Vīlma Lūle

Piedodu sev. Cerību siltums. 3. grāmata

Lūle Vīlma

Piedodu sev

Cerību siltums

3. grāmata

.

.

Šīs grāmatas Kosmiskās Aizsardzības Zīme.

„Es saņemu tavu roku un lūkojos tavās acis, kurās atspoguļojas Dvēseles gaisma tā ir tava patiesība, ko tu šobrīd nes sevī.

TU, vienīgi tu spēj izzināt patiesības diženumu sevī, kas ir tavas Dvēseles gaismas mērs.

Bet, kam dots redzēt savas Dvēseles gaismu, tam dāvāta spēja ar tās starpniecību sarunāties sazināties ar sevi un Visa Vienotību.

Ludzu atver savu patiesību Visa Vienotībai un sev pašam, lai pastiprinātu Dvēseles gaismu, kuras skaidrība un mirdzums atkarīgs no tavas mīlestības apzinās.

Caur mīlestības apzinu un izpratni Dvēselei tiek dāvāta atpestīšana.

Atpestīšana ir patiesības izzināšana līdz šim noietajā maldu ceļā. Atver sevī mīlestības patiesību, un Visa Vienotība tev sūtīs atpestīšanu.

Mekle patiesību, un tu iemantosi atpestīšanu caur mīlestības gaismu.“

Nav sliktu cilvēku un nav labu cilvēku, ir cilvēki. Un ikviens var kļūt par Cilvēku.

So iespēju sniedz zināšanas. Zināšanas dod mācība. Zināšanas, kas dvēselē rada atbildes trīsas, sniedz sirds gudrību. Tomēr iekaltas gudrības liecina tikai par saprāta esamību.

Patiesā sirds gudrība ļauj cilvēcei izdzīvot. Neticīgs cilvēks ir cilvēks bez nākotnes. Nākotne pieder brīvam cilvēkam. Visspēcīgāk cilvēku gūstā tur viņa stresi

Ievads

Šo grāmatu sākšu ar nelielu divu iepriekšējo darbu apkopojumu, lai atgādinātu piemirstus principiālus jautājumus un tādējādi domāšanas kļūdu labojumu sistēmu izveidotu pieejamāku un loģiskāku. Citādi jums var šķist, ka grāmatu esat nopircis velti, vai, vēl ļaunāk, tā jūsos izraisīs neapmierinātību. Jo viss, ko cilvēks saprot, ir viņam arī pieņemams, bet par neskaidro saka: „Tas ir slikti.“ Tāpēc daudzu labu jautājumu risinājums tiek aizvirzīts uz tālu nākotni. Bet cilvēks tajā pašā laikā turpina mocīties, atrazdamies veco kļūdu gūstā, kas savu laiku jau nodzīvojušas, un ir vienalga, vai tas ir darbarīks vai ieradums, likums vai iesakņojies paradums.

Dzīve ir principiāli vienkārša. It visa daudzveidība, ko mēs dēvējam par dzīvi, tiek celta vienīgi no apbrīnojami sīkas un tāpēc neredzamas daļiņas — mīlestības enerģijas, kuras materialitāti jau atklājuši atomfiziķi, un tā pierādīta skeptiķiem. Tā ir dzīves jēgas jeb esamības enerģija. Vārdu sakot, tā ir domu enerģija.

Cilvēka dzīve nav nekas cits kā dzīves jēgas meklējumi.

Laime — tā ir dzīves jēgas, Mīlestības atrašana.

Tādējādi domu enerģija ir materiāla, bet, tā kā acīm tā nav saskatāma, to līdz šim uzskatīja par nemateriālu. Nezināmais

taču ir noslēpums līdz brīdim, kamēr mīkla tiek atrisināta. Brīnumi ir brīnumi, kamēr tiek izprasta to būtība. Pamazām tiek noskaidrota arī slimību neredzamā būtība, un to ārstēšana ar domu palīdzību kļūst loģiska. Kā mēdz teikt, laiks visu noliek savās vietās. Bet pirms tam iedvesma smeļama no apzinās, ka teorijai jāiet pa priekšu praksei.

Katrs cilvēks ar savu domu sūta enerģiju, no kuras pats sastāv. Katrs cilvēks izraisa pārmaiņas sevī pašā, neprazdams to redzēt un neuzdrošinādamies tam noticēt.

Domas iedarbība ir līdzīga uz sakaitētiem akmeņiem izlietam toverim ar ūdeni. Cilvēks piepeši saprot, ka viņa domai seko atbilstīga rīcība. Labi, ja ļaudis to apzinās un vairs šādu kļūdu neatkārto. Taču doma galvenokārt iedarbojas pamazām un tāpēc tās materiālums izraisa šaubas. Tā kā cilvēka raksturs ir cilvēkam raksturīgu pastāvīgu ideju noteikts kopums un to uzskata par nemainīgu, nemitīgi atkārtojot vienas un tās pašas domas, no smilšu graudiņa izaug kalns. Un šis kalns tā pati slimība vien ir. Kalna augstumam un savdabībai atbilst slimības smagums un savdabība.

Dziedināšanu ar domu var salīdzināt ar kalnu, ko iznes graudu pa graudiņam. Kas spēj radīt mērķtiecīgu savu smilšu graudiņu transportēšanas sistēmu, tas viegli tiks galā ar šo darbu. Tas nozīmē, ka viņš spēj palaist pa vējam smiltis veselām liekšķerēm vai, citiem vārdiem sakot, prasmi samazināt savas slimības apjomus. Bet tas, kurš cer, ka viņa kalnu noraks svešas rokas, var raudāt, lūgt, diedelēt, pieprasīt vai pavēlēt, tomēr palīdzību tā arī nesagaidīs — dabūs vienīgi pamācības. Pārmainīt savu domāšanas veidu cilvēks var tikai pats. Izņēmums ir pavisam mazi bērni, kas vēl patstāvīgi nedomā, — viņu domu pasauli veido māte.

Domu pasaules pārmainīšanu dēvē par sevis pārmainīšanu. Tās it kā ir vislielākās un visgrūtākās pārmaiņas.

Tomēr es tā neteiktu, jo mēģinu nevis mainīt sevi, bet mainīties. Citiem vārdiem, varmācību pret sevi cenšos aizstāt ar nepieciešamību darīt labu sev. Taču šo variantu atkal nepieņems skeptiķis ar novecojušu domāšanas veidu, kas visu grib panākt tikai ar fizisku piepūli, bet tā jau ir viņa problēma. Taču kopā ar jums, nākotnes cilvēkiem, kas tiecas sevi pilnīgot un izzināt — tādu pasaulē ir 51% —, mēs dosimies tālāk.

Ja sākotnējā enerģija savā neredzamībā plūst, tad redzamajā pasaulē to dēvē par mīlestības enerģiju, bet, ja savā neredzamībā tā nekustas, tad redzamajā pasaulē to dēvē par dusmām. Tādējādi problēmas būtība slēpjas vienīgi redzējumā vai attieksmē, ko mēs veidojam ar redzējuma starpniecību. Redzējums jāmācās tiem, kas šo neredzamlbu saskata un tai patiesi tic. Uzsveru: ir jāmācās, nevis akli jātic.

Cilvēka dzīve ir tikai mācību stunda, kuras apgūšanai mēs pēc pašu brīvas gribas ierodamies šajā pasaulē. Dzīves mācību stunda ir laiks, kad tiek izzinātas jotas. Mūžu pēc mūža, mācību stundu pēc mācību stundas — tā tiek krāta dzīves gudrība. No visām savām dzīvēm atdzimšanu jeb reinkarnācijas ķēdē mēs līdzi paņemam dzīves gudrību — saprātīgumu un apdomību. Tas ir mūsu atbalsts katrā nākamajā dzīvē, pat ja mēs neko praktisku no jauna neiemācāmies. Tagadējās dzīves saprāts neatceras iepriekšējās dzīves, bet kas tic to pastāvēšanai, bieži sevī pamana nez no kurienes radušos saprātīgumu un apdomību un aptver, kā tas radies.

Mūsdienu civilizācija, kuras sākotne, ko klāj miglainas teorijas, sniedzas gadsimtu tālumos un kuru ar neuzticību un aizkaitinājumu uztver kā ateisti, tā reliģiskie fanātiķi, ir tā pati lielā materiālisma skola jeb dzīves vienpusīgais redzējums, ko mēs esam apguvuši gandrīz līdz galam — mācību stundu pēc mācību stundas, no klases klasē. Kas nevēlas tajā pašā skolā apgūt atkārtotu mācību kursu, kurā mācās pēc mēģinājumu un kļūdu metodes, t.i., caur ciešanām, tam ir tiesības pēc paša brīvas gribas pārkāpt mānīgajam augstākās skolas slieksnim vai to nedarīt.

Augstākā skola ir daudz sarežģītāka. Lai tajā mācītos, no tās nevajag baidīties. Lai nebaidītos, no savām bailēm jāatbrīvojas. Kas saprot, ka dzīve virzās tikai uz priekšu, un uzskata to par pareizu, tam arī mazākas bailes no nākotnes. Citiem vārdiem sakot, kas pareizi spriež par dzīvi, tam tā neapstājas.

Mūsdienu civilizācijas lielākā problēma ir neprasme kontaktēties, tas ir, neprasme ar izpratni izturēties pret dzīvi, tas ir, neprasme mīlēt bez nosacījumiem. Tas ir,

neprasme pareizi domāt. Kam nav skaidrības par dzīves likumiem, tam patiešām grūti to mīlēt bez nosacījumiem, pat ja sirds teic, ka tā vajag.

Dzīves likumi ir vienkārši.

1)       Viss esošais ir Dievs, Viņš ir ari Visa Vienotība, kas veido dažādas struktūras no niecīgām enerģijas daļiņām un kas nemitīgi mainās. Šīs pārmaiņas ir vecā iznīcināšana un jaunā veidošanās vai dzimšana no tās pašas enerģijas, no kuras sastāvēja vecais. Nekas nerodas ne no kā un nekas neaiziet nebūtībā. Mainās tikai pastāvēšanas ārējā forma — ķermenis.

2)       It visā ir ietverta dievišķā trīsvienība: gars, dvēsele un ķermenis. Šīs trīs sastāvdaļas ir arī priekšmetiem, ko parasti uzskata par nedzīviem. Dzīvi vada gars, kas vienmēr atrodas ceļā un nekam neļauj sevi traucēt. Mācību stundas pasniedz dvēselei. Divatā tie veido mūsu pašreizējā attīstības līmeņa garīgo jeb neredzamo pusi. Mūsu miesa un kauli ir fiziskais un saskatāmais un tāpēc par patiesu atzītais ķermenis, kas dodas pretī nākotnei, gara gribas un dvēseles spēka virzīts.

3)     Cilvēks ir vienīgā domājošā būtne uz Zemes. Viņš ir dabas radības kronis, likumsakarīgs attīstības turpinājums, tāpēc viņu dēvē par Dieva dēlu, ko Dievs radījis pēc savas līdzības. Šī simboliskā doma nozīmē Dieva vēlēšanos palīdzēt cilvēkam viņa nemitīgajā pastāvīgajā sevis pilnīgošanā jeb attīstībā. Kas ielaiž sevī Dievu, tas putna vieglumā uzkāpj kalnā; kas neielaiž, tas iet pa grūtāko — ciešanu ceļu.

Dievs ir pastāvīgā attīstībā un pilnīgošanās procesā esoša pilnība — atvērta apziņa, kuru Viņa dēls tikai mācās sasniegt. Tēvs dod. Problēmas būtība ir tā, ka dēls neprot saprast Tēvu un tāpēc atsakās ņemt. Neticības dēl labais Viņam šķiet slikts, bet sliktais — labs. Lai apjēgtu Tēva labestību kā patiesību, dēlam nepieciešamas ciešanas, kas ir neizbēgamas, kamēr cilvēks uzstāj savu patiesību, un nepieciešams laiks, lai par tām padomātu.

4)     Daba, kas arī ir Dievs, nepazīst varmācību. Tā katram piedāvā izvēles iespējas. Cilvēks, kas tic, ka Dieva sirds mīt ticīgā sirdī, izvēlas vieglāko ceļu. Kas Dievu noliedz, tam tiek ciešanas — tas izvēlas grūtāko cclu. Kas tic Dievam, bet pats cieš, tātad Dievam netic. Tāds tikai paļaujas uz to, ka tic. Paļauties vēl nenozīmē būt.

Dogmatisms, tajā skaitā arī reliģiskais dogmatisms, ir kļuvis par bremzēm cilvēces attīstības ceļā. Kas grib iet uz priekšu, tam jāatbrīvojas no jebkura dogmatisma, no iesīkstējušiem uzskatiem.

5)     Viedoklis ir pieņēmums, kuram cilvēks grib ticēt. Dzīves patiesība ir tā, ka visam ir divas puses. Nemēdz būt sliktā bez labā, tāpat kā nemēdz būt labā bez slikta. Kas redz tikai vienu robežu, tas kļūdās un cieš.

Mūsdienu cilvēka attīstības līmenim nepietiek ar aklu ticību. Ir pienācis laiks ticēt atbilstīgi saprātīga cilvēka nepieciešamībai. Ja cilvēks neapzinās savas patiesās vajadzības un nerealizē tās pats priekš sevis, laimīgs viņš neklust.

Kamēr cilvēks neiemācās redzēt veselumu, viņam nepieciešama nelaime, lai novērtētu laimi: viņam nepieciešams sliktais, lai novērtētu labo.

6)     Viss sākas ar domu. Labai domai seko labas sekas, sliktai — sliktas. Ja sliktās sekas cilvēks neizlabo, rodas karmisks parāds, un tā izpirkšana, ja cilvēks rīkojas muļķīgi, iespējama vienīgi caur ciešanām. Vai tas notiks šajā dzīvē caur paša ciešanām vai caur nākamo paaudžu ciešanām, vai tā paša cilvēka nākamajās dzīvēs, atkarīgs no tā, kad cilvēks atlīdzinās savu parādu. Problēma ir tā, ka mūsdienu cilvēks nezina, kas ir labi un kas — slikti.

Labais un sliktais ir nosacīti jēdzieni. Kas labs vienam, tas slikts citam, un otrādi. Kas slikto sācis saprast, tam sliktais kļuvis labs. Citiem vārdiem sakot, cilvēks ir apguvis mācību stundu. Tāpēc nedrīkst identificēt savu dzīvi ar citu dzīvēm un justies citu cilvēku varas gūstā. Izjūtas mainīsies, kad atbrīvosies stress. Izjūtu pārmaiņas nozīmē pārmaiņas attieksmē.

7)     Cilvēka dzīve ir mācības. Cilvēks mācās izlabot slikto par labo līdz brīdim, kad to kārtīgi apguvis, pat ja mācības jāturpina nākamajās dzīvēs. Ķermenis veic visu, kas nepieciešams dvēselei, un caur to gars kļūst gudrāks. Līdz tam labā un sliktā apgūšana notiek post factum. Kas kaut reizi uzvedies muļķīgi un piesaistījis sev ciešanas, bet vēlāk visu pārdomājis, tas neatkārtos pieļauto kļūdu. Bet, kas paradis vispirms aizsteigties priekša un tikai pec tam domāt, tas var ari palikt muļķos.

8)      Var mācīties no savām kļūdām, bet gudrais mācās no citu kļūdām. Dzīves likums skan: tāds tādu piesaista. Viss, ko redzat citos, — tāds esat pats. Citos cilvēkos mēs redzam vienīgi sevi. Kas savu likstu pirmcēloni saskata pārējos, tas noteikti ir naidā ar dzīvi. Kam pietiek drosmes pamanīt savas kļūdas, tas beigu beigās tās izlabo.

9)      Viss, ko cilvēks paveic, pieder mūžībai, pat ja padarītajam nav tūlītēju redzamu seku. Rīcībai vienmēr ir sekas, kaut gan mums pašiem notikušais palicis nepamanīts. Mums nesaskatāmajā kosmiskajā atmiņā gluži kā Dieva kartotēkā saglabājas arī mūsu neredzamās, slēptās domas. Mācību stundas, kuras ikviens no mums ir vai nav apguvis. Kosmiskā atmina mūs neiedala labajos vai sliktajos, kā tas pieņemts pie mums. Tā zina, ka kļūda ir skolotājs, bet cilvēks — skolēns.

Kas izlabo savas kļūdas, t. i., izpērk slikto, tas no kosmiskās atmiņas izdzēš tur atstāto plankumu. Runājot zinātniskā valodā, to varētu dēvēt par kosmiskās informācijas pārmainīšanu. Jaunā informācija daudz labvēlīgāk iedarbojas gan uz cilvēku, gan cilvēci.

10)   Mēs esam neredzamām enerģētiskām saiknēm saistīti ar visu, ko esam darījuši. Šīs saiknes var saraut vienīgi patiesa piedošana no visas sirds, ko dēvē par nožēlu. Piedošana un lūgums piedot iedarbojas tikai tad, ja cilvēks apzinās savas kļūdas. Ja piedošanu lūdz mehāniski, cerībā mīkstināt sodu, tad tā ir visparastākā mānīšanās, kam cilvēki nododas katru dienu. Karmisko parādu tādējādi neizpirkt.

Piedotprasme ir sirdsgudriba, ar kuru cilvēks atbrīvo pats sevi.

11)   Ārpus Dieva nepastāv nekas. Nav ļaunuma spēka paša par sevi. Ja mīlestības enerģija atrodas kustībā, tad tās būtība ir MĪI.ESTIBA jeb Dievs, bet, ja tā apstājas, kļūst par DUSMĀM tikai tāpēc vien, ka pārtrūkusi tās plūsma. Mīlestības plūsmu bremzē BĀILES. Tātad pasaulē nav ne velna, ne ļaunuma. Mēs paši sev savā sirdī radām elli, kurā vajadzēja mājot mīlestībai.

Svarīgāk par visu ir MĪLĒT. Mīliet sevi, laulāto draugu, bērnus, vecākus, ļaudis, dzīvniekus, augus, darbu — apzinoties, ka tas viss ir no Dieva. Ja cilvēks uzskata, ka Dievs ir augstāks par ļaudīm un visām citām dzīves izpausmēm, tas nozīmē, ka viņš nav izpratis Dieva būtību un pacel to pāri cilvēkam, tātad ari sev, un sāk mīlēt vienu vienīgu Dievu, t. i., ideālu, bet Dieva radības nemīl. Tādā gadījumā dzīve kā vienība tiek varmācīgi pāršķelta divās dalās — garīgajā un fiziskajā. Turpmāk neizbēgami seko naids pret visu fizisko kā sliktā iemiesojumu. Tā rodas reliģiozs priekšstats par dzīvi, kas piespiež mīlēt Dievu, bet cilvēku uzskatīt par mūžīgu grēcinieku. Grēcinieku, kas nav pelnījis nekā cita, kā vien nelaimes un vajāšanas.

Šādi izplatīti ticības postulāti, kas saindē apzinu, ar laiku sašķobās. Cauri dogmu asfaltam izlauzās protestējošie ateisma dzinumi, kas mēģināja pierādīt, ka dzīve nav reliģiozu dogmu klāts ceļš. Tumsībā iemirgojās saules stars. Taču arī ateisms kā nākamā dzīves attīstības pakāpe kļuva dogmatisks un sāka nodarīt sāpes. Tā nu mēs auļojam pa savu ciešanu ceļu no vienas malas uz otru, līdz atrodam to, kas dāvā mums dvēseles mieru. Cilvēces avangardā steidz tie, kas parvarējuši ateisma līmeni; tās astē kūņojas tie, kas vēl nav atbrīvojušies no reliģijas bremzējošajiem valgiem.

Dvēseles miers ir līdzsvarotība. Tas ir tāds stāvoklis, kad labais un sliktais klust saprotams un viens otram dod tiesības dzīvot. Sapratne atkarīga no domāšanas.

Labās domas dēvē par pozitīvajiem stresiem. Sliktās domas dēvē par negatīvajiem stresiem.

Es rakstu tādēļ, lai iemācītu cilvēkiem palīdzēt sev pašiem, un parasti runāju par negatīvajiem stresiem kā par stresiem, jo ikdienā mēs esam tā pieraduši. Lūdzu, ņemiet to vērā, jo pretējā gadījumā grāmatas lasīšana var izraisīt protestu jūru un — kā sekas — stresus.

Gan pozitīvie, gan negatīvie stresi rodas no dzīves neizpratnes, proti, no vienpusīga dzīves redzējuma, tas ir, no bailēm mani nemīl. Jo cilvēkam šīs bailes spēcīgākas, jo lielāks garīgais aklums. Tas nozīmē, ka cilvēks neredz savu garīgumu. Viņš ar bailēm nožogojis no sevis savu garīgumu

-          (savu garu un dvēseli) un par patiesu uzskata vienīgi materiālo pasauli.

Pretrunīgs var šķist fakts, ka dažkārt negativitāte ir ārkārtīgi liela, bet slimība nerodas. Citkārt situāciju nevar dēvēt par īpaši sliktu, bet cilvēkam ir nopietna slimība. Kāpēc? Kā jau minēju, stresi rodas no dzīves neizpratnes un tātad arī aplama dzīves parādību vērtējuma:

A.      ja kaut kas ārēji izskatās loti slikts un jūs to novērtējat kā ļoti sliktu, tad jūs pareizi esat sapratis, un slimība nerodas.

B.       Ja kaut kas nav pārāk slikts, bet jūs to vērtējat kā loti sliktu, tad ar savu pārspīlējumu jūs atbilstīgi esat pastiprinājis savu negativitāti, un rodas slimība.

C.      Ja kaut kas nepavisam nav slikts, bet jūs to uzskatāt par sliktu, jūs loti pārspīlējat un tiekat pie smagas slimības.

Tā rodas fiziskās kaites.

Lai cilvēks sāktu saprast dzīvi, visvairāk viņam palīdz paša ķermenis. Dvēsele ar ķermeņa palīdzību nemitīgi brīdina par iespējamu nelaimi. Tas notiek caur dažādām izjūtām, priekšnojautām, tā dēvēto sirdsbalsi un citiem signāliem. Ja šos signālus nepamana vai ignorē, tad sīkas enerģijas neredzamās daļiņas simboliski melnā krāsā, ko ģenerē sliktas domas, noteikti piesaistīs tādas pašas jaunas sliktās domas, līdz ciešanu kauss piepildīsies un parādīsies pirmie slimības simptomi.

Tā neredzamais kļūst redzams un par nemateriālu dēvētais — materiāls, it kā skeptiķiem pierādīdams nemateriālā materiālumu.

Jebkurš viegls kritiens ir brīdinājuma signāls pirms spēcīgu vēju rašanās. Pirms lielas traumas vienmēr būs maza trauma. Jebkura saaukstēšanās rakstura slimība brīdina par atbilstīgas enerģijas uzkrāšanos, lai cilvēks tai pievērstu uzmanību un izvairītos no smagas kaites. Ja cilvēks brīdinājumu neņem vērā, rodas nopietna slimība. Bet, ja arī tā nav mācība, viņš dodas pie tēvu tēviem un nākamajā dzīvē ieradīsies, lai apgūtu visu to pašu, tikai daudz bargāka mācību stundā.

Ja cilvēks visu vērtē pozitīvi, arī tas ir vienpusīgs, kļūdains vērtējums.

A.      Ja kaut kas ārēji ir loti labs un mēs to vērtējam kā loti labu, tad lidināmies pa dvēseles mākoņiem. ICermenis paliek bez uzmanības un bez palīdzības.

B.       Ja kaut kas ir labs, bet mēs to vērtējam kā ļoti labu, tad mēs gluži vai pret savu gribu staigājam pa zemi, lai gan dvēsele raujas debesīs. Neapmierinātība ar savu ķermeni, kas kļuvis par slogu, nodara sāpes dvēselei.

C.      Ja kaut kas ir slikts, bet mēs to vērtējam kā loti labu, tad dvēsele var pamatīgi sasisties, kad tā uz zemes nostiepsies garšļaukus blakus ķermenim, bet gudrinieks tā ari neapjēgs savu vientiesību. Kritiens no iluzorajiem augstumiem piezemētajā realitātē var izrādīties ārkārtīgs, neizturams pārbaudījums. Šādai dvēselei ir loti slikti un kļūs vēl sliktāk, ja tā neaptvers savu garīgo aklumu.

Tiekdamies vienīgi pēc labā, meklēdams vienīgi labo un it visā saskatīdams vienīgi labo, cilvēks aizmirst par fizisko un noslēdzas garīgajā. Noslēgšanās visā labajā, bez kā cilvēks nevar iedomāties dzīvi un kā labā viņš dzīvo, nozīmē šī labā zaudējumu. Ja cilvēks saprot, ka garīgums kā labs ideāls un materiālisms kā slikta neizbēgamība veido vienotu veselumu, tad vina gars nebēgs prom no ķermeņa. Pretējību vienotība nodrošina līdzsvarotu un pilnīgu veselumu jeb veselību. Vienpusība vai dvēseles vēlēšanās saņemt tikai labo atbaida garu.

Citiem vārdiem sakot, pārmēra labais izraisa dvēseles slimības, bet pārlieku sliktais izraisa fiziskās slimības.

Kur meklējama stresu pieauguma robeža, pēc kuras sākas slimība?

Katrai slimībai robeža ir cita. Jebkura stresa uzkrāšanās ir slēpta vai potenciāla konkrētā slimība. Neliela noteikta stresa uzkrāšanās liecina par iespējamu slēpti vieglu slimību, liels uzkrājums var kļūt par smagas slimības rašanās cēloni.

Kad slēpta iespējamība saslimt izpaužas slimības veidā?

Ja cilvēks sāk atklāti izpaust savu stresu. Dzīve — tā ir attieksme.

Kad cilvēks ieņem kādu konkrētu nepārprotamu pozīciju un par pareizu uzskata savu viedokli, viņš ir izveidojis savu attieksmi.

Veselība atspoguļo cilvēka attieksmi pret dzīvi. Kas sāk paust savu vienpusīgo attieksmi pret kaut ko, lai kas arī tas butu, un dara to domās, vārdos vai darbos, un atbilstīgi tam sāk dzīvot, tas saslimst fiziski.

Kas līdzīgā veidā sāk paust tikai labu attieksmi un dzīvot atbilstīgi tai, tas saslimst garīgi.

Ja viegli uzbudināma bērna nervu sistēma tiktu uzskatīta par slimību, tad pret garīgu nelīdzsvarotību ļaudis izturētos daudz piesardzīgāk, un, cilvēkam izaugot, vina nelīdzsvarotība nepāraugtu smagā psihiskā slimība. Bet, tā kā cilvēce joprojām apgūst tikai materiālisma mācību stundas, kur viss tiek dēvēts tieši pretējos vārdos, par smagām uzskata fiziskās slimības, bet garīgos traucējumus kā daudz vieglākas kaites atvirza otrajā plānā. Tā ir milzīga, liktenīga gudru cilvēku k|ūda.

Iemiesoties ķermenī, tas ir, piedzimt cilvēku aicina vienīgi viqa negativitāte jeb sliktais, kā izlabošana ir jebkuras cilvēciskas dvēseles nepieciešamība. Labais — tas ir jau apgūts sliktais. Sliktā izlabošanas darbība rezultātā sniedz mūžīgu dzīves gudrību, t. i., saprātīgumu. Sliktais, ko dēvē par labo, nav labais. Sliktais, ko apzināti pārveido labajā, ir labais, pat ja to tā nedēvē. Tā vārds ir līdzsvarotība.

Dzīve ir enerģiju plūsma, kurā valda pilnīga kārtība. Iejaukšanās šajā kārtībā un varmācība pret to rada nekārtību — slimību. Enerģiju izvietojums ķermenī ir visnotaļ racionāls. Katru reizi, kad uzzinu kādu gudru teoriju un to salīdzinu ar man zināmo, sajūsminādamās par arvien smalkāko loģiku pārejā no vienkāršā uz sarežģīto, es sev saku: „Radīt tik pilnīgu būtni kā cilvēks tik tiešām var vienīgi Dievs. Ja vēl mēs prastu viņa radīto cienīt un saudzēt…“

Kopš seniem laikiem ir zināms, ka cilvēka ķermeņa dažādi enerģiju veidi izvietojas septiņos lielos enerģētiskos centros jeb čakrās.

Un vel par to enerģiju izvietojumu ķermenī, par ko lemts zināt man.

Nav nejaušība, ka cilvēks iet ar krūtīm pa priekšu. Šī kustība nozīmē: kā cilvēks jūt, tā viņš grib un tā rīkojas. Jušana sniedz iespēju apzināties, tas ir, apzināti gribēt un rīkoties ar prātu. Kas priekšplānā izvirza savu vēlēšanos, tas it kā iet ar muguru pa priekšu, nepamanīdams, ka tuvumā ir bezdibenis. Vēlmes dzen savtīgu cilvēku. Mūsu civilizācija apgūst savtības mācību stundu. Mēs vēlamies iegūt bagātību, gudrību, pārticību, darba mīlestību, slavu, godu, uzmanību, rūpes, mīlestību, laimi, prieku utt., u.t.jpr. Un tā visa mums nebūs pietiekami līdz brīdim, kamēr nesapratīsim, kam jābūt pirmajā vietā.

Jušana ir sislēmiska uztvere. Pie sajūtām pieder oža, garša, redze, dzirde un tauste. Ja cilvēks uzticētos savām sajūtām, tad kļūdas nepieļautu. Bet, tā kā sajūtu orgānus viņš izmanto, lai palīdzētu prātam, t. i., lai rastu sev svarīgus secinājumus, viņš nesaprot, ka arvien vairāk dzīvo paša labumam un neļauj sev paša izvirzītā mērķa labā atzīt dzīves patiesību. Ja nebūtu nepieciešamības pēc personiski izdevīgā, saprāts neiesaistītos šai darbā, bet cilvēks fiksētu redzamo priekšmetu kopumā un netiktu pie stresa. Saprātīgs un tajā pašā laikā vienpusīgs dzīves redzējums ari ir stress. Ja cilvēks redz tikai labo — tas ir pozitīvs stress, ja tikai slikto — negatīvs. Kas neredz dzīvi kā veselumu, tam dzīve ir gluži kā maiņstrāva — labais noteikti pārvērtīsies sliktajā vai sliktais — labajā.

Stresi iedarbojas sistēmiski, izraisot atbilstīgas slimības. Neatkarīgi no dzimuma, vecuma, ādas krāsas, izglītības līmeņa, ieņemamā amata un citiem hierarhijas pakāpieniem, citiem vārdiem sakot, neatkarīgi no tā, vai tu esi karalis vai ubags, vieni un tie paši stresi izraisa vienas un tās pašas slimības.

Visi stresi sākotni rod bailēs mani nemīl.

Painatstresi ir vainas izjūta, bailes un dusmas. Uzkrājoties tie pāraug cits citā, savstarpēji sader un var izveidot nesaprotamu slimību jucekli. Vainas izjūta pāraug bailēs, bailes pāraug dusmās. Dusmas cilvēku pazudina.

Stresu ķēdīte sāk darbību aiz bailēm izrādīties vainīgam. Vainīgais negrib būt neviens. Tāpēc visdrošākais paņēmiens, kā savai gribai pakļaut citu cilvēku, kas vēlas būt labs, — apelēt pie viņa sirdsapziņas. Tā tirāns, kas tēlo labdari, spēj pilnībā „izspiest“ no cilvēka gribu dzīvot, neapjēgdams, ka rīkojas slikti. Un cilvēks iet bojā, neprazdams sevi aizsargāt.

Jebkurš stress beigu beigās pāraug dusmās:

1)       Ja cilvēkā iemājojusi vainas izjūta, viņu apvaino, viņš sāk baidīties un pats kļūst par apvainotāju.

Apvainojums ir dusmas. Jebkurš novērtējums un salīdzinājums pēc būtības ir apvainojums.

2)      ja cilvēkā iemājojušas bailes, viņu baida un viņš sāk baidit citus, kaut vai ar mērķi tos pamācīt vai brīdināt. Tās jau ir slēptas dusmas vai cīņa par dzīvi.

3)       Ja cilvēkā iemājojušas dusmas, viņu sadusmo un viņš sāk sadusmot citus. Dusmas var būt:

—                           atklātas, kas var novest līdz noziegumam,

—                           slēptas, kas var izraisīt slimības.

Slēptas dusmas var būt:

j labvēlīgas, kas izraisa labdabīgus slimību procesus,

□        ļaunprātīgas, kas izraisa ļaundabīgus slimību procesus jeb saslimšanu ar vēzi.

Neviens aiz laba prāta sevi neatzīst par ļaunprātīgu, tajā pašā laikā ļaundabīgo slimību īpatsvars pasaulē strauji pieaug. Kāpēc? Tāpēc, ka visi grib izrādīties labi. Tiekšanās dzīvot ilūziju pasaulē un sapņu gaisa pilis agri vai vēlu beidzas arto, ka cilvēks no padebešiem nokrīt uz zemes, tas ir, saslimst. Šajā grāmatā par to daudz runāts.

A)   Vainas izjūta — tie ir sirds stresi. Tie padara cilvēku uzņēmīgu pret slimībām, bet paši par sevi vēl nav slimība. Vainas izjūta novājina.

B)   Bailes ir nieru un virsnicru stresi. Bailes piesaista slikto, bet pašas par sevi vēl nav slimība. Bailes cilvēku padara bezpalīdzīgu.

C)   Dusmas jau pašas par sevi ir slimība. Dusmas iemitinās tur, kur bailes pārrāvušas enerģijas plūsmu. Kādas dusmas, tāda arī slimība. Dusmas iznīcina.

Bailes ķermenī izvietojas šādi:

PAMATSTRESI UN TO IEDARBĪBA

Bailes bremzē vai pilnībā bloķē cilvēka gribasspēku vai gribu dzīvot. Tās var krāties lēni un nemanāmi, bet var arī gluži kā zibens spēriens novest cilvēku kapā. Bailes izraisa neprasmi, neizpratni, nespēju, neiespējamību utt. Neprasme, kas nemitīgi atkārtojas, galu galā k|ūst par nevēlēšanos. Neprasme — tās ir bailes. Nevēlēšanās — tās ir dusmas.

Dusmas var pazīt pēc piecām pazīmēm, kas var parādīties katra atsevišķi un ko neuzskata par slimību. Bet, ja tās parādās kopā ar vēl kaut vai vienu no pazīmēm, kļūst par slimību. Šīs pazīmes ir:

□  sāpes — vainīgā meklējumu dusmas;

□  apsārtums — vainīgā atrašanas dusmas;

j temperatūra — vainīgā nosodījuma dusmas. Dzīvībai visbīstamākās dusmas ir sevis vainošana, kas visbiežāk rodas, kad cilvēks apvainojumus uztver kā sev adresētus. Būt bez vainas vainīgajam ir vissmagākā nasta sirdij;

□  pietūkums vai saaugums — pārspīlējuma dusmas;

u izdalījumi vai audu iznīcināšana (nekroze) —

ciešanu dusmas.

īstenībā sāpes neparādās vienas pašas — parasti tās slēpj temperatūru, apsārtumu, pietūkumu vai izdalījumu uzkrājumus. Tādā pašā veidā pārējās dusmu pazīmes slēpj pārējās četras. Kopā tās veido pazemotās dusmas, kas izraisa iekaisumu. Jo koncentrētākas pazemotās dusmas, jo ticamāka strutu rašanās. Strutas — tas ir neizturams pazemojums.

Cilvēks šai pasaulē ierodas, lai paaugstinātos un paaugstinātu. Ja viņš neprot paaugstināties, viņš neprot arī paaugstināt, un galu galā pazemo sevi un citus. Pazemojums ir visu to dusmu veidu avots, kas saistīts ar dzīves cīņu.

Visus dusmu veidus var reducēt uz vienu kopsaucēju — apvainojumu. Novērtēšana, salīdzināšana, izsvēršana tikai ar nelielām atšķirībām ir tas pats — pēc būtības apvainojums. Dusmas iznicina.

Var izdalīt piecus dusmu pamatveidus atbilstīgi to izvietojumam ķermeni:

□        vēlēšanās but labakam par citiem — padara cilvēku cietsirdīgu, sagrauj saprātu

□  neapmierinātība — sagrauj dzīves jēgu, atņem dzīves garšas izjūtu

□   pārmēra prasīgums — sašķel mērķtiecīgumu

□        piespiedu stāvoklis — atņem brīvību, padara cilvēku par vergu

□  nepiekrišana — bremzē kustību, attīstību.

No visiem stresiem dusmas ir vissarežģītākais un visviltīgākais stress. Primitīva cilvēka ekspansīvās dusmas izraisa vienkāršas un viegli izārstējamas slimības. Jo augstāks cilvēces izglītības līmenis, jo sarežģītākas kļūst slimības. Tās arvien grūtāk noteikt un ārstēt. Fiziskajam ķermenim visnaidīgākā slimība ir ļaundabīgs audzējs, kas rodas no ļaunprātīgām dusmām. Par ļaunprātīgām dusmas top tad, ja cilvēks nesaņem to, pēc kā alkst viņa dvēsele, lai gan uzskata, ka tādas ir viņa tiesības, un cilvēks ieciklējas savās tiesībās. Vērojot citu cilvēku panākumus, viņš jūtas bezpalīdzīgs netaisnajā dzīves cīņā. Vēlme atriebties par pārestību var tikai iemitināties dvēseles klusākajā kaktiņā un darbos tā arī neizpausties, tomēr tā pastāv un iegūst ļaunprātības veidolu.

Runājot par AIDS, jāteic, ka šī slimība raksturīga, pārejot uz daudz augstāku vai garīgāku attīstības līmeni. AIDS — tas ir signāls, kas liecina: lai gan cilvēks ir potenciāli gatavs paaugstināties, jo ir pietiekami cietis, tomēr viņš vēl nespēj atteikties no saskatāmās pasaules labumiem, proti, fiziskās pasaules. AIDS rāda, ka cilvēks un viņa jūtas atrodas nākotnē, bet vēlmes — pagātnē, tikai viņš pats to neapzinās.

Šī slimība rodas, ja dzīvi sadala divās dalās: garīgajā un fiziskajā, un ja starp tām tiek novilkta skaidra līnija, ko pārkāpt aizliegts kā sev, tā arī citiem. Cilvēks, kas ir absolūti pārliecināts par šāda priekšstata pareizumu, ikvienam liedz tiesības sevi apšaubīt, kaut vai paužot dabisku, cilvēcisku neizpratni. AIDS ir pārmērīgas racionalitātes slimība.

Tas, kurš pasauli redz baltā un melnā krāsā, apzināti no sava pasaules redzējuma izdzēš visus pustoņus un nesaprot, ka tādējādi tagadni pārvērš par neesošu. Diafragma jeb krūšu un vēderplēves robeža simbolizē tagadnes konkrēto brīdi. Tās apkārtējie audi simbolizē ilgstošāku tagadni — ikdienišķo tagadni. Kas domās steidz pretī pasakainajai nākotnei, tam turp būs jādodas jau bez ķermeņa, jo šobrīd viņš savu ķermeni nesaprot un nemīl.

Tagadne mums māca sevī mierīgi apvienot pretējo. Kas sava ķermeņa izvirtību attaisno ar fizioloģiskām vajadzībām, tas spēj no nozieguma vietas doties uz svētnīcu un, grēkus nenožēlojis, justies tur kā svētais. Ja cilvēks uzskata, ka viņam ir neapstrīdamas tiesības ieiet pa visām durvīm, garīgās pasaules durvis viņam izrādīsies slēgtas. Fiziskā ķermeņa ciešanu cēloņa apzināšanās atkal atvērs debesu vārtus, lai pa tiem ielaistu nomaldījušos avi.

Un tad cilvēks, kurš vēlas būt labāks par citiem, pabeidz savas šīszemes gaitas reizē ar pārējiem. Piedzimšana un nāve katra cilvēka dvēselei pierāda tās vienlīdzību ar citām tik ilgi, kamēr mēs to sākam saprast. Bet dzīves dienu kvantitāti un kvalitāti nosaka cilvēka patības kvantitāte un kvalitāte.

Visam ir divas puses, kas viena otru līdzsvaro, lai veselums atrastos līdzsvarā. Dzīvē un dzīves spoguļattēlā cilvēkā ir 49% sliktā un 51% labā. Visi mūsu stresi ietilpst šajos 49%, un par tiem es arī runāju. Ja šis procents pieaug, tad veselībai un turpmāk arī dzīvībai draud briesmas. Ikviens cilvēks bez izņēmuma šajā pasaulē piedzimst, lai mācītos, t.i., izlabotu slikto, proti, noturētu šo vienu procentu, kura

nepietiek līdz 50, pēc iespējas tuvāk nullei. Tas nozīmē, ka cilvēks piedzimst tikai sliktā aicināts, kas iepriekšējās dzīvēs palicis kā neizprasts labais.

Cilvēkam vajadzētu būt kā ceļiniekam, kas iet pa dzīvi un kuram dzīve izlīst cauri kā sietam. No 49 % ceļinieks atstāj sieta dibenā tikai viņam nepieciešamo gudrības kripatiņu. Šī drusciņa paaugstina cilvēku vina pašcieņā. Diemžēl bailīgs cilvēks bez šī mazumiņa atstāj sevī daudz dažādus draņķus, un tie tad arī ir slimības. Draņķis ir tas, ko cilvēks uzskata par draņķi. Vienam tas ir viens, citam — cits. Kas, vēlēdamies citiem izpatikt, savu pasauli veido pēc svešiem uzskatiem, atstāj sevī svešus draņķus.

Iebiedētam cilvēkam slikts var būt kā labais, tā sliktais, jo viņš baidās nokļūt gan viena, gan otra ietekmē. Bailīgs cilvēks baidās k|ūt par vergu un tieši tāpēc viņš ir vergs. Visvairāk viņš ir savu stresu vergs. Visu, no kā cilvēks baidās, viņš sev piesaista. Mēs paši sev darām tik daudz slikta kā neviens, bet vainīgos meklējam citos. Bailes bloķē jebkuras enerģijas plūsmu, izraisot atbilstīgas enerģijas pārpilnību dvēselē un ķermenī un pārvēršot uzkrāto enerģiju dusmu enerģijā.

1)       Pārmēra sliktais jeb sliktais, kas pārsniedz 49%, izraisa ķermeņa fiziskās slimības.

2)       Pārmēra labais jeb labais, kas pārsniedz 51%, izraisa dvēseles slimības.

Ilūzijas jeb pārlieku labais izraisa psihiskas novirzes, kas no labā uzkrāšanās pāraug psihes traucējumos un visbeidzot dvēseles slimībās.

Cilvēks savam ķermenim spēj palīdzēt pats, ja vien viņam ir vesels saprāts. Ja saprāta nav, viņš pats sev palīdzēt nespēj. Viņam palīdzēt var vecāki un tuvinieki. Ja viņi neprot vai nevēlas sniegt garīgu palīdzību, nākas palīdzēt dvēseles slimnieka ķermenim, lai cik grūti tas būtu.

Slimo, arī psihiski slimo ārstēšanai būtu jābūt par visdabiskāko slimnieka vecāku rūpju veidu, jo bērns ir savu vecāku summa. Ja ģimenē, t. i., starp vecākiem valda mīlestība, tad ģimene ir līdzsvarota. Un bērns, kas ir ģimenes spogulis, būs līdzsvarots, tātad — vesels^ Līdzsvars ir divu pušu savstarpējās attiecības gan garīgajā, gan fiziskajā līmenī.

Kāds ir bērna tēvs, tāds ir bērna gars, saprāts un skelets. Tāda ir vina materiālā dzīve.

Kāda ir bērna māte, tāda ir bērna dvēsele, jūtas un mīkstie audi. Tāda ir vina dvēseles dzīve.

Visi skeleta trūkumi atspoguļojas mīkstajos audos, un visi mīksto audu trūkumi atspoguļojas skeletā. Kas neprot sevi redzēt, lai palūkojas uz saviem vecākiem un pareizi secina. Šīs patiesības noliegšana sāpīgi atsauksies nākotnē.

Māte nosaka pasauli, tēvs rada pasauli.

Bērns ir puse no katra.

Slims bērns—tā ir abu vecāku karmas parādu izpirkšana.

Ja vecāki pa dzīvi iet saprātīgi un apdomīgi, ne vini paši, ne bērns neatpaliek no laika, un bērnam nerodas fiziskas slimības. Ja vecāki iet saprātīgi un apdomīgi, neapsteidzot laiku, ne viņiem pašiem, ne viņu bērnam nemēdz būt dvēseles slimību. Saprātīgums un apdomība — tā ir līdzsvarotība, izpratne un mīlestība.

Bērns ir savu vecāku summa. Kā zināms, summa ir daudzums, kas no saskaitāmajiem noteikti atšķiras kvalitātē. Tāpēc vecāki apmierināti rod bērnā sevi, kad bērns ir vesels un labā nozīmē neordinārs. Bet, ja ar bērnu kaut kas nav kārtībā, nobijušies vecāki var kļūt pilnīgi akli. Bailes izrādīties vainīgam var pilnībā iznīcināt vēlēšanos palīdzēt. Personiskā labklājība ir svarīgāka tiem, kas sevi dēvē par labdariem. īstā bēdā palīgā nāk slikti ļaudis.

Neatkarīgi no apstākļiem jnemēdz būt vainas, ir tikai kļūdas. Un kļūdas var izlabot. Kļūda nav grēks, kļūda ir neprasme. Un tieši tāpēc mēs ierodamies pasaulē, lai mācītos, un vienalga, vai tie ir vecāki vai bērni.

Vienīgais grēks pasaulē ir nepiedošana. Un šo grēku ļaudis pieļauj ļoti bieži, nesaprotot, ka no sevis neko nenoslēpsi. Grēks ir, ja labo aizmirst, bet sliktais paliek prātā. Atmiņā paliek tas sliktais, kurā cilvēks neatzīst savas kļūdas un tāpēc „pieraksta“ tās citam.

Nav jēgas vainot savus vecākus — jūs pats viņus izvēlējāties pēc savas brīvās gribas, kad nolēmāt atkal piedzimt. Jūs jutāt nepieciešamību šajā dzīvē izlabot to slikto, ko viņi varēja jums sniegt. Jūs ieradāties viņus mīlēt bez ierunām, tādus, kādi viņi ir. Ja esat to aizmirsis, pacentieties atcerēties un izlabojiet savas kļūdas.

Neatkarīgi no vecākiem bērniem pašiem jārada līdzsvars savā dvēseles dzīvē. Labi, ja vecāki izprot savu nozīmi bērna veidošanā un palīdz viņiem tādējādi, ka pārmaina savu iekšējo pasauli. Bet, ja vecāku garīgais aklums to nepieļauj, bērns ir izvēlējies daudz grūtāku dzīves mācību stundu un tā jāapgūst viņam vienam pašam.

Nevienam nekam nav jādara labu, ja otrs to negrib, tomēr tajā pašā laikā jebkurš jūt nepieciešamību darīt labu. Cilvēkam jādara otram labu jeb jādod, lai pats būtu cilvēks. Bet kas jādod? Un kas ir visvērtīgākais?

Dodot lietu, mēs sniedzam nieku.

Dodot mīlestību, dodam ļoti daudz.

Dāvājot piedošanu, dodam visvērtīgāko.

Katram, kas piedod, dzīvē noteikti pienāk tāds brīdis, kad viņš jūt, ka grib lūgt piedošanu savai pagātnei, ka to atstājis bez mīlestības svētības. Kad atbrīvojas pagātne, tajā

pašā brīdī nākotni piepilda atbrīvotas, neaizšķērsotas mīlestības plūsma, kas padara cilvēku laimīgu. Piedot — tas nozīmē atdot divkārt, apzināti un ar cienu. Lūgt piedošanu nozīmē noteiktu slikto pārmainīt pret labo, apzināti un ar cieņu. Augstsirdīgi piedodot, var nemanāmi saliekt nūju. No visas sirds lūdzot piedošanu, tā nemēdz būt.

Labi, ja cilvēks prot piedot un lūgt piedošanu citam cilvēkam. Vēl labāk, ja viņš ar cieņu piedod un lūdz piedošanu dzīvniekam. Bet vislabāk, ja cilvēks iemācās piedot un lūgt piedošanu neredzamajiem enerģētiskajiem veidojumiem jeb stresiem. Tad cilvēks atbrīvojas no negativitātes piesaistes spēka un iemanto laimi.

Pastāv tikai viens vienīgs Dievs, tas ir — Mīlestība.

Tas gaida, līdz cilvēks atbrīvosies no baiļu gūsta, lai sāktu viņu mīlēt.

Cilvēks ir ceļinieks, kas iet pa sava likteņa ceļu. Viss, ko viņš savā ceļā sastop, tam nepieciešams tāds, kāds tas ir. Cilvēkam vienīgi jāmaina sava attieksme un jāsāk apzināties dzīves pretpolus. To sākt apzināties spēj vienīgi tas, kurš atbrīvojies no savām bailēm.

Uz jautājumu, vai iet savu ccļu, mēs jau esam atbildējuši, ierodoties šajā pasaulē. Tagad katram jāatbild uz jautājumu, kā iet. Iet ar stresu nastu vai bez tās?

Kaut gan stresi pieaug, cilvēku vidējais mūža ilgums palielinās, un tas ir saistīts ar lielām ciešanām un mokošu aiziešanu no dzīves. Tas nozīmē, ka laužu dvēselēm nepieciešamas arvien dziļākas brieduma zināšanas, kas iemantojamas vienīgi vecumā. Šī nepieciešamība ļāvusi atklāt daudz fiziskās dzīves paildzināšanas iespēju un paņēmienu. Acīmredzot tiks atklātas ari garīgās iespējas.

PAMANĪT UN MOSTIES

Cilvēka dzīve ir redzamā haosa sakārtošana. Katrs to dara tā, kā prot, grib un var. Cilvēka un cilvēces attīstība notiek pa sinusoīdu. Jo saprātīgāka cilvēka doma, jo mazāka amplitūda, ar kādu viņš virzās pa šo sinusoīdu no galējības galējībā, un jo mazāk sev sagādā sāpes.

Mūsu virzību vada gars, tas ir, ideja, tas ir, mērķis. Kārtojot materiālo dzīvi, esam apguvuši, ka mērķa sasniegšanai nepieciešams pārdomāts plāns, lai laba ideja varētu īstenoties. Pretī sīkam, ikdienišķam plānam ved īss cclš jeb viegla realizācija. Pretī liela, nākotnei nozīmīga mērķa sasniegšanai ved garš ceļš jeb grūta realizācija.

Mums zināms arī tas, ka lielais sākas ar mazo. Kas kopš bērnības iemācās paša rokām radīt kādu ikdienas sīkumu, pieaudzis spēj īstenot lielus mērķus. Atbrīvojiet savu neprasmi apjēgt, kas ir liels un kas — mazs, kā ari neprasmi apjēgt, kas pēc kārtas ir galvenais un kas — mazsvarīgais. Citādi šie stresi var kļūt par klupšanas akmeni jūsu ceļā.

Mazums sākas no nulles. Lielais ir nosacīts, jo tam nav gala.

Katra bērna fiziskā dzīve sākas no nulles. Mācību stundas, kas cita pēc citas tiek pasniegtas pieaugošā grūtības pakāpē, aizved viņu tālu un augstu. Bet, ja pieaugošās sarežģītības ķēdē kāds posms trūkst, jo viņa vecāki vai viņš pats nospriedis, ka no ceļā satiktā kaut kas nebūs nepieciešams, tad katru reizi, kad, dzīves laikā virzoties pa sinusoīdu, viņš nokļūs analogā situācijā, kājas iestigs ceļā. Ar katru reizi arvien dziļāk un dziļāk līdz brīdim, kad gramba būs pilna.

Ja jūs secinājāt, ka bērna dzīves sākums ir nenozīmīgs, tad šobrīd kļūdījāties. Šim sīkumam ir arī otra — ļoti būtiska puse, kura liecina, ka bērna ieņemšanas bridim ir dzīves pamatlicēja nozīme. Pārmainīt dzīves sākotnējās enerģijas daudzumu iespējams, tikai vecākiem piedodot vinu kļūdas, ja ir vēlēšanās šīs kļūdas saprast. Ja vēlēšanās nav, dzīve turpināsies, pakļaujoties tikai liktenim.

Katrā mirkli ir kaut kas liels un kaut kas mazs. Cilvēks, kas nejūt bailes, to saprot, bailīgs cilvēks — neaptver.

Iztēlojieties, ka stāvat uz ceļa, kas piepeši zem kājām pazūd. Ja šis ceļš ir kā ledus kārtiņa, kas klāj dubļu peļķi, tā nav liela bēda. Tiesa, radās piepešs izbīlis, bet, tā kā nosmērējāt vienīgi kājas, varējāt doties tālāk. Sabijāties vienu reizi, sabijāties otru, bet trešajā izbīļa vairs nebūs. Tāpat kā skolēns jūs praktiskajā pieredzē apguvāt to, ka no dubļu peļķes nav jābīstas. Mainījās vienīgi attieksme pret peļķiTāda ir saskatāmā līmeņa gudrība. Bet šim gadījumam ir arī cita puse. Ja jūs jau pirmajā reizē būtu sapratis, kāpēc nosmērējāties ar dubļiem, tie nākamreiz jums vairs nepieliptu. Pirms pelkē iekāpāt fiziski, jūs dusmojāties uz cilvēku dvēseļu netīrību vai nodevību, un netīrā peļķe uz to vērsa jūsu uzmanību. Bet jūs to nepamanījāt. Tagad jums nāksies ciest, līdz to sapratīsiet. Nodevība taču raksturīga visiem. Arī jums.

Ļaudis nemitīgi steidzas, un steiga arvien pieaug, tāpēc runas par šādiem sīkumiem šķiet matu skaldīšana, tas ir, pārspīlējums. Šādi cilvēks stieg arvien dziļāk — līdz ceļgaliem, līdz gurniem, līdz jostas vietai, un no muklāja viņš ķepurojas ārā šķendēdamies un apvainodamies. Un tikai iestidzis tik dziļi, ka, pat pārmēru piepūloties, vairs neizdodas izlīst ārā, viņš beidzot nopietni aizdomājas, sev vaicādams: „Kāpēc es nemitīgi nokļūstu šādās situācijās?“ Vai arī jums nākas lauzīt galvu, kāpēc tamlīdzīgas situācijas piemeklē jūsu bērnu.

Sīkumi paliek nepamanīti steigas dēļ, tātad — aiz bailēm. Nopietni par dzīvi sāk domāt tas, kurš iestidzis problēmu dūksnājā un vēlas no tā tikt ārā saviem spēkiem, jo saprot, ka citi viņam palīdzēt nespēj.

Tie nedaudzie, kam piepeši zem kājām izzuda pamats un dumbrājs sakļāvās virs galvas, bet pēc tam brīnumainā kārtā viņus iznesa virspusē, sāk ticēt neredzamajam, jo uz nāves sliekšņa viņi ieraudzīja nesaskatāmo. Cilvēks, kas redzējis patiesību, gribēs to redzēt un tai ticēt arvien vairāk un vairāk.

Ļaužu vairākums nepamana, kā viņos rodas stresi.

Viņi neatzīst savas bailes, vainas izjūtu un dusmas, jo nav ievērojuši ne kā tās radušās, ne kā kļuvušas par izjūtām. Kas neseko līdzi savām izjūtām un domām, tas vienā brīdī atrodas gluži vai giljotīnas priekšā, jūtot, ka viņu netaisni soda.

Ar dažiem cilvēkiem apspriežot ikdienišķas problēmas, redzams, kā viņi sapiktojas, runādami par jautājumiem, kam ar viņiem nav nekādu saistību. Un vajag vienīgi starp citu ieteikties, ka nav taču nekādas jēgas velti dusmoties, kā cilvēks tūlīt pacel balsi, apgalvodams, ka nepavisam nav dusmīgs. Tad sarunu biedrs parasti cenšas valodas pārtraukt, lai izvairītos no nepatikšanām. Tā ne viens, ne otrs nepamanīja, kā šī sīkuma dēl abos pieauga dusmas.

Arī tagad, lasot šo rindkopu, jūs varat teikt: „Pavisam normāla pieklājīgu un delikātu cilvēku saruna. Kāpēc visur būtu jāmeklē sliktais?“

Bet, ja iedziļināmies jautājuma būtībā, kļūst skaidrs, ka sarunu biedrs, vēlēdamies izvairīties no strīda, nepateica, lūk, ko: „Bet tu taču esi sakaitināts. Piepacelts tonis, nepieļaujot iebildumus, liecina par dusmām.“Tieši tāpat arī otrs sarunu biedrs savā aizkaitinātībā nepamanīja dusmas. Jo, tā kā strīda nebija, nav ko atcerēties, un abi trupina dzīvot, it kā nekas nebūtu bijis. Salīdzinot ar iznīcinošu ļaunumu, šādas sīkas nepatikšanas ir tikai piliens jūrā, ko pašu par jūru nu nekādi nenosauksi. Bet to, kā šādas lāses sakrājas vairāk nekā jūrā var ietilpt, mēs nepamanām.

Taču, ja cilvēks kļūst par burta kalpu un otram sāk pierādīt, ka viņš tomēr ir sadusmojies, sākas pamatīgs un nesamierināms strīds. Aizvainojošās nesapratnes fināls paliktu prātā abiem. Pirmais necieš melus, jo no tiem baidās un visniecīgākajā noliegumā saskata nevis bailes, bet tīšus melus. Otrs nevēlas atzīt savas kļūdas, bīdamies izrādīties slikts, bailīgs, netaisnīgs. Abi nesaskata vienu — kāds pirmais ir ārēji, tāds otrais — iekšēji.

Man par šādu burta kalpu jābūt katru dienu, turklāt tā, lai nenodarītu sāpes ne sev, ne citiem. Ar neizprotošu cilvēku man tas neizdotos. Sevišķi grūti ir runāt par tuva un dārga cilvēka slimības cēloņiem. Ne reizi vien esmu atteikusies, sacīdama, ka nevajag traucēt mirušā dvēseli. No otras puses, tas jāzina, lai pats neaizietu bojā no tādas pašas slimības.

Piemēram, loti lēnprātīgs, pašaizliedzīgs cilvēks saslimis ar vēzi vai miris. Kāpēc tā, ja reiz viņš bijis labestības iemiesojums? Paši to nepamanīdami, cilvēki jauc lēnīgumu ar bezpalīdzību, miermīlību ar samierināšanos, gatavību pazemoties ar padevību, prieku ar skumjām, cieņu ar mīlestību, labdarību ar svētīgu rīcību.

Vēlme nodzīvot mūžu nepamanītam, citus netraucējot, rada to, no kā šīs pieticīgais cilvēks baidījies: smagā slimība tuviniekiem liek viņu īpaši pamanīt. Dvēselē katrs grib dzīvot kā normāls cilvēks, proti, būt ar mēru pamanāms, bet to neuzdrošinās. Jāiemācās uzdrošināties.

Avīzē tika publicēts raksts „Iesnas rodas no aizvainojuma“, un izraisīja naidīgus uzbrukumus, it kā šī teorija cilvēkam kaitētu. Kāds kareivīgi noskaņots lasītājs prasīja: „Vai tagad man domāt sliktu par savu senu pazinu, ja viņš uz ielas nāk man pretī un slauka iesnaino degunu?“

Tā vien gribas atjautāt, vai tiešām viņš savā naivumā nav pamanījis, ka visi cilvēki laiku pa laikam apvainojas, jo kā nekā mēs visi esam cilvēki. Raksts viņu nokaitināja, jo viņa vājā vieta ir aizvainojumi. Bet patiesībā viņš domāja: ko par mani runās cilvēki, ja uz ielas pamanīs, ka man ir iesnas. Jo iesnas, vilks tās rāvis, ir loti grūti noslēpt. Pile deguna galā — piloša augstprātība, augstprātīgi asarains aizvainojums — tas ir nodevējs, kas ierodas visnepiemērotākajā brīdī, apkaunojot tā īpašnieku. Šis dusmīgais cilvēks iedomājās, ka viņu mērīs ar to pašu mēru, ko viņš izmanto citiem. Starp citu, amerikāņu ārsti jau pēta saistību starp aizvainojumiem un vēža rašanos. Bet mūs šeit, Igaunijā, kaitina runas, ka iesnas ir saistītas ar aizvainojumu. Ja kāds amerikānis paziņo, ka igauņi ir sīkumaini, mēs pamatīgi apvainojamies un tiekam pie iesnām. Turklāt iesnu cēloni ietiepīgi turpinām noliegt. Gribam pierādīt, ka esam labāki par citiem. Bet šīs vēlmes dēļ iesnas arī rodas!

Cilvēkam ir tipiska vēlēšanās uzturēt labas attiecības ar visiem, lai nerastos atšķirīgi viedokli un strīdi. Pamatojums skan pārliecinoši: kāpēc noteikti jābūt par vai pret kādu? Es atturēšos, un tad pret mani neko neiebildīs.

Ko nozīmē „atturēšos“?

Tās ir bailes nostāties kāda pusē, lai neiedzīvotos ienaidniekā. Un tās ir arī bailes, ka pretējā puse mani vairs nemīlēs. Tā kā parasti nav pieņemts tik pamatīgi iedziļināties šādos jautājumos un kur nu vēl tos saistīt ar mīlestību, šādas bailes it kā nepastāv. Drosmīgs cilvēks nav to vidū, kas atturas, — viņam vienmēr ir savs viedoklis. Drosmīgais saka: „Tu rīkojies slikti.“ Viņš nošķir personību un tās kļūdaino rīcību, jo zina, kādā veidā cilvēks mācās. Toties bailīgs cilvēks saka vai domā: „Tu esi slikts.“ Viņš neuzdrošinās atzīt savas kļūdas un tāpēc neprot šķirt cilvēku no rīcības, jo neredz notikušā otru pusi. It īpaši viņš nepamana mazu stresu rašanos, jo emocijas neuztver kā stresus, un nezina, ka tie uzkrājas.

Kādā veidā var pamanīt savas kļūdas, kamēr nav par vēlu? Kā notvert domas, kas ieskrien galvā vismaz sešpadsmit reižu minūtē? Iespēju ir tikpat, cik pasaulē cilvēku.

Iesaku sākt ar minimālo programmu: dienas ritumā pamaniet sevī vienu negatīvu domu un pasekojiet, kā tā ietekmē šo dienu. Ja jūs iemācīsieties palūkoties uz sevi no malas, tāpat kā uz jums skatās svešinieki, tad arī sapratīsiet, kā šī doma ietekmē visu dienu. Kad to apgūsiet, atradīsiet vienu domu stundā un to atbrīvosiet. Tā mācās sekot savām domām, vārdiem un darbiem.

Piemēram, no rīta es, piecēlusies no gultas un sveikusi jauno dienu, koncentrēju domas uz šīs dienas enerģiju. Es zinu, ka ikkatru dienu mums tiek dota cita enerģija kā visiem nepieciešama mācību stunda. Saistībā ar šo enerģiju pastiprinās mana šīsdienas enerģija, lai es apgūtu šo mācību stundu. Un es to daru ar prieku, jo tas atvieglina manu darbu ar pacientiem. Kā?

Kā piemēru minēšu dažas dienas un to iedarbību uz slimniekiem.

1)       Augstsirdīgas ziedošanās diena. Šajā dienā trīs no maniem pacientiem atteicās no sava vizītes laika par labu tiem, kam, viņuprāt, palīdzība bija vairāk vajadzīga. Patiesībā tā nebija. Es zināju, ka ārpusrindas klienti aizmirsīs pierakstīt savus labdarus citā pieņemšanas laikā. Tā arī notika. Nelaimīgi un sarūgtināti labdari man paši piezvanīja pēc dažām dienām.

Šajā dienā šie cilvēki nopūzdamies atkārtoja skumjo patiesību, ka, jo vairāk dari cilvēkiem labu, jo vairāk tev atmaksā ar ļaunu, tāpēc ka viņi nesaprata vienu: šo labo darbu viņi veica, lai izkalpotos mīlestību un cieņu.

2)     Diena, kurā ļaudis gaužas par ļaunumu. Visi bez izņēmuma žēlojās, ka viņiem ir slikti tāpēc, ka pasaulē ir tik daudz ļaunuma. Kāpēc nekas netiek darīts lietas labā? Jo senos laikos cilvēkus pārmācīja ka vai nu! Zaglis šķīrās no rokas, bet slepkava — no galvas.

Tajā dienā daudzi no tiem, kas sadusmoti domāja par ļaunumu, cieta no ļaundariem, lai gan diena viņus brīdināja un deva iespēju pasargāties.

3)     Diena, kurā vicina dūres. Divi ieradās pierakstīties uz pieņemšanu, un abiem mani noteikumi izrādījās nepieņemami. Viņi aizgāja, sarūgtināti žestikulēdami. Trešā — gandrīz pilnīgi kurla 75 gadus veca sieviete, kurai dzirde sāka pasliktināties no 20 gadu vecuma, ietiepīgi gaidīja rindā, nevaicādama, vai viņas vēlēšanās sakrīt ar maniem plāniem. Pēc tam, kad divas stundas es uz papīra biju rakstījusi viņai nepieciešamos norādījumus, bet dzirde tā arī neuzlabojās, viņas znots piedraudēja nosvilināt manu pieņemamo telpu.

Šajā dienā sastrīdēties pamanījās pat sirdsdraugi.

4)     Nesavaldīgas ietiepības diena. Šajā dienā visu apmeklētāju pirmā reakcija bija vārds „nē“. Dienas otrajā pusē es visas sarunas ar pacientiem sāku tā: šodien ir nepakļaušanās diena, tāpēc pirmām kārtām atbrīvosim nepakļāvību, citādi man nav jēgas jums ko uztiept. Es uzsvēru vārdu „atbrīvosim“ (nevis „atbrīvojiet“) un katru reizi kopā ar slimniekiem arvien pamatīgāk atbrīvoju arī savu nepakļāvību. Pati pret vakaru jutos visnotaļ labi. Pat nemanīju nogurumu.

Šajā dienā daudziem partneru vienaldzības dēļ izjuka ļoti labi plāni, un, kas īpaši svarīgi, attiecībās ar partneri radās neuzticība.

5)     Kavēšanās un steigas diena. Puse pacientu ieradās ar nokavēšanos, otra puse trinās uz krēsliem, kaut ko kavēdami. Ja es savus vārdus neierakstītu lentē, no šim vizītēm nebūtu nekādas jēgas. Šajā dienā visiem cilvēkiem bija tik blīvs darīšanu grafiks, ka 30 sekunžu zaudējums tika uztverts kā katastrofa. Bet tā sasprindzināta diena noveda tieši pie katastrofas.

Šajā dienā atgadījās daudz avāriju un tika gūtas traumas.

6)     Muļķīgas pārgudrības diena. Cilvēki centās attaisnot un pamatot savu rīcību, bet to darīja neloģiski un kaprīzi, uzstādami savu patiesību. Vai tad man nav taisnība? Kāpēc man pirmajam jāpiekāpjas? Bet ja nu man tas nav vajadzīgs? Un ja nu es tieši gribu būt slims? Lai ko tādam gudrītim teiktu, šajā dienā viņš tik un tā neko neuztvers. Šī diena viņiem gāja zudumā, un pret vakaru viņu nervi bija uzvilkti līdz pēdējam.

Šajā dienā daudzi dusmojās uz dažādiem demagogiem un filosofēšanu.

7)     Diena, kurā baidās izrādīties nevajadzīgs. Visi pacienti bez izņēmuma uz citu fona jutās sīki, dumji, neglīti, neveikli, aizskarti utt. un mēģināja darīt visu, lai viņus iemīlētu, ar savu uzcītību citiem krizdami uz nerviem. Tiem apnika nemitīgi pierādīt savu mīlestību, un tas pielēja eļļu greizsirdības ugunij.

Tās bija sievietes, kas bija precējušās ar ievērojamiem vīriem, un vīri, kam bija augsta amata sievas. Kāds jauns vīrietis, kas bija zaudējis dzīves izjūtu, blakus savai mātei jutās kā galīga niecība un domāja par pašnāvību. Aiz bailēm visi šie cilvēki vispār neprata

stāvēt uz savām kājām un būt paši. Tie bija sevi paverdzinājuši vergi, kuri katrs pa savam vēlējās iznīcināt verdzību. Dzīve viņiem bija kļuvusi par traģēdiju, bet viņu dzīvesbiedriem bezpalīdzībā nolaidās rokas: nepieciešamība nemitīgi pārliecināt un pierādīt savu mīlestību nogurdina un notrulina.

Tā bija diena, kurā nācās nogurdinoši bēgt no neapmierinātības.

