūsu slimību diagnozi un pasaka

ji

jums to priekšā. Pieņemiet tās palīdzību, tad vēlāk nevajadzēs teikt: „Ja es to būtu agrāk zinājis!“

Pēc saaukstēšanās rodas slimības ar temperatūru. Tādējādi ķermenis veicina uzkrāto dusmu izplūšanu.

Cilvēks, kas mērķtiecīgi norūda ķermeni, klust mierīgs, stiprs un cīņasspējīgs. Tomēr vinā saglabājas slēpta agresivitāte. Ja norūdoties netiek mainīta domāšana, bet norādīšanos veic vienīgi dzīvotspējas un cīnās gatavības paaugstināšanai, tad cilvēkā noteikti palielinās dusmu potenciāls.

Pārmērības vienmēr nodara sliktu. Pārlieks vai ātras iedarbības karstums izraisa siltuma vai saules dūrienu. Tas nozīmē: ja vienā reizē izplūst pārāk daudz dusmu, tad fiziskais ķermenis to vairs nespēj izturēt. Ja iekaisuma perēklim, kurā jau tāpat ir paaugstināta temperatūra, pieliek ko karstu, tad karstums izplatās pa visu ķermeni un klust bīstams dzīvībai. Iekaisuma perēklis vispirms jāatvēsina, bet pēc tam viegli jasasilda.

Pārlieks aukstums bloķē dusmu aizplūšanu. Uzkrātās dusmas draud iekšēji cilvēku iznīcināt. Tas baida ķermeni. Cilvēks cenšas ķermenim palīdzēt, izverdot dusmas, — rodas siltuma sajūta. Kas briesmas apzinās, tas nenosalst. Bet, ja nosalušu cilvēku iesēdina karstā vannā, viņš nomirs, jo pārmēru strauja dusmu izplūšana nav izturama.

Iegulieties auksta ūdens vannā tā, lai ārpusē paliktu tikai seja, un pavērojiet savas sajūtas. Maz būs to, kam tas izdosies, — vairākums spiegdami izleks no aukstā ūdens. Vienam pret aukstumu īpaši jūtīgs būs vēders, citam — mugura; viss atkarīgs no dusmu uzkrāšanās vietas. Cilvēki, kuros dusmu ir maz, vai cilvēks, kurš ir stiprs un dzīvo saskaņā ar savu iekšējo pasauli, spēj ilgi uzturēties aukstā ūdenī un nesaslimt. To var izdarīt tikai cēla mērķa vārdā. Karstums „glābj“ cilvēku, bet aukstumā viņam „jāglābjas“ pašam. Aukstums piespiež domāt izdzīvošanas vārdā. Kas to nedara, tas bailēs sāk mētāties, izšķiež spēkus bezjēdzīgā cīņā un aiziet bojā.

Lai kļūtu par līdzsvarotu un stipru cilvēku, vienlīdz jāpierod gan pie aukstuma, gan karstuma. Kas sāk atbrīvot dusmas, tam nebūs pēcāk auksti spelgonī un pārāk karsti tuksneša dedzinošajā saulē. Tāds vairs neslimos temperatūras svārstību dēļ.

GODĪGĀS DUSMAS UN MELĪGĀS DUSMAS

Visiem zināms, kā uzvedas sadusmots cilvēks. Tikai sabiedrības nosodījums piespiež viņu turēties pieklājības rāmjos, savaldot savus niķus. Apspiestas dusmas zaudē asumu un skaidrību, to postošā iedarbība ir lēna un iznīcinoša.

Jo vairāk cilvēkā ir tieksme atvērtību pielīdzināt neaudzinātībai, bet izturētību uzskatīt par inteliģentumu, jo vairāk viņa dusmas aiz kārtības ārējās fasādes pāraug nicinājumā.

Salīdziniet divas sievietes. Abām stāstu par galvenajiem vīrieša un sievietes dzīves uzdevumiem.

Pirmā, ilgi nedomādama, nocērt: „Nu nē! Tādu vīrieti mīlēt nevar! Tikai dzeršnā un slaistās. Ja viņš nedzertu, viss būtu kārtībā.“ Tad es minu viņas vīra labās īpašības, viņa piekrīt un it kā vairs nevēlas atteikties no vīra. Viņai vajadzīgs tikai viens — lai vīrs būtu kārtīgs cilvēks. Šai sievietei ir žultsakmeņi. Un laiku pa laikam parādās dīvaina udas kaite, kas uzrodas pati no sevis un ko ārsti uzskata par alerģiju.

Viņas virs ir jautrībnieks, kurš laiku pa laikam palaiž lielo plostu, bet pēc tam metas nepaveiktajos darbos; darbā vinu novērtē. (Šajā brīdī sievietei uz laiku ādas slimība pāriet.) Sievas pavēles viņš uztver naidīgi, lai gan vēlāk tās izpilda. Sievieti pamatīgi kaitina, ka viņš to apsaukā par muļķi un, atbildot uz viņas pamācībām, iesaka labāk adīt zeķes. Vīrs saka patiesību, bet sieva viņam netic, jo mūsdienu sieviete grib atkratīties no virtuves un rokdarbiem, nesaprotot, ka tādējādi viņa iznīcina savu sievišķību. Tā vietā, lai saprātīgi attiektos pret mājas darbiņiem, mūsdienu sieviete grib no virtuves atbrīvoties, jo cīņā par izdzīvošanu uzturs savu nozīmi ir zaudējis. Toties bērniem un mazbērniem sapņos rādās mīlas māmiņas un vecmāmiņās tēls, kura smaržo pēc pīrāgiem un ēst gatavo tā, ka vai pirkstus gribas aplaizīt.

Cita sieviete nicinājuma uzplūdā prasa: „Sakiet, kā tādu cilvēku lai mīl? Viņš taču nav tā vērts. Es viņu paciešu tikai aiz žēluma un tāpēc, ka viņš ir manu bērnu tēvs. Mums jāpalīdz meitai un viņas ģimenei, jo viņai ir jau kopš dzimšanas slims bērns.“

Viņas vīrs — bezpalīdzīgs, padevīgs, mazrunīgs cilvēks ar blāvu skatienu, kurš, lai gan visu dara pēc sievas rīkojuma, ticis pie pudeles, vairs nav apturams. Ja pudeli nenoņem ar varu, pats viņš nekādi neapstāsies. Sievasprāt, vīrs viņu neciena, lai gan citi ciena. Aiz žēluma pret šo niecību sieviete stāsta, ka pati ar viņu apprecējusies, tomēr negrib atzīt, ka dzīve viņu savedusi kopā ar šo, nevis kādu citu cilvēku, tāpēc ka viņai bijusi nepieciešama tieši šāda mācību stunda. Viņa saskata, ka dzīvē pie visa tikusi pati, bez vīra atbalsta. Bet panākumi neiepriecina. Viņas domas nemitīgi riņķo ap kādu neesošu vīru, jo pašai sāp, ka vīrs bez mugurkaula viņu apkauno.

Abas sievietes mīlestības vietā saviem vīriem „dāvā“ dusmas. Pirmajai dusmas ir skalas un atklātas, otrai — nicinājuma pilnas, lai tikai nepazemotos līdz nepievilcīgām lamām.

Pirmajai sievietei no savām dusmām viegli atbrīvoties, jo vina kļūdas tūlīt atzīst un prot novērtēt vīra labās īpašības. Viņa vēl atceras, kā apprecējās ar simpātisku puisi un no sākuma viss gāja labi. Vina negrib izlikties esam labāka par vīru, bet grib sakārtot savu dzīvi. Vīru vina joprojām uzskata par ģimenes galvu. Vina pat neiedomājās, ka ir pie vainas vīra lejupslīdē un ir ar mieru tūlīt atbrīvot savas dusmas, lai vīrs mainītos, bet pati tiktu vaļā no žultsakmeniem. No sākuma viņai neizdodas pilnībā atbrīvoties no ietiepības, jo ir pieradusi, ka dzīve noteikti ir cīņa, kurā kāds uzvar, bet cits paliek zaudētājos. Viņai pat interesē uzzināt, kāda gan ir tā pareizā mīlestība.

Otrās sievietes problēmas ir daudz sarežģītākas, jo nicinājuma saknes ir smalkas un sazarotas. Par to liecina arī viņas slimība. Viņa nespēj ar prieku atvērties piedošanas mācībai, jo to sevī nejūt. Šī sieviete pat nepamana, ka izturas ar vieglu nicinājumu pret visu, kas viņā izraisa neizpratni un kas atrodas ārpus materiālisma priekšstatu robežām. Uzlūkojot viņas auksta nicinājuma pilno sejas izteiksmi, vieniem pārskrien drebuli, citiem sāk niezēt dūres. Un, pat ja viņai nāksies norēķināties par to, ka nicinājusi citus cilvēkus, viņa tik un tā uzskatīs sevi par bezgrēcīgu. Bet dzīves likumi par viņas viedokli neinteresēsies, tie tikai pasniedz mācību stundas.

Nicinājums aug lēni. Ķermenis cilvēkam cenšas palīdzēt attīrīties un nicinājumu izvada arī ar paaugstinātu temperatūru. Cilvēks to dēvē par saaukstēšanos, vīrusu slimībām un turpina dzīvot tumsībā. Jo vairāk viņš grib pacelties pāri grūtībām un citiem cilvēkiem, jo mazāka jēga tam, ka viņam paaugstinājusies temperatūra. Tik banāla, primitīva mācību stunda viņam bijusi nebijusi. Viņš ir vairāk vērts.

Nicinājums — pazemojošas dusmas.

Pazemojot cilvēku, mēs vēlam viņam (aunu.

Tāpēc nicinājums ir ļaunprātīgas dusmas.

Ļaunprātīgas dusmas izraisa vēzi.

Jo vairāk cilvēks savu nicinājumu slēpj, jo nemanāmāk attīstās vēzis.

Ļaunprātīgas dusmas vienmēr vērš pret noteiktu, saskatāmu vaininieku. Ja redzamu iemeslu viņa nosodījumam nav, — bet mūsdienu cilvēkam ar ko mazāku nepietiek —, viņu sāk nicināt, pat nemēģinot noskaidrot, vai viņam ar notiekošo ir kāds sakars. Ļoti bieži naids sākas tikai no aizdomām, kas rodas pēc tukšām tenkām. Jo inteliģentāks vēlas izrādīties nelaimīgais cietējs, jo vairāk viņš slēpj savu nicinājumu. Ne viena, ne otra puse nespēj pateikt, ka starp viņiem pastāv ienaids vai domstarpības. Nevienam ne prāta nenāk tikt skaidrībā par nicinājuma būtību.

Kā saskatīt, pazīt nicinājumu?

Palūkojieties sev visapkārt. Ja jūs baidāties no augstprātīgiem, nicīgiem cilvēkiem, kurus pārņēmusi paštīksmināšanās, vai no cilvēkiem, kas citus izsmej, tad jūs piesaistāt sev nicinājumu. Ja jūs skaišaties, dusmojaties vai apvainojaties un nekādi nespējat to aizmirst, tad arī tās ir nicinājuma pazīmes, kas uzliesmo kā krasu dusmu ugunskurs. Pasakiet paldies apvainotājam — viņš jums palīdzēja sevī ieraudzīt nicinājumu.

Tas, kas jūsos izraisa nicinājumu, liks īgņoties arī turpmāk. Piemēram, ja jauns vīrietis nicina vecas sievietes, viņas noteikti ieradīsies ar visām savām pamācībām un skolos viņu piepaceltā sirsnībā, paplikšķinot pa plecu un mātišķi apskaujot. Ja jauna sieviete nicina vecus vīriešus, viņi noteikti to, piemēram, uzlūgs dejot uzsvērti puiciskā galantumā vai ar rūdīta siržu lauzēja sejas izteiksmi un apvainosies, ja viņa atteiks. Viens nicina nekaunību, otrs — manierīgumu, trešais — fizisku darbu, ceturtais — zinātnisku darbu, piektais — pasivitāti, sestais — pārlieku centību utt.

Atbrīvojiet savu nicinājumu — savas bailes un dusmas uz nicinājuma pilniem cilvēkiem. Šis bīstamais stress pieaugot iznīcina arvien vairāk jaunu, vienkāršu un inteliģentu cilvēku. Un, ja jums ir paaugstināta temperatūra, pasakiet tai paldies par trauksmes signālu un par pareizi parādītu ceļu.

Nicinājums rod sākotni bērnībā mājas vidē. Vecāku vai audzinātāju attieksme pret dzīvi pastiprina bērna dabisko nepieciešamību darīt labu vecākiem, viņus aizsargāt un paglābt. It īpaši, ja, vecākuprāt, visapkārt mīt slikti un dumji cilvēki, kas nemitīgi dara vienīgi ļaunu. Bērnam izstāsta, ka svešiem nedrīkst teikt, par ko savā starpā runā vecāki, jo tas viņiem var nākt par sliktu. Mīlestība pret vecākiem piespiež nomākt iekšējo protestu. Tā rodas pieklājīga cilvēka dusmas — klusējošs nicinājums pret visvisādām nepatīkamām parādībām, ieskaitot trūkumu, nabadzību u. tml.

Kad es redzu lepnus laudus, kas ātri tikuši pie bagātības un kas ārēji šķietami nekādi neizrāda savu materiālo labklājību, manī rodas briesmu izjūta un vēlēšanās brīdināt. Pašu rokām sarausta bagātība vīrietī rada pašpārliecinātību. Pašpārliecinātība padara aklu, un cilvēks piepeši lūst, ja to turpina kultivēt. Sieviete nevar neizpaust prieku materiālās labklājības dēļ.

Abiem man vajadzētu teikt: „Apstājieties, mani mīļie! Ar pieaugošo rausonību jūs sev piesaistāt bēdu! ja jūs aklus padarījuši panākumi, ja jūs uz visu lūkojaties no augšas, drīz pār jums nāks tas, no kā ar naudu neatpirkties, — slimība, fa esat darījuši maz ļauna, cietīsiet pats. ja esat darījuši daudz ļauna, cietīs jūsu bērns. Ja esat darījuši loti daudz ļauna, cietīs jūsu mazbērns. Jo lielāks ļaunums, jo sāpīgāka maksa. Bet mērs ir katra cilvēka dvēselē.“

Pārtikušu vecāku bērni reti dzīvo saskaņā ar sevi. Agri vai vēlu izpaužas vecāku nicinošā attieksme pret dzīvi, un tad sākas mokas, jo tur, kur daudz naudas, ir maz mīlestības.

Pasaulē nav daudz dzīves pieredzes bagātinātu laužu, pie kuriem bagātība nāk pati no sevis. Vinu dārgumi aug par spīti šķietami bezjēdzīgi izšķērdētiem līdzekļiem izglītībā, kultūrā, tradīcijām, mūžīgu vērtību radīšanai. Vinu bērni, sasnieguši briedumu, iet vecāku pēdās. Vini mantojuši no vecākiem cieņas pilnu attieksmi pret visām dzīvības izpausmes formām.

Nicinājums ir skolotājs, kas liek cilvēkam nodarboties tieši arto, ko viņš nicina. Tā iemanto dzīves gudrību. Nicinājums ir nežēlīgs skolotājs.

Ja bērns nicina netaisnus cilvēkus, viņam nāksies ciest no netaisnības, un viņš sāks studēt jurisprudenci, lai, kļuvis par tiesnesi, spriestu tiesu. Bieži darbā viņš nokļūst bezizejas situācijā, viņa tiesas procesi ievelkas vai nevirzās uz priekšu. Nicinājums pret netaisnību ir pāraudzis nicinājumā pret noziedznieku vai tiesu sistēmu.

Ja bērns nicina slimus cilvēkus, viņš bieži slimo, bet pēc skolas pabeigšanas izmācās par ārstu, lai iznīdētu slimības. Nicinājums pavēršas pret slimnieku vai pret medicīnu.

Ja bērns nicina neglītas ēkas, viņam jādzīvo nesmukā mājā vai to tuvumā, un viņš kļūst par arhitektu, lai projektētu skaistus namus. Bet tajā pašā laikā pats spiests dzīvot neizskatīgā mājā. Viņš sāk nicināt dzīves apstākļus un valsts iekārtu.

Ja bērns nicina nabadzību, viņam nāksies dzīvot trūkumā, bet viņš izmācīsies par baņķieri, lai darbotos ar lielu naudu. Mazapmaksātu darbu viņš nicina, bet algu, par kuru ir sapņojis, nesaņem. Viņš sāk nicināt tos, kas par viņu bagātāki, šo cilvēku pārticības dēļ, bet tos, kas nabagāki, viņu trūcīguma dēļ.

Ja bērns ar nicinājumu izturas pret vecāku nesaskaņām, viņš izrādās tajās iesaistīts un sāk par katru cenu dzīvē izvairīties no strīdiem, tomēr iekuļas arvien pamatīgākos kašķos. Viņš noteikti iekļūst konfliktējošā kolektīvā. Viņš sāk nicināt tos, kuri citus apspiež, vai tos, kuri ļauj sevi apvainot.

Drīz vien jauno cilvēku sāk kaitināt arī izraudzītā profesija, jo viņš neprot atbrīvoties no nicinājuma pilnās attieksmes pret grūtībām. Bet darbs, skaidra lieta, ir grūts, tāpat kā jebkura dzīves mācību stunda. Šie ļaudis nelabprāt veic savu ikdienas darbu, kura apgūšana savulaik prasījusi loti daudz spēka, turklāt šis darbs nogurdina un kaitina, jo viņi neprot to mīlēt. Nicinājums pieaug, turklāt pielavās tik klusi kā vakara migla, un tajā grūti pamanīt traucēkļus.

Cilvēki ar stipru gribasspēku prot mobilizēt savus spēkus noteikta mērķa vārdā, un viņu pūliņi nes augļus. Diemžēl drīz vien viņi sāk nicināt ļaudis ar ne tik stipru gribu, bailīgos, bezpalīdzīgos, dumjos, citādi domājošos, klusējošos utt., turklāt kļūst tik augstprātīgi, ka sāk, visiem dzirdot, mācīt tos, kuri par viņiem ir gudrāki, uzskatīdami tos par muļķiem. Bet nicinājums pa to laiku klusītēm veic savus posta darbus.

Šiem cilvēkiem visur uzrodas šķēršļi. Piemēram, ienāk manā kabinetā pacients un saka: „Es gribu zināt, kas ir manas eksistences pamats.“ Pārgudrs jautājums, uz kuru diviem vārdiem neatbildēsi, citādi cilvēks apvainosies. Redzu bailes no pazemojumiem, kas izraisījušas agresivitāti, un nicinājuma pilnu ietiepību, tomēr vaicāju: „Ko jūs ar to domājat? Pasakiet vienkāršiem vārdiem, citādi es jūs nesaprotu.“ Bet nolaisties pie manis viņš nav ar mieru.

Augstprātīgiem cilvēkiem ir grūti palīdzēt, jo viņi atzīst tikai savu prātu.

Nicinājumu vajadzētu sākt atbrīvot jau laikus, jo vēlāk tas var kļūt par nepārvaramu šķērsli.

Pēc brīža kabinetā ienāk siltumu izstarojošs cilvēks, kurā redzu gudrību. Iekšēji gatavojos atbildēt uz sarežģītu jautājumu, atcerēdamās iepriekšēja pacienta uzvedību. „Es gribētu uzzināt vairāk par sevi. Grāmata man palīdzēja izārstēties no slimības, bet es negribētu pie tā īpaši kavēties,“ viņš man saka vienkāršā valodā. Man ir, ko viņam teikt, un viņš ar prieku mani uzklausa. Noskaidrojam, ka šim cilvēkam vina specialitātē ir lieliska izglītība, bet viņš neiedrošinās lūgt garīgu izglītību no cita cilvēka. Visiem dvēseles spēkiem dalos ar vinu savās zināšanās un pateicos, ka esmu tikusies ar īstu cilvēku.

Un pēc tam pastāstu par nicinājumu, lai vinu pasargātu.

PAR VĪRIEŠIEM UN PRIEKŠ VĪRIEŠIEM

Šajā grāmatā ir uzsvērta sievietes loma. Dažādās dzīvēs mēs esam gan sievietes, gan vīrieši, tāpēc jāsaprot, ka pirmām kārtām mēs esam cilvēki un mums nav tiesību rādīt ar pirkstu uz citiem. Daudzi vīrieši kā pie glābējsalmina pieķeras domai, kas sievietes neprot mīlēt vīriešus. Mums ir jau asinīs — otru apvainot, bet tas ir attaisnojums priekš muļķiem.

Es īpaši gribu vīriešiem uzsvērt vinu lomu.

Tā kā vīrieši iepriekšējās dzīvēs ir bijuši sievietes un būs arī nākamajās dzīvēs, kamēr sasniegs pilnību, jums būs skaidrāk un vieglāk, ja jūs jau tagad palūkosieties uz dzīvi cita cilvēka, arī sievietes, acīm. Tad jūs ieraudzīsiet divas dzīves galējības, kas nepieciešamas veseluma veidošanai.

Gudrs vīrietis varēs ar cieņu izturēties pret sievišķīgiem sīkumiem, jo no sīkumiem veidojas lielais. Vīrietis veic lielus darbus un visu redz plašos mērogos. Tomēr mājas — tas vēl nav mājas pavards. Mājās uzrodas mājas pavards, pateicoties sievišķīgiem sīkumiem. Vīrietis, kurš uzskata, ka no lielā vienmēr var izveidot ko mazu, noposta māju un kopā ar ģimeni atrodas drupu priekšā.

Vīrieša pienākums ir zināt, kāda ir vina vīrišķā loma dzīvē, bet sievietei jāatstāj viņas loma. Kad izzūd neuzticība, otram var uzticēt arī savu darbu. Tikai tie laulātie, kuri spēj būt saprātīgi elastīgi, var rast izeju no jebkuras situācijas.

Cilvēkā ir ietverta dievišķā trīsvienība — gars, dvēsele un ķermenis.

Gars — tas ir cilvēka tēvs, kam simboliski atbilst skelets, galva, prāts, apdomība, panākumi, spēks, ienākumi. Pēc tēva vērtē vīriešu dzimumu.

Dvēsele — tā ir cilvēka māte, kurai simboliski atbilst mīkstie audi, kakls, emocijas, jūtīgums, sirsnība, elastīgums, raksturs.