8)       Bezjēdzīgo rūpju diena. Par laimi, tā bija mana brīvdiena. Es tā arī netiktu galā ar saviem darbiem, ja nebūtu saukusi pie kārtības visus labos ļautiņus, kuri ar mani gribēja parunāt „tikai pāris minūtītes, ne vairāk“ par svarīgiem jautājumiem, nesaprotot, ka tad man vajadzētu pamest savus nozīmīgos darbus. Rīts sākās ar telefona zvaniem un vaicājumiem, it kā aiz pieklājības interesējoties par manu viedokli, ķeroties pie grandioziem plāniem, turklāt vairākumam ieceru nebija nekādu tiešu vai netiešu saistību ar mani. Vēlme darboties, bet neprasme jelko pasākt, lika šiem cilvēkiem meklēt autoritāti, kas visu nokārtotu.

Pirms (tuvāk pusdienas laikam) es atslēdzu telefonu, daudziem teicu: „Sakāmvārds māca: vispirms padomā un tikai tad runā. Tas ir, vispirms padomā un tikai tad jautā. Ja domāt neproti, apsēdies un atbrīvo savas bailes, ka mani nemīlēs, ja es tagad neizdarīšu ko lielu un gudru; kad jutīsies pieņēmies prātā, ķeries pie darba, fa saprātīgas domas galvā nenāk, šodien labāk neko nesākt — tātad šī nav darbu sākšanas diena. Vai gan cits cilvēks divos vārdos var ieteikt, kas tagad jādara? Tavas vēlmes taču nepakļaujas svešai loģikai. Tavi mērķi ir sveši citiem, un, kas pats galvenais, savas slēptākās domas tu neuztici, tad kā lai tev dod jēdzīgu padomu?

ŠI diena darba vietu vadītājiem izraisīja palēninātas iedarbības bumbas izjūtu, un ne viena vien šāda bumba arī uzsprāga, jo šī diena saskaldīja tos, kas neprata par sevi pastāvēt droši un izlēmīgi. Tā bija traka pārmērīga prasīguma diena.

Tie bija negatīvās enerģijas piemēri. Bet negativitātei ir arī otra puse. Kas nebaidas no augstsirdīgas ziedošanās trūkuma, no gaušanās par ļaunumu, dūru vicināšanas, nesavaldīgas ietiepības, kavēšanās un steigas, muļķīgas pārgudrības, izrādīšanās nevajadzīgam un bezjēdzīgām rūpēm, — tiem neradās atbilstīgas dusmas un tiem šīs dienas bija labvēlīgas.

Interesanta izrādījās garīgās atbrīvošanās jeb VII čakras atvēršanās diena. Šajā dienā katram cilvēkam VII čakra atvērās atbilstīgi nepieciešamībai. Ko nozīmē „atbilstīgi nepieciešamībai“? Vienkārši: jo vairāk cilvēks nododas sava domāšanas veida pilnīgošanai un, pateicoties tam, labāk redz pasauli, jo vairāk noslēpumu viņam paveras. Ja cilvēks, kas neko nezina un zināt negrib, ierauga kaut ko neparastu, viņš no bailēm var pat prātā sajukt.

Tā bija galējību diena. Puse cilvēku apgalvoja, ka jūtas lieliski. Tiesa, ķermenī parādījās savādas sajūtas — viens otrs juta drebuļus, bet ap sirdi bija viegli. Es pievērsu uzmanību vārdiem, ar kādiem viņi raksturoja savas sajūtas, jo runāja viņi pareizi, tikai nesaprata šo vārdu jēgu. Viņu sejas staroja priekā par sevi. Tie bija pozitīvas domāšanas ievirzes ļaudis, kas tic nākotnei un pirmām kārtām redz labo. Enerģija orientācijai uz nākotni jeb paaugstināšanās enerģija sniedz un sniedza šajā dienā viņiem vēl augstāku lidojumu.

Šajā dienā savu patieso būtību labāk nekā parasti varēja apjēgt naivi un emocionāli pozitīvisti. Viņu pārmēru emocionalitāte un bērnišķīgums droši vien kļuva par nāvējoši nopietno reālistu kritisko komentāru mērķi.

Otra laužu dalu uzvedās kā šurpu turpu skrejoša vista bez galvas. Tie bija negatīvas ievirzes ļaudis. Tādi it visā pirmām kārtām redz slikto un sāk ar to cīņu. Bet šajā dienā viņi necīnījās, toties nodevās sevis meklējumiem, jo sevi nepazina. Tikai kad pateicu: „Jums taču nav slikti,“ — viņi nomierinājās. Bez priekšā teikšanas viņi nebūtu sapratuši, ka viņos pieaugusi ticība sev un tāpēc viņi par nieka milimetru pavirzījušies uz priekšu pa savu augšupejošo attīstības ceļu. Pat tiem, kas nekam netic, palielinājās mērena ticība sev, bet tas ir viens no mērķiem, kas pats par sevi ir svarīgs.

Šīs labās dienas gadās arvien biežāk. Mūsu virzība pretī garīgumam gūst atbalstu; 51% cilvēces tiecas šajā virzienā, 49% metas otrā galējībā — ciešanās, jo tā viņi mācās. Šajās dienās psihologiem un psihiatriem ir daudz darba, jo iebiedētajai cilvēcei nepieciešama palīdzība.

Ja katru sava mūža dienu es neuzskatītu par svarīgu un nepateiktos debesīm, ka tā man dāvāta, tad es necenstos jau iepriekš to padarīt labāku. Diena mani nogurdinātu, un mans aizkaitinātais balss tonis atbaidītu slimniekus, jo arī es neesmu neizmērojami sīksta. Cieņa pret sevi man ļauj arvien vairāk un vairāk cienīt pacientus un tieši pateikt: „Mīļo cilvēk, atvainojiet, jūs pārāk maz esat nodarbojies ar sevi, lai tiktu pie tā, ko gribat. Paša dēl jums vajadzētu ikdienā mazāk veikt fizisku darbu. Bezjēdzīga skraidelēšana jūs nepadarīs laimīgu, bet saprātīga fiziska stāvēšana uz vietas — gan. “

Kā vēl var pamanīt savas kļūdas? Labi, ja varat sevi pavērot video. Ir dažnedažādi pasākumi, ko iemūžina kino vai videofilmā. Rodiet iespēju šo lenti noskatīties vienatnē, tad arī iemācīsieties palūkoties uz sevi svešinieka acīm un ieraudzīt sevī līdz šim nepamanītas iezīmes. Padomājiet, kas un kāpēc jums sevī nepatika? To visu taču var pārmainīt.

Padomājiet, kāpēc jūs uzvedāties tieši tā un kādu jūs gribētu sevi redzēt. Acīmredzot jūs sapratāt, ka pirmām kārtām es runāju par iekšējām pārmaiņām.

Ir vēl viena iespēja — uz papīra izklāstīt visu, kas jums ir uz sirds. Uzrakstiet kādam vēstuli. Izmetiet uz papīra visu, kas dvēselē sakrājies! Bet vēstuli nekur nesūtiet. Pāris dienu paturiet mājās un tad pārlasiet. Pēc nedēļas to izdariet vēlreiz. Salīdziniet emocijas, kuru varā jūs vēstuli lasījāt toreiz un tagad; seciniet! Visticamāk jūs jutīsiet, ka vēstulē ir vienas vienīgas emocijas, kas atbrīvojušās, par tām uzrakstot. Nosūtīt šādu vēstuli būtu acīmredzama muļķība. Labuma vietā no tās rastos jaušami sliktais. Sadedziniet vēstuli, un daļēji atbrīvotie stresi atbrīvosies pilnīgi. Domās nododiet savas problēmas Dieva rokās un ticiet — Viņš palīdzēs, ja jūs šo palīdzību pieņemsiet.

Ja jūs man vaicāsiet: „Bet ko lai daru, ja dienu just neprotu?“ — es atbildēšu: „Vienīgā iespēja — to iemācīties.“ Vai arī lasīt horoskopus un pareizi secināt, nevis tiem nodoties līdz apdullumam. Ja horoskops izraisa bailes, atbrīvojiet tās, un tādējādi jūs savu dienu padarīsiet sev labvēlīgu. Bet, tā kā horoskopā nav rakstīts viss, kas jums nepieciešams, es iesaku katram izzināt sevi un kļūt par horoskopa izstrādātāju pašam sev.

Ir vēl viena lieliska iespēja — sākt pamanīt dzīvo dabu. Piemēram, jebkura sīka vabolīte var modināt domas, kuru vidū pamanām, piemēram, agresivitāti vai maigumu pret šo kukainīti. Bērnišķā interesē vērojot šo radību, mēs varam sev atklāt savu būtību tās labajā un sliktajā. Bet tā priekšnoteikums — nedrāzties pa galvu pa kaklu pāri visam un visiem, nenovērtējot tos, kas ir mazāki par mums, un nepārvērtējot tos, kas ir lielāki par mums.

Kas sāk pamanīt, tas atmostas.

DZĪVE VISAM IR SAVA VIETA

Grāmata, kuru jūs turat rokās, turpina iepriekšējo darbu tematu par cilvēcisko dvēseli un tās peripetijām. Kas pirmās grāmatas lasīdams jutis, ka tajās runāts par vinu un priekš vina, pie tā šis vēstījums ir aizgājis, un viņš spēs to efektīvi likt lietā savā labā. Vēl sīkāks dvēseles vijumu skaidrojums palīdzēs jums saprast un ārstēt sarežģītākas slimības.

Es sapņoju, ka cilvēki reiz iemācīsies brīdināt savas slimības, profilaktiski atbrīvojot stresus.

Lai kā mēs sevi uzskatītu par atšķirīgiem no citiem, tomēr vieni un tie paši stresi izraisa vienas un tās pašas slimības, un vienalga, vai tas ir bagātnieks vai ubags, gudrais vai muļķis, skaistulis vai kroplis, slavenība vai nevienam nezināmais, vīrietis vai sieviete. Kādā mērā cilvēks pratis tikt skaidrībā ar sevi, tā ari viņš, būdams vesels, varēs turpināt savu dzīves ceļu.

Dvēseles dzīves sakārtošana, apzinoties savas domu pasaules kļūdas un labojot aplamās domas, salīdzināma ar mājas celšanu. Vispirms ieliek pamatus. Jo tie stabilāki, jo mazāk māja sēžas un jo mazākas plaisas, kas pēc tam jāaiztaisa. Pamati ir līdzīgi vecākiem, kas ieņem bērnu. Citu pēc cita ceļ stāvus, līdz pienāk laiks uzlikt jumtu. Jumts ir gluži kā cilvēka dzīves nemainīgie principi, kura drošajā aizsegā māja jeb dzīve pastāv ilgu laiku. Pamati var būt stabili, taču, ja tek jumts, māja iet postā.

Ārējā un iekšējā apdare — šķietami nieki, taču tie atņem jo vairāk laika, jo vairāk cenšamies to padarīt pilnīgu. Ar katru reizi darbi prasa arvien šaurāku profilu un nekad nebeidzas. Jo ātrāku roku celta māja, jo ātrāk tai būs nepieciešams kapitālais remonts.

Mēs ar jums ceļam /nājas trešo stāvu, kuras pamati ir materiālisms, bet jumts — garīgums. Viens bez otra nemēdz būt. Kāda māja, tāds arī tās cēlājs, un otrādi — kāds cēlājs, tāda māja. Katrs cilvēks celtniecību virza atbilstīgi ievirzei un pārliecībai.

Kas taisa māju steigā, kā pagadās, vai arī uztic celtniecību citiem, tas sev par lielu sarūgtinājumu drīz vien ieraudzīs pārvadzes, ko vajag izlabot, citādi māja sabruks. Kas ir slinks un cer, ka māja taps pati no sevis, tam tā sāks brukt, pirms būs gatava.

Kas mīl darbu un prot izmantot laiku, tam māja aug gluži nemanot, un saviem cēlājiem tā kalpo par uzticamu, sirdij mīlu pavardu, neredzami nododot sadzīves gudrību caur ikdienas rūpēm. Mājoklis, kas radīts mīlestībā, mīl savu iemītnieku. Šādi nodzīvotā mūžā visam atrodas savs laiks un vieta.

Cilvēka pirmā un patiesā dzīves vieta ir viņa ķermenis, ko paši esam radījuši atbilstīgi iepriekšējās dzīvēs uzkrātajai sadzīves gudrībai un ko varam izmantot tagadējā dzīvē, ņemot vērā savas vajadzības un priekšstatus. Izdarīt to var dažādi, atbilstīgi domāšanas veidam.

1)       Kas grib sākt ar kapitālo remontu, tas, protams, iztērēs loti daudz laika, naudas un spēka, bet, tā kā to neveic bieži, galu galā efekts būs ilgstošs un noturīgs. Kapitālo remontu sāk ar mantu saiņošanu un pārnešanu no vienas vietas uz otru, tas ir, izlabojot sīkumus un pakāpeniski pārejot uz fundamentālām pārmaiņām, lai pēc tam atkal noliktu vietā mēbeles un nieciņus. Un tā jau ir jauna situācija, jauns, augstāks līmenis. Tā bez zaudējumiem no vecā rodas jaunais.

Tas notiek gluži kā pilnīga domu pasaules pārmainīšana, nodrošinot ilgstošu un noturīgu rezultātu. Bet šādu darbu uzskata par grutu un pie ta ķeras tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Tāpat kā pie domāšanas ievirzes pārmainām.

2)       Tam, kurš savu māju grib izveidot noturīgu un veselīgu tikai ar kosmētisko remontu, drīz vien sāks tecēt jumts, un viņš ņemsies meklēt vainīgos ārpusē. Nākamreiz, remontējot tādā pašā vīzē, atkārtosies tā pati bēda, un ar katru reizi kļūs arvien sliktāk, jo mitruma radītā sēnīte sabojās ne tikai apmetumu, bet arī mājas korpusu.

Tas ir līdzīgi darbam pie savas domāšanas pozitīvām pārmaiņām, kad cilvēks tām nododas līdz brīdim, kamēr slimība pāriet, bet pēc tam atkal ķeras pie svarīgākām lietām, kuras šī kaite pārtraukusi. Tad bēda atnāk vēlreiz un ir jau daudz lielāka.

Pie tāda darba ķeras biežāk, jo šādi dzīve iemanto jaunu veidolu.

Slimību cilvēks var izārstēt ar zālēm un nākotnes interešu vārdā varmācīgi mainīt vecos ieradumus, tas ir, pagātnes domāšanu — un tas ir līdzīgi mēbeļu pārkārtošanai —, bet pēc kāda laika sākt ārstēt citu kaiti. Tas ir tāpat kā sev psiholoģiski iestāstīt, ka ar mani viss ir labi, lai gan es zinu, ka tā nepavisam nav.

3)       Kas grib izdaiļot pajukušās ģimenes mēbeles, tam loti drīz mēbeles cietīs novecojušā jumta dēl. Kas turpina dzīvot izļodzītu mēbeļu vidū, jo nav naudas, lai nopirktu jaunas, tas — ļauns un nelaimīgs — sēž krāmu kaudzē. Kas vieglu roku vecās grabažas izmet, priecādamies, ka tiks pie jaunām, tas var tās arī nedabūt vai arī neiegūt tādas, par kādām ir sapņojis.

Tas ir gluži kā ar ķirurģisko palīdzību, kad viens ķirurgs, licis lietā visas zināšanas, pacentīsies saglabāt cietušo orgānu, jo bez tā nu nekādi neiztikt, bet kur ņemt jaunu? Taču slimnieks ir dusmīgs un nelaimīgs, ka ārsts nepalīdz. Toties cits ķirurgs uzskata, ka nav jēgas šo orgānu saglabāt, jo ari bez tā var izdzīvot. Izgriež, un miers. Orgānu izmet ārā, bet slimības cēlonis — dusmas — paliek. Pēc kāda laika saslimst cits orgāns un ari to var izoperēt. Tikai vai ilgam laikam pietiks „nevajadzīgo“ orgānu? Drīz pienāks arī dzīvībai nozīmīgo kārta. Un tos bez aizstāšanas ārā neizmetīsi.

Diemžēl vēl neviens biznesmenis šajā pasaulē nav atvēris veikalu, kurā tiktu pārdoti dažādi cilvēku orgāni un kurā godīgi par naudu varētu iegādāties sev nepieciešamo preci. Tajā pašā laikā plaukst un zel pagrīdes bizness, daudzos izraisot skaudību pret bagātajiem, kuri var iegādāties visu, kas vien ienāk prātā. Teiksiet — melnais humors? Nē, tāda ir dzīve, kurā visiem pienāk tāda svēta stunda, kad pašam jāizlemj, vai turpināt nesaprātīgi dzīties pēc visa, ko pērk un pārdod, vai apstāties, lai novērtētu un nosargātu to, kas dots.

4)       Tas, kurš no svešām acīm vēlas pasargāt savu brūkošo mājokli, nomainot aizkarus un paklājus, kā arī sameklējot skaistus galdautus un ziedus, lai iemantotu draugu un radu cieņu, tam māja agri vai vēlu sabruks. Un palīdzēt nespēs neviens. Drupu vietā nāksies celt jaunu ēku. Bet tas jau notiks citā dzīvē.

Cilvēki ir iemācījušies savas sliktās domas maskēt ar ārēji cēliem darbiem, pieklājīgu uzvedību un savaldību, līdz piepeši uzrodas neaicināts viesis — Nāve. Vai vēl sliktāk — Neprāts. Ļaudis, kas cenšas noslēpt savas bailes, it visā var demonstrēt, ka viņi ir loti laimīgi, bet neprāts, ko izraisa bailes, padara mūsdienu kolorītās personas tikpat smieklīgas, cik agrāk viņi sevi izrādīja par laimīgiem. Un līksmo Ļauns Prieks, nesaprotot, ka ļauns prieks cilvēkā rodas tikai no skaudības un aicina skauģi doties pa slidenu ceļu, kas ved bezdibenī.

Kad vēroju skarbos un neapmierinātos igauņus, kas, uzacis savilkuši, pastāv uz savu, es domāju: „Paldies Dievam, ka igauņi ir palikuši uzticīgi paši sev un neapgalvo, ka skaista, tukša muca ir pilna.“ Bet šim nelielajam ārējam trūkumam, kas norobežo lielu skaistumu, ko mēs nenovērtējam, ir ari otra puse — neprazdami savu slikto pārvērst par labo, mēs visiem spēkiem drāžam pakal tā dēvētajai attīstītajai pasaulei, arvien vairāk izkalpodamies mīlestību. Otra galējība ir visa ārzemnieciskā noliegums, jo protestētājs savā vieglprātībā jau paguvis no ārzemniekiem ciest. Kas atrod sevi, tas šai baltajā pasaulē atrod sevis cienīgu darba partneri. Tāds it visā un visos redz arī slēpto pusi un neļauj sevi piekrāpt.

5)       Kas dzīvo citiem un svešu skatienu priekam no jauna izdaiļo mājas ārieni, tas ar sevi dara to pašu. Bet to sauc par kosmētiku. Tāpat kā cilvēka seja atspoguļo vina attieksmi pret redzamo, tā arī mājas apmešana un krāsošana ir tikai ārēji redzamais. Kas jūsmo par ārēji saskatāmo, tā seju izdaiļo lieliska kosmētika. Kas neieredz ārēji labo, tam no kosmētikas sejā rodas alerģiskas slimības un kļūst vēl sliktāk nekā bijis.

Tos, kuri citu priekšā uzsver savu garīgumu, jo — ja nu piepeši nepamanīs vinu kosmētiku, nav vērts uztvert nopietni. Garīgums ir iekšēja cieņa, to neizrāda. Tas pats izpaužas īstajā laikā un īstajā vietā.

Kam iepriekšējās dzīves kļūdas ir tik nopietnas, ka šī mūža mājoklis jau tūlīt pēc uzcelšanas sāk ļodzīties, tam būs vajadzīgs daudz laika un gribasspēka, lai māja kļūtu stabila un noturīga. Jaunu māju neviens nekad negrib vēlreiz celt vienā paņēmienā. No tās cenšas tikt vaļā. Tā izturas arī pret savām kļūdām kopš dzimšanas, uzskatot tās par nekādi neizlabojamām. Tā ir vieglāk dzīvot.

Reiz pienāk ari visnoturīgākās mājas laiks, un tad tā sāk brukt. Tajā pašā vietā cel jaunu, kurai izmanto visus veselos un noturīgos akmeņus no vecās mītnes. Šie veselie akmeni ir kā mūžīgās dzīves patiesības, ko pārmanto no paaudzes paaudzē. Bet ārējā gudrība, tāpat kā tikai noteiktam laikmetam raksturīgs greznojums, sabrūk. Celtnieks, kas strādā no visas sirds it kā priekš sevis, atrod īsto akmeni. Viņam šī māja ir vina cietoksnis, lai kāda tā būtu no ārpuses. Viņam tā patīk, un tas ir vissvarīgākais. Svešai gaumei nav jāizdabā.

Ikviens cilvēks ir šāds celtnieks, kas agri vai vēlu nonāk pie patiesības izzināšanas savu atdzimšanu ķēdītē. Uzsveru: pie konkrētā līmeņa pilnīgas izzināšanas, lai paceltos līdz nākamajam. Attīstība nekad nebūs pabeigta.

Laiks, kad loti daudziem vajadzēs pamosties un piecelties, šobrīd ir pie katra nama sliekšņa, dodot zīmi, ka cilvēkam pašam jāsakārto sava māja, lai atkal to pārvērstu par patiesu patvērumu; tad arī nevajadzēs jukt prātā aiz bailēm par pasaules galu, kā to daudzi dara.

PAR DVESELES VĪTUMU

Katru dienu man nākas vērot slimnieku apbrīnojami nenopietno attieksmi pret sava ķermeņa ciešanām. Dažs » labs pat paziņo: kam interesē slimības, lai mācās par ārstu. Par to esmu rakstījusi iepriekšējās grāmatās un rakstīšu ari turpmāk. Tātad tā vajag.

Paradums savu slimību uzskatīt par ārsta darīšanu ir visnotaļ dzīvelīgs.

Kas ir ieradums? Ieradums ir bailes no visa jaunā, bailes nesadzīvot ar jauno, bailes uz jaunā fona izrādīties vecam un dumjam. Ieradums ātri pāraug cīnā pret jauno, tas ir, dusmās pret jauno. Jaunais ir viss nepierastais, kas sāk saēst cilvēku saredzamo pārliecību vai saredzamās pašcieņas jūtas, gluži kā dzelzi saēd rūsa. Vai nav tiesa, ka būs briesmīgi, ja visi to piepeši pamanīs?

Ir diezgan daudz cilvēku, kas sāk nodarboties ar piedošanu un jūt pašsajūtas pasliktināšanos. Vini grib zināt, kāpēc tā notiek. Vieni to jautā kautrēdamies un ar skumjām, citi prasīgi un aizvainojošā tonī. Varu atbildēt: ja cilvēks dzīvo ilūziju pasaulē un uzskata, ka šāds stāvoklis ir normāls un pareizs, lai tā arī turpina, kamēr nedara sliktu citiem. Ja tāds nedarītu sliktu sev, nepievērstos manām grāmatām. Bet, tā kā lasot manas grāmatas, viņā uzvilnīja spēcīga vainas izjūta, tas izraisīja pašsajūtas pasliktināšanos, tāpēc ir divas iespējas: vai nu atbrīvot savu vainas izjūtu, vai likt grāmatu malā.

Mēdz būt divu veidu negatīvas reakcijas:

□        sievietēm — paaugstinās asinsspiediens un pasliktinās pašsajūta,

□        vīriešiem — pazeminās asinsspiediens un pasliktinās pašsajūta.

Ja asinsspiediens paaugstinājies, jūs esat radis vērtēt un atrast kļūdas citos cilvēkos, bet šobrīd uz mani sadusmojāties, jo grāmatā izlasījāt sev adresētu apvainojumu.

Ja asinsspiediens pazeminājies, jūsos iemājojusi spēcīga vainas izjūta un grāmata tikai pielējusi eļļu ugunij — jūs sākat vainot sevi.

Gan vienā, gan otrā gadījumā jūs aizmirsāt: ja cilvēkā nav vainas izjūtas, viņš nesāks vainot nedz sevi, nedz citus.

Piepeši pasludināta patiesība nepadara laimīgu nevienu vainīgo. Pat ja vainīgais izrādās cilvēks, kas pēc savas dziļākās pārliecības vai pat pēc lielākās sabiedrības daļas pārliecības visu darījis pareizi. Patiesība ir abu dzīves polu apzināšana un atzīšana. Neredzami sliktā iznākšana ārā sagrauj visas cilvēka ilūzijas par sevi, un to ir grūti pārdzīvot. Zinu to no personiskās pieredzes. Bet vai tāpēc vajag slēpt patiesību?

Kas vadās no desmit Dieva baušļiem, tam dzīve nenodara sāpes.

Nevēlēšanās redzēt un atzīt savas kļūdas padara slimības slēptas un neizārstējamas. Slimnieki skraida pie ārstiem, nevienam īsti neuzticēdamies, lūdz palīdzību ekstrasensiem, bet arī viņiem neizdodas palīdzēt. Pie manis ieradās pierakstīties vīrietis, kas pirms tam bija bijis pie 21 ekstrasensa, un neviens vinu neprata izdziedināt. Bet kļūt par divdesmit otro es nevēlējos…

Ir pienācis laiks sākt saskatīt savu slimību pirmcēloņus pašam sevī un pašam sev palīdzēt. Tad milzu nauda, kas tiek tērēta medicīniskajai izmeklēšanai, zālēm, dažnedažādu dziednieku pakalpojumiem un viņu ieteikumiem, paliks jums, un to varēs ieguldīt daudz saprātīgāku vajadzību apmierināšanai.

Tam, ka mūsu valstij ir paplāns maciņš, ir arī otra — neredzamā puse: tas liek cilvēkiem pašiem sev palīdzēt. Tāda ir sliktuma labā puse. Turklāt medicīnas finansiālās problēmas nav tikai mūsu valstī, bet arī visā pasaulē, jo tāda ir šī laika griba. Sociālās nodrošināšanas sistēma tādā veidolā, kāda tā pasaulē ir pašlaik — visi dara labu visiem, bet nevienam no tā labi nekļūst —, ir lemta izmiršanai; vienā vietā tas notiks ātrāk, citā — vēlāk. Tas, ka tam jānotiek caur valstu ekonomisko krīzi, liecina par mūsu vispārējo neprasmi dzīvot, neaizejot bojā, proti, pārmainīt nesagraujot — pārmainot pašiem sevi.

Jo vairāk notiek vienpusīga materiālās labklājības paaugstināšanās, jo vairāk nīkuļo garīgā dzīve un jo vairāk tas pats materiālā progresa radītājs grauj savu bezdvēselisko veidojumu, jo tas viņam nav mīļš.

Cilvēki, kas dzīvo ieradumu gūstā, un cilvēki, kas ir gatavi uztvert jauno, veido viena veseluma divas puses. Ļaudīm, kas tiecas uz priekšu pretī jaunajai dzīvei, vajadzētu būt veseliem, tomēr, kā jūs to labi zināt, tā nav. Kāpēc? Ir svarīgi, ko un kā sasniedz.

Mūsdienu ļaudis, veidojot nākotni, pārspīlē: viņi skraidelē, steidzas, pauž maksimālus uzskatus. Pārspīlējums — tās ir bailes. Bailes no vecā, bailes izrādīties par traucēkli kāda steidzīgā kājām, bailes no pagātnes atkārtošanās utt. piespiež steigties pa galvu pa kaklu. Loti bieži savu pārpūli cilvēks skaidro tādējādi, ka nevar atļauties atpalikt no dzīves. Vēl un vēlreiz man iznāk atkārtot: tikai skriešanās sacensībās ir līderi, kurus citi cenšas apsteigt. Kas nepiedalās skriešanas sacīkstēs, to apdzīšana neuztrauc, jo viņš zina, ka beigu beigās priekšgalā izrādās tas, kurš par savu darāmo ir pārliecināts.

Reiz es stāvēju savas firmas gaitenī. Te piepeši pie manis piesteidzās ziedoša sieviete, pateikdamās Dievam, ka satikusies tieši ar mani, — viņai tūlīt jātiekot uz pieņemšanu, jo esot sasirgusi ar tik briesmīgu slimību, ka ārsti to nekādi nevarot izdziedināt, bet šī kaite viņai traucējot strādāt. To visu viņa norunāja vienā elpas vilcienā tādā konkrētumā, kas raksturīgs lietiskai sievietei. Lai raisītos dialogs, sarunu biedriem jāprot viena un tā pati valoda. Es pavaicāju, vai viņa ir lasījusi manas grāmatas. Izdzirdējusi noliedzošu atbildi, es tūlīt pat tās atnesu. Gaidīšanas mirkļos viņa pilnībā pārveidojās. Man par pārsteigumu gaitenī gaidīja pavisam citāda — auksta un izlēmīga — sieviete. Noliedzošs žests, un: „Nē!!! Man ari tāpat pietiek darba, kur nu

vēl grāmatiņas lasīt!“ Un — ar to dievinu! Tā kā viņa nepieņēma visu, kas traucē acīmredzamiem panākumiem, drīz notiks piespiedu apstāšanās, jo šai sievietei jāapgūst, ka visū, no kā cilvēks baidās, to viņš arī dabū. Viņu vajāja bailes konstatēt pašas muļķību.

Cilvēkiem, kas dzīvi redz virspusēji, es centos izskaidrot viņu dvēseles dzīvi pēc iespējas saprotami, minot piemērus no viņu ikdienas. Šis tas cilvēka prātā noskaidrojas, taču pietiek viņam aizvērt aiz sevis durvis, kā viss no galvas izvējo. Labam cilvēkam nav laika niekoties ar savu veselību, ja tik daudz svarīgu darīšanu. Turklāt gan atradīsies kāds, kas slimību izārstēs. Un tā šie ļaudis meklē un meklē, kamēr kājas tur. Par visu maksā, kamēr maciņš ļauj, bet pēc tam nocietinājušies noslēdzas sevī un labākajā gadījumā tēlo mocekļa lomu.

PATIESS GADĪJUMS

Nesen pie manis atnāca vīrietis, kuram bija augstākā tehniskā izglītība, un ņēmās mani apvainot, ka, lūk, ne ārsti, ne es viņam nav pateikuši īsto risinājumu — sākt sportot. Un tikai tagad, pēc slimības saasinājuma, kad viņš sarūgtinājumā devies pie ekstrasensa, viņam ieteikta atveseļošanās fizkultūra; viņš to sācis praktizēt, un veselība uzlabojusies. Lai nesagrautu kārtējo cerību, es viņam nepateicu: ja viņš nodarbosies ar fizkultūru tādās dusmās, ari šis efekts būs īslaicīgs. Es nesāku atgādināt, ka toreiz, kad viņš sarūgtināts ieradās pie manis iepriekšējā reizē, viņa stāvoklis uzlabojās, jo ļaunā kaite mudināja nodoties savas domāšanas pārmainīšanai. Diemžēl šīs cilvēks spēja veikt tikai kosmētisko remontu.

Dārgo lasītāj! Kā jūs domājat, vai tas ir normāli, ka ārsts slimniekam izskaidro ierobežojumus un aizliegumus, kas jāievēro, bet pēdējais tos naidīgi uztver kā piespiešanu? Vai ari biežāk vērojamā situācija, kad cilvēks pats sāk aktīvi darboties savās interesēs, it sevišķi, ja viņš ir pieaudzis un izglītots cilvēks? Kā var dzīvot mūsdienu pasaulē un neko nezināt par slimību profilaksi, lai gan daudziem krīt uz nerviem, ka ārsti pārāk uzstājīgi atgādina, ka nepieciešams

□  nodarboties ar ārstniecisko fizkultūru,

j norūdīties, tā palielinot organisma pretošanās spējas,

j uzturēties svaigā gaisā,

□  mērens iedegums,

□  ievērot diētu un lietot augu valsts uzturu,

□  ievērot personisko higiēnu, utt.

Vai vispār ir jēga cilvēku tajā visā izglītot, — sākot no jautājuma par zobu tīrīšanu un beidzot ar paskaidrojumu, kā lietot tualetes papīru, — ja katram slimniekam par katru slimību atkal nākas no jauna skaidrot viselementārāko? Nav jēgas atkārtot, ka ārsta laiks ir dārgā cenā un ka šo darbu varētu veikt kāds cits. Tikai — kurš? Cilvēks, kas domā vienīgi par sevi, par citiem nedomā, pat ja uzskata, ka ir labdaris. Turklāt viņš nerēķinās ne ar ārsta laiku, ne ar tiem, kas gaida rindā. Viņam ir svarīgi dabūt to, ko viņš grib. Vienu reizi, otru, trešo utt. Katru reizi viss sākas no jauna.

Droši vien jūs man piekritīsiet, ka noteiktam civilizācijas līmenim atbilst noteiktas elementāras patiesības, ko apgūst bērnībā un ko nav nepieciešams atkārtot. Pie tām pieder arī zināšanas higiēnā.

Ārsta uzdevums ir iemācīt ko jaunu vai veikt korekcijas, ņemot vērā ārstēšanas plānu.

Cilvēku apziņā tik loti iesakņojies paradums saņemt, ka daudzi principa pēc nepieliek nc mazākās pūles, lai izveseļotos. Ar to jānodarbojas ārstam, ļa ne, tad… Kas notiks, k|ūst skaidrs arī bez vārdiem. No mutiskiem apvainojumiem jautājums pāraug tiesas darbos. Un ārsti neuzdrošinās kareivīgi noskaņotajam pacientam pateikt vienkāršo kurpnieku likumu: strādājam, izmantojot pasūtītāja materiālu.

Viņi joprojām cenšas uzlekt augstāk par galvu, jo līdz šim medicīnā tik tiešām iespēts daudz. Materiālisma uzplaukuma laikmetā slimniekam tāpat nepieciešama palīdzība, jo agrāk slimnieki ticēja ārstiem un nepamanīja, ka viņiem ne tik daudz palīdzēja zāles, kā ārsta dvēseles spēks, ko viņi ielaida savās sirdīs kopā ar ticību ārstiem. Šobrīd slimnieki ārstiem netic, bet aparatūra ārsta dvēseles spēku aizstāt nespēj.

Kas netic, tam medicīna ir līdzīga jebkurai citai varmācībai, kas uzrodas un dara, ko grib. Kas palīgam netic, tam neviens palīdzēt nevar. Ticība palīgam ļauj vienkāršai lauku zintniecei izārstēt profesoru. Bet neticība ārstam neļauj pasaulē labākajam profesoram izārstēt šo pašu profesoru.

Dzīve ir vienkārša, to sarežģām mēs paši. Ja augsti izglītota cilvēka lepnība traucē viņam aztvert vienkāršo patiesību — rūpes par savu ķermeni, tad pastāv briesmas iet bojā arī garam, un gars atstāj šī dumjā cilvēka ķermeni, kas sevi uzskatīja par ļoti gudru.

Slimnieks, kas man tik ļoti iebilda, lika saprast, ka ikkatram jānodarbojas ar savu. Viņš to skaidroja tā: „Ja jums salūst magnetofons, jūs to salabot nepratīsiet, bet es gan,“ — tā viņš uzsvēra manu tehnisko zināšanu trūkumu. Es atbildēju: „Mans mīļais! Ja jūsu ķermenis nomirs, jūs vairs neko nespēsiet salabot, bet, ja mans ķermenis ir vesels, es jebkurā laikā varēšu iemācīties labot kaut vai tos pašus magnetofonus!“

Tas viņu nepārliecināja. Bet slimība liek ciest ļoti smagi.

PAR TIESĪBĀM UN PIENĀKUMIEM

Cilvēki nemitīgi uzsver savas tiesības. Bet kas visvairāk rūpējas par savām tiesībām, tas mazāk domā par saviem pienākumiem. Toties citu pienākumi tam ir teicami zināmi un to izpildīšana tiek greizsirdīgi uzmanīta.

Tajā pašā laikā tiesības un pienākumi ir vienota veseluma divi pretpoli.

Visas tiesības reducējamas vienās lielās tiesībās — svētajās tiesībās dzīvot. Mēs atkal un atkal atdzimstam garā iemiesojumu virknē, lai ierastos uz šīs zemes pēc jaunām zināšanām. Mums ir dāvātas svētās tiesības atdzimt, lai mēs varētu bagātināties ar visaugstāko vērtību — sirdsgudrību.

Tiesības mums ir dāvātas…

Bet pienākumus es<^m uzņēmušies paši…

Pirmām kārtām šāds pienākums ir cilvēciski dzīvot, un, ja šo pienākumu neizpildām, nākas ciest. Tas, ka ne vienmēr šo pienākumu atceramies, ir cits jautājums, taču sirdsapziņa mums to atgādina.

Ja jūs līdz šim to nezinājāt, uzsveru: ierodoties šajā pasaulē, mēs paši uzņemamies pienākumu dzīvot cilvēciskāk un gudrāk. Dievišķais enerģijas saglabāšanas likums māca: ja tu esi kaut ko saņēmis, vajag arī dot. Turklāt dot nevis, lai saņemtu pretī, bet dot, lai dotu. Tad saņemšana iespējama pati par sevi.

Sirmā senatnē primitīvais cilvēks nerunāja par tiesībām, taču viņam bija pienākumi, un viņš ar to lepojās. Viņš ar prieku veica savus pienākumus un kļuva gudrāks, kas savukārt viņā vairoja pašcieņu. Šobrīd mēs arvien skaļāk runājam par savām tiesībām, bet pienākumus attiecinām uz citiem. Tā nu iznāk, ka paši sevi slīcinām, bet citiem nākas

mūs glābt. Turklāt, kad slīcēju izdevies izglābt, viņš pauž neapmierinātību.

Jo vairāk reižu cilvēks atdzimst, jo atbildīgāki un sarežģītāki kļūst viņa pienākumi. Gudrs, vesels un līdzsvarots cilvēks to uzskata par goda jautājumu, un tādējādi mainās pienākuma jēga. Pseidogudrais pieprasa, lai viņa dzīvi kārtotu citi. Cilvēks, kas sevi uzskata par mulki, sten zem pienākumu nastas, jo nezina vienu: kā pret sevi izturies pats, tā pret tevi izturēsies citi. Diemžēl tādā gadījumā dzīve labāka nekļūst. Ja cilvēku, kurš uzņēmies pienākumu, piespiež to veikt vai arī viņš pats sevi piespiež, tam nāksies sakostiem zobiem glabāt protestu sevī, lai iespētu šos pienākumus veikt. Piespiežot svēts pienākums pārvēršas par nastu.

Arī es esmu uzņēmusies svētu pienākumu. Turklāt grūtu. Bet es cenšos to padarīt vieglāku.

Esmu uzņēmusies pienākumu palīdzēt tā, kā šobrīd protu, bet, ja neprotu, lauzu galvu, kamēr izdomāju un māku. Tā realizējas mans pienākums sniegt palīdzību un doties pa šo ceļu pretī pilnībai pēc likteņa gribas un pēc pašas vēlēšanās. Es atbildu par savu darbu, taču neatbildu par cita cilvēka jūtām, domām, vārdiem un rīcību, pat ja viņš man to liek.

Man, ārstei ar 22 gadu ilgu darba stāžu ginekoloģijā, ir dotas tiesības un pienākumi redzēt un izsekot slimības psihosomatiskās attīstības gaitai, jo es vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka slimības rodas no nervu spriedzes un ka tās spēj aiziet pa to pašu ceļu, pa kuru atnākušas. Mana vēlēšanās ārstēt nekaitējot tika uzklausīta, mana pacietīgi nesteidzīgā — lai ncstrebtu karstu putru — zināšanu iemantošana un briedums tika ņemts vērā. Tāda ir mana laime. Bet nelaime ir tā, ka labi cilvēki mani šausta kā citādi domājošo. Laime un nelaime ir viena veseluma divi pretpoli.

Jums savas zināšanas es gribu nodot tieši tādā secībā, kādā tās tiku saņēmusi. Lai jums būtu vieglāk, laiku pa laikam pēc vajadzības atkārtošu pamatpatiesības, kas izklāstītas manās iepriekšējās grāmatās.

Ja jūs gribēsiet sameklēt atšķirības vai dažādus skaidrojumus manās iepriekšējās grāmatās, ņemiet vērā, ka šīs atšķirības raksturīgas katrai brieduma pakāpei. Tāpat kā zaļa ābolēna aizmetnis pakāpeniski pārvēršas sārtā ābolā, tā ari virspusējas zināšanas kļūst par arvien pamatotāku un vispusēju gudrību. Tā mainās manas zināšanas, un, arī padziļinoties jūsu izpratnei, tās mainās vēl vairāk.

Manas grāmatas ir par domu enerģiju, kas ir cilvēkam visnozīmīgākais enerģijas veids.

Kad cilvēks pareizi domā, viņš pareizi elpo, ēd, kustas, dzīvo pareizi sociālajā aspektā un ir ar dzīvi apmierināts.

Tas, ka es runāju par elpošanu, ēšanu un kustībām tikai saistībā ar domāšanu, nenozīmē, ka šiem enerģijas veidiem ir mazāka nozīme, kā to daži kļūdaini uzskata. Nevienā mācību grāmatā nav ietvertas pilnīgi visas zināšanas. Universālai gudrību grāmatai nebūtu ne sākuma, ne gala, jo cilvēce smel arvien jaunas gudrības un neviens cits, izņemot cilvēku, gudras grāmatas cilvēcei neuzrakstīs.

Mēģiniet saprast, ka viens cilvēks var parādīt tikai dalu veseluma, kas lasītājam ir kā durvis, kuras šis lasītājs — atbilstīgi savām spējām izklāstu saprast — atver sev pats, un aiz tām saskata to, kas viņam ļauts. Ja vēlas redzēt vairāk — redzēs. Ja nevēlas — neredzēs. Bet ļaudis brīnās — kā gan tas nākas, ka skatāmies uz vienu un to pašu, taču redzam ko citu.

Ne katram dota prasme redzēt. Taču šo prasmi var attīstīt katrs. Grāmata, kas atbilst visaugstākajam cilvēces izpratnes līmenim, ir Bībele, taču to lasīt prot tikai nedaudzi.

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka jēgas uztverei nepietiek ar izglītību un prasmi lasīt. It visā izpaužas dievišķā trīsvienība.

Visam esošajam, arī gramatam, ir trīs līmeņi:

□  gars,

□  dvēsele,

.

□  miesa.

Mēs par sākotnējo esam pieraduši uzskatīt ķermeni, tāpat kā pārējās materiālās pasaules izpausmes, un pat šobrīd, nododoties garīgās pasaules meklējumiem, pamanāmies nemanot iegriezt veco priekšstatu sliedēs.

I.          Vārds ir tas pats ķermenis neatkarīgi no tā, vai izteikts skali, uzrakstīts uz papīra vai iepīts domu dzīparā. Vārds pauž, vārds izsaka neredzamo dvēseli.

Daudzi ļaudis apgalvo, ka par labu darbu negaida nekādu atalgojumu, bet gaida tikai pateicības vārdus, tādējādi uzsvērdami savu īpašo augstsirdību. Jāteic, ka pavisam līdzsvarots, tas ir, drosmīgs cilvēks negaida arī pateicības vārdus, jo zina, ka vārds ir jūtu izpausme fiziskā līmenī. Drosmīgs cilvēks zina, ko dara, un ar visiem jūtu orgāniem cita cilvēka jūtas uztver kā sev pamācošu atbildes reakciju.

II.    Vārdi slēpj jēgu, nozīmi jeb dvēseli. Jo gudrāks kļūst cilvēks, jo vairāk viņam paplašinās vārdu jēga.

□     Bērnam un primitīvam cilvēkam vārds pauž ierobežoti konkrētu nozīmi.

□     Mazliet gudrākam cilvēkam tas pats vārds ietver vairāk informācijas.

a Daudz gudrākam cilvēkam šis vārds nozīmē ko tādu, kas liek viņam domāt tālāk, radīt jaunas domas.

□     Loti gudram cilvēkam ļoti gudrs vārds ietver teju vai dzīves filosofiju, pasaules uzskatu, virzību.

Ko tas nozīmē?

Piemēram, es saku: „Lūdzu, iedodiet man grāmatu!“ Bērns vai cilvēks ar bērna prātu steigā man pasniegs pirmo grāmatu, kas pagadīsies pa rokai. Var pat būt, ka vina priekšā uz galda atrodas nevis grāmata, bet burtnīca, taču viņam tā ir grāmata, un viņš to dod man, priekā starodams, ka var izdabāt. Mazliet gudrāks cilvēks pārjautā: „Vai jūs gribat plānāku vai biezāku grāmatu?“ — jo zina, ka dažkārt tīkami palasīt ko vieglāku, bet citreiz — ko nopietnāku. Kas ir vēl gudrāks, tas sameklē tieši to grāmatu, kuru es vēlējos, jo zina, kas mani interesē. Vēl gudrāks cilvēks pasniegs grāmatu un piebildīs ko loti noderīgu par tās saturu. Gudram cilvēkam paskaidrojumi nav nepieciešami, jo viņš visu saprot no pusvārda.

Ļaudis bieži apvainojas, ka, rau, man nez kāpēc tieši un skaidri nepateica acīs: mans brīnišķīgais plāns nekam neder, bet runas risinājās aplinkus. Patiesībā šāds cilvēks apvainojas, ka otrs viņu uzskatīja par gudrāku, nekā viņš patiesībā ir. Tāds nesaprot, ka jebkurš cilvēks ierodas pasaulē darīt labu, jo viņā ir ielikta nepieciešamība darīt labu.

Citam domāti labi darbi, labi vārdi, kā arī otra uzskatīšana par labāku, nekā viņš ir, patiesībā ir zemapziņas vēlēšanās paaugstināt un tādējādi paaugstināties pašam. Tas ir arī pieklājības pamats. Aiz pieklājības ar cilvēku runāja līdzībās, bet viņš aiz muļķības to nespēja saprast.

Ja jūs atzīsiet savu muļķību un beigsiet vainot otru vēlmē jūs apmuļķot, no tā vien kļūsiet gudrāks. Ja lepnums neļauj atzīties savā muļķībā, tikpat dumjš jūs būsiet arī turpmāk, jo jums neienāca prātā pakustināt smadzenes, toties jūs ietiepīgi palikāt pie sava.

Tā nemanot jūs iestigsiet savā patiesībā un nespēsiet atvērt durvis visam jaunajam. Šādā veidā rodas visi nocietinātie, nelokāmie priekšstati, kas izraisa kakla radikulītu un noteikti aterosklerozi. Tā arī rodas cietēji.

It visā ir slēptā jēga, ari dvēselē. Nebijis dvēseles, nebūtu problēmu. Bet tā ir un liek mums domāt — būt cilvēkam.

Piemēram, daudzi brīnās: „Kairu reizi, kad pārlasu jūsu grāmatas, es tās saprotu citādi, no jauna!?“ Tas ir dabīgi. Katru reizi jūs kļūstat gudrāki, iemācaties plašāk un dziļāk izprast vārdu jēgu. Grāmatas ienāca jūsu dzīvē un kļuva par dvēseli veldzējošu avotu. Jo es tās esmu rakstījusi no visas sirds, pat ja dažkārt jums šķiet, ka es rājos, pārmetu vai kritizēju.

Jebkura grāmata šādi var dzīvot cilvēka sirdī, pat detektīvs, un tad tā kļūst par skolotāju. Jo vairāk lasīsiet no visas sirds, jo vairāk brīnīsieties, kā agrāk nejutāt tās vai citas grāmatas vērtību.

Arvien mazāk ir to ļaužu, kas jau pirmajā lasīšanas reizē spēj tā iegrimt grāmatā un to uzņemt sevī, ka pilnīgi norobežojas no apkārtējās pasaules. Tādiem cilvēkiem pietiek drosmes nodoties sirdij mīļam darbam un neļaut sevi pakļaut citiem, kam lasīšana netīk. Drosme grāmatu gudrības lasītājam dara dzīvas.

Bailīgs cilvēks ir virspusējs, jo lasot vienmēr steidz tikt pie sava. Viņš tur rokās grāmatu, bet neaptver, ka vienīgā vērtība, ko tajā meklē, ir sirdsgudrība. Sirdsgudrība — tas ir spēks, brīvība un laime. Sirdsgudrība — tā ir mīlestība. Kas grāmatā meklē tikai notikumus, proti, aizraujošu sižetu un emocijas, tas manā grāmatā izlasīs tikai piemērus, bet sirdsgudrlba tā arī paliks neapgūta. Tas pats notiks ar citu autoru grāmatām.

Cilvēka vārdu krājums ir ierobežots, vārdu dārgumu

krātuve — bezgalīga. Bezgalīgu to dara dvēseliskā saskarsme. Tas, ko mēs citiem sakām, tas, ko dzirdam, saožam un sataustām, ir primitīvā saskarsme, niecīga daļiņa no saskarsmes šī vārda pilnā nozīmē. Tas, ko juta mūsu sirdis, kad izteicām vārdus vai lūkojāmies acīs, ir dvēseliskā saskarsme, kurai nav robežu. Vārdi aizmirstas. Dvēsele atceras mūžīgi. Arī turpmākajās dzīvēs. Dvēseliskās saskarsmes iemanu robežas ikviens var iemācīties paplašināt līdz bezgalībai, ja vien to vēlas un neatlaidīgi šādas iespējas meklē.

III.  Trešais līmenis — tas ir gars. Tā ir mūsu vienīgā līdzsvarotā, bezproblemātiskā dala. Tas ir dvēseles miera līmenis.

Gars ir apgūto dvēseles gudrību kopums. Ikreiz, kad esam apguvuši kādu dzīvē nozīmīgu mācību stundu, mūsu jūtas uz zināmu laiku nomierinās, jo gars ir kļuvis gudrāks. Drīz tas dos zīmi, ka grib atkal mācīties, vēlēdamies kaut ko darīt vai doties tālāk.

Dvēseles miers — tā ir arvien jaunu sirdsgudrību apgūšana, nevis atdusēšanās uz jau zināmo. Kas nemitīgi kļūst arvien gudrāks, to dvēsele nemoka. Bet, kam par spīti nemitīgi centīgām mācībām dvēsele ir nemiera pilna, tas savu apzinu tikai piepilda ar svešu gudrību, ko sevī vēl pagaidām nav iedzīvinājis.

Ko tas nozīmē?

PATIESS GADĪJUMS

Es izmeklēju kādu jaunu cilvēku, kas galvā juta smagumu. Viņa piere kārās pāri virsdegunei, acīs jautās aizdomīgums. Dzīve viņam bija kļuvusi par bezcerīgām mocībām.

Vina dvēseles dzīve atgādināja viņu ieskaujošu karstu liesmu, ko veidoja mazītiņas uguns mēlītes. Jebkura izlasīta grāmata, bet to bija ļoti daudz, jebkurš jauns kurss, kuru arī bija ne mazums, jebkura, viņaprāt, gudra cilvēka runas, bet gudrs viņam šķita ikviens, kas spriedelēja gudru ģīmi, izrādījās gluži kā liesmu mēlītes, kas viņu dedzināja un apvainoja, ka pats viņš nav tik gudrs un neko nevar. Viņš nerada pielietojumu savām zināšanām, jo nesaprata, ka mācās tikai priekš sevis un ka tieši tas ir svarīgi.

Viņš nesaprata, ka cilvēces attīstības vēsturi grāmatās izklāsta cilvēki, kurus tam izraudzījis liktenis un kam dots vārdisko izpausmju talants. Šie ļaudis, savas jomas priekšgājēji, uz papīra izklāstīja sava laikmeta gudrību, lai nākamās paaudzes vairs netērētu laiku un spēkus „divriteņa izgudrošanai“.

Viņam neienāca prātā, ka grāmatu gudrības jāpārvērš dzīvā dvēseles gudrībā, tad arī tās kļūst par mūsu īpašumu. Pagātne neuztver mūs kā zagļus vai tādus, kas lepojas ar svešām spalvām, jo atšķirībā no cilvēkiem tā nav skaudīga. Vēsture ir devēja.

Zināšanas mūsu dzīvi padara vieglu, brīvu, neatkarīgu un laimīgu. Zināšanas ļauj mums iet pa dzīvi kā radītājiem, nevis cilvēcei piederošā vērtīgu darbarīku noliktavā mīņāties no vienas kājas uz otru, gaužoties, ka tie nav mūsu. Bailes mani nemīl nejauj saskatīt, ka šie darbarīki, proti, zināšanas tiecas pretī cilvēkam, sacīdami: „Ņem un lieto mūs! Tālab jau mēs esam radīti! Ar mūsu palīdzību cel savu dzīvi. Nebīsties, tālab jau mazumā neiesim. Gluži pretēji, mūsu apjoms palielināsies atbilstīgi vajadzībām.“ Tādā garā es centos jaunajam cilvēkam izskaidrot viņa mocības, kas rodas, degot nedzīvas gudrības liesmās, un teicu: „Bet nu paņemiet no šīs uguns vienu liesmu mēlīti un ielieciet savā sirdī… Ko jūs jūtat?“

Viņš uz bridi sastinga. „Sirds kļuva silta.“ Pēc mirkļa: „Sirds kļuva viegla.“ Vēl pēc laiciņa: „Galva kļuva viegla un skaidra.“ Tā atdzima cilvēka nedzīvā gudrība. Iepriekš viņš piespieda sevi kļūt gudram.

Mēdz teikt: kas meklē, tas atrod. Atrod to, ko meklējis. Mēdz teikt, ka arī akla vista tiek pie sava graudiņa. Bet, tā kā mazu graudiņu tai nesaskatīt, viņa atrod lielu, pret

kuru paklūp. „Kodoliņš“ ir vienāds gan lielajā, gan mazajā graudiņā. Katrs sameklē, kā māk.

Kas vārdā meklē nelabvēlīgu slēpto nozīmi, tas to ari atrod, pat ja sarunu biedrs runājis bez zemteksta. Klausītāja ausis no mušas uzpūš ziloni.

Cilvēka dzīve ar visām tās spēlēm, skolas nodarbībām, darīšanām un pasākumiem, kā ari grūtajiem šķēršļiem no sākuma līdz beigām ir viena liela mācību stunda, kurā nemitīgi sev vajadzētu uzdot jautājumu: „Ko tas man māca?“ Tādējādi, ar sevi apspriežoties, cilvēks nokļūst pie tā, ka cilvēces gudrība viņā top par dzīvu gudrību, atbrīvojot viņu no nepieciešamības iet pa ciešanu ceļu un savu mūžu tērēt jau zināmu gudrību atklāšanai.

PSEIDOSAPROTOŠIE

Jebkuras sarunas sākumā es pasaku to, kas cilvēkam jāzina, lai mani saprastu. Lai vispār kādu vai kaut ko saprastu, jāatceras:

Nemēdz būt sliktu cilvēku, bet sliktais ir katrā cilvēkā. Mēs ierodamies šajā pasaulē, lai slikto izlabotu. Katrs ierodas izlabot savu slikto — tā arī ir dzīve. Dzīve turpinās, kamēr ir sliktais, kas prasa to izlabot. Vienkāršāk sakot, dzīve turpinās, kamēr ir darbs.

Lūdzu, nelasiet tālāk, pirms neesat sapratuši šis rindkopas jēgu!

Diemžēl bailes mani nemīl cilvēkos ir tik stipras, ka pietiek vien ierunāties, ka cilvēkā mājo sliktais, kas gaida atbrīvošanu, kā viņu mirklī bloķē bailes un viņš vairs nespēj uztvert, par ko es runāju un kādēļ viņš patiesībā pie manis atnācis. Galu galā ne jau es eju pie viņa. Bailes no aizvainojuma, ka es esmu slikts un apzināti kādam daru sliktu, paralizē pat visstiprākā cilvēka spēju domāt.

Sarunu es bieži sāku ar vārdiem: „Pacentieties mani pareizi saprast…“ — un tad atkārtoju vispārējo teoriju konkrētam cilvēkam nepieciešamā rakursā, bet pēc tam pāreju pie viņa personisko problēmu skaidrojuma. Vairākums tūlīt atbild, ka mani saprot — kā nekā izglītoti [audis, bet es taču redzu, kāda ir šī izpratne.

Redzu, kā dažs cenšas saprast, jo bēda viņu iedzinusi stūrī, tomēr viņa attieksme ir skeptiska. Viņš cer: ja man piebalsos, es viņu atpestīšu no nelaimes. Netic, ka palīdzēšu, tomēr cer. Arī par to — paldies.

Mēdz būt arī tādi, kas ienāk kabinetā, dusmodamies uz sevi, ka ieradušies. Liksta piespiedusi, taču bailes un pārliecība, ka viņus tik un tā rās, nepāriet līdz pieņemšanas beigām. Viņi ir tā pieraduši pie bāršanas, ka nekā cita nedzird. Un, ja pēc tam kāds vaicās, par ko bija runa, atteiks: „Ne par ko. Velti norāja, tas arī viss.“ Un visi tic. Droši vien jūs vaicāsiet, kāpēc es vispār nodarbojos ar šādiem cilvēkiem. Atbildu: tāpēc, ka viņi ir slimnieki, kurus es sev joprojām piesaistu, ļo vairāk es atbrīvojos no bailēm izrādīties vainīga un no bailēm kļūt par liekuļu ļaunvārdības mērķi, jo mazāk pie manis ierodas šādi cilvēki.

Ierodas vecāki, kas par spīti skepsei ļauj laulātajam draugam vilkt viņus sev līdzi bērna veselības vārdā. Vai kuģis var droši peldēt, ja tā priekšgals vai pakaļgals sliecas uz leju? Jebkuram skeptiķim vajadzētu zināt, ka skepticisms — tās ir bailes zaudēt drošu atbalstu. Skeptiķim neizbēgami reiz nāksies ciest sava skepticisma dēļ, jo viņš liek dzīvei stāvēt uz vietas. Skeptiķis pieprasa pierādīt to, kas vēl nav dzimis. Bet viņš pats neļaus materializēties neredzamajam, drīzāk gan uzvaroši iesauksies: „Tā taču nav!“

Ko darīt, ja jūs ļoti gribat palīdzēt savam bērnam ar piedošanas mācību, bet laulātais draugs izsmej jūsu labo nodomu? Vai arī to dara kāds cits, kam ne pāri pārkāpt, ne apkārt apiet? Un jums tas loti sāp. Aiz žēluma pret sevi jūs varat saniknoties, jo naids rodas tieši aiz žēluma pret sevi. Apzinieties, ka labākās zāles ir lūgums piedot. Es nekļūdos, tā sakot. Tātad no visas sirds lūdziet piedošanu savam laulātajam draugam — pirmām kārtām domās —, ka savas bailes izaudzējāt līdz dusmām vina neizprotošās attieksmes dēj pret visu jauno un neticamo un nepamanījāt, kā sākāt domāt, ka jūs tik un tā negribēs saprast. Pacentieties iztēloties šādas attieksmes seku diapazonu.

Kādā brīdi pār jums nāks apgaismība: „Mīļo pasaulīt, ko es esmu izdarījis!“ Kolīdz jūs sapratīsiet savu domu naidīgumu pret sevi un citiem, tūlīt pat spēsiet lūgt piedošanu no visas sirds. Jūs jutīsiet, ka to gribat darīt pats, nevis rīkojaties piespiedu kārtā. Ļoti gribat, jo jums tas vajadzīgs. Lūdziet piedošanu, ka ar savu skepticismu provocējāt laulātā drauga skepticismu, nesaprazdami savu maldīšanos. Lūdziet piedošanu par visu slikto, kas saistīts ar skepticismu vai kas konkrētajā brīdī ienāca prātā. Piedodiet sev savu kļūdu. Lūdziet piedošanu savam ķermenim un savam bērnam, ka šī doma pie jums neatnāca agrāk un tāpēc sākās visas ciešanas.

Ja jūs jutāt, ka ap sirdi kļuva vieglāk, tas nozīmē, ka dzīvesdraugs kļuvis pieļāvīgāks. Tikai tagad ir pienācis laiks viņam lūgt piedošanu vārdos, turklāt tā, lai atkal neprovocētu vinā nepaklāvību. Provocē taču vismazākā aizvainojuma nots. Tāpēc atbrīvošanās no bailēm izrādīties vainīgam ārstēšanā ir visnozīmīgākā. Ja cilvēkā nav vainas izjūtas, viņš neapvaino.

Tāpat man nācies tikties ar cilvēkiem, kas ir neparasti labi audzināti un it visā paklausīgi, kuri sēž un gaida, lai es vii.iu galvās ieliktu domas, kuras viņi tikpat mehāniski mājās atkārto, bet pēc tam ir nesaprašanā, kāpēc problēma nav atrisinājusies. Šie cilvēki turas, tikai pateicoties cerībai, ka dzīve kļūs laba, ka dzīvi padarīs labu. Viņu pasivitāte ir apbrīnojama. Viņiem nevar ieskaidrot, ka paši ir sava likteņa cienīgi.

Mēdz gadīties arī otra galējība — cilvēks, kas dzīvo pavisam viegli, kā spēlēdamies. „Tālab jau ir telefons, lai pa to piezvanītu, “ tā viņš saka un uzgriež numuru: „Sakiet, lūdzu, kāds stress man jāatbrīvo?11 Tādā mīt apbrīnojams slinkums padomāt. Ja es atbildētu ar viņa jautājumu, tas viņu sarūgtinātu. Mani pārņem skumjas, kad nākas teikt, ka tā nav telefona saruna. Šādu cilvēku nevar pat mātišķi nobārt par vieglprātīgu attieksmi pret nopietniem jautājumiem, jo viņš apvainosies, un labākajā gadījumā tiks pie iesnām, ja ne vēl kā sliktāka. Bet man viņš saka: „Man visu slikto var teikt tieši acīs, es ne no kā nebaidos.“ Lūdzot palīdzību, paceļu skatu pret debesīm — tikai Dievs zina, cik mokoši pieklājīgi šādi sarunāties, zinot, ka tam nav jēgas.

Dzīves kvalitāte pauž cilvēka pasivitāti vai aktivitāti, šo dzīvi pārveidojot par dzīvošanas cienīgu.

Par ko šajā gadījumā ir runa? Kas darbojas? Un kā pārveido?

Kad es uzdodu šos jautājumus, rodas iespaids, it kā cilvēkam kāds būtu iecirtis pliki. Starp citu, tieši ar pliki modina dzīvei cilvēku, kas zaudējis samaņu, jeb, citiem vārdiem sakot, aicina garu atkal atgriezties ķermenī. Tas ir loti efektīvs līdzeklis tiem, kas nejūt fiziskas sāpes savas kaites dēļ.

Sāpes ir lielisks līdzeklis, lai cilvēku atmodinātu no dvēseles vienaldzības, tās padara viņu par aktīvu cīnītāju dzīvības vārdā. Un, lai gan cīņa nozīmē, ka palielināsies dusmu enerģija, tas tomēr ir labāk nekā apātija, gļēva

\

vienaldzība, kad cilvēks paļaujas tikai uz citiem un beigu beigās sāk tos ari vainot. Tāds cilvēks atkal un atkal ieradīsies uz pieņemšanu, līdz es viņam sagādāšu sāpes, teikdama: „Mēs netiksimies ātrāk, pirms jūs nesāksiet mainīt savu domāšanas veidu.“

Es jau stāstīju, ka agrāk, kad biju dumjāka, man atļāva kļūdīties un no augšas nesodīja. Es dziedināju laužu kaites, guvu apbrīnojamus panākumus un jutos neizsakāmi laimīga. Tā mani mācīja ticēt sev, jo mēs taču visi esam iebiedēti ļaudis, tāpēc mums nepieciešams savas teorijas vai izjūtu apliecinājums. Mums nepieciešams labs darba rezultāts.

Tas, ka ikkatru reizi ar dūri nesitu sev pa krūtīm, lepni apgalvodama: „Es! Tā esmu es!! Es viņu izārstēju!!!“ — bija mana laime. Man ir raksturīgs dvēseles stāvoklis, kurā savas niecības izjūta mijas ar pieskaršanos tam neizskaidrojamajam, kas kalpo par atbalstu un dod spēkus. Tādos brīžos es iemantoju drosmi noticēt savām domām, kas atnāk apgaismības brīdī, un rīkoties saskaņā ar tām.

Pati sev es arvien biežāk saku: Dievs palīdzēja, bet cilvēkiem to atzīstu loti reti. Negribu atbaidīt bijušos ateistus, pieminot Dieva vārdu. Kamēr cilvēks nav apjēdzis, kas ir Dievs, nav jēgas viņam to uzspiest. Lai jau Dievam nav vārda, galvenais, ka Viņš ir. Dievs tāpēc no mums nenovēršas, bet saprotoši izturas pret saviem bērniem. Viņš ir Viss Esošais.

Es pati tikai pēdējos gados šo neizskaidrojamo sāku saukt par Dievu, brīnīdamies, ka, pieaugot ticībai sev, paplašinās mans priekšstats par Dievu, sniedzot man arvien skaidrāku un pilnīgāku pārliecības izjūtu. Pirms gadiem desmit es būtu kaunējusies kādam — lai kas arī šis cilvēks būtu — to atzīt. Bailes izrādīties par nodevēju ateistu valstī radīja kaunu. Kad cilvēks kaunas atzīties savā ticībā, tas rāda, ka viņam trūkst pārliecības par sevi.

Šī pārliecība ir ticība sev jeb dvēseles miers, kas sniedz iespēju redzēt un izzināt pasauli arvien plašāk un dziļāk. Arvien skaidrāks man kļūst postulāts: palīdzi pats sev, tad arī Dievs tev palīdzēs. Dievs var iekļūt cilvēkā tādā pakāpē, kādā cilvēks Viņu sevī ielaiž, proti, tādā pakāpē, kādā viņš tic Dievam jeb kādā viņš nebaidās ticēt Dievam.

Dieva sludināšana un Bībeles citēšana vēl nav ticība.

Bet par to mazliet vēlāk.

Jo sirdsgudrāks cilvēks kļūst, jo vairāk tālredzības un pacietības viņam jāiemanto, lai ticētu pareizam rezultātam. Pēc savas pieredzes es arī zinu, ka vienīgais pozitīvais un noturīgais rezultāts mēdz būt tas, kuru cilvēks sasniedz pats, kad apzinās savu kļūdu.

Kas ir brīnums?

Vai izārstēšanās no vēža ir brīnums? Jūsuprāt, jā. Bet manuprāt un bijušā slimniekaprāt — nē, jo mēs zinām, cik lielu darbu ar sevi izveseļošanās dēļ cilvēks veicis. Par brīnumu nav jēgas runāt. Ne velti paruna māca: darbs dara darītāju.

Pseidosaprotošie var būt loti dažādi.

Minēšu tipiskākos piemērus.

1.    Man pretī sēž cilvēks, kura acis sajūsmā iedegas pēc maniem pirmajiem vārdiem. Es viņam stāstu par slikto, kas viņā iemājojis un kas gaidīt gaida atbrīvošanu, bet viņš jūsmo par mani. Viņš vai gatavs spiegt aiz prieka, jo es par viņu saku patiesību. Kāds sasniegums! Kāda iedziļināšanās spēja! Es veicu nopietnu darbu, bet viņš aiz prieka nevar nosēdēt uz vietas.

Viņam es esmu kā lietus, kas tīri nomazgā loga rūtis, proti, viņu pašu. Viņš tīksminās par lietu un savu skaidro veidolu, nesaprazdams, ka stikls tika notīrīts tāpēc, lai caur to skatītos iekšā un ārā. Un ne vien lai skatītos, bet arī redzētu. Šim visādā ziņā simpātiskajam cilvēkam vajadzēs pielikt daudz pūlu, pirms viņa domu darbs sāks nest augļus. Taču viņš savā būtībā nav bezcerīgs.

2.    Man pretī sēž nopietna izskata cilvēks ar viszinlša vaibstiem. Viss vina ārienē izstaro nelokāmību. Turklāt viņam ir kāds trumpis — apziņa, ka viņš palīdz cietējiem. Stāstu, kas viņā slikts, bet sastopu nemainīgu reakciju: „Es loti labi to visu zinu. To es jau sen esmu izlabojis.“ Es skaidroju: ja viņš stresu būtu pilnīgi atbrīvojis, tad es to vairs neredzētu un kaite pārietu. Bet viņš ir pieradis par ārstēšanu uzskatīt biolauka korekciju ar enerģijas palīdzību jeb, vienkāršāk sakot, ārstēšanu ar rokām, un, tā kā viņš neredz domu plūsmu, tai arī netic.

Apstāšanās pie sasniegtā, it īpaši ja runa ir par sasniegto garīgā līmenī, izrādās klupšanas akmens daudziem dziedniekiem. Kad rodas izjūta, ka sasniegti augstākās gudrības griesti, attīstība beidzas. Mēģinu viņa problēmu atklāt no vienas puses un no otras puses, bet galu galā viņš arvien vairāk saniknojas un pie sevis domā: „Kāpēc es vispār šurp atnācu, ja reiz nekā īpaša viņa man nepasaka!“ Man ir loti grūti viņam nepateikt, ka vinā nekā īpaša nav, par īpašu viņš sevi uzskata pats.

Viņš atgādina kanalizācijas lūku, kas arvien vairāk izliecas uz āru, jo smagie transporta līdzekli sablīvē braucamo dalu tai visapkārt. Savā piepaceltībā tas grib paslēpt sevī uzkrāto netīrību, nesaprotot vienu: ja zem tā caurulēs tecētu tīrs ūdens, tad viņš nebūtu kanalizācijas lūka, kas lepni zīmējas, ka tik varonīgi spēj stāties pretī braucošajam transportam.

ļa viņš nevis nomāktu savus stresus, bet atzītos sev, ka tā dara aiz bailēm neizrādīties slikts, viņš būtu lieliska lūka, kas nosēžas reize ar ceļu, veic savu uzdevumu un slimīgi nereaģē uz visiem, kas ir augstāki par viņu.

Diemžēl laužu vairākums nevēlas redzēt sevi tekošo netīrību, kamēr tā nesāk plūst pāri malām. Tāds cilvēks parasti neliecas — viņš lūst. Šādiem ļaudīm raksturīgs attaisnojums: „Tāda ir mana sūtība! Mana! No likteņa parasti neizbēgsi. Arī ciešanas ir vajadzīgas. Utt.“

3.    Man pretī sēž sevī nocietinājies cilvēks, kas iekšēji gatavs jebkurā brīdī sevi aizsargāt, pat ja viņam neviens neuzbrūk; tas liecina, ka viņš dzīvē izbaudījis ne mazums sarūgtinājumu. Viņam ir slims bērns. Ķirurgs varētu palīdzēt, bet nav pilnīgi pārliecināts par rezultātu. Vīrietis ārstu tomēr nevaino. Tikai kāpēc dzīve ir tik slikta? Vai gan nepietiek ar to, ka vina vecākiem nācās stāvēt automātu stobru priekšā un atstāt dzimto māju? Kāpēc tāds bija tieši vina, nevis citu cilvēku vecāku liktenis? Jo bērns nekad nespēs piedot pārciesto netaisnību, citādi nemaz nevar būt. Gan vina vecākos, gan vinā pašā uz visiem laikiem iemājojis naids pret valsti, kas to pieļāvusi. Valsts vairs nav, bet naids ir dzīvs, aug augumā un nemanot pārtop naidā pret jebkuru valsts iekārtu.

Īstenībā viņš neieredz varu, proti, verdzību jeb brīvības neesamību un vēlas atriebties tiem, kas vainojami esošajā situācijā, bet neiedomājas, ka bez valsts un likumiem dzīvot viņš nepratīs. Viņš nespēj apjēgt, ka neatkarīgi no valsts iekārtas ar katru cilvēku notiek tas, ko viņš ar savām domām ir sev piesaistījis.

Viņš ir līdzīgs pirmatnējam cilvēkam, kas bēguļo pa brikšņiem un cenšas slēpt savas pēdas. Krūmos viņš ir izracis lielu vilkubedri, kuras dibenā nolicis ēsmu — nobeigtu avi. Šī bedre ir atriebība vecajam vilkam, kas

nogalināja viņa aitas jau vecāku dzīves laikā. Un plēsoņa vienmēr sāka ar viņa ganāmpulku, līdz kaimiņiem tā arī netikdams. Laiki mainījās, bet dusmas uz veco vilku joprojām pieaug. Augšā bedre ir nomaskēta. Mūža naidnieks tajā iekrīt, kautlopa smakas pievilināts.

Pa to pašu taku iet bērns. Viņš, savu vecāku paklausīgais dēls, solo pa iemīto celiņu un iekrīt lamatās, fūs vaicāsiet, kāpēc bērnam jācieš savu vecāku dēl? Tāpēc, ka viņš paklausīgi no vecākiem pārņēma atriebības kāri.

Lamatas — konkrētajā gadījumā tā ir slimība — iemieso sevī slikto, bet tās neļauj bērnam kļūt par nežēlīgu atriebēju un tāpēc ir labas. Mana pacienta bērnam varētu palīdzēt ķirurgs, bet par rezultātu viņš nav pārliecināts. Gadījies gudrs speciālists — jūt, ka ķermenim laikam jau līdzēt varētu, bet dvēselei no tā sāpēs vēl vairāk, un iznākums būs pavisam bēdīgs. Ārsts gaida piemērotāku brīdi, precīzāk, nogaidīt viņam liek paša zemapziņa — ja nu piepeši pacients sāk ar sevi nodarboties un tādējādi rada ārstēšanai un pēcoperācijas rehabilitācijai labvēlīgus apstākļus, vai arī izveseļosies bez jebkādas operācijas.

4.    Manā priekšā sēž cilvēks, kurš saprot, ka visas viņa bēdas un likstas radušās mātes dēl, taču šī apziņa nav palīdzējusi. Papildus viņam raksturīgajai vainīgo meklēšanai un atrašanai tagad pievienojusies visa ļaunuma sakne — māte. Vēroju šādu laužu dvēselisko aklumu, viņu bailes mani nemīl, kas pāraugušas apspiestā naidīgumā pret pasauli, un domāju: „Nez kāpēc manas grāmatas nokļūst šādu cilvēku rokās? Tāpēc, ka arī viņi grib atbrīvoties no dvēseles mokām? Droši vien, bet viņi taču neprot lasīt…“

Sāds cilvēks ir līdzīgs snaiperim, kas tup krūmos un tur pirkstu uz šautenes gaiļa. Pietiek vēja pūsmā sašūpoties sīkākajam zariņam, kā viņš mirklī atklāj uguni uz pirmo kustīgo objektu un jūtas apmierināts, ka ir iznīcinājis ienaidnieku. Un, kad urravodams izlec no krūmiem un, uzvaras apžilbināts, uzmet skatienu gulošajiem ķermeņiem, viņš nepamana, ka viens no tiem ir paša māte. Cilvēks, kurš dāvājis viņam fizisko dzīvi un tās mācību stundas. Māti viņš izvēlējās pats, taču atzīt to nevēlas, jo grib atrast kādu, ko vainot savās likstās. Meklēt vainīgo sevī viņš neprot.

5.    Manā priekšā sēž vīrietis, kurš izšķīries ar kārtējo sievieti. Viņš ne par ko nežēlojas, bet grib nomirt, tikai nezina, kā to solīdi izdarīt, lai bērniem par viņu nepaliktu sliktas atmiņas. Pie manis viņu atvedusi vārga cerība, ka viņa bērniem no dažādajām laulībām, par spīti viņu māšu pārmetumiem, nepieciešama kaut vai viņa nauda.

Vārdi no viņa mutes vilkšus jāvelk vai pašai jārunā viņa vietā — tad viņš piekrītoši pamāj. Viņa ticība laulībai — arī civillaulībai — un sievietes mīlestībai vispār cietusi sakāvi.

Viņš ir vīrišķīgi simpātisks, bet seja no bēdām kļuvusi pelnu pelēka. Tajā ierakstītas bezmiega naktis un izdzertās glāzītes. Viņš to nenoliedz. Viņš neuzsver savas prāta spējas, jo no tām dzīvē nav bijis nekāda labuma. Neapraud savu naudu, jo ir priecīgs, ka vispār palicis vesels, kad izlidoja no mājas kā pudeles korķis. Bet viņš gribētu zināt, kāpēc ar viņu vienmēr notiek viens un tas pats, turklāt ar katru nākamo sievieti klust arvien sliktāk, lai gan no sākuma tā lolota cerība, ka šoreiz izvēle bijusi īstā.

Šis vīrietis atgādina bada cietēju pie ēdienu pārpilna galda. Paņēmis dakšiņu un nazi, viņš tikko sagatavojies celt pie lūpām pirmo ēdiena kumosu, kā pa durvīm iepeld burvīga sieviete viļņojošām formām. Vīrietis pilnīgi aizmirst par ēdienu un ir gatavs skaistuli vai acīm aprīt. Viņa slīd pa istabu burvju lokiem, un vīrieša izbadējušās acis viņu pavada tik ilgi, līdz viņš pats apgriež sev kaklu.

Viņš saprot, ka viņa bads pēc sievietes mīlestības no jebkuras sievietes uzbur skaistuli, bet, kad viņš steigā noslīcina apetīti daiļavas pagatavotajā ēdienā, acis apskaidrojas, un viņš ierauga, ka šī sieviete nepavisam nav īstā. Taču sieviete to jūt un nākamreiz ēdienu vairs negatavo ar tik lielu mīlestību. Ari viņa jūt: kaut kas nav kārtībā.

Lai nolīdzinātu savu kļūdu, vīrietis cenšas sievietes jūtas iekarot ar naudu, nesaprazdams, ka tādējādi nogriež sev ceļu uz sievietes sirdi. Naudas šķindoņa apslāpē dvēseles zvaniņa maigo aicinājumu. Viņam dodiet dvēseli, bet pats to jauc ar ķermeni. Vīrietim neveicas ar sievietēm, savukārt sievietēm neveicas ar viņu. Abām pusēm bēda rodas aiz lepnības, kas neļauj piekļauties vienam pie otra sirds, lai saklausītu, ka sirdis tomēr sit vienā ritmā.

Ļaudis kopā saved dvēseles, bet saprāts šo vienību sarauj gabalos. Dvēseles sāpju lielums rāda postīšanas darbu nopietnību. Bērnu dzīve liecina par postīšanas dzijumu. Mazbērnu dzīve parāda šī posta totālumu.

6.    Man pretī sēž vīrietis, kas pieklājīgi uzklausa manis teikto, ka viņa slimība ir aplamas domāšanas rezultāts, tas ir, bailes mani nemīl un no tām radušās skumjas, bet, lai velti netērētu manu dārgo laiku, sāk man skaidrot īpašā inteliģenta cilvēka pārliecībā: „Dārgā kundze! Pieņemiet manus cieņas apliecinājumus par jūsu brīnišķīgajām grāmatām. Tas ir brīnumaini, ka igaunietei kas tāds ir pa spēkam. Taču ticiet — manī šādu baiļu nav. Es esmu gudrs cilvēks. Es esmu slavens cilvēks. Es esmu pasaules nozīmes cilvēks. Es esmu mūzikas, kultūras cilvēks… Mani mīl sievietes. Mani mīl kolektīvs, jo es nevienam neliedzu savu uzmanību. Dienas gaitā man atrodas brīdis katram, pat apkopējai, lai painteresētos, vai cilvēkam nav problēmu.“

Kā lai paskaidro šim cilvēkam, ka savās bailēs viņš ir līdzīgs kakēnam, kas pārāk ātri atšķirts no mātes. Viņš jau sen visiem apnicis, murrājot trīdamies gar kājām un vēlēdamies izkalpoties glāstus un uzmanības pierādījumus.

Drošs cilvēks nciznieko sevi un citus tukšā, laicīgā sarunā, taču neatstāj nepateiktu arī nepieciešamo. Viņš zina, ka tam, kurš nesaprot bez vārdiem, jāsaka skali. Pateicoties tam, dumjais klust gudrāks, bet gudrā pienākums ir ar dumjo dalīties prātā. Vai dumjais vinu sapratīs, tā ir vina personiskā darīšana. Mans drosmīgais apmeklētājs nesaprot, cik viņš ir bailīgs.

7.    Es vaicāju man pretī sēdošajam cilvēkam, kāda problēma viņu nomoka. „Nav man nekādu problēmu,“ viņš atbild, strauji iztaisnodamies. „Kāpēc tad jūs atnācāt, ja jums nav problēmu?“ es interesējos, cenzdamās sākt sarunu ar šo varonīgo cilvēku, ko saliekusi problēmu nasta. „Redziet, es strādāju garīgu darbu. Mājās un darbā viss ir kārtībā.“ Viņš saminstinās, meklēdams vārdus. „Tikai man nekas nesagādā prieku.“

Redzu: runātīgs cilvēks ar spalgu balsi, kas radis vienmēr pateikt pēdējo vārdu — kā darbā, tā mājās. Viņa viedoklis ir vienīgais pareizais. Viņš ir čakls, citi netiek līdzi. Un arī pārējiem nākas strādāt tādā pašā garā kā viņš. Augsti izglītots, daudz pašizglītojies. Lasījis jaunāko Nezv Age literatūru. Saudzīgs un ekonomisks attiecībā pret sevi un citiem. Ne brīdi netērē velti.

Viņš ir saspringts kā stiga — tipisks mūsdienu ideālā cilvēka modelis, un neuzdrošinās atzīties, ka tērē savu enerģiju baiļu nomākšanai, dusmu aizturēšanai, jo nespētu pārciest kaunu, ja kāds ieraudzītu, ka viņš ievaino savu pašcieņu. Par spīti visām pozitīvajām īpašībām viņu uzskata par garlaicīgu. Viņa sabiedrību grūti ilgi izturēt. Viņa prāts jaunos atbaida no mācībām. Viņš ilgojas pēc sirsnīgas uzslavas un atzinības, bet pašā nav emociju, taču pateicība bez emocijām nepastāv.

Viņš ir līdzīgs kamenei, kas rītausmā modina dabu. Tā skali dūc pie zieda, līdz puķe atver savas miegainās ziedlapiņu acis. Tad lido pie otras, trešās — arvien ātrāk un ātrāk, kaut tikai paspētu tās atmodināt, citādi vēl pašas pamodīsies. Tā uzskata, ka tikai viņa vienīgā atver pumpurus, un nesaprot, kāpēc puķes savus priecīgos ģīmīšus pavērš pret sauli. „Es, es tā biju, kas jūs pamodināja!“ kliedz viņas dvēsele, bet puķes taču zina, kāds spēks tām lika smaidīt. Nogurums, pārsātinātība, sarūgtinājums un bezcerība kamenes dvēselē summējas vienā lielā depresijā. Vai gan tajā paliek vietas priekam?“

8.    Manā priekšā sēž sieviete, kurai konstatēts audzējs krūtī. Spriedzes dēļ sēž nedabīgi taisni, pat paliekusies atpakaļ. Viņa ieradusies pie manis noskaidrot savas kaites cēloni. Diemžēl šajā vēlmē nav nodoma sākt sevi pārmainīt. Viņa grib zināt, kas vainīgs.

Redzu viņas milzīgo nocietināto aizvainojumu, ka viņa nav iekļauta augstu viesu skaitā. Svētku mielasts gājis secen, brīnišķie sapņi pārvērtušies pīšļos. Mazā sirsniņa vai plīst aiz pazemojuma, kas pārtop atriebībā. Slimība to ieradusies nepieļaut. Uz vīra mierinājumiem sieva reaģē kā allaž — pilnīgas vienaldzības pilnu skatienu. Izlēmīgs rokas žests, ar kādu atstumj cilvēku, kas gadījies pa ce]am, vai pārtrauc apnicīgu sarunu, un asa atbilde: „Nekā nebija!

Tas mani ne par mata tiesu neskar. Iešu vēl tādu nieku dēl raudāt. “

Dusmas uz viru, kas būtu varējis izrādīties delikātāks un par to nerunāt, paslēpjas turpat, kur.aizvainojums,>— aiz lepnības^sienas.

Es sievietei teicu, ka pēdējā lāse, kas pārpildīja viņas stresu kausu, bija apvainojums, ka vinu neuzskatīja par izredzētas sabiedrības cienīgu. Uz maniem vārdiem vina reaģēja tik zibenīgi, ka es pat nepaguvu pabeigt savu domu. Kad viņa, zodu piepacēlusi, uzmeta lūpu un graciozi pastiepusi pirkstus, izlēmīgi ar rokas žestu atbīdīja manierē prom no ceļa, es nāku! —, man kļuva skaidrs, ko viņa teiks. Tā ari notika. Izdzirdēju tos pašus vārdus, ko viņas vīrs.

Viņa ir līdzīga vērtīgai porcelāna krūkai, kuras osa pēc ilgas kalpošanas nolūzusi, un to pielīmējuši ar līmi. Tomēr trūkst pavisam maziņš, taču loti nozīmīgs un acīm saredzams gabaliņš. Tāpēc krāšņi apzeltītā krūka ielikta tumšā skapī, kur tā atradās jau agrāk un kur tai vienmēr bijis labi. Dienas gaismā to izvelk reti — tikai atceroties vecos labos laikus. Taču krūka alkst stāvēt visu acu priekšā uz jaunā un dārgā skapja, un nesaprot, ka tā neiederas pseidoantikvārajā interjerā. Vienīgais, trūkstošais gabaliņš pārvēršas tārpiņā, kas skrubina ābola serdi, un, ja kāds ķersies pie krūkas, viņa rokās paliks tikai osa, bet pats trauks nokritīs un sasitīsies sīkās drumslās.

9.    Manā priekšā sēž māte, kuras dvēselē iemājojis nemiers par savu bērnu, kas piekalts pie invalīda ratiņiem. Viņa no savas puses to nekad nav piespiedusi, tāpēc būtu absurds iedomāties, ka bērns nestaigā, šādi pauzdams protestu. Un par kādu piespiešanu var būt runa, ja viņš tāds ir kopš agras bērnības. Un vispār viņa piekrīt audzināšanai ar piemēru. Vēl būdama maza meitene, viņa ievēroja, ka no vecākiem, kas savus pēcnācējus nemitigi rāj, tie aizbēg kur acis rāda, kolīdz nostājas paši uz savām kājām.

Par to, ka viņa pati ir viens no tādiem bērniem, sieviete nerunā, jo vēlas savus vecākus uzskatīt par bezgrēcīgiem. Viņa neapzinās, ka samierināšanās ar slikto un sliktā uzdošana par labo ir sliktā vairošana. Viņa nezina, ka izlīgšana ar slikto nozīmē sliktā apzināšanu un tādējādi savas attieksmes pārmainīšanu, tas ir, sevī esošā sliktā izlabošanu.

Viņai nav laika, viņa steidzas arvien vairāk un vairāk un tikai uzdod gāzi, mēģinādama atrauties no vainas izjūtas un pierādīt, ka čakluma un darba mīlestības dēļ ir labāka par citiem. Tērēt laiku domāšanai — kāda greznība! Lai to dara tie, kam daudz laika. Nē, nē, viņa negrib teikt, ka bagātajiem nav ko darīt un tieši viņiem der šad tad padomāt. Arī viņa pati grib tikt pie pārticības un zina, cik daudz laika un spēka tas prasa. Viņa nevienu negrib aizskart ar netaisnu vārdu. Pat domāt par citiem nevēlas neko sliktu. Turklāt domāt viņai nav laika — skrien kā vāvere ritenī.

Viņa ir gluži kā no iebraukta ceļa nogriezies automobilis, kas drāž pāri pauguriem un nogāzēm un aicinošā triumfā atskatās pār plecu: „Sekojiet manam piemēram!“ Tas nezina, kā drāžas, tas zina, kurp steidzas. Tas zina tikai savu sapņu mērķi un pat nepamana, ka dodas pretī bojāejai. Bet par to, ka mērķi var arī nesasniegt, tas pat domāt neuzdrošinās.

Un nespēj aptvert, kālab no redzesloka piepeši pazuda aiz tā braucošais automobilis, kuram bija daudz priekšrocību. Kāpēc tas pēkšņi apstājās? Tas nesaprot, ka vēlas pacelties padebešos, paļaujoties vienīgi uz neiespējamu ātrumu, lai kļūtu par lidmašīnu un par tādu paliktu uz visiem laikiem. Tas nedomā, ka reiz pienāks brīdis, kad vajadzēs piezemēties, jo beigsies degviela, un bus nepieciešami riteņi.

10.  Manā priekšā sēž sieviete, kas pēc šķiršanās vēlas atgūt dvēseles mieru. Lai par vinu nedomātu sliktu, „piemirst“ precizēt, ka to vēlas pēc kārtējās šķiršanās.

Ārēji vina ir mierīga, viscildinošāko atsauksmju cienīga, ja vien neielūkojas viņas dvēselē. Viņa izskatās jauneklīga, skaista, turklāt ir labi saglabājusies. Pārciestā traģēdija viņas sejā nav atstājusi nekādas pēdas. Viņa ir izglītota, inteliģenta un saspringti seko, kam ko saka. Mugurā dārgs apģērbs, lai gan stāsta, ka nokļuvusi materiālās grūtībās.

Viņa ir gluži kā noslēpumaini burvīga, tumša, auksta un sniegputeņa caurstrāvota nakts, kurā var vērties pa logu, bet kurā būt pašam loti negribētos. Pretī vējam iet tumšas, putenī tikko pamanāmas neaizsargātu cilvēku figūras — tie ir vīrieši un bērni. Tumšajā naktī un starp tumšajām figūrām vēja aukās iemirdzas ledainas guntiņas, no kurām daudzas ir apbrīnojami līdzīgas zelta monētām, un tās caururbj neaizsargātos tēlus. Bet, kad guntiņa trāpa sirdī, nabaga bandinieki puteņa nakts raganiskajā spēlē aiziet bojā un saplūst ar nakts tumsību. Uzkrītoši šķiet viens: jo tumšāka kļūst nakts, jo mazāk lidojošo monētu, — dzīves cīniņā iet postā abas puses.

Man šai sievietei vajadzētu pateikt, ka dzīvē viņa vairāk par visu mīl naudu, jo to uzskata par galveno atspēriena punktu. Viņai vajadzētu pateikt, ka nauda ir zobens, kas cērt viņas vīrus un bērnus, bet man gribas viņu pasaudzēt. Viņa ir tikai nomaldījies cilvēks, kura acis pieķeras spīguļiem kā glābšanas riņķim. Es paskatījos, kāda viņa bija pirms gada, kad vēl nebija parādījušās puteņa pazīmes.

Viņa ir gluži kā liela jūra, kuras varenie viļņi virspusē uznes zelta monētas. Viļņi rada kustību, monētas paliek uz vietas. Tās neslīkst, jo ūdens ir biezi piesārņots. Šis piesārņojums ir nocietināta sieviešu dzimuma nelokāma pārliecība, ka vīriešu dzimums ir vājš, nevarīgs un slikts līdz kaulu smadzenēm. Šī dogma ir tikpat loģiska un neapstrīdama kā neizbēgamais jūras kontinentālās daļas piesārņojums. Šī jūra atrodas uz divu naidīgu pušu robežas, kas atriebīgi viena uz otru rāda ar pirkstu. Jūra visu uzņem sevi. Šai jūrai nav ne jausmas par brīvo pašattīrīšanās okeānu.

Un ko jūs teiktu šai sievietei, lai vina iemantotu dvēseles mieru?

11.  Jauns cilvēks neilgā laikā pamatīgi uzdevis. Neviens nevar viņam atrast kādu kaiti, bet viņš jūt, ka neturas uz kājām.

Kad saku, ka tas saistīts ar apprecēšanos, viņš piekrīt, jo arī pats to pamanījis, bet neuzskata, ka tas ir cēlonis, jo ar šo sievieti dzīvojis kopā jau pirms kāzām. Formalitātes viņi nokārtojuši nesen. Sieviete viņam patīk, turklāt nācies pamatīgi papūlēties, lai viņu iekarotu. Viņš zina, ka arī viņai nav vienaldzīgs. Viņš redz, ka abu ģimenes dzīve ir labāka nekā citiem. Pārliecinošā vīrieša runa slēpj dziļas šaubas, un vārdi „šī sieviete“, „labāka nekā citiem“ rāda viņa gatavību lēcienam.

Vīrietis nemitīgi ir sasprindzināts. Viņam ir sava sieviete, un viņš greizsirdīgi sarga šo īpašumu. Tas ir tik dabīgi, jo viņš taču sievu mīl.

Viņš ir līdzīgs runcim, kas nekad nezaudē modrību un jūtas laimīgs, ja kādai kaķenei patīk atrasties viņa valdījumos. Viņš uzkrāvis sev pienākumu darīt visu, ko kaķīte vēlas. Mīlīgā būtne gan neko īpašu netīko, viņa tikai grib iekarot šī uzticamā runča sirdi, lai mīlētu. Viņa ir jauna un tāpēc nav prasīga. Arī runcis ir jauns, taču viņš ir pieradis pie lietu pasaules, jo pēc izcelsmes ir no dīvānu mīlētājiem.

Runcis pat sarga, lai kaķītei neviens neko nedotu un tāpat vien nedāvinātu, pat ja tas ir viņas paplukušais mammucītis, kura nav piemirsusi savu meitu. Runcis savai mincītei grib būt tik labs vīrs, lai viņa nekad un nekādā ziņā nejustu trūkumu.

Bet sievietē mājo citas jūtas — viņa atceras tēva maigumu, kad viņš nespēja ģimenei sniegt to, ko varēja nopirkt par naudu. Trūkstošo tēvs aizpildīja ar mīlestību, un viņu ģimene iemācījās baidīties no lielas naudas, kas apdraudēja laimi. Sievietes zemapziņas bailes no naudas nozīmes pārspīlēšanas, kas attālina vīrieti no mīlestības, piesaistīja viņai vīrieti, kura dzīves pamati izrādījās materiālā nodrošinātība. Naudas dēl vīrs arvien vairāk attālinās no sievietes, un viņu pat tracina jebkura maiguma izpausme.

Vīrietis baidās viena — nabagos nemīl. Sieviete baidās iemīlēt naudu. Vīrišķās privātīpašnieka jūtas, proti, iebiedēta cilvēka mīlestība pāraugusi bailēs iemīlēt sievieti, pirms viņa padarīta laimīga. Bailes nemanot pāraugušas vainas izjūtā un izraisa arvien lielāku nogurumu, uzbudinātību, pārsātinātību, nepatiku pret visu, kas nesagādā prieku. Viņš ir jauns večuks. Ķermenis nāca viņam talkā, parādot kļūdu.

12.  Uz pieņemšanu ieradies bezbērnu laulāto pāris. Simpātiski, izglītoti ļaudis, tikai tāli no dzīves. īpaši bērnišķi naiva ir sieviete. Viņa atgādina deviņgadīgu meiteni, kas tēlo pieaugušu sievieti. Man viņai gribētos teikt: „Redzi, mīlā, drīz tev sāksies mēnešreizes. Tas nozīmē, ka tu kļūsti liela, bet vēl neesi pieaugusi. Ja reiz daba tev dāvājusi mēnešreizes, bet tu joprojām spēlē pieaugušo, daba tev tās atņems, lai tu savu bērnišķumu apjēgtu un labotos. Tā ka paliec vēl laiciņu bērns, paspēlējies, cik tīk, līdz tas apniks, un tad arī radīsies drosme kļūt pieaugušai. Visam savs laiks.“To es nodomāju pie sevis, bet skaļi neteicu, jo 30 gadus veca sieviete šādu runu uzskatītu par aizvainojošu.

Pēc maniem pirmajiem vārdiem, ka nepieciešams labot kļūdas, sievietes sejā uzrodas koķeta „mīna“, kas pauž pārsteigumu. Es vēl neko jēdzīgu neesmu pateikusi, bet viņa jau vaimanā un, saprotoši pasmīnot, sūta vīram daudznozīmīgu skatienu. Šajā bezvārdu signālā skan augstprātīgs: „Labi jau labi, piecietīsim šo garlaicību par kļūdām. Toties dabūsim to, kas mums vajadzīgs. Tas tik būs lieliski!“

Diemžēl vai, precīzāk, par laimi, bērna garu nenoķersi uz laicīgas sarunas āķa.

Vīrietis veras sievietē mīlas pilnām acīm. Viņi kopā dzīvo ne jau gadu vai divus, bet joprojām turpina nodoties abpusējai mīlas rotaļai, dzīvojot iemīlēšanās sākumstāvoklī. Būtu gan laiks sākt mīlēt.

Viņi ir gluži kā mazs zēns un meitene, kas stāv pie sienas, kurai piestiprināti rotaļlietu pilni plaukti. Puisītis kā apburts lūkojas meitenītes pakauša lēkājošajās cirtās un lūdz Dievu, kaut viņa dabūtu to, ko grib. Viņš ir apburts un maz ko saprot. Meitenīte kaprīzi piesit ar kājiņu, vicina dūrītes un kliedz: „Gribu, lūk, to!“ — un rāda uz visaugstāko plauktu, kurā nolikta visskaistākā, vistrauslākā un visdārgākā lelle.

Zemāk, izstieptas rokas attālumā atrodas daudz skaistu un, kas ir vissvarīgākais, neplīstošu lellu, kuras spētu izturēt gražules nežēlīgās roķeles. Bet viņai vajag to, kas nolikta visaugstāk, kas kustina rokas un kājas, atver un aizver acis un skali brēc balsī, kas atgādina pašas balsi.

Viņa grib sev līdzīgo, bet nepamana, ka viņai līdzīgās noliktas tepat deguna priekšā. Viņa nesaprot: lai tiktu pie pilnības, pilnīgai vispirms jāklūst pašai.

Ir vajadzīgs īpašs delikātums, lai apmeklētāju neaizvainotu. Jo, kad apvainojas vina, vīrs apvainojas divkārt — tā taču ir viņa sieva, kuru aizskāra. Viņi savu dzīvi ir padarījuši tik sarežģītu un neīstu kā televīzijas seriālos.

Viņiem dzīve ir skaista reklāmas spēle paslēpēs, kas notiek mūzikas pavadījuma fonā, un viņi dusmojas, ka neviens līdzīgu dzīvi klāt nepienes. Man šobrīd viņiem jāatklāj dzīves vienkāršība, lai viņi prastu izlabotu kļūdas, ja to gribēs.

Vārdu sakot, man viņiem jāieskaidro, ka bērniem ne tikai nemēdz būt mēnešreižu, bet arī, ka bērniem nedzimst bērni. Re, kas par uzdevumu!

Manā priekšā sēdošais jauneklis mēģinājis izdarīt pašnāvību, taču ticis izglābts. Viņš zina, ka māte viņam to nepiedos, jo ar šo gājienu viņš to apkaunojis laužu priekšā. Māja viņam ir cietums, jo vecāku terors kļuvis neizturams. Šim jaunajam cilvēkam nav ļauts izteikt savu viedokli. Mīlā miera labad viņš kopš bērnības bez ierunām darījis visu, kas tika vēlēts un tā, kā tika vēlēts. Viņš jau ir pieaudzis, taču vecāki to nepamana. Precīzāk sakot, to nepamana māte, jo tēvs mātes fonā izturas kā nožēlojama ēna, kurai nav balsstiesību mājas lietās. Tēvs ir tikai darbarūķis. Abi šie vīrieši ir vienādi un ar vienādu likteni, tikai dēla liktenis ir mazliet rūgtāks nekā tēvam, taču tuvināties viņi nevar — starp abiem stāv māte. Šīs sievietes mīlestības dēļ viņi kļuvuši par paklausīgiem vergiem. Tomēr sieviete ir neapmierināta, jo viņai nākas visu darīt pašai, tāpēc ka neviens neko nedara.

Dels vel negrib mirt, taču viņam nav vietas, kurp doties un paslēpties.

Viņš ir līdzīgs mazam puisēnam, kas sabozies sēž uz krēsla un kura priekšā ar troksni nolikts smilšu pulkstenis, pavēlot: „Skaties, puis, un mācies, lai tu nekļūtu tāds kā tavs tēvs!“ Viņš nezina, kas tas par priekšmetu un kas viņam jāmācās. Viņš skatās uz smilšu strūkliņu un notrīs ik reizi, kad strūkliņa mazliet novirzās no kaudzītes centra. Viņš jūtas kā šī strūkliņa un grib, lai smiltis vairs nebirtu, bet tajā pašā laikā no tā baidās. Baidās izdzirdēt, ka laiks ir beidzies. Viņam šl pulksteņa sabiedrībā kļūst arvien labāk un labāk, jo tas ir līdzīgs viņam pašam — arī pulkstenim mēdz būt novirzes no centra līnijas, bet to neuztver kā kārtības traucēkli.

Tad pienāk pēdējā smilšu graudiņa laiks. Puisēns sasprindzina visu ķermeni, pa to plūst auksti sviedri…, bet te piepeši nez no kurienes uzrodas roka, kas ar troksni apgriež pulksteni, it kā teikdama: „Tev vēl atlikušas trīs minūtes.“ Tā ir mātes roka. Roka, kuras maigumu viņš gaida kopš bērnības un kuras nesaudzīgo bargumu jau iepazinis. Viņš neatceras dzīves laiku, ko vadīja autiņos. Viņš neuzdrošinās mīlēt šo roku un neuzdrošinās meklēt citas sievietes roku, ko mīlēt, jo viņam ir iestāstīts, ka viņš jau nav vīrietis. Viņš baidās no sievietēm.

14. Manā priekšā sēž pacients, kas uzvilkts kā stiga un kuram ir dzīvības svarā uzzināt par savu dzīvi. Viss cits viņam šķiet nebūtiski. Viņš jaušami sapiktojas, kad es sarunu nesāku uzreiz. Pie sevis domāju: „Ļoti prasīgs un neloģisks cilvēks, īpaši attiecībās ar citiem. Noslēgts, uztiepj idejas. Viņam nepieciešama psihiatra palīdzība, jo mani vārdi viņam diezin vai palīdzēs. Tūlīt man sarīkos eksāmenu.

Atnācis pie manis kā pie gaišreģes, lai gan es sevi par tādu neuzskatu. Nekas cits kā vien pārbaude, vai runā patiesību.“

Ar šādiem cilvēkiem jābūt piesardzīgam, jo virtiem piemīt paradums pārspīlēt maznozīmīgo un nemaz nenovērtēt loti svarīgus jautājumus. Ilgā izprašņāšanā noskaidrojas, ka es vismaz esmu vinu pareizi novērtējusi un ka viņam ir dzīvībai nozīmīgi noskaidrot, vai viņš ir bijis karalis, kā viņam tas teikts, vai ne. Cilvēkam ir lieluma mānija, bet par slimību viņš to neuzskata, kamēr psihiatri to uz papīra nefiksēs kā šizofrēniju. Viņš nav ieradies pēc palīdzības, ne ari lai mazinātu lielummāniju — viņš ir atnācis to palielināt. Grūts gadījums.

Viņš ir līdzīgs cilvēkam, kas liek pasjansu. Sagumis pār galdu, viņš drudžainām kustībām atklāj kārti, fa uz kārts nav attēla, viņa sejā parādās traģiska izteiksme, ja arī uz otrās nav zīmējuma, seja sastingst šausmās. Iedomājoties vien, ka arī trešā var izrādīties tāda pati kā divas pirmās, viņam trīc un pamirst rokas. Tomēr uz trešās ir bildīte, taču — kāda nelaime! — tas ir kalps. Vai patiešām viņam neatradīsies karalis? Būs! Būs, un tas parādīsies nākamajā kārtī. Cilvēka sejā atspoguļojas apmierinājums, kas līdzīgs paceltās kārts karaļa smaidām. Nākamā kārts. Atkal karalis! Cilvēks piepeši sapīkst. Viņš vairs negrib būt karalis, viņš vēlas kļūt par imperatoru!

Viņš alkst valdīt pār citiem, taču iebiedētā cilvēka vēlēšanās neīstenojas. Turklāt pār viņu valda citi. To veicina bailes, bet atbrīvoties no bailēm cilvēks neuzskata par vajadzīgu. Kā viņam pateikt, ka karalis viņš nekad nav bijis, taču tā, lai tas nekļūtu par sitienu zem jostas vietas?

Cilvēka laime ir atkarīga no viņa vēlēšanās palīdzēt sev. Pat ja es nezinu, kā palīdzēt, bet palīdzēt gribu, un ja šī vēlēšanās nāk no sirds, palīdzība uzradīsies — dzīvnieka, j cilvēka, skolotāja vai brīnuma veidolā.

Tā nu man katru dienu iznāk darīšana ari ar tādiem slimniekiem, kas neko nezina, kaut gan viņiem iepriekš izvirzīts uzdevums izlasīt manas grāmatas, citādi vini netiks pieņemti, un viņi šo nosacījumu ir izpildījuši, pret to izturoties kā pret uzspiestu pienākumu. Šāds skolēns par kontroldarbu saņemtu divi par spīti vecāku godīgajiem apgalvojumiem, ka viņi bērnu mācījuši. Mācīt jau mācīja, tikai ne tik daudz, lai uz apgūtā pamatiem es viņam varētu izskaidrot personisko problēmu būtību, turklāt nepārslogojot viņa mazītiņās smadzenes.

Sāku sarunu. Tuvojos problēmai kā karstai biezputrai. Kamēr klausītājs nesāk atšķirt personisko no sabiedriskā, mūsu saruna notiek, kā mēdz teikt, draudzības un savstarpējas sapratnes atmosfērā. Bet pietiek man tikai ieminēties par pacienta iespējamām kļūdām, kā rodas spriedze. Vienā cilvēkā pamostas krātiņā iedzīta zvēra nemierīgā dvēsele, otrā — baiļu nomākšana ar noliegumu, trešajā — slēptas dusmas pret apvainotāju, ceturtajā — aizvainotā nocietināšanās, jo viņš cerējis, ka šoreiz gan ar viņa darbu visi būs apmierināti, vēl kādā (ak šausmas!) — pilnīga apātija. Dažiem viss šis stresu juceklis lēni sāk pāraugt smaguma sajūtā galvā un ķermenī līdz tādai pakāpei, ka ir laiks pārtraukt darbu.

Mīļie cilvēki! Apgūstiet vienu vienkāršu dzīves likumu: ja reiz jūsu dzīvē vai ar veselību kaut kas joprojām nav kārtībā, ir loģiski, ka jūsu prātā viss vēl nav sakārtots. Tad arī jūs atbrīvosieties no bērnišķīgās cerības, ka jums paglaudīs galviņu un teiks: „Malacis! Tev vairs nekas nav jādara!“ Tad jūs, mierīgi izsverot, sapratīsiet, ka dzīve turpinās un tāpēc arī domāšanas darbs nekad nevar beigties, pat ja jūs patiešām savā līmenī sasniegsiet līdzsvarotību. Nākamais sekos augstāks un vēl augstāks līmenis. Un tā tālāk.

Diemžēl ar divu grāmatu izlasīšanu un dažām konsultācijām par nepieciešamību mainīt savus dzīves principus cilvēku nepārliecināt. Daudz prasmīgāk to paveiks bargi dzīves pārbaudījumi. Dažs mainās, tikai pārkāpis nāves slieksni, jo savu pārdzimšanu virknē viņš vēl nav nobriedis tiktāl, lai pret neredzamo izturētos kā pret realitāti.

Pie kura no šiem tipiem piederat jūs?

Par laimi, arvien vairāk rodas cilvēku, kas atrod sevi un pa savu ceļu dodas tālāk. Nejūtieties sarūgtināts, ja sekos atbildes sitieni. Tie ir pārbaudes akmeni, kas izmēģina jūsu cietību, tie ir skolotāji, kas redz, ka jūs spējat daudz vairāk. Steiga, vēlme ātri ieraudzīt rezultātu izraisa sarūgtinājumu un šaubas par savām spējām. Nepārvērtējiet sevi. Paštīksmināšanās padara aklu un aizved sānceļos. Meklējiet domubiedrus, lai laiku pa laikam būtu pret ko atbalstīties. Vientulību var izturēt tikai loti stipri cilvēki, kas jau pavisam droši iet savu ceļu.

ja jutīsiet, ka reakcija ir pretēja gaidītajai, nesteidzieties ar secinājumiem. Pavērojiet sevi, un jūs sapratīsiet, ka gluži vienkārši agrākais bezjūtīgums kļuvis par izteiktu jūtīgumu, un tā ir laba zīme.

PA VISMAZĀKĀS PRETOŠANĀS CEĻU

Savā otrajā grāmatā, kurā uzsvēru vecāku nozīmi cilvēka dzīves veidošanā, es skaidroju gandrīz visu minēto slimību būtību, ņemot vērā šo līmeni. Un, lai gan ne vienu vien reizi uzsvēru, ka vecāki nav vainīgi, kajjiedošana nav piedošana vainīgajam, bet tam sliktajam, kas cilvēku māca, joprojām ir gana laužu, kas paši ļimst zem vainas izjūtas nastas, taču visu vainu uzvel vecākiem un atmasko viņus.

Saskatīt ienaidnieku vecākos ir viegli. Vini devuši mums šo fizisko ķermeni un veicinājuši šīs fiziskās dzīves ciešanas. Taču mēs paši izvēlējāmies savus vecākus, jo mums bija vajadzīgas tās dzīves mācību stundas, ko viņi mums spēja sniegt. Vecākos mēs varam ieraudzīt paši sevi, ja uz sevi neprotam palūkoties no malas. Tieši tāpat vecāki var ieraudzīt sevi bērnā, ja nemāk paskatīties uz sevi no malas. Kam nav vecāku, tam uz sevi jāpaskatās spogulī un jāiemācās sevi vērot svešām acīm.

Otrajā grāmatā sīki runāju par cukurslimību jeb diabētu. Atceraties? Vai arī tas uz jums neattiecas, jo ar šo kaiti nesirgstat? Pagaidām ne?

Vielmaiņa slēpj sevī dzīves filosofijas dziļumus. Parunāsim par to sīkāk.

Ikviens cilvēks grib būt stiprs. Taču jāzina, ka stiprs ir tikai drosmīgais. Par drosmīgu uzskata fiziski spēcīgu cilvēku, kas uzdrošinās stāties pretī varmācībai. Taču patiesi drosmīgs ir tas, kurš pat viskareivīgākajā situācijā sev nepiesaista varmācību.

Patiesi drosmīgu cilvēku ir maz. Ļaužu vairākums iesaistīts dzīves cīņā, nesaprotot, ka cīņa ir dusmu enerģija. Dusmas cilvēku padara slimu, proti, sagrauj ķermeni ar slimības starpniecību.

Atcerēsimies: cilvēkiem ir triju veidu pamatstresi. Pie tiem pieder:

□     vainas izjūta,

□     bailes,

□     dusmas.

1)    Vainas izjūta cilvēkā rada vārgumu, nogurumu, depresiju, apātiju, uzņēmību pret slimībām. Vainas izjūta izvietojas sirdī. Visas sirds slimības ir saistītas ar vainas izjūtas pieaugšanu. Ja sirds ir pilnīgi vesela, visas citas ķermeņa slimības nav iespējamas. Ja ir jel

kāda kaite, sirdī pastāv kaut vai nenozīmīgas slimīgas pārmaiņas.

2)    Bailes izraisa spriedzi, kokainumu, stīvumu, spazmas, drudzi. Bailes sev piesaista slimības. Bailes ir stresi, kas ieplūst caur nierēm) Ja nieres ir pilnīgi veselas, nav iespējama citu orgānu saslimšana.

3)    Dusmas pašas par sevi ir slimība. Jebkuras bailes pāraug dusmās. Dusmas ir visviltīgākais un vissarežģītākais stress. Bez dusmām nav slimību.

Visu slimību sākumstress ir bailes mani nemīl.

Bailes, ka mani negrib,

mani nesaprot,

ar mani nerēķinās,

manī neklausās,

uz mani neskatās,

mani ne par ko neuzskata,

par mani nevienam nav daļas, utt.

Tās visas ir bailes mani nemīl.

Ja cilvēks jūt, ka pret viņu kaut kādā ziņā izturas slikti, tās ir tikai bailes mani nemīl.

Šis stress ir materiālistiskā pasaules uzskata cēlonis un raksturīgs mūsdienu civilizācijas vienpusīgajam pasaules redzējumam, citiem vārdiem sakot, ir mums visiem zināmo likstu cēlonis. Tajā pašā laikā tā ir loti nepieciešama dzīves mācību stunda, bez kuras apgūšanas nav iespējams doties tālāk. Šīs bailes ir skolotājs, kas skolēnam atlaides nedod. Toties pie viņa iemantotās zināšanas nostiprinās uz mūžīgiem laikiem.

Bailes mani nemīl bloķē mīlestības enerģijas plūsmu. Tās piesaista likstas un slimības. Tādējādi stresu ķēdīte sākas ar bailēm mani nemīl, kas pāraug vainas izjūtā, vainas izjūta — dažnedažādās bailēs, savukārt tās — dusmās. Par stresiem mēs turpināsim runāt sliktu līdz brīdim, kamēr apjēgsim to pamācošo nozīmi un pārvērtīsim labajā.

Cilvēka dzīve ir nemitīga sliktā pārvēršana labajā.

Ko nozīmē slikto pārvērst labajā? Šo jautājumu uzdod daudzi.

Kā novērtēt nepadarītu darbu? Tas ir slikts vai labs? Savā nepabeigtībā tas ir slikts. Labs ir padarīts darbs.

Tieši tāpat neapgūta dzīves mācību stunda ir slikta, apgūta — laba.

Neatrisināts konflikts — slikts. Nolīdzinātas attiecības — labas.

Pabeigta spēle — laba, nepabeigta — slikta.

Nenoiets ceļš — slikts, pieveikts — labs.

Summējot var teikt, ka viss, kas vēl nav padarīts, ir slikts. Slikts tāpēc, ka nav pabeigts. Tas, kas padarīts, ir labs, jo ir pabeigts.

Rodas jautājums: „Kā slikto pārvērst labajā?“

Cukura līmenis asinīs vielmaiņas procesā rāda sliktā pārvēršanas labajā procesa būtību. Tas liecina, kā cilvēka dzīve kļūst labāka vai arī kas kam ko dara. Ikdienā esam pieraduši spriest tā: es padarīšu labu citu cilvēku dzīvi, lai viņi padara labu manējo.

Drosmīgs cilvēks sāk ar to, ka dara labu sev un tikai pēc tam citiem. Kas dara labu sev, tas nedara sliktu citiem. Tādam cilvēkam ir vesels aizkuņģa dziedzeris.

Cilvēks, kas jūt bailes, pirmām kārtām steidz darīt labu citiem, jo tad viņu uzskatīs par labu un mīlēs. Darīt labu sev pašam tāds uztic citiem.

Cukura līmenis asinīs arī ir tas, kas rāda cilvēka dvēseles drosmi darīt labu pirmām kārtām sev. Ko tas nozīmē?

Neviena mūsu ķermeņa šūna nespēj dzīvot bez barības, kurā bez citām vielām ietilpst arī pietiekams glikozes daudzums. Normāls cukura līmenis asinīs nodrošina normālu šūnu barošanos jeb dzīvību. Domu līmenī tas nozīmē, ka līdzsvarotam — saprātīgam un drosmīgam — cilvēkam ir normāla, līdzsvarota dzīve.

Cilvēks var būt bailīgs, drosmīgs vai loti drosmīgs. Starp drosmi un superdrosmi jeb nesaprātīgu drosmi ir tikai viens solis. Drosmīgais kāpj kalnu virsotnēs, bet, ja vinu aklu padarījis gods un slava un viņš nepamana viedu brīdinājumu, ko tam sūta bailes, tāds kļūst nesaprātīgi drosmīgs, un tas viņu ved pretī bojāejai. Kas pret stresiem izturas kā pret neatņemamu sevis paša dalu un, rodoties jauniem stresiem, saved kārtībā savu dvēseles dzīvi, tas līdzsvaro savu pozitīvo un negatīvo enerģiju un nepazīst ciešanas. Jo līdzsvarotāks cilvēks, jo mazāka viņa nepieciešamība pēc barības un jo stabilāks viņa cukura sastāvs asinīs.

Atcerieties! Bailes līdzsvaro ar saldumiem. Pieaugot bailēm, cilvēkam kāroties kārojas saldumi. Pārsniedzot salduma normu, cilvēks kļūst drosmīgāks. Uz saldumu fona baiļu pieaugšanu nepamana. Cilvēks nestāsta, ka viņam bail, bet saka: „Gribas ko saldu.“ Līdz zināmai robežai.

Cukuru

1)  vielmaiņā regulē aizkuņģa dziedzeris, kas atrodas

2)  horizontāli

3)  ķermeņa kreisajā pusē

4)  viduklī, jostas daļā.

5)    Tā augšdaļa draudzīgi balstās pret divpadsmitpirkstu zarnas izliekumu, bet

6)  apakšējā dala kā ligzdā rod pamatu liesas ieliekumā.

7)    Aizkuņģa dziedzeris dala ķermeni un saules pinumu uz pusēm.

Ko tas nozīmē?

1)    Vielmaiņa gluži kā gudra pasaku grāmata vēsta: „Ja dod tev, tad arī dod tu. Dod no visas sirds, tad kļūsi laimīgs. Nedomā, ka saņem mazāk, ka saņem sliktāko. Tici tam, ka dod. Vispirms paskaties uz sevi, tad arī citus ieraudzīsi īstajā gaismā. Neuztver par augstāko vērtību to, ko sniedz tavas rokas, bet to, ko sniedz no visas sirds.“

2)    Aizkuņģa dziedzera horizontālais stāvoklis liecina, ka tas ir robeža starp pagātni un nākotni. Pagātne ir ikviena cilvēka bērnības māja, kas rod sākotni tēvā un mātē un kas kā ēna un nasta mūs pavada līdz brīdim, līdz mēs iemācāmies to pareizi saprast. Vecāki un viņu radītais mājas pavards var būt visvisāds, ja to vērtējam vienpusīgi, taču ikviens no mums vecākus izvēlējies pēc paša brīvas gribas, lai iemācītos to, ko nav apguvis iepriekšējās dzīvēs.

Horizontālā enerģija ir materiālā enerģija. Vertikālā enerģija ir garīgā enerģija. Aizkuņģa dziedzeris ir galējā robeža, līdz kurai var iet, pārspīlējot dzīves materiālās puses nozīmi. Ja cilvēka materiālā attieksme pret dzīvi pāraug sirds čakras līmeni, viņš iznīcina savu nākotni, kā arī savu bērnu nākotni. Materiāla attieksme nozīmē materiālu mīlestību, saskarsmi materiālas došanas un ņemšanas līmenī, prasību atalgot par ķermeņa ziedošanu kā seksa objektu, turklāt ticot savai labvēlībai.

Nākotni rada sievietes mīlestība, kas materializējas caur vīrieti. Citiem vārdiem sakot, kāda ir mātes mīlestības izpratne, tāds veidojas tēva pasaules redzējums un viņa iemiesojums dzīvē. Vīrietis var protestēt pret sievietes vēlmēm un tās nepildīt, taču viņš mētāsies gluži kā sievietes izmestā tīklā noķerta zivs, kamēr neatbrīvosies no savām bailēm un sevi neatradīs. Ja sieviete uzskata, ka vīram devusi visvērtīgāko — savu ķermeni, nevainību un tāpēc viņam jānodrošina laimīga dzīve, rodas labvēlīga augsne diabētam.

Ja bērns (ikviens no mums) grib un var saprast savus vecākus, pareizā gaismā saskatīt vinu labo un slikto, tad viņš tieši tāpat spēj pareizi redzēt vīriešu un sieviešu dzimumu, un nevajadzēs uzrasties diabētam, lai to iemācītu.

3)    Ķermeņa kreisā puse — tas ir tēvs, vīrietis, vīriešu dzimums. Kas vienlaikus ar acīmredzami labo tēvā saskata arī netverami slikto, ko nemāna tēva ārkārtīgi labais, bet kas apzinās, ka negatīvais tēvā rodas aiz bailēm mani nemīl, tas miermīlīgi izturas pret visu vīriešu dzimumu, un tāda cilvēka dzīve sakārtosies, pat ja viņš neprot dzīvi redzēt tās dziļākajā filosofiskajā rakursā.

Kas vīriešos jeb tā dēvētajā stiprajā dzimumā meklē tikai kļūdas un ar savu noliedzošo attieksmi tās vienīgi padziļina, tam materiālā dzīve veiksmīgi nesakārtojas. Saļogās viņa dzīves pamati — tāpat kā mājas pamati vai karkass, tāpat kā skelets, kas satur ķermeni, tāpat kā principi, kas veicina dzīves attīstību. Kas citos cilvēkos vēlas redzēt slikto bez labā, tas automātiski vēlas, lai citi labotos, pārmainītos. Bet tā jau arī ir vēlēšanās, lai cits manu dzīvi padara labu. Kaut vai tādējādi, ka beidz krist uz nerviem ar saviem trūkumiem.

4)    Jostasvietas līmenis simbolizē tagadni. Pagātnes novērtēšana notiek šobrīd. Visas mūsu domas pastāv tikai mirkli. Kas šobrīd spēj mainīt savu attieksmi pret pagātni, tas tajā pašā laikā uzlabo tagadni, kas savukārt rada labāku nākotni. Kas prot dzīvot šodienā, nenoliedzot vakardienu un rītdienu, tas jau pašlaik rada nākamo dienu, par to īpaši neuztraukdamies.

5)    Aizkuņģa dziedzera augšējā da|a atrodas divpadsmitpirkstu zarnas drošos skāvienos. Aizkuņģa dziedzera izstrādātie gremošanas fermenti plūst pretī divpadsmitpirkstu zarnai, kur notiek barības saskaldīšana niecīgās daļiņās, ko uzsūc ķermenis. Aizkuņģa dziedzeris divpadsmitpirkstu zarnai it kā saka: es dodu tev to, kas man ir. Tie ir sīkumi, bet cik labi, ka tavā darbā no tiem ir tik liels labums.

Divpadsmitpirkstu zarna pauž cilvēkam raksturīgo elkoņa izjūtu, draudzības attiecības, kolektīvisma izjūtu,

it kā cilvēkam teikdama: tu savā ziņā esi vienīgais tādā nozīmē, ka cita tāda šajā pasaulē nav, bet tev jādzīvo kopā ar citiem, jārealizē sevi caur citiem, lai pats justos labi. Un laimīgs tu kļūsi tikai tad, ja spēsi dot, pat ja tu šo procesu pagaidām saproti burtiski — kā lietas, sava spēka vai prasmju došanu.

Šī vienotība apliecina, ka, saprotot citus, cilvēka galva saglabā darba spējas un iemanto aizsardzību. Pat ja tavā kolektīvā strādā tikai divi cilvēki vai tava mazā ģimene, bet tu pret tiem izturies ar mīlestību, viņi ir tavs balsts. Tāda ir aizkuņģa dziedzera — aktīva devēja — nozīme.

Bailīgā cilvēkā, kas jūt tikai to, ka visi no viņa grib ņemt, rodas protests pret došanu. Taču patiesībā tā ir nevēlēšanās būt cilvēkam, bet tā jau ir pretruna ar vēlēšanos būt cilvēkam. Šāda dvēseles pretruna pāraug skumjās.

Neizraudātas skumjas izraisa aizkuņģa dziedzera augšējās daļas tūsku. Pietūkums neļauj plūst fermentiem, un aizkuņģa dziedzeris spiests pārstrādāt pats sevi gluži kā skauģis, kas vārās savā sulā un kam neienāk prātā, ka, uzskatīdams sevi par labu, viņš piespiež citus dancot pēc savas stabules. Slikti ir tas, ka aiz bailēm viņš neļauj, lai tas tiktu pamanīts. Citiem vārdiem sakot, tā ir vēlēšanās citus pazemot.

Cieņaspilns vai garīgi augsts cilvēks citus neuzskata par sliktiem un nevienu nevēlas pazemot. Tikai pazemotā pieaugušās dusmas izraisa cita cilvēka pazemošanu. Ja dusmu uzplūdi sākas piepeši, piemēram, strīda gaitā, kad cilvēks jūt, ka vinu pazemoja, un ar to nespēj samierināties, tad sākas spēcīgs aizkuņģa dziedzera iekaisums.

Atgādinu: pazemotā dusmas izraisa iekaisumu. Tā ir dzīvībai bīstama slimība ar stiprām sāpēm. Kas savu kļūdu cenšas labot kaut vai pēc konflikta, tas veicina situāciju, kurā arī otra puse vēlēsies strīdu izlīdzināt. Jo ātrāk tas notiks, jo lielākas izredzes izvairīties no pankreatīta saasinājuma.

Ja kolektīvā ir spriedzes pilnas attiecības un šāds stress turpinās ikdienā, gremošanas trakts kļūst vai nu īpaši jūtīgs, vai arī pret barību izturas ar izvēli, lai gan tas tāpat nepalīdz. Iespējams, ka ārsti pat diagnosticējuši aizkuņģa dziedzera hronisku iekaisumu. Kas ilgi krāj dusmas, tam noteikti rodas hronisks pankreatīts, un nabadzinam vajadzēs kļūt par vientuļnieku, jo slimības dēl viņš vairs nevarēs būt kopā ar citiem ne darbā, ne vaļas brīžos. Bet, kad vienatnē apniks malt skumjpilnās domas, tādam piepeši ļoti sagribēsies ar citiem kontaktēties, un šī vēlēšanās vien vinu padarīs saticīgāku. Kopīgās darīšanās viņš, iespējams, pamanīs, ka līdzšinējais ienaidnieks nepavisam nav slikts cilvēks, un sapratīs, ka ir kļūdījies. Tā ķermenis tiecas mainīt un labot cilvēka pasaules izpratni.

Cilvēks, kas apvaino citus, nepamana savas bailes izrādīties vainīgajos un tāpēc nesaprot, kāpēc cits cilvēks viņam uzbrūk, lai gan pats to izprovocējis. Jo cietsirdīgāks un pazemojošāks uzbrukums, jo sāpīgāks iekaisums, tāpēc ka paša cietsirdībai pievienojusies cita cilvēka cietsirdība. Sīkāk par cietsirdību parunāsim vēlāk. Došanas un ņemšanas problēma ir mūsdienu pasaules nelaime.

6)    Aizkuņģa dziedzera lejasdaļa iegrimusi liesas ieliekumā kā ligzdā.

Kad es sāku par šo problēmu rakstīt, man prātā ienāca doma aizkuņģa dziedzeri pataustīt ar roku, lai justu tā reakciju, kā arī lai saprastu liesas būtību un neapzināto dzīvības funkciju. Ceru, ka jūs saprotat, — tas notika garīgā, nevis fiziskā līmeni. Ķirurgi to var apliecināt, veicot operācijas vēdera dobumā.

Viegli piespiežot, es patraucēju aizkuņģa dziedzeri un ieraudzīju dažnedažādas ainas.

A.   Vienam aizkuņģa dziedzeris gluži vai vēlējās atrauties no liesas un kamolītī sarauties divpadsmitpirkstu zarnas apkampienos.

B.    Citam tas bija sastindzis un kļuvis tumsnējs — tāds kā sačervelējies miesas gabals.

C.    Vēl kādam aizkuņģa dziedzera lejasdaļā mirklī radās tūska, un dziedzeris sāka spiest uz liesu.

D.   Kādam tas bija pārkoksnējies, it kā to neveidotu mīkstie audi.

E.    Citam radās sajūta — spied, cik gribi, nekādas reakcijas nebūs, bet, ja to paglaudīsi, tas uzvedīsies kā kaķis, kas ņaudēdams pacel asti kā skursteni un sāk murrāt.

F.    Pēdējam jau tā uzburbušais aizkuņģa dziedzeris izplūdis uz visām pusēm, un tālab radusies sajūta, ka tas tūlīt pašķīdis kā zirnekļa tīkls.

Un tad es sapratu, ka tikai pēc aizkuņģa dziedzera vien var noteikt cilvēka raksturu un viņa likteni. Analogi pareģo pēc dzīvnieku iekšām.

es sapratu, ka attiecības starp aizkuņģa dziedzeri un liesu rāda attiecības starp bērnu un vecākiem saistībā ar došanu un ņemšanu. Neslēpšu, ka šis atklājums mani no sākuma šokēja. Tas šķita pārāk vienkārši. Manas iztēles skatiena priekšā virknē aizslīdēja daudzu slimnieku neatrisinātās problēmas, par kurām līdz šim nebiju tikusi pilnīgā skaidrībā.

Es sāku salīdzināt un sapratu, ka:

A.   Šis cilvēks no vecākiem mūk pie draugiem, uz vecāku palīdzību viņš necer.

B.    Šis cilvēks pēc atbalsta ne pie viena neskrien, jo nekam un nevienam vairs netic. Cilvēks, kas vīlies vecākos, viļas arī kolektīvā.

C.    Šis cilvēks pie vecākiem vēršas bēdās, bet ne priekos, un nelaimīgu padara gan savu, gan vecāku dzīvi, jo vecāki nespēj vinu paglābt no skumjām.

D.   Tas ir lepns cilvēks, kas nedod, bet arī nelūdz. Lepnu vecāku lepnam bērnam ne vecākiem, ne draugiem nav nozīmes. Pirmiem vairs nav, otriem pagaidām nav nozīmes.

E.    Tas ir cilvēks, no kura ar varu neko nedabūsi, toties pa labam viņš pats atdos visu, palikdams modrs, vērīgs kaķis, ko ar paijāšanu nenopirksi. Šis cilvēks ir izbaudījis savu mīlošo vecāku bargo roku un zina, kas ir labi un kas — slikti.

E Šis ir iebiedēts laba darītājs, kas nezina, kurp un pie kā skriet darīt labu. Un, tā kā vina palīdzība noteikti būs vajadzīga vienlaikus visiem bēdubrāļiem, viņš vai rausies gabalos un jutīsies neizsakāmi vainīgs, ja pirmais nespēs aizsteigties pie vecākiem vai drauga, bērniem vai saviem sabiedriskajiem pienākumiem.

Vārdu sakot, cilvēks iznicina sevi bez kādas mēra izjūtas un kādā jaukā dienā lūst. Bet tieši tad izrādās, ka visi, kam viņš darījis labu, nu nekādi nespēj nākt palīgā — tāda apstākļu sagadīšanās. Šis fakts var pilnīgi pāršķelt tā cilvēka sirdi, kas citiem darījis labu.

Saslimis ar diabētu, aizkuņģa dziedzeris kļūst līdzīgs dzīvniekam, kas, spalvas saslējis, sagatavojies cīniņam, lai neļautu apvainot savu dzimtu. Ja tas neuzskatītu, ka briesmu nav, nesāktu to aizsargāt. Aizkuņģa dziedzeris piespiežas liesai. Tas nozīmē, ka:

Diabētiki dievina savus vecākus vai vinu pieminu. Vini neprot saskatīt savu vecāku k|ūdas un uzskata, ka vecāku grūtās dzīves cēlonis ir tas, ka tiem nodara ļaunu citi. Vecāku priekšstatus mantojis bērns, loģiski izsverot, secina, ka tam, kas dara sliktu, jāsāk darīt labu. Tā nostiprinās priekšstats, ka citiem dzīve jāpadara laba, un tas izpaužas it visā.

Tātad liesa ir orgāns, kura esamība liecina, ka dzīvē tevi atsaukusi mātes mīlestība, bet tēva sēkla tev sniedz iespēju atnākt. Kopā ņemta, tā ir materializēta enerģija, kas nepieciešama fiziskā ķermeņa dzīvībai, kura tevi padara stipru, uz kuras tu vari balstīties, ja to proti vai iemācies, lai kļūtu par cilvēku ar pašcieņu. Tad tu esi līdzīgs čūskai, kas ar asti balstās uz zemes un vertikāli ceļas augšup. Kad es gara līmenī sāku aplūkot aizkuņģa dziedzeri, tas man parādījās kā čūska, tāpēc ir jēga par to parunāt kā par čūsku.

Čūska ir neordināro spēju simbols — būdama nolīdzināta līdz ar zemi, tā pēc savas gribas spēj celties augšup, balstoties uz astes, un ieraudzīt pasauli. Čūska zina visu — gan par zemi, gan debesīm. Kas tiecas pretī garīgumam un materiālo uzskata par ļaunumu, tam čūska saka: „Uz materiālā balstās tavs ķermenis, no materiālā tas radīts.

Neuzskati to par sliktu. Palīdzi tam pacelties! Materiālisma lielākie radītāji ir tavi vecāki.“

ŠI čūska nedzel, jo nezina baiļu. Bet, ja tu baidies un nevēlies to atzīt, tad kļūsi līdzīgs pazeminātam rāpulim, un tad noteikti ieradīsies kāds, no kā tu nobīsies un laidīsies Iekās. Vai arī metīsies, kur acis rāda, nenosakāmā attālumā, lai sevi aizsargātu, pat nepamanot, ka aizsardzība pārvēršas uzbrukumā. Ar savām bailēm tu kļūsti līdzīgs dūrei sitienā, kas nodara sāpes, taču daudz sāpīgāks ir tavs dzēliens.

īsta čūska parasti nedzel tūlīt. Vispirms tā brīdina vai, tapāt kā sitiens ar dūri, triecas pret cilvēku, kas vinā redz tikai slikto. Čūska ir gudra. Tādējādi tā saka: „Mīļo cilvēk, tavuprāt, vissliktāk ir, ja sit ķermeni. Bet tu belz vārdiem — kā nekā vārdi neizrauj miesas gabalu. Sitiens trāpa ķermenim, bet vārda jēga — garam. Taču domu vārdi, tie, pār kuriem es nevaldu, ir līdzīgi iznīcinošai ugunij no īpaši nodevīga, neredzama ieroča. Lodes ķertais sabrūk ceļos, un tu vari atviegloti uzelpot — viens pretinieks dabūjis pēc nopelniem. Tu, uzlicis roku uz sirds, vari visu dzirdēšanai pazinot, ka tev ar to nav nekāda sakara, jo tu par darbību uzskati acīm redzamo, un visi tev ticēs. Vienīgais, kas zina patiesību, ir tava dvēsele, un tā nespēs tev nepasniegt dzīves mācību stundu.“

Tā par savu labdarību pārliecināts cilvēks pašapmānā var sadarīt loti daudz slikta un nesaprast, kāpēc vina paša dzīve nekādi nesakārtojas.

Medicīnā liesa tiek izoperēta efektīvākai daudzu slimību ārstēšanai, īpaši ja runa ir par ļaundabīgajiem audzējiem. Tādējādi slimniekam it kā saka: mēs atņemam tev vecākus — tavu likstu cēloni, lai tu atrastu sevi savā ceļā un bez šķēršļiem kļūtu stiprs. Tavi vecāki padarīja tevi atkarīgus no viņiem, tu esi vecāku privātīpašnieciskās mīlestības upuris. Palielināta liesa rāda vecāku justās skumjas. Pārāk maza liesa nozīmē nogurdinošas skumjas. Lai arī kura orgāna izmēri samazinātos, tas liecina par atbilstīgu nogurumu, savārgumu. Savārgums rodas no nemitīgām skumjām.

Fiziskā ķermeņa līmeni tas ir pareizi, taču slimības sākas ar dvēseli. Tagad šim cilvēkam būs daudz grūtāk tikt galā ar savām kaitēm, īpaši ja viņa vecāki ir dzīvi. Vēl sarežģītāk būs, ja viņš ar vecākiem dzīvo zem viena jumta. Bet vissmagāk viņš jutīsies, ja vecāki viņu apgādā. To vajadzētu zināt visiem slimniekiem, kam izoperēta liesa, kā arī viņu vecākiem, lai ikviens, atbrīvojot stresus, iemācītos pārtraukt citu cilvēku atkarību no sevis. Tad ārstu palīdzība izrādīsies mērķtiecīga.

Vecāki nav vainīgi, tāpat kā nav vainīga liesa. Šis cilvēks ir atnācis iemācīties, kā atbrīvot verdziskas atkarības izjūtu no vecākiem, bet ne atbrīvoties no pašiem vecākiem, kas labos nolūkos nemitīgi piespiež, pavēl un aizliedz. Vecāki savos laba vēlējumos var nonākt galējībās, piespiežot bērnu domāt viņu domas, un beigu beigās bērns pārstāj būt viņš pats.

Tātad: kas pats vēlas sakārtot savu dzīvi, tam aizkuņģa dziedzeris būs vesels. Kas vēlas, lai viņa dzīvi sakārto citi, tam aizkuņģa dziedzeris saslims. Ja bērnam ir vecāki, kas par savu pašsaprotamu pienākumu uzskata darīt labu citiem un kas savu labo darbu vārdā upurē pašu bērnu, viņam ir visas iespējas saslimt ar diabētu. Nesaslimst tas bērns, kurš vienalga kādā veidā protestē pret savu vecāku pārmēra labo un savu panāk.

Aizkuņģa dziedzera slimības ir gluži kā sieviete, kas valda pār vīrieti, vai kā sievietes emocijas, kas nomāc prātu. Jo nevaldāmāka sievietes vēlme palikt pie sava, jo krasāka slimība. Ja šī nevaldāmība kļūst par ikdienišķu parādību, sākas iekaisuma slimības, karsoņi.

Piemēram, ja sieviete ģimenes strīdā nav guvusi virsroku pār vīru un dusmās ķeras pie mājas darbiem tā, ka mugura slapja, mēdz teikt, ka pankreatlts radies no caurvēja un smaga darba. Ja ķildā zaudējis virs un garastāvokļa uzlabošanai dodas uz krogu, vina diagnoze būs alkohola pankreatlts. Bet abu likstas patiesais iemesls — dusmas, ka nav izdevies uzveikt partneri.