Ķermenis ir tēva un mātes summa, kas sev piesaista jau tajā esošo. Ņemot to vērā, iemācieties sevi izzināt, kā arī laboties.

Sieviešu dzimumu vērtē pēc mātes. Kamēr vīrietis to nesapratīs, viņš vērtēs sievu subjektīvi, un šis vērtējums raksturo viņu pašu. Parasti vīramātes negativitāte sievā izpaužas pastiprinātā veidā, lai vīrietis pamatīgi varētu apgūt savas dzīves mācību stundas. Vai arī sieva ir pilnīgi pretēja vīramātei viņas galējās negativitātes dēļ, kas jau sievā vairs nevar pastiprināties, bet jūs turpināt viņu vērtēt pēc tā paša mēra.

Emocijas ir sievišķīguma sastāvdaļa. No emocijām rodas stresi. Visi stresi, ko jūs turat sevī, galu galā sagrauj ķermeni. Sieva var mīlēt vīru, bet pie labākās gribas viņa nespēj atraisīt vīra stresus. Tas viņam jāizdara pašam.

Vīrietis, kuram pāri šļācas liekas sieviešu emocijas, zaudē vīrišķību un aiziet bojā.

Vīrišķīgs vīrietis nenoliedz emocijas un stresus, bet uztver tos kā dzīves dalu. Viņš saprot, ka mērenās devās tie dzīvi virza uz priekšu, bet pāri mēram — novājina, bloķē un iznīcina.

Vīrietim raksturīga apdomība. Vīrišķīgs vīrietis nav kaprīzs, nedusmojas, nebēg prom, nekrīt histērijā, nenotrulina savas jūtas ar nikotīnu, alkoholu, zālēm un narkotikām. Vīrietis, kam raksturīgi visi šie trūkumi, ir līdzīgs dabas stihijai. Bet dabas stihijas mūsdienās notiek arvien biežāk. Katram no mums ir pa spēkam to novērst un likvidēt. Vīrietim jāzina, ka vienmēr var un vajag visu izlabot, — tālab jau dzīve ir dota.

Ja vīrietis neatbrīvojas no bailēm mani nemīl vai no dažādām šo baiļu formām, tad viņš nespēj pieņemt sievietes mīlestību pilnā apjomā. Šīs bailes nomāc apdomību, loģiku, atminu un prātu. Tas rada nepilnvērtības kompleksu. Vīrietis ar šādām bailēm zaudē pamatu zem kājām. Viņš jūt, ka nav dzīvē īstajā vietā un nav ģimenes galva. Šis vīrietis sāk dzīvot, ņemot vērā citu cilvēku viedokļus.

Cilvēks, kas jūt vislielāko vainas izjūtu, ir vislielākais apvainotājs. Atbrīvojiet vainas izjūtu, bailes un dusmas, tad jūs vairs neapvainos, nebiedēs un nesadusmos, un arī jūs to nedarīsiet citiem. Vainas izjūta un apvainojumi novājina cilvēku gan garīgi, gan fiziski, un viņam pāri gāžas stresu lavīna.

Vīrietis, kurš pazemo sievieti savā vīrieša pārākumā, pats nemanot pārvēršas pazemotajā, jo nesaprot, no kurienes viņa vīrišķība smel dzīvības spēkus. Ja vīrs nodara sāpes sievas miesai vai dvēselei, viņam jāsaprot, ka viņš neredzamā veidolā piesaista sev sodu, kas daudzkārt pārspēs paša nodarīto. Vēl bargāka atmaksa nāks caur bērniem un turpināsies nākamajā dzīvē. Ja jūsu tagadējā dzīve ir grūta, jūs esat kļūdījies iepriekšējā dzīvē, tāpēc kļūdu neatkārtojiet.

Vīrietis izraugās sev sievu, lai caur viņu sasniegtu pilnību un uz šī pamata virzītu dzīvi uz priekšu. Vīrieša prāts — tas ir dārgums, ko nedrīkst tērēt strīdos. Kurš gudrāks, tas piedod. Kas cer bēgšus izvairīties no strīdiem, tas iekuļas vēl pamatīgākos kašķos, jo viņa dzīves mācību stundām jābūt analogām, kamēr tās tiks apgūtas. Kas pret sievu izmanto klusējoša nicinājuma ieroci, tas no tā cietīs pats.

Vīrietim, kurš vēlas kopā ar sievu nodzīvot mūžu laimē, pirmām kārtām jāpiedod mātei viņas kļūdas un jāiemācās savu māti mīlēt. Vērtējot savu māti, lieciet pie malas emocijas, jo jums ir vajadzīga vienkārša patiesība. Savus vecākus jūs izvēlējāties pats, jo esat ieradies pasaulē mācīties no kļūdām. Tā ir neizbēgama nepieciešamība.

Sieviete audzina bērnus. Tas ir grūtākais no visiem darbiem. Ar vīrieša atbalstu sievietes darbam izaug spārni. Ja vīrietis to apjēdz un kā nenovēršamību ģimenes dzīvē uztver lejupslīdes un augšupejas, tad problēmas var atrisināt viegli. Steiga un nepacietība attiecībās starp vīru un sievu liek iet bojā bērniem. Laulībai ģimene jāpadara svēta, bet, ja tā ģimeni grauj, tad jāatrod mazāk sāpīgā izeja.

Mūsdienu pasaulē vīrieši jūt tik milzīgu mīlestības deficītu, kas sākotni rod jau mātē, ka, nepaguvuši pat nokārtot kopdzīvi ar sievu, viņi metas meklēt mīlestību pasaulē. Sieva jūtas patiesi sarūgtināta, un mīlestība, kas sākumā uzplauka, aiziet postā. Pāri paliek neapmierinātība un fiziskā mīlestība, kas nodara sāpes. Šī situācija liecina par cilvēku zināšanu trūkumu un nespēju saprast pašiem sevi.

Sieviešu pazemošana, viņu paverdzināšana un izturēšanās pret viņām kā pret lietām bija un diemžēl joprojām ir vīriešu atriebība sieviešu dzimumam, kad abas puses izrādās zaudētājos.

Man vairākkārt ir vaicājuši: „Jūs sakāt — ja vīrs nomirst pirmais, tad sieva nav pratusi vīru mīlēt. Bet ko nozīmē tas, ka pirmā nomirst sieva? Dažs labs 7Jīrs pat vairākas sievietes apglabā.“ Šajā gadījumā vīrietis nav pratis pieņemt sievietes mīlestību. Sievietes visbūtiskākā nepieciešamība ir vīru mīlēt. Neprasme sniegt savu mīlestību vai nespēja izsisties cauri vīra izveidotajai sienai izraisa sievietē iekšēju lūzumu. ,,I<ā viņam izdodas iztikt bez sievietes mīlestības?“ Šis vīrietis sniedz savu mīlestību darbam, dabai vai dzīvniekiem. Viņš baidās iemīlēt cilvēku. Tātad šīs bailes viņš ir atnesis līdzi no iepriekšējām dzīvēm. Iespējams, viņš pārlieku pašaizliedzīgi kādu mīlējis, kurš nav spējis izturēt viņa privātīpašniecisko mīlestību, un nomiris. Vai arī viņu tā mīlējuši, un viņš nav to izturējis. Viņš nezina, ka dzīves pārbaudījumos sabrūk tikai emocionālā mīlestība. Dvēseliskā mīlestība ir nesatricināma. Ja tā ir bijusi sākotnēji, tad dzīves gudrībās vienīgi norūdās.

PĀRLIEKU LABĀ SLĒPTĀ PUSE

Cilvēks iet pa savu bezgalīgo dzīves ceļu, apgūstot visu, kas viņam nepieciešams. Kamēr viņš ir gars, loti grib iemantot ķermeni, lai apgūtu jaunā laikmeta dzīves mācību stundas. Loti grib, bet nevar, jo tie divi, ar kuru starpniecību viņa vēlēšanās īstenotos, nerada viņam iespēju ierasties. Viņi to gan nezina, jo nesaprot dzīvi.

Šī sieviete un vīrietis ir noguruši, gaidot bērnu, kas ir viņu mūža kārotais mērķis. Tā dēl viņi ir gatavi ziedot visu. Par spīti pūlēm, viņu brīnišķīgā vēlēšanās nepiepildās. Viņi nesaprot, kas par vainu. Viņi taču ir darījuši visu, lai bērns varētu ierasties. Salīdzinot ar citiem, šī bērna dzīve būtu kā paradīzē. Viņu labā vēlme ir pārmērīga un bīstama — viņi nezina, ka paradīze uz šīs zemes mēdz būt tikai idiotam.

Bērns negrib piedzimt par idiotu un neierodoties māca savus nākamos vecākus, ka viņam nav vajadzīga bezjēdzīga, nesaprātīga dzīve.

Šis gars ir pietiekami gudrs, lai neatkārtotu to cilvēku kļūdas, kas savus vecākus mīl ar pērtiķa mīlestību un kļūst par vinu privātīpašumu. Viņš zina, kas šobrīd ir situācijas saimnieks. Iepriekšējos mūžos iemantotā pašcieņa neļauj viņam piedzimt par dumju marioneti vecāku izklaidēm. Nepieciešamība pašam izmēģināt, kāda ir reālā dzīve, pārspēj skaistās dzīves ārējo spožumu.

Tāda ir bezbērnu problēma no bērna pozīcijām. Patiesībā bērns pats nosaka savu ierašanos pie konkrētiem vecākiem, ar savu atnākšanu pavēstīdams, cik patiesa vai melīga ir vecāku dzīves patiesība. Bērns ierodas, lai kļūtu tieši pretējs vecākiem tādā pakāpē, cik mūža laikā pagūs iemācīties. Viņu ierobežo fiziskās dzīves laika faktors. Neviens gars neuzņemas pārmēra, nereālu uzdevumu. Viņš var cerēt uz labāko un to nesasniegt, tomēr zina, ka vispār šādas vēlēšanās ir īstenojamas.

Jebkurš gars zina, ka viņa likteni nosaka iepriekšējās dzīves, bet viņā mīt arī nepieciešamība kļūdas labot. Kādā mērā izdosies mīkstināt likteņa sitienus, tas atkarīgs no prasmes pareizi secināt.

Ja bērns piedzimtu vecākiem, kuri sapņo par neiedomājamu labklājību, viņam vajadzētu kļūt galēji sliktam parastā izpratnē. To viņš nevēlas un nav pelnījis. Kas pelnījis, tas arī ierodas, un tādu ir arvien vairāk.

Bezbērnu pāriem pašiem jātiek skaidrībā, kas viņos labs un kas viņu pārliekajā tiecībā pēc labā bērnam izrādās šķērslis.

Pārmēra sliktais izraisa ķermeņa fiziskās slimības.

Pārmēra labais izraisa gara saslimšanas, t. i., dvēseles slimības.

Tā kā garīgais līmenis nosaka fizisko līmeni, vairākums gara slimnieku ir arī fiziski slimi. Citiem vārdiem sakot, dusmas pret nabadzību izraisa fiziskas slimības, bet dusmas pret bagātību — garīgas. Spēcīgas bailes kļūt nabagam un spēcīga vēlēšanās kļūt bagātam ir gandrīz tas pats kas nabadzība un bagātība. Seciniet paši, ko vieglāk izdziedināt, — nabago vai bagāto? Varbūt šobrīd jūs kaut mazliet pārvērtēsiet savas vēlmes.

Dzīvības enerģijas plūst pa sinusoīdu tādējādi, ka viss labais pieaug līdz visaugstākajam punktam, bet pēc tam virzās lejup uz slikto, līdz sasniedz viszemāko atzīmi. Tad atkal sākas augšupeja. Kāpumu un kritumu ātrumu nosaka cilvēka dzīves stils, vina priekšstati un domāšanas veids. Visu slikto līdzsvaro līdzvērtīgs labais, un otrādi. Labais un sliktais — tie ir visnotaļ nosacīti jēdzieni. Par to daudz tika stāstīts iepriekš, un kopumā cilvēki to saprot teorētiskā aspektā. Diemžēl dzīves mutulī teoriju piemirst, bet praksē pauž spriedumus, ko nosaka dzīves ārējais mānlgums.

Cilvēks uzskata, ka ir tiesisks visu pasaulē vērtēt no sava viedokļa, lai gan pašam nav kārtībā redze! Tieši cilvēkiem ar redzes defektiem būtu jāncm vērā fakts, ka vini pasauli saskata sev nepareizā gaismā, citādi viņiem būtu normāla redze. Cilvēki ar dzirdes traucējumiem dzīvi dzird nepareizi, cilvēki ar ožas traucējumiem sajūt dzīvi nepareizi, cilvēki ar kustību traucējumiem nepareizi iet pa dzīves ceļu utt. Viņiem ir viena raksturīga īpašība — viņi ir naidīgi noskaņoti pret dzīvi.

Ja kāds no sajūtu orgāniem pilnībā atsakās darboties, viņa funkcijas uzņemas citi orgāni, lai cilvēks varētu dzīvot tālāk, ja vēl nav zaudējis interesi par dzīvi. Šādos gadījumos var atklāties cilvēka ģenialitāte. Piemēram, aklu muzikantu redzes funkcija pāriet uz pasaules uztveri caur mūziku. Viņu pasaules izjūta ir daudz pareizāka nekā tā dēvēto normālo cilvēku pasaules izjūta ar viņu labumu alkstošo redzi. Cilvēki ar ierobežotām redzes funkcijām bieži ir loti mērķtiecīgi. Vini saskata un lolo tikai savu mērķi, bet visu citu dzīvē uztver kā nenozīmīgus sīkumus, kas nav tā vērti, lai tos pamanītu. Ja veiksme no viņiem novēršas, bet tie turpina priecāties par sasniegto, redze klust stabila. Bet, ja rodas dusmas uz nesaskatāmiem šķēršļiem, redze pasliktinās.

Dzīvi var iztēloties kā virzību pa sliktā izpirkšanas ceļu. To nesaprotot, cilvēce vienā balsī paziņo: „Bet es taču gribu, lai sliktā nebūtu! Sliktais jānovērš, jāaizvāc, jāizolē, jāsagrauj, jāiznīcina.“

Kam ar to jānodarbojas?

Palūkojieties visapkārt! Kam ir skaidri zināms, kas priekš jums ir slikti, un vai viņš prot izdarīt tā, lai jums k|ūtu labi? Jūs varat norādīt ar pirkstu uz Dievu, valsti, politiķiem, ekonomistiem, priekšniecību, ģimeni.

Neviens no viņiem precīzi to nezina, tāpēc nevar pareizi īstenot jūsu vēlēšanos, pat ja to loti gribētu. Bet, ja to izdarītu, jūsu dzīve tik un tā būtiski neuzlabotos.

Tam, kurš pats nedara, nav pie sirds cita cilvēka paveiktais.

Pavērojiet cilvēkus, kas nokļuvuši nelaimē, un jūs redzēsiet šīs patiesības apliecinājumu. Tikai pavisam nedaudzi ir neviltoti atklāti, ja palīdz viņiem nostāties uz kājām. Un vini turpinās savu ceļu, mēģinot tikt skaidrībā par savas klupšanas cēloņiem. Toties vairākums pakritušo sāk meklēt vainīgos un nevēlas saprast, ka, vainojot citus, viņi patiesībā vaino paši sevi. Viņi neprot no visas sirds pateikties palīgā atnākušajam, bet domā tikai par atriebību vainīgajam.

Ir jāsāk saprast, ka sliktais ikviena cilvēka dzīves ceļā ir viņa personiskais šķērslis, kas tajā nolikts tikai viņam vien. Tā ir viņa nelaime, kuru viņš aicināts pārvērst laimē. Jo lielāka nelaime, jo lielāka var izrādīties laime, ja vien izdodas saprast dzīvi.

Mūs maldina vienlaikus ar visu cilvēci apgūstamā salīdzinoši līdzīgā mācību stunda, bez kuras ceļa tālāk nav. Turklāt katram ir ari individuālais uzdevums, bez kura viņam nekas neiznāks. Līdzīgais mūs mudina nemt piemēru no citiem, jo tā ir vieglāk. Redzēt sevi mēs vēl neesam iemācījušies. Tā mēs pierodam visu vērtēt ar mērauklu „labais— sliktais“; un vienalga, vai tā ir lieta, cilvēks, ģimene, valdība vai valsts, turklāt nesaprotam, ka tas viss ir cilvēka sevis neizpratnes spoguļattēls. Mēs apgalvojam, ka ekonomiski augsti attīstītās valstis — tas ir labi, savukārt jaunattīstības valstis — kas slikts, taču nespējam saprast to patiesās problēmas. Turklāt cilvēks, kas, ticis pie materiālās labklājības, sevi uzskata par labāku nekā citi, bet trūcīgais ierindo sevi otrās šķiras laužu kategorijā.

Cilvēkam raksturīga kļūdīšanās.

Dzīve — tā ir virzība, attīstība, sirdsgudrības iemantošana. Kas šo kustību uzskata par laimi, tas patiešām ir laimīgs. Materiālās pasaules attīstība ir tikai niecīga dzīves virzības dalina. Ir pienācis laiks to apzināties un papriecāties par savām neierobežotajām iespējām. Šobrīd mēs vēl mācāmies caur ciešanām, jo nesaprotam, kas ir labi un kas — slikti. Nesaprotam, cik slikts mēdz būt pārmēra labais.

Minēšu piemēru. Cilvēks grib, lai viss būtu labi, un tā dēļ vai lien no ādas ārā. Viņš nezina: dzīvē nemēdz būt, ka viss ir pārlieku labi, un tam tā nemaz nav jabūt, citādi dzīve apstātos. Bailes mani nemīl liek viņam enerģiju divkāršot. Steigā viņš pieļauj kļūdu. Viņam to parāda, un cilvēkā uz mūžu iemitinās aizvainojums. No aizvainojuma sākas iesnas. Tā kā viņam ir tieksme visu pārspīlēt, šis cilvēks ir galēji jūtīgas dabas. Vienmēr apvainojies, citos saskata vienīgi sevis izspiegotājus, kuri netic, ka viņš ir labs. Viņš mēģina darīt pēc iespējas vairāk laba un baidās lieki tērēt pat minūti. Kolīdz tas aizgājis gulēt, viņam sākas deguna gļotādas pietūkums, kas var pat radīt smakšanu. Pietūkumu un citus piebricdumus izraisa dusmas, kas saistītas ar pārspīlējumu. Slimība liek cilvēkam atkopties un darīt vēl vairāk laba vai saprast, ka laimi sniedz ne tikai darbs. Šī kaite ātrāk nepāries, pirms cilvēks pienācīgā mērā neatbrīvosies no aizvainojuma un spēs saprast, ka domājis nepareizi. Bet, ja cilvēks uz aizvainojumu reaģē ar emociju sprādzienu, viņam palīgā ieradīsies glābējvārsts asins tecēšanas veidolā no deguna, kas novērš daudz bīstamāku atrisinājumu — asinsizplūdumu smadzenēs. Slimība māca cilvēkam mīlēt sevi dzīves bezgalīgajā plūsmā.

Iepriekš mēs runājām par ceļinieku, kurš solo pa līdzenu dzīves ceļu un, neko nesaprazdams, ar smaidu uzlūko ceļā radušos bezdibeni. Un, tikai tajā iekritis, viņš sāk saprast, kāpēc vispār ieradies šai pasaulē. Caur sāpēm, slimībām un nāvi viņam lemts apjēgt, ka viņš atnācis, lai slikto pārvērstu labajā. Sliktais pastāv. Ja tā nebūtu bijis, nebūtu arī labā. Bet slikto viņš nesaskatīja, un tā arī ir viņa kļūda, ko vajag izlabot.

Sadzīvisks naivums, bērnišķība, sliktā noliegums, nevēlēšanās ielaisties darīšanās ar slikto — tas viss noved dzīves bezdibeni.

Kas pats tiek ārā no bezdibeņa, iemanto sirdsgudrību. Kam palīdz izrāpties, tas drīz tur atkal iekrīt, jo nav sapratis sava kritiena cēloņus.

Visvairāk mani nomāc cilvēciskā dzīves neizpratne.

Piemēram, vēlēdamās palīdzēt, konsultēju jaunu sievieti, kurai nesen veikta krūts vēža operācija. Pati domā, ka viņa ir labvēlības iemiesojums, jo nekur un nevienā neredz slikto. Tieši tā — neredz. Un negrib redzēt. „Ārsti man palīdzēja, bet, ja kas, palīdzēs arī citkārt,“ pats par sevi runā bezpalīdzīgais, sarkastiskais sievietes smaids. „Turklāt visi cilvēki ir mirstīgi,“ viņa vēl nosaka ierasto frāzi, kuras jēgu neizprot, jo nespēj aptvert, ka tā attiecas arī uz viņu. „Kāpēc jūs gribat piekārt man slikta cilvēka birku?“ — tas ir viss, ko viņa izlobījusi no manis teiktā. Visi mani centieni nobirst kā zirņi pret sienu. Šis cilvēks necieš piespiešanu, bet mūsu sarunas liek viņai nokļūt piespiedu situācijā — tagad viņa ir spiesta sākt domāt. Sieviete manī ir vīlusies. Cerēja satikt labestīgu dziednieci, bet te…

Pieklājīga cilvēka izprotošs, labvēlīgs smaids plus viņa spēcīga iekšējā pretišķība, kas līdzīga betona sienai, summējoties rada apaļu nulli. Ir loti grūti likt cilvēkam saskatīt slikto sevī pašā. Jo viņš taču grib, lai viss būtu labi. Sliktā noliegšana nav nekas cits kā aklo vistiņu spēlēšana, nejūtot dzīvības briesmas. Tā ir tīra bērnišķība.

Bērniem māca apjēgt dzīvi — ņemot vērā pieredzi, attīstīt domāšanu, lai pēc tam viņi kļūtu par pilnvērtīgiem cilvēkiem. Skolā to nemāca. Saprātīgi rīkojas tie vecāki, kas rada bērnam iespēju pārvarēt grūtības viņu spēku robežās.

Vecāki, kas augstu vērtē dzīves gudrību, māca bērnus stingri, toties taisnīgi, lai dzīve pret viņiem neizturētos daudz bargāk. Cilvēkam jau iepriekš jāzina, ko no viņa prasa, lai viņš varētu attīstīt savas spējas. Viens otru mīloši vecāki zina robežu, kuru pārkāpis, bērns pārpūlēsies, un laikus viņu aptur. Viņi lieki nemudina jau tā taisnprātīgo un centīgo bērnu nākotnes slavas un goda vārdā.