Atgādinu: vīrietis ir dzīves materiālās puses veidotājs. Viņš dabīgā kārtā atbild par savu ģimeni, kolektīvu, sabiedrību, idejām un jebkuru pamatīgu aizsākumu pat tad, ja vinu uz katra soļa komandē sieviete vai sievietes. Tātad ja ģimenē, kolektīvā, valstī utt. kaut kas nav kārtība, tad parasti visi uzskata, ka pie vainas ir vīrietis vai vīrieši. Attiecībās starp vīriešiem vai attiecībās starp sievietēm cietējos izrādās tas, kurš jūt, ka pār vinu valda kāds cits. Lai gan iespējams, ka pār vinu neviens nevalda, bet cietējs savu aplamo priekšstatu dēl sevī redz cietēju.

Tā nu iznāk, ka labi ļaudis, kas ir arī tā dēvētie cietēji, pilnā pārliecībā saka: „Ja viņš mainītos, tad gan mēs kļūtu laimīgi. Ja direktors sāktu maksāt labāku algu, tad gan mēs dzīvotu zaļi. Ja prezidents ieviestu kārtību, tad gan mēs nepazītu bēdu. Ja brālis kļūtu gudrāks, tad mana sirds nomierinātos. Ja māsa mani tā nelamātu, mana dzīve būtu laimīga…“ Un tā tālāk. Un šādi domājošs cilvēks pat nepamana, kurā brīdī tam nemanot pietuvojies diabēts, lai cilvēkam iemācītu saprast, kas ir vainīgs.

Cukura sastāvs asinis mainās pa minūtēm atbilstīgi domām, kas ikviena cilvēka galvā ieskrien vismaz 16 reižu minūtē. Analīzes cukura sastāvam asinīs tiek ņemtas vairākas reizes dienā, lai noskaidrotu ticamās svārstības. Ja cilvēks izmeklējumu laikā kaujas ar savām sadzīves problēmām un nespēj nomierināties, tad analīžu rezultāti var svārstīties loti plašā diapazonā, bet tas vēl nepavisam neliecina par slimību.

Droši vien jūs parasti laiku pa laikam jūtat piepešu kāri pēc kaut kā salda, un, ja tā nav pa rokai, rodas savārgums, stāvoklis, kas tuvs ģībonim, nelabuma sajūta, galvassāpes, spēku izsīkums, drudzis un auksti sviedri visā ķermeni. Apzina it kā atslēdzas. Kāpēc?

Cilvēks grib darīt labu, grib būt cilvēks. Darīt labu „citiem“ cilvēku dzen bailes mani nemīl, un viņš strādā, un „citiem“ tas patīk. Viņam pateicas, viņu uzliela, bet tas jau nozīmē, ka vinu mīl. Tas spārno, un cilvēkā rodas vēlēšanās darīt pēc iespējas vairāk laba un pēc iespējas vairāk ļaudīm. Nemanot pievienojas vēlme parādīt sevi, kaut ko pierādīt, paveikt kaut ko īpašu, būt labākam par citiem. Cilvēks un tam apkārtējie pierod pie vina superaktivitātes, īpašajām darba spējām, neparastā enerģiskuma. Uzslavās noreibušais cilvēks nepamana, kā vinu sāk izmantot, taču ievēro, ka uzslavu skaits nepalielinās. Viņš sevi izspiež līdz pēdējam, līdz cilvēcisko iespēju robežai, bet jūt, ka ne pats, ne citi ar viņu vairs nav apmierināti. Kas ir noticis?

Lai cilvēks justos kā cilvēks, viņam raksturīga dabīga nepieciešamība dot. Ko dot?

Drosmīgs cilvēks zina, ka atdod visvērtīgāko, proti, mīlestību.

Cilvēka ķermenī normāla sastāva asinis simboliski atbilst dvēseles mīlestībai. Kādas ir cilvēka asinis, tāda ir viņa dvēseles mīlestība. Ar diabētu slimā asinis ir pārmēru saldas, šķebīgas. Pārmēra saldas vai pārmēra labas var būt tikai bailīga cilvēka asinis. Lasot šo nodaļu, vārdu „asinis“ nomainiet pret vārdu „mīlestība“, un jūs labāk sapratīsiet slimības būtību.

Ķermeņa šūnas ir tie paši „citi“. Asinis apgādā šūnas ar visām barības vielām tādā mērā, cik šūnām tās nepieciešamas. Tāda cilvēka asinīm, kurš, pieaugot bailēm, dara labu citiem, arvien vairāk un vairāk jāpiegādā glikoze, lai „citiem“ būtu labi. Bet „citiem“ joprojām it kā nepietiek. ]o kāpēc vini nedara labu devējam tik, cik viņam gribētos?

Iebiedētais devējs nepamana, kā vinā pieaug neapmierinātība ar sevi un citiem. Viņš dod vairāk, davina, strādā un kalpo, neapzinoties, ka tas viss ir tikai mēģinājums nomākt savas bailes, izkliedējot tās ar darbiem.

Atkarībā no tāda cilvēka centības viņa asinis šūnām dod jo vairāk, jo mazāk liekās glikozes, un pašas, protams, glikozi pietiekami nesaņem. Kādā brīdī iespēju robeža tiek pārkāpta. Kad vairs nav, ko dot, gribas saņemt, lai dotu. Asinis lūdz ēdienu. Jo spēcīgāka nepieciešamība steigties tālāk, jo vairāk tā lūdz saldumus.

Kad cukura sastāvs asinīs krītas, asinis badojas. Ķermenis sūta signālu par radušos situāciju jaunu baiļu veidolā. To vidū ir bailes savārgt, zaudēt darba spējas, bailes no vecuma, bailes, ka nespēšu, nepratīšu, man neļaus. Toties pēc ēšanas cilvēks jūtas labi, un viņš uzklūp ēdienam.

Cilvēks, kas pavisam nesen noskrējies līdzinājās ēnai, sāk pieņemties svarā, lai gan steidzas vēl vairāk un ir noguris. Sadrūmis viņš sevi sāk dažādi mierināt, piemēram, ka smags cilvēks ir stiprāks, vai arī sāk zoboties par tiem, kas sēž uz diētas. Bet, kad smiekli vairs nav prātā, dodas pie ārsta.

Nemanot bailpilnais „nevaru“, „nav spēka“ pāraug dusmīgā „negribu“. „Es esmu tik daudz laba darījis citiem, lai tagad citi papūlas manā labā.“ No sākuma šie vārdi kalpo par mierinošu sevis attaisnojumu, un nevienam pat prātā neienāk, cik liktenīgi tie kļūst.

Cukura līmeņa pazemināšanos asinīs noteikt nav viegli, jo zems cukura līmenis, kas ir rezultāts tam, ka cilvēks dara pārāk daudz laba citiem, rodas no vēlēšanās, lai citi sakārtotu viņa dzīvi, un kopumā rādītājs var būt normāls. It īpaši, ja gadās atsaucīgi un rūpīgi mediķi. Izmeklēšanas laikā slimnieks nokļūst uzmanības centrā. Par viņu jūsmo: kāds malacis, cik izturīgs, cik pašaizliedzīgs! Ārsts apgalvo, ka analīzes ir kārtībā un ka šie simptomi ir pārpūles rezultāts. Taču pēdējos vārdus slimnieks vairs nedzird, jo domās jau stāv pie nākamā skrējiena starta — pietiek gulšņāt slimības gultā!

Sakopojis spēkus, cilvēks sevi pātago turpmākam darāmajam: „Nekā briesmīga jau nav! Ārsti visu pārbaudīja. Nevajag tik daudz ēst, tad ari nekļūšu tik resns un kājas varēs izturēt svaru!“ Bet ēst gribas, jo nav spēka. Bailes piespiež visas problēmas risināt ar ēdiena starpniecību. Katru reizi cilvēks sev nosolās, ka šī maltīte ir pēdējā, līdz pārstāj pievērst uzmanību savai ārienei: galvenais, lai būtu spēks. Nemanot rodas un pieaug nocietināšanās pret tuviniekiem un visu pasauli. Šķietamība, ka es esmu izdarījis daudz vairāk, bet citiem dzīve labāka, pāraug prasībā: „Tagad viņu pienākums ir padomāt ari par mani.“

Viss sākas no sākuma. Tikai šoreiz ātrāk un smagāk. Cilvēks ir sarūgtināts un nelaimīgs. Iespējams, pie vainas ir ārsts, kurš nespēja noteikt kaiti. Tādos gadījumos bailes ieslēdz komandu: meklē sevis attaisnojumu. Par tādu vairogu — lai neviens mani nevainotu slinkumā — varētu kļūt slimība, precīzāk, diagnoze, lai būtu trumpis, ko izspēlēt pašaizsardzībai. Diagnosticēta slimība daudziem kalpo par glābšanas riņķi.

Nesakiet, ka jūs tā nedarāt.

Ikviens cilvēks laiku pa laikam izmanto īslaicīgu slimību pakalpojumus, ja nav iespēju atpūsties kaut kā citādi. Bet arī tā dēvētās neizdziedināmās slimības savā būtībā nav nekas cits kā atelpa. Ja jūs tajā atzītos pats sev, tad ne tikai izveseļotos no slimības, bet arī uzdrošinātos atteikties no pārmērīgi lielās pienākumu kaudzes, turklāt nejustos kā noziedznieks dzīves priekšā.

Ja jūs to neprotat vai ja tas pazemo jūsu patmīlību un jūs sirds dziļumos joprojām turpināt domāt: „Es esmu darījis vairāk, nekā varēju. Lai tagad strādā citi,“ — tad ciešanu ceļa jūs atkal un atkal tiksieties ar mediķiem, un reiz jums konstatēs diabētu. Iespējams, jūs atcerēsieties ārstu, kurš pēdējais jūs atzina par veselu un izteica vārdus, kuru nozīmē jūs abi neiedziļinājāties: „Jūs esat pārpūlējies.“ Viņš tikai neprata piebilst, ka vienīgi iebiedēts cilvēks drāž pa galvu pa kaklu un bezjēdzīgi šķiež savus spēkus.

Ja jūsos sākusies krīze un jūs sakāt, ka nekam nav jēgas un arī dzīve ir viena vienīga bezjēdzība, tad savam apgalvojumam pielieciet klāt vārdiņu „tāda“. Tāda dzīve nav vajadzīga un ir bezjēdzīga. Varbūt tas liks jums padomāt, kāda gan ir tā — cita dzīve?

Tagad jums labu darīs zāles — insulīns. Pievērsiet uzmanību: tās dara jums labu, jo jūs jau to esat gribējis. Tas labais, ko insulīns dara jums, slēpjas faktā, ka zāles ļauj jums darīt labu citiem, proti, pabaro šūnas ar glikozi. Tā vietā, lai padarītu savu dzīvi labāku un būtu vesels, bet pēc tam ar prieku darītu labu (taču ar mēru) citiem, jūs garām palaidāt abas iespējas.

Kāpēc gan šūnas, tas ir, „citi“ no jums vairs nepieņem palīdzību bez apkārtējo starpniecības? Ir noticis tas, ka jūsu labais jau sen pārsniedzis pieļaujamo robežu un citiem izrādās piespiešana. Ar savām darīšanām jūs neļaujat citiem veikt viņu darāmo, neļaujat apgūt viņiem nepieciešamās dzīves mācību stundas. Insulīns ir gluži kā vērīgs dežurants, kurš redz, ka jūs no viņa esat iztaisījis uzraugu, kurš piespiež citus pieņemt jūsu privātīpašniecisko mīlestību, un sāk no jums izvairīties.

7)    Aizkuņģa dziedzeris (mīkstie audi=sieviete) atrodas saules pinuma centrā (varas enerģija), ķermeņa kreisajā pusē (vīriešu daļā), ķermeņa priekšpusē (vainas izjūtas ietekmes sfērā). Aizkuņģa dziedzeris ir gluži

kā sieviete, kas guļ vīrieša daļā un ar saviem apvainojumiem citus piespiež darīt viņai labu. Bet

tas nenozīmē, ka sievietes gul un neko nedara. Tas nozīmē, ka sievišķīgais domāšanas veids dzīvi vērtē no gulošā, t.i., pavēlošā pozīcijām un dara to nevis no savu dzīves uzdevumu viedokļa, bet valdot pār vīrieti, dalot dzīvi vīriešu un sieviešu daļā un nesaskatot to vienotību. Šādu attiecību pārspīlējums izraisa diabētu.

Citiem vārdiem sakot, ar diabētu slimais baidās noticēt sev un saviem spēkiem, tāpēc viņš grib, lai citi darītu to, kas vēlēts viņam pašam. Starp citu, tipiski, ka iebiedēta sieviete liek vīrietim darīt to, kas pašai nav pa spēkam, un, lai viņu piespiestu, ņem talkā pārbaudītu līdzekli — apvainojumu. Viņai vajadzētu saprast, ka bez piespiešanas viss izdodas ātrāk un vieglāk. Taču tāda diemžēl izveidojusies mūsu laikabiedreņu attieksme pret vīriešiem. Pašas slimība, bērnu un mazbērnu slimība kalpos par lieliskām zālēm šīs kaites izārstēšanai.

īsi summēju iepriekš izklāstīto: diabēts — tā ir vēlēšanās, lai citi padarītu manu dzīvi labu.

Tā kā līdzīga domāšana ir cieši iesakņojusies un mediķi ir darījuši visu, lai diabētiķi dzīvotu labi, diabēts ir loti grūti ārstējams, lai gan dzīve uz citu labuma rēķina nevienu laimīgu vēl nav padarījusi.

Kas netic man, tam jātic dzīvei. Bet dzīve skolo bargi.

Diabēts slimniekam neizraisa ārēji pamanāmus simptomus: nav apsārtuma, temperatūras, sāpju, pietūkuma vai izdalījumu. Tas nozīmē, ka diabēts vai vēlēšanās piespiest citus kļūt labiem pēc mana mēra it kā pauž visnotaļ veselīgu domu. Jo vēlēšanās, lai viss būtu labi, ir patiešām ideāla. Laba tā būtu gadījumā, ja ar labu tiktu saprasta līdzsvarotība. Jo vairāk cilvēks ir pārliecināts par šīs velmēs patiesumu, jo slimība tuvāk. Kādus sarežģījumus

saskarsmē izraisa tamlīdzīgs skatījums uz dzīvi, demonstrē sarežģījumi diabēta gadījumā.

Diabēts kaitē katrai ķermeņa šūnai, jo neviena no tām nevar iztikt bez barības. Starp citu, visas slimības kaitē katrai šūnai, bet visvairāk cieš galvenā slimības perēkļa šūnas. Tāpat kā dažs cilvēks spēj badoties veselu mēnesi, bet cits nespēj palaist garām pat vienu ēdienreizi, tā dažādi reaģē arī ķermeņa šūnas. Tas atkarīgs no baiļu lieluma, kas pieaug atkarībā no tā, kā tās nomāc.

Tur, kur daba paredzējusi ātru asins ritējumu, šūnām nepieciešama pastāvīga, stabila barošana. Jo nestabilāks cukura sastāvs asinīs — jo tas vairāk svārstās baiļu dēl, jo vairāk tiek kaitēts šūnām, tāpēc ka dzīvībai nozīmīgo orgānu šūnas ir īpaši jutīgas.

Ja diabētiķis ir nemitīgi nomākts, ka slimības dēl viņš nespēj īstenot savas senlolotās vēlmes un ir spiests vērot, cik priecīgi dzīvo citi, tas atspoguļojas viqa acīs. No sākuma mazāk, bet ar laiku vairāk — jo vairāk viņš apraud savus neīstenotos sapņus. Jo izteiktāk viņš jūt, ka citi vinu nesaprot vai ar vinu nerēķinās, vai viņam šķiet, ka citi dara kaut ko viņam par spīti, jo spēcīgākas ir viņa atriebības alkas, kas izraisa acs tīklenes asinsvadu plīsumu līdz pat aklumam. Jo vairāk viņš ir pārliecināts, ka viņam pāri dara tīšuprāt, jo vairāk sacietē acs audi — notiek pārkalķošanās, kas sarežģī operatīvo iejaukšanos.

Tāpat var notikt asinsizplūdums smadzenēs, ja cilvēks pārvērtē savu smadzeņu potenciālu un grib būt labāks par citiem. Jo saprātīgāks viņš cenšas būt, jo vairāk ķermenis viņam ļauj saprast — gan ar līdzsvara traucējumiem, gan galvassāpēm, gan smaguma sajūtu galvā —, ka vēlme būt labākam par citiem ir sava veida revanšs par pagātni, bet īstenībā — atriebtkare. Ja cilvēks nesaprot ķermeņa signālus, seko insults un paralīze. To pakāpe atkarīga no atriebtkāres lieluma.

Vai arī slimnieks jūt, ka viņš ir tik slikts, ka nevienam vairs nav vajadzīgs, viņa mīlestība nevienam nav vajadzīga. Savā greizsirdībā viņš var pat gribēt citu saprast un vēlēt sev nāvi, lai citus atbrīvotu no savas klātbūtnes. Bieži tā uzvedas ļaudis, kas uzskata, ka laulātais atradis sev jaunu mīlestību. Vai arī dzīvesdraugs to tiešām ir atradis. Ja pēc pirmā infarkta, kas cilvēkā mēģina atjaunot vēlēšanos dzīvot, viņam pilnīgi zūd šī vēlme, viņu piemeklē jauns infarkts, un cilvēks dodas uz viņpasauli. Jo viņš tā ir gribējis. Dzīves mācību stunda, kas stāsta, ka cita aklas laimes vārdā cilvēkam nav tiesību ziedot savu ķermeni, tā arī paliek neapgūta.

Atgādinu, ka vēlēšanās atriebties izraisa dažnedažādus asiņainus izdalījumus. Jo vairāk cilvēks grib būt labs — baidās būt slikts — un tāpēc nomāc vēlmi atriebties un to skali neizsaka, jo spēcīgāk pieaug šīs dusmas un jo nopietnāks iznākums.

Kas citos saskata ļaunprātību, tam jāatbrīvo paša ļaunprātība, citādi ne-diabētikim var pārplīst acs asinsvadi. Analoģija darbojas arī šajā gadījumā.

Ar redzes zudumu ķermenis it kā saka: tagad tev ir slikti, un tāpēc tu nespēsi atriebties tā, kā būtu gribējis. Nedrīkst sodīt nevainīgos. Problēmas būtība ir tava neizpratne. Viņi neizturējās pret tevi slikti. Viņi māca savas dzīves mācību stundas.

Ja cilvēks nemitīgi jūt skumjas aiz bailēm, ka ar viņu slimības dēl kaut kas notiks, tad patiesībā aiz skumjām viņš slēpj bailes no nāves. Viņš saspringti seko, ko ēd un dzer, kā viņam iešļircina zāles, kā viņš mācās vai strādā un drīz vien zaudē spēju priecāties par dzīvi. Viņš neprot sev pateikt: redzi, citi diabētiķi ir moži un jautri. Viņiem viss nokārtojas, jo tie slimību uztver kā pavadoni, ar kuru jārēkinās, bet kura dēj dzīve neapstājas. Viņiem slimība ir gluži kā dežurants, kas atgādina, ka naktīs un brīvdienās pieņemts atpūsties, ja reiz pašam tas nav zināms.

Citiem vārdiem, ja cilvēks nebaidās no savas slimības, tad to uztver kā pavadoni, ar kuru rēķinās un tāpēc tā nepastiprinās un nerada sarežģījumus. Bet kas tic tam, ka diabēts nav ārstējams, tas arī sevī rod spēkus, ar ko atbrīvo savu atbilstīgo negativitāti. Ja cilvēks kaut ko vēlas no visas sirds, viņš to arī saņem.

Ja aiz bailēm skumjš diabētiķis nemitīgi sevi salīdzina ar citiem un jūt skaudību, ka viņiem viss ir kārtībā, bet pašam ne, cieš nieres. Skaudībai ir neprognozējamas sekas. Viena no tām — atriebtkāre, kas izraisa nieru asinsvadu caurlaidību un nieru nepietiekamību.

Nieres ir mācību orgāni. Mācības — tā ir atbrīvošanās no bailēm, ko veic divējādi:

□ zemapziņā vai apzināti — paceļoties pāri bailēm,

□ bailes atbrīvojot apzināti.

Pacelties pāri bailēm iespējams vai nu pašam pāraugot savas bailes, vai bailes pakļaujot sev. Pāraugt vienas bailes var tādējādi, ka nākamās vai vēl spēcīgākas bailes padara iepriekšējās par nebijušām. Baiļu pakļaušana sev nozīmē nevēlēšanos savās bailēs atzīties citiem, bet beigu beigās arī sev pašam. Bez bailēm taču ir vieglāk dzīvot.

No bailēm var atbrīvoties saprātīgi piedodot, meditējot, filosofējot vai izprotot to, kas šīs bailes izraisa, kā arī to pozitīvo pusi. Kas nākamajā reizē patiešām nebaidīsies no tā, kas viņu nobiedēja iepriekšējā reizē, tas no šīm bailēm ir atbrīvojies. Šāda priekšstatu maiņa saucas pārgudrību, kas iemantota ar pieredzes palīdzību. Pie tās pieder arī treniņi, norūdīšanās, vingrinājumi utt. Gūtā pieredze palīdz cilvēkam sākt saprast.

Tādējādi nieru nepietiekamība nozīmē baiļu nepietiekamību, proti, to neesamību. Jūs jūtaties pārsteigts? Jo bailēm taču jāizraisa slimības, tāpēc ka bailes piesaista slikto. Jebkura nieru nepietiekamība liecina par pamācošu baiļu neesamību. Cilvēks, kas nevēlas neko dzirdēt par savām vājībām un kas dara visu, lai vinu uzskatītu par drosmīgu, kategoriski savas bailes noliedz. Tātad viņā nav pamācošu baiļu, ko pārvērst drosmē. Ja neatradīsies slikti ļaudis, kas sāks provocēt šādu pseidovaroni, tad maksāt meslus nāksies vina ķermenim.

Ja cilvēks bailes nomāc līdz tādai pakāpei, ka pret tām kļūst pavisam nejūtīgs, tad viņš grasās demonstrēt savu pārgalvīgo drosmi. Paštīksminoša plātība un galvu reibinoši triki slēpj sevī veikli paslēptas bailes, ka mani var noturēt par gļēvuli. Ar nesaprātīgu drosmi cilvēks pierāda sev un citiem, ka viņš ir labāks par citiem. Izjūta, ka es esmu drosmīgāks, proti, labāks par citiem, piespiež izgudrot iespējas savas drosmes demonstrēšanai. Šī vēlme izraisa riskēšanu ar veselību jau tā bīstamā darbā, jo vairs netiek ievēroti drošības tehnikas noteikumi. Nieru nepietiekamībā visi vaino tikai darbu.

Ja mēs prastu rast atšķirību starp tādiem jēdzieniem kā darbs cilvēkā un cilvēks darbā, tad spētu tuvoties īstenībai. Bet īstenība ir tāda, ka cilvēkam un darbam ir aplamas attiecībās: vai kāds var pierādīt, ka diennakts strādāšana, ar ko cilvēki lepojas un demonstrē savu izturību, nāk veselībai par labu? Kara gados līdz nāvei pārguruši cilvēki grīļojās aiz vārguma, tomēr turpināja tekalēt šurpu turpu, lai nenogulētu nāves brīdi. Virji apzinājās savas bailes, kas piespieda būt modriem, un nekrāja sevī stresus. Vini nedemonstrēja savu brašumu, bet bija drosmīgi, un tāpēc vinu nieres darbojās pareizi. Pamācošu baiļu, no kurām vini turpat mācījās, tiem pietika pari mēram.

Ar nieru nepietiekamību slims cilvēks, kas apzinās šis kļūdas un no tām izrietošo pārējo kļūdu virkni sevi, spēj atlabt. Diemžēl darba varonība vai nesaprātīga drosme darbā ir tik vilinošs saldais ēdiens, ka no tā ļaudis nekādi negrib atteikties.

Pirmā nieru nepietiekamības pazīme var būt urīna daudzuma samazināšanās, kas var izvērsties anūrijā, proti, urīns vairs neizdalās. Par ko liecina šī patoloģija?

Nieres atrodas muguras daļā, tas ir, gribas enerģijas ietekmes sfērā. Urīnpūslis atrodas priekšpusē, proti, jūtu enerģijas apvidū. Caur urīnpūsli izvada ārā jūtu rūgtumu. Urīna daudzuma samazināšanās liecina, ka cilvēks negrib ļaut vaļu sarūgtinājumam nepiepildīto vēlmju dē|. Viņš baidās. Baidās nodarīt sāpes citiem. Labāk ciest pašam. Visbiežāk šie citi izrādās vecāki, mīļotais cilvēks vai bērni. Viņos cilvēks saskata slikto, bet tajā pašā laikā vaino sevi — vismaz daļēji, ka viņu dzīves nesakārtojas. Bailes runāt un šādi otrā cilvēkā izprovocēt dusmas aizslēdz viņam muti. Cilvēks pats sev iestāsta, ka tā viņš saudzē sev dārgos ļaudis. Kad uzkrājies sarūgtinājums ir pāri pieļaujamai robežai, sāk mazāk izdalīties urīns. Bet to, kādas dzīvības briesmas slēpj sevī inde — no ķermeņa neizdalītais urīns, zina gan paši slimnieki, gan viņu tuvinieki, kā ari nieru ārstēšanas centru mediķi.

PAR IZGLĪTOTAJIEM ĻAUDĪM, KAS NEPROT LASĪT

Esmu pārliecināta, ka ļaudis, kam vajadzētu padomāt par šī virsraksta jēgu, tam ātri pārskries ar acīm. Gribu parunāt par vēl vienu paņēmienu, kā doties uz priekšu pa vismazākās pretošanās ceļu. Ja jums nerādās jautājums, kā

tas iespējams, ka cilvēks ir izglītots, bet neprot lasīt, jūs esat virspusējs cilvēks un jūsu neprasme atrast vārdu apslēpto jēgu apgrūtinās grāmatu gudrību apguvi, ja vien nepadarīs to pavisam neiespējamu.

Ja agrāk uz jautājumu, vai visiem var palīdzēt ar domu darbu, es atbildēju apstiprinoši, tagad šo iespēju noliedzu. Nav manos spēkos domāt visu cietēju vietā, bet, pat ja tas būtu iespējams, nelīdzētu, jo katram pašam jāapgūst savas dzīves mācību stundas.

Ārstēšana ar domas spēku ir augstākais no visiem ārstēšanas līmeņiem.

Šī visaugstākā līmeņa visaugstāko pakāpi sasniedz tas, kurš iemācās brīdināt slimības ar savām domām. Bet mēs visi šai ceļā esam tikai skolēni.

Tas, kurš pārlec pāri vārdu jēgai, tieši tāpat rīkojas ari dzīvē un neapstājas, pirms nav apdauzījies pret kādu šķērsli, kam pāri tikt vairs nav izdevies. Šādiem cilvēkiem līdzēt var tikai ciešanas, kas kādā reizē viņus piespiež apstāties, sakot: „Varbūt tagad tu sāksi domāt. Varbūt tagad tu sapratīsi, ka esi cilvēks un ne velti tev dotas tik lielas smadzenes. “

Cilvēki mēdz būt dažādi. Ir tādi, kas tevi samedī vientuļā vietā un sāk liet bēdu asaras tā, ka gribas tiem teikt: „Izģērbieties, es tūlīt jūs izmeklēšu.“ Ir tādi, kas pārpildītā autobusā izlaužas līdz tavai vietai, pieķeras piedurknei un saka: „Paldies, ka jūs esat“ — tādā sirsnības uzplūdā, ka autobusā rodas vairāk plašuma. Šāds cilvēks spēj palīdzēt pats sev, pārmainot savu domāšanas veidu.

Es saņemu ļoti daudz vēstuļu. Mēdz būt patīkamas un pat loti patīkamas vēstules, kurās stāstīts, kā kļūdu izdevies izlabot un slimība pārgājusi. Daudzi piebilst, ka atbildi viņi negaida un tikai gribējuši ar mani dalīties savā priekā. Esmu pateicīga viņiem par izpratni.

Mēdz būt vēstules, kas liek aizdomāties. Jūtams, ka cilvēks centīgi darbojas ar savu problēmu, tomēr nekas neiet uz priekšu. Likstas sākums var būt vecāki vai vecvecāki, kurus ne reizi mūžā vini nav redzējuši. Tad traucē nezināmais, precīzāk, bailes no nezināmā un tā sekām, l ādos gadījumos mēs kopā atšķetinām savilkušos mezglu. Cilvēkam, kas vēlas zināt, atklajamā dzīves otrā puse izrādās tas glābšanas riņķis, pateicoties kuram viņš ne tikai noturas virs ūdens, bet arī izkāpj krastā un no turienes sāk kāpt kalnā, sildot dvēseli ar laimes izjūtu. Viņš mainās, sāk sevi meklēt. Cilvēks, kas sācis patstāvīgu darbu, visu grib paveikt pats. Tādam ir patīkami palīdzēt.

Bet tas nenozīmē, ka visi, kas apgalvo, ka viņi ar sevi strādā, to patiesībā dara. Dažs atnāk un sāk lielīties: man, re, tikai vēl mazliet papūlēties, un es pacelšu kalnus, tikai vajadzētu uzzināt par savu vecāku un vecvecāku slēpto pusi. Es atbildu: padomājiet pats, jo redzu, ka cilvēks neprot iemantotās zināšanas vērst sev par labu. Bet viņš atcērt: iemācīšos. Redzu, ka galva uz pleciem ir, varētu arī dot rokās pavedienu. Dodu. Bet kas pēc tam izrādās? Savas zināšanas viņš izmantojis citiem par ļaunu. Es viņam teicu: „Jūs esat ieradies pasaulē, lai, pārņemot no vecākiem viņu slikto, iemācītos to pārvērst labajā, jo jūsu pārdzimšanu virknē pienācis laiks par labu vērst tieši šo slikto!“ Bet viņš aizdrāzies pie vecākiem un tiem iemetis sejā: „Jūs esat slikti! Redzat, ko ar mani esat izdarījuši, un nu man jūsu dēl jācieš!“ Un beigās vēl izspēlējis trumpi: „Tā teica Vīlma!“ Vārdu sakot, ja jau Vīlma, tad Pats Dievs.

Lai gan katram konfliktam ir sava labā puse, pats konflikta aizsācējs ir dumjš cilvēks, kas liek ciest citiem, bet pats cieš dubultā. Viņa vēlēšanās atriebties vainīgajam ir īstenojusies: maznozīmīgi vainīgie, kas pieļāvuši kļūdas, tiek ne pārāk sāpīgi sodīti, bet galvenais vaininieks — viņš pats — cieš pamatīgi. Tā daudzas sievietes bērnu slimībās, aizbraukušas mājās, ņemas vainot savus vīrus, bet par grēkāzi kļūstu es. Uz mani pārskaities vīrietis, kas cieš iebiedētās sievas nesaprātīgo vēlmju dē], sāk vēl stiprāk ienīst sievietes un mērīt tās ar vienu mērauklu. Sadusmotā dusmas ir mazas dusmas. Naidpilnas dusmas ir daudz spēcīgākas. Tagad šim vīrietim jebkuras runas par piedošanu ir tukša skaņa. Piedošanu viņš ienīst. Un cieš visa ģimene. Kas pie tā vainīgs? Tas, kurš gribēja būt labāks, nekā ir patiesībā un tālab izvēlējās maldīgu ceļu. Jo sava sliktā atbrīvošanas ceļš ir daudz grūtāks.

Ja jūs esat pieļāvis līdzīgu principiālu kļūdu, kā to labot? Lūdziet piedošanu par savu muļķīgo kļūdu. Atzīstiet, ka gribējāt pacelties, citu pazeminot. Piedodiet sev. Lūdziet piedošanu arī savam ķermenim un saviem bērniem, kuru ciešanas jūs tikai pastiprinājāt, nevis mazinājāt. Starp citu, var lūgt piedošanu arī man.

Vairākumam vēstuļu ir viens vienīgs kopsaucējs: palīdziet! Es atbildu nedaudziem, palīdzu dažiem cilvēkiem. Vairākumam varu atbildēt:

□ ja jums ir acis, lasiet,

□  ja jums ir ausis, klausieties,

□ ja jums ir sirds, saprotiet.

Ir viegli rakstīt vēstules un uzdot jautājumus, atbildēt ir grūti. Daudziem pat nedrīkst atbildēt, jo cilvēks pieķeras katram vārdam un pārstāj domāt pats. Manas grāmatas ir atbildes uz jūsu vēstulēm. Vēstules, kurās bija uzdoti 10— 20—30 jautājumi, bet nebija neviena, uz kuru es jau nebūtu atbildējusi savās grāmatās, agrāk lasīju ar sarūgtinājumu. Tagad mierīgu sirdi tādu vēstuli nolieku malā, jo daudz esmu strādājusi, lai atbrīvotu bailes mani nemīlēs, ja es nebūšu laba visiem. Neviens cilvēks nespēj atbildēt uz bezdomu vēstuļu plūdiem. Vēstules autoram, kas nav saņēmis atbildi, pašam jāsaprot, kāpēc es viņam neatrakstīju. Ja viņš sadusmosies, tās ir viņa dusmas un no tām slikti būs tikai viņam. Ja cilvēks nemēģina sākt padarīt savu dzīvi labāku, cits viņam palīdzēt nespēs. Viņam nav tādu tiesību.

Kad esat uzrakstījis vēstuli, pārlasiet to, un jūs sapratīsiet vai vismaz pacentīsieties saprast, cik daudz sarūgtinājuma, tas ir, dusmu, tajā esat ielicis. Jūs paša rokām esat uzskaitījis daudz dažādu savu baiļu, dusmu un vainas izjūtas veidu. Citu vainošana, tas ir, kļūdu meklēšana citos cilvēkos arī ir dusmas. Pavaicājiet sev, kāpēc jūs esat šo vēstuli uzrakstījis, un atbildiet, kādas bailes jums to lika darīt. Sāciet ar baiļu atbrīvošanu, tad būs vieglāk tikt galā ar citiem stresiem. Starp citu, ir jēga savas domas pierakstīt. Nav mazums cilvēku, kam tas palīdzējis ieraudzīt pašiem sevi.

Lai kam jūs uzdotu jautājumu, vispirms padomājiet un tikai tad runājiet. Padomājiet labi. Padomājiet, ko jūs gribat uzzināt. Iespējams, jūs jutīsiet sava sākotnējā jautājuma absurditāti un jautājumu formulēsiet gudrāk. Kā izmantot mācību grāmatu, mums visiem iemācīja jau pirmajā klasē. Ja skolotājs jums tikko uzdevis mājas darbu, diezin vai jūs šodien iesiet pie skolotāja, lai pārjautātu. Drīzāk ne, jo šīsdienas darbs jau ir paveikts. Es jums negrasos uzdot kontroldarbus par manu grāmatu vielu — to darīs pati dzīve. Jums pieder brīvā griba savas dzīves labad mācīties tik, cik paši vēlaties.

Igauņi parasti nav īpaši runātīgi, un tāpēc viņu jautājumi ir pietiekami saprātīgi. Diemžēl pasaulē valdošie tukšas sadzīviskas pļāpības modes vēji sasnieguši arī mūs, un sekas nav bijis ilgi jāgaida. Mēs daudz runājam ne par ko. Var jau to darīt, ja nekā cita labāka nav, bet ne katram tas ir pa prātam. Cilvēkam jāpaliek izvēles brīvībai.

Dažkārt klausos, kā pa radio kāds gudrs cilvēks, kas ir noguris, klausoties muļķības, atbild uz tādu klausītāju, kuri izbauda savu drosmi parunāt radio, dumjiem jautājumiem, un šādi dižojas klusējošo priekšā, kurus uzskata par bailuliem. Viņuprāt, klusētāji ir tikai truliķi un kokapauri.

Man ir skaidrs, kāpēc šis gudrais cilvēks uz muļķīgiem jautājumiem atbild tik dumji. Citādi viņš nevar. Ja viņš jautātājam atbildētu kā nākas, lai tas kļūtu gudrāks, pirmais atbildi saprastu aplami, jo virspusējība dziļumus neuztver.

Gudrais muļķi sapratīs, dumjais gudro — ne. Kas to neaptver, tam gudrais ir augstprātīgs snobs, kas savas zināšanas patur pie sevis, toties dumiķis ir zeltamute, kas kā uzvarētājs izkļūst no jebkuras situācijas. Diemžēl šis gudrais runātājs tarkšķ tukšu un nesaprot, ka gudri var atbildēt tikai uz gudru jautājumu. Tie klausītāji auditorijā, kas sevi uzskata par gudriniekiem, uzdod jautājumus — lamatas, kurās ielikts skaidri ļauns prieks. Par to, ka ļauns prieks ir atriebība, vaicātājs neiedomājas. Viņš apvainojas, kad atbildē dabū tādu pašu knipi pa degunu.

Kas šajos vārdos izlasīja morāli, ka labāk turēt mēli aiz zobiem, un, kā tas igauņiem raksturīgs, nolēma, ka turpmāk prātīgāk paklusēt, tam ieteicams atbrīvot savas bailes mani nemīl. Un viņam turpmāk galvā ienāks tik gudri jautājumi, ka sagādās prieku pat visgudrākajiem, jo tie attīsta viedumu.

Pasaulē ir daudz cilvēku, kas vairāk par visu dzīvē sapņo, lai viņus mīlētu un viņu labā paveiktu kaut ko labu. Viņi mēģina radīt situācijas, kurās tas izrādītos iespējams. Bet, ja labu tiem nedara, nākamajā mirklī viņi to ir aizmirsuši, jo viņu bailes jau nav mazinājušās.

īpaši krasi tas izpaužas veciem cilvēkiem, kas visu mūžu kultivējuši domu, ka viņus nemīl, ka no viņiem grib tikai saņemt. Tāds nesaprot, ka citos viņš redz sevi. Visas viņa pūles vērstas uz vienu — darīt labu citiem, un viņš dusmojas, ja citi to nepamana un pateicībā nemitīgi neklanās. Citi taču viņam ir pateicīgi, tikai viņš to nepamana, jo bailes padarījušas aklu.

Vecumā, kad cilvēks vairs tik daudz nestrādā, jo galveno darāmā nastu uzņemas jaunie, viņš jūtas nevajadzīgs. Tad arī rodas pieaugošais superprasīgums pret citiem: „Jūs par mani nekad neesat rūpējušies; tad dariet to vismaz pirms nāves.“ Lai sev pievērstu uzmanību, tāds citiem uzkrauj darbus, ar kuriem lieliski tiktu galā pats, un apvainojas, kad jaunie saka: „Tu pats to vari izdarīt.“ Noskaidrojas, ka nabaga nelaimīgais vecītis nevar un neprot, jo neredz un nedzird, neatšķir garšas un smaržas. Ja jaunais cilvēks mīļā miera labad upurē savas darīšanas un intereses un izpilda vecā cilvēka vēlmes, tad pēc pāris stundām sirmgalvis gan redz, dzird, jūt smaržas un garšas, var un spēj, gan dara to visu ar tādu prieku, ka jaunais saprot: par viņu ņirgājas. Taču nākamajā dienā vecais cilvēks atkal neatceras, kad viņam kāds būtu darījis labu. Viss atkārtojas no sākuma. Piekasīgs cilvēks neatkāpjas no saviem principiem, pat ja viņam kļūst sliktāk.

Nākamreiz, iespējams, jaunais vairs nepiekāpsies, jo žēlošanās viņā izraisījusi protestu. Sirmgalvis, protams, savu vainu neredz, bet jaunajam neienāk prātā, ka ar savām bailēm no čīkstuļiem viņš veco provocē. Nu nelaimīgais večuks slīkst asarās — neviens viņu nemīl, visi gaida viņa pēdējo stundiņu. Jaunais jūtas kā noziedznieks, ko dedzina uz sārta, līdz kļūst jūtīgāks un kam, iespējams, sāk pat atriebties. Kad tieši ciešanu mērs kļūst pilns, tas atkarīgs no konkrētā cilvēka. Dažs atriebjas jau kopš bērnības.

Vecie ļaudis redz, ka bērni ir slikti, taču īstenībā fiziskā līmeni cēlonis ir vecāki, bērni — sekas. Dzīvei jāturpinās, un jaunie tiecas uz priekšu, taču šādi večuki velk viņus atpakaļ, tāpēc jauno laužu dzīve kļūst arvien grūtāka, un jaunie neiztur. Neslava vairs nav paceļama.

Kas atbrīvojas no bailēm izrādīties vainīgajos, to veco laužu pārmetumi neievaino, un tas vecumdienās saviem bērniem nesagādās sirdssāpes. Kas neiemācīsies atbrīvot savus stresus, tas pret vecumu:

1) kļūst par savu bērnu iebiedētu vergu,

2)    tur bērnus vēl lielākās bailēs, nekā to savulaik darīja paša vecāki.

Jo vairāk vecs cilvēks kultivē bailes mani nemīl, jo ietiepīgāks kļūst un jo spēcīgāk iesūno vina domu pasaule, citiem vārdiem, viņam rodas ateroskleroze. Cits padzīvojis, šķietami vārgulis, taču noteikti nepiekāpīgs un nelokāms. Bet vēl kāds tajā pašā vecumā gatavs draiskoties ar jaunajiem. Pirmais — nabaga nelaimīgais, slimnieks, kam visi dara pāri, toties otrs — laimīgs un vesels.

īpaši grūti ir bērniem — garīga darba strādniekiem, ja viņu mātes visu mūžu bijušas fiziska darba strādnieces. Ar tēviem ir vienkāršāk, jo vīrieši prot cienīt domu darbu.

Mums visiem jau tagad nepieciešams domāt par savu nākotni, proti, par vecumdienām, un veikt tās slimības profilaksi, ko sauc par vecumu, lai savu un savu bērnu dzīvi mūža nogalē nepārvērstu par elli.

KAS IR LABI UN KAS — SLIKTI?

Atgādinu: katrā cilvēkā, tāpat kā dzīvē, ir 49% sliktā un 51% labā. Daudzus cilvēkus šāda attiecība sabiedēja un daudzus saniknoja — tas nu nekādi nav iespējams! Tātad mēs dzīvojam gluži kā uz naža asmens, un iebiedēti ļaudis par tik briesmīgām lietām labāk neko negrib zināt, jo ir pieraduši slēpt galvu smiltīs.

Tā tas ir ar zakpastalām, bet ar drosmīgajiem — pavisam citādi. Viens procents dzīvības enerģijas — tas ir niecīgs lielums, taču drošie to uzskata par lielu. Ja mēs nemitīgi nododamies tam, kā dēl esam ieradušies pasaulē, — lai slikto vērstu par labu, dzīve izrādās ilga un auglīga. Kas sliktajam atbild ar labu, kam pa spēkam pārmainīt savu slikto noskaņojumu vai slikto attieksmi pret kaut ko vai kādu par labu, tas slikto vērš labajā. Savu slikto viņš līdzsvaro ar labo.

Jautāju: „Sakiet, kas ir svētais? Viņš ir labs vai slikts?“

Atbildu: svētais pirmām kārtām ir cilvēks — tāds pats kā jūs.

□ Viņā arī ir 49% sliktā un 51% labā.

j Arī viņš ir ieradies šajā pasaulē, lai izlabotu slikto, tāpat kā visi citi. Tikai viņš par sevi nesaka, ka ir labs cilvēks, viņš saka: esmu cilvēks.

□     Viņš nemeklē citu kļūdas, bet gan savējās, un, tās atradis, vērš par labu.

u Viņš nesteidzas citus pamācīt, neuzspiež savu mācību, bet, ja viņam to lūdz, tad gan māca.

□     Viņš netēlo labu cilvēku, kas aktīvi nodarbojas ar pasaules lāpīšanu, viņš dod iespēju skolēnam parādīt pašam savu aktivitāti.

□     Viņš neliek citiem sevi cienīt un cildināt, viņu tāpat ciena un cildina. Viņš negrib būt godājams, viņu godā tāpat.

Svētais zina, ka viss labais un sliktais, ko viņš redz citos, ir tikai viņa paša labais un sliktais. Jebkurā mirklī viņš rod sevī šos 49% sliktā un vērš labajā, mācīdamies slikto apgūt. Kad sliktā stundas viņš pilnībā apguvis, iemanto vēl vienu sadzīves gudrību un pa savām attīstības kāpnītēm pakāpjas vēl augstāk.

Nākamajā līmenī viss atkārtojas no jauna. Viņš saņem jaunu slikto, proti, augstākas pakāpes slikto, kas jau pats par sevi ir sarežģītāk, grūtāk, un atkal vērš to par labu. Un šis labais darbs atkal paaugstina viņa attīstības līmeni. Tādējādi cilvēks visu laiku atrodas ceļā. Svētais zina, ka pasaules ļaunums vienlaikus ir arī vina ļaunums. Pārvēršot to labajā, viņš uzlabo pats savu pasauli.

Svētais nepurpina, ka viņam nākas labot slikto, ko sastrādājusi cilvēce. Viņš nežēlojas, ka svēto liktenis ir pasaules glābšana. Savu pienākumu viņš uztver kā personisku nepieciešamību un dzīves jēgu. Šī darbošanās viņam dāvā dvēseles mieru.

Dvēseles miers — tā ir līdzsvarotība vai, citiem vārdiem sakot, pilnība, ko mēs dēvējam par patiesu labumu un ko meklējam. Mēs to nemitīgi jaucam ar ārējo jeb šķietamo labklājību, neapzinoties vienu: kas ir ārēji loti labs, iekšēji ir loti slikts.

Svētais ir tāds cilvēks, kurā ārēji ir tikpat daudz labā kā iekšēji un tikpat daudz ārēji sliktā, cik iekšēji. Viņā viss sakārtojies vienmērīgi. Tā arī ir līdzsvarotība. Svētais var jebkurā brīdī atvērt savu dvēseli un teikt: „Skatieties, man nav, ko slēpt. Esmu tāds, kāds esmu.“

Mēs nemitīgi jaucam līdzsvarotību ar savaldību. Kārtīgums, audzinātība, pieklājība, tikumība utt. ir savaldība. Savaldība ir sevī esošā sliktā slēpšana un tā ārēja izdaiļošana, kas beigu beigās izraisa iekšēju lūzumu, vārdu sakot, slimību.

Savaldība ir varmācība pret sevi, tā nozīmē — nīst pašam sevi.

Līdzsvarotība ir mīlestība pret sevi un citiem.

Kad cilvēks piedzimst šajā pasaulē, viņš atnāk, lai paceltos augšup, lai ar cieņu dotos uz priekšu pa savu dzīves ceļu. Ja pacelties nav [auts, cilvēks pazeminās. Tomēr runa nav par tādu lejupslīdi, kā mēs to saprotam ekonomiskās krīzēs. Bailīgs cilvēks nesaprot, ka tur, kur viņš uzskata sevi augšupejām, patiesībā viņš pazeminās, bet tur, kur uzskata sevi pazemināmies, patiesībā viņš paaugstinājies.

Svēto var salīdzināt ar apjomīgu šaha dēli. Viņš pēc kārtas sevī atrod melnos laukumiņus, apgūst to labo, kas ir konkrētajā sliktajā un ko viņš agrāk nav sapratis, un, pateicoties tam, melnais kļūst balts. Kas saprot, tas mīl un tas atbrīvojas. Tas ir pa spēkam ikvienam, vajag tikai gribēt. Jūs teiksiet, ka neprotat, nezināt, kā to darīt. Arī svētais to nezina, kad ķeras klāt jaunajam, bet viņam nav, uz ko cerēt, un viņš iemācās prast, citādi jāaiziet bojā.

Bet kā rīkojamies mēs? Parasti kā sakāmvārdā: kāpēc iet taisni, ja var apiet apkārt. Mēs redzam slikto citā cilvēkā un nesaprotam, ka veramies savā attēlā, tātad — arī paša sliktajā. Mēs steidzamies darīt labu citiem, nevaicājot, vai tas viņam nāks par labu vai ne. Mēs organizējam kampaņveida palīdzību trūkumcietējiem, nejautādami, vai viņiem vispār palīdzība nepieciešama un vai vajadzīga tieši tāda palīdzība.

Toties paši apvainojamies, ja piepeši mums uzrodas palīdzība, ko uzskatām par pazemojošu, jo tā nav vajadzīga, bet, tā kā neprotam vilkt paralēles, turpinām uzspiest savu palīdzību citiem. Tīksminādamies par sevi, aizmirstam par jele kādu taktu un neredzam, ka cilvēkam, kas iekļuvis kādā likstā, tā ir nepieciešama, lai caur to iemantotu pašcieņu. Bet mēs ķibeli gribam novērst un nepieļaut iespēju cilvēkam kļūt gudrākam.

Jo izglītotāka kļūst cilvēce, jo mazāk apmierinājumu tā gūst, darbojoties citu labā, bet tā metas pārmainīt citu cilvēku, atkal nesaprotot, ka citā saskata vienīgi sevi. Uzspiežot savus uzskatus pārējiem, uzstājot pārmainīt savus priekšstatus un ieradumus, cilvēks sastop pretestību un ar lielu līkumu atgriežas sākumpunktā — pats sevī, pārliecinoties, ka visi vina pūliņi gājuši secen. Tas otrs jau nav mainījies vai pat mainījies uz slikto pusi. Labi, ja ticis skaidrībā par savu neveiksmi un atzīst savas kļūdas.

Kā likums labais cilvēks loti drīz atkal pienāk pie starta — sliktais taču palicis neizlabots. Labais cilvēks nesaprot, ka pret otru izturējies varmācīgi, bet sevi soda ar jaunu karmisku parādu. Varmācīgi labais ir ļaunums, un to pierāda varmācības pieaugums visā pasaulē par spīti brīvprātīgo skaita pieaugumam armijā.

Cīņa pret ļaunumu beidzas ar ļaunuma palielināšanos.

Sliktam cilvēkam ir viegli paskaidrot, ka viņš rīkojies aplami. Bet labam, kas sevī redz pasaules glābēju, izskaidrot viņa kļūdas ir gandrīz neiespējami.

Brīnišķīgi, ja domubiedri dzīvē kopā īsteno savas lieliskās idejas. Tomēr skumji, kad ar to nodarbojas ļaudis, kas dzīvo bailēs no pasaules gala un nesaprot, ka viņu labie nodomi paliek viņu pašu baiļu sienas šajā pusē.

Pasaules pārmainīšana jāsāk ar sevi.

LIKUMS RAISA NAIDU

Otrās grāmatas otrās daļas beigās nedaudz tika runāts par gribas enerģiju un tās sagraušanu.

Griba ir virzīta, mērķtiecīga mīlestības enerģijas plūsma. Jebkura cilvēka griba ir svēta, un tā jāciena. Neviens cilvēks dvēseles dziļumos nevēlas darīt ļaunu. Griba sāk darīt ļaunu, ja cilvēks nezina, kas ir labi un kas — slikti.

Drosmīga cilvēka griba realizējas. Bailīga cilvēka griba nerealizējas, jo bailes atbaida mērķi un klust par dusmām vai pat naidu. Ar dusmām iznīcina labo gribu. Bailīgs cilvēks mērķi sasniedz ar spēku vai dusmām, sevi attaisnodams tādējādi, ka mērķa sasniegšanai visi līdzekli labi. Ja ne ar labu, tad ar varu. Turklāt ar varu sasniegts mērķis no sākuma var šķist visnotaļ pievilcīgs.

Kāpēc cilvēks jūt naidu? Varētu taču dzīvot dziedādams. Un tomēr, kā un kāpēc rodas dusmas? Ja naids mostas brīvības neesamības dēl, kur šī brīvība pazūd?

Laiku pa laikam dvēseles mieram es uz labu laimi atveru Bībeli, lai uzzinātu, ko tā man šobrīd grib pavēstīt. Reiz es to atvēru, un acīs iekrita frāze: Likums raisa naidu. Sekundes laikā es jutos laimīga. Laimīga tāpēc, ka „izgudroju divriteni“.

Mani meklējumi un atradumi jau sen ir izklāstīti Bībelē. Es biju laimīga, jo pati, Bībeli nelasīdama, nokļuvu pie tā paša rezultāta. Kaut arī par liela darba cenu, un tomēr! Dumjš cilvēks, kā zināms, izvēlas grūtāko, bet labāko ceļu, lai visu pārbaudītu uz savas ādas un tā izzinātu savus spēkus. Savas muļķības atzīšana pašas acīs cēla manu pašcieņu.

Tas, par ko rakstu, plūst no laužu dvēselēm un manī sistematizējas. Tātad es rakstu: piespiešanas sekas ir nevēlēšanās. No nevēlēšanās izaug vēl lielāka piespiešana, no tās savukārt — īpašs prasīgums, kas dabīgā kārtā izraisa neapmierinātību. Un vēlēšanās būt labākam par citiem šķiet kalpo par izeju no šī noslēgtā loka, bet patiesībā ir jauna burvju loka sākums — rodas piespiedu stāvoklis, kas piespiež būt vēl labākam par citiem, lai gan vajadzētu zināt, ka neviens nemēdz būt ne labāks, ne sliktāks par kādu.

Es rakstu tikpat sarežģīti, cik sarežģīti viss rodams laužu zemapziņā, tātad vados no mūsdienu cilvēka sarežģītā zemapziņas līmeņa. Dzīves uztvere kļūst vēl sarežģītāka tāpēc, ka mūsu saprātu nobloķējušas bailes. Bet Bībele, šī viedākā no grāmatām, saka vienkārši un skaidri: likums raisa naidu, aicinot mūs dziļi aizdomāties par šo vārdu jēgu un meklēt, kā naidu mazināt. Tik vienkāršus vārdus grūti uzreiz aptvert.

Cilvēka dzīve ir līdzīga augstceltnes vītqu kāpnēm, kas ved no stāva uz stāvu, un katrā stāvā tiek dēvētas tā stāva vārdā. Stāvi atšķiras pēc augstuma, un katrā no tiem notiek kaut kas cits. Piedzimstot fiziskajā ķermenī, mēs uzkāpjam uz stāva pirmā pakāpiena un soli pa solim kāpjam augšup mums piemērotā ātrumā, līdz sasniedzam konkrētā stāva griestus. Tad šo stāvu atstājam, proti, aizejam no dzīves, lai pēc kāda laika visu sāktu no sākuma — no nākamā stāva zemākā pakāpiena.

Kas to loti grib, saprātīgā uzstājībā iespēs iemācīties pa šīm kāpnēm doties uz leju — pagājušajās dzīvēs. Vai arī pa kāpnēm pacelties augšup — līdz nākamajām dzīvēm. Jo mazāk juceklīgas rosības, jo labāk jūs saskatīsiet, kas jums nepieciešams. Jo iecietīgāk uzlūkosiet ieraudzīto, jo labāk sapratīsiet saskatītā mācību. Jo dziļāk esat gatavi noskaidrot dzīves īstenību, jo vairāk atvērsies jūsu acis. Katrs saņem to, ko šobrīd ir pelnījis. Iespējams, ka nākamajā brīdī jūs būsiet pelnījis vairāk.

Blakus mūsu kāpnēm ir daudz citu kāpņu, un mēs redzam, kā pa tām iet ļaudis. Mūsu tuvinieki — tuvāk, paziņas — attālāk, svešinieki — vēl tālāk. Kāpnes novietotas tik tuvu, ka, ja kāds paklups vai nogurs, viņam var padot roku, lai atbalstītu vai palīdzētu piecelties un noskaidrot, kāpēc viņš paklupis vai noguris, lai ar pašu kas tāds nenotiktu. Katrs kāpj pa savām kāpnēm, pa savu gudrības iemantošanas ceļu, un var mācīties no svešas pieredzes, lai noturētos uz pakāpieniem.

Katram cilvēkam pieder svētas tiesības būt saimniekam savās dzīves kāpnēs, pat ja augumā viņš ir tikai īkstītis.

Viņam ir tiesības pašam izlemt, cik platu soli spert un kurp lūkoties. Šis kāpnes ved tikai uz priekšu.

Diemžēl cilvēce, kļūdama arvien gudrāka, arvien mazāk rēķinās ar citu tiesībām. Personiskā mērķa vārdā gluži kā traucēkli tiek novākti visi dabas likumi un nodoti aizmirstībai. Visi steidzas. No sākuma nav laika, bet drīz arī nav vēlēšanās palūkoties apkārt. Ka tikai no dzīves izplēstu kāroto…

Arī vecāki pret bērnu arvien vairāk izturas kā pret savu īpašumu, bērnu var atgrūst, ja viņš traucē; ar viņa palīdzību var palielināt redzes spēku, ja nepieciešams palūkoties tālāk; atbalstīties uz viņu, ja jātiek augstāk; izmantot kā novērošanas ierīci, ruporu vai dzirdes aparātu. Vārdu sakot, mūsdienu bērns saviem vecākiem ir viņu pašrealizācijas līdzeklis, viņu nepaveikto darbu īstenotājs.

Dari — nedari, padod — aizvāc, nāc — ej, runā — stāvi klusu, klusē — runā, spēlējies — nerotalājies, mācies — nemācies, ēd — neēd, domā — nedomā…

Bērniem nav tiesību ne brīvi elpot, ne domāt ar savu galvu, nerunājot jau par to, ka viņi paši varētu kaut ko darīt. Viņu viedoklis nevienu neinteresē. Vecāku vārds — likums. Bērni nemitīgi krīt vecākiem uz nerviem un cenšas nepīties pa kājām. Bet arī tas vecākiem nepatīk. Bērni ir bez vainas vainīgie, kuriem neviens nepaskaidro, kāda ir viņu vaina.

Kāpēc vecāki tā rīkojas?

Tāpēc, ka baidās. Baidās bērnu neiemācīt, baidās, ka bērns paliks dumjš, ka ar savu muļķību vecākus apkaunos, ka savas neprasmes pēc izrādīsies dzīvei nepiemērots, ka piesaistīs nelaimi sev un citiem… Vecāku bailēm nav ne gala, ne malas. Dažos vārdos sakot, vecāki baidās izrādīties slikti vecāki un nesaprot, ka cilvēks dabū to, no kā baidās. Kļūst par sliktiem vecākiem, ja labos nodomus pārspīlē.

Drosmīga cilvēka pozitīvās bailes ved viņu uz priekšu, pateicoties tām, attīstās prāts un dzīves izziņa.

Bailīga cilvēka negatīvās bailes izraisa to, ka jau tāpat cilvēka piebremzētā domāšana sāk mētāties no vienas galējības otrā, un beigu beigās zūd prāts.

Ir divu veidu vecāki:

I. Drosmīgie

II. Bailīgie. Pēdējiem ir divi apakštipi:

1)                      kas bērnus neaudzina

2)   kas bērnus audzina. Arī tie ir divu veidu:

a)    vecāki, kas piespiež bērnus dzīvot vecāku dzīvi,

b)  vecāki, kas grib nodzīvot mūžu bērnu vietā.

Par drosmīgajiem, proti, līdzsvarotajiem nerunāšu, jo vini uzticas gan sev, gan bērnam, tāpēc viņu problēmas ir pastarpinātas un viegli atrisināmas. Viņi tiek galā ar mazām problēmām un tādējādi atbrīvo sevi no lielām. Viņi nebaidās bērniem atzīties savās kļūdās, un bērni nebaidās ar vecākiem dalīties savās problēmās. Kopīgi viņi rod labāko izeju no radušās situācijas. Diemžēl šādu vecāku kļūst arvien mazāk.

Bailīgi vecāki neuzticas sev; kā lai viņi uzticētos bērnam? Bērns ātri vien apķeras, ka vērsties pie vecākiem nopietnos jautājumos nav jēgas, jo labākajā gadījumā viņi tikai uzdzīs papildu bailes un sāks pātarot, bet sliktākajā nolies lamu jūru, un, atcerēdamies agrākās kļūmes, piesauks visus nāves grēkus. No nieka dzirkstelītes uzsprāgs pulvera muca. Diemžēl šādu vecāku kļūst arvien vairāk.

Par viņiem arī parunāsim.

A. Vecākiem, kas piespiež bērnus dzīvot vecāku dzīvi,

pat prātā neienāk: ja viņi ieņem bērnu kā savu darbu vai stāvokļa mantinieku, tas ir tāpat kā uzvilkt bērnu uz savām dzīves kāpnēm un likt viņam pa tām kāpt materiālu vērtību dēl.

Bērna protestējošo sirdsapziņu bieži sauc pie kārtības ar vārdiem: „Tevis dēl es savulaik pametu mācības vai nevarēju mācīties tālāk. Tevis dēl man bija jāaprok savi sapņi!“ Tā attaisno savu slinkumu un ncizlēmību. Tā vainas izjūtas dēl bērns pārvēršas par pakļāvīgu un pateicīgu vecāku pavēlu izpildītāju.

Visiem zināms, ka labs vārds pieveic ienaidnieka karapūļus, un tāpēc vecāki, kas vēlas palikt labi, cenšas uzpirkt bērnu, lai viņš dancotu pēc pieaugušo stabules. Ja būsi labs, dabūsi konfekti, nopirkšu tev spēlīti, vārdu sakot, dabūsi visu, ko gribi. Galu galā bērns iegūst arvien lielāku varu pār vecākiem, kuri gribēja ar viltu iekarot varu pār bērnu.

Izrādās, ka visas attiecības vienkāršojamas vienā līmenī: ja viens kaut ko saņem no otra, arī otrs kaut ko saņem no pirmā. Bez pretī saņemšanas neko nedod. Ja maciņš tur, bērni un vecāki, kuriem pats svarīgākais ir dzīves materiālās vērtības, mierīgi un ilgi zem viena jumta dzīvos tādu mūžu, it īpaši, ja viņiem pietiks, ar ko nodarboties. Bet, tā kā dzīvei ir savi likumi, kādā brīdī mantkāres dēl noteikti rodas nesaprašanās.

Lai cilvēks būtu, cik bagāts būdams, viņa dvēsele tik un tā tiecas pretī garīgām vērtībām un nedod miera, pirms tās iegūtas. Cilvēks, kas domā par naudu, savas nemiera pilnās mocības var izskaidrot kā nepieciešamību iegūt vēl vairāk, ko viņš sava dvēseles miera labad arī dara.

Reiz viņš iepazīst devēja prieku, un, tā kā devēja prieks jebkurā gadījumā ir lielāks par ņēmēja prieku, nemierīgās dvēseles cilvēks var aizlaist pa vējam visu savu mantību, bet pēc tam to nožēlot, jo arī tā neiemanto dvēseles mieru. Tad arī notiek tā: ja vairs nav, no kā ņemt, vecāki cenšas dabūt no bērna, bet bērns — no vecākiem. Jo lielāka bagātība, jo vairāk negodīguma attiecībās citam ar citu, kas raisa naidu pat starp bērniem un vecākiem.

B. Ja vecāki, kas grib nodzīvot mūžu sava bērna vietā,

ir inteliģenti [audis vai vienpusīgi idealizē garīgās vērtības un saprāta nozīmi, viņi koncentrē spēkus, lai izaudzinātu gudru, inteliģentu, līdzsvarotu un ievērojamu cilvēku.

Bailīgi ļaudis noteikti sāk steigties savu sapņu realizēšanai un labos nodomus pārspīlē. Tā vietā, lai mazajam pašam lautu aizpogāt pogas un sasiet šņores un tādējādi attīstītu pirkstu veiklību, vecāki metas palīgā, saudzējot pirkstiņus nākotnes nozīmīgajam smalkajam darbam. Piemēram, lai bērns kļūtu par ievērojamu muzikantu.

Diemžēl bērns savu vecāku cerības neattaisno, jo vecāki nesaprot, ka pirkstu veiklība, ko veicina vienkārši vingrinājumi, tajā pašā laikā attīsta arī smadzenes. Bet, ja smadzenes nevar attīstīties, cilvēkam nāksies strādāt fizisku darbu, līdz smadzenes attīstīsies, pateicoties kustībām. Un tā vietā, lai kļūtu par ievērojamu diriģentu, bērns ar rūgtumu sirdī samierināsies ar otrās pakāpes muzikanta lomu. Vecāki nesaprot, ka var būt laimīgs, ja esi tikai vienkāršs muzikants, kad instruments rokās atdzīvojas. Diriģentu (un vadītāju vispār) vajag daudz mazāk nekā muzikantu (kvalificētu strādnieku).

Bērns kļūst lielāks, un pārmēru rūpīgie vecāki uzspiež savu palīdzību, pirms bērnam tā kļuvusi nepieciešama. Skaidrs, ka vecāki jau prot darīt to, kas bērnam vēl nav pa spēkam. Vecāki visu dara bērna vietā, viņa vietā domā un nesaprot, ka atņem mazajam izvēles brīvību. Neļauj attīstīt prasmi iepazīt labo un slikto. Iesi labā skolā, atradīsi piemērotu hobiju, sadraudzēsies ar bērniem no labas ģimenes utt. Bet vai bērnam tas ir vajadzīgs? Un reiz vecāku spējām un varēšanai pienāk gals.

Cita vietā dzīvot nedrīkst neviens. Šajā gadījumā bērns ir gluži kā no ligzdas izkritis, tikko izšķīlies putnēns. Uz kājām neturas, par spārniem nav jēgas pat runāt — knābītis nokārts, pats pazemots un nelaimīgs. Tas laiks, kad viņam vajadzēja iemācīties kāpt pa savas dzīves pirmajiem pakāpieniem, ir pagājis. To vina vietā paveica mīļotie vecāki. I’aši to nepamanīdami, vini uzrāpās uz bērna kāpnēm, vēlēdamies nodzīvot arī bērna mūžu. Labā vārdā. Bet vecāku rozā sapni izgaist. Bērns izrādās dzīvei nepiemērots. Ārkārtīgi labie vecāki parasti tāpat turpina kļūdīties tālāk, arī kad bērns kļuvis pieaudzis. Tikai tagad grauj viņa ģimenes dzīvi.

Redzot bērna bezpalīdzību, daudzi vecāki kļūst bargi un prasīgi. Viņi nepamana, ka atņēmuši bērnam brīvību, bet pieprasa, lai viņš būtu brīvs. Piespiež rīkoties, pa punktiem sarakstot, kas un kā jādara. Piespiež domāt, dīglī nomācot bērna iniciatīvu. Bērns tiek pārvērsts par mašīnu, kurā ielikta noteikta programma, bet, ja tā neizrādās pa spēkam, slikta izrādās pati mašīna.

Mīļie vecāki! Vai jūs esat mēģinājuši elpot bezgaisa telpā? Pamēģiniet! Tad droši vien sapratīsiet, kas ir šķietama brīvība.

Iepriekš es pieminēju vecākus, kas savus bērnus neaudzina. Arī viņi dalās divās kategorijās:

1)    sabiedrība viņus nicina,

2)    sabiedrība viņus ciena.

Gan vienu, gan otru skaits pieaug vienādā mērā.

1.    Antisociālie vecāki, psihiski slimie, dzīvei nepiemērotie vecāki un vecāki, kas šķirti no bērniem pēc ģimenes izjukšanas. Tie ir vecāki, kurus sabiedrība nicina. Viņu bērni ir spiesti par sevi rūpēties paši vai arī aiziet bojā. Kad mēs dziedam slavas dziesmas aizgādņorganizācijām, kas atbild par bērnu izdzīvošanu, esam gluži vienkārši akli muļķi, kas maksā par savu dumjību.

Dzīvei jābūt kvalitatīvai, nevis kvantitatīvai. Aizbildnorganizācijas ir gluži kā plāksteris uz cilvēces sirdsapziņas, kura nesaprot, ka ēdiens un dzēriens uztur dzīvību tikai fiziskajā ķermenī. Šo bērnu aizlauztās dvēseles var atkopt tikai mīlestība. Taču iebiedētā cilvēce to nevēlas saprast un tāpēc ir ar mieru ciešāk savilkt joslas, lai pēcāk lamātu nepateicīgos audzēkņus par velti iztērētajiem sabiedrības līdzekļiem.

No sabiedrības nicinātu vecāku bērna ir ļoti grūti izaudzināt cilvēku ar pašcieņu. Bet kas to grib no visas sirds ar mīlestību paveikt, tam jāsāk atbrīvot savas bailes un tas pats jāiemāca bērnam. Noticējis sev, tas noticēs arī bērnam un pārsteigumā ieraudzīs, ka no smirdīgiem glemiem izveidojusies balta krūka — dvēseles tīrības simbols.

Tas pa spēkam ir vienīgi tam, kurš dvēselē klust ievērojamāks, cienījamāks, drosmīgāks. Un savu rīcību neuzskata par varonību un ar to nelielās. Patiesi gudrs cilvēks ar savu prātu nedižojas.

Aizkustinoša mīlestība un līdzjūtīga klukstēšana, kas raksturīga bailīgiem „labdariem“, izkūp kā nebijusi, kolīdz saduras ar pirmo dzīves pārbaudījumu. Naiva cerība iekarot bērnunama audzēkni ar skaistu apģērbu, gardu ēdienu un visjaukākajām spēļu lietām drīz cieš sakāvi. Sarūgtinājums, vilšanās un nožēla par savu rīcību to tikai padziļina. Abas puses turpina ciešanu ceļu, jo pasaciņai pienācis gals.

Ja ģimenē nav bērnu, vecāku kļūdas paliek neizlabotas. Bērns nevar ierasties, jo baidās kļūt par privātīpašumu. Ja to nesaprot, audžubērns kļūst par dubultīpašumu — vina pienākums ir būt labam, jo viņš ticis atbrīvots no bērnunama. Un, ja sāksiet iebilst, ka tādu domu jums vis nav, turklāt jūs esat pārmēru laimīgs, ticis pie bērna, uzdrošināšos pievērst uzmanību jūsu bailēm no iespējamiem slēptiem šī bērna trūkumiem, kas arī bija šīs rindkopas uzrakstīšanas mērķis. Atbrīvojiet savas bailes, ko līdz šim sevi nomācāt, vēlēdamies būt drosmīgi, turklāt nomācāt vairāk, nekā spējāt iedomāties, un tad no jūsu ceļa pazudīs tie nepatīkamie pārsteigumi, kas jums tuvojās.

Pie manis ierodas ne mazums bērnu, ko pieņēmuši audžuvecāki un kuru dvēselēs palicis sarūgtinājums. Viņi jūtas kā parādnieki. Viņu bailes, ka mani vairs nemīlēs, ja es nedarīšu tieši to, ko no manis gaida, ir spēcīgākas nekā bērniem, kurus audzinājuši īstie vecāki. Konflikti ar audžuvecākiem mēdz būt divējādi. Daži audžuvecāki grib slēpt patiesību paša bērna interesēs, un, ja tā kādreiz parādās uz āru, visa viņu maigā mīlestība sabrūk. Cilvēkā sakrātās bailes, atrodoties nemitīgā baiļu stāvoklī, izlaužas ārā, nodarot sāpes abām pusēm, un paliek prātā uz visiem laikiem. Divu mīlošu cilvēku attiecības aptumšo vainas izjūta un abpusēji apvainojumi.

Otra galējība ir tie audžuvecāki, kas neslēpj patiesību un uzskata par dabīgu, ka bērnam jābūt pateicīgam vecākiem. To pašu viņi būtu gaidījuši arī no saviem bērniem. Tā domā daudzi vecāki. īstajiem bērniem ar šādiem vecākiem ir loti grūti, kur nu vēl audžubērniem.

Ja jūs esat pieņēmis audžubērnu vai ja jūs audzinājuši audžuvecāki, — tā vai citādi — atbrīvojiet bailes mani nemīl. Jo vairāk atbrīvosieties no stresiem, jo vairāk pratīsiet saskatīt labo un būt laimīgi. Vairākumā gadījumu laužu attiecības ir sliktas tikai ārēji. Kas izlabo savas domāšanas kļūdas, tas arī pārējos sāks uztvert citādi.

2.    Pie vecākiem, ko sabiedrība godina, pieder tie, kuru bērni savus vecākus tikpat kā neredz. Strādājot ievērojamos amatos valsts, sabiedriskajās organizācijās, uzņēmumos, biznesā, politikā, zinātnē, mākslā utt., viņi vada visu un visus, bet ģimeni aizmirst. Visi vēlas paveikt kaut ko lielu, bet neuzdrošinās sākt ar mazumiņu. Jo zina, ka netiks galā. Agri vai vēlu dzīve pierādīs, ka tas, kurš netiek galā ar sīkumiem, nespēj paveikt arī lielus darbus. Ievērojams priekšnieks, kas no savas mazās ģimenes mūk pie svarīgiem un nozīmīgiem darbiem, reiz vairs smago nastu nepavilks. Vēsture to rāda uz katra sola, bet mēs to vien zinām, kā piespiest gāzes pedāļus.

Tad arī iznāk, ka sabiedrībā ievērojamu vecāku bērni lūkojas uz garāmskrejošajiem vecākiem gluži kā ubagi ceļa malā un neuzdrošinās nobalsot. Vecākiem ir svarīgs darbs, nedrīkst traucēt. Savās tīrajās dvēselēs bērni jūt, cik šajā skrējienā ir maz svarīga darba. Bailīga cilvēka laika lielākā dala aiziet savu baiļu kliedēšanai, tomēr bērnam tiek liegts pamācīt vecākus, ko sabiedrība ciena. Šādi bērni zina, ka savu vecāku labā vārda pēc viņiem jāatsakās no sevis, sevi jāupurē. Daži tā arī dara, vairākums — ne, jo vini ir mantojuši savu vecāku kareivīgo domāšanu.

Nicināmu vecāku bērni ar sāpēm uztver pazemojuma stāvokli un baidās ripot lejup, bet viņiem vismaz paliek cerība, ka varēs pacelties augšup. Kaut vai caur brīnumu. Bet sabiedrībā godinātu vecāku bērniem augstāk vairs nav kur pacelties, glābjoties no dvēseles sāpēm. Viņi sāk meklēt izeju sliktajā. Bez ceļa rādītāja bailīgs cilvēks nepratīs pacelties vēl augstāk.

Gan sabiedrībā nicinātu, gan godātu vecāku bērniem ir viena kopīga īpašība: viņu dvēselēs gaudo vientulības aukstais vējš — bailes mani nemīl, un robeža starp viņiem ir visnotaļ slidena. Bija pie vieniem, nu ir pie otriem. Nicināms — godājams, godājams — nicināms… Šiem bērniem piemīt bāreņa komplekss, kurš dzīvo sociāli pilnvērtīgā sabiedrībā vai ģimenē. Tas ir smags stress.

Bērns piedzimst šajā pasaulē, lai slikto pārvērstu par labo. Kādu slikto? To, kas ir viņā pašā. Viņā pašā ir viņa vecāki.

Tātad bērns ierodas šaisaulē, lai izlabotu savu vecāku slikto, kas vienlaikus ir ari vina paša sliktais. Vecāki bērnu ieņem ar tieši tādu pašu mērķiAbām pusēm mērķis ir viens. Bērna tīrā dvēsele to zina, bet vecāki bērnu sāk piespiest darīt to, ko viņš jau dara. Tā ari rodas dusmas vai naids.

Droši vien jūs atceraties, kā dusmojāties, kad māte lika darīt to, ko šobrīd jau darījāt. īpaši svarīgi bija tas, ka jūs pats to jau bijāt izdomājis un pats sākāt darīt, bet tad atnāca mamma un teica: „Izdari!“ — it kā neredzēdama, ka darbs jau kūsāt kūsā.

Tā nomāc bērna iniciatīvu. Starp bērnu un bērna darbiņiem vecāku pavēlu dēl izaug siena. Negribēta siena.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz darbā es paskatījos pulkstenī un sev teicu: „Tūlīt atnāks tā mazā kurlmēmā meitenīte.“ Viņa bija ieradusies pirms dažiem mēnešiem. Es sāku domāt, par kādām kļūdām, ko nepieciešams izlabot, runāt šoreiz. Palūkojos un ieraudzīju bērnā agresivitāti. Tātad par to arī runāšu.

Meitenīte ienāca kabinetā kopā ar vecākiem. Visi sēdēja un gaidīja, ko es teikšu. Nolēmu ar agresivitāti nesākt. Tas vecākus uzreiz atbaidītu — viņi ir tik jauki, tik mierīgi. Atkal lūkojos meitenītes dvēselē — joprojām tā pati agresivitāte!

Un tad iedomājos: pavērošu viņu savstarpējās attiecības. Redzu, meitenīte ir gluži kā mulka ganiņš ar divām dumjām aitiņām. Tām ap kaklu cieši savilktas virves, lai lopiņi labāk klausītu. Gans ar aitām dara visu, kas vien ienāk prātā. Skaidrs. Bērns pret vecākiem izturas, kā grib. Vecāki jūtas vainīgi, ka ieņēmuši slimu bērnu, tāpēc viņam lauj visu. Viņi nesaprot, ka ar savu labo dara sliktu.

Vaicāju: „Kā jūs savā starpā satiekat?“ Vecāki dedzīgi vienā balsī atbild: „Labi. Loti, loti labi!“ Kaut kas nerīmējas. Vai nu kļūdos es, vai kļūdās viņi. Kā sākt sarunu?

Bet manu uzdevumu atviegloja pati meitenīte. Pēc brīža kabinetā sāka ārdīties mazs velnēns, kas arī man uzsēstos uz kakla, ja vien es to lautu. Tādos gadījumos es tēvam parasti saku, lai viņš ar bērnu iziet pastaigāties, jo sarunu ierakstu magnetofona lentē, ko pēc tam var klausīties mājās. Bet tobrīd es vēroju šo trijotnīti un domāju: „Ko man tas māca?“

Piepeši es sapratu, kas ir kurlmēmums. Tā ir nepaklausība. Meitenīte negrib būt agresīvi neklausīga, jo viņas vecāki ir klusi ļaudis. Viņas agresivitāte ir aizturēta, bet viņa neklausās. Sāku vērot vecākus. Bērnībā viņi abi bijuši loti paklausīgi un labi. Viņi vecākiem galvassāpes nesagādāja. Skolā bija paklausīgi un mīli. Disciplīnu nepārkāpa. Darbā bija paklausīgi un centīgi. Nesagādāja raizes ar savu iniciatīvu. Viņi ir nenormāli paklausīgi. Tā viņus mācīja, un tādi viņi savās bailēs arī kļuva.

Abu paklausība bērnā summējās kā dzirdes neesamība, paklausības neesamība. Ja kaut viens no vecākiem sāktu protestēt pret savu paibērniņa lomu un gribētu kļūt pats, viņu bērnam šādas kaites nebūtu. Nepaklausīgs blēņdaris atklāti pauž protestu pret viņam uzspiestu paklausību, un viņam laiku pa laikam var svilt ausis no pamācībām vai purpināšanas, bet tikai. Toties paklausīgs bērns, no kura gaida eņģeļa paklausību, piedzimst kurlmēms. Tāda ir viņa pašaizsardzība. Visu, ko viņam saka žestu valodā, viņš paklausīgi izpilda, jo žestu valodā neizkomandēsi, un viņš ar tīru sirdsapziņu var teikt par sevi, ka ir paklausīgs, ko no viņa arī gaida. Lai nekļūtu par nepaklausīgu palaidni, viņš ierodas pasaulē nedzirdīgs. Kurlmēmums ir bēgšana no sava kauna.

Vecāku labā puse izrādījās tā, ka viņi godprātīgi laboja iepriekšējā mācību stundā pieļautās kļūdas, un pēc dažiem mēnešiem meitenīte dzirdēja tik labi, ka viņai radās vārdu krājums un dikcija, ko pat varēja saprast.

Šis gadījums liecina, ka pārmēra labais nav labs. Nebūtu baiļu, bērni neizrādītos tik padevīgi paklausīgi, bet padzīvojuši ļaudis, to vidū arī skolotāji, aiz bailēm notrulušus bērnus neuzskatītu par paraugbērniem.

Bērni izaug par tiešu savu vecāku pretpolu. Konkrētajā gadījumā lomām mainījās paklausīgums un paklausības neesamība jeb dzirdes neesamība. Bet, tā kā vecāki izrādījās ekstremālā situācijā, vini nolēma vispār bērnu nepiespiest, sajaukdami brīvību ar neaudzinātību. Par laimi, savu kļūdu viņi saprata.

Nevēlēšanās ir gribas enerģijas sagraušanas pirmais posms. No visiem dusmu veidiem nevēlēšanās ir visvienkāršākais veids. Tāpat kā no maza stresa var izaugt liels, tā no sīkas nevēlēšanās var izveidoties naidpilna nevēlēšanās un absolūts protests. Ķermeņa kaites rodas atkarībā no tā, vai nevēlēšanās izpaužas atklāti vai tiek turētas sevī.

Kamēr cilvēks nesaprot, ka dzīves ceļš bez šķēršļiem tiek vienīgi idiotiem, — šķēršļi nepieciešami sirdsgudrības iemantošanai, bet sirdsgudrība ir arī spēks, veselība un laime — viņš nespēs atbrīvoties no noliedzošas attieksmes pret šķēršļiem. Jebkurš šķērslis viņu baida un pazemo.

Drosmīgs cilvēks priecājās par šķēršļiem un meklē jaunus, lai tos pievarētu.

Bailīgs cilvēks šķēršļus neieredz, mēģina tos apiet gar malu un nepamana, ka bailes vienmēr par viņu ir ātrākas un noved pie vēl lielāka šķēršļa. Un tas viss, lai darītu labu, lai iemācītu pret šķērsli izturēties ar izpratni un mīlestību.

Nokļuvis pie nevēlēšanās sienas, cilvēks uzvedas atbilstīgi nevēlēšanās daudzumam, kas uzkrājušās viņā iepriekšējās un tagadējā dzīvē. Ja bērnā iemājojušas loti lielas bailes, ka mani nemīlēs, ja es nespēšu vecākiem izdarīt pa prātam, tad bērns izlaužas cauri šai sienai, turklāt tā, ka putekli vien nogriežas. Galvenais — nepalikt uz vietas.

Nomācot dusmas sevī, viņš taranē sienu, sagraudams gan to, gan sevi.

Šādi bērni ir ārkārtīgi kustīgi un neuzmanīgi. Un kur lai vini ņemtu laiku piesardzībai, ja reiz viņiem visu laiku jāapsteidz savas bailes, lai izkalpotos vecāku glāstus. Ar viņiem nemitīgi kaut kas notiek, un gaidītais maigums atkal nepienākas, kas, starp citu, no jauna kalpo par mierinājumu bērna asarām un skumjām. Šajā reizē nevēlēšanās izšļakstījusies ārā kopā ar asarām, bet pēc kāda laika tā būs sakrājusies. Pēc traumām nāk slimības vai mijas ar tām līdz brīdim, kad bērnam jāizvēlas — dzīvot vai mirt. Un viņu dvēseles izvēlas, izvērtējot nākotni.

Kas izvēlas dzīvību, tas vairs neturpinās iet pa vecam. Diemžēl mūsdienu ļaudis prot doties uz priekšu, tikai baidīdamies par sevi. Un tad izvēlas

A — pasīvu cīņu,

B — aktīvu cīņu.

A.Bērnā, kas sācis cīnīties pasīvi, notiek pārmaiņas.

Nevienam ne prātā nenāk šīs pārmaiņas saistīt ar psihisku traumu. Parasti to uztver kā pārciestas slimības vai bijušas traumas sekas, aiz kurām nesaskata dvēseles krīzi. Bērns kļūst resnāks, jo viņā krājas nevēlēšanās dusmas, ko izraisa paša bezpalīdzības skumjas. Un turpina ņemties svarā līdz brīdim, līdz pacietība ir galā. Viņš vairs nevēlas klusējot ciest, bet vēlas, lai viņu saprastu, mīlētu vai vismaz rūpētos. Viņš grib, lai citi redzētu viņa ciešanas. Un ķermenis šo vēlēšanos izpilda — alerģiskās slimības ir redzamas ar neapbruņotu aci, tāpēc šādi pārējos vajadzētu saukt pie kārtības. Turklāt uzrodas arī izsitumi un izdalījumi — rezerves izejas protesta gara aizplūšanai.

No sākuma bērna vēlēšanās piepildās — vinu ved pie ārsta, par viņu rūpējas, vinu ārstē. Savu protestu viņš var paust, dzerot rūgtas zāles, kā ari ādas ārstniecisko procedūru laikā. Viņš var raudāt un krist histērijā — ari to noraksta uz nabaga bērna slimības rēķina. Nevienam pat prātā neienāk, ka bērns protestē pret apkārt valdošo piespiešanu: mājās piespiež, bērnudārzā piespiež, skolā piespiež. Un — kas ir vissliktāk — piespiež tikai un vienīgi labā vārdā. Jo lielāks bērns aug, jo skaidrāk redz, ka visapkārt valda totāla piespiešana. Bailes no piespiešanas it visur piesaista analogas situācijas. Viņa slimību ārstē, bet, tā kā ap sirdi no tā vieglāk netiek — jo ar savu slimību viņš kļuvis citiem par nastu —, pilnībā atveseļoties nevar.

Un ja vēl šāds cilvēks kādā jaukā brīdī konstatēs, ka slimība viņu atbrīvo no daudziem pienākumiem, jo ar viņa kaiti rēķinās un sliktāk vairs neizturas, viņš vairs nemaz negribēs atbrīvoties no savas atpestītājas. Sākas ilgs laika periods, kad slimnieka stāvoklis ārēji paliek stabils, vairs nesaasinās.

Jebkurš cilvēks ar laiku nogurst un pārsātinās. Protests pret piespiešanu, protests pret brīvības neesamību, protests pret dzīvi bez mīlestības, protests pret bezceremoniskumu utt. izraisa piespiešanas pastiprināšanos, jo

nu slimnieks alerģijas dēl spiests sekot katrai savai kustībai, katrai ēdiena karotei, ko liek mutē. Slimība var kļūt dzīvībai bīstama.

Alerģiskās slimības — tas ir burvju loks, no kura atbrīvoties cilvēks spēs tikai tad, kad iemācīsies atbrīvot visu savu stresu pirmcēloni — bailes mani nemīl. Kad bailes atbrīvojas, tām līdzi viegli atbrīvosies nevēlēšanās. Baiļu atbrīvošanas procesa sākumā ķermenī parasti sākas vētraina reakcija. Iztēlojieties, kas notiek, ja caurulei, kas pārpildīta ar netīrumiem, piepeši noņem aizbīdni… Visa netīrība gāžas ārā. Tieši tāpat caur izsitumiem uz ādas un gļotādām var sākties sārņu izvadīšana, un slimniekam šķiet, ka slimība saasinājusies. Jo pamatīgāk no visas sirds jūs nodosieties domu darbam, jo vairāk netīrumu izkūp, un tiem vairs nevajadzēs parādīties.

Ja jūs to neprotat, bailes un sarūgtinājums var bremzēt izveseļošanos. Tāpēc darbojieties, saprātīgā pārliecībā atbrīvojot stresus, un, ja izsitumu daudzums un ādas defektu izdalījumi patiešām palielinājušies, tad no visas sirds pasakiet paldies ķermenim un priecājieties, ka jūsu sirdsbalss ir sadzirdēta. Tad attīrīšanās būs ātra un pamatīga.

Visas slimības savā sākotnējā būtībā ir alerģiskas, jo, ja nebūtu piespiešanas, nebūtu arī protesta.

PATIESS GADĪJUMS

Piecpadsmit gadus vecu meiteni ilgus gadus ārstēja ar medikamentiem, lai viņa atbrīvotos no alerģiskiem izsitumiem uz sejas. Ar laiku saasinājumi kļuva biežāki un vecāki vīlās medicīnā. Viņi devās pie homeopāta.

Homeopātija ir sens, bet pie mums diemžēl maz pazīstams medicīnas atzars, ko tradicionālā medicīna neatzīst, bet kas apstākļu sakritības dēl iekaro arvien lielāku atzinību. Homeopātijas princips: līdzīgu ārstē ar līdzīgu. Tas nozīmē, ka slimniekam dod ārkārtīgi mazas zāļu devas, kurās bieži vien pašu zāļu nemaz nav, jo atšķaidot paliek tikai informācija par zālēm jeb atmiņa par dziednieku. Jo vairāk zāles atšķaidītas, jo tālāk sniedzas zāļu enerģētika — pat līdz iepriekšējām dzīvēm, tas ir, ļaujot zālēm dziļāk iedarboties. Tā atbrīvo kosmisko atmiņu, ar kuras starpniecību iepriekšējo mūžu karmiskie parādi slimības veidolā tiek pārcelti uz šo bridi.

Aptuveni pirms 600 gadiem šis cilvēks bija gūsteknis, kā dēļ viņš dvēselē daudz cieta. Fiziskās ciešanas ir nenozīmīgas ciešanas, ar kurām izpērk karmisko parādu. Bet dvēseles ciešanas mēs sevī nesam visu laiku, kamēr iemācamies tās izprast. Līdz šim tas galvenokārt noticis caur slimībām. Gūsteknis dvēselē protestē vairāk nekā fiziski, jo par fizisku protestu viņu pakļauj mocībām. Šajā dzīvē šis cilvēks cieš no alerģiskas slimības, jo savu toreizējā gūsta mācību stundu viņš gribējis apgūt ar pārmēra prasīgu vecāku (=sargu) starpniecību.

Šim cilvēkam nepieciešams tāds homeopātiskais preparāts, kas sevī satur enerģiju, kas līdzīga viņa pagātnes — gūstekņa — ciešanu enerģijai. Homeopāti pašlaik strādā ar aparātiem, kas ir jutīgi pret cilvēka biolauku un kontrolē ārsta slēdzienus, koriģējot noteikto zāļu devu. Homeopātiskie līdzekli ir loti piemēroti hronisku, neizdziedināmu slimību ārstēšanai. Tos var izmantot, arī ārstējot piepeši saasinājušās slimības, taču tam traucē tradicionālās medicīnas neuzticība un vainīgo meklējumi. Traucē arī steiga, kuras dēl cilvēki saslimst un kas pēc tam viņam neļauj izārstēties. Visvairāk traucē neuzticēšanās.

Homeopātiskie līdzekli nepiesārņo ķermeni ar ķīmiskiem preparātiem un izvada no cilvēka ķermeņa šķidros netīrumus un sausos atkritumus. Ar sliktām domām mēs aktivizējam un liekam ķermenī vairoties mikrobiem, kas dzīvo mierīgu, normālu dzīvi. Ja sliktu domu ir maz, līdzsvara traucējumiem ir neliela amplitūda. Tādā gadījumā abpusējā mikrobu un patogēno sēnīšu cīņa atgādina lauku ciema puišu saskriešanos, kas dažkārt beidzas ar kautiņu, bet līdz pamatīgai slimošanai nenonāk. Īstenībā cīnās tikai baktērijas. Nedaudz palielinoties izdalījumiem no organisma, izdalās liekie dzīvie mikrobi, kā arī tie mikrobi un sēnītes, kas sasnieguši dabisku sava mūža nobeigumu. Kad palielinās mikrobu skaits, sēnīšu skaitam jāsamazinās. Tomēr tā nenotiek, jo sēnītes ir vienīgie ķermeņa mikrobi, kas

nepakļaujas nekādai ārējai vides ietekmei. Sēnītes ir augi. Augi ir gars. Gars ir līdzsvarotība. Līdzsvarots ķermenis var aiziet bojā, bet gars nemirst. Jebkurš gars tikai atstāj ķermeni, ja ķermenis negrib dzīvot, jo vairāk to nespēj.

Baktērijas ir kā dzīvnieki. Dzīvnieki sevī iemieso nelīdzsvarotību. Dzīvnieks baidās, ka viņam uzbruks, tāpēc par labāku uzskata uzbrukt pirmais. Līdzīgs domāšanas modelis nosaka baktēriju vairošanos un vinu agresivitātes pieaugumu tiešā analoģijā ar ķermeņa saimnieka domāšanas veidu.

Baktēriju līdzsvarošanai jāsāk vairoties sēnītēm. Tādējādi abu baktēriju grupu daudzums pārsniedz kritisko robežu, kas nepieciešama normālai dzīvei. Rezultātā rodas iekaisums, ko sāk iznīcināt ar zālēm tā vietā, lai mainītu domāšanu.

Mēs neredzam un tāpēc neticam, ka fiziskā ķermeņa mikrobi un dzīves laikā sakrājušies atkritumi arī ir tā slimība, no kuras gribam atbrīvoties. Tā vietā, lai ķermeni attīrītu, mēs to piesārņojam ar zālēm, ar kurām iznīcinām mikrobus. Mēs nespējam saskatīt vienu: jo vairāk ķermenī mikrobu līķu, jo drīzāk pats ķermenis kļūst par līķi. Bet līķa inde ir sliktākā no visām. Turklāt ikviens nenovākts līķis ir īpaši labvēlīga augsne, kurā vairoties baktērijām.

Sēnītes līdzsvaro baktērijas ar dažādām ķīmiskām vielām, ko tās izdala; pie vienas no to grupām pieder antibiotikas. Iekaisuma gadījumā slimniekam dod antibiotikas, kas iznīcina baktērijas. Diemžēl bailīgs cilvēks vienmēr pārspīlē. Beigu beigās sēnītes gūst pārsvaru.

Sēnītes ir nepieciešamas, lai pārvērstu pīšļos jebkuru līķi. Ja cilvēks savas slimības cēloni apzinās kā savu kļūdu, tas nozīmē, ka viņš savas kļūdas atzīst, un viņa orgāni izdalīs radušos atkritumus uz āru. Ja cilvēks savas kļūdas neatzīst, šlakvielas paliek organismā. Sēnītes šos sārņus pārvērš pīšļos. Tāpēc jo vairāk mēs pārvēršam līķos savus mikrobus ar ķīmiju un zālēm, jo vairāk paši pārvēršamies par līkiem un kļūstam par pīšļiem. Sēnītes to zina un savu uzdevumu neatstāj nepaveiktu.

Medicīnā ir zināmi sēnīšu izraisīti iekaisumi, kad slimniekam nedrīkst dot antibiotikas. Pretējā gadījumā iekaisums strauji pieaug un var izraisīt letālu iznākumu. Tā kā sēnītes iznīcināt neizdodas, tika atrasts pareizāks risinājums: vispāmostiprinoša slimnieka ārstēšana vina pretošanās spēju palielināšanai. Tomēr attiecības ar mikrobiem joprojām paliek naidīgas. Problēma netiks atrisināta ātrāk, pirms cilvēki neiemācīsies apjēgt dzīves patiesību.

Mikrobi un sēnītes ir viena veseluma divi poli. Tie palīdz aizsargāt mūsu ķermeni no tā dēvētā ārējā ienaidnieka, līdz mēs, no bailēm atbrīvojušies, sapratīsim, ka ienaidnieka jau nemaz nav. Cilvēkam attīstoties no primitīvā līmeņa līdz līmenim, kad ar ienaidniekiem vairs nenākas saķerties tuvcīņā, jo no tiem var atbrīvoties ar citiem paņēmieniem, viņš kļuvis pats sev ienaidnieks. Ko tas nozīmē? To, ka viņš sācis vainot pats sevi, ja reiz nav pratis atrast labāku līdzekli, kā iznīcināt ienaidniekus.

Primitīvam cilvēkam ir ienaidnieki paša muļķības pēc. Viņš cīnās ar ārēju ienaidnieku.

Inteliģents cilvēks pats sev rada ienaidniekus ar savu prātu. Viņš cīnās ar iekšēju ienaidnieku.

Tajā brīdī, kad cilvēks ar savu neapmierinātību sāk iznīcināt savu dvēseli, aktivizējas vīrusi. Mikrobi ar sēnītēm, no vienas puses, un vīrusi, no otras puses, ir vienota veseluma divi poli. Mikrobiem un sēnītēm mēdz būt lieli izmēri, tie dzīvo ārpus ķermeņa šūnām un tām uzbrūk, tāpat kā senos laikos pretinieki ieņēma cietokšņus. Vīrusu izmēri ir niecīgi. Tie šūnās mitinās pavisam mierīgi un atmostas tikai tad, kad mūsos mostas naidīgas domas, kad mēs sadomājam no sava cietokšņa pa pirātu modei iebrukt mierīgajā apkārtnē. Nogalināt vīrusu ir tikpat grūti kā nogalināt savu naidpilno domu. Tai ir necaursitams apvalks.

Kas mikrobus un sēnītes nenogalina ar ķīmiju, tas nesaindē dzīvi, kura plaukst apkārt cietoksnim. Tad arī cietoksnī var ikdienišķi mierīgi rosīties. Cietokšņa vārti ir atvērti. Abpusēji izdevīgā tirdzniecība vielmaiņas veidolā starp mikrobiem, sēnītēm un vīrusiem var notikt atbilstīgi abu pušu dzīvības nepieciešamībai. Bet, kolīdz pie mierīgā debesjuma sāk savilkties neapmierinātības mākoņi, neviens vairs neatšķir, kurš kuram ir ienaidnieks. Bailes ir aiztaisījušas draudzīgās saskarsmes vārtus, un cīņas sākšanai vairs tikai jānorāda ar pirkstu uz vainīgo.

Tātad — kur iemājojušas cīņas dusmas uz ārējo ienaidnieku, tur nopelnīts bakteriāls iekaisums. Kas grib uzvarēt pats sevi, tas sasirgst ar vīrusu slimību. Bet kas dusmojas uz visiem, tas saķer kā vienu, tā otru. Mediķu rīcībā ir ārkārtīgi spēcīgas antibiotikas, ar kurām var iznīcināt mikrobus, ne tik vareni līdzekli, ar kuriem iznīdē sēnītes, un pavisam vāji līdzekli, ar ko iznīdē vīrusus. Ja mums būtu arī ārkārtīgi iedarbīgi līdzekļi sēnīšu un vīrusu iznīcināšanai, vai mēs paliktu dzīvajos? Iespējams, kāds pārmēru gudrs cilvēks savtīgos nolūkos arī prastu izdresēt vienu mikrobu cīņai ar pārējiem, tāpat kā armiju dresē ar pavēlēm, ko uzklausa pa telefonu, bet, kamēr mēs nemainīsim savu domāšanas veidu, izdziedināt tas mūs nespēs.

Diezin vai atradīsies cilvēks, kas ir izticis bez dezinfekcijas līdzekļiem, konservantiem utt. Tomēr maz ir tādu, kas tīrījuši savu ķermeni kā kaujas lauku, kurā notikušas baktēriju cīņas. Tajā pašā laikā ķermeņa piesārņošana ar baktērijām padara to dzīvotnespējīgu.

Homeopātiskie līdzekļi ne tikai izvada sārņus, kas iegūti, materializējoties stresiem, bet arī ķīmiskas izcelsmes sārņus. Pastāv, piemēram, preparāti, kas izvada smagos metālus, noteiktus indīgus ķimikātus, radionuklcīdus, ko mēs, paši nenojauzdami, uzkrājām sevī kaut vai elektronikas sasniegumu dēl (piemēram, no mobilajiem telefoniem).

Homeopātiju es sev atklāju nesen un nebeidzu brīnīties, kā cilvēce iet garām tam, kas tai īpaši nepieciešams, toties pieķeras nevajadzīgajam, kaitīgajam un to uzsūc sevī, bet pēc tam sauc palīgā un vaino visus pēc kārtas.

Parasta ārstēšana ar zālēm simboliski ir līdzīga zālēmkaravīram, kas uzbrūk pretiniekam-slimībai un ātri to iznīcina, ja vien ienaidnieks nav par to spēcīgāks. Diemžēl mūsdienās slimība bieži izrādās stiprāka par tradicionālajām zālēm, un, palielinot to devas, cīnā ar slimību viena karavīra vietā dodas vesela zāļu armija. Kurš uzvar un kas pēc tam notiek ar kaujas lauku — ķermeni —, noskaidrojas kaut kad vēlāk. Bet tas, ka slimību saasinājumu gadījumos un ielaistās slimībās bez zālēm neiztikt, jau ir cits raksts. Ar homeopātiskajiem līdzekļiem rehabilitācijas periodā var vieglāk attīrīt šo kaujas lauku un tādējādi izvairīties no jauniem saasinājumiem.

Neliels daudzums zāļu slimniekam palīdz ātri izrāpties no slimības bedres. Liels zā|u daudzums slimības bedri rok dziļāku.

Homeopātiskās zāles ir draugs, kas atnāk pie naidnieka un saka: „Es esmu tev līdzīgs. Tāpēc es tevi saprotu. Iesim kopā brīvībā!“ Un nem vinu pie rokas, lai ietu.

Meitenei, par kuru bija runa iepriekš, iedeva tieši šādas zāles. Pēc dažām dienām vina atgriezās kopā ar saniknotiem vecākiem, jo viņas seja bija kļuvusi briesmīgāka nekā jebkad agrāk. Tā izskatījās pēc atvērtas brūces, kas dažās dienās, tiesa, bija apžuvusi, taču kreveles bija sētiņ nosētas ar asiņainiem punktiņiem. Kāpēc?

Tāpēc ka šie divi draugi pārāk centīgi metās pretī vārtiem, kas no gūsta veda brīvībā, un paķēra sev līdzi vēl divus, sev

līdzīgus. Viens no pavadoņiem izrādījās lielas, ilgi gūstā turētas skumjas, kuru dēl radās ādas mitrums, bet otrs bija atriebtkāre, kas bija izaugusi no niecīgām aizvainojuma asarām par netaisnlgumu. Cietuma vārti sabruka. Meitene bija nelaimīga. Vecāki — ārpus saprašanas aiz naida uz homeopātiem.

Meitenei es teicu: „Lai gan tavs ķermenis šobrīd cieš, jo notiek loti strauja attīrīšanās, bet, ja tu izjutīsi savu dvēseli, sapratīsi, ka tev kļuvis vieglāk. Tavas acis sen nav bijušas tik skaistas un mirdzošas. Arī pati tu to esi pamanījusi.“ Meitene to patiešām bija ievērojusi. Ja vina būtu atzinusi savas kļūdas, tad netraucētu zālēm un āda būtu atveseļojusies.

Es izskaidroju situāciju arī vecākiem: „Uzlūkojiet savas meitas seju kā savu dvēseli šajā brīdī, un jūs sapratīsiet, ka bērna izārstēšanās sākums sakritis ar jūsu dzīves cīņu, ko veicinājusi atriebtkāre. Tas, ka meitas veselības dēl jūs atturaties no mājas strīdiem, ir labi, toties jūs cīnāties pret svešiniekiem. Dusmas ir dusmas, lai pret ko tās būtu vērstas, jums abiem vajadzētu nodoties domāšanas pārmainīšanai, ja gribat pierādīt, ka savu meitu mīlat. Par viņu uztraukties nevajag, vina pati tiks galā ar savu uzdevumu.“

Kāpēc cieta tieši sejas āda? Tāpēc ka seja pauž attieksmi pret ilūzijām. Kas sev rada pasakaini burvīgu sapņu pasauli un naivi tic tās iemiesojumam dzīvē, tā ilūzijas noteikti sabrūk. Tāpat kā bija cietusi viņas sejas āda, cieta ari meitenes ilūzijas. Tās bija laimīgas ģimenes dzīves ilūzijas. Dzīvot ātri, viegli un ar maziem zaudējumiem var tikai līdzsvarots cilvēks. Bet, lai iemantotu līdzsvarotību, sviedriem vaigā jāizmēž savas dvēseles netīrumi un jāpateicas savam ķermenim, ka tas nācis talkā.

Šī meitene ir tipisks aktīvu un emocionālu vecāku bērns, kas cieš un klusējot protestē pret nemitīgo dzīves cīnās

troksni. Bet, ja protestē, tad vienīgi histēriska „gribu — negribu“ limenī, turklāt patiesais viņas emocionālo uzliesmojumu cēlonis tā arī palika apkārtējo nesaprasts. Neviens tvloni pat nemēģināja noskaidrot. Jo ieradums dzīvot nedomājot un rīkoties impulsīvi ir dabīgs ikdienas stāvoklis gandrīz visiem cilvēkiem līdz brīdim, kamēr veselība saka: ..Stop!“ Šī bērna izturībai bija pienācis gals.

li. Bērns, kas izvēlējies aktīvu cīnu, necieš pakļaušanos, jo viņš jau pārāk daudz cietis vai nu tagadējā, vai iepriekšējā dzīvē. Tagad viņš sagādā ciešanas citiem, jo bailīgs cilvēks citādi neprot. Viņš sāk uzbrukt tiem, kas viņu piespiež, un uzskata to par drosmi. Vispirms uzbrūk vecākiem, tad skolotājiem un vēlāk visiem, kas jele kā uzdrošinās vārdos paust savu neapmierinātību piespiešanas veidā.

Viņš var kļūt tik aktīvs cīnītājs par brīvību, ka sāk cīnīties ne tikai par sevi, bet arī par visiem sev līdzīgajiem un reiz ieiet vēsturē kā varonis. Bet dzīves laikā viņam ir nejauka bērna, skolotāju mocītāja, liekēža, reketiera, noziedznieka un vēl, dievs zina, kāda reputācija, traucējot labiem cilvēkiem dzīvot labu dzīvi. Cilvēks, kas aktīvi cīnās, necieš bailīgumu un neatzīst savu dusmu pirmcēloni — bailes. Liekulīgs moralizētājs ātri sev pievērš viņa dusmas, bet cilvēks, kas pats ar sevi dvēselē sarunājas, ātri viņu atpazīst.

PAR PAZEMOŠANU

Piespiešana pazemo, jo domājošam cilvēkam liedz rīcības brīvību pēc paša prāta. Bet cilvēks tāpēc ir cilvēks, ka viņam — atšķirībā no dzīvnieka — ir domājošas smadzenes, kuru potenciālās iespējas jāattīsta katram. Ja šo iespēju liedz, tas cilvēku pazemo, bet pazemotā dusmas ir visbriesmīgākās no visiem dusmu veidiem. Šīs dusmas spēj iznīcināt visu un visus.

Manas otrās grāmatas otrajā daļā „Dārgās dusmas“ 59. lappusē bija runa par strutām. Strutas — tā ir dusmu izpausme bezpalīdzības, bezspēka dēl, proti, tās ir pazemojuma dusmas. Bezpalīdzīgs, bezspēcīgs un pazemots var būt tikai bailīgs cilvēks, kura bailes neļauj viņam rast izeju no radušās situācijas. Arī bezcerība rāda neprasmi domāt.

Cilvēkam, kas pazemojuma dusmas sevī izaudzē līdz kritiskajai robežai, rodas strutojoši procesi.

Un pret pazemojumiem arī sākas cīņa. Šī cīņa notiek

A.  pasīvi

B.  aktīvi

A. Pasīva cīņa pret pazemojumiem notiek dažādi.

I.     Ja cilvēks nevēlas samierināties ar pazemojošu situāciju, bet kaut kādā veidā paust protestu, likt saprast, lai viņu vairs nepazemo vai grib paust savu attieksmi pret pazemojumiem vispār, ķermenis viņam nāk palīgā strutojošu pinņu veidā. Jo biežāk cilvēks nokļūst pazemojošas situācijās, jo vairāk viņam strutojošu piņņu.

Ja pinnes izsitas uz sejas, tas nozīmē, ka cilvēku pazemo viss, kas pret viņa gribu kļūst pamanāms un ko viņš nespēj noslēpt, bet beigu beigās noslēpt vairs nemaz nevēlas, jo grib, lai problēma atrisinātos.

Seja pauž attieksmi pret redzamo, sapņiem un ilūzijām. Pret labo, protams, izturas labi. Pret slikto, protams, izturas slikti. Šķietami labais, kas cilvēku pazemo tā, ka vairs nav spēka izturēt, izraisa strutojošus procesus sejā. Tādējādi seja pauž visas dzīves grūtības, kas koncentrējas slimībās, bet tās savukārt veido sejas lormu un tas skaistumu vai neglītumu. Tā kā cilvēku sejas neatšķiras galvenajās līnijas, bet „detaļās“, tas nozīmē, ka ļaudis cits no cita atšķiras likai sīkumos. Bet šie sīkumi sejai sniedz neatkārtojamu individualitāti. Kas prot, tas cilvēka sejā var izlasīt visu vina dzīvi.

Strutojošas pinnes, īpaši pinnes uz sejas, tiek uzskatītas par jaunatnes „privilēģiju“. Kāpēc?

Dzimumbrieduma periodu daba noteikusi par lūzuma posmu augšanas procesā. Ja vecāki vai pieaugušie to vispār nepamana vai dažādu iemeslu dēl pamanīt negrib, jaunais cilvēks izrādās pazemots. Vina zināšanas, prātu un prasmes nepamana vai izsmej, jo pieaugušie sevi uzskata par gudrākiem. Turklāt pieaugušie neuzskata par peļamu viņam tieši acīs pateikt kaut ko pazemojošu vai izteikties kaut kā citādi. Pazemojošs vārds, kas iemests sejā naivam un tāpēc arī dumjam jaunulim, ir līdzīgs spļāvienam, kas, lai gan ir tikai spļāviens, tāds izskatīties negrib un savelkas strutās. Tieši tāpat šis jaunais cilvēks cenšas noturēties, lai apvainotājam neatbildētu arto pašu.

Turpmāk dzīvē šis jau paaudzies cilvēks apvainosies uz jebkuru līdzību, ar kuru mēģina izvairīties no tiešiem spriedumiem, un, reaģējot tieši tāpat, iegūs arvien vairāk lielu augoņu. Nebijis baiļu mani nemīl, cilvēkam būtu vienalga, ko par viņu runā. Diemžēl aiz saspringuma cilvēks parasti kļūst nejūtīgs, un augoņi kļūst par nopietnāku slimību.

Pieaugušie nesaprot, ka viņa bērnu dzen postā tāpat kā jaunaudzi, ko cenšas nolīdzināt ar zemi, lai pats šķistu esam augstāk. Un arī tad, kad jaunā cilvēka aizturētais protests melīgai un pazemojošai pieaugušo sadzīves gudrībai kļūst nepaciešams, viņam parādās strutojošas pinnes. Daži bērni nav pieauguši vēl 25 gadu vecumā, jo ļauj vecākiem sevi auklēt, tāpēc ka viņi tā vēlas. Tādā gadījumā jāaiziet no vecāku mīlestības varas un jākļūst pašam par sevi.

Runājot par izaugšanu, — palūkojoties uz puišeļiem no antisociālām ģimenēm. Iespējams, ka viņiem ir brūces, bet pinņu gan nav, un ar savu vīrišķīgo uzvedību vini kopš tina gadiem medī meiteņu atzinīgos skatienus. Bet paklausīgie zēniņi staigā apkārt pinnainām sejiņām un kultivē nepilnvērtības kompleksu.

Ir tāds sejas strutojošs process, kas atstāj rētas un ko sauc Demodex. Tā izraisītāja ir sejas ādā mītoša un tur ejas veidojoša ērce, no kuras ar tradicionālajiem paņēmieniem gandrīz nekādi nav iespējams atbrīvoties. Ērce ādā un zem ādas izlauž dziļas ejas un laiku pa laikam izlien virspusē paelpot gaisu. Tajā vietā, kur šī pazemotā būtne atļauj sev mazliet atpūsties — dod sev mazliet brīvības —, rodas strutu vulkāns, pēc kura paliek neglīta rēta. Rēta liecina, ka tā atrodas atkarībā no pagātnes, jo nespēj aizmirst netaisnīgumu.

Ja ērcei nebūtu iespējams tikt pie gaisa, tā aizietu bojā. Bet, tā kā tās izraktās ejas attīrošo un ārstniecisko procedūru laikā tiek atvērtas un ļaudis redz apslēpto un pašiznīcinošo pazemojumu, ka nav piepildījušās ilūzijas, tad nekas cits neatliek, kā atklāti paust savu neizturamo pazemojumu, atstājot pēc iespējas pretīgākās pēdas. Tādējādi ērce saka:

„Neaiztiec mani! Ja jau atņēmi man brīvību, vismaz nelien virsū. Nekaitini pazemojumu. Ilūziju kraha dēl es esmu nokļuvusi bezizejā. Man nepieciešama nevis fiziska, bet gan garīga brīvība.“

Ik reizi, kad jūs aktualizējat bezcerīgu vai nepiepildītu sapņu tematu un atklāti paužat pazemojuma bezspēcīgās dusmas domās, vārdos vai darbos, jūs bezcerībai dodat fizisku brīvību gluži kā gaisu ērcei. Ja no jūsu vārdiem cerība atgūtu spēku, ērce aizvāktos. Bet jūsu vārdi bezcerību vienīgi padziļina! Ar šo brīdi sāciet atbrīvot savu bezcerību, kas saistīta ar nepiepildītajām ilūzijām, un lūdziet ērcei piedošanu, ka uzņēmāt to sevī līdzīgi pazemotam karavīram un piespiedāt to rakt ierakumus. Šis karavīrs ir spiests atbildēt ar pazemotā dusmām ikvienam ziņkārīgajam, kas bāž degunu vina darīšanās. Viņš ir spiests jūsu vietā darīt to, kas jums pašam neienāk prātā.

Atbrīvojiet arī savu augstprātību — tad atbrīvosies deguns, patmīlību — tad sakārtosies pazode, un dusmas uz nenozīmīgām lietām, kas pazemojoši jums traucē īstenot jūsu sapņus, — tad atveseļosies vaigi.

Ja strutojošas pinnes parādās uz krūtīm, tad neizturami pazemojumi saistīti ar mīlestības jūtām. Tāda cilvēka mīlestība tiek noraidīta vai netiek pienācīgi novērtēta.

Ja strutojošas pinnes parādās padusēs, tad cilvēka vēlme slēpt savu mīlestību kļuvusi neizturami pazemojoša. Mīlestības jūtas un nepieciešamību pēc glāstiem un maiguma cilvēks slēpj aiz kauna, aiz bailēm sagrēkot pret novecojušām tradīcijām. Pinnes padusēs ir sevišķi mokošas, jo tās nedabū gaisu. Tās it kā saka: ja netiks dota brīvība kaut kam īpaši labam, tiks pieļauta smaga kļūda.

Ja strutojošas pinnes parādās uz muguras, jāatbrīvojas no neciešama pazemojuma, ko izraisījusi cilvēka nespēja realizēt savu vēlēšanos tā, kā gribētos, vai tā, kā to prasa citi, vai kā to prasa viņš pats. Lai gan strutas, kas izdalās no pinnēm, pazemotās dusmas atbrīvo, ar savu esamību tās cilvēku pazemo vēl vairāk, it kā sakot: „Tā nav nekāda izeja. Atbrīvo savu pazemojumu.“

Dažkārt strutojošas pinnes parādās uz gūžām. Tas nozīmē, ka cilvēks jūt par neciešamiem kļuvušus pazemojumus, kas saistīti ar lielām saimnieciskām problēmām. Lielas saimnieciskas problēmas ir vīriešu problēmas. Tādējādi, ja tēvs neprot saimniekot un bērns tāpēc jūtas pazemots, viņam uz gūžām parādās strutojošas pinnes.

Viss, ko cilvēks grib izteikt, redzams viņa ārienē.

Viss, ko cilvēks grib svešām acīm noslēpt, krājas viņa iekšienē, līdz pienāk robeža un vairāk iekšā neielikt. Dabas likums tādējādi stāsta, ka mācību stundai jābūt apgūtai. Ja neproti gudri, nāksies mācīties pa muļķa vīzei, turklāt tā, lai visi redzētu. Var būt, ka arī citi no tavas muļķības mācīsies.

II.    Ja pazemojums pastiprinās, strutu perēkļi pāraug augoņos. Bieži augoni veidojas padusēs, parasti tā notiek ar vīriešiem. Tas nozīmē, ka cilvēks vēlas, bet kaunas protestēt pret privātīpašniecisku un pazemojošu mīlestību. Jo spēcīgāk cilvēks vēlas paust protestu, jo vairāk vēlas to slēpt, tāpēc ka uzskata: atklāts protests ir mīlestības izlūgšanās, un šādi negrib sevi pazemot. Viņš gribētu pielikt punktu pazemojošajai situācijai, bet viņam nepietiek drosmes sasāpējušo izkliegt vai izšļakstīt kautiņā un nepietiek prāta domās atbrīvot savas pazemojuma dusmas, kas izraisa kauna jūtas.

Jebkura strutojoša pinne var kļūt par augoni, ja ar nagiem tajā iedzen dusmas. Tā saka, ja cilvēks baksta pinni netīrām rokām vai to izspiež. Patiesībā runa nav par nagiem, bet dusmām, kas izraisīja pinnes parādīšanos un pašas turpināja palielināties.

Roku pirkstu nagi savā ziņā ir logs uz tāda cilvēka pasauli, kas mokās iedzīvošanās kāres gūstā. Nagi pauž to, kā cilvēks saprot fizisku došanu un ņemšanu. Ja cilvēku pazemo nesaņemšana vai nespēja dot tā, lai dāvātā lieta jaunajam īpašniekam būtu pa prātam, tad pazemota bezpalīdzība pārvēršas mazā vēlmē noskaidrot situāciju ar rokām vai, vienkāršāk sakot, nežēlībā. Sevī kļūdas meklējošais savu mazo nežēlību vērš pret sevi un iegrābjas ar nagiem savā sejā. Tās arī ir tā dēvētās nagu dusmas.

Roku mazgāšana un dezinficēšana pirms pinnes izspiešanas savā zinā ir neredzamu sīkumu nomazgāšana, kas izraisīja pazemojumu, bet ko cilvēks nesaprata. Kas neprot apjēgt dzīves likumus, tam jāieaudzina higiēnas likumi, lai tie pārvērstos ieradumā. Bet tas, ka cilvēki to nemāk darīt bez netīrumu bailēm, ir īpaša raksta vērts. Tomēr no diviem iespējamiem variantiem — tīrības ievērošana aiz bailēm vai nāve no netīrības — pirmais ir labāks.

Kas saprot dzīvi, tas tīrību ievēro bez piespiešanas. Ķirurgs — bet bez sterilitātes pamatu zināšanām ķirurgs vispār nevar strādāt — rokas mazgā un dezinficē bez atgādināšanas, jo zina, kas ir infekcija. Bet filipīniešu hilers, kas dzīvi pazīst labāk par ķirurgu, rokas attīra ar savām domām un iegremdē rokas cilvēka ķermenī bez skalpeļa palīdzības. Tikai izņemtais audzējs vina delnā liecina, ka kaut kas ir noticis. Skaidrs, ka arī hileri netīrumu lielumu nomazgā ar ūdeni tāpat kā jebkurš cilvēks.

III.  Jo augstāk cilvēks savaldību vērtē kā pozitīvu īpašību vai dižojas ar savu bezpalīdzību, jo vairāk viņš slēpj savas pazemojuma jūtas, līdz kādā jaukā dienā neredzamā vietā viņam sākas strutojošs process. Tas notiek tur, kur iemājojušas kauna jūtas. Cilvēka ķermenī nav tāda orgāna vai audu, kuros nevarētu sākties strutojošs process, izņēmums nav pat sirds. Asinīm saindējoties ar strutām jeb sepses gadījumā, var rasties sirds bojājums — septiskais endokardīts, kas var beigties ar nāvi.

Viens no izplatītakajiem neredzamajiem iekaisumiem ir apendicīts. Tas arī ir pazemojums bezizejas situācijas dēļ,

kas visbiežāk raksturīgs bērniem un jauniem ļaudīm. Vini nespēj atrisināt pazemojošu konfliktu starp vecākiem vai starp sevi un vecākiem, pazemojošas problēmas darbā, konfliktus, kuros viss balstās un arī turpmāk balstīsies uz naudu.

Ja pazemojums bezizejas situācijas dēļ k|ūst neizturams, rodas strutojošais apendicīts.

Pazemojums šādas situācijas dēl bērnu padara nežēlīgu un atriebīgu. Viņam tā gribētos tikt pēc iespējas tālu no tēva, mātes un tādas dzīves. Šāda vēlēšanās atstāt mājas, izzust, iegrimt nebūtībā var aiz skumjām, ko izraisījusi bezpalīdzība, pārvērsties dvēseles cietsirdībā. Bērnam gribas nomirt un ar savu nāvi vecākiem atriebties, lai tie asaru plūdos apzinātos savu kļūdu.

Vēlēšanās nomirt, lai kādam atriebtos, ir galējas krīzes situācija, kas var izraisīt neprognozējamas sekas. Piemēram, vienkāršas operācijas laikā rodas sarežģījumi un iestājas nāve.

Šādas krīzes gadījumā cilvēkam pirms operācijas vajadzētu ļaut mazliet fiziski ciest, lai viņš atkal vēlētos dzīvot. Kā to darīt? Piemēram, hroniska katarālā apendicīta gadījumā ļaut tam dažas stundas nobriest, lai tas saasinātos un pat sastrutotu.

Kāpēc vajag ļaut cilvēkam ciest? Tāpēc ka caur šīm ciešanām viņā rodas vēlēšanās palikt dzīvajos, un tad ķirurgiem salīdzinoši vienkāršu operāciju laikā nemirs jauni ļaudis. Tad neviens vairs nevainos ārstus, ka viņi aizsūtījuši uz viņsauli cilvēku spēku pilnā plaukumā, beigs meklēt un safabricēt ārstu neesošās kļūdas.

Cilvēks, kas ir pilns dzīvības spēku, nesaslimst.

Saslimušais vienmēr zaudē loti daudz enerģijas, bet, ja viņā ir vēlēšanās izdzīvot, tad, pat ja ķirurgs pieļaus briesmīgu kļūdu, kuras dēl operēt nāksies vēlreiz, šis slimnieks izdzīvos. Rcanimatologi, kuru darbs ir cīniņš ar nāvi, zina, ka uzvar griba dzīvot. Vēlēšanās aktīvi dzīvot uzveic nāvi, kā arī šķietami bezcerīgas slimības.

Ārsti nevar iedot dzīvotgribu, tai jābūt cilvēkā pašā.

Ārsti var veikt brīnumu un saglabāt dzīvu fizisko ķermeni, bet, ja pirms narkozes ievadīšanas cilvēkam bijusi nopietna vēlēšanās nomirt, tad var notikt tā, ka gars ķermenī vairs neatgriezīsies. Medicīniskajā praksē to dēvē par smadzeņu nāvi.

IV.  Ja cilvēks pārspīlē savu intelektuālismu, jo baidās pazemoties, piemērojoties sliktajam dzīvē, tad viņš norij pazemojošās nejēdzības un tādējādi cenšas būt labāks par slikto.

Tāds cilvēks sev atrod nodarbošanos, lai nevajadzētu palikt vienatnē ar sevi un nedzirdētu, kā iekšējais „es“ saka: „Savā bezpalīdzībā tu esi kļuvis nežēlīgs, bet neuzdrošinies to pateikt skali. Māni sevi, teikdams, ka esi inteliģents. Palūkojies uz sevi no malas, ieklausies savās domās, un tu sapratīsi, ka nicini visu, ko uzskati esam sliktu. Nicini dzīvi, kas tev nesniedz to, ko, tavuprāt, esi pelnījis. Uzskati sevi par gudru un nicini tos, kas par tevi ir augstāk, bet ne tos, kas ir daudz augstāk, un tos, kas par tevi ir zemāk. īpaši tos, kas nav tik daudz zemāki, lai tu viņus varētu pieskaitīt atsevišķai šķirai, kura uz tevi neattiecas. Tu nepamani, ka gribi, lai tevi cildinātu, tomēr tu pat nemēģini citus saprast. Tev ir nocietinājies un nemainīgs priekšstats par dzīvi, un tas ir bīstami. Tu taču ari sevi nicini neīstenoto ieceru dēl, sava ne visskaistākā ķermeņa dēl, par neprasmi palikt pie sava un sava ģimenes statusa dēl“

Tāds cilvēks saslimst ar vēzi — slimību, kas tipiska inteliģentiem ļaudīm. Kāpēc? Tāpēc ka nicinājums ir ļaunprātīgas dusmas, bet ļaunprātīgas dusmas izraisa vēzi. Vēža perēklī vērojamas visas dusmu pazīmes: sāpes, apsārtums, temperatūra, iekaisums, izdalījumi.

Ja cilvēkam jaunībā bijuši vērojami strutu procesi uz ādas, bet viņš sācis aizturēt savu pazemojumu, pinnes izzūd. Aizturēts pazemojums izraisa to, ka cilvēks pakāpeniski sāk arvien vairāk pazemot citus. No sākuma tas nav pārāk uzkrītoši, jo nervozi jau ir visi. Bet pamazām viņš var pārvērsties par tirānu, un tad pamana, ka visi viņam dara sliktu un tāpēc pašam jauzbrūk pirmajam. Citu cilvēku iebildumi viņu nepārliecina, un viņš neuzdrošinās samierināties ar slikto. Viņš grib citus pārtaisīt pēc sava labā mēra, bet, tā kā apkārtējie nemainās, viņš apgalvo, ka citi vēl viņam ļaunu.

Viņš arvien biežāk sāk cilvēkos provocēt slikto, lai pierādītu, ka citi ir slikti, bet viņš — labs. Jo vairāk viņš sāk neieredzēt inteliģentu savaldību vai redzami labo, jo krasāk viņā parādās vēlēšanās uz Jaunu atbildēt ar ļaunu. Viņš redz slikto arī labajā.

Viņa vēlēšanās izvilkt dienas gaismā un iznīcināt visus netikumus izpaužas kārpās, pigmentētos laukumos un citos veidojumos, kas sāk parādīties uz sejas. Viņš nesaprot, ka, vēlēdamies piespiest citus nomest maskas, viņš pats norauj masku sev, jo otrā cilvēkā mēs redzam tikai sevi. Vēlēšanās uz sliktu atbildēt ar sliktu, lamas un lāsti izraisa vienu: jaunveidojumi pārvēršas par vēzi.

Slēptas vai savaldītas ļaunprātīgas dusmas izraisa slēptu vēzi.

Atklāti izpaustas ļaunprātīgas dusmas izraisa vēzi, kas ir ar acīm saskatāms.

Cilvēks, kas ticis pazemots savu baiļu dēļ, bieži visiem bez izņēmuma grib parādīt, ka viņš cīnās par taisnību, tāpēc viņa sejā parādās neglīti veidojumi. Jo seja ir vienīgais, ko redz visi.

PATIESS GADĪJUMS

Pēc ilgākas sarunas par stresiem, no kuras mans 70 gadus vecais pacients pamatīgi sakritās, bet no kuras maz ko saprata, viņš man pavaicāja: „Sakiet, kāpēc man radās vēzis?“ — un ar pirkstu norādīja uz vaigu. Tur bija redzams vēža perēklis pirksta galina lielumā. Visas manas pūles viņam to paskaidrot pēc iespējas vienkāršāk bija izrādījušās veltas. Un tad es viņam atbildēju, ka, ja reiz viņš mani nav sapratis, tad es teikšu to, ko manā vietā būtu sacījis vēzis: „Klau, cilvēk, kopš tā brīža, kad tu ņēmies zākāt valsti un valdību, tev uz vaiga uzradās sacietējums. Bet kopš tu savās dusmās biji ar mieru valstij un valdībai apgriezt kaklu, es biju spiests pārvērsties par vēzi!“

Vīrietis saķēra galvu ar rokām, sašūpojās un novaidējās: „Nu protams! Tad tas arī sākās. Es visu atcerējos.“

Mīļie labdari! Cilvēkiem ar nocietinājušos domāšanu, kas ir tik loti slimi, ar domu palīdzēt nav iespējams. Es varu censties no visas sirds, un jūs slimnieka labā varat darīt visu, bet viņam ir jādomā pašam. Taču viņš to nespēj. Viņš vispār nespēj patstāvīgi domāt, jo visu mūžu nodzīvojis, klausot svešas pavēles un aizliegumus. Šis uzdevums ir pārāk darbietilpīgs un, kas ir vissvarīgākais, prasa daudz laika, bet vēzis ilgi negaida. Tādā gadījumā ir jāpalīdz ķirurgam. Protams, ir labi, ja slimnieks kaut nedaudz saprot savas kļūdas un tās atzīst; tad pēcoperācijas rehabilitācijas periods būs veiksmīgāks.

Ja vecs cilvēks pats aiz laba prāta vēlas nodarboties ar savas domāšanas pārmainīšanu, vecuma robežu nebūs. Bet jāņem vērā, ka vecs cilvēks stresus sevī krājis ļoti ilgi un to atbrīvošana prasīs daudz laika. Jo vairāk k|ūdu labo tikai domu pārmainīšanas dēļ, jo process rezultatīvāks. Bet, ja ar domāšanas pārmainīšanu nodarbojas tikai, lai izveseļotos, rezultāts prasīs ilgu laiku.

B.    Aktīvs cīnītājs pret pazemojumiem iesaistās kautiņā, un tajā dabūtā brūce pēc tam sāk strutot. Viņš varēja būt uzvarētājs, bet pazemojuma dusmas, kas lika iesaistīties cīniņā un tikai palielinājās, jo nebija saistītas ar konkrēto pretinieku, plūst ārā strutu veidā. Jums droši vien nācies redzēt lielas kroplīgas rētas, kas nevilšus atbaida.

Tās ir asu pazemojuma dusmu zīmes, un šādus cilvēkus labāk neizaicināt, jo savās bailēs viņi nav spējīgi atbildēt par savu rīcību. Šiem ļaudīm nepieciešams viens — izpratne.

Cilvēks, kas tīšuprāt pazemo citu, spēlējas ar uguni, jo, ja pazemotais sagribēs atriebties, nesaudzēs pat dzīvību. Pazemot citu cenšas tikai tas, kurš dvēselē pats ir pazemots, un, ja šie divi sāks cīnīties, viņi iznīcinās visu, kas pagadīsies pa ceļam. Gribu uzsvērt, ka runa nav tikai par neapdomīgiem vientuļniekiem, kas dusmu uzplūdā klust par noziedzniekiem. Problēma ir daudz plašāka.

Ikdienas darbā es redzu, ka cilvēki neprot atšķirt personisko no sabiedriskā, tāpēc gribu minēt tipisku piemēru, kas attiecas uz manu darbu.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu ieradusies dāma vidējos gados. Jau pēc gaitas var nojaust, ka viņa ir korekts un stingrs cilvēks. Valdonīgā tipa. Viņa slavē mani un manas grāmatas, pārspīlējot tā, ka man klust nepatīkami, tad vēl no savas puses pieliek pāris aforismu. Skaista, bet riskanta runa. Glaimojoša un mānīga. Ja ļausies viņas emocijām, tūlīt nokļūsi viņas varā. Tas ir labākais citu cilvēku pakļaušanas psiholoģiskais paņēmiens. Cilvēks it kā dod kukuli, un tev bez ierunām jāizpilda viņa slēptā vēlēšanās.

Es nekādi nereaģēju, tikai klausos. Klusēšanu viņa uztver kā piekrišanas zīmi, un tad apmeklētāja liek ārā trumpi: „Es visiem obligātā kārtā liku izlasīt jūsu grāmatas!“ Un sagatavojas uzklausīt manus atzinības vārdus…

Šī sieviete ir līdzīga imperatora sievai, kura ir pārliecināta, ka neviens neuzdrošināsies pretoties viņas pavēlēm aiz bailēm no soda. Bībele viņas rokās ir gluži kā brīdinājums no giljotīnas. Vina jau sen vairs nedomā par šādiem jautājumiem, jo ir pieradusi pie visu paklausības. Viņai pat prātā neienāk, ka viņa sev piesaista lielu karmisku parādu. Pašasprāt, dara labu.

Problēmas būtība nav tā, ka sieviete neatšķirtu, kas ir slikti un kas labi. Problēma ir tā, ka visu labo viņa padara citiem par obligātu, jo baidās, ka citādi pārējie paliks bez labā. Tādu centību es dažkārt dēvēju par muļķību, bet citkārt par labu cilvēku spiedienu. Labo cilvēku spiediens ir sevišķi bīstams spēks.

Patiesībā situācija nepavisam nav smieklīga. Tāds cilvēks vairāk dara sliktu nekā labu. Ar savu būtību un piespiešanu viņš visus no labā atbaida. Tas, ko viņš uzskata par labu, apkārtējos var izraisīt galēju protestu.

Nedod Dievs šādam cilvēkam izrādīties no daudzbērnu vecākiem vai — kas ir vēl sliktāk — par skolotāju. Audzējot mastu priežu jaunaudzi, kā pašam šķiet, rūpēs un mīlestībā, tāds liec un loka saknes! Vēlēšanās visus kokus izaudzēt ideālus — tā ir ārprātīgā griba.

Un es atbildu: „Mīļo cilvēk, vai tiešām jūs nekad nepalūkojaties uz sevi no malas? Ja to darītu, saprastu, ka tikai viena jūsu piespiedu rīcība labā vārdā jūs padara par iesīkstējušu noziedznieku. Piedošana ir izsena cilvēces gudrība, šī mācība nepieder man. Es tikai to skaidroju no mūsdienu viedokļa. Šīs mācības būtība ir atbrīvošana, bet jūs no tās ceļat cietumu. Jūs to pārstāstāt, neapjaušot jautājuma būtību un pati neizmēģinājusi.

Manas grāmatas jūs pārvērtāt par obligāto literatūru. Tātad visi šie cilvēki to nekad tā arī neizlasīs. Bet tā nav liela bēda. Sliktākais ir tas, ka viņi sākuši ienīst pašu piedošanu.

Jūs piedošanu un manu grāmatu informāciju, kas domāta, lai palīdzētu cilvēkiem, izmantojāt kā ieroci citu apvainošanai, lai pati šķistu labāka par pārējiem. Jūsu dēl manas grāmatas nesušas sliktu. Jums pakļautie agrāk bija mazliet atvērtāki un tāpēc brīvāki, bet tagad ikviens no viņiem ieslēdzies sevī un krāj negativitāti.

Jūs nesapratāt, ka šīs grāmatas domātas jums, lai jūs uzzinātu savas kļūdas un sāktu tās labot. Bet citi paši atradīs to, kas viņiem nepieciešams. Un, ja vajadzīga būs mana grāmata, sameklēs arī to. Jūsu uzdevums ir tikai dot padomus un ar sevis pārmainīšanu aicināt citus sekot savam paraugam.“

Sevis pārmainīšana ir labums, citu pārmainīšana ir noziegums.

„Bet jūs taču pati liekat visiem izlasīt jūsu grāmatas,“ ātri noteica apmeklētāja, lai sevi aizstāvētu.

Nē, es nevienam nepavēlu izlasīt manis rakstīto. Bet tiem, kas vēlas tikt pie manis uz pieņemšanu, nepieciešamas iepriekšējas zināšanas, lai saprastu, ko es saku. Es nerunāju sev, bet gan slimniekam. Ja viņš to nesaprot, tad nespēs sev palīdzēt, un viss izrādīsies velti.

Problēma skar slimnieka maciņu. Es tādējādi mēģinu atvieglot slimnieka finansiālās problēmas, jo nosauciet man slimību, kas nepatukšotu pacienta maku. Nebūtu iedzīvošanās kāres, nebūtu slimību. Ja es būtu sev izvirzījusi mērķi piestūķēt maku, tad kaut vai tās pašas rūpes par slimniekiem man būtu svešas.

Vārdu sakot, neviens ar caureju sirgstošais neiet pie zobārsta. Rīcības jēga un mērķi katram jānoskaidro iepriekš.

Katrs no dzīves saņem tik, cik viņš atdevis. Citiem vārdiem sakot, darbs, kas ieguldīts mācībās, tiek atalgots ar rezultātu.

Tagad jums jāpalūdz piedošana visiem, ko jūs gribējāt pakļaut savai gribai. Es jums nepaveļu, jūs esat brīvs savā izvēlē to darīt vai nedarīt. Un jūs zināt, kādas būs sekas, ja to nedarīsiet. Tas ir dzīves likums. Un nav cilvēka spēkos to mainīt.

Tā ir brivība jeb apzināta nepieciešamība.

Tas, ka jūs vadīja cēli mērķi, nevar kalpot par attaisnojumu. Jebkurai varai ir cēli mērķi, bet mērķu īstenošanas laikā tauta nokļūst starp zobratiem un sāk protestēt. Jūs piederat pie tā tipa cilvēkiem, kas sabiedrību ved uz priekšu, bet darbošanās azartā jūs pārkāpjat robežu, un tad labais pārvēršas par slikto.

Jūs redzat slikto citos, bet ne sevī. Viens katliņš rājas ar otru, bet abi nosmērējušies ar kvēpiem. Šobrīd jūs esat manī vīlusies. Nekas, es saprotu un neapvainojos, bet jums tas nāks par labu.

Es redzu, ka jūs esat cilvēks, kas neļauj sevi pazemot. Taču pievērsiet uzmanību: jūs uzskatāt par pazemojumu lūgt piedošanu!? Kā gan tā? Gribat saglabāt pašcieņu? Diemžēl jūs jaucat pašcieņu ar inteliģenci. Pašcieņas jūtas ir drosmīga cilvēka privilēģija. Bet jūs esat bailīgs cilvēks, kas savas bailes nomāc, tajās neatzīstoties, un tāpēc sevi uzskata par drosmīgu. Ja jums nebūtu baiļu no pazemojumiem, jūs lūgumu piedot neuzskatītu par pazemojošu.

Inteliģence — tā ir prasme valdīt pār savām emocijām. Inteliģence ir gudrība.

Pašcieņa — tā ir prasme atbrīvot savas emocijas. Pašcieņa ir saprātīgums, apdomība.

Inteliģence nenozīmē pašcieņu, bet pašcieņa nozīmē inteliģenci.

Jums jāsaprot, ka jūs maldāties. Neviens jums neliek mesties uz ceļiem to priekšā, ko jūs vēl nesen turējāt bailēs. Lūdziet piedošanu savā sirdī. Kad jūs no visas sirds atbrīvosiet arī savas bailes no pazemojumiem, pienāks bridis, kad jutīsiet, ka jūs vairs nespēj pazemot pat nomešanās ceļos. Drosmīgs cilvēks skūpsta zemi un paaugstinās. Kristus mazgāja kājas vienkāršiem ļaudīm un tādējādi paaugstinājās. Mēs esam raudzēti no tās pašas miklas.