Viens otru mīloši vecāki nekad pārmēru bērnu nelutinās. Viņi zemapziņā jūt robežu, kas norobežo no galējībām, jo viņus nedzen iedzīvošanās kāre. Tādi vecāki nepieprasa godpilnu attieksmi pret sevi, jo viņiem pietiek pašcieņas jūtu — dzīvo paši un ļauj dzīvot citiem. Sevi cienoši vecāki nepiespiež bērnu dzīvot pēc viņu pavēlēm, bet saka: „Klau, mīla bērniņ, man ir kāds trūkums, kura dēl nācies gana ciest, un es gribu, lai tev tā nebūtu. Bet, ja tu gribēsi to pārņemt, zini, ka nepieļaut šo pārbaudījumu es varu tikai vienā veidā — sodot.“ Godīga savu trūkumu atzīšana vecākus cel bērna acīs.

Nedrīkst pārmēru lutināt ar dvēselisku mīlestību. Tikai pērtiķiska mīlestība nezina robežu. Tā pieaug atbilstīgi iedzīvošanās kārei. Nekontrolēti palielinājusies, tā nemanot pāriet realitātes robežas un bērnu iznīcina. Tās ir beigas. Neviena nelaime neatnāk bez iepriekšēja brīdinājuma, tās priekšvēstneses ir mūsu sliktās domas.

Mērķis vienmēr ir robeža.

Robeža savažo brīvību.

Kas virzībā pa dzīves ceļu priekšroku dod sapņos pastāvošajam mērķim, tas, lai gan, iespējams, mērķi sasniegs, tomēr tūlīt arī aizies bojā, jo nobeigtība nozīmē dzīvības pārtrūkšanu. Laimīgs tas, kurš prot priecāties par pabeigtu dzīves posmu, sveikdams nākamā posma sākšanos.

Sievietes un vīrieši pasauli redz dažādi. Sievišķība — tā ir spēja saskatīt redzamo, proti, dzīves sīkumus, pie kuriem pieder visi materiālās pasaules priekšmeti, vienalga, vai tā ir poga vai debesskrāpis. Vīrišķība — tā ir spēja saskatīt neredzamo, proti, nemateriālo pasauli un tās idejas, plānus un rīcību to realizēšanai. Jebkurš plāns, ko īstenojis vīrietis, klust par sievietes pasaules dalu, kur tūlīt pat sākas novērtēšana.

Ja sieviete mīl vīrieti un vīrietis mīl sievieti, viņi savus redzējumus apvieno pabeigtā veselumā. Sievietes pasaulē pastāv robežas, toties vīrieša pasaulē robežu nav. Tāpēc sievietes sapņo par brīnišķīgiem mērķiem, bet vīrieši — par idejām. Nereālu, tas ir, pārmēra lielu mērķu izvirzīšana izraisa fiziskas ciešanas.

Kas par mērķi nosprauž virzību pa dzīves ceļu, kurā vienmēr pastāv nākamā diena ar tās labo un slikto un kurā sliktais katru dienu ir jāizlabo, tas pats iemieso virzību pa dzīves ceļu. Viņa lielākais dārgums ir dzīves gudrība.

Kas par mērķi izraisa iegūšanu, vienalga, vai tie ir garīgi vai materiāli labumi, tas sāk steigties un pat nepamana, ka mcrkis virzās kopā ar viņu, tas ir, vēlamo viņam nekad nepanākt. Bet, ja viņš ko dabū, tas vienmēr nav kārotais — viņa vēlmes pieaug proporcionāli steigai, kamēr ķermenis skrējienu pārtrauc ar savām slimībām, lai cilvēks beidzot atrastu laiku padomāt.

Mēs dzīvojam materiālā pasaulē, kurā vīrietis un sieviete var izveidot vienotu veselumu, kam ir materiālas aprises, bet kas pēc būtības ir bezgalīga kustība. Ceļā pa priekšu iet vīrietis, ar sevi gluži kā ar gaismas staru izgaismodams ceļu. Viņa pēdās iet sieviete. Viņa lūkojas uz visām pusēm, aptverot situāciju, un vīrietis viņas dēl spiests palēnināt soli. Ja tā nebūtu, vīrietis steigā sasistos līdz nāvei. Pie apvāršņa vīd lielas un mazas cilvēces mācību stundas, kas šim pārim ceļā noderēs. Lai visu apjēgtu, jāsteidzas nesteidzīgi.

Viens lūkojas dziļumā, otrs — plašumā. Mīlestība tos apvienos vienā veselumā, kurā katrai lietai atradīsies pienācīga vieta. Šo ceļinieku dzīves gudrību veidos pacietība, nevis ciešanas. Viņu mērķis ir nākotne. Tie ir cilvēki, nevis eņģeļi, un to zina bērns, kas solo viņu pēdās un kas drīz ieradīsies šajā pasaulē.

Caur vecākiem bērns uzzina, ka viss pasaulē esošais ir nepieciešams. Viņš sāk saprast, ka pat katrai domai, nemaz nerunājot par darbiem, ir divas robežas — labā un sliktā. Atbildības izjūta, kas virza uz priekšu cilvēci, pārmēru pieaugot, parok cilvēku zem sevis. Bailes cilvēkā veido briesmu izjūtu, sava veida pašsaglabāšanās instinktu. Pārlieku pieaugot, bailes sev piesaista slikto, kas iznicina. Lai apgūtu tagadējās civilizācijas mācību stundas, cilvēkam jābūt kaujas gatavībā. Šo stāvokli nodrošina un regulē dusmas. Pieaugot dusmas iznīcina sevi un citus. Cilvēks, kas iemācījies visu redzēt labā un sliktā vienotībā, iemanto līdzsvarotību, veselību un laimi.

Laimīgs var būt vienīgi tas, kurš savu dvēseles mīlestību sūta visam. Visa Vienotībai. Dievam.

BĒRNI DZIMST NO SKŪPSTĪŠANĀS

Jaunībā es ticēju, ka tā arī ir. Vēlāk, ieguvusi pamatīgu medicīnisko izglītību, es savus uzskatus nemainīju. Man cita patiesība nebija vajadzīga. Pirms gadiem desmit loti populāri bija jociņi par kādu austrumu filosofu, kurš savā mācībā skūpstu dēvēja par visintīmāko mīlestības formu. Tolaik man šajā jautājumā nebija sava viedokļa, bet šobrīd es varu teikt: viņam bija taisnība.

Kāpēc varu tā apgalvot? Par to pārliecinājos, ārstēdama sievietes bez bērniem.

Viena sieviešu grupa palika stāvoklī tūlīt pēc pirmās vizītes. Es izskaidroju viņu domāšanas veida kļūdas, kuru dē| zemapziņā nostiprinājās pārliecība: bērnu man tik un tā nebūs; es esmu slikta māte; bet ja nu bērns piedzimst slims; es nevarēšu audzināt bērnu pārticībā; no viņa bērnu es negribu; jāsagaida labāki laiki utt. Visas bailes ietekmē atbilstīgu ķermeņa da|u, bloķējot tā enerģiju, un bērnu nevar ieņemt, bet, pat ja to ieņem, viņš nevar attīstīties bez enerģijas un pirmajā menstruācijā atstāj mātes klēpi. Vissvarīgākais ir prast mīlēt un ekonomiskos jautājumos paļauties uz vīra veselo saprātu. Es viņas pārliecināju, ka vīrā vajag saredzēt labo. Pēc dažām dienām vai nedēļām viņas kļuva grūtas.

Otra sieviešu grupa palika stāvoklī pusgada laikā. Viņām pirmām kārtām vajadzēja izārstēt iekaisumus un to radītas sekas. To darot, es nemitīgi uzsvēru vienu — mīlestība dara brīnumus. Atzīsti savas sliktās domas, atbrīvo tās un mīli, tad viss būs labi. Es viņu dvēselēs pieskāros tai stīgai, kas jau vibrēja viņu zemapziņā. Vairākumam grūtniecība noritēja normāli. Dažām grūtniecība beidzās pirms laika — tās bija valdonīgas, histēriskas, no mātišķuma tālas sievietes. Aizejot bērns viņām lika saprast, ka baidās no tādas mātes un par labāku uzskata aiziet.

Tūlīt rodas jautājums: „Bet gudrais bērna gars visu paredz iepriekš. Kāpēc tādā gadījumā vispār vajag ierasties?“

Garos mājo milzu nepieciešamība iemantot fiziskās dzīves gudrības. Tā kā cilvēce ar pretapaugļošanās līdzekļiem pretojas dzīves dabiskajai gaitai, garu izvēles iespējas ir galēji ierobežotas, un tas viņiem liek steigties. Gari mācās, bet, būdami nepieredzējuši, kļūdās, un šāda nenoteikta un sāpīga mācību stunda nāk viņiem par labu. Viņi cer uz to labāko, tomēr māte, kura maina savu domāšanas veidu tikai tāpēc, lai paliktu stāvoklī, bet pēc bērna ieņemšanas klust tāda pati kā iepriekš, bērnu no sevis aizbaida. Aizgājušo vairākums bija zēni, kas neizturēja mātes iedzīvošanās kāri un agresivitāti pret vīriešu dzimumu.

Daudzas mūsdienu sievietes piesauc vīriešu atbildības izjūtu, jo nes zem sirds viņa bērnu, tāpēc vīra pienākums ir izpildīt visas sievas iegribas. Bērns, kurš nevēlas, lai tēvu pazemotu viņa dē], aiziet. Bērnam mīlestība ir brīvība, un viņš drīzāk ziedo sevi, nekā ļauj otram mocīties nebrīvē.

Trešajai grupai piederēja labi audzinātas, gudras un inteliģentas sievietes. Bieži viņas bija no darījumu laužu vidus. Kā parasti, viņas iedalāmas divās kategorijās. Vienām darbs ir pāri visam, viņas necieš vilcināšanos. Laiks ir nauda. Domas dotas tālab, lai taisītu naudu! Bērns un patērētāja mentalitāte nav savienojami. Steigā neko vērtīgu nerada. Bērns zina, ka, piedzimstot vecākiem, kas akli dzenas pēc labumiem, viņš patiesībā paliks bez vecākiem, tāpēc arī neierodas.

Otrai kategorijai pieder pacietīgās meklētājas. Pārticība un panākumi — tas ir labi, bet iekšējā balss teic, ka bērns ir kas labāks. Sazinoties ar nākamā bērna garu, sieviete no viņa uzzina visus savus trūkumus. Kādai gars māca līdzsvarotību, citai — piekāpību; māca vai nu cept pīrāgus, vai strādāt rokdarbus, māca mīlēt nākamo tēvu, izlabot kļūdas utt. Daudzām sievietēm ir bijis vairāk par vienu seksuālo partneri, un tas nedzimušajam bērnam nepatīk, jo viņš redz, ka māte vēl joprojām nav iemācījusies mīlēt tēvu, utt.

Sievietes jūtas pārsteigtas. Savus trūkumus viņas neuzskata par trūkumiem. Bērna gars skaidri pasaka: šāda sieviete vēl nav gatava būt māte.

Sievieti sievišķīgu dara jūtas. Naiva meitene vēl nav sieviete. Biznesa sieviete, kas domā par izdevīgiem darījumiem, vairs nav sieviete. Jauna iemīlējusies meitene, kas mīl pat sava izredzētā trūkumus, ieņem bērnu visvieglāk. Ja vēl viņai atļautu dzemdēt… Diemžēl jaunā pāra sašutušie vecāki vienā balsī pieprasa no bērna atbrīvoties.

Grūtniecība simboliski nozīmē mīlestības materializēšanos. Ja sieviete sniedz vīrietim savu dvēselisko mīlestību, tad vīrietis spēj sniegt sievietei savu fizisko mīlestību. Tad sievietē atveras fiziskā mīlestība, bet vīrieti mostas garīgā mīlestība.

Dzimumorgānus veido mīkstie audi, tādējādi tie pauž mātes būtību — mātes attieksmi pret pasauli.

Uzsveru. Lai gan jebkura cilvēka mīksto audu veselīgums atkarīgs no mātes, tomēr cilvēks pats nosaka, vai viņš palielinās vai mazinās mātes negativitāti.

Viss esošais ir pretišķību vienotība, tātad jebkuram veselumam ir sievišķā un vīrišķā puse.

Grūtniecība sākas dzemdē. Dzemde kā veselums simboliski saistās ar māti = mātiškums. Kāda ir sievietes dzemde, lada ir viņas māte un tāda māte ir sieviete pati. Dzemdes kreisā puse rāda sievietes mātes attieksmi pret vīriešu dzimumu. Dzemdes labā puse rāda sievietes mātes attieksmi pret sieviešu dzimumu. Dzemdes priekšējā sieniņa rāda sievietes mātes jūtas, mugurējā sieniņa — sievietes mātes gribasspēku. Dzemdes augšējā daļā koncentrējušās problēmas, kas saistītas ar pagātni un ekonomiku. Dzemdes dobuma stāvoklis attiecīgi rāda sievietes mātes slēptās domas. Spīva dzīves cīņa, kā arī kauns un dusmas bērnu seksualilates dēl rod izpausmi meitas dzemdē kā jaunveidojums, kas asiņo, ja māte pret problēmu cīnās, vai atrodas latentā stāvoklī, ja māte negrib neko dzirdēt par meitas problēmām. Toties, ja māte ir sevī noslēgusies, ja viņa slēpj savu neprasmi un kaunu, bet meita šo mātes īpašību sevī pastiprina, meitai pārtrūkst menstruālais cikls.

Pārmēra mātiškuma jūtas ir pārmēra sievišķība vai pārmēra emocionalitāte, vai liekā uzkrājumi dzemdē, tādējādi rodoties audzējiem. Jo jaušamāks pārmēra mātiškums, jo vairāk mioma aug uz āru, radot pat tā dēvētos mezglus kājās. Jo pārmēru mātiškums slēptāks, tas ir, jo mazāka iespēja sievietei paust mātiškumu, jo lielāks izveidojas audzējs dzemdes dobuma virzienā.

Grūtniecībā placentas piestiprināšanās vieta rāda, no kā bērns pirmām kārtām pārtiek. Ja placenta piestiprinājusies dzemdes priekšējai sieniņai, tad bērns pārtiek no mātes jūtu spēka; ja aizmugurējai sieniņai, tad mātei spēcīgāk attīstīts gribasspēks. Bet, ja māte bērnu audzināšanā par galveno nosacījumu uzskata pārticību, kuras vārdā viņa ar vīru raujas dienu un nakti, neiedomājoties par bērnu dvēseles vajadzībām, placenta piestiprināsies dzemdes lejasdaļā, un, bērnam nākot pasaulē, vajadzēs taisīt ķeizargriezienu. Pretējā

gadījumā bojā aizies abi. Mūsdienās placentas atrašanos var precīzi noteikt ultraskaņas diagnosticēšanā. Pārmainot domāšanas veidu, var pārmainīt bērna nepareizo stāvokli.

Sieviešu dzimumorgānos kā sistēmiskā veselumā sievišķo pusi pārstāv olvadi, vīrišķo pusi — olnīcas. To stāvoklis ietver loti nozīmīgu informāciju par ietekmi, kuru māte cenšas īstenot ģimenes locekļos ar saviem uzskatiem:

□        labā olvada veselīgums liecina, kādas māte vēlas redzēt meitas attiecības ar vīriešu dzimumu;

□        kreisā olvada veselīgums liecina, kādas māte vēlas redzēt meitas attiecības ar sieviešu dzimumu;

o labās olnīcas veselīgums liecina, kā māte izturas pret savu dēlu;

□        kreisās olnīcas veselīgums liecina, kā māte izturas pret visiem pārējiem vīriešiem, arī vīru un vīratēvu.

Ja orgāns ķirurģiski izoperēts, tas liecina par attiecīgi noliedzošu mātes attieksmi, kas meitā pastiprinājusies, un visbeidzot noliegums domās pārvērties par materiālu noliegumu.

Ārpusdzemdes grūtniecība rodas, kad sieviete nevēlas ne ar vienu bērnā dalīties. Vinā runā mātišķā greizsirdība, kas pretojas tam, ka kāds mēģinātu atņemt viņas bērnu.

Lai noritētu normāla sievietes grūtniecība, fiziski jābūt dzemdei, olvadiem un olnīcām.

Olšūna nobriest olnīcā. Olšūnas brieduma brīdī olvads pietuvojas olnīcai un nolaižas ar savu bārkstaino galu olnīcas virspusē. Nobriedusi olšūna ievirzās olvada atvērtajā galā, un viļņveidīgām kustībām olvads dodas dzemdes virzienā, kas ir gatava grūtniecībai. Turpat olvadā olšūna satiekas ar kustīgiem spermatozoīdiem, un viens no tiem olšūnu apaugļo. Ātri sākusies grūtniecība pāriet mātišķuma šūpulī — dzemdē, kurai jāgaida un jāmīl tas, kā dēl tā radīta, — bērns.

Sievietes dzemde neredzami vēsta, kā sievietes māte i/luras pret mātišķumu, ieskaitot savas meitas mātišķumu. Ir mātes, kas vēlas, lai meita paliktu stāvokli, bet ir arī ladas, kas tam principiāli pretojas. Katras mātes priekšstati ■ilkarīgi no viņas pieredzes un pārliecības. Vairākums pieļauj domu par meitas grūtniecību, ja vien tiks ievēroti mātei svarīgi nosacījumi. Meitas dzemde liecina, kā veidosies meitas dzīve, kas apguvusi mātes domāšanas veidu, — vai vitja to izlabojusi vai padziļinājusi. Ja māte noliedz seksualitāti, tad arī meitas dzemde atgrūž seksualitāti, tostarp — grūtniecību.

Daudziem vīriešiem un sievietēm nav fizisku trūkumu, tomēr vini paliek bez bērniem. Kāpēc vīrietis nespēj apaugļot sievieti, kas traucē olšūnas un spermatozoīda saplūšanai?

Reiz man izdevās ieraudzīt, kā notiek kādas bezbērnu sievietes olšūnas un olvada saskarsme. Tas notika ārpus parastā laika un telpas. Sievietes labajā olnīcā bija redzama nobriedusi olšūna. Olvads pietuvojās olnīcai gluži kā jaunai, skaistai sievietei. Līdzīgi pirkstiem bārkstu gali nolaidās uz olnīcas virsmas, un olvads sastinga gaidās, kad olnīca=vīrietis paveiks savu darāmo. Tas izskatījās pēc joka darbina, kurā viens padara savu, bet otrs lai paveic savu. Olnīcas kapsula sastinga bailēs, saspringa, un sāka paaugstināties tās iekšējais spiediens. Olnīcas virsma iekšējā spiediena ietekmē sāka sadalīties un atgrūst olšūnu. Es cerēju ieraudzīt, kā olšūna nokļūst olvadā, bet, man par pārsteigumu un sarūgtinājumu, atbrīvojusies olšūna kopā ar to aptverošo šķidrumu aizslīdēja garām. Olvads neko nepamanīja — vina intereses bija vērstas uz ko citu. Es jutos šokēta. Viena un tā paša ķermeņa orgāni viens pret otru izturējās kā svešinieki, vai, citiem vārdiem, šī sieviete un vīrietis tajā uzvedās kā svešinieki.

Ko tas nozīmēja?

Labās puses olvads un olnīca liecināja par sievietes vēsajām attiecībām ar brāli. Vina neiemācījās maigi izturēties pret brāli, neiemācījās caur brāli kļūt par sievieti. Šīs sievietes kreisais olvads arī nekad pavisam nepietuvojās olnīcai, visas olšūnas tiecās uz vēdera dobumu un aizgāja bojā. Tādas bija sievietes attiecības ar tēvu — attālas un atsvešinātas. Šīs sievietes māte neprata mīlēt viru, tāpēc atmosfēru ģimenē caurstrāvoja aukstums un aprēķins. Viņas meita neprata mīlēt ne tēvu un brāli, ne vīriešus vispār. Viņa neprata kļūt par vienotu veselumu ar vīrieti. Šādām sievietēm olšūnas atbrīvošanās ovulācijas laikā ir līdzīga sprādzienam, kas var izraisīt olnīcas asiņošanu, un sievietes nokļūst uz operāciju galda.

Pavisam drīz man radās iespēja redzēto salīdzināt ar tādas sievietes orgānu darbu, kurai bija trīs bērni. Viņas labais olvads tuvojās olnīcai gluži kā labā feja un sastinga trīsu pilnās gaidās. Nebija iespējams stāties pretī viņa trīsulošajam mīlas saucienam. Pēc mirkļa olnīca nodrebēja — pieņēma aicinājumu — un sāka doties augšup pretī olvadam. Viņi savienojās ātri un maigi, gluži kā apskaujas mīlētāji. Šajā vienotībā bija apbrīnojams spēks, kas neļāva vienam no otra atdalīties. Uzbudinājuma spriedze pieauga, un negaidot olvada zemākais gals sāka izdalīt lipīgu vielu, kas hermetizēja saskarsmes vietu un izplatījās pa olnīcas virsmu. Lipīgās vielas fermentu ietekmē olšūnas apvalks izšķīda un atbrīvoto olšūnu gluži kā vakuumā iesūca olvadā.

Tajā brīdī es sapratu: tas bija skūpsta spēks, kas izraisīja lipīgās vielas izdalīšanos no olvada gala, tāpat kā spēks, kas izdalās, skūpstā sakļaujoties lūpām. Šīs sievietes olvads piekļāvās olnīcai mīlestības skūpstā. Tā viņa skūpstīja savu brāli. Olvada skūpsts bija apaugļojošs. Mīlestība veicināja fermentu izdalīšanos, kas novāca no ceļa traucējošo šķērsli. Kreisās puses olvads izturējās saspringtāk un bailīgāk, tomēr virzījās uz priekšu ar mīlestību un maigumu, it kā lūgdams piekrišanu un priecājoties, ka nedzird atteikumu. Šīs sievietes vecāki bija šķīrušies: māte noliedza jelkādas sarunas ar tēvu, tomēr meita dzīvoja ilgās pēc tēva mīlestības. Vēl būdama bērns, vina sapņoja, ka ierāpjas tēvam klēpī, apskauj viņu cieši, cieši un skūpsta visu seju, notraucot no tās rūpju izteiksmi. Par spīti visam, meita saglabāja dvēselē tēva gaišo tēlu.

Ja sieviete prot skūpstā ielikt visu savas dvēseles mīlestību pret vīru, viņas olvads dara to pašu. Tāds ir veselas sievietes vesels olvads. Garā es skatījos, kā skūpsta bezbērnu sievietes, un viņas brīnījās, kad es pastāstīju, ko viņas ar skūpstu grib pateikt savam vīram. Visbiežāk skūpsts pauž ieradumu, gaidas, sarūgtinājumu, nocietināšanos, bezcerību, pavēli, uzstājību, atgrūšanu, pienākuma jūtas, pārsātinātību, joku, filmu atdarināšanu. Ierastās laulāto attiecībās, kā likums, iztiek bez skūpstiem. Nodarboties ar seksu var arī tāpat. Māka skūpstīties ved bērnībā un neatkarīgi no dzimuma pauž dvēselisku mīlestību.

Ir kļuvis par modes lietu nodarboties ar seksu bez mīlestības. Var uzsmērēt lūpām krēmu, var ieziest dzimumorgānus ar ellu, var izaudzēt augli mēģenē, bet tas nav normāli. Cilvēka garīgajam un fiziskajam ķermenim nepieciešams pareizs gan pirmais, gan otrais „piebarojums“. Dabas noteiktajiem izdalījumiem, kas liecina par pareizu ķermeņa funkcionēšanu, jābūt iespējai izplūst. Pretējā gadījumā tie cilvēkam kaitē. Visvisādi mākslīgi palīglīdzekli gan var izraisīt emocijas, tomēr dabisko, dabas doto intīmo saistību tie nerada.

Ja sieviete pret seksu noskaņota galēji negatīvi un ar bailēm no tā izvairās, jo viņai ir nepatīkama pieredze, tad vīrs katru reizi pret viņu izturas kā varmāka. Sekss bez mīlestības agri vai vēlu sievietei rada ārējo dzimumorgānu un maksts gļotādas izžūšanu, kas viņai nodara lielas sāpes.

Ja sieva aiz neizpratnes un antipātijām sāk viru neieredzēt un vēlēt viņam sliktu, tad viņai attīstās ārējo dzimumorgānu vēzis. Bet vaglnisms viņas meiai — drudžaina maksts saraušanās — var iznicināt meitas spēju dzīvot dzimumdzīvi un atņemt viņai mātes laimi. Ja vēl šāda māte zem morāles lozunga vismaz neliegtu brīnišķīgu dvēselisku mīlestību pret tēvu…

Māte skūpsta mazo dēliņu, un viņš caur skūpstu iemācās mīlēt sievieti. Maza meitenīte bučo tēti un iemācās mīlēt vīrieti. Skūpsts — tā ir nopietna mācību stunda, kurā cilvēks mācās dot savu mīlestību. Bērnībā spēlējot mīlestības rotaļas, cilvēks mācās to, kas viņu gaida izaugot. Vecāki, kas bērnus par šīm rotaļām kaunina vai tajās saskata nenormālību, paši iznīcina normālo. Bailes no izvirtības nedrīkst postīt cilvēku dzīves. Tā dvēseles mīlestība norobežojas no visa muļķīgā.

Ja patiesa bērna sirsniņa mīl savu tēvu, tad maza meitenīte nekaunas tēvu apskaut, glāstīt vai skūpstīt. Ar gadiem glāsti tikai maina izpausmes formu, tomēr mīlestība paliek. Meitas mīlestība sagādā laimi arī tēvam. Tas izpaužas pilnīgā kreisā olvada un olnīcas sadarbībā. Pilnīga māsas un brāļa dvēseliskā mīlestība nekad neklust seksuāla. Māsas mīlestība uz brāli, viņas apskāvieni un skūpsti ir jūtu siltuma un atbalsta izpausme, tajā pašā laikā tā ir arī sievietes un vīrieša mīlestība. Tā brālis caur māsu mācās pieņemt sievietes mīlestību, un tā viņam nesīs laimi, klustot pieaugušam. Pateicoties tai, labais olvads un olnīca sadarbojas pilnīgi. Kas to bērnībā nav iemācījies, tam es iesaku domās atgriezties bērnībā un izlabot savas kļūdas, lai kļūtu patiešām pieaudzis. Kam brāļa nav, lai iemācās mīlēt savu neesošo brāli vai brāli, kura nav mātes izdarītā aborta dēl. Lūdziet piedošanu visām iesaistītajām personām par savām kļūdām un piedodiet viņām.

Sieviešu dzimumorgānu darbību raksturo nemitīga mainība. Tomēr sievietei nemitīgi jāsniedz vīrietim dvēseliskā mīlestība, lai spētu pieņemt vina fizisko mīlestību. Vīrieša dzimumorgāni spēj stabili funkcionēt līdz sirmam vecumam. To veselību nosaka vīrieša domāšanas veids, kas savukārt atkarīgs no vina vecāku attieksmes pret dzīvi un ko vīrietis var mainīt vienīgi pats. Ja vīrietim nemitīgi jāpierāda sava dzimumspēja, viņam nav lemts ilgi nodarboties ar seksu.

Priekšdziedzeris ir tēviškuma orgāns. Prostatas veselība atspoguļo mātes attieksmi pret vīru un vīriešiem kā tēvišķuma iemiesojumu, kā ari dēla reakciju uz mātes pasaules redzējumu. Mātes mīlestība uz dēlu, cieņa un vīra godāšana nodrošina dēlam veselu prostata dziedzeri. Vīriešu dzimumorgānu funkcionēšanas pamatā ir laba un strauji mainīga asinsapgāde. Asinsrite atkarīga no vainas izjūtas. Vainas izjūta, kas saistīta ar darba spējām, pārticību, panākumiem, vīrišķību, mīlestību, spēju seksuāli apmierināt sievieti, pavājina dzimumorgānu darbu. Dzimumorgāni atrodas ķermeņa daļā, kas kontrolē ekonomiskās problēmas.

Dzīvē neizjusts tēvišķīgums izraisa prostatas palielināšanos. Tēvs, kas nevar, neuzdrošinās vai kam neļauj paust viņa tēvišķību, jūtas atstumts un slēpj sevi dvēseles sāpes. Pavisam nedaudz māšu māk izprast tēva domas un viņa mīlestību uz bērniem. Pasaule bērnam atklājas caur māti. Labi, ja māte ir spogulis, bet slikti, ja viņa attiecībās ar tēvu kļuvusi par greizo spoguli.

Ja sieviete mīl sākotnējo vīrišķo spēku, viņa sev piesaista vīrieti atlētu.

Ja sievietei patīk gara auguma vīrišķīgi vīrieši, bet attiecībās ar tiem viņai jau ir rūgta pieredze, tādu vīrieti viņa neizvēlēsies, bet, ja izraudzīsies, jutīsies vīlusies.

Ja sieviete jūtas bezpalīdzīga, baidās par savu vājumu un ja tāpēc baidās tikt pie vāja vīra, tad viņa apprecēsies ar ārēji vārgulīgu vīrieti, kura spēks pieaugs un izpaudīsies arī ārēji, ja sievas mīlestība bailes pāraugs. Neviens vīrietis nemēdz būt vārgs auguma dēj. Maza auguma vīriešu spēks slēpjas viņu intuīcijā, ģeniāli veselajā prātā un gribasspēkā. Vīrietis iemanto spēku, pateicoties sievas mīlestībai un cieņai.

Ja sieviete nicina un neieredz maza auguma vai jūtīgus vīriešus, viņai no tāda nāksies ciest. Sievas dusmas vīrā iznīcina to, ko viņa tajā neieredz. Mūža beigās, vērtējot nodzīvoto laiku, sieviete sarūgtinājumā atmet ar roku un saka: „Viņš taču vienmēr tāds bijis!“ Kāds nicinājums, kāda nevēlēšanās saskatīt savas kļūdas slēpjas šajā nelaimīgajā sievietē! Un cik indīgas dusmas! Bet tas labi redzams vienīgi vērotājam no malas.

Vīrietis, kas kļuvis pakļāvīgs mātes valdonīgās dabas dēl, neuzdrošinās tuvoties sievai, jo baidās saklausīt no viņas mutes iznīcinošo spriedumu: „Es tevi nemīlu. Tu man neesi vajadzīgs.“ Vecāku mājās gūtā pieredze neļauj jaunajiem ļaudīm vienam otru labāk iepazīt. Vīrs tuvojas sievai, lai viņa to padarītu par vīrieti, un sieva gaida, lai vīrs viņu padarītu par sievieti. Bailes mani nemīl neļauj sievietei mīlēt vīrieti, bet vīrietim — pieiet sievietei skalā un valdonīgā jūtu izpausmē, kā sievietes to gaida. Ne viens, ne otrs nezina, ka ar savām domām, kā arī uzvedību, par spīti savām vēlmēm un kaislībām, viņi nodara sev sāpes. Viņi nezina, ka vīrietis un sieviete it visā ir pretišķības, kas kļūst par vienotu veselumu, pateicoties abpusējai piekāpībai. Rodas pirmais savstarpējais sarūgtinājums, kas ar laiku arvien pieaug. Sieviete tādu vīrieti nemīl, bet vīrietim mīlestībai nav spēka.

Pirmais jūtu orgāns ir ausis. Tāpēc sieviete mīl ar ausīm. Viņa grib dzirdēt, ka viņas mīlestība ir vajadzīga. Patiesībā tas ir viņas ķermenis, kas grib dzirdēt, kā sievietes mīlestība no visa viņas ķermeņa aizplūst uz vīrieša ķermeni. Šo plūsmu pavada zvanoņa. Šīs skaņas piepilda mīlētājus, izplūst no ķermeņa un ietiecas bezgalībā. Tā notiek vienošanās garā. Tā maigais klusums sievietei stāsta: „Tu esi sieviete, kas mīl vīrieti, un tas tevi padara par sievieti.“ Lai to saklausītu, vajadzīgs klusums. Pamazām sieviete sāk just, ka viqa pilnībā ieplūst vīrietī. Vina negrib neko dzirdēt, pat ja viņai ko saka, jo vēlas saklausīt, kā vīrietī ieplūst viņas mīlestība. Nav nekādas nepieciešamības kaut ko dzirdēt, jo sieviete ir saklausījusi galveno — mīlestību.

Otrais jūtu orgāns ir acis, tāpēc vīrietis mīl ar acīm. Viņš grib redzēt patiesību. Vīrietim ir loti svarīgi redzēt un dzirdēt, ka viņa mīlestība ir vajadzīga, ka viņa mīlestība sievietei dāvā laimi. Turklāt nav nejaušība, ka starp dzirdes, redzes un mīlestības orgāniem atrodas saskarsmes orgāns — kakls. Neatkarīgi no dzimuma patiesas mīlestības plūdums notiek caur saskarsmes čakru. Laužu vairākumam ģimenes dzīve ir atkarīga no prasmes izteikt mīlestību vārdos, jo viņi vēl nav iemācījušies lasīt cits cita domas. Bet, ja vīrietis jūt, ka viņam liek runāt, viņš mīlestībā nav brīvs.

Bailes no vilšanās mīlestībā ir milzīgas gan vīriešiem, gan sievietēm. Bailes piesaista to, no kā cilvēks baidās, un skaisti vārdi tad nepalīdz. Labākajā gadījumā tikai pēc daudziem gadiem cilvēks saprot, ka šie vārdi bijuši vienīgi emocijas.

Parasti es sievietēm saku: „Kā lai vīrs jums saka: es tevi mīlu, ja viņš patiešām mīl.“ Vārdi taču pauž tikai emocijas. Ja vīrietis klusē, tad viņš mīl. Atbrīvojiet savas dusmas un bailes mani nemīl, un jūs to sapratīsiet.

Vīrietim atvēlēta vainīgā loma, sievietei — apvainotājas loma. Pat ja sieviete nolemj neizteikt savu viedokli, bet tā vietā piepūšas un kļūst kaprīza, tas tik un tā atsaucas uz vīrieša seksualitāti, jo zemapziņa fiksē jebkuru otrās čakras pazemojumu. To, kas vīrietī ir no mātes, viņš piesaista sev analogu sievā.

Šķidrumu sastāvs un virzības ātrums ķermeni ir atkarīgs no sirds darba, tātad no vainas izjūtas. Vainas izjūtai pieaugot, šķidrumi sabiezē. Tas pats attiecas arī uz spermu. Galu galā spermas daudzums samazinās. Sabiezējot spermai, spermatozoīdu kustīgums palēninās, līdz izzūd pavisam. Pakāpeniski spermatozoīdi aiziet bojā. Vispirms mainās to forma, tad atmirst astītes, un spermatozoīdi iznīkst. Vīrieša sarūgtinājums un dusmas uz savu ķermeni šo procesu paātrina. Šāda sperma neder apaugļošanai.

Slēpta impotence agri vai vēlu pārvēršas nespējā veidot dzimumattiecības. Dzimumlocekļa erekcija ir atkarīga no asins plūsmas dzimumorgānos. Asinis simbolizē sievieti. Dzimumlocekļa erekcija rodas, piepildoties artērijām ar asinīm. Artērijas — tā ir sieviete. Dzimumloceklis atslābst, kad tur ieplūdušās asinis aizplūst uz vēnām. Vēnas — tas ir vīrietis, kas gūst apmierinājumu, izpildījis sievietes vēlēšanos. Tātad vīrieša dzimumorgānu darbība pilnīgi atkarīga no tā, kā vīrietī izpaužas sieviete. Citiem vārdiem sakot, dēla seksuālās funkcijas nosaka mātes attieksme pret viņa tēvu.

Ja māte ironiski izturas pret vīrieša dzimumpazīmēm, zēnam nenoslīd sēklinieki. Puisēns, kas baidās savas dzimumpazīmcs parādīt mātei, — ja nu māte sāk viņu izsmiet — sēkliniekus nenola: ž īstajā vietā. Līdzīgs pazemojums, kas pārciests iepriekšējā dzīvē, vai, gluži pretēji, vīra pazemošana var kļūt par karmisku parādu, ko nāksies izpirkt. Sieviete, kas izsmej savu vīru, virza savas mīlestības pārpilnību uz dēlu un ar pārmēra aizbildniecību var tā nobaidīt viņa vīrišķo būtību, ka viņam izveidosies nenormāli mazas ģenitālijas. Māte, kas maigumā papliķē mazuli pa pliku dibentiņu, ir pati mīlestība. Bet māte, kas kaunina mazo par atkailinātu dzimumlocekli, var nobiedēt bērnu uz mūžu.

Bailes aptur augšanu, dusmas palielina — šis likums attiecas uz visu. Aktīvu un agresīvu vīriešu dzimumloceklis un maisiņš ir lielāks neka bailīgiem un noslegtiem vīriešiem. Bet, kas kļūst pārmēru agresīvs, tam priekšā slimošana.

Vīrietis, kas kaut vai savos seksuālajos sarūgtinājumos

□  meklē vainu sievietēs,

□  atrod, ka vainīgas ir sievietes,

3 ir pārliecināts, ka vainīga sieviete,

□  uzskata, ka visas sievietes ir vienādi sliktas,

u jūt, ka tāpēc viņam nākas ciest,

tiek pie dzimumorgānu iekaisumiem. Dusmām pieaugot, rodas smagāka slimība.

Zēniem pēc vīrusu slimībām bieži rodas sarežģījumi ģenitālijās. Ja māte ar tēvu netiek galā nekā citādi, viņa vārdiem vai domās iesit viņam zemāk par jostas vietu — vīrieša visvieglāk ievainojamā vietā. Mātes dusmu savdabība nosaka sarežģījumu raksturu:

□  cūciņas — bezspēcības dusmas,

□  vējbakas — atteikuma dusmas,

□  masalas — ļauns prieks,

□  gripa — sarūgtinājums.

Jo stiprākas dusmas, jo smagāka slimība. Ja vecāki sastrīdas un kliedzot izšļaksta savas dusmas, bērnam sāk sāpēt kakls. Jo vairāk strīda cēlonis ir pārmērības, jo mazāk dusmu sadeg strīdā un jo pamatīgākas komplikācijas. Dusmas, ko izraisījušas pārmērības, provocē pietūkumu. Visnopietnākos sarežģījumus rada cūciņas, jo tas, kurš jūtas uzvarēts, nespēj atbrīvoties no dusmām. Uzvarētājs uzvarējis kļūst augstsirdīgs, toties uzvarētais krāj sevī dusmas, gaidot piemērotu brīdi.

Lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka nemācējāt tam agrāk palīdzēt, jo nepratāt apgūt savas dzīves mācību stundas. Piedodiet mātei un tēvam viņu kļūdas.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz es analizēju bezbērnu sieviešu anatomiju un fizioloģiju. Manu uzmanību piesaistīja mazliet neparasts skats. Sievietes parasti vīriešus neprot mīlēt, bet šis sievietes kreisā olnīca bi ja gluži kā sievietes neredzošs vīrietis, kurš mīl dzīvi un darbu, pēc skata malacis un darbarūķis. Kreisais olvads bija līdzīgs skumīgai meitai, kas ilgās lūkojas uz tēvu, kam vērīgi seko māte — pēc skata tikumīga, bet patiesībā — greizsirdīga. Es ielūkojos meitas olnīcā, lai apskatītu viņas tēvu.

Guvis pārmēra bargu audzināšanu, vīrietis pieaudzis kļuva visādā zinā brīnišķīgs un cienījams cilvēks, tomēr vina sievai traucēja kāds neizskaidrojams šķērslis, kas nemanāmi lāva uzplaukt greizsirdībai. Vina neprata pateikt, ka vīrs nepieņem viņas mīlestību, jo viņai nebija pieredzes ar citiem vīriešiem. Būdami kārtīgi ļaudis, abi pāri galvai ierakās darbos. Sieva aizvien vairāk sev aizliedza mīlēt. Par dzīves jēgu kļuva darbs, jo bērni tolaik jau bija piedzimuši.

Meitas kreisā olnīca bija gluži kā tēvs, kas visu ap sevi redz, visu zina un prot, bet neiedomājas ielūkoties sevī un sniegt no turienes dzīvē visvērtīgāko — dvēseles mīlestību. Un, kad mazulīte meitiņa ierāpās tētim klēpī, lai viņu samīļotu, viņš, meitu šūpodams, sarunājās ar svešu cilvēku, apspriezdams daudz nozīmīgākas darīšanas. Patiesībā paraugģimenē attiecības bija atsvešinātas un saspringtas. Meitas mīlestība nebija vajadzīga, un viņa iemācījās uzvesties ieturēti, uzskatīdama, ka tāda tēvam patīk. Vīru izvēlas līdzīgu tēvam. Skūpstīdama vīru, sieva ļoti jūtīgi reaģē, ja viņa domas lidinās kaut kur citur. Tas viņu aizvaino. Viņa jūt, ka vīram viņas mīlestība nav vajadzīga, un ieraujas sevī, nesaprazdama, ka virs jāskūpsta citādi — dedzīgi, bet kaisli neizrādot ārēji. Viņas virs — sevi ierāvies, no mātes daudz cietis, un viņa uzticība sievietēm spēj pašķīst jebkurā brīdī. Par laimi, viņa sievai pietiek prāta un izturības.

Katrām sekām ir savs cēlonis. Četru gadu vecumā vii tēvs jau bija īsts makans, stiprulis ar viegli ievainojamu pašcieņu, kā tas mēdz būt agri nobriedušiem, nopietniem bērniem. Reiz viņš pamatīgi sasita kājas lielo pirkstu. Pacietīgais bērns vairs nespēja izturēt vientulībā, viņam bija nepieciešama mātes mīlestība un glāsti. Tomēr māte izlikās kurla pret viņa sāpēm un pagāja garām, paziņodama, ka vīrieši par sīkumiem nepinkšķ. Tā nebija pirmā reize, tāds bija viņu ģimenes stils. Bērna pacietības mērs bija pilns. Viņš lūdza mātei mīlestību, ko ar savu paklausību bija pelnījis, bet, to nedabūjis, uz visiem laikiem aizvērās sievietes mīlestības priekšā. Ja nedod, nevajag ari. Reiz pats tikšu galā. Tāds galīgs un bargs lēmums ir daudzu sarūgtinātu cilvēku pašnomierināšanās paņēmiens.

Aplis noslēdzās. Vecmāmiņas vienaldzība pret vīriešiem kopumā izpaudās dēla meitas bezbērnu problēmā. Bet kāds puisēns gaida un nevar sagaidīt, kad viņa nākamā mate izlabos triju paaudžu kļūdas, atbrīvojot savus stresus.

DZĪVES ROKASGRĀMATA

Ķermenis ir līdzīgs rokasgrāmatai, kuru lasot cilvēkam jāattīsta domāšana, lai labāk to saprastu un pareizi izmantotu. Droši vien jūs paši to jau esat sapratuši. Neatkarīgi no ķermeņa daļas tas patiesībā vēsta vienu un to pašu. Ķermeņa valoda ir jāapgūst.

1. Aplūkosim rokas. Ko tās mums stāsta? Tās stāsta par saskarsmi.

Rokas aug ķermeņa saskarsmes čakras līmenī, tātad ir saistītas ar došanu un ņemšanu. Kreisā puse saistīta ar tēvu un vīriešu dzimumu, kā arī ekonomiku un pagātni. Labā puse atbilst mātei un sieviešu dzimumam, kā arī jūtām un nākotnei. Skelets — tas ir tēvs, mīkstie audi — māte. Ja sāp kreisās rokas mīkstie audi, mātes dusmas ielauzušās tēva daļā un tur valda. Ja skarti labās puses kauli, tēvs ielauzies mātes daļā valdīt pa savam. Cilvēks var just neapmierinātību gan dodot, gan ņemot.

Māte pēc būtības ir sieviešu dzimums, tēvs — vīriešu dzimums.

Šajā pasaulē jūs esat ieradies, lai izlabotu savu vecāku slikto. Ja jūs to neesat izdarījis, bet vecāku kļūdas padziļinājis, tad saslimstat. Cilvēka slimība vienmēr ir viņa personisko kļūdu sekas.

Ja pagaidām esat vesels, sāciet mainīt savus priekšstatus par dzīvi. Jūsu negativitāte nosaka jūsu nākotni.