Mums visiem raksturīga kļūdīšanās. Mazs cilvēks pieļauj mazas kļūdas, liels — lielas. Jo augstāks cilvēka sociālais stāvoklis, jo pamatīgākas viņa kļūdas un jo vairāk viņam jāizlīdzina savas tiesības un pienākumi. Bet neviens no mums, cilvēkiem, nav nedz labāks, nedz sliktāks par citiem.

UN SMAGA IR tava nasta…

Parunāsim par atbrīvošanās cīnu.

Ir pazemotas tautas, un igauņi sevi uzskata par pazemotu un paverdzinātu tautu. Ja kādā tautā ir pazemojuma jūtas, tad aiz delikātuma var lietot vārdu „jūtas“, patiesībā tās ir dusmas. Tāda tauta nesaprot, ka ar savu pazemotību tā piesaista pazemotāju, un tas arī nekavēsies ierasties. Tas atnāks, lai iemācītu iemantot pašcieņas jūtas un tās saglabāt.

Tauta, kuras dvēselē mājo pazemotā dusmas, var visus savus līdzekļus iztērēt armijas uzturēšanai, bet tas nelīdzēs. Turklāt, ja pazemotājs neieradīsies uzreiz, šī tauta aizies bojā, vārīdamās pašas dusmās, un tās pakļaušanai nevajadzēs iztērēt nevienu lodi.

Mes zinām, ka pasaulē pieaug atbrīvošanās cīņa, tikai brīvs neviens nekļūst. Šī atbrīvošanās ciņa ir gluži kā pūžņi, kas rodas tur, kur liels spiediens vai lielas bailes mazinās, un kas pēc tam izlaužas zemeslodes virspusē. Karš joprojām turpinās, un strutas joprojām pūžņo, jo pazemojumus nogalina ar pazemojumiem, un tādējādi pazemojumi tikai pieaug.

Mēs uzskatām par normālu apstākli, ka atbrīvošanās cīņā visi līdzekli gana labi. Atbrīvošanās cīnās ir līdzīgas strutām, kas izlauž sev taisnu ceļu, iznīcinot visu, kas patrāpās. Bet, ja ceļā pagadās zīdainis, vecs cilvēks vai lazarete, mēs jūtamies nelāgi. Pareizi jūtam, jo iznīcinot brīvs nekļūst.

Igauņu tauta iekaroja brīvību, un to izdarīja igauniski inteliģenti, bez asinsizliešanas. Taču pazemojuma dusmas palika, un ilgotā brīvība nesākās. Agrāk visapkārt bija žogs un to varēja salauzt, lai dusmas izdzīvotu, bet tagad žogs iemitinājās sirdī, un to vairs tik viegli nesalauzt. Agrāk mēs sevi uzskatījām par citu tautu vergiem, bet tagad esam kļuvuši par maciņa vergiem. Kura verdzība ir labāka?

Kad mēs atbrīvosim savas bailes un dusmas uz pazemojumiem, kļūsim brīvi no jebkuras verdzības. Brīvs ir tas, kurš ir brīvs dvēselē. Ja tauta dvēselē ir brīva, to nepazemos ne nabadzība, ne cita tauta. Tauta, kas bagāta dvēselē, ar laiku kļūst arī ekonomiski bagāta. Bet kas grib kļūt bagāts pilnos aulos, to zirgs nosviedīs kā pārāk prasīgu jātnieku.

Kas prot redzēt sociālisma pozitīvo pusi, tas redz ari kapitālisma pozitīvo pusi. Kas prata saprast sociālisma negatīvo pusi un tā pamācošo jēgu, tas sociālisma slikto pārvērš par labumu un tādējādi prot tuvināties kapitālismam. Visam vienmēr ir divi poli, un to vajag paturēt prātā. Kas to nav izpratis, tas alkst veco laiku atgriešanos — viņam jākļūst ļoti slikti, lai beidzot saprastu, ka laiks plūst tikai uz priekšu.

Kas, būdams fiziskā gūstā, prata garīgi atbrīvoties, tas sociālismu mūsu likstās nevaino. Bet kas savā vientiesībā iedomājas, ka cilvēce būtu vairāk attīstījusies bez sociālisma pamācošās stundas, tas sociālisma kritiku izmanto, lai attaisnotu savu bezpalīdzību.

Igauņu tauta astroloģiski pieder pie Mežāža zīmes.

Mežāzis ir maksimālists. Viņam vienlaikus vajag gan zemi, gan debesis. Viņš varētu stingri stāvēt uz visām četrām ielejā un lūkoties debesīs. Bet nē, tam jāuzkāpj klintī, jo vajag tikt tieši tur. Piezemēts parasta ietiepīga āža līmenis viņam jau ir noiets posms, jo šī līmeņa gudrību viņš apguvis. Tagad Mežāzis pārcēlies uz daudz augstāko kalnu virsotņu līmeni. Bet tas nenozīmē, ka viņš vairs nav pārnadzis.

Mežāzis kāpj klintī. Klints ir viņa īpašums. Un, ja tālumos virsotnē viņš pamana vēl kādu, liek pret akmeni tā, ka dzirksteles pašķīst, jo nespēj nedoties pakļaut to pašu virsotni. Bet, ja sajūt, ka viņu turp nelaidīs nekādā gadījumā, ka virsotni viņam būs jāieņem cīniņā, viņš labāk izvēlēsies citu, vēl augstāku virsotni. Bet pirms tam viņam nāksies nokāpt aizā, jo spārnu Mežāzim nav.

Mežāzi dzen skaudība pret citiem. Sasprindzinājis visu ķermeni, viņš lec pāri aizai no klints uz klinti, virzoties pretī mērķim. Kad viņš ticis galā un pacēlis gaisā aiz stūrgalvības savilkto kaklu, lepnumā piepilda debesis ar uzvarošu, tūkstoškārtējas atbalss pieskandinātu saucienu: „Es esmu labāks par citiem!“ — tad pirmais, kas viņam iekrīt pašslavināšanās miglas klātajās acīs, ir tas, ka virsotnē vēl augstāk kāds jau ir. Viņš ir apsteigts. Savas intrigas viņš nesaskata un neatzīst. Viņš vai trīc aiz dusmām, taču neapjūk, lai neiekristu aizā. Bet tajā, tālākajā virsotnē viņam arī jātiek… Viss atkārtojas no sākuma.

Tāds ir tipisks igaunis, kas sev liedz tiesības priecāties par mazumiņu un kurš nepamana, kā viņam veicas lielumā. Nemitīga neapmierinātība, jo kāds par viņu ir labāks, piespiež pakļaut zemi, jo līdz debesīm tepat ar roku pasniegties. No divām iespējām — grūtībām un viegluma — viņš izvēlas grūtības, ja līdz vieglumam tikai viens solis. Un pats nopūšas: re, kāda grūta dzīve.

Maksimālismu šīszemes valodā dēvē par lielummāniju. Igaunis alkst augstumu. Ja citas tautas ir apmierinātas ar savu nelielo augumu un attīsta dvēseliskās īpašības, lai kļūtu lieli dvēselē, igaunim noteikti jābūt arī gara auguma. Jo igaunis baidās no pazemojumiem, baidās būt mazs jebkurā zinā. No kā baidās, tas arī piemeklē. Mūsu tautas skaits nevēlas palielināties, tāpēc mēs arī esam mazskaitlīga tauta. Lai šo mazskaitlību kompensētu, daba mums piešķīrusi vienu no garākajiem augumiem pasaulē. Taču tas mums netraucē būt sīkumainiem. Mēs nedzīvojam kalnos, bet ielejā, un dvēseles diženuma vietā esam tikuši pie pamatīgiem fiziskiem gabarītiem. Toties attīstības potenciāls ir milzīgs.

Igaunis grib būt nelokāms un izturīgs. Igaunijas akmeņainā augsne mums sniedz arī šo iespēju. Uz igauni vienmēr var paļauties grūtos laikos, jo viņš zina: ja darīsi darbu, atnāks arī mīlestība.

Mūžvecais igaunis tic zemei un netic debesīm. Mūsdienīgais igaunis netic tam, ka viņš pats ir savas laimes kalējs. Savas neveiksmes viņš joprojām noraksta uz nabadzīgas augsnes, slikta laika, vārga zirga, dumja dzīvesbiedra vai nelabvēļa kaimiņa rēķina. Viņš netic, ka pats irtas centrs, kas var sevī savienot zemi un debesis. Par savu viņš atzīst to, uz kā var stabili pastāvēt, jo neprot būt esamībā. Toties māk kļūt līdzīgs āzim, kas stāv uz tiltiņa, kad runa ir par ieguvumiem.

Mežāzim pietiek apķērības, lai no klints nenokristu bezdibenī. Igaunim atjautības pagaidām nepietiek, tāpēc mēs esam nokāpuši ielejā, lai kārtīgi pavingrinātos uz tiltiņiem, kas ved pāri grāvjiem un netīrumiem. Tā vismaz paliksim dzīvajos.

Mežāzis nedzenas pēc inteliģences, jo tas ir dzīvnieks ar pašcieņu un šāda uzvedība viņam ir Dieva dota. Igaunis skrējienā pēc inteliģences uzdauza zilumus un punus arī līdzenumā, jo izgrūsta visus, lai pierādītu savu pārākumu, turklāt lien priekšā mēroties spēkiem ar šīs pasaules varenajiem, lai atkal kārtējo reizi pierādītu savu pārākumu.

Mežāžu nav daudz, igauņu ari. Lai izdzīvotu, inežāzis kāpj augšup, lai ieleja vinu neaprītu, jo ir gudrs. Toties igaunis cīnās ar neredzamajiem ienaidniekiem kā ar vējdzirnavām. Lai pats sev šķistu drosmīgāks, savas bailes viņš ieslēdz savaldības cietumā. Ja ienaidnieku konkrētajā brīdī nemana, viņš rada ienaidnieku savā dvēselē. Un, lai šajā netīrajā cīnā neatklātu īsto seju, sev neatļauj parādīt savu patieso bezpalīdzību citu priekšā. Arī to viņš slēpj savaldības cietumā un nesaprot, ka pats paildzina sava ieslodzījuma laiku.

Bet debesis gaida. Gaida kalni, kas līdzīgi kāpņu pakāpieniem, jo tie zina par igauņa vēlēšanos iemantot pašcieņu. Bet igaunis kalnus izmanto tikai alpīnisma priekiem un nesaprot, kāpēc vinu turp tā velk.

Igaunis arī pats jūt: kaut kas nav kārtībā, un sāk uz sevi dusmoties. It kā iemirdzas sapratne, bet tad arī ir klāt sestdienas vakars, un igaunis dodas uz pirti mocīt savu ķermeni paša bezpalīdzības dēj. Līdz pēdējam izper no sevis ārā kareivīgumu, kopā ar ūdeni uz nokaitētiem akmeņiem izšļaksta savas skumjas, norauš no muguras atmirušu šūnu kārtu un no šīs savas netīrības kaunas, nesaprotot, ka tās ir dvēseles netīrības izpausmes jeb godīguma paliekas, kas gājušas bojā aiz savaldības, un tad paziņo, ka bez pirts dzīve būtu īsta elle. Protams, būtu. Pirts māca kļūt godīgam pašam pret sevi, lūkojoties uz savu ķermeni.

Šis igaunis saka patiesību. Ja viņš nebūtu pats ar sevi izcīnījies mazās kaujās, kļūtu līdzīgs niknai bitei, kas neprātā uzbrūk lauvai un no dusmām tā sapinas lauvas krēpēs, ka pati sevi nosmacē. Bet pirms nāves paspēj iesaukties: „Mani pazemoja!“ — turklāt tā, ka lauva, sadzirdējis, ka vina karalistē kādam dara pāri, sapiktojies pieceļas un bargi norēcas: „Kas sauca palīgā? Atsaucies, es eju!“

Bet neviens neatsaucas. Un, kad vēlāk lauva nemās kārtot savas krēpes, izvelk no tām mirušo kamolīti, noburkšķēdams: „Pielipusi kā dadzis.“ Uz tik čaklu biti viņam pat riebjas paskatīties.

Pazemotā nasta ir grūta… Ja pazemotais, iedams pa jebkuru ceļu, beigtu lamāt ceļu un atbrīvotu savas pazemojuma dusmas, viņš ātri un viegli dotos uz priekšu ar to pašu nastu. Cilvēks, kas ir dvēselē brīvs, vienmēr gājis un ies pa brīvu zemi neatkarīgi no laikmeta vai valsts iekārtas.

Parunāsim par pundurkociņiem.

Pastāv vēl viens cīņas veids par brīvību — laulāto šķiršanās. Cīņas būtība ir tā pati kas iepriekš — atbrīvoties no nīstā paverdzinātāja. Katrai kaujai ir atšķirīgas īpatnības, pēc kurām tās pazīst vēsturē, piemēram, kurioza muļķība vai nežēlīga asinsizliešana. Pēc tāda paša principa var klasificēt arī šķiršanos.

Vieni pārzāģē mēbeles taisnīga īpašuma sadales principa vārdā, galvenais, lai otram nekas netiktu. Citi nesas uz visām pusēm tādā ātrumā, ka viņu lietas izvalkā citi, — tik ļoti vairs nav pa spēkam palikt kopā lieku sekundi.

Neatkarīgi no ārējām pazīmēm, visām kaujām ir viena būtība — iznīcināšana. Visvairāk kaujas laukā tiek jaunajam kociņam, kas pakļūst zem tanku kāpurķēdēm, kas drāžas cīņā no abām karojošajām pusēm. Šis kociņš ir bērns, kura vecāki, kas cīnās brīvības vārdā, viņu ne par ko netur. Vai arī to uzskata par tik lielu vērtību, ka pieskaita pārējiem dārgumiem un paņem līdzi kā kara trofeju, lai to pretiniekam vairs nekad nerādītu.

Kad kauja beigusies un uzvarētājs savā teritorijā aprēķina zaudējumus, lai pieprasītu kompensāciju, kociņa ciešanas neņem vērā. Pats vainīgs, ka trāpījās zem kājām un ka no dabūtajiem bojājumiem sācis augt šķībs. Un ir jau arī sava dala taisnības, jo kociņš tiešām pats sāka augt šajā laukā, lai gan zināja, ka te sāksies kauja.

Ir arī tādi, kas zem miera lozunga teritoriju sadala uz pusēm, turklāt tā, ka kociņš paliek vidū un no nemitīgās redzamās, kā arī neredzamās iedarbības izaug tik mazs un kropls, ka nevienam vairs nepatīk. Kociņš ir kļuvis par pundurīti.

Šo pundurkociņu ir pilna pasaule. Turklāt vecāku kopdzīve bieži vien ir nebeidzams cīniņš. Kopā dzīvo tikai tāpēc, ka ir jau kaut kā jādzīvo, un tāpēc, ka izšķirošā kauja baida. Kas zina, kā būs pēc tam.

Pieaug bezpalīdzība, pazemotība, cietsirdība. Tie paši ļaudis svētā vientiesībā vaicā: „No kā rodas tik daudz nežēlības? Kāpēc nekas lietas labā netiek darīts?“ Un gaida, lai kāds sakārtotu viņu dzīvi.

Parunāsim par miesīgo mīlestību.

Pastāv pazemotais dzimums. Kamēr sievietes sevi uzskatīs par pazemotām sava vājākā ķermeņa dēļ, pašas sevi pazemos ar tā paša ķermeņa palīdzību, bet pēc tam nodevīgi atriebsies pazemotajam. Kā tas mēdz būt, aiz muguras vai zemāk par jostas vietu, turklāt ar vistrāpīgāko ieroci — cietsirdību.

Sieviete vēlas valdīt, bet neapjēdz, ka sieviete nav tam radīta, bet ir radīta, lai valdnieku vadītu. Ja sievietei iedod rokās vadības grožus, tajā pašā brīdī sākas patvaldība un tajā pašā brīdī sākas viņas iznīcināšana.

Cilvēks, kas sevi pazudina, ir līdzīgs slīcējam, ko aiz bailēm sarauj krampji, un tā vietā, lai kaut vai pēdējā brīdī iemācītos peldēt, viņš sev velk līdzi arī otru. Ja vīrieši iemācītos atbrīvoties no bailēm, sieviešu dzimums nevarētu viņiem uzspiest savas aplamās vēlmes, un pasaule pamazītēm atgrieztos līdzsvarā.

Ja jums jau ir rūgta pieredze ar vīriešiem, pamēģiniet saprast, kāpēc? Kāda bija jūsu attieksme pret vīriešu dzimumu pirms šī notikuma? Kāda bija jūsu mātes attieksme pret vīriešu dzimumu? Ja jums zināms, ka bez mīlestības cilvēks kļūst ļauns, tad rīkojieties tā, lai kundziski nesadalītu savu mīlestību atkarībā no vīriešu nopelniem. Atgādinu, ka mīlestība un gulta — tas nav viens un tas pats.

Mīlestība mājo dvēselē, gultā mīt sekss.

Ja dvēsele alkst mīlestības, to dodas meklēt gultā, jo ļaudis savās bailēs citādi nemāk. Vai no seksa var iznākt mīlestība — tā ir īpaša saruna. Bet, ja neiznāk, cilvēks nocietinās.

Tādā gadījuma cilvēks sāk nodoties seksam ar raupju, dzīvniecisku kaisli, ko asu izjūtu cienītāji uztver kā augsti profesionālu mīlestību, bet kas īstenībā ir slēptas dusmas pret pretējo dzimumu. Tā ir gluži kā divkauja, kurā cīnās nevis ar zobeniem, bet dzimumorgāniem.

Seksa partneris ar tamlīdzīgu seksu, kas atgādina ģenitāliju kauju, ātri pārsātinās, turklāt ilgi jau to izturēt nevar — cilvēks taču meklē mīlestību. Sarūgtinājums padziļinās, prasības pieaug, bet, ja seksu atsaka, ķeras pie varmācības. Notiek seksuāls noziegums, kuras apbrīnojamo dzīvnieciskumu spēj izdomāt tikai cilvēka smadzenes.

Senos laikos divkauja notika pēc godīgiem noteikumiem, bet mūsdienās mēra ar to garo mēru ikvienam, kam mugurā tāda paša garuma bikses kā ienaidniekam. Un ierocis, ko nemitīgi nēsā biksēs, tīko palīst zem jebkuras būtnes svārku stērbelēm — vai tas būtu jaundzimušais vai pusdzīva večiņa. Lūk, cik tālu tikusi cilvēce savā cietsirdībā. Un nesakiet, ka uz jums tas neattiecas. Pat loti attiecas uz visiem un katru atsevišķi.

Seksuālā varmācība mīt katrā cilvēkā, kamēr viņš neatbrīvojas no bailēm mani nemīl. Varmāka ir arī policists, kurš ķer varmāku, — tās ir divas viena veseluma robežas. Mīlestības neesamības dēl krīzē nokļuvis cilvēks sadusmojas un

k]ūst par varmāku. Policists tamlīdzīgas vēlmes prot aizturēt. Bet sapņos viņš dara to pašu, jo tas ir tik saistoši.

Uz tā balstās visas pasaules seksuālā rūpniecība, lai cik primitīva vai izsmalcināta tā būtu. Policists nekļūst par varmāku aiz bailēm, ka viņu vairs nemīlēs, ja viņš kļūs par noziedznieku.

Vai ir pasaulē vīrietis, kas savos sapņos nav vēlējies iegūt skaistas, jaunas sievietes ķermeni? Citiem vārdiem sakot, vai pasaulē ir vīrietis, kas nealktu skaistas, tīras mīlestības? Vēl citiem vārdiem, vai pasaulē ir vīrietis, kas nevēlētos dzīvot? Vai viņš vēlēsies to darīt ar maigiem glāstiem vai raupju varmācību, tas noteiks viņa turpmākās dzīves likteni.

Un vai ir sieviete, kas nevēlētos izraisīt mīlestību patīkamā, vīrišķīgā vīrietī? Citiem vārdiem sakot, vai ir sieviete, kas negribētu, ka viņas mīlestība kādam būtu vajadzīga? Kas savas sirds dziļumos nevēlētos būt normāla sieviete? Vai viņa to vēlas darīt ar maigu mīlestību vai intriģējošām viltībām, tas noteiks viņas turpmākās dzīves likteni.

Ja jūs esat pilnīga sieviete, kurā nav baiļu mani nemīl, jūsos nav arī baiļu, ka mana mīlestība nav vajadzīga. Tad jūsu vīrs jums ir labākais vīrietis pasaulē. Viņš visdrīzāk jūs nekad nekrāpj, viņam ir lieliska veselība, un seksuālās funkcijas viņš spēj veikt līdz nāves stundai. Un nomirs viņš pēc jums. Turklāt jums nav jābaidās, ka reiz kāds izdomās jūs izvarot. Skaidrs, ka jūs esat vesela.

Tamlīdzīgas sievietes pastāv, taču viņu ir maz. Bet par lādu kļūt var ikviena. Tāpēc katrai sievietei pašai jārūpējas par savu seksuālo drošību, nevis jācer uz likumiem, kuri tur vīrieti grožos. Saprātīgs vīrietis uzvedas ar cieņu arī tad, kad ievēro tikai cilvēciskos dabas likumus. Bet nesaprātīgs mirkli aizmirst par valsts likumiem, kolīdz pamana medījumu.

Kurtizānisms ir izveidojis priekšstatu, ka sieviešu gudrība ir prasmē iemānīt vīrieti gultā. Viltīga, saldi melīga

sieviešu runa spēj apmuļķot arī gudrāko no vīriešiem. Vīrieši no sievietēm baidās. Vīriešiem mīlestības nepietiek tik loti, ka vairs reti kurš nepakļaujas intriģējošai provokācijai. Mīlas gulta visvarenākos vīrus pārvērš par brīnišķīgo sieviešu ķermeņu piesvērumu, un, kā visiem zināms, nebeidzamā traģēdija atkārtojas atkal un atkal.

Kas aptver, ka bailīga sieviete ir viltīga, bet bailīgs vīrietis — dusmīgs, tas atbrīvojas no bailēm mani nemīl un nepiesaista sev ne viltību, ne dusmas.

NEVELEŠANĀS — VIRZĪBAS BREMZES

Nevēlēšanās rodas no piespiešanas. Nevēlēšanās atrodas ķermeņa lejasdaļā. Tās augšējā robeža sakrīt ar pirmo jostas skriemeli, bet apakšējā robeža sniedzas līdz kāju pirkstu galiņiem.

Nebūtu materiālās dzīves, nebūtu arī nevēlēšanās.

Bailes no materiālajām, to skaitā arī ekonomiskajām problēmām, iedarbojas bremzējoši pat apturot (atkarībā no baiļu pieauguma) mīlestības enerģijas plūsmu. Nekustīgums ir sabrukums. Sabrukuma pakāpei atbilst slimības smagums.

Visas ķermeņa lejasdaļas slimības rodas no nevēlēšanās. Nevēlēšanās mēdz būt dažādas:

■j nevēlēšanās tāpēc, ka…

□  nevēlēšanās tādēļ, lai…

j nevēlēšanās tādā gadījumā, ja…

□  nevēlēšanās tā iemesla pēc, ka…

□  nevēlēšanās pieņemt to, kas būs…

□  nevēlēšanās samierināties ar to, kas bijis…

Nevēlēšanās nianses nosaka slimības raksturu. Nevēlēšanās lielums nosaka slimības nopietnības pakāpi. Nevēlēšanās dēvē dažādos vārdos: ncpaklāvība, nepieņemšana, ietiepība, protests, pretošanās u. c.

Nevēlēšanās rodas kā atbilde uz fiziskajām ekonomiskajām problēmām. Bailes no ekonomiskajām problēmām noteikti pāraug ekonomisko vai materiālo problēmu nepieņemšanā. Un, ja reiz ir bailes, noteikti ir ari dusmas, pat ja tās noliedzam. Ķermeņa lejasdaļa beidzas ar kājām. Kājas pauž visu veidu dzīves virzību.

Otrās grāmatas otrajā daļā „Dārgās dusmas“ es sīkāk stāstīju par kāju simbolisko nozīmi. Vēl mazliet par citām atbilstībām.

Kāju pēdas rāda ikdienas sīkās ekonomiskās problēmas, kā arī sieviešu ikdienišķās ekonomiskās problēmas. Slimas pēdas liecina, ka cilvēks ir dusmīgs pārmērīgās ikdienas darīšanu kaudzes dēl. Deformētas pēdas nozīmē, ka cilvēks ikdienas darbiņus redz kā greizā spoguli, proti, tos nepareizi novērtē. Ikdienā mēdz būt gan sievietēm, gan vīriešiem risināmas problēmas. Mērena darba slodze sniedz tikai labu, bet darbošanās pārspīlējumi vai slinkošana izraisa slimību. Pārspīlē bailīgs cilvēks.

Bieži kāju pēdas piepampst bez saprotama cēloņa. Tad apgalvo, ka sirds ir slima. Taisnība. Ja ķermenī ir kaut niecīgākais slimības simptoms, tas noteikti atsaucas arī uz sirdi. Vai to apstiprina arī pētījumi — tā ir īpaša saruna. Ar diagnozi vien pietūkumu neizārstēt. Pietūkumu ejot var arī nepamanīt, bet, kad sēdi pie rakstāmgalda, darba dienas beigās kāju vietā jūtami koka klucīši. Kāpēc?

Tāpēc ka skumjas, kas saistītas ar ikdienas problēmām, krājas pēdās. Ja cilvēks nemitīgi kustas, viņam nav laika skumjām pārdomām, bet, ja sēdi, rokas strādā, taču galvā lien sasāpējušas domas, kas izraisa skumjas. Tas nozīmē, ka jūs savas skumjas vēl neesat izskaudis, un tās pie jums atnāk laba cilvēka manierē, lai pateiktu: „Palaid mani brīvībā! Arī bez skumjām varēsi darīt to pašu, ko līdz šim. Atšķirība tikai tā, ka agrāk strādāji bez sajūsmas, bet turpmāk par darāmo priecāsies.“

Pietūkums kā vispārējs dažnedažādu pēdas slimību simptoms rodas no skumjām, kas saistītas ar ikdienas ekonomiskām problēmām, neatkarīgi no diagnozes. Tās nav skumjas naudas trūkuma dēļ. Vēl skumjāk var justies tas, kam nauda ir, bet kas savu dzīvi negrib pakļaut naudai.

Skumjas ir dusmu enerģija. Ar šo faktu man pašai nācās no sākuma samierināties, un tikai vēlāk es noskaidroju to dziļāko iemeslu. Pacentieties to saprast arī jūs.

Ja jūs vaicāsiet, kā lai nedusmojas šo ikdienas problēmu del, padomājiet, vai jums kādreiz dusmas ir palīdzējušas. Laikam jau ne. Un ja jūs uzskatāt, ka bez dusmām nevar dot pretsparu apvainotājam, nevar iestāties par sevi un citiem, es tomēr uzdrošināšos apgalvot, ka tieši bez dusmām jūs ne tikai spēsiet iestāties par sevi un citiem, bet arī gūt panākumus. Nebūs kareivīgās pieejas, bet būs draudzīga tikšanās ar bijušo ienaidnieku.

Iegurnis rāda lielas vīrišķīgas un idejiskas ekonomiskās problēmas. Iegurņa stāvoklis liecina, kā cilvēks izturas pret vīrieti un vīriešu dzimumu. Daudziem iegurnis ir tā deformēts, ka tas ar acīm saredzams. Tas nozīmē, ka šī cilvēka attieksme pret lieliem vīrišķīgiem plāniem un darbiem ir šķība, izkropļota, deformēta. Citiem vārdiem sakot, ar kādiem vārdiem jūs raksturojat savu iegurni, ar tādiem pašiem vārdiem var raksturot jūsu attieksmi pret vīriešu darīšanām.

Mazajā iegurnī atrodas acīm neredzami orgāni, kuru saslimšana liecina, ka cilvēkam ir lieli un svarīgi plāni, kurus īstenot nav vina spēkos. Lielais — tas vienmēr ir vīrišķais. Lielas ekonomiskas problēmas vienmēr kārto vīrieši. Sievietes, kas neprot atbrīvot savas bailes vai neuzticību attiecībā uz vīrieša ekonomiskajām spējām, ar savām bailēm vīrietim atņem spēku, bet skubinot — vēlēšanos jele ko darīt. Vīrietis nedrāžas pa galvu pa kaklu, lai pēc tam domātu, — viņš grib vispirms padomāt un tikai vēlāk steigties, ja vajag. Citas sievietes nejauj vīrietim ķerties ne pie viena darba, labāk visu pati paveic. Un tad pienāk brīdis, kad ķermenis saka: „Pietiek! Tagad tu esi slima. Izlabo savu kļūdu.“

Ja vīrietis piecieš sievietes pamudinājumus, viņas iejaukšanos vīrieša darīšanās vai to, ka viņa laika taupīšanas nolūkos paveic vīrieša darbu un tādējādi uztur viņa reputāciju, tad vīrietis tiek pie slimības, kas atbilst viņā uzkrātajām dusmām, kas ļoti bieži izrādās vēzis. Lai gan sievietes spēj paveikt vīrieša darbu, viņas nekad to nepaveiks tā, kā vajag. Var iesist naglu sienā, bet drošāk un labāk, ja to darīs vīrietis, sievietes mīloša acu skatiena pavadīts. Ja sieviete savā nepacietībā ķeras pie vīrieša darbiem, viņa vīrieti pazemo, bet pēc tam nesaprot, kāpēc viņas visnotaļ labais vīrs atstāj šīszemes gaitas priekšdziedzera vēža dēļ.

Vīrietis, kam vīrišķā sākotne asociējas ar dzimumorgāniem, visus vīriešu apvainojumus uzņem priekšdziedzerī, jo priekšdziedzeris ir tēvišķuma un fiziskās vīrišķības orgāns, tāpēc arī priekšdziedzeris saslimst.

Dusmas uz savu bezpalīdzību, kas vīrietim rodas tāpēc, ka sieviešu dzimums nemitīgi izsmej vīrieša pašcieņu un tēviškumu, bet vīrietis uz to vīrišķīgi atbildēt nevar, izraisa priekšdziedzera vēzi. Vīrieša dusmas uz sava dzimuma vājumu, kas neļauj atriebties pirmatnēji rupji, arī uzkrājas dzimumorgānos.

Vīrietis varētu atriebties ar spēku — tāda iespēja pastāv, bet to nejauj inteliģence — vēlēšanās būt labam. Tiesa, vīrieši sievietēm atriebjas gultā ar seksuālu rupjību, bet tas pazemojuma jūtas noklusina tikai akta laikā. Vīrietis, kas jut, ka beidzot viņam ir izdevies sievietei atriebties, kļūst agresīvs un hiperseksuāls. Tā rodas seksuālā varmācība un izvirtības. Ķermenis saka: „Maldies, cik gribi, un atriebies sievietēm par savām dvēseles brūcēm, cik gribi, bet, kamēr tu nepārmainīsi savu domāšanu, stress paliks.“

Vīrieti, kas vīrieša pašcieņu attiecina uz savu garīgo līmeni, sieviešu apvainojumi neskar. Vīrietis, kas tic sev, grib būt laimīgs, un dara visu, lai tāds būtu, jo dzīve viņu mīl. Viņš uztver sievietes tādas, kādas tās ir, bet apprecas ar to, kas ir viņa cienīga. Diemžēl tādu loti drosmīgu vīriešu, kas tic sev, ir maz, tāpēc arī vīrieši tik bieži slimo ar priekšdziedzera kaitēm. Bet vīrieši, kas ieklape savas sievas par iejaukšanos vīriešu darīšanās, nesaslimst un nepiesaista karmisku parādu, jo muļķus sodījuši muļķiem saprotamā valodā. Tā rīkojas primitīvs vīrietis, un viņam tas ir atļauts.

Sievišķības un mātiškuma fiziskais orgāns ir dzemde. Ja sieviete uzskata, ka sievišķais viņā ir viņas ķermenis, un pieprasa, lai vīrs un bērni viņu mīlētu un cienītu, jācieš sievietes dzemdei, jo viņa pieprasa sava ķermeņa kultu. Viņa noteikti jūt, ka viņu neciena, nemīl, nepamana utt. Sekss ar vīru, kam, kā viņa uzskata, sieva jāmīl laulātā pienākuma dēl, izrādās rutinēta sevis ziedošana — šādi tiek atstrādāts sievas pienākums. Precētas sievas saviem pleciem uzkrauj tik lielus pienākumus, jo viņu vēlmes ir neaptveramas, ka ne vīrs, ne pašas nespēj tās īstenot. Kaisle tiek tērēta krāšanai, un gultai tās pāri nepaliek.

Izeja tika rasta, izdomājot civillaulību. Precēta sieva vismaz atklāti pauž savu neapmierinātību bērniem un vīram, bet gultā atstrādā apnicīgo pienākumu, toties civillaulība — tas jau ir teātris, kurā maskēti sliktā aktierspēle agri vai vēlu parādās arī ārēji. Jo domāšana turpat vien paliek, bet pašapmāns pieaug. Civillaulība — tā ir mukšana, lai nevajadzētu dot. Mukšana, lai saņemtu.

Vēl nopietnāka bēgšanas forma ir vientulība. Neatkarīgi no tā, vai bēdzējs ir sieviete vai vīrietis, domas bēglim ir tās pašas vina dzimuma noteiktas domas, kas raksturīgas arī mūsdienu cilvēcei. Visapkārt mutuļojošā dzīve neļauj dzīvot savrupi, ja vien vini nav miljonāri, kas var atļauties villu augstu kalnos ar tai slēgtu pieeju. Var mest visādas cilpas, bet no domām nekur neaizmuksi. Domas iedarbojas kā prasīgs skolotājs, kas izraisa vienādās slimības līdzīgas domāšanas cilvēkiem.

Ja sieviete saniknojas, ka vīriešu dzimums nav tik labs, lai viņa varētu mīlēt vīru, vai jūtas pazemota bērnu dēļ, kas neklausa māti, vai pazemota tāpēc, ka viņai nav bērnu, un jūtas bezpalīdzīga, nespēdama dzīvi mainīt, tad viņai rodas dzemdes vēzis.

Saniknošanās, nocietināšanās nozīmē nelabvēlību. Kad cilvēks ir nelabvēlīgs, viņš nevēl labu, tātad vēl sliktu, jo dzīvei vienmēr ir divas puses. Zelta vidusceļš slēpjas līdzsvarotībā, kas pati par sevi ir dzīves virzība pa sinusoīdu ar minimālu svārstību amplitūdu. Līdzsvars nerodas pats no sevis, tas katram jāsasniedz patstāvīgi.

Neatkarīgi no tā, vai cilvēks ir precējies vai uztur civilattiecības, ja viņš — vīrietis vai sieviete — vēlas apjēgt savas ikdienišķās likstas kā kļūdas, viņa dzimumorgānus slimības neskars.

Par iegurņa orgānu slimībām lasiet pirmajā un otrajā grāmatā. Izpratnes atvieglošanai atgādināšu, ka ķermeņa priekšpuse pauž jūtu enerģijas plūsmu, mugurpuse — gribas enerģijas plūsmu. Ja cilvēks domā nepareizi, viņš savām jūtām neuzticas, arī vēlas nepareizi un, protams, rīkojas nepareizi. Nepareiza rīcība, t. i., kļūdas izpaužas slimību veidā.

Nocietināšanos, saniknošanos, kas aptumšo jutu dzīvi, izvada ar urīnu. Ja cilvēks jūtas pazemots uzkrāto sarūgtinājumu dē|, viņš nopelna urīnpūšļa iekaisumu. Ja viņš šo stresu buķeti nomāc līdz akmenscietai vienaldzībai, lai neizrādītos neinteliģents, rodas urince|u akmeņu slimība. Bet, ja savā bezpalīdzībā ir pārliecināts, ka viņa sarūgtinājumos vainīgi arī citi, un nesaprot, kāpēc sliktus cilvēkus dzīve nesoda, tas ir tas pats, kas vēlēt jaunu tā dēvētajiem sliktajiem cilvēkiem, un viņam rodas urīnpūšļa vēzis.

Sarūgtinājumus, kas negatīvi ietekmē gribas izpausmes, izvada zarnu trakts. Griba realizējas darbā vai rīcībā. Zarnu trakta slimības rodas analogi urīnpūšļa slimībām. Jo lielākas ir cilvēkā dusmas pret darīšanām, darbu, jo smagākas slimības. Zarnu trakts no ķermeņa izvada tur uzkrājušās toksiskās, kaitīgās liekvielas. Ja jūs no visas sirds sāksiet atbrīvot problēmas, kas saistītas ar darbu un darīšanām, jūs pamanīsiet, ka fekālijas tualetes poda peldēs pa ūdens virsu. Ūdeni nāksies nolaist vairākas reizes. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka problēmas, ko sevī līdz šim nomācāt, tās saspiežot, vairs nepastāv, bet atlikušās ir daudz vieglākas, toties ir grūtāk izprotamas.

Celi pauž principus, saskaņā ar kuriem notiek virzīšanās pa dzīvi. Celi rāda, ar kādām jūtām mēs soļojam uz priekšu pa dzīvi.

□     Miermīlīgam, draudzīgam un līdzsvarotam ceļiniekam celi ir veseli.

□     Ceļiniekam, kas dodas uz priekšu cīnoties un mānot, celi ir sasisti.

□     Cilvēkam, kas cenšas dzīvi pārspēt viltībā, tiek bojāti meniski.

□  Kas iet piespiedu kārtā, tam celi saslimst.

□  No skumjām neveiksmju dēl celī veidojas ūdens.

□  No skumjām, ko izraisa atriebība, celi uzkrājas asinis.

Apakšstilbi pauž to, kā realizējas virzība pa dzīvi. Apakšstilbi liecina, kā mēs bailpilnās vēlmēs palielinām savu ātrumu, turklāt tā, ka ikrus savelk krampji, un kā mēs tad, kad skrējiens vairs nelīdz, apakšstilbu muskuļos uzkrājam sārņus ar savām nevajadzīgajām vēlmēm. Ja dusmojamies uz sieviešu gausumu, tiek sarauts ikru muskulis. Ja dusmojamies uz vīriešu gausumu, lūst apakšstilba kauls. Ja jūtamies pazemoti pārlieku lēnās virzības dēj, sākas iekaisums.

Krampji apakšstilba muskuļos pauž gribas satraukumu aiz bailēm no virzības uz priekšu. Atceros laikus, īpaši bērnībā, kad es naktīs pamodos no šausmīgi sāpīgiem krampjiem apakšstilbu muskuļos, bet pēc tam vairākas dienas kliboju, it kā būtu plīsis muskulis. Tikai tagad varu teikt, ka tā bija manu vecāku baiļpilnā mētāšanās viņu dzīves cīniņā ar domu, lai dzīve virzītos uz priekšu. Es baidījos no dusmīgiem kliedzieniem un trokšņa un gribēju aizbēgt, bet kāju krampji man mācīja, ka neviens no bailēm aizmukt nevar. Tagad es to zinu, un tāpēc krampji mani vairs nemoka.

Ar gribu ir saistītas arī vēnu un artēriju slimības. Ja saimniecības darīšanās notiek pārsitieni un cilvēks sāk vainot sievieti vai vīrieti, atbilstīgi saslimst vai nu vēnas, vai artērijas. Atkarībā no tā, kā vīriešiem vai sievietēm sablīvējas ekonomiskās problēmas, rodas arī sablīvējumi vēnās vai artērijās.

Potītes locītava atbilst cilvēka vēlmēm plātīties ar saviem sasniegumiem. Piemēram, kreisās potītes locītavas pietūkums liecina, ka cilvēks jūtas sarūgtināts, ja nevar palielīties ar vīra vai vīriešu sasniegumiem. Labās potītes locītavas pietūkums rāda to pašu attiecībā uz sievieti. Kas pieceļas, balstoties uz potīšu locītavām, noteikti paceļas augstāk. Turklāt paceļas augstāk par pārējiem. Kas baidās apkārtējos izraisīt īgnumu ar sarunām par saviem panākumiem, jo viņi to var uztvert kā izlekšanu, tas jūtas sarūgtināts, un viņam pietūkst potīšu locītavas. Ja šīs slimības dēl viņš sāk niknoties, potīšu locītavas sabrūk. Bet, ja savu naidu tāds nomāc un uzliek laba cilvēka masku, locītavā sākas iekaisuma process.

Vīrieša saimnieciskums ir vērsts uz āru.

Sievietes saimnieciskums ir vērsts uz iekšu.

Saimniekošana ir vīrieša rūpe, tāpēc viņa saimnieciskās darbības apjomi var paplašināties tāpat kā vēnas. Sievietes dala ir mīlestība, tāpēc viņas saimnieciskās darbības mērogi ir ierobežoti. Ja viņa iesprūst saimniecisko problēmu gūzmā, aizsprostojas arī artērijas. Bet viņu bērnam var būt abas kaites.

Sievietei lemts vadīt sīkus darbiņus. Vīrieši to neprot. Vīrietim lemts vadīt lielas lietas. Sievietes to neprot.

Tiesa, mūsdienu sievietes šo apgalvojumu cenšas atspēkot un lien vai no ādas ārā, tomēr tas, ar ko vīrietis tiek galā pavisam viegli, sievietei prasa neiedomājamu piepūli, un beigu beigās viņai nepietiek laika savai sievietes lomai. Visticamāk laiks pieliks punktu šai lieluma mānijai, bet līdz tam cilvēcei nāksies ciest. Taču tā mēs mācāmies.

Gurni pauž dzīvības un saimniecisko noturību vai stiprumu, izturību, spēku, ietekmi, augstsirdību, pārākumu. Cilvēkam, kas sev tic un vienmērīgi iet pa savu dzīves ceļu, gurni ir mēreni plati, kas nosaka dzīvības noturīgumu. Kas baidās, skumst un grib kļūt vīrišķīgi stiprs, tam gūžas kauli sāk palielināties un nostiprināties uz platuma rēķina, līdz pienāk kritiskā robeža. Ķermenis redz, ka cilvēks ar savu lieko spēku vai vīrišķību tūlīt, tūlīt sāks darīt ļaunu, un kauls lūst. Jo bargākas bijušas cilvēka domas par nākotni, jo sarežģītāks lūzums un tas sliktāk dzīst.

Kas baidās un jūtas sarūgtināts par savas dzīves nestabilitāti, kas nejūtas pārliecināts par sevi, tā gurni kļūst gaļīgi. Ja cilvēks nomāc sarūgtinājumu, vēlēdamies savu dzīvi padarīt pievilcīgu ar sievišķīgiem paņēmieniem, kā arī ietekmīgu, nozīmīgu un stabilu ar emociju spēku, tad šī vēlēšanās var īstenoties, tikai gurniem palielinoties līdz pievilcīgiem apmēriem. Tāpat arī pārmēru trenēti, acīs krītoši muskuli vīriešu gurnos pauž apspiestu sarūgtinājumu, ko vīrieši jūt tāpēc, ka ar savu vīrieša prātu nav spējuši sasniegt to stabilitāti, kādu vēlējušies. Nepietiekamību kompensē ar fiziskā spēka palielināšanu. Viss, kas krīt acis, vienmēr ir pārmērīgs, pat ja mēs to uzskatām par labu.

Tas, ka muskuļots vīrietis ir vīrišķīgāks nekā tievs astēniķis, nozīmē, ka mūsdienu civilizācijas apstākļos vīriešu stabilitātes pamats ir spēks, kas ir arī dusmas. Šī spēka pieaugums līdz kritiskai robežai paver ceļu varmācībai. Eksperimentālā kārtā pasakiet vārgulīgam vīrietim: „Nu kas tu par vīrieti!“ Jums ir garantēta drošība, bet tajā pašā laikā vīrieti padziļināsies nepilnvērtības komplekss. Labākajā gadījumā viņš paņems rokās grāmatu, lai mācoties piemirstu dvēseles sāpes. Un nu to pašu pasakiet herkulesam, kas jūtas nepilnvērtīgs skolā neapgūto zināšanu del. Jūs uzreiz sajutīsiet bezpalīdzību sava nabaga ķermeņa del un sapratīsiet, ka pret katru cilvēku jāizturas ar cieņu. Jūs sāpēs raudāsiet, bet viņš pēc jūsu vārdiem dosies uz sporta zāli un tur pumpēsies līdz septītajiem sviedriem. Tā viņš atbrīvosies no skumjām, kas atbrīvojas kopā ar sviedriem.

Visi garie kauli simboliski iemieso visu cilvēka ķermeni. Citiem vārdiem sakot, jebkurš garais kauls ietver sevī pilnīgu informāciju par cilvēka ķermeni.

Gūžas kaulam ir galviņa un kakliņš. Kāda ir cilvēka galva, tāda ir viņa gūžas kaula galviņa. Mūsu galvu daba ir izveidojusi loti saprātīgi, bet, ja mēs nepareizi izturamies pret saprātīgumu, apdomību, tas ietekmē arī gūžas kaula galviņu. Atšķirība ir tikai tāda: ja galva nozīmē domāšanu vispār, gūžas kaula galviņa pauž attieksmi pret lieliem jeb vīrišķīgiem saimnieciskajiem plāniem. No domu plūsmas galvā, no domāšanas ir atkarīga vispārējā attīstība, no gūžas kaula galviņas kustības atkarīga gaita. Gūžas kaula locītavas stāvoklis, proti, tas, kā gūžas kaula galviņa ir saistīta ar gūžu, vai tas, kā savstarpēji sader gūžas kaula galviņa un ciskas kaula dobums, liecina, kādā mērā cilvēks spej vīrišķīgi saprātīgi organizēt savu saimniecisko dzīvi vai kādā mērā cilvēks ļauj sevī pastāvēt vīrišķajai sākotnei.

Sievietei, kas ar cienu izturas pret vīrieša prātu un jūtas apmierināta vīrieša saprātīguma dēļ, gūžas locītavas ir veselas. Vīrietis, kas ciena savu prātu, apzinās savu ierobežotību un ar prieku mācās visu jauno. Viņš nerada problēmas savas neprasmes dēļ, jo šī problēma ir īslaicīga. Vina sieva ciena viru, bet, ja neciena, vīrieša dvēseli tas neievaino. Tāda vīrieša gūžas locītavas ir veselas.

Gūžu locītavas rāda dzīvīgumu jeb vitalitāti, cilvēka saimniecisko attīstību.

Ja jūs kustoties jūtat traucējumus gūžu locītavās, tad jūsu ķermenis saka: jūs liekat šķēršļus vīriešu dzimumam saimniecības vadīšanā vai arī uzskatāt vīriešu dzimumu par traucēkli saimnieciskajā dzīvē. Jūs pieļaujat kļūdu. Jo spēcīgāk jūs tam pretojāties, jo nekustīgāka kļūst gūžu locītava. Ja jūsu viedoklis ir galīgs un neapstrīdams, arī jūsu gūžu locītava ir galīgi pārkaulojusies. Fiziski jums var palīdzēt ķirurgs, ieliekot mākslīgo locītavu. Tad jūs varēsiet turpināt vaimanāt par vīriešu dzimumu, līdz atnāks lielāka bēda, kas liks jums koncentrēt visu vērību uz savu personu.

Ja jūs jūtat sāpes locītavās vai tikai gūžu locītavās, tā ir jūsu cietsirdība, ko esat pievienojis savai smagajai artilērijai. Ko nevar panākt pretojoties, to var panākt ar cietsirdību. Sāpes — tā vienmēr ir cietsirdība.

Reti mēdz būs slima viena locītava. Vairāku locītavu saslimšanu parasti dēvē par reimatismu vai reimatoīdo artrītu. Locītavu reimatisms izraisa kā sāpes, tā locītavu pārkaulošanos. Pirms tam tas iznīcina kaulu locītavu virspusi, izgraužot to līdz caurumiem. Kaula iznīcināšana var būt totāla. Kauls var pat piepeši it kā pats no sevis lūst.

Tādā gadījumā, ņemot vērā jūsu attieksmi pret vīriešu dzimumu, var pārskatīt slimības gaitu. Pazemojošas bezpalīdzības stāvoklis pirmām kārtām izraisa iekaisumu, tad sākas vīriešu dzimuma vainošana savā slimībā vai pazemojumā, bet pēc tam seko klusa un slēpta vīrieša iznīcināšana. Vīriešu dzimumu var lieliski iznīcināt, nemitīgi vaimanājot par vinu darīšanām.

Jebkurš iekaisums ir pazemojuma izjūta, kad izpaužas tipiski iekaisumu izraisoši stresi: vainīgā meklējuma dusmas, vainīgā atrašanas dusmas, vainīgā nosodījuma dusmas, pārspīlējuma dusmas un ciešanu dusmas, bet reimatisma iekaisumam ir kāda maza īpatnība.

Parasts iekaisums, vienkāršoti runājot, ir tiešs uzbrukums apvainojumiem, toties reimatisms ir līdzīgs spiegam, kas ienaidniekam sagatavo ierakumus, lai viņš tur iekristu un izradītos aprakts bez cīņas.

Reimatisms rodas tiem, kas apvaino, izmantojot līdzības.

Pamēģināsim saprast.

Reimatisms pirmām kārtām ir iekaisums. Visas saistaudu slimības vispārināti dēvē par kolagenozēm — pēc kolagēno šķiedru nosaukuma, jo kolagēnās šķiedras veido saistaudu galveno masu. Reimatisms irsaistaudu iekaisums, kas tos pilnībā var iznīcināt. Saistaudi ir arī visos pārējos audos. Tie audu elementus saista vienotos audos, un audus savieno ar orgāniem. Savukārt orgāni veido orgānu sistēmu. Orgānu sistēmas apvienojas ķermenī, kas var būt pilnīgi vesels, tikai pateicoties pilnīgai savstarpējai vienotībai.

Tādējādi saistaudi kalpo par vienotājiem. Vienīgā pilnīgā apvienošanās notiek aiz brīvas gribas, proti, tāda ir savienošanās mīlestībā. Savienošanās mīlestībā nozīmē vienotību, lai dotu. Bailīgi ļaudis, vēlēdamies kļūt stipri, ietekmīgi, ievēroti, bagāti, veiksmīgi, iestājas dažnedažādās savienībās un biedrības, viena no kurām ir arī mīlestības savienība.

|o spēcīgāka cilvēka vēlme izvirzīties vai kaut ko sasniegt, pateicoties laulībai, jo pamatīgāka vinā personiskā iedzīvošanās kāre un jo mazāk viņš iegūst to, ko gribējis. Atklāti paust šādus centienus skaitās apkaunojoši, īpaši no sieviešu puses, tāpēc patiesos mērķus liekulīgi maskē. Cilvēki domā vienu, bet saka citu. Tas raksturīgi laulāto saskarsmē, kad baidās pateikt acis netīkamo. Viens no precētajiem ņemas mierināt otru, ja tas izdarījis ko sliktu, pārliecinādams, kas viss padarīts labi, bet kāds cits, lūk, rīkojies daudz sliktāk. Emocionāla maiguma uzplūdos cilvēks māna sevi un otru, slikto nosaucot par labu, tā vietā, lai slikto pārvērstu par labu. Viens no laulātajiem saudzē otru cerībā, ka tas reiz kaut kad vēlāk mainīsies. Bet pašam dvēselē paliek neizpratne: „Nu kā tā var? Kas tas par cilvēku? Vai patiešām neko nesaprot?“ Cilvēks nesaskata problēmas cēloni, tās mācību un kaitējumu, ko rada viņa paša attieksme.

Tā kā personisko viedokli neizsaka, grēkāzis nevar ne sevi aizsargāt, ne apvainojumu atspēkot. Tajā pašā laikā apvainotāja īgnums arvien pieaug. Ja vainīgais jūt spriedzi un uzdrošinās prasīt paskaidrojumus, sapīkušais ne no šā, ne no tā vienkārši neatvērsies. Viņu vajadzēs ilgi lūgties. Tā kā vainīgā ādā parasti izrādās vīrietis, bet vīrieši nevēlas sevi pazemot, nemitīgi kādu iztaujājot, neizdzīvotās dusmas tā arī paliks sievietē. Un nevienai no pusēm neienāks prātā, ka sievietei nav dots redzēt kā vīrietim, bet vīrietim nav dots just kā sievietei. Līdz paskaidrojumiem tā arī netiek — abu lūpas paliek slēgtas.

Ja vīrietis cer mainīt sievietes noskaņojumu ar priekšzīmīgu uzvedību, viņa parasti atmaksā ar smaidu, kad vīrs ziņo par svarīga un ienesīga darba pabeigšanu, bet tādējādi viņš savā ģimenē sēj liekulības sēklu. No tā nākas ciest viņam pašam un vēlāk ari bērniem. No sākuma vīrs un sieva šo rotaļu spēlē pāri. Vēlāk tādas saskarsmes loks paplašinās uz domubiedru rēķina, un katru reizi, kad kāds no šīs sabiedrības nepatiesi otru uzlielīs sarunas turpināšanai, visiem klātesošajiem pastiprināsies stresi. Dusmas pāraug naidā.

Jo saldāka sejas izteiksme, ar kādu tiek piesegts postošs naids, jo pamatīgāka liekulība. Traucēkli laulībā un traucējumi saistaudos ir savstarpējs spoguļattēls. Laulības sabrukuma īpatnībām atbilst saistaudu sabrukuma īpatnības.

Saistaudu slimības kolagenozes ir tipiskas cilvēkiem, kas vēlas radīt labu iespaidu par sliktu lietu. Tā ir slimība, kas raksturīga liekulībai, farizejiskumam.

Plaši ir pazīstams locītavu reimatisms un reaktīvs poliartrīts. Ir zināms arī sirds reimatisms. Grūtāk tikt skaidrībā par kolagenozēm, uz kuriem reimatisms attiecas. Principā kolagenozes var bojāt visus mīkstos audus, ieskaitot skrimšļus. Bojātajiem audiem samazinās apjoms, elastība, jutīgums, funkcionēšanas pakāpe.

Tādiem pašiem vārdiem var raksturot cilvēku, kas sliktā spēlē cenšas saglabāt labu pulvera mucu.

Locītavu reimatisms ir farizejiskuma slimība, liekulīga valdīšana pār vīriešu dzimumu un materiālās dzīves attīstību. Pēc būtības tā ir vēlēšanās likt dzīvei dancot pēc savas stabules. Locītavu reimatisms ir slimība, kurā cilvēks iznīcina pats savas liekulīgās labestības balstus. Tas ir stress, ko var atbrīvot tāpat kā jebkuru citu.

Dzīves materiālā attīstība iemieso dzīves vīrišķo pusi. Kas dvēselē ir nemierā ar to, kā attīstās dzīve, tas automātiski ir neapmierināts ar savu tēvu un vīriešu dzimumu. Kas atklātas neapmierinātības vietā kladzina „mums viss ir kārtībā“, tas krāj farizejiskas dusmas. Kad farizejiskās dusmas uzkrājas līdz kritiskajai robežai, sākas locītavu reimatisms. Slimnieka dzimumam nav noteiktas nozīmes. Būtiska nozīme ir slimnieka attieksmei pret savu tēvu kā vīrieti, kas ar savu neprasmi, nespēju, kā ari nevēlēšanos prast un varēt padara grūtu mātes dzīvi.

Aiz bailēm paust savu attieksmi pret tēvu vienalga kāda iemesla pēc cilvēks slēpj savas dusmas uz tēvu aiz paibērnina smaida. Viens sava maigā rakstura dēl baidās tēvu sarūgtināt, jo jūt, ka ar atklātību tēvam nodarīs sāpes. Cits baidās no teva soda, jo atceras, cik bargi tēvs sodīja par nepatiesumu. Abos gadījumos dusmas uz tēvu gruzd kā uguntiņa pelnos, un tās siltumu kā karstumu neuztver. Un, ja māte, nocietinājusies pret vīru un slepenība vēlēdamās viņam atriebties par neīstenotajiem sapņiem, iekaro bērnus ar savu ārkārtīgi labo attieksmi, locītavu reimatisms bērniem ir garantēts.

Mātes farizejiskās dusmas uz tēvu, pašai nemanot, pāraug negodīgā bērnu izmantošanā saviem mērķiem un ved postā bērnu materiālo dzīvi, kurā ietilpst arī veselībā. Ja bērns farizejiskās dusmas sevī uzkrāj līdz kritiskajam līmenim, rodas reimatisms. Ja viņš mājo sev labvēlīgā vidē, situācija nekļūst kritiska, un viņš šīs dusmas atstāj mantojumā savam bērnam. Ja bērns pārņem vecāku domāšanas veidu, viņš saslimst. Un tad mēdz notikt tā, ka tēvam un mātei locītavas mazliet pasāp, bet viņu bērnam, kas agrā bērnībā sasirdzis ar reimatisko poliartrītu, rodoties sarežģījumiem pēc kaut kādas saaukstēšanās slimības, locītavas sabrūk, pirms viņš paguvis sasniegt pilngadību. Saslimšanu skaits agrā bērnībā arvien pieaug.

Kas pats saprot un saviem bērniem paskaidro, ka māte ir tas cilvēks, kam lemts atbildēt uz bērna nodarījumu, pirmām kārtām ar vinu no sirds izrunājoties, un tikai pēc tam uzdot pa dibenu atbilstīgi vainas pakāpei, tas bērnam iemāca māti saprast. Bet tēvam pienākas vispirms ķerties pie siksnas un tikai vēlāk grēkāzim noglāstīt galvu, ļa bērns to pieņems kā pašsaprotamību, viņš nesāks sevī nest farizejiskas dusmas uz saviem vecākiem.

Liekulība mēdz būt loti dažāda, bet būtība allaž ir viena: sliktais vārdos tiek pausts kā labais. Jo smalkāk to dara, jo vairāk cilvēks pats tam tic. Tā apliecina tīšu pašapmānu. Kad slikto dara tīši, attīstās visbriesmīgākās slimības. Piemēram, reimatismu sarežģī nieru nepietiekamība.

Droši vien arī jūs esat dzirdējis, kā priecīgi čivinošā mīlīgu sieviešu kompānijā it kā nejauši sākas sarunas, ka neviens vīrietis, tā teikt, īpaši no otra neatšķiras, ka vīrieši vispār ir bezatbildīgas būtnes, neko jēdzīgi no viņiem nav vērts gaidīt, neko labu sievietēm viņos nesaskatīt utt., u.t. jpr. Bet re, kā man paveicies, man ir tik labs vīrs. Jo klusāk un bezpalīdzīgāk skan kritika no sievietes lūpām, jo spēcīgāks sitiens tiek vīrietim, ja viņš nejauši dzird šos vārdus. Pārējie neko tā arī nesapratīs.

Šīs īpatnības dē] loti grūti reimatikiem izskaidrot, ka viņu mātes iekšējā farizejiskā vēlēšanās par katru cenu valdīt pār vīru palikusi mantojumā arī viņiem. Aiz bailēm mani nemīl tēvs sevī krāj pazemojumus, kas nemanot sagrauž viņa dvēseli un sagrauj tēva stabilitāti analogi šī bērna kaulu sagraušanai.

Reimatiķu tēvi ir vīrieši, kas sev netic, kas loti baidās un kas sevišķi spēcīgi neieredz farizejiskās līdzības. Jo vairāk viņi cenšas būt labi un tāpēc dusmas nepauž atklāti, jo sliktāks kļūst viņu bērnu kaulu stāvoklis. Jo spēcīgāk tēvs jūt, ka nespēj kaut ko pasākt, jo pamatīgāk iesprūst viņa saimnieciskā virzība un tādējādi tiek traucēts bērnu locītavu kustīgums.

Reimatisma slimnieku, kas māti redz kā feju vai dievieti, nevar izdziedināt ar domām, jo viņa būtība atsakās mātē redzēt slikto. Jo smagāka reimatisma forma, jo spēcīgākas slimnieka bailes, kas slēpj dusmas, ko viņš neatzīst, jo identificē cilvēku ar viņa rīcību. Kas slikto apjēgt nespēj, tam no šī sliktā nāksies ciest, līdz viņš to iemācīsies. Kaut vai vairākos mūžos pēc kārtas.

Gūžu kaulam ir kakliņš, kas atbilst cilvēka kaklam. Kakls — tā ir sieviete, kas groza vīrieti kā pašai tik. Ja vien šis kakls negrieztos tik daudz un tik krasi, ka noskrūvējas galva! Diemžēl notiek tieši tā. Sievietei, kas savā ietiepībā mokās ar kakla radikulītu un galvas sāpēm, vajadzētu zināt, ka no ietiepības līdz pilnīgam nekustīgumam ir tikai viens solis. Bet tad kakls var arī nolūst.

Tā kā ar gadiem sievietes kļūst arvien nepiekāpīgākas, viņu kaklam vajadzētu lūst. Bet dzīves mācību stunda vēl nav apgūta, un ķermenim tas ir zināms, tāpēc to izdarīt palīdz ar gūžas kaula kakliņa lūzumu, tādējādi sakot: „Tu šo mācību stundu esi pelnījusi ar savu ietiepību. Ja tagad pagulēsi un padomāsi par sevi, iespējams, sapratīsi, ka uzvedies kā spītīgs bullis, kas vienā gabalā bliež ar galvu pa nīstamo sienu, lai tai pierādītu savu pārākumu.“ Tā, kura to sapratīs, izveseļosies. Diemžēl daudzām padzīvojušām sievietēm gūžas kaula kakliņa lūzums izrādās durvis uz viņsauli, jo nav viņu spēkos atteikties no ietiepīgas vainīgo meklēšanas savās likstās.

VIENATNE AR OBJEKTĪVO PATIESĪBU PAR SEVI

Slimību noskaidrošana daudziem nav pa spēkam. Kas mierīgi ķeras pie baiļu mani nemīl atbrīvošanas, pie tā loģiskā izpratne atnāk it kā pati no sevis. Rodas izjūta: es to zinu, un jautājuma būtība kļūst skaidra. Citu cilvēku iebildumi nevar izsist no līdzsvara manas jūtas. Un, ja šāds cilvēks sāk ar sevi nodarboties, paļaudamies uz šīm izjūtām, tas ir, tās saistot ar savu slimību un atbilstīgi atbrīvojot, kaite atkāpjas. Kad cilvēks šis bailes saista ar savu neizpratni un tās ar slimības rašanās cēloni, atkal un atkal aplūkojot dažādos rakursos un vēl un vēl atbrīvodams, tad no zemapziņas virspusē izpeld arvien jaunas un jaunas pieļautās kļūdas.

Sākotnēji tamlīdzīgas noteiktas pārliecības jūtas var šķist pārsteidzošas, bet pakāpeniski, vērojot rezultātus, nostiprinās ticība saviem spēkiem un veikumam. Par stresu atbrīvošanos liecina ari dvēseles miers un apzina, ka es rīkojos pareizi, pat ja prāts saka pretējo. Izšklrējvārds paliek dvēselei.

Kas sevi jūt palikušas šaubas par padarīto, tas atbrīvojis tik maz stresu, ka pagaidām paveikto nespēj just. Ticības trūkums sev to traucē.

Laužu vairākums sāk pārmainīt domāšanu tikai, kad atnākusi liela bēda, tāpēc būtu labi, ja jūs iemācītos loģiski sameklēt savu slimību iemeslus, pirms vēl vadzis nav lūzis. Tālab arī minēšu vairāku slimību un to nozīmes piemērus. Pievērsiet uzmanību tam, ka nozīme kļūst jo konkrētāka, jo mazāks apvidus, kurā koncentrējusies slimība.

Atgādināšu, ka ķermeņa labajā pusē plūst sievišķā enerģija, kreisajā — vīrišķā. Kauli simboliski ir saistīti ar vīrieti, mīkstie audi — ar sievieti.

Kā piemēru minēšu vienu no visizplatītākajām slimībām — iekaisumu. Burts V skaidrojumā minēts, runājot par slimu vīrieti, burts S — slimu sievieti.

Iekaisums rodas no pazemojuma dusmu uzkrāšanās.

Iekaisums, kas sācies ķermeņa lejasdaļā, rāda pazemojumu, kas saistīts ar nevēlēšanos, nepieņemšanu, kas vairākumā gadījumu attiecas uz dzīves materiālo, tai skaitā ari ekonomisko pusi.

Kaulaudu iekaisums (ostīts) ķermeņa lejasdaļā liecina par pazemojošām protesta dusmām, kas vērstas pret vīrieti.

Kreisās kājas ostīts:

S — sieviete sava tēva, brāļa, vīra vai dēla atbilstīgas dusmas uztver kā savas dzimtas jautājumu, kā vīriešu dzimtas pazemojumu, par kuru jāatriebjas.

V — pazemota vīrieša protesta dusmas, kuras vērstas pret vīriešu dzimumu, kas vīrieti gribētu pazemot.

Kreisās pēdas ostīts:

S — sievietes dusmas uz vīrieti, ka viņš ar ikdienišķu darbošanos sevi pazemo.

V — vīrieša pazemojums nepatīkamu, ikdienišķu saimniecības problēmu dēl, ko uztiepj cits vīrietis.

Kreisās kājas trešā pirksta ostīts:

S — dusmas, ka vīrietis atļaujas pazemoties līdz sīkumiem.

V  — sapīkuma dusmas savas pazemošanās dēl, kad nākas sevi piespiest nodarboties ar ikdienišķām, pazemojošām saimnieciskām problēmām.

Kreisās kājas muskuļu problēmas:

S — sievietes pazemojums, ka pretēji viņas vēlmēm nākas pakļauties vīrietim un viņa vietā veikt darbu.

V — vīrieti pazemo apziņa, ka sievietes spiestas verdziski izkalpoties vīriešiem, piemēram, priekšniecībai.

Kreisā apakšstilba muskuļa iekaisums:

S — sievietes pazemojuma dusmas, ka viņai nākas vīrieša vietā klapatoties un pašai veikt visus darbus. Tomēr sievietes klātesamība vīrieša pusē nozīmē, ka sieviete pati gribējusi visu darīt vīrieša vietā, jo viņam neuzticas.

V  — vīrietis jūtas pazemots sievietes rūpju dēļ un uz viņu dusmojas.

Kreisās gūžas muskuļa iekaisums:

S — sievietes pazemojuma dusmas, ka viņai nākas sev uzkraut vīrieša saimnieciskās problēmas. Sieviete vīrieša pusē nozīmē to, ka sieviete vīrietim neuzticas un pati uzņemas vīriešu darbus.

V  — vīrietis dusmojas uz sievieti, jo vina uzņemas vīrieša saimnieciskās darīšanas un vīrietim neuzticas.

Salīdzinājumam aplūkosim labās kājas problēmas.

Labās kājas ostīts:

S — pazemotas sievietes saīguma dusmas uz vīrieti, jo vīrietis, viņasprāt, nespēj atrisināt saimnieciskās problēmas.

V — vīrietis dusmojas pats uz sevi, ka viņam nākas noņemties ar sieviešu darbiem.

Labās pēdas ostīts:

S — sieviete nepieņem savu pazemojumu un vēlas pazemot vīrieti ikdienišķo saimniecības problēmu dēl.

V  — vīrieša dusmas uz sevi, risinot ikdienas problēmas.

Labās kājas trešā pirksta ostīts:

S — sapīkuma dusmas sava pazemojuma dēl, pazemotas sievietes dusmas uz vīrieti, jo vīrietis sievietei nepalīdz ikdienas rūpēs.

V  — īgnas dusmas uz sevi, ka vīrietis atļauj sievietei sevi ievilkt ikdienas darbos.

Labās kājas muskuļa iekaisums:

S — aizkaitinošs sievietes pazemojums, ka, būdama sieviete, vina vīrišķīgi netiek galā ar saimniecības darbiem.

V  — vīrieša dusmas uz sievieti viņas steigas un pārslodzes dēļ.

Labā apakšstilba muskuļu iekaisums:

S — sievietes īgnuma pilns pazemojums, ka viņas dzīve pašas neprasmes dēl nevirzās uz priekšu tik ātri, kā pašai gribētos.

V — dusmas uz bezjēdzīgu sieviešu skraidelēšanu, ar kuru sieviete pazemo vīrieti.

Labās gūžas muskuļa iekaisums:

S — sievietes īgnuma pilns pazemojums par savu nespēju darboties vīrišķīgiTā ir dusmīga vēlēšanās visu darīt pašai un nelūgt palīdzību citiem.

V  — vīrieša dusmas uz sievieti, ka ar savām vēlmēm vina grauj vīrieša stabilitāti.

Uzsveru: sieviete nozīmē māti, pašu sievieti un sieviešu dzimumu kopumā. Vīrietis nozīmē tēvu, pašu vīrieti un visu vīriešu dzimumu. Pēc mātes vērtē sieviešu dzimumu, pēc tēva — vīriešu dzimumu.

Līdzīgi var skaidrot visas kaites ķermeņa lejasdaļā, kas saistītas ar nevēlēšanos. Neparasti, taču slimības bieži sākas naktī, kad stresi nepieaug. Dažkārt cilvēks, kas gul dziļā miegā, bez sapņiem, no rīta pamožas pavisam slims. Kāpēc?

Tāpēc, ka sapņos bailes mazliet izkliedējas un ar bailēm nomāktās dusmas sāk izplūst līdzīgi netīrumiem, kas raduši izeju cauri pavērtai lūkai. Piedodiet par šādu salīdzinājumu, bet tas ir visnotaļ precīzs. Ar bailēm nomāktie stresi var ārēji neatspoguļoties uz veselību, līdz kauss kļūst pilns. Pirms gulētiešanas cilvēks domās atgriežas dienā pārdzīvotajā. Galvā pazib it kā nenozīmīga nepatīkama doma. Bet tā arī izrādās pēdējā lāse. Un tad atnāk sapnis. Un slimība arī.

Tātad:

u Nevēlēšanās ir pirmais posms dusmu ķēdītē. Tā ir

līdzīga skolotājam, kurš saka: „Mīļo cilvēk, palaid mani brīvībā, un tad tu ar prieku darīsi visu, ko agrāk veici nelabprāt. Tad tu iedomāsies pavaicāt šķērslim, kas uzradies tavā dzīves ceļā: „Ko tu man gribi iemācīt?“ Un tu pats to aptversi, pat ja tas tev nespēs atbildēt vārdiem.“

j Nevēlēšanās iznīcina virzību gan fiziskā, gan garīgā nozīmē. Jebkura virzība, kustība ir dzīve vispār.

Kustība ir attīstība ar visām tās īpašībām, kas šo attīstību nodrošina. Tā ir gan bērna sevis izzināšana, gan bērnudārza rotaļas, gan mācības skolā, gan soļošana, gan saimniecības sakārtošana. Arī bērna ieņemšana ir cilvēka virzība nākotnē.

Ķermeņa lejasdaļa saslimst dažnedažādas nevēlēšanās dēļ. Piemēram, cilvēkam netīk skriešana, jo bērnībā viņu piespieda piedalīties skriešanas sacensībās, vai ari viņa vecāki ir aizņemti ar saimniecības skraidelēšanām un piespiež viņu darīt to pašu. Par spīti ciešanām neviens no vecākiem nav ticis pie tā, kā dēļ šī skraidelēšana sākta. Vai arī cilvēks jūt riebumu pret mācībām, jo mācīties viņam nācās zem rīkstes. Ķermeņa lejasdaļa saslimst arī no nepatikas uz pretējo dzimumu, no nepatikas pret dzimumdzīvi utt.

Kas dvēselē nevēlas ieņemt bērnu ne no tā labākā pretējā dzimuma pārstāvja, tas var palikt bez bērniem, jo nedzimis bērns zina, ka puse no viņa ir vecāka negribēta. Ja vēl turklāt cilvēks nevēlas atzīt savas kļūdas, bērnam ierasties būs vēl grūtāk.

Nevēlēšanās, nepatika — tā ir kā siena šķērsām pāri mūsu likteņa ceļam. Tās augstums un biezums atkarīgs no tā, kādu paši to esam uzcēluši. Kā mēs ar šo sienu kontaktējamies, tādējādi arī tā uzvedas, vai, citiem vārdiem, tā paši uzvedamies jebkāda šķēršļa priekšā. To var sagraut, to var aizbaidīt, to var pārvarēt un var apiet ar līkumu. To var noliegt un tad skrējienā pievarēt kā jebkuru šķērsli, kas netiek pamanīts, un tad iztaisnoties pilnā augumā.

Bet kā izturaties jūs? Kāda ir jūsu attieksme pret šķēršļiem?

Šķērsli var saukt par sliktu. Bet to var dēvēt arī par labu. Taču tad tie būs meli, jo šķērslis — tā vienmēr ir negativitāte, ja tas ir šķērslis. Tas gaida, lai jūs to atbrīvotu, un tad arī jūs no tā atbrīvosieties. Tas ir arī skolotājs, kam nav tiesību aiziet, pirms skolēns nav apguvis viņa gudrību. Kad sāksiet to atbrīvot, arī slimība mazināsies. Abi pamazītēm izzudīs.

Ceru, ka jūs atceraties, kā sarunāties ar stresiem. Ko nozīme saskarsme ar tiem? Par to runāju iepriekšējā grāmatā.

Iztēlojieties, ka jūsu priekšā stāv jūsu nevēlēšanās un jūs ar to runājat:

I.     Mīlā nevēlēšanās! Es piedodu tev, ka tu manī iemājoji. Tagad es zinu, ka tu esi atnākusi mani mācīt. Paldies tev.

II.    Bet piedod arī tu man, ka es tā vietā, lai mācītos tūlīt un palaistu brīvībā, tevi turēju savā gūstā un izaudzēju tik lielu, ka tev nācās man nodarīt sāpes, tādējādi dodot zīmi, lai es tevi atbrīvotu. Piedod, ka to pats neiedomājos. Tagad tevi palaižu brīvībā, jau agrāk biju pamanījis, ka loti daudzu dzīves nepatikšanu cēlonis slēpjas manā aplamajā domāšanā, un tāpēc es meklējumus turpināšu. Es zinu, ka tu to redzi un atbilstīgi atbrīvojies.

III.  Mīļo ķermeni! Piedod man, ka agrāk tev nepratu palīdzēt un ka tev joprojām gadās iet pa dangām un bedrēm. Bet tagad es vismaz no visas sirds gribu tevi atbrīvot no savas nevēlēšanās.

Visas slimības, kas skar ķermeņa lejasdaļu, mēdz būt divu veidu:

1)    slimības, kas saistītas ar ķermeņa lejasdaļas atslābumu,

2)    slimības, kas saistītas ar ķermeņa lejasdaļas pārspriedzi.

Abi patoloģijas veidi liecina, ka cilvēks ir novārdzinājis ķermeņa lejasdaļas muskuļus skrējienā pēc bezjēdzīgām dzīves materiālajām vērtībām. Ja šī skriešana nav devusi vēlamos rezultātus un cilvēks sarūgtinājumā samierinās ar savu likteni, rodas atslābums. Bet, ja cilvēks ietiepīgi ar dzīvi cīnās un nekādā gadījumā nevēlas padoties, viņam rodas krampjaina muskuļu spriedze, no kā ķermeņa lejasdaļā var pilnībā izzust kustībspēja.

PATIESS GADĪJUMS

Vienā un tajā pašā dienā pie manis ieradās divi aptuveni 60 gadus veci pacienti, kuri pārvietojās ar kruķiem. Abi izrādījās tik atšķirīgi, ka viņus būtu vajadzējis savest kopā, — viņi pilnībā būtu varējuši viens otram sniegt ārstniecisku palīdzību bez maniem paskaidrojumiem. Ikdienas dzīvē tādi cilvēki viens no otra izvairās, jo viņu uzskati ir diametrāli pretēji, lai gan viņiem ir viens kopsaucējs — nemiers, bailes materiālās un saimnieciskās dzīves dēl.

A.   Sieviete ar novārdzinātu ķermeņa lejasdaļu, kuras slimība progresē tik ātri, ka viņa pat baidās pārvietoties ar kruķiem. Kājas kļūst arvien nejūtīgākas. Tās nesāp, jo viņa ir loti mīksts un piekāpīgs cilvēks, kura dzīves mērķis ir darbā. Viņas straujās kājas un ātrās rokas pagūtu padarīt gan savu, gan svešu darbu un to veiktu arī turpmāk, taču kājas netur. Arī ar rokām viss nav kārtībā. Tas ir cilvēks, kurš visur sev atrod darbu un kuru visur atrod darbs.

Viņa nekad nav domājusi par sevi, bet tikai par citu cilvēku labklājību. Viņai ir labi, kad ir labi citiem. Bet, tā kā citiem nav labi, tas viņu padarījis slimu. Pati ne par ko nežēlojas, to viņai saku es. Taču viņa tikai nopūšas — kaut tiktu uz kājām un bērniem sagādātu… Es vaicāju, vai; bērni ari paši ko dara. Viņas acis kļūst valgas, jo bērni ir mazliet nesaprātīgi un nepiešķir pienācīgu vērību daudziem svarīgiem jautājumiem. Bet par saviem bērniem viņa nežēlojas.

Saku sievietei, ka viņa ir no tiem, kuri dzīvē visu dara tāpēc, ka tā vajag. Nevēlēšanās sevi piespiest jau vinā pamodusies un sakustējusies, bet vina turpina savu, jo tā vajag. Uz maniem vārdiem: „Jūs taču strādājat tikai tāpēc, lai jūs mīlētu padarītā pēc,“ — vina negaidot pamāj ar galvu un pasmaida. Nē, viņa nav no tām neparastajām sievietēm, kas nepazīst skumju. Viņai tikai nav laika raudāt.

Viņai palīgā nācis pašas ķermenis, it kā teikdams: kā tu mērdē savas emocijas mantrausības dēļ, tā tu mērdē savu miesu. Pirmām kārtām atmirst kāju darba spējas kā jau ķermeņa daļai, uz kuras balstās vislielākā slodze, lai cilvēks pārstātu tukši skraidelēt un aizdomātos. Lai sāktu domāt par sevi. Kājas viņai palīdzēs pilnīgi neizpostīt savu bērnu dzīvi.

Šādas slimības gadījumā jāatbrīvo tik daudz baiļu mani vairs nemīlēs, ja es neradīšu labumus, lai cilvēkā izzustu vēlēšanās izveseļoties tikai tāpēc, ka atkal spētu rukāt tālāk. Sevis upurēšana darba vārdā ir bailīga cilvēka muļķība. Bailīgi, iebiedēti ļautiņi pa tukšo iztērē 9 /10 sava laika, spēku un naudas un pēc tam apjēdz, ka tik un tā nav kļuvuši bagāti. Tā skrienot patiešām netiksi pie turības. Jāatbrīvo skumjas, jo apspiestās asaras ir cietsirdība attiecībā uz paša ķermeni.

B.    Vīrietis ar pārkoksnējušos ķermeņa lejasdaļu. Gūžas locītavas izoperētas, taču kāju kustīgums joprojām mazinās. Katra kustība rada neizturamas sāpes. Ne lāga apsēsties, ne piecelties. Ķermenis neklausa. Muskuļi pārkoksnējušies. Šos muskuļus viņš tik daudz trenējis visu mūžu, bet nu tāda kaite. Vīrietī jaušams ietiepīgs protests, bet viņa seja smaida.

Atī viņš neraud. Taču iespītīgi emocijas nomāc. Viņš vienmēr ir bijis kareivīgā tipa cilvēks, un slimība viņu nepārmainīs. Lai kā sāpētu, raudāt nesāks. Bet šī liksta tieši mēģina viņam sniegt kaut nedaudz elastības un piekāpības. Viņš nevēlas saprast, kāpēc jāpiekāpjas, ja viņam taču ir taisnība. Jaunībā viņš lepojās ar savu sportisko veiksmi un nekad to neizmantoja, lai kādam kaitētu.

Locītavas pauž sadzīvisko virzību, tas ir, piekāpību, pieļāvību, elastību. Ja cilvēks turas pie stīviem priekšstatiem par savu patiesību un viņam nenāk ne prātā tos mainīt, viņa locītavas pārkoksnējas un nekāds spēks tām nespēj likt kustēties. Ārsti gūžas locītavas nomaina pret mākslīgām, bet, tā kā cilvēks ar saviem iesīkstējušajiem uzskatiem pretojas, atmirušajiem muskuļiem jāatspoguļo vina kļūdas. Gūžas locītavas cilvēkam teica priekšā, ka viņš savos lielajos vīrišķīgajos pasākumos ir pārāk nesaudzīgs, ka laiks mainīties. Bet viņš ņēma un dzīvus skolotājus samainīja pret lellēm.

Šim vīrietim ir grūti saprast, ka viņā ir milzīgs nomāktas agresivitātes potenciāls. Valsts ekonomiskais stāvoklis viņā pastiprina protestu pret virzību uz priekšu. Savos spriedumos viņš ir kategorisks: lai vispirms izlabo to, kas ir, un lai tikai pēc tam ņemas domāt ko jaunu. Skumjas, ka viņš nespēj likt galā ar visu, ko iecerējis, skumjas, kas aizturētas pārvērtušās cietsirdībā, viņam piesaistīja operāciju. Viņš ir skumju pārpilns, bet viņa bailes mani nemīl ir šīs nastas nospiestas tā, ka ne pakustēt, bet cilvēks pats par skumjām negrib ne dzirdēt. Viņš par vīrišķības pazīmi uzskata stresu noliegšanu, jo tādu sev pats izveidojis vīrieša ideālu.

Nebijis viņam šīs slimības, ai, cik daudz sāpju viņš citiem nodarītu.

Man bieži nākas stāstīt, ka kauls var būt stiprāks par stipru, bet, ja muskuļi ir saspringti un sāk stingt, tie kaulu sakropļo un deformē locītavas. Citiem vārdiem sakot, vīrietis var būt nez cik dvēseliski stiprs, bet sieviete dvēselē par viņu ir stiprāka. Cilvēka attieksme pret tēvu, vīrieti nosaka viņa kaulu stāvokli. Attieksme pret māti, sievieti nosaka muskuļu stāvokli.

Daudzi cilvēki nesaprot, ka materiālā dzīve ir viss redzamajā pasaulē esošais. Pie tās pieder arī ekonomiskās problēmas. Papildinot iepriekšējos piemērus, minēšu problēmu, kas arī saistīta ar kājām, tas ir, materiālo dzīvi, kura — gribi negribi — skar ekonomiku. Piemēram, jūs ejat pa ielu un jūtaties sarūgtināts savas ārienes dēļ. Nekur neiet jūs nevarat (sevis piespiešana), jātiek uz darbu (ikdienas problēmas, t. i., kreisās pēdas problēmas), bet jūs negribat (nevēlēšanās) atkal just kaunu (vainas izjūta) skaistu cilvēku vidū (bailes mani nemīl). Kājas apavos svīst (skumjas), kurpes berž (ikdienas problēmas atkārtojas un neliek mieru). Tik un tā (pārspīlējums, t.i., dusmas) uzberzīs varžaci (neizraudātas skumjas). Labākus apavus pirkt žēl (ekonomiskās problēmas), velti tos ikdienā nevalkāsi (ikdienas ekonomiskās problēmas).

Tas nepavisam nav pilnīgs stresu uzskaitījums, ko veido domu monologs. Es gribēju uzsvērt tikai tās problēmas, kas attiecas uz ekonomiku, ikdienu un nevēlēšanos. Skaidrs ir viens — pozitīvā šajā domu fragmentā nav.

Minēšu vēl kādu piemēru par ģimeni, kurā abi dēli, astoņus un desmit gadus veci, staigāja uz pirkstgaliem. Diagnoze: muskuļu atrofija — muskuļu sažūšana. Ahilleja cīpslas un ikru muskuli abiem maksimāli savilkti un blīvuma ziņā atgādina kaulu. Apakšstilba muskuļu pārspriedze pauž apzinātu vēlēšanos steigties. Muskuļu saslimšana rāda attieksmi pret māti, konkrētaja gadījumā — mātes steigu. Sažūšana nozīmē skumju noliegšanu, tas ir, skumju apspiešanu sevī. Papēdis nozīmē tēvu. Abiem zēniem papēdis bija piepacelts augstāk nekā dejojošai balerīnai. Kājas balstījās uz lielā pirksta. Šī slimība interpretējama tādējādi, ka konkrētajā ģimenē visi vīrieši bija spiesti nemitīgi staigāt uz pirkstgaliem aiz bailēm iztraucēt māti viņas mūžīgajā steigā, lai netīšām neizprovocētu mātes asaras. Vīriešiem saimniecības jautājumos tika atvēlēta otršķirīga loma. Staigāšana uz pirkstgaliem nozīmē apbrīnojamu paklausību. Vēl vienkāršotāk runājot, vīriešiem nav jāatvēl sava kopš dzimšanas paredzēta loma sievietei. Ja virji to dara, cieš visa ģimene.

Ķermenis nevēlēšanos pauž ne tikai ar slimību, bet ari ar ieradumiem un uzvedību. Un sporta nodarbībām.

Futbolā izskauž nevēlēšanās dusmas. Rokasbumbā — fiziskas saskarsmes dusmas.

Piemēram, visi zina, ka vīriešus interesē futbols, un, kad puišeli sāk dzenāt bumbu, tas ir tik pašsaprotami. Ja zēninam ceļā trāpās akmentiņš vai vismaz zemes pikucis, viņš noteikti pa to iespers ar kāju.

Arī pieauguši vīrieši rīkojas tāpat, ja tuvumā neviena nav vai ja vini tā aizdomājušies, ka nevienu nepamana. Piemēram, jūs ejat pa ielu izejamā apģērbā un līdz mirdzumam notīrītos apavos, te piepeši jūsu vīrs iesper pa akmentiņu, kas nejauši trāpījies ceļā, turklāt tā, ka laiks sev pavaicāt: „Kas mēs tādi esam un kurp ejam? Vai mēs esam solīdi ļaudis vai neaudzināti delveri?“

Par ko šoreiz ir runa? Par to, ka vīrieši tādējādi izskauž savu nevēlēšanos. Un, kad mazi bērni, arī meitenītes, niķīgi vicina rokas un spārdās kājelēm, vini ar savām kustībām izšļaksta ietiepību, kaprīzumu, protestu. Nedusmojieties uz viņiem par to. Viņi no stresiem tiek vaļā, kā prot. Un, ja viņiem tas izdodas, arī labi.

Neviens no mums nepieder tādiem domu gigantiem, ka var iztikt bez spērieniem no ķermeņa puses. Kad mēs cilvēka brīvību sasienam ar pieklājības valgiem, varam lepoties, ka, pateicoties mums, cilvēks kļuvis pieklājīgs, tomēr jāzina, ka mēs viņu esam arī padarījuši slimu. Labi, ja jūs iemācīsieties paši un iemācīsiet bērnus atbrīvoties no stresiem, tad pieklājība atnāks reizē ar pašcieņu un atnesīs veselību.

Kad es vēroju attiecības starp vecākiem un bērniem, dažkārt man tā vien gribas pateikt, ka bērnu vini ir saņēmuši avansa kārtā. Nevis vecāku jaunība, bet viņu nenobriedusī attieksme pret dzīvi dzen postā bērnu. Mācīt bērnu — tā nav spēlēšanās ar lelli, kurai var pavēlēt to un šito, bet, ja tā neklausa, ielidināt kaktā, lai pēc nedēļas izvilktu no turienes, ja atkal iegribas paspēlēties.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu pie manis trešo reizi ieradusies sieviete, kas sirgst ar tā dēvēto „saņemšanas“ slimību. Lai arī ko viņa dabūtu, tas joprojām nav kārotais. Viņai gribētos arī atdabūt veselību, bet veselība neatgriežas. Ja viņa kaut reizi palūkotos uz sevi no malas, tad ieraudzītu, cik farizejiski pārskaistināta ir viņas uzvedība, salīdzinot ar domām, kas atgādina mērķtiecīgu tanku, kam ne prātā neienāk, ka tā vēlēšanās var nodarīt ļaunu. Atkāpšanās no pozīcijām — piekāpība — neietilpst tā kara mākslas arsenālā.

Man jums visiem jāteic, ka „saņemšanas“ slimība ir vissmagākā no visām kaitēm. Tā pēc skata var būt ļoti mīlīga, bet tāpēc vieglāk nekļūst. Raksturīga „saņemšanas“ slimības pazīme: jo vairāk kaut ko gribas dabūt, jo tālāk mērķis aizbēg.

„Saņemšanas“ slimības cēlonis ir bailes mani nemīl vai, citiem vārdiem sakot, bailes, ka es nedabūšu visvērtīgāko — mīlestību. Cilvēks, kas paradis redzēt tikai fizisko pasauli, arī mīlestību redz no sava fiziskā cinīša augstumiem, un, kad to dabū, jūtas neapmierināts, jo tas atkal nav kārotais.

Sieviete sāka žēloties, ka viņas mazais dēlēns baidās pie manis nākt. Viņa to paziņoja tik asā, prasīgā tonī, kādā paradusi mest sejā aizvainojumus visiem vainīgajiem. Ja es būtu vaicājusi, par ko viņa mani apsūdz, sieviete atbildētu, ka es kļūdos, jo gluži vienkārši viņai ir tāda runas maniere.

Viņai līdzīgi — ar liekulīgu lūgumu vārdos, bet ar aizvainojumu balsī — runā daudzi. Jo pēc likuma toņa dē] nevienu tiesā nesūdz. Bet to, ka tonis pauž vārdu slēpto jēgu, cilvēks neatzīst. Diemžēl tas viss nogulsnējas cilvēka dvēselē, bet caur to — ķermenī. Bet to jau ar meliem nenopirksi.

Lieki piebilst, ka bērni baidās no ārstiem, jo ir iebaidīti. Bērnus baida ar policiju, raganām, tumsu, NLO, sliktām tantēm un onkuļiem, bērnudārzu, tēti vai mammu, vecmāmiņu, rūķiem, Ziemsvētku vecīti utt., bet par sekām neviens nedomā. Es neatcerējos, vai viņas dēls ir bijis pie manis, un pavaicāju, vai viņš te ir nācis, jo māte īpaši uzsvēra manu bailes iedvesošo ietekmi uz viņas bērnu. Tā ir viena no emocionālo māmiņu slimībām: manam bērnam dara pāri. Bērns, izrādās, mani nebija ne reizes redzējis, taču mātei manis dē| bija vajadzējis viņu vest pie psihiatra.

Tātad ar saviem stāstiem par mani māte bērnam uzdzina tādas bailes, ka viņam pat bail no tā, ja māte atrodas vienatnē ar mani. Sēž nabadziņš priekštelpā un dreb aiz bailēm savas mātes dēļ.

Es sāku gara acīm lūkoties uz bērnu cauri sienai un ieraudzīju, ka viņā patiešām iemitinājušās nesaprātīgas bailes. Viņš ir pieradis dzirdēt, kā māte, apvainojot vienu, vienlaikus baida citu. Mēs visi zinām, kā pārmet bērniem: „Tas sliktais tevī ir no tēva! Kāpēc tu mūžīgi atrodi tik sliktus draugus? Tik tikko atšuju iepriekšējos. Kas no tevis iznāks?“ Utt.

Aiz bailēm izrādīties bez vainas vainīgais bērns vairs neko nesaprot. Pagaidām viņš vēl spēj slēpties un klusi protestēt. Bet arī šis klusēšanas protesta kauss tūlīt, tūlīt līs pāri malām. Drīz viņš sāks protestēt atklāti un agresīvi.

Es lūkojos mātes un bērna dvēseliskuma līmenī un redzu, ka māte ir līdzīga pusaudzei, kas bravūrīgi plātās sava mazā brālīša priekšā pārgalvīgā drosmē — „tūlīt ieiešu lauvu krātiņā“ — un izbauda savu ietekmes spēku, kamēr brālītis bailēs par vinu vai mirst. Mātei tā ir lielas mīlestības zīme — jo bērns pauž rūpes par vinu. Mātes nežēlība ir skaidrāka par skaidru.

Es vaicāju mātei, kāpēc vina bērnam nav iemācījusi atbrīvoties no bailēm. Varēju pavaicāt arī citādi: „Kāpēc jūs neesat savam bērnam iemācījusi darīt labu citiem?“ Jo bailes tas pats cits vien ir. Kas vēlas darīt labu citiem, tas vēl labu arī savām bailēm. „Es mēģināju iemācīt, bet, kolīdz viņš izdzirdēja, ka viņā mīt bailes, sākās histērija. Viņš negrib, lai viņā būtu bailes.“

Tipiska saruna: gribu — negribu. Tieši tāpat kā māte. Šī māte, netikusi skaidrībā, kas ir kas, pusaudzes manierē samulsinājusi dēlu uzvaroši nepārsūdzamā: „Es zinu, ka tevī ir bailes! Palaid tās vaļā!“ Bez jebkāda iepriekšēja paskaidrojuma, lai bērns pareizi saprastu. Jo mātei jau nav noslēpums viņas bērna bailīgais, nervozais raksturs.

Ja līdzīgi uzvestos bērnudārza audzinātāja vai skolotāja, māte tā aizsviltos, ka vinu iesūdzētu tiesā, kā jau tas pēdējā laikā pieņemts. Kad bērns sāks iet skolā, katra stunda viņam izvērtīsies īstās mocībās, jo viņš baidīsies no visa, ko nezina, un skolotāja izrādīsies vainīga vina bailīgumā. Bet, ja skolotāja teiks, ka bērna zināšanu līmenis neatbilst vina vecumam, tas tiks uztverts kā apvainojums.

Katram cilvēkam pašam jāzina sava vieta dzīvē, un šo zināšanu pamati jāieliek vecākiem. Skolotajam tiek uzlikts par pienākumu — gan no vecāku, gan valsts puses — izlabot vecāku laulību, lai gan vajadzētu zināt, ka tas nav iespējams. Jo mazāk to saprot, jo lielākas cilvēka ciešanas, las, kurš piespiež, cieš vairāk.

j Ja piespiež vecāki, cieš skolotājs, bet vecāki cieš divkārt, j Ja piespiež skolotājs, cieš bērns, bet skolotājs cieš divkārt.

□     Ja piespiež bērns, viņš liek ciest tam, kas viņam par varītēm liek izlabot savas kļūdas, bet pats cieš divkārt.

□     Ja piespiež valsts, cieš tauta, bet valsts cieš divkārt. Cieš savas muļķības pēc tik ilgi, līdz sabrūk, lai tauta savās ciešanās saprastu, ka valsts — tas ir viņš pats.

Skolotāja uzdevums ir augsnē iesēt sēklas. Augsne — tas ir tēvs un māte, kas augsni padara auglīgu, lai skolotājs varētu veikt savu uzdevumu.

Manas apmeklētājas ģimenē augsne ir nabadzīga. Bet man jāiejūtas arāja lomā, kas uzar tās virskārtu. Diemžēl augsne neuzdrošinās rādīt savu otro pusi — grib būt labāka par visiem tāda, kāda ir. Ko darīt? Atbildu: šai augsnei jāguļ zem velēnām tik ilgi, kamēr beidzot pati izrādīs vēlmi, lai to uzar. Bet, ja arājs negūs ražas pieaugumu, viņš ķersies pie kāda cita lauka aršanas, kas nelepojas ar savu pārākumu.

Katram cilvēkam nepieciešamas priekšzināšanas un attīstības laiks. īpaši ja viņš ko tamlīdzīgu dzird pirmo reizi. Jo tas ir pilnīgs apvērsums viņa uzskatos. Iedomājieties, ka jūs vispirms iesējat sēklas un tikai pēc tam sākat art — jums tā lika. Zeme neprotestē, tā ir gudra. Ar zemi nekas nenotiks, bet sēklas aizies postā.

Jūsu baiļpilnā, krampjainā turēšanās pie visa vecā ir līdzīga laukam, kas stāv zem velēnas un kuru pakāpeniski, soli pa solim jāuzar, lai tas sāktu nest augļus. Zemnieki to zina. Ja jūs uzskatāt, ka neesat zemkopis un nav jūsu uzdevums to zināt, tad pamatīgi kļūdāties. Bez zemkopības filosofijas zināšanām cilvēks nevar būt izglītots.

Šis bērns ir tāds pats lauks zem velēnas, kurā iesētas labas sēklas, bet pēc tam to sākuši varmācīgi uzart. Paniskās bailēs par sēklu likteni lauks saceļas pret pašu aršanu. Lai labāk paliek atmatā. Varbūt kāda no sēklām izdzīs asnus un izaugs vārga vārpa uz trausla stiebra. Citādi ražas, iespējams, vispār nebūs.

„Tā lūk, cienījamā māmiņ, es gari stāstīju, bet jūs nesapratāt, ka runa bija par jums. Pateikšu vēl vienkāršāk. Grāmatas jūs taču lasījāt, vai ne? Tikai lasījāt priekš manis. Ja būtu lasījusi sev, darītu to ilgi, pamatīgi un gūtu sev mācību. Kā zināms, tā nāktu pašai par labu. Bet pēc tam pastāstītu dēlam viņa vecumam atbilstīgā valodā, un bērnam nevajadzētu kārtējo reizi pārdzīvot bailes.

Pie manis nāk bērni, kas jau astoņu gadu vecumā, neviena nemudināti, izlasījuši manu pirmo grāmatu, un aiz brīva prāta atnāk izvaicāt, ko nav sapratuši. Un man ir prieks, ka viņi uzdod jautājumus, kas attiecas uz otrās grāmatas saturu. Sava prāta attīstībā viņi jau pārauguši pirmās grāmatas līmeni. Šo bērnu vecākiem ir citādi uzskati nekā jums.

No sava bērna jūs esat izveidojusi trusīti eksperimentiem ar savām bailēm un raksturu, un rezultāts ir skumjš. Seciniet un izlabojiet savas kļūdas. Māte spēj mainīt sava bērna psihi labāk par jebkuru psihiatru.“

Dvēsele grieķiski saucas psyche.

Jutu valodā dvēsele ir māte.

Psihiatrs ir ārsts, kas dziedina dvēseli.

Patiesībā psihiatram ir darīšana ar slimnieka māti, nevis pašu slimnieku, jo viņš ārstē to, kas palicis mantojumā no mātes. Skaidrs, ka mātei sāp sirds, ja psihiatrs dziedina viņas bērnu — īstenībā taču ārstē viņu pašu. Un sāpēm ir jābūt, lai māte sāktu labot savus trūkumus. Viņa taču tos zina labāk nekā psihiatrs.

Atbildot uz maniem vārdiem, sieviete pavērās manī savām lielajām, izteiksmīgajām acīm — neko teikt, kas par skaistuli, — un viņas skatienā varēja lasīt: „Kāpēc es šurp atnācu? Es taču ierados pateikt, ka neprotu.“ Ne viņas skatienā, ne domās ncpazibēja pat niecīgākā slēptā agresivitāte, jo viņa juta, ka manos vārdos ir laba vēlējums viņai. Viņa patiešām neprot. Viņa nespēj ilgāk pakavēties ne pie vienas domas. Viņa nespēj saprast vārdu jēgu. Ko darīt?

Atliek šoka terapija. Un es saku: ja cilvēkam nav sirds, viņam viss jādara ar prāta palīdzību tik ilgi, līdz saprāts aizlūzīs un gars metīsies skrējienā, glābdamies no prāta cirvja cietības darba. Citiem vārdiem sakot, cilvēks kļūst psihiski slims. Bēda pie viņa atnāk paša muļķības pēc, pat ja savā nelaimē viņš redz otra maldus. Šoka terapija, ja to izmanto kā pēdējo iespēju, vienmēr palīdz.

Un nU jau daudz atklātākā sarunā noskaidrojas, ka puisēna dzimtā pa tēva līniju vīriešu vidū bijuši psihiski slimie. Tātad vīriešu gars šajā dzimtā glābjas no dzīves grūtībām, bēgot no ķermeņa, ja vīriešiem nav pa spēkam citā veidā tikt galā ar sadzīves problēmām. Dzīve, tātad arī prasības, ko šiem vīriešiem izvirza sievietes, izrādās pāri viņu varēšanai. Tātad sievietes šajā dzimtā ir pārmērīgi augsta lidojuma putni.

Kad sākam runāt par sievietēm, mana paciente atdzīvojas. Iztaisnojusies un tādējādi nevilšus pauzdama savu atzinības pilno attieksmi pret šo sieviešu rīcību, viņa saka: „Jā, šajā dzimtā visas sievietes bez izņēmuma no saviem vīriem ir aizgājušas. Visas viņas bijušas gudrinieces.“ Es tik tikko nenokritu no krēsla. Tātad tā šī sieviete vērtē sieviešu dzimuma uzdevumu un vēl vēlas, lai pati un viņas bērni būtu veseli.

Viņa ir izlasījusi divas grāmatas, kas speciāli uzrakstītas šīs problēmas atrisināšanai, uzklausījusi manas garās runas, taču joprojām nesaprot, ka viņas vēlēšanās nav piepildāmas. Viņas slimības cēlonis „vēlmes—saņemšana“ nav likvidēts. Viņai jāsaprot, ka cēlonis ir pašas muļķība, t. i., bailes mani nemīl, kas pāraugušas dusmās, ka mani nemīl, neciena, neatzīst, neuzklausa, nepamana, nenovērtē utt.

Viņas uzvarošais paziņojums par vira dzimtas trūkumiem nav nekas cits kā vēlēšanās uzsvērt savas dzimtas un personiski savu pārākumu. Viņa nesaprot, ka nevienam nav |auts paaugstināties uz otra pazemošanas rēķina — nevienam nav dots kļūt labākam, padziļinot sveša slikto. Gluži pretēji, vēlēšanās būt labākam par citiem iznicina savu prātu.

Tādos gadījumos man gribas parunāties ar slimo bērnu tēviem un pateikt viņiem, lūk, ko:

Dārgo vīrieti! Jums būtu jāzina, ka jūs šobrīd dzīvojat no sievas žēlastības un fiziskā līmeņa žēlastības, bet jums jāklūst dvēselē brīvam. Neviens, izņemot jūs pašu, jums šo brīvību sniegt nevar. Jūsu bailes, ka mani nemīlēs, ja es nerīkošos pēc sievas vai sieviešu pavēlēm, gaida savu atbrīvošanu. Kad jūs atbrīvosiet savas bailes, jūs sapratīsiet atšķirību starp saprātīgām un nesaprātīgām sieviešu vēlmēm. Un jūs sāksiet pildīt tikai saprātīgās. Pārējo laiku veltīsiet saviem vīriešu darbiem un apmierināts jutīsiet, ka dzīve iet kalnup.

Tēvs ir sava bērna gars. Ja tēvs ir dvēselē līdzsvarots, bērns ir garā vesels. Bet, ja jūsu sieva nemainīsies, maz ticams, ka jūsu bērniem būs tikai fiziskas slimības, ko var izārstēt, vēršoties pie saprāta. Pie prāta var vērsties, ja tas ir.

Bērna saprāts — tas ir tēvs ar viija fizisko pasauli un izglītību.

Bērna garīgums — tas ir tēvs ar viņa dvēseles pašcieņu.

Bērna saprātīgums — tas ir tēvs ar viņa fiziskās un garīgās sirdsgudrības kopumu.

Saprāts bez garīguma ir jūtu atrofija jeb neprāts. Cilvēks dzīvo kā automāts, un tas vērojams arvien biežāk. Cilvēks kļūst kerts uz savu darbu.

Garīgums bez saprāta ir jūtu pārpalikums jeb vājprāts.

Cilvēks bez darba sajūk prātā.

Saprātīgums sniedz iespēju jebkuram bērnam atrast savu vietu jebkurā dzīves līmeni. Saprātīgs bērns ar dzīvi tiek galā. Viņam nemēdz būt neatrisināmu problēmu.

Viri un tēvi! Tas ir jūsu dzīves uzdevums. Un nesāciet vainot sievietes. Drosmīgs virietis sievu neapvaino, viņš neapvaino nevienu. Viņš pats labo savas kļūdas.

DZĪVE KĀ BAIĻU KAMOLS

Kustība ir iešana. Tā raksturo arī dzīves attīstību nākotnes virzienā.

Krampji kājās neļauj iet. Spazmas domās neļauj domāt.

Abi krampju veidi rodas aiz bailēm. Bailes piesaista to, no kā baidāmies, un nemitīgi pieaug. Cilvēkā ieliktās bailes, kas ir tagadējās civilizācijas mācibu stunda, palielinās atbilstīgi iebiedēšanai. Iebiedēšana — tā ir dusmu enerģija. Bailes bez dusmām nepastāv, tāpat kā nepastāv dusmas bez bailēm. Tās atšķiras vienīgi ārēji. Kas konkrētajā brīdī ir jaušami bailīgs, tā dusmas ir slēptas. Kas jaušami dusmīgs, tā bailes ir slēptas.

Jo vairāk nomācam bailes, vēlēdamies būt drosmīgi, jo •vairāk tās pieaug. Jo vairāk aizturam dusmas, vēlēdamies būt labi, jo vairāk tās pieaug.

Parunāsim par baiļu pieauguma stadijām un to izpausmes formām:

I.     Mazas jeb Skaidras izpausmes bailes. Tās var redzēt un dzirdēt. Tās ir:

□                      noliegums,

□                       iztaujāšana,

□                       izklaidība,

□                     tirgošanas,

□                     motorisks nemiers.

II.  Lielas bailes jeb Vīrišķīga drosme. Tās var just. Tās ir:

□                     spriedze,

□                     stūrgalvība,

□                     cietsirdība.

III.   Vislielākās bailes jeb Sievišķīga drosme. Par tām

var nojaust. Tās ir:

□                     pārsteigums,

□                     izbrīns,

□                     piepešums.

I.   MAZAS BAILES un to izpausmes formas.

1)          Noliegums vai atteikums. Tas ir mēģinājums novērst no sevis to, no kā ir bail.

Drosmīgs cilvēks nekad nesaka „nē“. Drosmīgais saka „jā“. Bet, ja dumjais, proti, bailīgais cilvēks pierunā drosmīgo stāties zem lodēm, drošais nesāks pierādīt savu drosmi un to nedarīs. Zem lodēm lien bailīgie, t.i., dumjie. Ja drosmīgo interesē risks, viņš vispirms visu apdomās, izplānos un tikai tad atļausies riskēt. Drosmīgie, piemēram, iekļūst pat vulkānu krāteros, lai izpētītu zemes dzīles, bet ne jau lai pierādītu savu drosmi. Ja viņi mēģinātu pierādīt savu drosmi, turpat arī paliktu.

Ir jāsaprot, ka brīdī, kad jūs sakāt „nē“ — vienalga, kad un kāda iemesla dēl —, bailes mani nemīl atgādina par sevi, pieprasot, lai jūs tās atbrīvotu. Padomājiet, kāpēc jūs neteicāt „jā“ un atzīstieties sev, ka jūsos mājo bailes. Jūs šobrīd varat minēt tūkstoš gadījumu no dzīves, kas ir pretrunā maniem vārdiem. Bet es apgalvoju, ka drosmīgs cilvēks nenokļūst situācijā, kad noteikti jāsaka „nē“. Un tas, ka jūs šādus cilvēkus nepazīstat, ir tikai jūsu problēma.

Arī es tādus nepazīstu, bet tāpēc sev neradu problēmu. Es zinu, ka šādi cilvēki ir.

2)    Iztaujāšana jeb Jautājumu uzdošana. Tas ir kaut kas līdzīgs ELKA radīšanai.

Ja mēs apzinātos un ticētu, ka mūsos ielikta visa esošā gudrība, tad noņemtu no sevis vāciņu kā no kūpoša katliņa un bez kādiem jautājumiem pēc smaržas vien saprastu, kas tajā vārās. Nebūtu mūsos baiļu mani nemīl, nerastos jautājumi pašiem sev. Mēs gluži vienkārši nojaustu katru nākamo mirkli — rastu atbildi, pirms radies jautājums.

Bailīgam cilvēkam vienmēr uz lūpām ir jautājums. Skaidrs, ka viņš vaicā tam, kuru uzskata par gudrāku. Jo izsmeļošāku atbildi viņš saņem, jo pamatīgāk pieķeras gudrajam, un beidz domāt ar savu galvu. Cilvēkam nepieciešama sirdsgudrība, jo viņš šajā pasaulē ierodas, lai to iemantotu. Sirdsgudrība sniedz dvēseles mieru. Jautātājs iegūst gudrību, kuru izmanto savā labā. Zināšanas — tā ir gaisma, ar kuru mēs ejam tālāk. Jo vairāk mūsu zināšanas no kāda aizgūtas, jo drīzāk mēs pret šo cilvēku izturamies kā pret gudro, bez kura jau vairs nevaram dzīvot. Tā nemanot radām elku, kas uztur visas mūsu cerības un gaidas. Sava prāta degradēšanās paliek neievērota.

Šajā sakarībā jāpastāsta par manu personisko problēmu, lai gan negribētos pārspīlēt savas personas nozīmi. Arī no manis mēģina radīt elku, pie kura nepiekļūt nozīmē gluži vai aiziet bojā. Un patiešām, cilvēks, kas manī redz vienīgo cerību, bīdamies no atteikuma, mēdz būt tik dusmīgs uz gaidāmo telefona sarunu, ka brīdī, kad viņš šo atteikumu izdzird, tam kļūst slikti.

Ja es savu baiļu dēļ būtu tikpat dusmīga kā jūs, tad uz pieņemšanu jūs tiktu, bet, tā ka jau daudzus gadus es katru dienu atbrīvoju savus stresus, uz pieņemšanu jūs netiekat.

Nc es, ne kāds cits nav vainīgs jūsu likstās. Tā vietā, lai gaustos, labāk apsēdieties un sāciet atbrīvot savas bailes, tad pie jums atgriezīsies saprāts un jūs jutīsieties labāk arī bez manas palīdzības.

Tieši tāpat sliktāk kļūst tiem, kas ķeras pie manām grāmatām un iedomājas, ka brīnumainā izdziedināšanās sāksies tūlīt. Tā vietā nabaga nelaimīgais cietējs konstatē, ka viņu apvaino par sliktu cilvēku, jo tas, kurš dzīvē pirmām kārtām un vienīgi redz slikto, neko citu manās grāmatās saskatīt nevar. Tad kāpēc lai viņš justos labāk? Un kas vainīgs? Skaidrs, ka autors un viņa grāmata.

Bailīgs cilvēks ir radījis pasaules ainu, ko uzskata par patiesību. Problēma nav patiesībā, bet šīs patiesības vērtējumā, kas baiļu dēļ ir vienpusīga un savtīga. Ja šī patiesība viņam nodara sāpes, tad viņš to naidā vēlēsies iznīcināt, jo tā viņam nav sniegusi vēlamo. Viņš sagribēs jaunu, labāku patiesību kā kaprīzs bērns vēlas spēlīti. Savu prasību attaisnojumam viņš teiks: lūk, kāpēc man tā nav, bet citiem, re, ir. Tāds redz, ka otrs ir laimīgs, bet nepamana, kā viņš savu spēlīti dabūjis un kā to mīl. Tāpat no citu cilvēku cildinošiem vārdiem viņš rada elku, kuru tūlīt pat ņemas nopulgot.

Atšķirībā no elka teorija neaiziet bojā, ja to grauj, jo tā ieņem savu vietu dievišķajā Visa Vienotībā. Tā neaiziet bojā, jo tai nav fiziska ķermeņa. Bet cilvēks kā elks ir mirstīgs. Pēc viņa paliek tikai teorija vai viņa fiziskās būtības ideja. Taču viņa bojāejā vainīgais tiek pie karmiska parāda.

Elku mēs radām no visa kā: vecākiem, skolotājiem, mācības. Palūkojieties, cik daudz visapkārt ir fanātiķu, kas ieciklējušies savā pārliecībā, tas ir, savos dieviņos, un pret citiem izturas neiecietīgi vai pat naidīgi. Patiesa ir tikai viņa patiesība, cita cilvēka patiesība — tie ir meli.

Cilvēks, kas pieķeras autoritātei, proti, elkam un liek uz to visas cerības, mirklī jūt sarūgtinājumu, ja piepeši kaut kas mainās. Vina dzīves naivums, kas to padarījis par dievības pielūdzēju, noteikti viņam piesaista negaidīto.

Pietiek kādam ieteikties, ka, lūk, tas, kuru tu uzskatīji par dievekli un cēli vai debesīs, ir krāpnieks, kas, tā sakot, melojis par deviņiem mēmiem, bet tagad pats pazudis un atceries nu, kā vinu sauca, kā cilvēks aiz bailēm kļūst vai mēms. Nekas tāds viņam ne prātā nenāca, bet, ja reiz otrs tā saka un ir izbaudījis uz savas ādas, tad viņam ari ir taisnība, citādi taču nerunātu. Bet otrs, iespējams, to visu izdomājis, lai pirmais mainītu savus uzskatus. Taču cilvēks ir izsists no sliedēm: „Mīļais Dievs, kas tagad notiks!“ Nākamajā mirklī viņu pārņem dusmas uz to, kas viņu apmānījis. Iepriekš sarunu biedrs viņa elku apmētāja ar dubļiem, bet nu viņš pats domās sāk gāzt savu dievekli.

Reiz pie manis atnāca cilvēks, kas sevi uzskatīja par lietpratēju, un, ieraudzījis uz mana galda melnā hematīta — sarkanās dzelzsrūdas — gabalu, saķēra galvu un nostenējās: „Dieva dēl, metiet ārā to akmeni, tas nes nelaimi. Mans paziņa nomira no tā, ka nemitīgi akmeni nēsāja līdzi.“

„Nu, nu,“ es viņam atteicu, „vai tad tagad jau akmeņi metas virsū cilvēkiem? Un vai jūs vispār domājat, ko sakāt? Ilematīts nav parasts akmentiņš, ko var pacelt uz ceļa un iebāzt kabatā. Tas vispār nav šīszemes izcelsmes.“— „Jā, jā, viņam jau arī lika to nēsāt sev līdzi, lai uzlabotu asins sastāvu, viņam bija asins vēzis.“

Tamlīdzīgas bezdomu zināšanas patiešām ved cilvēku postā. Iepriekšminētais cilvēks pieķērās hematltam kā brīnumdarim, tāpat kā pieķeras mīlestībai, kurai vajadzētu plūst no citiem un padarīt viņu laimīgu, un tāpēc arī viņš nevarēja nenomirt. Viņš neļāva cauri baiļu sienai plūst nekam labam un neprata darīt nekā laba sev. Viņa gadījumā hematīta spēks izrādījās par vāju. Cilvēks nevis ticēja, bet baidījās. Baidījās nesaņemt to, ko vēlas.

Ne jau akmens dara cilvēkam sliktu, bet cilvēks dara sliktu akmenim. Šādu pēc cilvēka palikušu akmeni nedrīkst dot citam, jo tas satur informāciju par slimību. Akmens vispirms jāattlra un pēc tik smagas slimības ari vismaz jāpārbauda ar svārstu. Noliedzoša attieksme pret kādu vai kaut ko ir muļķība.

Ja jums ir kāda sirdij tuva rotaslieta ar akmeni un kāds iesakās, ka šis akmens nes nelaimi, nerīkojieties pārsteidzīgi, vispirms padomājiet un izjūtiet. Ja to esat mantojis, nomazgājiet tekošā un tad sāļā ūdenī, bet pēc tam izvelciet to cauri sveces liesmai vai domās paturiet ugunī. Tā laiku pa laikam vajag rīkoties ar jebkuru rotaslietu, jo negatīvā informācija piesaistās visam. Akmeņu ar pašattīrīšanās spējām ir maz. Es sīkāk par to nerunāšu, jo par akmeņiem ir sarakstīts daudz literatūras.

Ja jūs akmeni aiz bailēm pārdosiet, jo šādu vērtību ir žēl izmest ārā, jūs sāks mocīt vainas izjūta pret citu cilvēku. Ja jūs to uzdāvināsiet, tad katru reizi, kad tā jaunajam saimniekam mazliet pasliktināsies veselība, jūs jutīsiet, ka pieaug vainas izjūta.

Katram akmenim ir savas stiprās un vājās puses, un atbilstīgi tām akmeņus arī izmanto, bet, ja jums loti patīk kaut kāds noteikts akmens, tas nozīmē, ka jūsu dvēselei tas ir vajadzīgs. Nebaidieties izlasījuši, ka tas nav jūsu horoskopa akmens. Nenodariet akmenim sāpes. Tam, tāpat kā jebkurai citai enerģijai, ir apziņa, kas ir gudrāka, nekā esam mēs ar savu prātu. Tas nebūtu nokļuvis jūsu informatīvajā laukā, ja jums tas nebūtu bijis vajadzīgs.

Uzlieciet akmeni uz plaukstas un jūtiet, kā tas kļūst jums tuvs vai tāls, viegls vai smags, silts vai auksts, patīkams vai nepatīkams. Akmens ar jums runā. Ja jūs sapratīsiet tā bezvārdu valodu, aplami nerīkosieties.

Ja cilvēks nejūt bailes tā dēļ, ko pašlaik dara, tad viņš sev tic, un, ja viņš paklanīsies akmens priekšā kā Dieva priekšā, tad ar dievišķā akmens starpniecību viņš paklanīsies Visa Vienotībai.

Viņa ticību šaubīgajiem nesašķobīt,

viņa Dievu ar netīrību neaptraipīt, un

viņš neņemsies aizsargāt savu Dievu ar ieročiem rokās.

Viņš neidentificē Dievu ar krustu vai baznīcu, kuru aizsardzībai jānogalina citu cilvēku.

Viņa Dievu nevar iznīcināt arī tad, ja iznīcina pašu cilvēku.

Nav svarīgi, kāds ir Dieva iekšējais veidols, ir svarīgi tam drosmīgi ticēt.

Daži cilvēki ieciklējas uz Dievu, kas ir tālu un augstu. Nerimtīgi lūdzas, lai no Dieva dabūtu to, kas viņam vajadzīgs, vai lai piesaistītu nelaimi ienaidniekam. Tādam ticīgajam pat prātā neienāk, ka Dievam var lūgt to, ko cilvēks ir pelnījis, bet, tā kā Dievs atmaksā cilvēkam tikai pēc viņa nopelniem, viņš to dēvē par sodu. Viņš nezina cēloņu un seku likumu, tāpēc uzskata Dievu par soģi un savā pārliecībā ir nemainīgs. Viņš nevēlas redzēt to, ka Dievs nav tikai labais, bet ir vienotība, kas sevī ietver kā labo, tā labā līdzsvarojošu slikto.

Cilvēks, kas patiesi baidās no Dieva, pat iedomāties nevar, ka Dievam ir arī sliktā puse. Jo tādas domas ir briesmīgs grēks. Dievs par tādām domām mani sodīs. Patiesībā no cilvēkiem, kas baidās Dieva, jāpiesargās, jo vini savās bailēs ir akli un Dievu sevī neielaiž. Viņi paši nezina, par ko runā. Vini ir iecirtušies savās iekaltajās dogmās, tas ir, dievekli, un māca citus, tomēr noliedz, ka paši pielūdz dievības.

Cilvēku, kas baidās no Dieva, ir viegli izmantot savtīgu mērķu sasniegšanai, jo viņš tic redzami labajam. Veikls

patiesības sludinātājs ar dievbijīgo var patīkami pamācoši un, galvenais, daudzsološi parunāties par svētības vai bagātības iemantošanu, bet piemērotā brīdī iesaista viņu darbā savā labā, lai īstenotu savtīgus mērķus. Turklāt abi ir absolūti pārliecināti, ka dara labu. Un neviens no viņiem neatzīst, ka rīkojas pašlabuma pēc, — blēdis grib kļūt bagāts, ticīgais vēlas iemantot svētlaimi. Savos centienos abi klust ārēji drosmīgāki.

Reliģijas spēks ir visvarenākais spēks, jo tas vēlas valdīt pār garu. Ir pagājuši tie laiki, kad cilvēcei tās muļķībā bija vajadzīgs reliģisks pavadonis. Šobrīd nepieciešams izglītots biktstēvs, jo cilvēks vēl joprojām neprot iet pats, paļaujoties uz savu prātu. Tāpēc pašlaik virzīt dzīvi uz priekšu potenciāli vislabāk spēj bijušais ateists, kam ateisms iemācījis ticēt tikai saviem spēkiem.

Arī ateists zina, kas ir bailes, taču viņu nesaista reliģijas valgi, kas nometami pirmām kārtām un kas notiek visnotaļ sāpīgi, tāpēc ateists ir brīvāks garīgās gaismas meklējumos. Reliģiozam cilvēkam tas padodas daudz grūtāk. Viņa glābiņš ir izglītība. Jo augstāka ir viņa izglītība, kas iegūta augstskolās un zinātniskajās iestādēs, jo vairāk viņš sāk ticēt sava prāta potenciālam, un tādējādi atbrīvojas no dogmatisma pinekļiem. Tāpēc intelekta pieaugumam ir loti būtiska nozīme. Gudriem cilvēkiem atgriešanās pie dogmām saistās ar loti lielām ciešanām, jo gudrajam lemts dzīvi virzīt uz priekšu.

Tātad: ja cilvēks, kas baidās no Dieva, ir primitīvs, tā vēl ir maza bēda. Ja no Dieva bīstas gudrais — tā jau ir liela nelaime.

Kopš laiku laikiem vienkāršais cilvēks ticis turēts baiļu pavadā no Dieva, savukārt gudrais, biedējot ar Dievu, tur paklausībā citus. Viņš uzskata, ka tam ir tiesības valdīt pār muļķiem, no kuriem gan patiesībā baidās, un nesaprot, ka savās bailēs no Dieva tāds nevis valda, bet rīkojas patvarīgi.

Tieši tāpat rīkojas gandrīz jebkura vara. Pavēlnieks var būt tikai drosmīgais.

Kad valsti vada valdnieks, valsts ir stipra.

Kad valsti vada persona, kas rīkojas patvarīgi, ne vienam, ne otram ilgi nenoturēties.

Tas pats attiecas uz jebkuru kolektīvu, jebkuru organizāciju, kā arī ģimeni.

Bailes ir bailes, bet iebiedēšana ir dusmas.

PATIESS GADĪJUMS

Es konsultēju kādu Šveices profesoru, kas ilgi un nesekmīgi bija ārstējis balss orgānus, pārcietis pat vairākas operācijas, taču bez rezultātiem. Es pavaicāju, vai viņš ir sapratis manu grāmatu saturu. Viņš atbildēja: ,,)ā, taču es esmu kristietis.“ Es teicu: „Klausieties, cienītais kungs! Jūsu Dievs no saviem augstumiem skumjās lūkojas uz jums, kā jūs neatlaidīgi ceļat baiļu sienu starp Viņu un sevi un kā no Viņa attālināties. Viņš loti gribētu, lai jūs savu Dievu glabātu sirdī, lai būtu vesels un laimīgs un lai baiļu siena izzustu.

Vai gribat, lai es jums pasaku ko tādu, kas varbūt neskanēs pārāk inteliģenti, taču to jums caur šo slimību saka Dievs? Viņš māca: „Mīļo puisēn! Četru gadu vecumā tu biji saprātīgāks nekā pašlaik. Toreiz tu nebaidījies sarunāties ar mani un pasauli, bet tagad baidies. Tu no manis esi izveidojis elku. Izlabo savu kļūdu!“

Saruna ar profesoru bija daudz ilgāka, nekā šeit to atstāstu, taču tās nobeigums bija tieši tāds. Šim profesoram balss bija darba instruments. Balss zudums vinu pārvērta par nabaga skumjo bruņinieku. Kad es izrunāju pēdējos vārdus, viņam gluži vai kāds iekoda. Viņš ātri ieprasījās: „ Vai tiešām tāpēc es pēdējā laikā bieži redzu vienu un to pašu sapni, it kā četru gadu vecuriiā es biju gudrāks nekā tagad?“

Iedomājieties, profesors ierunājās! Stundas laikā, kopš viņš man atklājās un stāstīja par savu dzīvi, viņam parādījās normāla balss. Pēc tam vinu vairs neesmu satikusi.

Patiesi ticīgu cilvēku ir maz. Patiesa ticība — tā ir drosme. Drosme noticēt sev un savam Dievam ar tādu spēku, ka neviens iebildums un pretēja pārliecība nespēj nopulgot manu Dievu. Drosmīgs cilvēks nenoklusē, neslēpj savu Dievu un to neiemaina pret ejošāku preci. Patiesi ticīgs cilvēks nesāks par varītēm — strīdā vai karā — savu ticību uzspiest citam. Visi kari, kas jelkad pasaulē notikuši, — tie ir kari par ticību. Ja ikviens cilvēks nodotos savas domāšanas pārmainīšanai un atbrīvotos no bailēm, tad visi ļaudis saprastu, ka ir tikai viens vienīgs Dievs, ko mēs aiz bailēm neesam iespējuši saredzēt, sēdēdami uz sava ciņa.

Kas atbrīvojas no bailēm, tas nolīdzina sienu starp sevi un Dievu un iemanto vienotību ar Dievu. Tad Dievs iemājo cilvēkā un cilvēks — Dievā. Ja jūs to pratīsiet, tad kādā brīdī pār jums nāks apgaismība: mīļais Dievs! Kā gan es agrāk nesapratu, ka mans Dievs sākas ar manu sirdi! Dievs ir tāds, kādu es to šobrīd jūtu.

Metra attālumā no manis sēž cilvēks. Viņa sirdī ir viņa Dievs, kas apgaismo viņa pasauli. Šo gaismu mēs redzam metra attālumā — tik maz atšķiras mūsu uzskati. Jo mēs abi esam šajā Visa Vienotībā, kas ir ari tā pati Pasaule, tas pats Dievs, lai gan viens no mums ir luterānis, otrs — katolis. Pateicoties savstarpējai izpratnei, mēs labi sadzīvojam. Bet, ja viens cilvēks dzīvo vienā zemeslodes pusē, otrs — otrā, redzesleņķis paplašinās kā diena un nakts. Ja mēs prastu viens otram ielūkoties sirdi, ieraudzītu vienu un to pašu ainu. Taču mūsu redzējumu ierobežo bailes, ka mani nemīlēs, ja es nepacelšu savu Dievu pāri viņa Dievam. Bailīga cilvēka privātīpašnieciskās jūtas izplešas pat līdz Dievam.

Primitīvās tautas karoja savu zemju robežās, vēlāk kari skāra ari kaimiņvalstis. Mūsdienu bruņojums pagarina iebiedēta ļaunuma garo roku. Tā gudri muļķi iegūst spēku uztiept savu patiesību dumjiem gudriniekiem.

Bailīgi ļaudis rada sev elku un to pielūdz kā Dievu. Kalpo un tā priekšā klanās. Bailīgs cilvēks mīl Dievu nevis paša Dieva dēļ, bet sevis dēļ. Lūgšanās lūdz apžēloties un vēl daudz ko citu. Bet, ja vēlamo nedabū, kļūst sarūgtināts un sāk pulgot to, kā priekšā zemojās. Vārdu sakot, cilvēki paši sev rada dievekli un pēc tam to gāž.

Tā krustā tika sists Kristus. To izdarīja tie, kas sevi dēvēja par ticīgajiem. Tā savulaik tika noliegta Dieva esamība, lai varētu rasties ateisms — ticība tam, ka Dieva nav. Bailīgs cilvēks rada un iznicina, neapzinoties, ka, radīto iznīcinādams, cilvēks nodara sāpes pats sev. Bailīgā grēku nožēla reiz pa apkārtceļu viņu novedis pie principiāli tādas pašas nepieciešamības. Dzīves attīstība pa spirāli ir jauna veidola piešķiršana vecajam. Viss jaunais — tas ir aizmirsts vecais jaunā ģērbā. Šī diena savā dvēseles sarūgtinājumā atkal meklē Dievu.

Palūkojieties uz ateistu! Vēl pavisam nesen mēs visi bijām ateisti. Toties tagad sakām, ka esam kristieši. Vai patiešām tik ļoti esam pārmainījuši savu pasaules uzskatu? Lai kā arī būtu ar modi, taču ateisms tā pati ticība vien ir.

Ateists tic, piemēram, dārza žoga stabam, pret kuru ir atbalstījies. Lūdzu piedodiet, es nesalīdzinu Dievu ar žoga stabu, bet runāju par atbalstu, par spēku smelšanos, par drošības izjūtu, ja ateists ir ateists tādā mērā, ka neko citu pasaulē vairs nemana, tad viņš arī neievēros, ka stabs ir sapuvis. Viņš pie tā pieies un atkal pret to atbalstīsies — un abi apgāzīsies. Turklāt apgāzīsies tik neloģiski, ka ar ateisma atzinām to nekādi neizskaidrot. Pēc loģikas stabam vajadzētu atrasties zem cilvēka, jo ateists tam uzgāzās virsū. Taču ateists pirmais izstiepās uz zemes un tikai tad tam uzkrita stabs, iebelžot pa pakausi, it kā teikdams: „Re nu, dārgais, dzīvei ir divas puses. Šobrīd tu dabūji pa belzienam no abām pusēm, lai, spriezdams par neloģiskumu, tu to apjēgtu.“

Ateisti var būt brīnišķīgi cilvēki. Viņi netic akli. Ateisti caur ateismu nododas Dieva meklējumiem, ko ar ciequ varētu uzņemt cilvēce atbilstīgi tās attīstības līmenim.

Vini gluži vienkārši pa apkārtceļu, caur ciešanām atgriežas pie savas dvēseles vajadzībām.

3)  Izklaidība jeb Mērķtiecības sagraušana.

Droši vien jūs esat sevī jutuši neizskaidrojamu nepieciešamību kaut kur iet vai kaut ko darīt. Sēdēšana vai atgulšanās tiek uztverta kā mocības. Nogurums tāds, ka vai jāmirst nost, bet miega nav nevienā acī. It kā viss ir labi, taču kaut kas nav kārtībā. Galvā nav nevienas domas. Dvēseli māc nemiers.

Jūs tā esat saradis ar pārmēra prasīgumu, ka, ja nemitīgi nepagūstat veikt vairākus darbus vienlaikus, tad šķiet, ka nedarāt neko, un jums kļūst baisi. „Citi tik ir malači un darbarūķi, tikai es ne ar ko netieku galā!“ — tāds ir sevis vērtējums. Drīz jūsu baiļu kamols piespiedīs jūs vienlaikus skriet uz visām debespusēm. Jūs dzen bailes izrādīties vainīgam la del, ko neesat paguvis padarīt. Skrienat uz darbu, bet darbā gribas skriet uz māju vai vēl kaut kur. Jūs skrienat, bet it visur jūs jau gaida nemiers. Skrienot jūtaties mierīgāks, tāpēc steidzaties arvien vairāk. Ja rodas izjūta, ka paši neesat noskrējušies līdz pilnīgai apmierinātībai, tad sakat cerēt, ka bērni paveiks garām palaisto.

Vakarā šāds cilvēks skrien mājās. Tikko pārkāpis slieksnim, viņš ieslēdz radio un divus televizorus, lai varētu skatīties dažādas programmas, tad sēžas pavakariņot un paņem avīzi. Viņš to uzskata par normālu dzīvi, līdz tā vairs nespēj. Tad viņš steidzas uz mežu — pēc iespējas tālāk no postošā informācijas vilna. Sarunas par ozonu, ko cilvēks saelpojies brīvdienās, ir tāds pats pašapmāns kā jebkurš cits — cilvēks pats tam tic un šādi attaisno savus skrējienus uz mežu brīvdienās. Mājinieki jau sen ir uzvilkti kā stigas, jo jauš bēdu, tikai cilvēks, kas bēg pats no sevis un savām bailēm, neko neredz. Un nevienu nedzird.

Taču ari citiem vieglāk nekļūst. Mājas pieņemts uzskatīt par vietu, kur izlādēt spriedzi, tikai cilvēki nepamana, ka šī izlādēšanās ir līdzīga īssavienojumiem elektrības kabeli. It kā visi vēl labu, taču nevienam nav laika uzklausīt tuvāko, tātad vai ir vērts runāt par sirsnīgām savstarpējām attiecībām.

īpaši cieš bērni. Bērnam nepieciešams mierīgi pabeigt līdz galam vienu darbu, t. i., mierīgi apgūt mācību stundu, tad iemantotā gudrība viņam kļūs par pastāvīgu palīgu dzīvē. Taču vecāku maksimālisms liek bērnam mētāties no viena darba pie otra. Bērns vēl nav paguvis domās novērsties no viena, kā viņu jau iemet citā situācijā — labi, ja vienlaikus nav uzkrauts arī trešais. Tā tiek iznīcināts gars, t. i., idejas, bet tajā pašā laikā ļaudīm neienāk prātā, no kurienes bērni ir tik nervozi un nelīdzsvaroti. No kurienes vēl, ja ne no ģimenes, jo ne jau skolotāji jums viņus dzemdējuši.

PATIESS GADĪJUMS

Man padomu lūdza sarūgtināta māte. Skolotāja viņai bija atsūtījusi vēstuli, kurā tika paziņots, ka viņas meita jau vairāk nekā pusotru mēnesi neierodas uz nodarbībām. Kad māte sāka iztaujāt meitu, tā atteica, ka neiet uz skolu, jo baidās no skolotājas.

Es pavaicāju: „Mīļo māmiņ! Bet kur jūs bijāt šo pusotru mēnesi? Vai patiešām ne reizi visā šajā laikā neieskatījāties acīs savam bērnam, kas gaidīja, lai viņam palīdz? Vai gan mātes sirds jums nepačukstēja priekšā, ka notiek kas nelāgs? Es šoreiz nerunāšu par skolotāju. Iespējams, ka viņa patiešām nav eņģelis. Taču jums jāzina: kādas ir bērna attiecības ar māti, tādas ir viņa attiecības ar sieviešu dzimumu, tajā skaitā arī ar skolotājām. Skolotājas kļūda — tā ir viņas problēma. Taču jūsu kļūda ir jūsu problēma.

jūs vaicājat, ko lai dara. Ejiet un lūdziet piedošanu savai meitai, ka atstājāt viņu aci pret aci ar sadzīves grūtībām. Viņai nav vajadzīgs, lai jūs mestos ceļos viņas priekšā, jo viņa nevēlas jūs redzēt pazemotu. Bet viņa grib zināt, ka māte viņu mīl tādu, kāda viņa ir. Viņa to vēl ne reizes nav jutusi, jo jums pirmajā vietā ir materiālā nodrošinātība, kuras dēl jūs pieņems sabiedrība.“

Māte jutās bēdu sagrauzta. Viņa teica, ka neuzdrošinās doties mājās, jo tikai tagad ir sapratusi daudzu meitas repliku jēgu. Tagad viņu nemitīgi vajās meitas lūdzošais acu skatiens, kurš mirdzēja bezskaņas asarās, kad viņa katru reizi pavadīja māti, kas steidzās savās darīšanās. Bet vēl vairāk viņu mocīs apziņa, ka viņas meita vairs nav viņas, bet to skali pateikt viņa neuzdrošināsies, jo nav tādu tiesību.

Ja viņa sāks atbrīvot savas bailes un vainas izjūtu, visu varēs labot. Priekšā ir milzīgs darbs, var paklupt gan viņa pati, gan viņas meita, bet tas jau ir cits jautājums.

4) Tirgošanās jeb Noteikumu izvirzīšana.

Piemēram: „Ja tu pret mani labi izturēsies, arī es pret tevi izturēšos labi.“Šādi andelējoties, cilvēks piekrīt dāvāt savu mīlestību tikai tādā gadījumā, ja otrs centīsies viņam izdabāt, bet jau nākamajā mirklī tas otrs kļūst par viņa parādnieku: „Es ar tevi pa labam, bet kāpēc tu pret mani neizturies labi?“ Tāds cilvēks prasa, lai otrs pret vinu izturētos pieklājīgi un ar viņu rēķinātos. Taču drīz ar to vien nepietiks — viņš pieprasīs, lai otrs viņu cienītu un mīlētu. Bet, ja to nedara, uzliesmo strīds.

īpaši veiksmīgi noteikumus iespējams izvirzīt vēlējuma izteiksmē. Es nezinu, cik valodās pastāv vēlējuma izteiksme, taču igauņu valodā tā ir. Piemēram, jūs palūdzat: „Vai jūs varētu būt tik laipni un pasniegtu man, lūk, to tasīti kafijas.“ Skan labi, vai ne? Tikpat laipns cilvēks sniedz jums tasīti ar tikpat burvīgu smaidu. Taču cits, iespējams, pados tā, ka jūs nožēlosiet savu lūgumu un jums sabojāsies garastāvoklis.

Kāpēc viņš tā dara? Jūs taču tik pieklājīgi lūdzāt! Tāpēc, ka igaunis necieš manierīgumu. Viņam pašam baiļu ir pārpārēm. Manierīgums — tās ir bailes, ka mani var noturēt par neinteliģentu. Kontaktējoties ar „rupekli“, jūs viņa bailes pievienojāt savējam un beigu beigās guvāt pretsitienu.

Kafiju varēja pasniegt arī tā, ka dzēriens nolītu uz apakštasītes. Tātad kaut kas ir pārlijis pāri malām. Kaut kur kaut kas ir lieks. Jebkura pārmērība izraisa dusmas. Varbūt pāri malām izlija jūsu audzinātlba, t. i., bailes izrādīties neinteliģentam, bet, iespējams, ka jums prātā bija kas cits.

Kāpēc igauņos ir tik spēcīgas bailes mani nemīl? Tāpēc, ka jo vairāk bailīgs cilvēks tiecas pretī pilnībai, jo spēcīgākas k|ūst bailes, ka nepilnīgu mani nemīlēs.

5) Motorais nemiers jeb Lieku kustību veikšana.