Parasti uzskata, ka labsirdīga, jauka cilvēka rokai jābūt ar skaistiem, gariem, lokaniem pirkstiem. Lokani pirksti bez grūtībām ieliecas uz iekšu. Skopam un mantkārīgam cilvēkam ir plata delna, bet pirksti savilkti uz iekšu kā āķi, lai vieglāk būtu sagrābt. Pirmais roku tips raksturīgs jauniem ļaudīm, jo viņu domu pasaule pagaidām ir tīra, bet neprasme just bailes izslēdz ekonomisku naidīgumu. Jo ātrāk aug iedzīvošanās kāre un jo lielākas dusmas neveiksmju dēļ, jo straujāk mainās roku forma. Slimīgi saīsinājušies pirksti liecina par slēpti naidīgu ekonomiju, par sīkstulību. Āķī savilkti deformējušies pirksti rāda iedzīvošanās kāri, noraidot godīgus, taisnīgus dzīves principus. Pastāv visneiedomājamākās roku formas pārmaiņas. Patiesībā vārds, kas raksturo roku formas pārmaiņas, raksturo arī konkrētās iedzīvošanās kāres īpatnības.

Piemēram, ja devīga cilvēka devīgumu nosaka vēlēšanās būt mīlestības cienīgam, tad viņu sāk ekspluatēt, un sarūgtinājuma izraisītās dusmas vairs nekad nedošu, ko cilvēks sevi slēpj, izkropļo brīnišķīgu pirkstu locītavas ar savilktām rievām, tādējādi demonstrējot, kā skaists, devīgs cilvēks zaudē skaistumu viņā radušās iedzīvošanās kāres dēl. Jo ķermenis loti vēlas aizvest cilvēku prom no aplamā ceļa. Iedzīvošanās kāre piespiež cilvēku strādāt visnecilvēciskākajos apstākļos — galvenais, lai labi maksātu. Ari no tā rokās paliek pēdas.

Nagi savā zinā ir simbolisks logs uz cilvēka saskarsmes pasauli jeb viņa pasaules redzējumu.

Nagu platums — dzīves redzējums tās plašumā jeb sievišķīgs dzīves sīkumu redzējums, dzīves materiālistiskā izpratne.

Dabisks nagu garums — dzīves redzējums tās dzijumā jeb vīrišķīgais redzējums.

Dzīves mutulī sievietes kļūst līdzīgas vīriešiem, bet vīrieši — sievietēm, un tas atspoguļojas nagu formas pārmainās. Jo nagi platāki un īsāki, jo materiālistiskāks un garīgi ierobežotāks pasaules redzējums. Stipri un elastīgi nagi — stiprs un elastīgs logs uz pasauli. Mīksti un lūstoši nagi — mīksts un lūstošs pasaules redzējums. Paresnināti nagi — dzīves pasliktināšanās savas vainas dēl, intereses zudums par dzīvi, esamības bezjēdzības izjūta. Šādam cilvēkam parasti ir arī slikta redze.

Aplūkojiet katra pirksta nagu un pareizi seciniet. Tiem, kuru īkšķa nags ir vislielākais un garums pārsniedz platumu, vieglāk pareizi secināt, jo vini no tēva mantojuši vairāk prāta. Cilvēkam ar īsu un platu īkšķa nagu apzināti jāattīsta loģiskā domāšana, jo citādi dzīve būs grūta. īkšķis — tēvs, rādītājpirksts — māte, vidējais, garais pirksts — jūs pats, zeltnesis — brāļi un māsas, mazais pirkstiņš — ļaudis. Delnas spilventiņš — tēvs, delna — māte. Spēcīgi attīstīts delnas spilventiņš liecina par tēva stipro raksturu. Liela, dziļa un mīksta delna liecina par tādām pašām mātes rakstura īpašībām, kuras apskāvienos bija tik droši. Labā roka stāsta par saskarsmi ar sieviešu dzimumu, kreisā — ar vīriešu dzimumu. Paskatieties, cik tālu cits no cita ir saspiestu, izstieptu pirkstu gali, un jūs sapratīsiet, cik tālas vai tuvas ir jūsu attiecības ar attiecīgajiem cilvēkiem. Pirkstu izkropļojumi rāda, pie kā jūs vairāk tiecaties un no kā turaties pa gabalu. Aplūkojiet rētas, deformācijas vai trūkstošos pirkstus un seciniet, kādas dusmas mīt jūsos, kas sākušās ar vecākiem un jūsos palielinājušās. Atgādinu, ka locītavas — tā ir māte, kas no tēva veido vīrieti — dzīves drošo balstu. Ja locītavas deformējušās, tad tās ir mātes dusmas uz tēva vājumu, kas jūsos padziļinājušās.

Tēvs ir jūsu fiziskās dzīves pamatu izturība. Elastīgs un stiprs īkšķis rāda šāda rakstura tēvu. īkšķis ir malā no pārējiem pirkstiem, jo viņš taču atrodas ceļā.

Ja izstiepj un sasprindzina rādītājpirkstu, pārējie pirksti savelkas dūrē — mātes prasības saliedē ģimeni. Rādīt ar pirkstu nav pieklājīgi, tā ir pavēle. Pavēle ir brīvības ierobežojums. Tāpēc sevi cienošs cilvēks ar pirkstu nerāda, pat ja domās pavēl. Tā vietā viņš atmet ar roku, it kā ļaudams izvēlēties: „Dari, kā tev tīk.“ Tas nozīmē, ka sīkumos tev lauta brīvība, bet būtiskos jautājumos jārīkojas, kā vajag, jo tu taču gribi sevi parādīt no labākās puses. Kā nekā esi pieklājīgs cilvēks. Un nu, pavēloši ar žestu pamājot, pievērsiet uzmanību tam, kurš pirksts izrādīsies centrālais. Vai tas nebija vidējais?

Paberziet delnu pret delnu vai pievērsiet uzmanību tam, kā saziepējat rokas vai uzklājat tām krēmu. Pasekojiet līdzi, kā jūs šo procedūru sākat un beidzat, vai darāt to ātri vai lēni, noglāstāt virsmu vai uzspiežat uz tās, pieskaraties ar vienu roku otras defektiem, un pavērojiet vēl daudz ko citu. Tamlīdzīgi jūsos notiek vīrieša un sievietes saskarsme. Tā jūs sākat saskarsmi ar citiem cilvēkiem. Ja jūsu rokas kustas enerģiski, jūs neceremonējaties un ar sarunu biedru varat nokļūt pie aizcirstām durvīm. Ja jūsu rokas ir kaunīgi maigas, jums nāksies paciest sarunu biedra aktivitāti. Pavērojiet svešu roku kustības, veicot darbu, un jūs varēsiet pārliecināties par līdzību starp šiem cilvēkiem saskarsmē un vinu roku kustībām.

Dzīvē gadās arī saķeršanās. Ja nepieciešams iesist, jūsu dūrē savilkto pirkstu sitiena spēku rāda īkšķis — tēvs, kurš sitiena spēku uzņem sevī. Un nu ātri, nedomājot savelciet roku dūrē un pavērojiet savas kaušanās manieres īpatnību. Vai īkšķis sarga pārējos pirkstus? Kurus? Varbūt tas balstās uz citiem pirkstiem? Varbūt paslēpās zem pārējiem pirkstiem? Ja paslēpās, piedodiet tēvam vina mazdūšību. Dūre ar paslēptu īkšķi ir vārga. Pēc analoģijas jūs varat tikt skaidrībā par dažādām roku kustību īpatnībām.

Tēvs rāda cietību, māte — elastību. Pārmēra cietība padara cilvēku viegli lūstošu, pārmēra elastība pārvērš cilvēku par vergu. Līdzsvarota vienotība dod spēku. Līdzsvarotību palielina dvēseles mīlestība. Ja pietrūkst dvēseles mīlestības, rodas slimības un slimo bērni. Vecāku strīdi grūtniecības laikā kroplības tik vienkārši vis nerada. Dusmīga vēlme iegūt arvien vairāk un vairāk rada bērnu, kam piedzimstot ir lieks pirksts, ko parasti veido mīkstie audi. Bet dusmīgi atriebības draudi vai atriebtkāre, ko izraisījusi skaudība, var izpausties tā, ka bērns piedzimst bez pirkstiem.

Delnas ārpuse — tēvs, iekšpuse — māte. Spilventiņi delnas iekšpusē — tēvs, delna — māte. Kā allaž, tēvs sevī iemieso arī visu vīriešu dzimumu, bet māte — sieviešu dzimumu.

Plaukstas pamats rāda dzīves cīņu. Līdzsvarota dzīves cīņa — vesels plaukstas pamats. Pavisam bez cīņas šī civilizācija dzīvot nevar. Tas, kurš dzīvo, dūres vicinādams, ļaunumu vērš uz āru un kautiņos tiek pie traumām, kas atbilst viņa godīgo dusmu spēkam. Bet tas, kurš, lai kļūtu par labu cilvēku, slēpj dūres aiz muguras, lai gan viņam tā vien gribas otram pamatīgi ietest, kad jāieved kārtība, tiek pie plaukstu pamata slimības. Tā rodas no dusmām par paša bezspēcību. Visnotaļ izplatīts ir plaukstas pamatnes locītavas kanalu sindroms, kad cīpslu somiņas iekaist un savelkas. Ticis pie mokošām sāpēm, cilvēks zaudē spēju pakustināt roku. Šī slimība skaidri māca: nedomā līst kautiņā! Nepazemo citu ar savu roku! Pieņemies prātā, lai tev nekad nevajadzētu aiz muļķības pret kādu pacelt roku. Rokas kaite nepieļauj cilvēkam izdarīt noziegumu dvēseles krīzes brīdī. Jo slimāka roka, jo potenciāli bīstamāks noziegums, kas slēpjas laba cilvēka zemapziņā.

Elkoņu locītavas raksturo cilvēka virzīšanās paņēmienu dzīvē. Dzīve — tā ir veselība, ja cilvēks prot kontaktēties. Viena no cilvēciskā bara pazīmēm ir cita cilvēka elkoņa sajūtas nepieciešamība. Kas ir apmierināts ar bara virzības ātrumu vai, citiem vārdiem, apmierināts, ka ir līdzīgs citiem, tam elkoņa sajūta rada patīkamu drošību, un viņam ne prātā nenāk tapt par personību. Tādam ir veselas elkoņa locītavas. Bet, kas grib kļūt labāks par citiem, izsisties priekšgalā, tam jābūt izcilam dvēseles spēkam, lai spētu pārliecinoši ietekmēt baru un lai to apsteigtu, paliekot veselam. Bars tik vienkārši vis neļauj noklīdušajai avij izsisties vadībā. Tas no visiem prasa būt vienādiem. Neprazdams domāt, tomēr vēlēdamies izcīnīt vietu priekšgalā, cilvēks sāk bruģēt ceļu ar elkoņiem, un elkoņu locītavas saslimst. Ja vēlaties izārstēt elkoņu locītavas, atbrīvojiet dusmas, ar kurām jūs ejat pa dzīvi, grūstot citus.

II. Tagad aplūkosim kājas. Ko tās stāsta?

Ari tās galvenokārt runā par saskarsmi, tikai ar ekonomiska rakstura zemtekstu.

Ķermeņa augšdaļa ir sievišķa, lejasdaļa — vīrišķa. Ja mūsdienu sievietes k|ūs sievišķīgākas, bet vīrieši — vīrišķīgāki, tas viņiem nenāks par ļaunu, savukārt pretējais izraisa slimības.

Ja cilvēks iedams vispirms balstās uz papēža, tas nozīmē, ka viņa ekonomiskā veiksme atbilst tēva domāšanas veidam. Kas valkā augstpapēžu kurpes, neizbēgami balstās uz pirkstgaliem, tātad ekonomisko dzīves pusi kārto kā māte — sievišķīgi. Dzīves mācību stundas maina cilvēka domāšanas veidu. Ne velti novecodamas sievietes sāk valkāt zemu papēžu ērtas kurpes. Viņas vēlas justies ekonomiski aizsargātas. Tomēr visam ir savas robežas, un, ja sieviete atsakās iziet ārā kurpēs ar papēžiem, tad šāda atteikšanās no sievišķības draud ar briesmām. Katrai sievietei arī vecumdienās laiku pa laikam jāuzvelk augstpapēžu kurpes. Kas nemitīgi šļūkā čībās, tas ir uzvarēts. Bet vīrietim nav jāklūst līdzīgam sievietei; viņam nenāks par ļaunu pastāvīgi balstīties uz papēžiem.

Pēdas kauli veido šķērsenisko un garenisko pēdas velvi. Cilvēki ar saspiestu pēdu cieš no plakanās pēdas. Tas liecina par vīrieša padevību, sarūgtinājumu, nevēlēšanos vai nespēju pārvarēt ekonomiskas grūtības. Pēdas velve ir līdzīga tiltam pār upi. Kas no tilta baidās vai uz to nepaļaujas, tam pēdas velve vairs nekalpo kā tilts. Šķērseniskā velve kalpo par tiltu pirkstgala apvidū. Ja māte sevī jūt spēkus sievišķīgam dzīvesveidam un ar prieku nododas saviem darbiem, tad bērna šķērseniskā velve kalpo par drošu balstu. Bet, ja māte sāk vainot tēvu, ka viņš tai nepalīdz, un pabāž vīru zem tupeles, tad šķērseniskā velve velk līdzi garenisko velvi. Gareniskā velve — tas ir kā tilts starp māti un tēvu. Ja māte absolūti nepaļaujas uz tēvu, neciena viņu un nebalstās uz viņu, tad, bērnam augot, kāja arvien vairāk pārvēršas par bezformas stumbenīti, kas nespēj veikt savas funkcijas. Bet, ja tēvs kaut vai goda pēc turpina mērķtiecīgi strādāt, lai dzīve ietu uz priekšu, bērna pēdas velve nekad pilnībā nenovājināsies. Ģimenē, kurā skali izklaigājas un strīdos izcīnās, bet kaut vai nesaskaņu starplaikos cits citu dvēselē mīl, bērnu pēdas ir normālas. Viņiem jāprot ātri skriet, lai strīdu karstumā nedabūtu sukas.

Pretēja situācija ir ģimenēs, kurās vecāki pret bērniem izturas īpaši prasīgi. Bērnu pēdu velves krampjaini savelkas uz augšu, un rodas plakanā pēda. Kaulus sasprindzina muskuli un cīpslas. Ja vecāki vienādā mērā triec viens otru un abu gribasspēks sasprindzināts līdz galējai robežai, bērnam plakanā pēda rodas abās kājās. Ja plakanā pēda ir vienai kājai, tātad viens no vecākiem vairāk cenšas īstenot savu iedzīvošanās kāri.

Dzīves pamats ir virzība. Mums nepieciešama gan garīga, gan fiziska virzība. Mūsu ķermenis ir Visa Vienotības modelis. Pavērojiet, kā jūs ejat. No papēža uz pirkstgalu, tad viegls grūdiens, un solis ir sperts. Neviens nevar ilgi staigāt tikai uz papēžiem vai pirkstgaliem, tāpat kā labā ģimenē nepaverdzina tēvu vai māti. Tēvs savā ziņā ir papēdis, uz kuru gan atbalstās, bet bez pirkstgala tas nespēj spert ne soli. Pirksti — visi ģimenes locekli — savukārt piedod solim drošību un vēsta par virzību. Papēdis sniedz atbalstu, pirkstgals dod virzienu, bet katrs pirksts veras uz to pusi, kur vēlas. Tādējādi tie veido vienotu veselumu.

Bet nu paskrieniet un pievērsiet uzmanību pēdas kustībām. Pirkstgali ar pirkstiem uzņemas slodzi gluži kā sieviete, kas, lai gan sev uzvel smagāko nastu, nevienam neļauj izvairīties no līdzdalības. Un, ja pirkstgali nogurst, cilvēks balstās uz papēžiem. Cik patīkami atbalstīties uz papēžiem, kas, pateicoties pirkstgaliem, kalpo par drošu atbalstu visam ķermenim. Skriešana nepieciešama gan dvēselei, gan miesai. Tas ir labākais sporta veids, kas nodarbina visu ķermeni. Visi šķidrumi plūst straujāk, un atveseļošanās process paātrinās. Attīrīšanās notiek ar visu veidu izdalījumiem. īpaši

svarīga ir sviedru izdalīšanās. Jo vairāk sviedru izdalās, jo lielāka apmierinātība, tāpēc ka notiek dusmu atbrīvošanās.

Ieradumi sākotni rod ģimenē. Vecāki, kas labprāt nodarbojas ar skriešanu, šo ieradumu iepotē savos bērnos. Pretējais notiek ģimenē, kurā māte pārmēru steidzas savu baiļu vai iedzīvošanās kāres dzīta. Viņas bērni pretojas skriešanas nodarbēm. Ja bērns nevar skriet slimu kāju dēļ, problēma patiesībā irtā pati. Atšifrējiet savu kaišu cēloņus, bet, ja slimības nav, aizsteidzieties tai priekšā. Ja skriet nekādi nevarat, pastaigājiet uz pirkstgaliem — kājām tas ir nepieciešami. Ziniet, ka ikkatrai ķermeņa daļai ir savas funkcijas, ko tā grib veikt. Piemēram, lielu locītavas grib lēkāt vai vismaz sasprindzināt kāju pirkstus, bet, ja cilvēks nekāpj ārā no šlūcenēm, šīs locītavas klust stīvas. Pietiek tāpēc sadusmoties, un rodas sāpes.

Lielisks kustību veids ir deja. Tam, kurš grib un var dejot, kājas ir veselas. Dejas būtība ir prieks. Dzīvespriecīgs cilvēks nesāks dusmoties uz veciem apaviem, nemodernu apģērbu, paša ārieni vai deju zāli. Paša balss orķestra vietā, veiklas, basas kājas un mīksta zālīte vai mazītiņš istabas stūrītis — kāda bagātība! Ja jūs vēlaties dejot tieši tā, jūsu kājas nesaslims. Toties saslims tam, kurš meklēs visādus iemeslus, lai nevajadzētu dejot. Atbrīvojiet savas dusmas pret visu, kas varētu jums traucēt dejot, un jūsu kājas atveseļosies.

Aplūkojiet kāju pirkstus.

Lielais pirksts — tas ir tēvs, otrais pirksts — māte, trešais — jūs pats, ceturtais — brāļi un māsas, piektais — citi cilvēki.

Liels un garš lielais pirksts — liels un gara auguma tēvs. Ja lielā pirksta gals uz augšu uzrauts, tas nozīmē, ka jums ir lepns tēvs. Ja pirksta gals tā izliekts, ka nodara sāpes, tad tēva uzpūtība pāraugusi lepnībā. Piedodiet viņam to.

Ja otrais pirksts garāks par pirmo, māte valda pār tēvu. No tā rodas kāju slimības. Tādā gadījumā parasti resnāka kļūst lielā pirksta galvenā locītava; tur pat var izaugt skrimslis, kas noliec lielo pirkstu pāri pārējiem vai zem tiem. Šāda deformācija nozīmē, ka tēvs mēģina kļūt stiprāks un nepamana, kā dusmās „spiež“ uz sievu. Savās dusmās viņš vai nu slikti izturas pret sievu, vai ļauj tā viņai izturēties pret sevi. Labās kājas deformēšanās nozīmē ģimenes problēmas no sievietes viedokļa, kreisās kājas deformēšanās — no vīrieša viedokļa. Jo visas slimības rodas no ārēja, tas ir, nepareiza dzīves vērtējuma.

Ja trešais pirksts izaudzis garāks par pārējiem, tas liecina, ka jūs gribat sevi redzēt kā visnozīmīgāko personu. Kāju slimības atbilst jūsu vēlmes lielumam.

Piespiedu stāvoklis, tāpat kā slikti apavi, katra dzīvi ietekmē citādi: vienam noberž pirkstu, otram — papēdi. Slēptais domāšanas veids izpaužas likstā pēc analoģijas, kā jūtas kāja šauros apavos. Paskatieties, kurš pirksts lien virsū pārējiem vai kurš slēpjas zem citiem. Vai slēpjas pats vai vinu atgrūž citi? Pārdomājiet savu dzīvi. Izpletiet pirkstus, un jūs redzēsiet, cik jūs ģimenē esat tuvi cits citam. Ja pirkstus paplest viegli, cilvēks ir mazāk atkarīgs no pārējiem gan labajā, gan sliktajā. Atgādinu, ka pēda artās ekonomiskajām problēmām ir vistālākā pagātne. Viss rod sākotni vecākos, bet, ja jums ir kāda kaite, jūs vecāku kļūdas esat padziļinājuši.

Nav likstas, kas nebūtu saistīta ar domāšanu. Piemēram, daudziem cilvēkiem pirkstu nagi ieaug miesā. Nepareizi apgriezti nagi, nevar apgriezt maliņas — tādi ir viedokli. Tas ir tieši tāpat, kā uzliekot zirgam klapes uz acīm vai aizliedzot cilvēkam uz kaut ko paskatīties ar acs kaktiņu. Nagi — tas ir logs uz pasauli, un, ja cilvēku interesē tieši tas, ko viņš redz, šķielējot ar acs kaktiņu, jo tā viņš mācās, kā nevajag darīt, tad nags, augdams platumā, it kā paplašina savu redzesloku. Ja tas izraisa sāpes, tad šķielēšana jau pārvērtusies par spiegošanu, un nags māca: „Nebāz savu degunu citu darīšanās, mazini savu pārmēra ziņkāri, tik un tā par Šerloku Holmsu tev nekļūt! Bet, ja tu taisītos to darīt, mēs turpinātu augt un traucētu tev tavā darbībā.“

Lielu locītavas atspoguļo sadzīviskās un ekonomiskās sacīkstes. Pareizi domājošam cilvēkam lielu locītavas ir veselas pat tad, ja viņam jāuzturas aukstumā vai pārāk daudz jāstrādā. Cits spēj katru dienu noskriet pārdesmit kilometru, bet cits saslimst no iešanas, jo nes sevī dusmas svešinieku ekonomisko panākumu dēļ. Jums droši vien nācies dzirdēt gadījumus, kad cilvēks saslimst, izdzirdis par negaidītu laimi, kas otram iekritusi rokās. Cilvēks, kas lielās ar saviem panākumiem, var klausītājā izraisīt dusmas uz lielību, kā arī dusmas par paša nespēju tikt augstāk; beigu beigās klausītājam saslimst lielu locītavas. Kā allaž, dusmu raksturs un mērogi nosaka locītavu slimības raksturu un mērogus. Tāpat kā, lekdams sadusmots, sportists gūst traumu, cilvēks saslimst, ja dusmojas uz dzīves ekonomisko skrējienu.

Dzīve ir līdzīga skrējienam ar šķēršļiem. Kas virzās dusmodamies, tas ar celi aizgrūž šķērsli. Un, lai gan šķērslis novākts, ceļgals ir sasists. Turklāt kurš zina, vai tas atveseļosies.

Kājas — tas ir līdzeklis, ar kuru palīdzību cilvēks iet gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Katrs iet pa savam. Kas iet nepareizi, tam kājas saslimst. Kas ar kāju grib aizspert priekšā radušos šķērsli, tajā mājo dusmas, un viņa kājām lemts saslimt pamatīgi. Kas vēlas uzsist vīrietim ar celi, tam saslimst kreisais celis. Kas šo nožēlojamo paņēmienu grib pielietot pret sievieti, jo pašam prāta nepietiek, tam saslimst labais celis. Jo agresīvāks cilvēks, jo vairāk viņš vēlas citus pakļaut, jo kroplīgāki kļūst viņa celi.

Uzsveru — runa nav par reālu cīņu. Iespējams, ka jūs visā mūžā ne reizes nevienam neesat iesitis. Sist jau nesitāt, bet loti gribējāt to izdarīt. Tātad jūs nepavisam neesat labāks par to, kurš sit īstenībā. Atšķirība tikai tā, ka sitējs tūlīt dabū pretī, turklāt tā, ka viņam uz visiem laikiem pāriet patika palaist rokas. Vina mācību stunda izrādās atklāti apgūta. Toties jūs krājat dusmas sevī, nosodot tos, kuri liek lietā spēku.

Ir cilvēki, kas nepieņem nevienu vardarbības formu, proti, kas dusmojas uz vardarbību. Viņi sapņo, lai pasaulē viss būtu ideāli. Tieksme pēc maksimāli labā nav nekas cits kā tieksme iznīcināt pasauli, jo maksimāli labais var attīstīties tālāk tikai maksimāli ļaunā veidā. Ja cilvēks dara labu un baidās no iespējamas tikšanās ar ļauno, tad šīs bailes pāraug dusmās uz ļauno. Dusmas izraisa cilvēkā vēlēšanos doties uz priekšu visa labā vārdā, bet bailes pierunā viņu pagriezties atpakaļ. Beidzot celi sāk griezties atpakaļ. Jo stiprākas un postošākas dusmas, jo spēcīgākas postošās pārmaiņas ceļu locītavās. Jaunībā cilvēks priecājas par skaistiem, sevišķi lokaniem ceļiem. Padzīvojuša cilvēka gaita kļūst apgrūtināta.

Atgādinu, ka locītavu dēl cietais skelets pārvēršas spēcīgā, elastīgā un kustīgā sistēmā, kas veido cilvēka ķermeņa pamatu. Citiem vārdiem sakot, jebkuras locītavas — tā ir māte, kas padara tēvu par vīrieti. Locītavas atspoguļo patiesās attiecības starp manu māti un manu tēvu, lai kādi arī viņi no malas šķistu. Kāju locītavas raksturo manu vecāku ekonomisko virzību un šo problēmu risinājumu manas bērnības laikā.

Izplatīta kaite ir gūžu un ceļu locītavu pārkaulošanās. Iegurnis simbolizē ģimeni. Ģimenes stabilitātes pamatā ir vīrs, ko sieva padara par vīrieti ar savu mīlestību. Gūžu locītava rāda ģimenes saimnieciskās dzīves elastību un kustīgumu. Ja māte ekonomikas jautājumos ir nepiekāpīga un tas tēvu sanikno, pārkaulojas kreisā gūžu locītava. Sabrūk arī pats kauls. Ja māte visā savā nepiekāpībā sāk uz sevi un ģimeni dusmoties, pārkaulojas labā gūžu locītava.

Ja tēvs dalās neapmierinātības dusmās ar māti, sākas kaulaudu sairšana. Ceļu locītavas rāda ekonomisko virzību. Ja bērns nepastiprina vecāku kļūdas, bet, gluži pretēji, tās mazina, vecāku domstarpības ekonomiskajā dzīvē vina veselību neietekmē.

Cilvēks ar iksveida kājām ir skops. Jo pamatīgāka skopulība, jo spēcīgāk izkropļoti celi. Ja mūža gaitā iedzimtās iksveida kājas kļūst vēl greizākas, tas nozīmē, ka no vecākiem mantotais skopums cilvēkā pastiprinājies. Ja kājas sāp, skopums cilvēkā izraisa dusmas. Ja ar taisnām kājām piedzimuša cilvēka viena kāja kļūst iksveidīga, skops ir viens no vecākiem, un šī kāja noteikti sāp.

Greizas „O“ burta formas kājas raksturīgas devīgam cilvēkam. Jo vairāk viņš savu devīgumu pārspīlē, jo slimīgāks kļūst viņa materiālais stāvoklis. Jo vairāk cilvēks visu ievērībai izbazūnē savu situētību, jo dusmīgāks viņš kļūst un jo stiprāk viņam sāp celi. Vai arī tuvinieki sevī slēpj dusmas uz viņu, jo viņš tos nolemj materiāliem zaudējumiem. Ja cilvēkā iemājojušas dusmas uz vīriešu dzimuma izšķērdību, saslimst kreisais celis. Ja cilvēks uzskata, ka naudas trūkumā vainīgas sievietes, saslimst labais celis.

Taisnas kājas liecina par ekonomisku līdzsvaru. Bet, ja ekonomiskais līdzsvars sasniegts skopojoties, ekonomika var sākt liekties, un locītavu atstarpes sašaurināšanās = saliekšanās pauž dusmas, kas saistītas ar ekonomisko lejupslīdi. Jo plānāks top maciņš, jo piktāks kļūst tā saimnieks un jo īsākas kļūst viņa kājas. Pakāpeniski sašaurinās ceļu locītavas, bet pēc tam tās kļūst resnākas. Tādējādi radušās sāpes liek cilvēkam apstāties un pārdomāt savas kļūdas.

PATIESS GADĪJUMS

Mazliet kopā padomāsim.

Vīrietim ar jostas-krustu radikulītu nejutīgs kļuvis kreisās kājas IV un V pirksts. Tātad tēva un paša dēl viņam bijušas tik lielas problēmas ar brāļiem, māsām un citiem cilvēkiem, ka jau radušies funkcionāli traucējumi. Vai nu šo cilvēku vairs nav, vai viņš tajos tā vīlies, ka viņus negrib pazīt. Vīrietim ir arī greizas kājas. Tas nozīmē, ka viņš ir ārkārtīgi noslēgts. Kreisās kājas pēdas velve ir galēji pārslogota. Tātad tēvs nespēja apmierināt mātes pārmērīgās prasības.

Lai labāk tiktu skaidrībā, aplūkosim kājas kopumā. Vīrietim šķiet, ka kreisā kāja ir it kā īsāka par labo. Sajūtas vinu nav mānījušas — tā patiešām ir. Kreisās kājas priekšējais muskulis ir ļengans, nokarājies. Tieši tāds stāvoklis raksturo sievieti šajā vīrišķajā pusē, lenganums = bezcerības izjūta. Vīrietis vairāk balstās uz labās kājas. Tātad ekonomikā vīrietis balstās uz sievieti, lai gan vajadzētu būt pretēji.

Lai to labāk saprastu, aplūkosim vina iegurni. Iegurnis simbolizē ģimeni. Skelets simbolizē tēvu. Vīrieša iegurnis ir deformēts — kreisā puse noslīdējusi uz leju. Tātad tēvs ekonomiski pazemots. Ja dēls ir slims, tas nozīmē, ka viņš nav izlabojis tēva kļūdas, bet gan tās padziļinājis. Iegurņa kreisā puse ir izvirzīta uz priekšu. Tas nozīmē, ka vīrietis savu trūkumu cenšas kompensēt ar pārmēra centību, nesaprotot, ka bez pašcieņas jūtu atjaunošanas viņam tas neizdosies.

Tādējādi deformēts iegurnis ir slikts atbalsts mugurkaulam. Otrais, trešais un ceturtais jostas skriemelis nobīdījies katrs uz savu pusi, jo vīrietis vaino sevi dažādās ekonomiskās problēmās. Skriemeli nobīdoties saspiež nervu galus. Kustību spēju zudumus izraisošas sāpes rāda kritisku dusmu uzkrāšanos.

Kāpēc vīrietis saslimis? Tas ir pavisam ikdienišķs stāsts. Bērnībā viņš zaudēja vecākus un nokļuva pie audžuvecākiem, kas bija alkoholiķi un viņu nemitīgi pazemoja. Būdams ārkārtīgi labsirdīgs cilvēks, viņš bez iebildumiem pacieta visus pazemojumus. Pēc tam apprecējās, bet arī ģimenē turējās zemāk par zāli un klusāk par ūdeni. Viņš nemitigi kaut ko gaidīja, lai gan vīrietis radīts, lai ietu. Ģimene izjuka. Mīlestība pret sievu un bērniem ir saglabājusies un piespiež vinu it visā vainot sevi. Viņš upurē sevi, noliedz personiskās vajadzības un dzīvo tālab, lai darītu labu citiem. Kad viņu dzen prom, viņš aiziet. Viņa ciešanas dziļi apslēptas aiz mija un kaunīga smaida, bet tās pastāv.

Lai pārvarētu skumjas, viņš arvien biežāk ķeras pie grūta darba, pie sevis domādams: „Kālab tas viss? Neko man nevajag!“ Plaisa starp viņa domām un darbiem arvien paplašinās.

Kārtējo reizi celdams smagumus un vienlaikus krasi izjuzdams savu pazemotību, viņš juta ko nokrikšķam mugurā. Tā ķermenis radīja viņam iespēju pārdomu laikam, tas ir, slimību. Baiļu atbrīvošana lāva mazināt nemitīgo muskuļu spriedzi viņa ķermenī, un viņš saprata, ka agrāk nemācēja atslābināt muskuļus. Mazinoties bailēm, viņš sāka izprast savas domāšanas aplamību. Piedevis saviem īstajiem un audžuvecākiem, viņš aptvēra, ka gan vieni, gan otri ir vienādi, jo pats tos bija piesaistījis, lai apgūtu savas dzīves mācību stundas. Viņš ātri atlaba, jo pazemota cilvēka doma ir ieciklējusies, tomēr nesteidzībai ir viens labums — tā sniedz pamatotas zināšanas.

Tikai, kad iegurnis atguvis līdzsvaru, tas ir, kad vecāku pašcieņa atjaunota, mugurkauls un iegurnis var kļūt par līdzsvarotu svaru sistēmu, kas ir brīva no spriedzes. Tikai tad mugurkauls kļūst par godīgu un noteiktu dzīves principu paudēju, kas cienīgi sargā galveno enerģētisko kanālu.

III. Padomājiet par savu gremošanu. Ko tā liecina?

Tā rāda iemantotās dzīves gudrības vai prātu, kā arī iegūšanu vispār.

Vēlēšanās iegūt un tās realizēšana atšķiras ar īpašu apslēptību dzīvē un cilvēka ķermenī. Iedzīvošanās kāri loti grūti noturēt līdzsvarā, tāpēc ari palielinās gremošanas trakta slimību skaits, turklāt tās diagnosticē pārāk vēlu.

Tāpat kā cauri jūsu gremošanas orgāniem tiek izvadīts ēdiens, tāpat cauri jums plūst dzīves gudrība. Vai nu jūs kaut ko apgūstat, vai izlaižat sev cauri patiesas dzīves vērtības. Vai nu jūs protat atšķirt graudus no pelavām, vai ari paturat sev visu — izvēles iespējas ir milzīgas. Devīgam, labestīgam un dzīvespriecīgam cilvēkam gremošanas trakts strādā nevainojami. Cilvēkam ar stresiem gremošanas trakta slimības rāda tā saimnieka domu pasauli.

Ēdiens, kuru liek mutē, simbolizē plānu, ko vajag labi pārdomāt. Barības sakošlāšana ir it kā plāna sadalīšana mazākās dalās, lai tas kļūtu pārskatāms un lai darbu veiktu mērķtiecīgi un labi. Kas iedziļinās plānā ar mīlestību, tam darba gaitā neradīsies kļūdas. Kas dzīvi uzskata par sliktu, bezjēdzīgu, garlaicīgu un nevajadzīgu, tam barība tieši tā griežas pa muti un izraisa mutes dobuma slimības. Kas nepievērš uzmanību plānošanai, jo identificē sīkumus ar lielu darbu, tas nepiešķir nozīmi rūpīgai sakošļāšanai. Tāds pat kā nākas nejūt garšu, tāpat kā nejūt dzīves garšu — prieku. Ēdiena garšu nejūt arī tas, kurš novērtē vienīgi galīgo rezultātu un steigā norij ēdienu.

Prātu cilvēks gūst no tēva. Zobi simbolizē tēva prātu. Cilvēks ar stipriem zobiem spēj izstrādāt saprātīgus plānus, viņš no tēva mantojis labu prātu. Kas zobojas par tēva un vīra prātu, tai skaitā, protams, ari par vīriešu plāniem, tam sāk drupt dzerokļi. Kas kāda iemesla dēl neieredz vīrieša prātu, tam zobi sagādā daudz sāpju. Kas pret citu atņirdz zobus, tam iznīkst priekšzobi. Bet, kas vēlas cilvēkus nežēlīgi pazemot, tas tiek pie parodontozes — zobu sakņu iekaisuma, kā dēļ zobi var pat izkrist, lai cilvēki vairs nevarētu izmantot muti par cīnās ieroci.

Ja cilvēkam nemitīgi gribas kaut ko grauzt, viņam jāķeras pie liela un svarīga darba. Vēlme grauzt rada stresu, kas rodas no nemitīgas plānu lološanas. Jebkura gara augstākais mērķis ir gudrības iemantošana. Pie tā pieder arī dižākais darbs — sevis pārmainīšana. Kamēr šis stress nav atbrīvots, cilvēks nespēj izdomāt ko gudru un sakarīgu. Viņa stresa lielums simboliski var sacensties tikai ar viņa ķermeņa svaru.

Sākums nosaka beigas, tāpat kā cēlonis izraisa sekas. Barības plūsma barības traktā ir līdzīga plāna īstenošanai, laba ceļa vēlējums tam. Kas pēdējā brīdī piepeši nolemj no iecerētā atteikties, jo sava darba rezultātam netic, tam žagojoties barība atgriežas atpakaļ no barības vada mutē. Barība, ko saindējušas sliktas domas, negatīvi ietekmē gremošanu. Kas baidās iet uz priekšu, tam laiku pa laikam rodas barības vada spazmas. Bet, kas uz dzīves šķēršļiem dusmojas, jo grib iet pārāk ātri, tas barības vadam var tā nodarīt pāri, ka barības vads uz visiem laikiem paliks sašaurināts, piemēram, daudzo čūlu dēļ. Ja cilvēks baidās no dzīves un grūtībām, viņam izveidojas barības vada divertikuli. Tās ir sava veida nišas, kurās barība aizkavējas.

Kas nenošķir barības vadu no elpošanas ceļiem, proti, kam barība iekļūst trahejā, tas jauc darbu ar brīvību un mīlestību. Simboliskā nozīmē darbs žņaudz brīvību.

Kuņģis simbolizē darba sākumu. Kas baidās sākt darbu, tā kuņģis ir spastisks. Kas nevēlas sākt darbu, tā kuņģis neizdala kuņģa sulu. Bet, kas darbu un darīšanas sāk dusmojoties, tam vispirms rodas kuņģa gļotādas iekaisums — gastrīts. Ja dusmas pastiprinās, rodas kuņģa čūla. Ja dusmas pāraug ļaunprātīgā naidā, kuņģa čūla pārtop par vēzi. Citiem vārdiem sakot, vainas izjūtai pāraugot apvainojumā, kuņģī palielinās skābe neatkarīgi no tā, vai cilvēks vaino sevi vai citus. Atšķirība tikai tā, ka, vainojot sevi, cilvēks nopelna dziļāku un sāpīgāku čūlu. Kas naidīgi izturas pret priekšniecību vai pavēlēm un tūlīt pat tām kaut vai domās pretojas, tā kuņģis nevar būt vesels. Nepatīkams darbs cilvēkam prasa piespiešanos. Piespiešanās ir mērķtiecīga ļaunprātība, tas ir, cilvēks vēl sev ļaunu. Kas vēlas veco labo laiku atgriešanos vai protestē pret nākotni, tā kuņģis atvemj visu savu saturu.

Zarnu trakta sievišķā puse ir tievā zarna, vīrišķā puse — resnā zarna.

Zarnās barības pārstrāde turpinās, un sākas barības vielu uzsūkšanās jeb simboliski dzīves gudrību apgūšana. Vispirms process notiek tievajā zarnā. Tas nozīmē, ka dzīves gudrību apgūšana sākas ar sīkumu izpratni, ar kuriem savukārt sākas lielā izpratne dzīvē.

Divpadsmitpirkstu zarna simboliski līdzīga apjomīga darba sākumam, kurā iesaistās visas piederošās personas. Divpadsmitpirkstu zarna atrodas tūlīt aiz kuņģa, tievās zarnas sākumā. Tās stāvoklis liecina, kā cilvēks izturas pret dzīves sīkumiem un sieviešu dzimumu. Tā rāda, kā cilvēks prot mobilizēt spēkus darba veikšanai.

Ja vīrietis vīriešu varonību saskata vienīgi darba sākšanā, bet turpinājumu dusmās uzkrauj citam, piemēram, sievai, viņam sākas divpadsmitpirkstu zarnas iekaisums vai rodas čūla. Slimība cilvēkam stāsta, ka ar sīkumiem ņemties nav nekas peļams, sīkumi arī vīrietim var iemācīt prātu. Tā saka: „Varbūt citiem vīriešiem tas nav vajadzīgs, bet tev ir. Ja tu to nesapratīsi, tev klāsies slikti.“

Sievietēm vairāk pie sirds iet darba turpināšana un pabeigšana, tāpēc viņām retāk saslimst divpadsmitpirkstu zarna. Bet, ja sieviete necieš noņemšanos ar dzīves sīkumiem, rodas čūla, lai viņai iedvestu nepieciešamību atgriezties pie sievišķā domāšanas veida.

Atmiņas par pagātnē notikušo piešķir dzīvei rūgtumu. Žultsvads atveras divpadsmitpirkstu zarnā, un pārlieka žults

izdalīšanās pastiprina divpadsmitpirkstu zarnas saslimšanu, ja cilvēks nododas sliktām atminām. Turpat atveras ari aizkuņģa dziedzera vads. Žulti var salīdzināt ar sievietes izlēmību un prasīgumu, kuras pārmērības sagādā sāpes, bet aizkuņģa dziedzera gremošanas fermenti ir līdzīgi vīrieša glāstiem un maigumam; ja to nav, tiek traucēta gremošana jeb dzīves gudrību smalkumu apgūšana. Ja sieviete nepavisam nav prasīga, mazinās žults izdalīšanās. Ja vīrietis darbā ir pārmēru jūtīgs, sievišķīgi elastīgs un pakļaujas sievietes ietekmei, viņam par daudz izdalās aizkuņģa sula un papildus gremošanas traucējumiem mazinās cukura līmenis asinīs. Barības vielu uzsūkšanās jeb dzīves gudrību apgūšana krasi palēninās.

Divpadsmitpirkstu zarna ir gremošanas trakta centrālais orgāns. Prasme strādāt kolektīvā liela mērķa sasniegšanai ir garantija veselai divpadsmitpirkstu zarnai.

Tievā zarna simbolizē ikdienas darbu, ko, kā visiem zināms, veido sīkumi. Visa tievā zarna raksturo dzīves un darba vidusperiodu. Kas mīluprāt nododas dzīves sīkumiem un nepurpina ikdienas darbinu dēl, tam tievā zarna ir vesela. Kas steidzas, tam uzrodas tievajai zarnai raksturīgā caureja — tikko paēdis, jau skrien uz tualeti. Kas neieredz dzīves sīkumus, it īpaši, ja tā ir sieviete, bet arī atbrīvoties no tiem nevēlas, tas nabas apvidū jūt sāpes un smagumu, jo ar sīkumiem drīzāk aicināta noņemties sieviete, nevis vīrietis. Vīrietis, kas dusmojas uz sieviešu darbu, tiek pie tādas pašas kaites. Vīrieša iejaukšanās sievišķīgajos dzīves sīkumos var būt pagaidām nenozīmīga, bet tievā zarna jau dod zīmi, ka vīrietis nonievā vīrieša lomu. Vēdera labās puses lejasdaļā tievā zarna pāriet resnajā zarnā.

Resnā zarna simbolizē darba nopietnāko un riskantāko daļu, ar kuru vairs nav joki. Resnās zarnas sākumu dēvē par aklo zarnu. Aklajai zarnai ir tārpveidīgs pieaugums — apendikss. Apendikss savā zinā kalpo par noliktavu, kurā sievišķie, netīkamie sīkumi krājas tik ilgi, līdz krātuve pilna līdz malām. Iekaisums, kas pēc tam sākas, liecina par dusmu uzkrāšanos līdz kritiskai robežai. Apendikss ir līdzīgs sievietei, kas pārpārēm pilna dusmu un grib tās izšļakstīt uz vīrieti, tomēr palaiž garām piemērotu brīdi. Saasinātas formas apendicīta ārstēšana, mainot domāšanas veidu, ir riskanta, bet iespējama. Toties hronisks apendicīts labi pakļaujas ārstēšanai, jo šajā gadījumā laiks nedzen. Mūsdienās arvien biežāk hronisks apendicīts sastopams jauniem ļaudīm, kas, vērodami vecākiem pārvaramās grūtības un apjukuši skolā risināmajās problēmās, nekādi nespēj rast izeju no hroniskās strupceļa situācijas. Hroniskais iekaisums nemanot pārņem arī blakus orgānus, izraisot to funkciju pavājināšanos un saaugumus vēdera dobumā. Nemitīgas sāpes labajā pusē vēdera lejasdaļā, kas te mazinās, te pastiprinās, nomācoši ietekmē psihi.

Aizsērējums taisnajā zarnā jeb vīrišķajā domāšanā notiek aklajā zarnā neatkarīgi no tā, kas vīrišķīgi domā — vīrietis vai sieviete. Ja cilvēks baidās ķerties pie liela darba un to nemitīgi atliek, saslimst vina aklā zarna.

Neprasme iet tālāk, jo cilvēks nespēj pareizi saprast dzīvi, izraisa loka zarnas slimības. Ja cilvēks baidās riskēt, baidās ieņemt augstāku amatu, uzskatīdams sevi par nekompetentu, tomēr piespiežot sevi riskēt, tad viņam saslimst loka zarna, kas atrodas vēdera labajā pusē. Šis cilvēks, cenzdamies apmierināt savu godkāri, baidās ar dusmām.

Resnā zarna rāda attieksmi pret lieliem, nozīmīgiem dzīves jautājumiem. Uzņēmīgs cilvēks, kas lolo cerības, savus lielos plānus īsteno ar prātu. Vīrišķīgi līdzsvarotas sievietes vai vīrieši, kas ņem vērā dabisko laika gaitu, ir ar veselu resno zarnu. Bet, kas sāk steigties, tas kļūst ļauns un saslimst. Kas neieredz nopietnus un lielus pasākumus, jo šajās lietās jūtas nedrošs, vai neieredz vīriešu mazapmaksātu darbu, tam resnā zarna saslimst. Kas dusmās kļūst sīkstulīgs, skops, mantkārīgs, kukulņēmējs vai zaglis vai iedzīvošanās kārē mēģina uz to ievirzīt citu cilvēku, tam resnā zarna savās sieniņās sāk tieši tāpat uzkrāt sārņus. Tas apgrūtina uzsūkšanās procesu, bet var ari izveidoties ļaundabīgs audzējs. Viss atkarīgs no dusmu lieluma un rakstura. Tikai dusmas veicina jaunveidojumu rašanos.

Šķērsā loka zarna — tā ir vieta, kurā koncentrējas nespēja pieņemt lēmumus, kur izsver šaubas un lietderību. Kas dusmojas uz ceļā radušos šķērsli, jo baidās un negrib pagriezties atpakaļ, tomēr tas jādara, vai kas uzskata par labāku atgriezties, jo no viņa virzības uz priekšu kāds var iegūt vairāk par viņu pašu, tam rodas bezcerības izjūta, kas izraisa šķērsās loka zarnas saslimšanu. Vārdu sakot, tā ir situācija, kad cilvēks kā suns sēž uz siena kaudzes — pats neēd un citiem arī nedod. Tā ir alkatības un skaudības slimība. Tās simptomi ir pārpilnības izjūta un sāpes zemribu lokā. Ja cilvēks šķūrē sev ceļu kā buldozers, samaļot visu, kas traucē, viņam no gāzu uzkrāšanās paplašinās šķērsā loka zarna un vēdera augšējā dala izgāžas uz āru.

Lejupejošā loka zarna pauž prasmi sasniegt savus mērķus un pārvarēt dzīves lejupslīdes posmus. Dažam cilvēkam mazs sasniegums sagādā lielāku prieku, nekā citam — liels. Lielums ir visnotaļ nosacīts jēdziens. Ja cilvēks dusmās ar pēdējiem spēkiem saņemas, lai ietu tālāk, tad viņam neizskaidrojama iemesla pēc un visnepiemērotākajā brīdī sākas caureja, jo viņa baiļu un dusmu divkaujā uzvaru gūst negatīvākā sākotne, proti, dusmas. Tādējādi ķermenis palīdz atbrīvoties no dusmām. Asa izkārnījumu smaka liecina par neapmierinātību ar darba rezultātiem. Šo zarnu trakta daļu negatīvi ietekmē dusmas, kas saistītas ar atteikšanos no kaut kā, t. i., uzvarētā dusmas. Prasme īstajā laikā un īstajā vietā padoties vai atkāpties garantē lejupejošās loka zarnas veselību. Krampjaina turēšanās pie sava, nevēlēšanās atteikties no brīnišķīgiem mērķiem, vēlēšanās riskēt, panākt vairāk izraisa sārņu aizturēšanu un uzkrāšanos lejupejošā loka zarnā. No uzvarētā dusmām rodas iekaisums, bet tas, kurš uzvarētājam vēl ļaunu, tiek pie vēža. Dusmas nepabeigta darba vai neatrisinātas problēmas un neīstenotu sapņu dēj uzkrājas resnajā zarnā. Jo konkrētāks šķērslis, jo konkrētākas dusmas. Dusmas, kas kļuvušas ļaunprātīgas, izraisa vēzi.

Sigmveida loka zarnā mitinās negodīgums. Ja cilvēks dusmās meklē apkārtceļus, lai slēptu sadzīves neveiksmes, saslimst sigmveida loka zarna. Garam raksturīgs godīgums, un, ja cilvēks mērķa sasniegšanai sāk izmantot negodīgus paņēmienus, tas izraisa sigmveida loka zarnas slimības. Pie negodīgajiem paņēmieniem pieder arī sīkstulība, jo tās pamatā ir citu cilvēku krāpšana.

Taisnā zarna rada, kā cilvēks pabeidz darbu. Kas priecājas par pabeigtu darbu, tam taisnā zarna ir vesela. Bet, kas ar darba rezultātiem jūtas neapmierināts un tajā vaino sevi vai citus, tam taisnā zarna saslimst. Kas gribētu to pašu darbu veikt no jauna vai izlabot, jo pie jauna ķerties baidās, tas nemitīgi jūt vārgumu anusā. Bailes palaist garām pēdējo iespēju, pikta pieķeršanās kaut kam vai traģēdijas izjūta, piemēram, zaudējot darbu, — tas viss izraisa taisnās zarnas slimību. Jo vairāk sadusmotais cilvēks pārspīlē, jo plašāks iekaisuma perēklis. Ja cilvēks grib atriebties, viņam rodas asiņaini izdalījumi. Ja cilvēks vēl ļaunu tam, kas par viņu veiksmīgāks, nelabvēlim sākas vēzis.

Par aizcietējumiem kā ārēju skopuma pazīmi jau runājām iepriekš. Vēlēšanās vairāk iegūt ekonomējot rada skopumu un aizcietējumu. Katra cilvēka gars ierodas šai pasaulē, lai paveiktu ko lielu, tomēr uzskata, ka to veikt piespiež citi. Ja pretošanās gars=dusmas uz tiem, kas piespiež veikt lielus darbus, mijas ar bailēm no piespiešanas, tad attiecīgi aizcietējumi mijas ar caureju. Jo piepešākas dusmas un bailes, jo asāka gremošanas trakta reakcija. Par kairinātāju var būt ne tikai konkrēts cilvēks, bet arī situācija, apstākli, mērķis, un tas viss cietējā summējas. Ja atbrīvo bailes un dusmas, ko izraisījis piespiešanas avots, zarnu trakta darbība normalizējas.

Zarnu gāzēšanās simbolizē kareivīgumu. Ja katlu ar ūdeni vāra uz lielas uguns, vāroties no tā kūpēs garaiņi. Zarnu gāzes ir līdzīgas garaiņiem, kas atšķirīgi smaržo dažādās vārīšanās stadijās. Jo vairāk cilvēks steidzas, jo vairāk gāzu veidojas. Jo vairāk dusmās mētājas, jo nepatīkamāka gāzu smaka.

Atraugas liecina, ka cilvēks savu viedokli uzspiež citiem. Rodoties saskarsmes problēmām, kad cilvēks spiests pārējiem uztiept savu viedokli viņu labā vai sabiedrības interešu vārdā, ar spēku uzplīties ar savu priekšstatu par labo, gāzes caur muti var izplūst tik bieži, ka cilvēkam nākas mainīt darbavietu. Tā ķermenis glābj cilvēku no varas ļaunprātīgas izmantošanas. Iespējams, ka atraugas neļauj cilvēkam aiziet par tālu.

PATIESS GADĪJUMS

Vīrietis atvedis uz pieņemšanu savu nelaimīgo kaimiņu, kam vajadzīga palīdzība. Pirms dažiem mēnešiem kaimiņš sasirdzis ar nezināmu kaiti, kas izpaužas kā biežas un regulāras atraugas. To intervāli — pusminūte. „Kas ar mani notiek?“ vaicā nelaimīgais, bezpalīdzīgais cilvēks. „Kas notiek? Tā vien šķiet, ka jūs esat norijis tvaika mašīnu,“ es pajokoju. Lai nu kā ar jokiem, bet gadījums bija nopietns. Cilvēks baidījās iziet no mājām, juzdamies pagalam nomocījies, jo visi viņam pievērsa uzmanību.

Es ielūkojos viņa pagātnē un ieraudzīju, kā šis cilvēks, saviem biedriem par uzjautrinājumu, sulīgi komentē garāmejošas jaunas sievietes lejasdaļas jaukumus. Vina parādā nepaliek un dusmīgi pārstaigā apvainotāja vīrišķā lepnumu lietu.

Pirmās atraugas bija retas, bet tad kļuva arvien biežākas. Slimnīcā pavadītais mēnesis rezultātus nesniedza. Vīrieti pārņēma šausmas, iedomājoties, ka ar šo kaiti vajadzēs nodzīvot līdz mūža beigām. Viņš atzina savu kļūdu, sirdī lūdza piedošanu šai sievietei, piedeva sievietei viņas lamas, piedeva sev zobošanos un lūdza piedošanu savam ķermenim. Atraugas mirklī beidzās. Tad kaimiņi mierīgi devās mājās.

Vēlāk pirmais vīrietis man stāstīja, ka visu atceļu abi pārsprieduši pasaules problēmas. Netālu no mājām viņš piepeši kaimiņam vaicājis: „Paklau, kāpēc mēs braucām uz ilāpsalu?“ Kaimiņš apjucis atteicis: „Nezinu.“ Bet pēc tam apķēries: „Ak jā, piemirsu, mēs bijām pie ārsta.“ Viņš jau bija aizmirsis par savu kaiti — vīriešu sarunas izrādījās daudz svarīgākas.

„Tam nu gan katliņš vārās,“ mēdz teikt par apķērīgu cilvēku. Domāšanas darbs ir līdzīgs gremošanai, ko veido dzīves gudrību noskaidrošana un izmantošana saviem mērķiem. Katrs barību norij un pārstrādā pa savam. Kas ir labs vienam, citam var izrādīties slikts. Līdzsvarotam cilvēkam jebkurš pārtikas produkts ir ēdams, izmantojams un nepieciešams. Tieši tāpat nepieciešams jebkuras dzīves problēmas risinājums.

Mūsdienas rada ļaudis, kas visu grib saņemt bez darba. Bieži man tā vien gribas pajautāt: „Bet kālab jums galva uz pleciem?“ Cilvēki lasa grāmatas, klausās lekcijas, it kā mācās, bet tik un tā nāk pēc padoma, pieprasa un apvainojas, ja savu nedabū. Mana grāmata un manas lekcijas nav izņēmums. Loģisko domāšanu aizstāj sīku trūkumu meklēšana otra cilvēkā. Ieradums pie visa tikt bez pūlēm izplatījies visās dzīves jomās.

Virspusēja, steidzīga cilvēka barība gremošanas traktam iziet cauri analogi vina domāšanas veidam, tas ir, steidzīgi un bez kāda cita labuma, kā vien kaloriju uzņemšanas.

Kam trūkst intereses kaut ko sasniegt paša spēkiem, tā gremošanas trakts neuzsūc vitamīnus.

Kas nejūt nepieciešamību būt pašam, tam nepietiek minerālvielu.

Cieša pārliecība, ka es pats esmu savas nākotnes veidotājs, organismā nostiprina kalciju.

Kas grib iemācīties atšķirt būtisko no nebūtiskā, tam organismā pietiek magnija.

C vitamīns, magnijs un kalcijs ir fiziskajam ķermenim ārkārtīgi nozīmīgi bāzes elementi; to pietiekamība nodrošina citu barības vielu uzsūkšanos ķermenī. Citiem vārdiem sakot, tie iemieso cilvēka intereses, vēlēšanos un darbības, kas vērstas uz to, lai cilvēks būtu viņš pats. Jo cilvēka gars ierodas fiziskajā ķermenī, lai katrā nākamajā dzīvē apgūtu ko svarīgu un mūžīgu vai paveiktu ko lielu. Viens prot no sīkuma radīt brīnumu, bet citam nepietiek prāta apjēgt bez pūlēm dabūtu lielumu. Un tā arī notiek: cilvēks, kas audzis, ēzdams pelavu maizi, var kļūt par ģēniju, bet cilvēks, kas barots ar gardiem ēdieniem, cieš no mazasinības un nevarības.

Domas kvalitāte ir vissvarīgākā no visām uztura īpatnībām, nemaz nerunājot par kvantitāti, jo doma vada barības plūsmu ķermenī. Apēstās barības daudzums atbilst alkatībai. Alkatība vienmēr ir pārmērība. Ko ķermenim nodara pārmērības, to jūs jau zināt.

IV.  Par ko liecina elpošanas orgāni?

Kāpēc elpošana neapstājas? Kāpēc elpošanas ceļiem vienmēr jābūt brīviem? Kāpēc smakšanas sajūta ir tik šausminoša?

Tāpēc, ka elpošana ir brīvība. Kad cilvēks ir brīvs, viņam ir liels plaušu apjoms, un plaušas ir veselas. Brīvs cilvēks visu dara līdzsvaroti. Kaut gan plaušas ir maksimāli atvērtas, viņa elpošana ir tik tikko pamanāma vai virspusēja, jo viņam katram gadījumam nav nepieciešami gaisa krājumi, kā tas mēdz būt iebiedētam cilvēkam. Bailes piespiež cilvēku elpot dziji un saraustīti. Iebiedēta cilvēka elpošana izskatās kā viņa pēdējā iespēja palikt dzīvam. Viss ķermenis ir apgādāts ar skābekli, bet bailes palikt bez elpas jeb nāves bailes piespiež tvert gaisu ar muti. Ķermenim nav nepieciešams lieks skābeklis, jo pārmērīgais vienmēr ir slikts, tomēr bailes teju vai liek šķirties no prāta, un cilvēks, tāpat kā jebkurā citā situācijā, rīkojas tieši pretēji nepieciešamajam. Tā vietā, lai izelpotu pārstrādātās, nevajadzīgās gāzes — negatīvo enerģiju, un ieelpotu vajadzīgo, pozitīvo, iebiedētais cilvēks krāj lieku skābekli. Cilvēks, kas uzkrāj nevajadzīgo, vienmēr sak smakt paša alkatības dēļ.

Ķermenis elpo brīvību. Brīvība ir no Dieva. Nepareizi domājot, mēs paši atņemam sev brīvību.

Ja cilvēkam rodas izjūta, ka viņš ir ielikts cietos rāmjos, ka dzīve un apstākli viņam neļauj elpot, ka viņš ir kāda gūsteknis, plaušās no bailēm sākas spazmas un smakšanas sajūta. Tās ir bailes no brīvības zaudēšanas, kas fiziskajā ķermenī izpaužas kā nespēja elpot brīvi. Vergs vai nu aiz bailēm iet bojā, vai sadusmojas. Jo vairāk viņš bīstas nokļūt apstākļu gūstā, jo vairāk sevī nomāc nepieciešamību pēc brīvības un jo vairāk dusmojas.

Piespiedu stāvoklis sasaista gribasspēku saules pinuma apvidū, un cilvēks jūt, ka nespēj atbrīvoties no svešas varas. Viņš neuzdrošinās to darīt, jo baidās izrādīties vainīgs. Zemapziņa saka priekšā, ka vainīgā vieta ir cietumā — tā notiek kopš neatminamiem laikiem. Bet par to, ka gara gūsts ir sliktāks par fizisku cietumu, mūsdienu cilvēks nedomā, jo neprot iztēloties sevi kā noziedznieku. Un neprot slimību salīdzināt ar cietumu. Kāpēc lai to darītu, ja neko sliktu neesmu darījis, ne pret vienu neesmu pacēlis roku! Tā labā cilvēkā uzkrājas dusmas, ka nav realizējusies cīna par brīvību, kuras apjomu un raksturu nosaka vina slimības apjoms un raksturs.

Jums varbūt nācies just smagumu krūtīs līdz pat gaisa nepietiekamībai, kad blakus kāds cietis no elpas trūkuma. Tas rāda, cik ātri mēs reaģējam, ja nav brīvības. Brīvības nepieciešamība ir jebkura gara nozīmīgākā nepieciešamība. Ja kāda cilvēka brīvība tiek ierobežota, tas slikti ietekmē visus. Velciet paralēles ar sabiedrību, un jūs sapratīsiet, kāpēc visiem ir slikti, kad kāds atrodas cietumā.

Ja kāds, piesargādamies izdarīt kaut ko aplamu vai aiz piesardzības izrādīties vainīgajos, aiz bailēm nomāc sevī dusmas, kas viņu sauc cīņā par brīvību, jo baidās no sliktas attieksmes pret sevi, tas saslimst ar astmu. Tā ir saspiestu dusmu slimība. Pat dusmām ir vajadzīga brīvība. Ja jums sākas astmas lēkme, tīši aizturiet elpu un padomājiet, kas jūs šobrīd sadusmojis un kādu baiļu dēl jūs neļāvāt aiziet šīm dusmām. Pirmā doma būs atbilde, un astmas lēkme pāries, pirms jūs jutīsiet nepieciešamību nākamreiz ieelpot. Nekādu astmas lēkmju, tikai viena ieelpa, kas māca cilvēkam rūpību un prātu! Astma ir alerģiska slimība. Alerģija ir protesta dusmas vai dusmas, nomācot vēlēšanos cīnīties par brīvību.

Kas baidās izteikt vai izkliegt dusmas un sāk vaimanāt, tādējādi cenšoties piemānīt sevi un citus, saslimst ar plaušu tuberkulozi. Gaužoties viņš izvada ārā pietiekami daudz dusmu. Dusmas uz čīkstuļiem iedarbojas tieši tāpat.

Kas dusmīgi pieķēries saviem brīvības ideāliem, tam plaušas sastingst, jo brīvība ir kustība, nevis likumu noteikta kārtība. Bet kas pārmērīgi sāk uzspiest citiem un sev savus mērķus, lai uzlabotu dzīvi pēc paša priekšstatiem, tas saslimst ar bronhektāzi — bronhu paplašināšanos. Tā rodas no cilvēka dogmatiskas vēlmes izdarīt tā, lai viņam dzīvē būtu plašāk, brīvāk un vieglāk elpot.

Ja cilvēkā iemājojušas ļaunprātīgas dusmas, viņš saslimst ar vēzi, jo nesaprot, kas ir patiesais viņa brīvības nolaupītājs. Tā kā cilvēks pats sevi paverdzina ar savām domām, viņa dusmas pret brīvības ierobežotājiem nemanot pārvēršas dusmās pret sevi, un cilvēkam rodas vēzis. Nelabvēļu pulkam pieder arī tas, kurš slepenībā dvēselē citam vēl atmaksu, pat ja tas ir Dieva sods, tomēr pats atturas smērēt rokas.

Kas jūt spīvas dusmas pret apvainojumiem, tas saslimst ar smagas formas plaušu karsoni. Var saslimt ari, klustot par sveša strīda vērotāju, ja ar savu ārieni pauž mēmu nosodījumu.

Kas nemitīgi dusmojas uz apvainotājiem vai apvaino pats, tam rodas hronisks plaušu karsonis. Plaušu atveseļošanos traucē aizvainojošas dusmas, kas neliek mieru, jo otrs neatzīst savu vainu.

Kas jūtas vainīgs un izšļaksta to uz āru apvainojuma veidā, tam attiecīgi rodas akūts vai hronisks bronhīts. Cilvēks, kas uzskata, ka viņa pienākums ir cīnīties par taisnību un skali to izkliegt, lai visi dzird, ar bronhītu slimos līdz brīdim, kad taisnība būs panākta. Ja vēl zinātu, kā patiesība tā ir… Bet, kas nezina mēra, tam no nemitīga pietūkuma bronhos pamazām izveidojas audzējs.

Kurā iemājojušas dusmas pret brīvības ierobežojumiem, tas saslimst ar pleirītu. Kas nomāc sevī vēlēšanos raudāt brīvības zaudējumu dēļ, tam pleira sāk izdalīt daudz lieka šķidruma, un rodas slapjais pleirīts. Ja cilvēks ietiepīgi turas pie savas pārliecības, veidojas saaugumi. Tādējādi, ja cilvēks dusmīgi un konsekventi uzskata, ka viņa brīvību ierobežo, viņam veidojas pleiras saaugumi.

Traheja saslimst tiem, kas pēc sava prāta cīnās par taisnību un dara to dusmojoties.

Balss saites ir sava veida rupors, pa kuru var kliegt no prieka, bet var arī brīdināt par briesmām. Kas spiests pārāk daudz runāt un jūt iekšēju protestu, tam pazūd balss. „Negribu!“ — tās vienmēr ir dusmas, un, ja cilvēks nevēlas runāt, tad ķermenis viņam nāk palīgā, lai viņš nepateiktu kaut ko loti sliktu. Ja dusmas neizsaka, bet krāj sevī, rodas balss saišu iekaisums. Bet, ja cilvēks dusmās kliedzot aiziet par tālu, ja viņā apvainojumi iet pāri jebkādiem rāmjiem, balss saitēs izveidojas audzējs. Kamēr bļaurī nav atriebtkāres un nelabvēlības, audzē js par vēzi nekļūst. Bet, ja cilvēks, uz kuru kliedz, vēl kliedzējam ļaunu, viņu sagaida tas pats liktenis.

Brīvību sev katrs rada pats. Kas vēlas tikt pie brīvības cīnoties, tas zaudē brīvību, jo cīņa ir dusmas. Piedodiet brīvības neesamībai, piedodiet piespiedu stāvoklim, kas jūsos izraisīja brīvības neesamības izjūtu. Piedošanas procesā jūs varat just sāpes krūšu lejas skriemeļos, kas pamazām pāraugs mugurkaula lielākā kustīgumā. Beigās krūtis brīvi uzelpos, un jūs jutīsieties labi.

KĀ KĻŪT GUDRĀKAM BEZ CIEŠANĀM

Visā šķietamajā līdzībā cilvēki ir ļoti dažādi.

Viņi saka: „Es par visu uztraucos un visu ņemu pie sirds. Ko tas nozīmē?“ Uztraukums ir bailes; sirdī mīt vainas izjūta. Tas nozīmē, ka cilvēks par visu baidās un jūtas vainīgs, ka nav atbrīvojies no biedējošā, tas ir, nav atbrīvojies no savām sliktajām domām.

Otras galējības ļaudis saka: „Es visu laižu gar ausltn, nav vērts neko ņemt pie sirds.“

Pirmie uzņem negativitati, cieš, tomēr tajā pašā laikā mācās dzīvot. Otrie necieš un neko neiemācās.

Ko darīt, lai kļūtu gudrāks bez ciešanām?

Iedomājieties, ka jūs esat siets. Nevis kaut kāds vecs, caurumains smeļamais kauss, bet jauns siets ar tieviem kaprona diegiem; tam viss iztek cauri. Pret jums vēršas neprātīgas dusmas. Tās iziet jums cauri, jūs ar tām iepazīstaties, kļūstat gudrāks, bet, kad sietā ielūkojaties, tajā nekā nav.

Mēģiniet kļūt par tādu sietu. Lai kādas sliktas domas par nākotni vai muļķīgas atmiņas par pagātni pie jums atnāktu, laidiet tās sev cauri kā sietam. Iespējams, ka no sākuma jūs aiz neprasmes sevī slikto atstāsiet un tad atbilstīgā vietā jutīsiet smagas, nomācošas sajūtas, kas negribēs pāriet. Tad parunājiet ar tām, lūdziet piedošanu, ka nepratāt izlaist sev cauri bez atlikuma. Lūdziet piedošanu ķermenim un mēģiniet vēlreiz. Apgūstiet šo dzīves mācību stundu, jo ne jau velti pār jums nākušas šīs ciešanas.

Vingrinoties bieži, jūs drīz ar prieku spēsiet sev izlaist cauri visu slikto. Jums vairs nevajadzēs sevis pasargāšanai vairīties no sliktā vai mesties bēgt. Jums vairs nevajadzēs norobežoties ar enerģētisku aizsargsienu, kā to bieži māca.

Uzticieties savām jūtām, tās nemāna.

Apstājieties uz brīdi un sajūtiet savu kaklu, plecus, lāpstiņas. Kādas sajūtas jūs pārņem — labas vai sliktas?

Ja sliktas, jūs esat neapmierināts pats ar sevi. Mēģiniet šīs izjūtas izsijāt caur sevi kā caur sietu. Neapmierinātība ar sevi ietver vainas izjūtu, bailes, kā arī aizvainojuma dusmas.

Neapmierinātība ar sevi liecina par neprasmi kontaktēties ar sevi, izprast savas patiesās vajadzības, neprasmi sakārtot savu dzīvi.

Kas nesaprot sevi, tas nespēj saprast citus.

Vairākums igauņu žēlojas par kakla un plecu daļas kaitēm. Tur ari slēpjas neapmierinātība ar sevi, kas radusies, lai iemācītu jums pilnīgu sevis un pasaules redzējumu. Bet aiz bailēm, ka mani necienīs tādu, kāds es esmu, cilvēki sāk purpināt uz savu ķermeni, raksturu un darīšanām, pat nepamanot, kā pieaudzis prasīgums pret visu un visā. Tā jūs iejūdzat savu gribu, uzkraujat saviem pleciem nesamērīgu nastu, kaut tikai panāktu savu un tādējādi izdarītu pa prātam citiem, bet tas jums neizdosies līdz brīdim, kamēr neatbrīvosiet neapmierinātību ar sevi. Nemanot piezogas nogurums, bet gandarījuma par paveikto kā nav, tā nav, un jums nolaižas rokas. Rodas nevēlēšanās kaut ko pasākt, dzīves bezjēdzības izjūta. Jūs jūtat, ka tāds kā šobrīd, nevienam neesat vajadzīgs.

Neapmierinātība ar sevi uzkrājas saskarsmes čakras muguras daļā — tur, kur koncentrējas cilvēka griba. Tas rāda, ka jūs neprotat un negribat kontaktēties ar sevi un citiem.

Kas ir saskarsme? Saskarsme ir mīlestība bez nosacījumiem.

Bet ko runā cilvēki? Viņi saka: „Es tevi mīlu tāpēc, ka tu esi labs.“ Bet ja neesi labs vai labs tikai dažkārt? Šāda mīlestība ar nosacījumiem nav mīlestība. Ir viegli mīlēt to, kurš ir mīlestības cienīgs, jo viņā jau tā ir mīlestība.

Dzīve — tas ir mācību process caur slikto, kas uzrodas cilvēka ce|ā. Slikts tas ir tāpēc, ka tajā nav mīlestības. Un šī cilvēka ce|ā sliktais uzrodas tāpēc, ka tam nepieciešama tieši šī cilvēka mīlestība, lai, pārvēršoties labajā, pasniegtu viņam dzīves mācību stundu.

Tas, kurš slikto pārvērš par labo, ceļas garā, jo no viņa izvilnī mīlestības plūsma. Jo ātrāk no cilvēka izvilnī mīlestības plūsma, jo vairāk viņā cieņas. Viss sliktais, ko cilvēks sastop dzīves ceļā, patiesībā ir viņam nepieciešams sliktais.

Dzīves ceļā rodas dažnedažādi sliktais: doma, situācija, notikums, rīcība, cilvēks, kolektīvs, slimība utt. Tie visi rodas, lai kaut ko iemācītu. Ko tieši, tas katram jāsaprot pašam.

Sliktais nekad neierodas pie cilvēka, lai pierādītu slikta esamību citos cilvēkos, bet lai caur svešu slikto pievērstu jūsu uzmanību kļūdai, ko esat pieļāvis pats.

Ja cilvēks neprot bez nosacījumiem mīlēt savus trūkumus, kā lai viņš mīl citus?

Bet kas ir mīlestība?

Draudzība, pieķeršanās, iemīlēšanās, sekss, rūpes, uzticība, kopdzīve. Pastāv daudz uzskatu, tomēr neviens no tiem nav mīlestība.

Ir dažādi jūtu uzplūdi, bet ir tikai vienas jūtas — mīlestība.

Visas emocijas var izskaidrot, tomēr neviens neprot izskaidrot mīlestību, jo emociju izpausmei kalpo vārdi, bet jūtas pauž klusējot.

Mīlestība — tā ir klusēšana. Mīlestība sniedz cilvēkam dvēseles mieru, un vārdi nav vajadzīgi.

Mēs esam pieraduši steigties un pat ar to lepojamies, un nepamanām, ka paskrienam garām mīlestībai, to velti iztērējot. Steigā var just tikai emocijas. Ļaudis pareizi atzīst, ka viņi nezina, kas ir mīlestība.

Jūs iepazīsiet mīlestību, ja veltīsiet dažas minūtes, piemēram, ikrīta atvadu apskāvienam. Uz brīdi klusējot piekļaujieties viens otram, sajūtiet viens otra ķermeni, un jūs jutīsiet, cik jums ir labi. Klusējot palūkojieties viens otram acīs, un jūs tajās ieraudzīsiet dziļi paslēptu maigumu, — un jums kļūs vēl labāk. Pat vairs negribēsies pa galvu pa kaklu skriet uz darbu. Jūs taču izjutāt devēja laimi. Rodas nepieciešamība šīs jūtas atkārtot vēl un vēl. Dodot jūs saņemat. Šī būs labākā diena jūsu līdzšinējā mūžā. Darbs vedīsies, bet vakarā jūs steigsieties uz mājām kā ar spārniem. Mājās gaida mīlestība.

Visbiežāk mīlestību jauc ar seksu. Sevišķi šajā zioā kļūdās jauni un nepieredzējuši ļaudis, ja vecāki nekad ar bērniem nav runājuši par mīlestību un seksu. Vecākiem vienmēr atradīsies attaisnojums savam melīgajam kaunīgumam — mēs neprotam. Bet pasaulē mēs ierodamies tieši tāpēc, lai iemācītos. Ja visu prastu, šajā pašā brīdī mūsu vairs nebūtu. Ja mēs vēl savā neprasmē atzītos arī bērniem un dalītos ar to nieku, ko protam, bērni kļūtu daudz gudrāki. Vecāki, kas bērnam atzīstas, ka, lai gan laulātais draugs ar savu rīcību viņu sadusmojis, tomēr sirdī palicis mīļš kaut vai tā dēl, kāds bijis jaunībā, sniedz bērnam vielu pārdomām. Parasti saniknots pieaugušais vienlaikus ar laulāto — savu ienaidnieku — sāk neieredzēt kā seksu, tā mīlestību.

Jāzina, ka tam, kurš pirmajā vietā licis dvēselisko mīlestību, seksuālie kontakti ir reti, tomēr sagādā daudz lielāku baudījumu.

Kas nepiešķir vērību dvēseles mīlestībai, tam var attīstīties neprātīga seksuālā aktivitāte, bet baudījumu no tās viņš negūst.

Lūdziet piedošanu savai sakrātajai neapmierinātībai, ka to agrāk neatbrīvojāt; lūdziet piedošanu par savu kļūdu saskarsmes čakrai, īpaši tās muguras daļai — kaklam un pleciem, kā arī lūdziet piedošanu galvai, ka tādējādi bloķējāt mīlestības plūsmu no sirds uz galvu un tāpēc galvai nācās ciest. Jūsu migrēna vai cita kaite liecina par jūsu neprasmi meklēt likstas cēloni attiecīgajā vietā — tieši galvā atrodas smadzenes, kur sākas nepareiza domāšana. Kad neapmierinātība ar sevi ir atbrīvota, jūs beigsiet mocīt sevi ar darbu un sarūgtinājumā neteiksiet: „Es neko negribu, es negribu dzīvot!“

Piedošana soli pa solim atbrīvo ķermeni no negativitātes. Katra nākamā atbrīvošanās ienes pārmainās ikdienas dzīvē, ar ko jāsarod. Nesteidzieties, krājiet neatlaidību, un jūs spēsiet just prieku. Kas steidzas, to gaida krīze steigas dēļ.

Turpmāk iemācieties izlaist sev cauri neapmierinātību ar sevi tā, lai jūsos neaizķertos nekas tāds, kas varētu sagādāt sāpes. Tā jūs pamazītēm kļūsiet gudrāks, tikai nu jau bez ciešanām. Bet, ja, neko nedomādams, turpināsiet krāt neapmierinātību, jūs drīz pieprasīsiet, lai kāds izlabotu jūsu dzīvi. Un, pat ja tas notiks, jūs tik un tā nejutīsieties apmierināts, kā tas mēdz būt ar cilvēkiem, kuri paši sakārto savu dzīvi, jo patiesi labs ir tas, ko cilvēks rada pats, izlabojot slikto. Katrs paša sasniegums ir apgūta mācību stunda un gara mūžīga gudrība, apmierinātības un laimes avots.

Esiet kā siets, kam zināms: ja es neesmu šķērslis sliktajam, tad man tas nav sliktais.

Sliktais kļūst slikts, kad sava ce|ā sastop pretestību, šķērsli. Tādējādi cina pret slikto to pastiprina, bet mīlestība pret slikto to mazina. Jo vairāk es slikto mīlu, jo labāks kļūst sliktais. Sliktais ir mīlestības neesamība, bet es esmu tas pats cilvēks, kas kompensē mīlestības neesamību. Ja jūs to spējat, tad vairs nejutīsiet neapmierinātību ar sevi un pasauli.

Visam esošajam ir divi poli.

Pārlieka apmierinātība ar sevi rada cilvēkā paštīksmināšanos. Tāds neredz un nedzird to slikto, kas ieradies viņam pasniegt mācību stundu. Sev zem kājām viņš neskatās — tas viņam bijis nebijis, jo ar viņu viss ir labi. Tomēr sliktais uzradies viqa ceļā. Kāpēc?

Cilvēks, kas aiz prieka par savu labo dzīvi kļūst akls un kurls, neiemācās domāt. Vai viņa mācību stunda paliek neapgūta? Parasti ne. Viņa augstprātīgā vienaldzība agri vai vēlu pārvēršas neapdomībā, un pienāk diena, kad viņš visu saņem pēc nopelniem. Ja viņš nav sapratis, kā citi jutušies viņa vienaldzības dē|, tad nu viņš uz savas ādas izjūt citu

vienaldzību pret savām bēdām. Vai tas notiks mājās, darbā vai medicīnas iestādē, kas zina, taču bez pēdām nepaliks. Vai cilvēks apjēgs savu kļūdu vai uz citu sadusmosies, bet vioa gars pieņemsies prātā no ķermeņa iemantotās pieredzes. Pirms barga pārbaudījuma cilvēkā koncentrējas tikai citiem saredzama uzpūtīga augstprātība attiecībā pret visu, paradums dabūt visu, ko viņš vēlas, bet, ja tā nenotiek, atriebties tam, kas nav apmierinājis viņa iedzīvošanās kāri. Savas negativitātes noliegšana tikai padziļina notiekošo.

Ja jums iznācis tikties ar šādu cilvēku, kas no augstumiem skatās uz citiem, tad viņš ir jūsu mācību stunda. Visas emocijas, kas jūsos saviļņojās, ir jūsu stresi, kas gaida atbrīvošanu.

Mēs uzskatām, ka zinām, kas ir briesmas. Bet, ja dvēselē atskan protests: „Negribu!“ — vai tās ir briesmas? Jā, tās ir lielas briesmas. „Negribu!“ — tās ir dusmas.

Cilvēks saņem visu, ko vēlas. Bet, ja viņš domā nepareizi, tad saņem iecerētajam tieši pretēji, jo:

□  bailes bremzē gribu;

□  dusmas iznīcina gribu.

Ķermeņa mugurpusē atrodas gribas enerģija. Tā virzās augšup lejup pa galveno enerģētisko kanālu, kas atrodas mugurkaulā.

Galvenie gribas enerģijas iznīcinātāji ir:

□  nevēlēšanās (izvietojas jostas līmenī);

□     piespiedu stāvoklis (izvietojas apakšējo krūšu skriemeļu apvidū);

□  prasīgums (izvietojas augšējo krūšu skriemeļu apvidū);

□  neapmierinātība (izvietojas kakla apvidū);

□     vēlēšanās būt labākam par citiem (izvietojas augšējo kakla skriemeļu apvidū).

Atrazdamies līdzsvarā, šie stresi sniedz dzīvei jēgu un virzību, bet, nesamērīgi pieauguši, iznicina, ja cilvēks neapgūst mācību stundu.

Attēlā ir parādīta gribas enerģijas iznīcinātāju atrašanās vieta un ietekmes sfēra. Katrs no tiem ietver sevī daudz vairāk, nekā var šķist, pavirši lasot. Pameklējiet, un jūs tos savā ķermenī atradīsiet. Padomājiet, un jūs sapratīsiet, ko tie grib jums iemācīt.

Par piespiedu stāvokli un neapmierinātību sīkāk runājām jau iepriekš (nodaļā „Par attīrošo uguni“ un šajā nodaļā).

Nevēlēšanās atnāk iemācīt cilvēkam ar prieku darīt visu, ko viņš iepriekš veica bez vēlēšanās. Tā saka: „Mīļo cilvēk! Dzīves ceļš ir pilns šķēršļu. Nevēlēšanās vietā iemācies šķēršļus pārvarēt ar prieku, un tu sapratīsi, ko tie māca. Tad tavas kājas beigs tielēties aiz nevēlēšanās, jo citādi vispār atteiksies kustēties.“

Prasīgums grib cilvēkam iemācīt būt mazprasīgam. Tas saka: „Kas prot priecāties par mazumiņu, tas sev piesaista lielu prieku. Bet, kas uzreiz tiecas pretī lielajam, tas paliek bez mazā, jo neprot novērtēt un sargāt laimi.“ Vēlēšanās būt labākam par citiem ir tik dabiska prasība, ka to uzskata par negatīvu īpašību. Gluži pretēji, katram cilvēkam jābūt labākam par citiem — tā māca bērnus. Dzīve pierāda pretējo. Kāpēc?

Mēs esam paraduši skriet barā, būt vienādi. Ja kāds grib būt labāks par citiem, tam jāizraujas priekšgalā. Lai to izdarītu, kādam jāuzkāpj virsū vai citi jāpagrūž malā. Jebkurā gadījumā sāp abām pusēm. Tā rodas skaudība.

Tas, kurš triecas uz priekšu, nogurst no svešas skaudības, un agri vai vēlu viņā uzliesmo dusmas pret skauģiem. Tad arī sākas bojāeja. Viņa spēki zūd, skrējiens palēninās, un bars viņu samin. Tā notiek attīstība horizontālā līmenī. Cilvēks, kas atbrīvo vēlēšanos būt labākam par citiem,

sāk attīstību vertikālā līmeni. Pakāpeniski viņš pāraug pats sevi un pakāpjas uz jauna apzinās līmeņa, kurā nav sīkumainas salīdzināšanas un vērtējuma. Tur vinu netraucē citu cilvēku dzīves cīna.

Tas ir dvēseles miera svētais, augstākais dzīves līmenis. Mēs esam ceļā uz to.

NOBEIGUMĀ

Doma virza dzīvi. Laba doma rada labu, slikta — sliktu.

Civilizācijas problēma ir sieviete, bet domas katram ir savas, personiskās. Ar domu starpniecību mēs esam saistīti ar savām iepriekšējām dzīvēm, kurās bijām gan vīrieši, gan sievietes. Cilvēkam pašam jāparūpējas par sava domāšanas veida pārmainīšanu, nevis jāmeklē trūkumi citos cilvēkos.

Ja mākslīgi novērš fizisku slimību, izmantojot zāles vai ķirurģisku iejaukšanos, tad ķermenim atņem iespēju pasniegt savu mācību stundu. Jūsu bēda ielaužas psihē. Jūsu neprasme uzklausīt domas pamācību izraisījusi to, ka dvēseles mokas pārvērtās fiziskā slimībā, kas savukārt var izraisīt bīstamas psihiskas slimības, ja jūs arī turpmāk neuzklausīsiet ķermeņa pamācības. Jūsu ķermenis ir tilts, kas savieno garu un dvēseli. Šī tilta drošību nosaka jūsu apdomība, kas uz mūžiem dota no Dieva un kas attīstās nākotnes virzienā.

Tāpēc jāiemācās sarunāties ar visgudrāko — ar sevi.

Jūs esat grāmatas nobeigumā, bet, ja vēl joprojām jūsu dzīve nesakārtojas, atbrīvojiet arī neprasmi mīlēt mērķi un neprasmi atvērt dvēseles mīlestību. Pamazām daudz kas sakārtosies un jūsu vēlēšanās piepildīsies, pateicoties atbrīvotās mīlestības spēkam, kas plūst no jums uz citiem. Patiesu laimi var izjust tikai devējs. Atbrīvojiet savu sarūgtinājumu mana mīlestība nevienam nav vajadzīga, un jūs redzēsiet, cik tā nepieciešama. Stresu apžilbināts, jūs vairs nesaskatījāt labo. Ja jūs iemācīsieties mīlēt dzīvi bez ierunām, sliktais jums beigs pastāvēt. Tas kļūs par saprotamu un nepieciešamu dzīves dalu.

Laimīgs ir tas cilvēks, kura mīlestība plūst. Laimīgs kļūs tas, kurš piedodot ļaus virzīties mīlestības plūsmai.

SATURS

II dala

DĀRGAS DUSMAS

Civilizācijas mācību stunda……………………………

Laulāto vecāki……………………………………………..

Par bezjēdzības jēgu…………………………………….

Nesaprātīgās dusmas …………………………………..

Mūsu sapņu vecāki………………………………………

Vienkāršās sarežģītās dusmas………………………

Par smago piedošanas darbu………………………..

Elpo uz veselību!………………………………………….

Stress — draugs vai ienaidnieks?………………….

Dvēseles sāpju planēta — Zeme……………………

Par meliem…………………………………………………..

Par palīdzību cietējiem………………………………….

Par vēlēšanos bat loti stipram……………………….

Pārdomas jeb Saruna ar savām domām ..

Par saņemšanu un bezpalīdzību…………………..

Nomāktība cilvēku dē|……………………………………………………….

Par attīrošo uguni……………………………………………………………….

Tiekšanās pretī pilnībai ……………………………………………………….

Vientulība kā viena no cilvēces pastāvēšanas formām

Dzīve kā maiņstrāva……………………………………………………………

Auksts. Silts. Karsts, karsts! ……………………………………………….

Godīgās dusmas un melīgās dusmas ………………………………….

Par vīriešiem un priekš vīriešiem …………………………………………

Pārlieku labā slēptā puse…………………………………………………….

Bērni dzimst no skūpstīšanās………………………………………………

Dzīves rokasgrāmata ………………………………………………………….

Kā kļūt gudrākam bez ciešanām………………………………………….

Nobeigumā ………………………………………………………………………..

Piedodu sev

II da|a Dārgās dusmas

Formāts 60x90/16. Ofsetspiedums.

SIA „Kantri Nams“, Lutriņu ielā 1-9, Rīgā, LV-1002. Iespiesta SIA „Tipogrāfija Ogrē“, Brīvības ielā 31, Ogrē, LV-5001.

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev. II dala Dārgās dusmas. 2. grāmata

II DAĻA dĀrgĀs dusmas

CIVILIZĀCIJAS MĀCĪBU STUNDA

LAULĀTO VECĀKI

PAR BEZJEDZĪBAS JĒGU

NESAPRĀTĪGĀS DUSMAS

MUSU SAPŅU VECĀKI

VIENKĀRŠĀS SAREŽĢĪTĀS DUSMAS

PAR SMAGO PIEDOŠANAS DARBU

ELPO UZ VESELĪBU!

STRESS — DRAUGS VAI IENAIDNIEKS?

DVESELES SĀPJU PLANĒTA — ZEME

PAR MELIEM

PAR VĒLĒŠANOS BŪT LOTI STIPRAM

PĀRDOMAS jeb saruna ar savĀm DUSMĀM

PAR SAŅEMŠANU UN BEZPALĪDZĪBU

PAR ATTĪROŠO UGUNI

VIENTULĪBA KĀ VIENA NO CILVECES PASTĀVĒŠANAS FORMĀM

AUKSTS. SILTS. KARSTS, KARSTS!

GODĪGĀS DUSMAS UN MELĪGĀS DUSMAS

PAR VĪRIEŠIEM UN PRIEKŠ VĪRIEŠIEM

PĀRLIEKU LABĀ SLĒPTĀ PUSE

DZĪVES ROKASGRĀMATA

KĀ KĻŪT GUDRĀKAM BEZ CIEŠANĀM