Jebkura fiziska, raustīga rosīšanās ir motorais nemiers. Pavērojiet cilvēkus, kas kaut ko gaida, — vai nu tā ir pieņemšana pie ārsta, vai uzgaidāmā telpa lidostā. Reti kurš spēj gaidīt mierīgi — vairākums maina grimases, dīdās, pakasās, pašūpo ķermeni, pagriež galvu, noklepojas, ņemas kaut ko meklēt, žestikulē, staigā šurpu turpu, maina pozas utt.

Kāds motorais nemiers ir vislielākais? Ne tik sen mēs bijām liecinieki tam, kā olimpiskajās spēlēs zelta medaļa tika uzlikta kaklā tam, kurš ātrāk par visiem aizbēga no savām bailēm. Tā viņš skries, līdz bailes kļūs ātrākas par vinu. Tad sportistam paliks divas iespējas.

Ja viņš nolems atkāpties, tad kopā ar lēmumu atbrīvosies no bailēm mani nemīlēs, ja es nebūšu ātrāks par visiem, un vina dzīve dosies kalnup.

Ja atkāpties nepratīs, tad sāks meklēt vainīgos savās neveiksmēs, un, pat ja tādu sameklēs, aizvainojuma dusmas tik un tā sasniegs vinu pašu kā vainīgo. Ķermenis zina, kur pieļauta kļūda, un godīgi to norāda. Tāpēc arī daudzi ievērojami sportisti saslimst, turklāt loti pamatīgi, kad vairs aktīvi nesporto.

No otras puses, nav noslēpums, ka svētie spēj diennaktīm ilgi nosēdēt lotosa pozā un viņiem nav nekādu problēmu. Kāpēc viņiem netirpst kājas? Kāpēc nenogurst mugura? Nesāp sēžamvieta? Kā viņi var tik ilgi izturēt negulējuši?

Svētais to iztur, jo vinā nav baiļu mani nemīl. Vina būtība ir mīlestība. Vinā nav baiļu izrādīties vainīgajam, jo viņš mīl, neuzdodot jautājumus un neizvirzot noteikumus. Vinā nav baiļu saimniecisku problēmu del, jo viņam nav bagātības. Mīlestības enerģija plūst cauri svētajam gluži kā plata upe, bet upē ietekošie netīrie strautiņi attīrās.

Šī attīrītā upe sūta savus ūdeņus ikvienam no mums. Svētais neprasa, vai mums nepieciešama mīlestība. Viņš gluži vienkārši mīl, jo redz, ka mums tas nepieciešams. Vai mēs viņa mīlestību pieņemam — tā jau ir mūsu problēma.

Bet mēs?

Ja mēs, redzot nabagos un neglītos, domās viņiem sūtītu mīlestību, tad sāktu pret viņiem labāk izturēties un arī mums pašiem kļūtu labāk. Viņiem arī. Jo vairāk cilvēku, kas prot sūtīt mīlestību, jo labāka kļūst dzīve. Taču mēs steidzamies

izpirkt savu vainas izjūtu tādejādi, ka iegrūžam ubagam naudu, bet paši steidzam prom, lai viņš nelūgtu mīlestību.

VĪRIŠĶĪGĀ DROSME JEB KONTROLĒJAMĀS

BAILES.

Vīrišķīga drosme nozīmē savu baiļu atzīšanu sev pašam, bet nekādā gadījumā ne citiem.

Ja cilvēks grib būt drosmīgs, viņš apspiež bailes, iztaisno plecus, pacel zodu un saka: „Es esmu drosmīgs, es nebaidos no zagļiem.“ Bet pašam dvēsele baiļu pilna, taču, tā kā tās nav tās bailes un citi tās neredz, tajās nav arī jāatzīstas. Jo vairāk baiļu, jo vairāk cilvēks nemās trenēt savu spēku, veiklību, izturību. Norūdās karstumā un aukstumā, un tā drosminieks — viens, divi — gatavs.

Ja kāds sadomās vinu izprovocēt un nosauks par zakpastalu, nikns skatiens un skala balss intrigantu aizbaidīs. Bet, ja pēdējais nerimsies, uztaisīs zilumu zem acs. Drosmīgajam pat ne prātā neienāks, ka uzsistā ziluma lielums atbilst vina personisko dusmu lielumam. Un dusmu lielums ir arī baiļu lielums, ko pats viņš par bailēm nesauc.

Vīrišķīgā drosme pieaug trijos posmos:

A.                sasprindzinājums,

B.                 neatlaidība, tai skaitā arī ietiepība,

C.                neelastība.

A. Spriedzes izjūta. Sasprindzinājums.

Neatkarīgi no tā, kur un kādā sakarībā tiek minēts vārds „spriedze“, apmainiet to pret vārdu „bailes“, un jūs izpratīsiet jautājuma būtību. „Spriedze“ ir parasts ikdienas jēdziens, par kura jēgu nav pieņemts aizdomāties. Tajā pašā laikā tā arvien pieaug un tur mūs važās. Mēs esam pieraduši sasprindzināties, šo stāvokli uzskatām par normālu un piespiežam sevi spriedzi palielināt divkārt vai trīskārt, ja runa ir par kāda mērķa sasniegšanu, taču neapzināmies, ka visaugstākie sasniegumi raksturīgi brīvam cilvēkam, t. i., cilvēkam, kas nesasprindzinās.

Lai no kurienes arī jūsu informatīvajā laukā parādītos vārds „sasprindzinājums“, ziniet, ka tas ir ieradies jūs mācīt. Ja jūs ķermeņa muskuļos vai dvēselē jūtat spriedzi, ja jums nākas nokļūt saspringtā atmosfērā mājās vai darbā, ja jūs dzirdat svešas sarunas par spriedzi, lai tā jums ir mācību stunda. Iespējams, ka jūs iekurat kamīnu ar desmit gadus vecu avīzi, un, kā tas šādos gadījumos mēdz būt, nejauši uzmetat skatu rakstam, kurā stāstīts, kā fabrikas strādnieki kvartāla beigās strādā ar lielu sasprindzinājumu. Avīze tādējādi jums saka: „Mīļais cilvēk! Tas, ka viņi strādā saspringti, ir viņu problēma. Viņi jūt spriedzi kvartāla beigās, bet tu — pastāvīgi. Atbrīvo savu spriedzi!“

PATIESS GADĪJUMS

Reiz ziemā atkalas laikā es izgāju no mājām. Nostaigāju aptuveni puskilometru un piepeši jutu iesāpamies galvu. Kas noticis? Nevarēju atcerēties, ka pavisam nesen kāda iemesla dēļ būtu piktojusies. Tātad stress atnācis nevis no ārienes, bet no iekšienes. Es sāku ieklausīties sevī, lai tiktu skaidrībā, kāds stress šobrīd ieradies mani mācīt.

Tā kā visi stresi rodas no bailēm mani nemīl, es sāku ar to. Nu protams, mani pamācīt bija atnākušas manas bailes, kaut tikai nenokristu, tas ir, kaut tikai nepiezemētos, jo kritiens ir tas pats kas pazemojums (ko nodomās citi?). Mācību stunda ir mācību stunda, būtu muļķīgi pretoties un attaisnoties, ka ceļš ir slidens.

Sajutusi savu ķermeni, es sapratu, ka manas bailes ir pavisam pamatotas. Es gāju pa ceļa vidu sasprindzinājusies gluži kā paliktnis puķēm uz izplestām kājiņām, kas baidās nomest vērtīgu ziedu. Visi muskuli no astes kaula līdz pakausim bija sasprindzināti kā savilkta virve. Pat galvaskausa muskuļos jautās spriedze. Turklāt es vēl sevi rāju, ka vispār biju izgājusi ārā, — mājās taču darbu pāri galvai.

Ja nav baiļu, nav ari citu stresu. Es sāku sarunu ar savām bailēm. Lūdzu tām piedošanu, ka uzņēmu tās sevī un ar katru kārtējo kritienu kopš agras bērnības sevī audzēju arvien lielākas. Pirms dažiem gadiem tādas pašas atkalas laikā es nogāzos augšpēdus, atsizdamās ar pakausi pret zemi, un pateicos Dievam, ka galva palika vesela. Biezās cepures dēļ tiku cauri ar izbīli. To visu es atcerējos, sarunājoties ar bailēm. Es teicu bailēm: „Precīzi nezinu, cik lielas jūs izaudzēju, bet es jūs palaižu brīvībā tādas, kādas jūs šobrīd esat. jums tas zināms labāk nekā man, bet es šodien kā nekad agrāk protu ar jums sarunāties no visas sirds.“ Galvassāpes jau sen bija pārgājušas, bet es arvien gāju un sarunājos ar savām bailēm.

Piepeši nodzirkstīja rotaļīga doma: „Kāpēc es tik smagi eju pa zemi? Lidmašīna lido pa gaisu, lai gan tā ir daudz smagāka par mani. Palūgšu piedošanu bailēm, ka izaudzēju tās tādēļ, lai ar abām rokām ieķertos zemē un lai pārliecinošāk staigātu pa zemi. Gluži kā buldozers, ko no vietas neizkustināt. Un visas domas, kas iešausies prātā, atbrīvošu pēc kārtas bez izņēmuma.“ Tā runāju un jūtu, ka ķermenis kļūst vieglāks un vairs tik stipri kā agrāk zemi nespiež. It kā es staigātu centimetru virs zemes.

Vēlme pārbaudīt, vai tā ir, aizveda mani uz ledus kalniņu. Uz mirk'j galvā iešāvās bailes pakrist, taču es tās atbrīvoju un devos lejup pa ledu, nejuzdama bailes no kritiena. Es apzinājos, ka drosme rodas nevis no baiļu noliegšanas, bet tās atbrīvojot, un tas man sniedza vēl vairāk paļāvības. Tad es vēl vairākas stundas eksperimentēju slidenas ielās, un atkala priekš manis vairs neeksistēja. Pirmo reizi es jutu, ko nozīmē prasme mainīt zemes pievilkšanas spēku. Tā bija dīvaina, prātā paliekoša sajūta. Šī sajūta mani saglabājās kā drosme, kas palīdz dzīvē nepaslīdēt.

Tātad — pasekojiet savam ķermenim, un jūs jutīsiet, ka tas nemitīgi ir sasprindzināts. Ja jūtat, ka galva ir smaga, sāp, tajā jaušas reibums vai apdullums, tad apsēdieties krēslā ar cietu sēdekli un sāciet atbrīvot savas bailes, šajā laikā sajūtot savu kaklu. Jūs jutīsiet, cik viegli un brīvi kļūst kaklam. Vispirms zemāk, tad augstāk. Jo vairāk atbrīvotu baiļu, jo labāk klust galvai.

Droši vien arī jūs zināt jēdzienu galvassāpes sasprindzinātības dēļ. Saspringums — tās ir aizturētas bailes. Pašas bailes sāpes nenodara, taču aiz bailēm slēpjas tām vienlīdzīgas dusmas, un tās arī izraisa sāpes. Atbrīvojot vienīgi bailes, jūs automātiski atbrīvojat arī dusmas. Jūs gluži vienkārši atbrīvojat dusmu gūstekni — bailes mani nemīl.

Iespējams, jums tāpat zināms jēdziens galvassāpes, kad spriedze mazinās. Tās var būt sāpes arī jebkurā citā ķermeņa daļā. Prasme kāda mērķa labā mobilizēties ļauj tā apspiest spriedzi un dusmas, ka dusmas parādās tikai pēc spriegās situācijas atrisināšanas. Dažs cilvēks tā prot sevi savaldīt, ka brīdī, kad beidzot spriedze krītas un sakrājušies stresi kā lavīna gāžas ārā, ķermenis kopā ar šo lavīnu dodas pie tēviem. Tas neiztur tamlīdzīgu atbrīvošanu. Tam bija vajadzīga līdzsvarotāka apiešanās.

Ja viens no ģimenes locekļiem vai kāds no kolektīva atrodas spriedzes stāvoklī, tad sasprindzinājums pāriet uz visu kolektīvu. Būtu jau labi, ja kolektīvā valdītu sapratnes atmosfēra, lai cilvēks, kas jūt spriedzi, uzdrošinātos runāt par savām problēmām vai vismaz liktu saprast, ka viņam tādas ir. Diemžēl mūsdienās konkurences bailes nepieļauj uzticēšanos, un, iespējams, ka jūs arī pats esat bijis liecinieks tam,

kā cilvēkam bēdā parāda durvis. Zaudēt darbu bailīgam cilvēkam ir tieši tas pats kas nāve, jo dzīve ir mācības, bet mācās tikai darbojoties. Tas, kurš neprot tikt vaļā no bailēm palikt bezdarbniekos, tur kolektīvu spriedzē, līdz tik un tā paliks bez darba. Bet līdz tam brīdim nākas ciest visam kolektīvam.

Šai problēmai ir arī otra puse: ir spriedzes pilni cilvēki, kas ļaunprātīgi izmanto pārējo labvēlību un nemitīgi stāsta par savām problēmām. Bailes no šādiem ļaudīm, kā zināms, kaut kad tos arī piesaista. Atbrīvojiet arī šīs bailes, ja vēlaties mierīgi, cilvēciski darīt savu darāmo. Pretējā gadījumā spriedze ķēdes reakcijā izplatīsies uz visiem. Viens jūtas vainīgs, otrs sapiktojas, trešais kļūst kareivīgs, ceturtais grib glābties bēgot, piektais ieslīgst apātijā, sestais simulē uzmanību, septītais cenšas paust cienu, lai izvairītos no konfliktiem, utt. Katrs reaģē pa savam, bet slikti ir visiem.

Vakarā katrs pārnāk mājās ar savu spriedzes nastu un ar to sāk graut savu ģimeni. Mājinieku nenozīmīga jautājuma vai labvēlīga aizrādījuma dēļ var uzliesmot piepešs strīds, kura iemeslu beigu beigās nekādi nevar izskaidrot. Sāp visiem, un katrs laiza savas brūces, bet tās neaizdzīs, pirms visi neatzīs savas kļūdas. Ģimene nu reiz ir lieta, kas pagatavota no trausla, viegli sasitama materiāla, un tā jāsargā katram ģimenes loceklim.

Savas spriedzes atbrīvošana ir tamlīdzīgas ķēdes reakcijas pārraušana, un tai jābūt dabiskai gudra cilvēka nepieciešamībai, jo mēs dzīvojam sprādzienbīstamā emocionālu ķēdes reakciju laikmetā. Diemžēl baiļu dēļ mēs rīkojamies tieši pretēji. Lāi citi par mums būtu labos uzskatos, mēs paciešam visu, ko mums uzkrauj darbā, bet mājās dodamies izgāzt sasāpējušo. Darbs, par kuru maksā naudu, ir jānovērtē, bet ģimeni, kas naudu tērē, novērtēt nepavisam nav obligāti. Katru reizi, kad dodam priekšroku šādai izvēlei, mēs nokļūstam lavīnā, kas velk mūs bezdibenī arvien ātrāk un ātrāk.

Ir kļuvis ļoti moderni demonstrēt savu brīvību, un tas izdodas visnotaļ veiksmīgi. Jebkurā gadījumā lētticīgie uz makšķeres uzķeras. Smaidīgas sejas, viegla ikdienišķa saruna, izmeklēta klusēšana — tādi ir mūsu mīļie laikabiedri „bez spriedzes“. Bet pietiek viņiem tikt prom no svešām acīm, kā tie nokrīt kā tukšs maiss. Par modes atribūtu kļuvusi atbrīvotība no spriedzes, kas laiku pa laikam pārvēršas tādā brīvībā, ko var saukt tikai par izaicinošu izlaidību. Jo vairāk cilvēki tādējādi melo sev un citiem, jo spēcīgāk pieaug aizturētās bailes.

B.  Neatlaidība, tajā skaitā arī ietiepība.

Tā kā cilvēks nevēlas nemitīgi just kaitinošo un nogurdinošo spriedzes stāvokli, viņš to apspiež, jo atbrīvot neprot. Palēnītēm cilvēks kļūst stiprs, neatlaidīgs. Par neatlaidīgiem uzskata stipros un veiksmīgos, jo mērķa vārdā viņi iziet cauri ugunij un ūdenim. Un jo vairāk to dara, jo stiprāki kļūst. Patiesībā tā tas arī ir. Tāpat kā viņi kļūst ietiepīgi attiecībā uz visu un visiem, bet tas jau citiem nepatīk, tāpēc ka ietiepība ietiepības dēļ mazāk kā jebkas spēj virzīt dzīvi uz priekšu.

Tādiem cilvēkiem kakls nemanot kļūst īsāks un resnāks — tāda ir muskuļu spriedzes iedarbība. Spriedze var parādīties un izzust, bet neatlaidība ir pastāvīga parādība. Nemitīgs muskuļu sasprindzinājums satuvina kakla skriemeļus citu citam, un tie sāk spiest uz nervu galiem. Enerģijas plūsma tiek bloķēta. Vispirms kakls un galva kļūst smagi, palēninās domu darbība, tiek traucēta atmiņa, mazinās uztveres spējas, rodas sāpes. Sāpes var parādīties katru dienu, tad tās vairs vispār nepāriet, un cilvēks sāk lietot sāpes mazinošus līdzekļus.

Cilvēks ar nekustīgu kaklu zaudē visa ķermeņa elastību. Kustības kļūst arvien ierobežotākas. Mēdz teikt: ja ķermenis zaudējis kustīgumu, jāģērbjas pēc iespējas siltāk, tad varēs vieglāk kustēties. Ir tiesa, jo siltumā atbrīvojas dusmas, bet kopā ar dusmām savukārt atbrīvojas bailes. Tieši tāpēc veciem ļaudīm un ietiepīgajiem tīk siltums.

Mēģiniet saprast, ka neatlaidība, neelastīgums un ietiepība — tās ir koncentrētas bailes, kuras atbrīvojis, cilvēks vairs stūrgalvīgi neuzstāj savu. Vēlamais pie jums tad atnāks pats.

C. Neelastīgums jeb Nepiekāpība.

Jo vairāk cilvēks uzskata ietiepību par pozitīvu sava rakstura īpašību, jo vairāk viņš kultivē savu neatlaidību, un tā nemanot pāraug neelastīgumā. Cilvēka nepiekāpība var pāraugt tādā domāšanas konservatīvismā, ka cilvēks nodara ļaunu sev un citiem, acīmredzami slikto dēvēdams par labo. Ja domāšanas konservatīvisms pastiprinās, rodas domu tukšums, tas ir, notrulināšanās. Tā kaitē saprātam.

Tieši tādā pašā veidā attīstās fiziskā ķermeņa kustīguma zudums. No rītiem nepieciešams arvien vairāk laika, lai locītavas sāktu kustēties, un pamazām tas izdodas arvien mazāk. Ķermenis ir smags un pārakmeņojies kā bruģis. Agrākās aso sāpju stadijas vietā parādās nejūtīgums un pārkoksnēšanās sajūta. Sāpīgi vērot šādu cilvēka degradēšanos no malas, kaut arī viņš pats nelaimi piesaistījis ar savu nepiekāpību.

Elastības zudums izraisa dažādu veidu lūzumus. Lūst kauli, sabrūk veselība, ģimene, mērķi, mīlestība, dzīve. Variantu ir daudz. Aiz ikviena r.-7 ) tiem slēpjas kļūdas un nepiedošana.

Kā pazīt līdzīgu bīstamu situāciju? Jums palīdzēs signālvārds „tiesības“. Ja cilvēks stāsta, ka viņam ir tiesības, tad saspicējiet ausis un fiksējiet, ka cilvēks ir spēris soli prom no patiesības. Jo vairāk cilvēks ir pārliecināts par savu patiesību un jo dedzīgāk to aizstāv, jo tuvāk ir lūzums. Arī drosmīgs cilvēks var teikt, ka viņam ir tiesības, bet, ja otrs ņemsies apgalvot pretējo, tad, kā māca paruna, gudrais piekāpjas. Savam viedoklim gudrais pievieno cita viedokli un tādējādi tiek tuvāk īstenībai, jo sirds tam pasaka priekšā, ka otrs visu redz no pretējās puses.

Cilvēks, kas uzstāj uz savām tiesībām, baidās izrādīties pazemots un tāpēc nepadodas. Viņš par patiesību uzskata savas tiesības un neredz, precīzāk, nevēlas redzēt (kas ir vēl sliktāk) medaļas otru pusi. Viņš cīnās līdz pēdējai asins lāsei. Pēc tam salūst. Tā notika senos laikos. Tagad cilvēks ar savām tiesībām sev piesaista slimības un pēc tam ar tām cīnās. Nepiekāpība savu tiesību aizstāvēšanā izraisa vēzi. Daži vēža slimnieki ar asarām acīs man ir vaicājuši, vai tiešām viņiem nav tiesību dzīvot. Tā viņi ir domājuši allaž un dzīvi uzskatījuši par cīņu. Viena cilvēka stingri ievērotas tiesības dzīvot liedz citam cilvēkam tiesības dzīvot. Viņa personiskais ķermenis uzstājas tiesneša lomā.

Kāds cilvēks, kas izdziedinājās no vēža, man pastāstīja, ka pamanījis sevī vēlēšanos nogalināt cilvēku. Viņš bija laimīgs, ka laikus uztaustīja un atbrīvoja šo vēlēšanos. Viņš teica, ka tā bija pavisam sadistiska vēlēšanās sakapāt ķermeni, lai būtu pēc iespējas vairāk asiņu. Skaidrs, ka viņš pats bija pārsteigts, bet šādu vēlmi noliegt nevarēja. Padomājis viņš saprata, ka vienā no iepriekšējām dzīvēm acīmredzot bijis dedzīgs kalnu dēls un piedalījies asinsatriebībā, taču izšķirīgajā mirklī padevies. Tas, ka tolaik viņš nelika lietā nazi, šajā dzīvē viņam atļāva atveseļoties bez ķirurga naža iejaukšanās. Bet, tā kā tajā dzīvē viņš sagrēkoja pret vietējām paražām, viņam tika uzspiests gļēvuļa zīmogs. Taču vēlēšanās šo kauna traipu no sevis nomazgāt, kā tas tolaik

bija pieņemts, vinā joprojām dzīvo stresa veidolā. To visu viņš bija pareizi jutis, un pilnībā no stresiem atbrīvojās. Un pats smējās: „Ja jūs pirms diviem gadiem būtu teikusi, ka manī ir šāda vēlēšanās, es jūs nolamātu pēdējiem vārdiem un aģitētu cilvēkus, lai pie jums nebrauc. Bet nu pats to konstatēju un esmu laimīgs.“

II.   SIEVIŠĶĪGĀ DROSME.

Sievišķīgā drosme ir tāda drosme, kad cilvēks pats sev neatzīstas, ka viņam ir bail.

Kā gan tādā gadījumā iespējams tajā atzīties citiem? Tādi cilvēki saka: „Kā gan iznāk, ka šo bēdu izraisījušas bailes, ja ne reizi dzīvē es ne par ko tādu neesmu domājis? Pat sapnī man nekad nekas tāds nav rādījies.“

Runa ir par tādu situāciju, kad bailes gluži kā pasakā izrādās aizkomandētas aiz trejdeviņām zemēm, un tad var teikt, ka to nav. Patiesībā ir skaidri saskatāms īpaši bīstams bailīgā cilvēka optiskais māns.

Sievišķīgu drosmi dēvē par sadzīvisku naivumu vai vaļsirdību..Naivais neapzinās, ka viss, kas pasaulē pastāv, ir arī katrā cilvēkā. Tikai tas nav izpaudies, jo vēl nav pienācis laiks. Jebkura mācību stunda sākas savā laikā. Katram cilvēkam sava kārta. Ja cilvēks grib teikt, ka viņā nav nekādas šausminošas negativitātes, tad šī negativitāte jau dodas pie viņa, lai iemācītu pieņemties prātā. Ar savu naivumu noliedzošais provocē dzīves mācību stundas tuvošanos.

Naivums — tās ir vislielākās bailes, aiz kurām slēpjas vislielākās dusmas. Visvairāk dzīvē nākas ciest sadzīviska naivuma dēļ. Kā cilvēks var noteikt, ka viņā ir naivums?

Naivums izpaužas izbrīna, pārsteiguma un negaidītā veidolā.

Izbrīns ir signāls — pievērs uzmanību savam naivumam.

Pārsteigums ir signāls — naivums drīz izpaudīsies.

Negaidītais, kas pārsteidz naivu cilvēku, var būt līdzīgs pērkonam no skaidrām debesīm. Maza negaidītā situācija kalpo par signālu tam, ka cilvēks ir sadzīviski naivs. Ja mazus signālus viņš nepamana, ierodas liels pārbaudījums.

Ja cilvēks gaida vai baidās no sliktā, sliktais arī nekavēsies ierasties. Taču cilvēks nesēž rokas salicis, bet vismaz gudro, kā rīkoties, vai jau to dara. Tādējādi sliktais mazinās un bēda izrādās mazāka, nekā varēja gaidīt.

Piemēram, jūs ejat pa ielu vieglā ģērbā un jums kļūst auksti. Atgriezties nav iespējams. Jūs baidāties, ka saaukstēsieties. Lai aukstumā sasildītos, jūs sākat skriet. Skrējiens veicina asinsriti, tas ir, paātrina mīlestības enerģijas plūsmu, ķermenim kļūst siltāk, un slimība neatnāk. Bet, ja jūs skrienat un lamājat auksto laiku, slimība klāt kā likts.

Daudzi cilvēki uz runām par baiļu aizturēšanu reaģē jautrā atjautībā: „Labāk es vispār nedomāšu par tādiem jautājumiem, tad ap sirdi būs mierīgiSkaistajai izejai ir arī pretējais pols — bezizeja. Var apmānīt prātu, bet ne dvēseli un ķermeni. Tāds ir tipisks vīriešu naivums. Ja jūs vēlaties nepamanīt jūsu informatīvajā laukā ienākušās nepatikšanas un par tām nedomāt, tās atkal ieradīsies, tikai nu jau daudz lielākas, piemēram, slimības veidolā, lai jūs tomēr ņemtos prātā.

Bērnišķīgs bērns ir normāls bērns, savukārt bērnišķīgs pieaugušais — tas jau ir nenormāls cilvēks.

PATIESS GADĪJUMS

Četrdesmit gadu veca sieviete ir slima ar leikopēniju. Leikopēnija — tā ir patoloģiska balto asinsķermenīšu jeb leikocītu samazināšanās asinīs, kas liecina par pazeminātām pretošanās spējām dažādām slimībām. Leikocītu daudzuma palielināšanās rāda organisma aizsargreakciju uz dažādiem kairinātajiem.

Tādējādi leikopēnija rāda, ka ķermenis ir neaizsargāts.

Šobrīd es uzdodu jautājumu jums: „Kas kļūst par aizstāvi, kad parādās pretinieks?“

Es pavaicāju sievietei, par ko viņa žēlojas. Viņa atbildēja, ka ne par ko citu, kā vien sāpēm sirdī, viņa ārstiem nekad nav žēlojusies. Sirds tika pārbaudīta un katru reizi tika atzīta par veselu. Asins slimību ārsti ar sirdi nesaista. Tā tika noskaidrota nejauši, bet, tā kā īstais cēlonis nav zināms, nav zināms ari, kā to ārstēt. Bet pa to laiku leikocītu skaits arvien samazinās.

Pēc sievietes teiktā kļuva skaidrs, ka viņa radusi vainot sevi, tāpēc arī nepatikšanas ar sirdi. Tas, kurš pātago sevi ar pašam adresētiem apvainojumiem, lai dzīvē labāk veiktos, kaut kad sāk pātagot arī citus. Un, kad spēki pie beigām, pie darāmā jākeras citiem. Sieviete neiebilst, jo grib sev pati palīdzēt.

Slimības simboliskos, slēptos cēloņus mēs pārrunājām šādi.

1.    Šķidrumu ķermenī veido asinis un limfa. Asinis — tās simboliski ir sieviete. Limfa ir vīrietis.

2.    Asins sastāvā ir sarkanie asins ķermenīši jeb eritrocīti un baltie asins ķermenīši jeb leikocīti. Eritrocīti atbilst sievietei. Leikocīti — vīrietim.

3.    Ka jebkurā veselumā cilvēkā ir sievišķā un vīrišķā sākotne. Atšķirība tikai tā, ka sievietē vairāk ir sievišķās nekā vīrišķās sākotnes, bet vīrietī ir vairāk vīrišķās nekā sievišķās sākotnes. Taču neatkarīgi no mūsu dzimuma asinis tik un tā simboliski atbilst sievietei.

Tādējādi ar leikopēniju saslimušajam vīrišķā asinīs ir mazāk par normu. Eritrocītu daudzums atbilst normai, tātad sievišķā asinīs pietiek. Tā kā slimniece ir sieviete, tas nozīmē, ka šī sieviete pret vīriešiem izturas iznīcinoši. Pret sevi viņa izturas normāli. Viņas asinis rāda prāta ievirzi.

4.    Asinis ir mīlestība. Tās cirkulē, pateicoties sirdij — mīlošajam. Kad mīlētājs mīl, mīlestība nemitīgi plūst. Tam, kurš mīl bez priekšnoteikumiem, sirds ir līdzīga avotiņam, kas savus ūdeņus sūta upei, bet tajā pašā laikā zemes dzīles tos atdod atpakaļ. Zemes dzīles nosaka ūdens daudzumu un sastāvu, tāpat kā asinsrades orgāni nosaka asins daudzumu un sastāvu.

Asinsrades orgāni ir liesa, akna un kaulu smadzenes.

Liesa ir fiziskā ķermeņa sākotnējās enerģijas glabātāja. Liesa simbolizē abus cilvēka vecākus kopumā. Māte nosaka dzīves virzību jeb mīlestības enerģijas plūsmu. Tēvs rada, balstoties uz šīs mīlestības enerģijas spēku. Ja vecāki dzīves vezumu velk mīlestībā un saskaņā, bērna asinssastāvs ir normāls, kas arī nodrošina ātru izveseļošanos grūtos laikos. Ja vecāki dzīvo kā uz nažiem, viņi viens otru novājina, un arī bērna asinīm piemīt tādas pašas īpašības.

Ja tēvs slikti izturas pret māti, uz šādu kairinājumu bērns reaģē, ātri palielinot leikocītu daudzumu asinīs. Leikocītu daudzuma palielināšanās ir iekaisuma pazīme, tātad cilvēkam ar palielinātu leikocītu daudzumu asinīs tēvs jūt nepilnvērtības kompleksu jeb atrodas pazemojuma stāvoklī, bet mēģina no tā tikt vaļā, valdonīgi izturēdamies pret māti.

Ja māte slikti izturas pret tēvu, tas ir, ja māte ir sieviete, kas cieš no nepilnvērtības kompleksa, bez iemesla uzbrūkot vīram, bet vīrs to pacieš, tad viņa ir aiz bailēm bezpalīdzīgs cilvēks un viņas bērnam leikocītu daudzums samazinās no vismazākā kairinājuma — bērns saslimst.

Manas pacientes māte ir mirusi, attiecībās ar tēvu jaušas atsvešinātība un vēsums. Pacientes aizkuņģa dziedzeris no liesas aizvirzījies uz divpadsmitpirkstu zarnas pusi, bet dusmu brīžos pavirzās vēl tālāk. Un tomēr liesa nav tiešais leikopēnijas cēlonis.

Akna ir dusmu un naida koncentrēšanās vieta. Dusmas un mīlestība ir bailīga cilvēka kā vienota veseluma divi pretpoli. Kad akna izvada dusmas, ķermeni paliek vairāk vietas mīlestībai. Tādējādi, izvadot dusmas, akna rada mīlestību, t. i., asinis.

Sievietes akna bija palielināta un smaga, neizraudātu skumju pārpilna un centās smagnēji nosēsties uz sāniem. Aknas palielināšanās liecina, ka to nav iznīcinājušas dusmas, kas meklē sev vietu, bet vina tikai uzkrājusi sevī skumjas. Tādējādi sievietes akna stāsta, ka tā nevēl vīram sliktu, bet ir skumju pārpilna vīra dēļ. Akna nav tiešs sievietes leikopēnijas iemesls.

Kaulu smadzenes ir līdzīgas sievietei. Būdamas mīlestības avots, mīlestības radītājas, tās atrodas vīrieša (kaulu) spēcīgā aizsardzībā un dara to, kā dēļ radīta sieviete, — mīl vīrieti. Kad uzdrošinās — mīl, kad neuzdrošinās, — nemīl. Es uzlūkoju šīs sievietes kaulu smadzenes; izrādās, tajās mājo augstprātība. Augstprātība ir graujošs stress.

Pēc skata mana paciente ir patīkama, inteliģenta sieviete ar skaistu ārieni, kas nelej asaras un negaužas savas smagās slimības dēl. Lai vinu neuzskatītu par neinteliģentu, vina nomērdējusi un joprojām turpina nomērdēt savas skumjas, kas bez viņas zinās krājas aknā. Domās es sievietei sūtu augstprātības enerģiju, lai pārliecinātos, vai pareizi esmu sapratusi. Reakcija sākas ātri un pamanāma arī ārēji, lai gan neesmu viņai teikusi ne vārda. Vina sastingst un saslej galvu, it kā ar skatienu nomērīdama sarunu biedru. Tā ir viņas ierasta maniere, tāda cilvēka maniere, kas vēlas būt labāks par citiem. Vina nepamana, kā pieaug viņas augstprātība, un nesaprot, kāpēc citi apvainojas. Tajā pašā laikā ķermeņa priekšpusē, t. i., jotu enerģijas daļā rodas vārguma sajūta, kas raksturīga pagurušajiem. Ķermeņa mugurpusē gribasspēka daļā uzrodas zosāda, kas ir ari bailes vai es izturēšu?, bailes būt zaudētājos. Tā viņa cenšas nepadoties, starp citu, arī slimībai, bet neapzinās, ka savaldība slimību pastiprina.

Viņas bailes no augstprātības, īpaši no dvēseles augstprātības pieaugušas tiktāl, ka uztver pat eksperimentējošu domu. Viņai no šim bailēm nācies ciest kopš pašas bērnības, tā nemitīgi tās sev piesaistot. Vairākumam laužu neienāk prātā, ka ar saviem stresiem viņi paši provocē stresu tuvošanos, līdz ciešanu kauss ir pilns. Arī mana paciente to neaptvēra. Cilvēks neatzīst, ka ir kļuvis līdzīgs savam stresam, no kura tik ļoti baidījies. Ir taču neloģiski apgalvot, ka es kļūstu augstprātīgs, jo no augstprātības es loti baidos un ne mazums tās dēl esmu cietis.

Kad es to visu pateicu šai sievietei, viņa sastinga. Un mirklī atzina, ka tā arī ir, turklāt bija pārsteigta, cik maz sevi pazīst. Viņa jutās satriekta, ka nav pratusi saprast pati savas domas. Sieviete atzinās, ka viņai gribētos, lai vīrs klātu par īstu vīrieti un mājas saimnieku, taču maigā rakstura dēl vīrs nemainījās. Tad viņa to sāka provocēt ar augstprātību, cerēdama, ka vismaz tas līdzēs. Taču nekas neiznāca, toties pati saslima. Sievietes augstprātība vīru pazemoja, un viņas asinssastāvā notikušās pārmaiņas to parādīja.

Tātad slimības cēlonis bija sievietes augstprātība. Pievērsiet uzmanību cēlonim, kāpēc tā radās, — no neprasmes vērot sevi no malas un no vēlēšanās pārmainīt otru cilvēku.

Vīrišķīga drosme nav tikai vīriešu privilēģija, sievišķīga drosme nav tikai sieviešu īpašums. Šie skanīgie nosaukumi liecina par slēptām, lielām vai ļoti lielām bailēm, un tās mājo ikvienā no mums.

Kas atbrīvo bailes mani nemīl, tas sāk saskatīt dzīvi ar tās pretpoliem un tai ticēt. Tad viņu nepiemeklē negaidītais. Dzīves grūtības kļūst vieglākas atkarībā no prāta ievirzes pārmainīšanas. Tā jūs iemācīsieties būt laimīgi.

PAR SKUMJĀM UN CIETSIRDĪBU

Cilvēks, kas jūt bailes mani nemīl, kļūst bezpalīdzīgs. Bezpalīdzīgā cilvēkā iemājo skumjas. Ārēji skumjas var būt nemanāmas. Tās izplūst kopā ar asarām, bet ap sirdi klust vieglāk. Un nu asaras — uzticamais palīgs — ari turpmāk ieradīsies pēc pirmā uzaicinājuma.

Skumjas — tā ir dusmu enerģija. Dusmas ir enerģija, ar kuru iesaistās dzīves cīņā. Tāpēc ar asaru palīdzību var šo to panākt. Raudošs cilvēks sev pievērš uzmanību, viņam vaicā, kā var palīdzēt, un — palīdz.

Ar asarām citiem var likt dancot pēc savas stabules, līdz tie jutīsies pavisam noguruši, pārsātinājušies, depresijā, jo raudātājam tik un tā nepalīdzēt. Cilvēks, kas krīt depresijā svešu asaru dē], nopelna infekcijas slimību, kuras uzdevums ir sadedzināt depresijas enerģiju. Bet, ja pret skumjām viņš izturēsies ar bailēm, tik un tā kāds raudātājs izrādīsies blakus slimnieka gultai, un atveseļošanās vietā sekos pēcgripas sarežģījumi. Rodas slimība, kura liecina, kas tieši cilvēku vairāk par visu šajā raudātājā kaitinājis.

Kļuvis par svešu asaru upuri, cilvēks agri vai vēlu sāk dusmoties. Un tad raudātājs sāk žēloties, ka neviens par viņu neliekas ne zinis, neviens viņu nemīl utt. Strīdi asaru plūdus tikai pastiprina. Svešo asaru upuris sāk sevi izstrādāt imunitāti pret raudām, kļūst nejūtīgs un vienaldzīgs tā vietā, lai atbrīvotu savas bailes no skumjām. Pašam nemanot, tāds kļūst naidīgs pret jebkādu raudāšanu. Ja šo naidīgumu neizdzīvo, tas cilvēkā krāsies.

Ar asarām cilvēkus var ietekmēt līdz brīdim, kamēr tos šādi vairs neaizkustināt. Asaras lūdz, diedelē, apvaino, uzbrūk, ar asarām pat vēl Jaunu. Kā gan citādi vērtēt apvainojumu raudot, ja ne kā ļauna vēlējumu otram un tā īstenošanu. Tomēr raudātājs nevēlas redzēt, ka ar asarām viņš otram dara sliktu. Tā viņš tikai grib pierādīt, ka ir cietējs un ka otram ir jāmainās, pat ja runa ir par kādu trešo personu. Dažam arī citus šādi izdodas pārmainīt, citam — ne, taču kādu pārmainīt tā, lai šādi justos absolūti apmierināts, vēl nevienam nekad nav izdevies.

Ja cilvēks pie vēlamā nav ticis, viņš raud aiz sarūgtinājuma. Bet, ja gribēto dabū, — raud aiz prieka. Aizkustinājuma asaras tās pašas prieka asaras vien ir. Tomēr arī šīs asaras ir dusmu izpausme.

Kā laimes asaras var būt dusmas? Uzlūkojiet šādu asaru dziļāko cēloni, un jūs sapratīsiet, ka aiz prieka slēpjas skumjas, ka dzīve parasti nepavisam nedāvā prieku.

Acis ir sajūtu orgāns, kas pasauli spēj redzēt divējādi: j pareizi, tas ir, daudzpusīgi, a nepareizi, tas ir, vienpusīgi.

Kas pasauli redz īstajā gaismā, tas neraud un tam acis neslimo. Kas pasauli redz aplami, tas ārēji var raudāt vai neraudāt, bet agri vai vēlu vina acis saslimst.

Nepareiza pasaules skatījuma būtība slēpjas dzīves ārienes redzējumā, kad redzami sliktais šķiet slikts un redzami labais — labs. Ar gadiem cilvēks arvien vairāk sliktajā redz tikai slikto, tā apdedzinās un noslēpj sevī skumjas. Bet tas, kurš labajā redz tikai labo, arvien biežāk apdedzinās labā slēptajā pusē un sāk no tā baidīties. Bailes no visa padara vina skumjas visaptverošas.

Izraudāt asaras var divējādi:

□ aktīvi — ar asarām,

3 pasīvi — ar visiem ķermeņa izdalītajiem šķidrumiem: sviedriem, iesnām, urīnu.

Aktīvi raudošie, proti, tie, kas raud ar asarām, mēdz būt divu veidu:

1. Tie, kasspej izraudat visu,

2. Tie, kas raud, bet raudāt neprot.

1.    Par cilvēkiem, kas prot raudāt. Šie cilvēki raud tā, ka burtiski slīkst asarās. Pēc tam kārtīgi izslauka acis, un vairs pie labākās vēlēšanās nevar pateikt, ka cilvēks nesen kā raudājis. No asarām ap sirdi kļuvis vieglāk.

Šim labajam ir ari sava sliktā puse: sarūgtinājumu aizskalodams ar asarām, cilvēks arvien biežāk sāk izmantot šo līdzekli un beigu beigās novārdzina acis vai pat visu ķermeni. Skumjas rodas arvien no jauna, jo raudošais dzīvi neapjēdz. Asaras saasina redzi un nevairo gudrību. Un, lai kā ari būtu, skumjas — tā ir dusmu enerģija. Tādas ir tipiskas raudulīgās sievietes.

2. Par cilvēkiem, kas raud, taču raudāt neprot. Tic ir

ļaudis, kas par varītēm izspiež no sevis pāris asariņu un tad pāris dienu staigā ar nokārtu galvu, kaunoties rādīt aiz asarām pietūkušās acis.

Citi nemitīgi pa rokai tur acu pilienus, jo pēc raudāšanas rodas iekaisums. Kāpēc? Tāpēc ka cilvēks raudādams sevi pazemojis. No asarām ap sirdi kļuvis smagāk.

Acu slimības rodas, ja skumjas netiek pilnīgi izvadītas. Tāpēc arī acis saslimst gan tiem, kas raud nemitīgi, gan tiem, kas neraud nekad.

Ko tas nozīmē? To, ka cilvēki, kas pieder pie pirmās grupas, savas skumjas izraud līdz galam. Bet raudāšanai viņiem vajadzīgs upuris. Klusas raudas spilvenā viņiem nav pa prātam — noteikti vainīgajam viņa asaras jāredz. Jo kā citādi lai grēkāzis uzzina par savu vainu? Tāda ir raudošo loģika.

Viņus neuztrauc tas, ka tādējādi viņi dara sliktu citiem. Šādi cilvēki citus neredz, viņi pamana tikai sevi. Viņus moka pašu neirastēnija, taču viņu acis var palikt veselas ilgus gadus. Bet, kad tie ņemas pārmest savām acīm, ka tās pamana tikai nepatīkamo, viņi ieliek pamatus acu kaitēm.

Nemitīgas raudas cilvēku nogurdina. Raudas it visa sakarā, ko acis spiestas skatīt, traucē kaut ko pasākt pamanītā sliktā izlabošanai. Raudošais gribētu darīt labu, bet no sliktā baidās un netic savas darbības panākumiem. Jo par darbību uzskata tikai fizisku darbību. Bet domu darbs, ko cilvēks veic iekšēji un kas neprasa nekādu fizisku piepūli, par darbu uzskatīts netiek. Raudātāja acis, kas agrāk bija lielas un skaistas, gluži vai apdziest, pat acs ābols kļūst mazāks. Bet, tā kā acs ābola lielumu mērīt nav pieņemts, šis fakts paliek nezināms.

Cilvēks var raudāt par visu un visiem, līdz jūtas galīgi savārdzis. Tāds cilvēks ir līdzīgs ūdens notekcaurulei spēcīgas lietusgāzes laikā. Lietus gāž kā ar spaiņiem, un caurule arvien vairāk nolietojas. Un tā tik ilgi, līdz nokrīt gar zemi.

Veroties no malas, neviens pat nepamanīja, ka šis pagurušais cilvēks kādam darīja ko sliktu. To zināja tikai viņa asaru nomocītie mājinieki. Neviens nepamanīja, ka aiz asarām slēpās dusmu pilna bezpalīdzība attiecībā uz pasauli un sevi pašu. Cilvēka pazemojums noteikti ir palielinājies.

Tur, kur pastāv pazemojums, pastāv arī skumjas. Skumju otra puse ir cietsirdība. Kur ir skumjas, tur ir arī cietsirdība. Un ne tādā nozīmē, ka viens cilvēks ir skumjš, bet cits — cietsirdīgs, kā parasti esam to pieraduši redzēt.

Kas ir ārēji skumjš, tas iekšēji ir cietsirdīgs.

Kas ir ārēji cietsirdīgs, tas iekšēji ir skumjš.

Kad bērns piedzimst šajā pasaulē un viņu sāk pazemot piespiežot, viņš savas skumjas sāks rīt uz leju līdz brīdim, kad pienāks robeža. Skumjas paliek ēnā, un priekšplānā parādās otra galējība — cietsirdība. Tā rodas noziedznieki. Viņi ir nežēlīgi, bet dvēseles dziļumos skumjāki par visiem. Nav dvēselē skumjāku cilvēku par viņiem.

Bet palūkojieties uz raudošiem padzīvojušiem ļaudīm. Diemžēl vecuma robeža arvien paaugstinās uz jaunības pusi, un tagad raud ne tikai sievietes — stafeti krasi pārtvēruši arī vīrieši. Vini redz, ka visi visapkārt ir slikti un cits citam dara sliktu. Bet, ja kāds kaut mazlietiņ kļūdās, maķenīt paklūp, šie skumjpilnie ļautiņi kļūst par vislielākajiem un bargākajiem soģiem. Ļauns prieks tā pati cietsirdība vien ir. Un pēc tam viņi nevar saprast, kāpēc dzīve pret viņiem ir tik nežēlīga. Bet, protams, ka viena iemesla pēc — cietsirdība piesaista cietsirdību.

Cietsirdība izpaužas ne tikai, kad cilvēkam dara pāri, bet arī tad, ja kādu vēlas pārtaisīt pēc sava mēra, nevaicājot, vai viņš pats to grib. Atšķirība ir tikai cietsirdības lielumā.

Kādu apvainot ir gluži tas pats kas uzgāzt verdoša ūdens toveri.

Kādu pārtaisīt pēc sava mēra ir gluži tas pats kā lāsi pa lāsei izgrauzt akmenī iedobumu.

Cilvēki, kas izcietuši gūstu, stāsta, ka visbriesmīgākās mocības bijušas, kad cilvēkus piesējuši pie staba un uz viņiem no augšas pilienu pa pilienam galvvidū tecināts ūdens. Cilvēki zaudējuši saprātu, jo pretošanās gars tā ātri salauzts.

Līdzīga nežēlība raksturīga visiem tā dēvētajiem labajiem ļaudīm, un viņi paši no tās cieš. Ar savu cietsirdību viņi gluži kā ar magnētu piesaista citu cilvēku cietsirdību un neapjēdz, kāpēc dzīve ir tik briesmīga.

Ja cilvēkā iemājojusi cietsirdība, tāds lasa avīžu kriminālhronikas un lamājas, re, kāda dzīve — vienas vienīgas šausmas. Tā vietā, lai atbrīvotu cietsirdību, nākamajā dienā viņš lasa to pašu rubriku pat nepamanīdams, ka dusmas viņā aug augumā. Un kā lai nepalielinātos, ja tās tik cītīgi audzē! Tāds cilvēks nepamana, ka arī pats kļūst sliktāks, toties to ievēro citi.

Šādam cilvēkam ne prātā nenāk, ka būtu jāmaina sava attieksme, tad ari dzīve pārmainīsies. Ja viņam to pasaka, sākas dusmošanās: „Kas? Vai man tagad būtu jāsāk līdzi just zagļiem un krāpniekiem? Varbūt liksiet viņiem galviņas glaudīt? Vai no saldām runām kāds būtu citāds kļuvis? Re, kā te staigā visādi medusmēles, sektanti vai kā viņus tur sauc un tikai gaisu maisa. Bet, kolīdz darbs jādara, tā no viņiem ne ziņas, ne miņas. Lai sludina arestantiem, varbūt tad tie kļūs par godīgiem cilvēkiem." Kā ar ložmetēju izšauta tirādes kārta ir līdzīga uzputotām dusmām. Jautājums kniepadatas lielumā, bet kas par piktošanos!

Sektantiem, kas kāpj pāri dzīvokļa slieksnim, viņš neko tādu neteikts — kā nekā labs cilvēks. Lamu pilnas runas viņš atļaujas tikai starp savējiem un nesaprot, ka lamu ruporu pavērsis pret sevi. Tā krājas cietsirdība.

Kādā jaukā dienā šāds cilvēks uz ielas satiek noskumušu garāmgājēju, kas no sevis neprot nomest skumjas. Skumjais viņam šķiet īsts dienaszaglis, kas vazājas, neko nedarīdams, un pat nepaseko savai ārienei, un viņš „nevīžu“ nomēro ar tādu skatienu, ka tā skumju kauss līst pāri malām, un tam cietsirdības uzplūdā paceļas roka. Viena cilvēka cietsirdība, ko par cietsirdību viņš nekādā gadījumā neatzīst, izprovocēja otra cilvēka cietsirdības uzliesmojumu; tā bija cietsirdība, kas bija sakrājusies zem skumju aizsega. Divi vientuli cietēji nejaušas sakritības gribas vadīti kļuva par cietušo un noziedznieku. Bet kurš no viņiem ir cietējs un kurš — noziedznieks?

Abi ir cietēji un abi — noziedznieki. Nesapratuši un neatbalstījuši viens otru, viņi katrs sevi uzskatīja esam labāku par otru, otrs lāvās provokācijai un izrādījās vainīgajos. Viņam nevajadzēja uzķerties uz izaicinājuma āķa, bet skumju dēļ viņš zaudēja paškontroles spējas. Tāpēc arī uzsprāga.

Skumjš cilvēks visu slikto ņem pie sirds, un tur tas ari paliek. Viņam nepietiek prāta slikto izlabot. Tāda cilvēka vienīgais mierinājums — nepiepildīto cerību apraudāšana līdz pilnīgam pagurumam.

Starp citu, gribu atgādināt, ka slimības izraisa tikai neatraisīti stresi.

Cilvēks var raudāt, nenobirdinot ne asaras. īpaši tas padodas vīriešiem, un tāpēc viņi ir mazāk izturīgi nekā sievietes. Dažs vīrietis pēc skata ir varens un vīrišķīgs, gluži kā izstādes eksponāts, bet, kad es atveru, kas viņam sakrājies uz sirds, acis kļūst valgas.

Un tad es kā allaž atkārtoju: kad apgalvo, ka vīrieši neraud, tad pieņem, ka vīrieši it kā nav cilvēki vispār. Vīrieši, raudiet, nekaunieties! Apzinieties, ka cilvēce atrodas tādā attīstības stadijā, kad cilvēkam nepieciešams raudāt. Pilnīgi bez asarām neiztikt. Bet, ja jūs esat sasirdzis ar kaiti „nevaru paraudāt“, ziniet, ka, par spīti visām pūlēm skumjas nomērdēt, tās turpina dzīvot un mēģina jūs mācīt.

Tie, kas neraud, savu skumju aizturēšanu pamato tā: „Vai raudāšana līdzās? Vai tā ko dos?“ Patiešām, nedos vis, šajā ziņā jautātājam ir taisnība. Bet atņems gan.

Kad vienkāršs cilvēks krāj skumjas, viņš tiek pie vieglām slimībām, kas, lai gan nemitīgi par sevi atgādina, tomēr ļauj ilgi dzīvot. Kad skumjas krāj augsti izglītots cilvēks un pats sevi izsmej par asarām, kas sanesušās acīs, viņš nopelna gudra cilvēka cienīgu smagu slimību, iespējams, pat neizdziedināmu. Visas jaunās slimības, ar ko medicīna netiek galā, rodas no cilvēku pārmēra inteliģences.

Tāda cilvēka sirds atgādina pa ziemu savītušu dārzeni. Pārāk daudz šķidruma iztvaikojis, pārāk daudz aiztecējis kopā ar asarām. Tamlīdzīgas pārmaiņas var notikt daudzos orgānos un audos.

Ir dažādi skumju vai raudāšanas veidi.

A.   Kas skumst savu prata spēju de|, jo izvirza sev pārmērīgās prasības, tam savārgst smadzenes.

Skaidri saskatāms smadzeņu savārgums, t. i., pārslodzes slimība vērojama Alcheimera slimības gadījumā,

kas atņem saprātu un visstiprākos pasaules vīriešus. Tas notiek ar cilvēkiem, kas, pilnībā noliedzot emocijas, absolutizē savu smadzeņu potenciālu. Tādiem smadzenes ir vergs, bet racionālā domāšana — vergturis. Virji var arī neatcerēties, kad pēdējo reizi ir raudājuši, un savās skumjās neatzīties, taču ķermenis to nevaicā. Alcheimera slimība rodas cilvēkiem, kuros iemājojusi maksimāla vēlēšanās saņemt, kā arī apziņa, ka, lai saņemtu, nepieciešams pilnībā iedarbināt sava saprāta potenciālu.

Nomocītā bezcerība ir Parkinsona slimības pamatā, ar kuru sasirgstot, cilvēkam nevilšus trīc galva un rokas. Mīksto audu cietība traucē normālām kaulu kustībām, tāpēc arī neveiklā gaita. No bezcerības monotona kļūst runa. Šie ļaudis savu labo gribu un dedzīgo sirdi ir iztērējuši skumju, nelaimīgu cilvēku dzīves uzlabošanai. Parkinsona sindroms rodas tiem, kas vēlas maksimāli dot, t. i., izpildīt savu svēto pienākumu, taču viņu dotais nesniedz gaidītos rezultātus, jo šie ļaudis neaptver, ka nevienam nav lemts nelaimīgu cilvēku padarīt laimīgu.

Galvas un roku trīcēšana — tās ir it kā bailes no saviem bezjēdzīgajiem centieniem. Tie slēpj sarūgtinājumu veltās labestības uzplūdu dēļ un apziņu, ka jauniem uzplūdiem spēku vairs nav. Kā arī bailes, ka mani pārstās mīlēt, ja es nepalīdzēšu šiem nabaga nelaimīgajiem ļaudīm. Tajā pašā laikā šiem cilvēkiem mirklī uzliesmo vēlēšanās palīdzēt, kolīdz kāds pie viņiem vēršas. Bailes palīdzēt un bailes nepalīdzēt mijas viena ar otru, vispirms izraisot roku trīcēšanu, bet vēlāk arī galvas drebēšanu.

Ja no sākuma slimība par sevi atgādina, kad mērķtiecīgi tiek pastiepta roka, tādējādi it kā sakot: nevajag tik loti sasprindzināties citu cilvēku dēļ, labāk lai dara paši, tad vēlāk, slimībai progresējot, slimniekam možuma brīžos sāk nemitīgi trīcēt galva, it kā sakot, ka cilvēks māj, piekrizdams palīdzēt arī pašlaik.

Parkinsona slimības gadījumā nervu šūnu funkcionēšanai traucē ķīmiskas vielas dopamīna nepietiekamība. Dopamīns nes svēta pienākuma izpildīšanas enerģiju. Ja cilvēks jūt bailes, ka nevarēs izpildīt savu svēto pienākumu, rodas dopamīna nepietiekamība, kas savukārt izraisa Parkinsona slimību.

B.    Kas pārmērīgi skumst brīvības neesamības dēļ un

jūt, ka tūlīt, tūlīt pakritīs, jo no vina ir izspiesta pēdējā sula, tam rodas atelektāze, t. i., alveolu saplakšana plaušās. Šī slimība rodas aiz skumjām, ka neizbēgami jūtama spēku nepietiekamība, lai cīnītos par savu brīvību.

C.    Kas pārmērīgi skumst savas ārienes dēļ, jo tajā saskata savu neveiksmju cēloni, bet pūliņi to pārmainīt izrādījušies neauglīgi, tam tiek bojāta āda, mati, nagi. Tie sažūst, sadilst, klust trausli. Tieši proporcionāli sarūgtinājumam un tam, kādā mērā cilvēks visam atmetis ar roku.

D.   Kas lieki skumst savas pieticīgās sportiskās formas vai niecīgo fizisko spēku dēļ, kas viņam neļauj sasniegt savus dižos mērķus vai tikt pie vēl kā lielāka, tam sāk atmirt muskuli. Jo lielākas bailes, jo vairāk jūtamas izturības robežas. Vīrieša skumjas vīrišķīgās bezpalīdzības dēļ ir skaidri redzamas. Sievietēm muskuļu atmiršana liecina, ka viņas vīrišķīgi sevi ir nomocījušas, ar speķu cenzdamās pārvarēt skumjas.

E.    Kas savās skumjās pilnīgi zaudējis ticību vīriešu dzimuma spējām atjaunot savus zudušos spēkus un dzīvotspēju, kā arī ticību paša spējām atjaunot savus bijušos idealizētos un daudzsološos spēkus, tas nopelna osteoporozi jeb kaulu vielas izretināšanos. Osteoporozes skartie kauli, tēlaini izsakoties, ir izraudājušies sausi, līdz tukšumam.

F.    Skumjas ir arī viens no cēloņiem, kāpēc jauniem vīriešiem rodas seksuālas problēmas. Jaunatnes vienpusīga seksuālā audzināšana, seksa tehniskās puses cildināšana noved pusaudžus un jauniešus depresijā. Cilvēkam izaugot, personiskās nepilvērtības izjūta tikai pieaug. Ja pusaudža rokās, kurš tikko sācis interesēties par meitenēm, nokļūst pornožurnāls un viņš tajā redz vienīgi milzīgus vīriešu dzimumlocekļus, kas tiek rādīti kā supervīrišķīgas varonības atribūti, tad viija personiskajiem nenobriedušajiem dzimumlocekļiem liek iznīcinošs sitiens. Baiļu bloķēti, tie lēnāk aug un sākas to funkcionālie traucējumi. Var pat notikt tā, ka cilvēks sāk jusl riebumu pret paša ķermeni.

Ja vīrietis vīrišķību pirmām kārtām uztver kā seksuālu izturību, pornofilmās viņš redzēs tikai to, un tam pat prātā neienāks, ka uz miesas kārību industrijas vareno fona jebkurš normāls vīrietis sāk justies kā galīgs nepraša.

Visas asaras, kas naktīs tiek izraudātas spilvenā vai tiek slēptas kā citādi, var novest līdz seksuālam pārgurumam pirms runas par seksu kļūs par darbiem. Ja jaunajā cilvēkā mīlestība uz meiteni ir lielāka par bailēm, ka mani nemīlēs tādu, kāds es esmu, viņš atrod meiteni, kas augstāk par visu vērtē dvēselisku mīlestību, bet pret seksu izturas ar tādām bailēm, ka jauneklim iekrīt uzmundrinātājpuses loma, un viiju dzimumkontakts izdosies. Labi, ka vēl tā.

Turpmāk jaunais vīrietis visiem spēkiem turpina censties sievieti padarīt laimīgu, savos pārmēra pūliņos nepamanīdams riska faktoru. Viņš kopē supermenu tēlus, turklāt dara to veiksmīgi, bet pēcāk dzen prom nez kur radušās šaubas un pat mēdz būt apmierināts ar savu mīlas spēli. Tomēr, kad par spīti normālai dzimumdzīvei bērnu kā nav, tā nav, spermas analīzēs noskaidrojas, ka vina spermatozoīdi zaudējuši kustīgumu. Tos nomācis bailpilnu skumju jūgs, un tie gaida, lai tos atbrīvotu.

Ja jaunais cilvēks jūt loti stipras bailes savas nepilnvērtības dēl, viņš sev piesaista meiteni, kas augstu vērtē seksa tehnisko pusi, un jau viņu pirmais dzimumkontakts var beigties visnotaļ bēdīgi. Bailes no seksa kā pašpazemojuma var ietekmēt visu turpmāko dzīvi. Kāds pie tā arī paliek, kāds pārāk ilgi krāj drosmi, citam sākas dzimumfunkciju traucējumi, cits ķeras pie spēka paņēmieniem savienojumā ar alkoholu vai bez tā. Viens no pašapliecināšanās paņēmieniem ir hiperseksuālisms, kas nomoka gan sevi, gan partneri, taču apmierinājumu nesniedz.

Cilvēki, kas neprot raudāt, kaunas no savām asarām, kas izretus izlaužas uz āru, mēģinot kaut mazliet apžāvēt līdz malām pilno skumju kausu.

Kauns ir vainas izjūta.

Bailes mani nemīl šādiem cilvēkiem pāraug bailēs izrādīties vainīgajam, bailēs atklāti konstatēt savu vainu. Neko tamlīdzīgu šādi cilvēki, protams, neapzinās un daudzi nemaz nevēlas apzināties. Viņi gluži vienkārši grib radīt priekšstatu par sevi kā par stipriem cilvēkiem, nesaprotot, kas ir spēks.

Ķermeņa savārgums un slimības ir atkarīgas no skumju aizturēšanas, savaldības pakāpes, no to nomākšanas pakāpes. Pieņemts uzskatīt, ka:

u savaldība ir inteliģences pazīme, j savaldība ir spēka pazīme,

□  savaldība ir pašcieņas pazīme.

Jā, taču tikai bailīgiem cilvēkiem. Drosmīgs cilvēks nav savaldīgs, viņš ir līdzsvarots. Tāpēc viņam nevajag saturēt sevī mītošo zvēru.

SKUMJU NOMĒRDĒŠANA

Tā kā asaras tiek uzskatītas par vājuma, kā arī neinteliģences pazīmi, laužu vairākums asaras cenšas norīt. Bet skumjām jau nav nozīmes, vai tās slēpj aiz nopietnības vai smieklu maskas. Atšķirība tikai tā, ka smiekli spēj piemānīt dzirdi un piespiež skumjas palielināties, citādi to nepieciešamība pēc brīvības paliks nepamanīta. Skumju nomākšana, to aizturēšana var izraisīt šķietami pilnīgu skumju neesamību. To es dēvēju par skumju nāvi. Skumju nomērdēšana ir identiska sevis nomērdēšanai.

Jebkura enerģija ir mūsu esamības celtniecības materiāls, un tās koncentrēšanās izraisa šīs enerģijas materializēšanos.

Skumjas un cietsirdība veido viena veseluma divus pretpolus. Atbilstīgi skumju nomākšanas īpatnībām, to materializēšanās procesā rodas dažādu pakāpju grūtības, kurām atbilst konkrētas slimības.

SKUMJAS

I.     Neizraudāto asaru stadija ŪDENS

A.   Personiska problēma izraisa ierobežotu patoloģiju — šķidruma uzkrāšanos orgānos (cistas) vai dobumos (sirds somiņā, plaušu pleirā, vēdera dobumā vai galvaskausa iekšienē).

B.    Vispārēja problēma izraisa vispārēju patoloģiju, kas skar visu ķermeni, — pietūkumu.

II.   Trulas parkoksnešanas stadija KOKS

A.   Personiska problēma — labdabīgo ārpusdobuma audzēju veidošanās.

B.  Vispārēja problēma — pārmēra aptaukošanās.

III.Trulas pārakmeņošanās stadija AKMENS

A.   Personiska problēma — akmeņu slimības.

B.    Vispārēja problēma — ateroskleroze un citas sklerozes.

CIETSIRDĪBA

IV. Metāla stadija METĀLS

A.   Vieglā metāla stadija — orgāni vai audi zaudē darba spējas.

B.   Smagā metāla stadija — vēzis.

Atcerieties: personiska problēma nozīmē, ka cilvēks mokās savas personiskās dzīves dēl. Ja viņš sāk pārdzīvot visas pasaules vietā un vēlas to labot, neprasīdams citiem atļauju, slimība skar visu ķermeni, kļūst vispārēja.

Lai saprastu skumju, tāpat kā citu stresu nomākšanas mehānismu, iztēlojieties, ka jums ir liels, nogatavojies arbūzs. Jūs to liekat zem preses, lai izspiestu sulu, un sākat spiest. Principā tas ir gluži tas pats, ja teiktu, ka labs cilvēks cēla mērķa vārdā dara ļaunu. Spiedējs no arbūza spiež sulu. Ja sulas spiedējs ir inteliģents, tad ir arī labs. Tātad inteliģenta mērķis ir labs. Un tikai ar skumju enerģiju apgājušies slikti. Tā kā neredzamo enerģiju nekādi neuztvert, tās nomērdēšana it kā nekas nebūtu.

Kāda var būt tamlīdzīgas neizpratnes atgriezeniskā saikne, mēģināšu turpmāk paskaidrot.

I.  Neizraudātas skumjas.

Tā ir ari stadija, kurā aktīvi cer atbrīvoties no tik netīkamajām skumjām un ļauties raudām. Šajā stadijā cilvēks aktīvi reaģē uz skumjām. Izraudāties neuzdrošinās un nevēlas, bet neraudāt nevar. Ja šāds cilvēks raud sevis dēļ, tad tikai tādā gadījumā, ja vinu neviens neredz.

Redzot cita asaras, viņš arī pats var apraudāties. Tā nemanot uzņem sevī svešas skumjas un neapzinās, ka dvēselē apraud ne tikai savas skumjas, bet arī citu cilvēku skumjas. Runa ir par tā dēvēto līdzdzīvošanu no visas sirds, kas rada tādu pašu efektu, it kā cilvēks pats sevi pārtrauktu sirdi plosošu raudu laikā. Viņš sevi māna tādējādi, ka it kā raud aiz žēluma pret citiem. Smagums ap sirdi viņam saka: tu sev melo, bet sirdsbalsī tāds neieklausās. Viņš pieņem, ka ar sirdi kaut kas nav kārtībā, ar to saprotot kādu sirds slimību.

Izmisums, ko jūt sakarā ar savu vai cita cilvēka darbu, bezcerīgu situāciju, triviālu sadzīves problēmu vai globāla mēroga problēmu, — tās visas ir iekšēji neizskaustas skumjas.

Izmisums ir koncentrētas skumjas. Igauņu valodā ir kāds teiciens: man ir šausmīgs kaķa izmisums.

Šausmas — tās ir koncentrētas bailes, kad aizbēgt vairs nav iespējams. Šausmas paralizē saprātu un spēju pārvietoties. Kaķis simbolizē brīvību. Abstrakciju līmenī šis jēdziens nozīmē bezizeju no šausminošā piespiedu stāvokļa, kas izraisa pilnīgu baiļu un skumju bloķēšanu. Viss iekšā krājas. Skumjas cilvēkā sakrājas pavisam zem cita nosaukuma un daudz bīstamākā apjomā.

Š! stadija ir līdzīga sulas iztecēšanai no arbūza. Jo stiprāk spied, jo vairāk sulas iztek, līdz tās vairs nav. Tā vietā, lai lautu plūst katrai izspriedušamies asarai, cilvēks, kas aiztur skumjas, it kā zem acīm paliek traukus asaru savākšanai. Viens trauka vietā apakšā paliek galvu, cits — kājas, vēl cits — vēderu, muguru, sirdi vai plaušas, aknu,

bet vēl kads — vairakus traukus vienlaikus. Viss atkarīgs no tā, kādas problēmas cilvēku skumdina.

Neizraudātu skumju stadijā veidojas:

□ cistas vai dobumu labdabīgie audzēji,

□ krājas šķidrums orgānos un dobumos,

□     rodas audu un orgānu pietūkumi atsevišķās vietās vai visā ķermenī.

Cistas var būt tik niecīga izmēra, ka nekādi neizpaužas. Bieži tās izveidojas nejauši. Bet mēdz būt gigantiskas cistas, un to augšanas ātrums un raksturs ir neprognozējams. Cistu ārstēšanu nevar atlikt uz nenoteiktu nākotni. Neviena no tām nav radusies tāpat vien un tāpat vien tās arī neizzudīs. Nav būtiski, kā tās ārstē, — ar medikamentiem, ķirurģiski vai netradicionālām metodēm, — galvenais, lai to nebūtu.

Protams, personiski es dodu priekšroku ārstēšanai ar domām, bet atbalstu arī dziedināšanu ar ārstniecības augiem un izvēloties atbilstīgu diētu. Man zināms, cik saudzējoši un dziļi iedarbojas ārstēšana ar homeopātiskajiem līdzekļiem. Es saprotu, ka lietot medikamentus cilvēku mudina bailes. Un jūtu skumjas, kad cilvēks zaudē orgānu pēc kirurģiskas iejaukšanās. Toties jūtos laimīga, kad cilvēks, izdzīts cauri soda rotai, ciešanu beigās apjēdz savas slimības cēloni un no tā atbrīvojas, lai slimība nepārsviestos uz citu orgānu.

Brīva šķidruma veidošanās orgānā vai dobumā var

notikt neticami ātri. Mediķi to zina. Bet tikpat apbrīnojami ātri tas var izzust. Diemžēl tradicionālā medicīna šim brīnumam atsakās ticēt.

PATIESS GADĪJUMS

Jaunam puisim divu dienu laikā no plaušu pleiras dobuma izsūknēti seši litri šķidruma. Bez ārstu palīdzības viņš

nebutu izdzīvojis. Bet tadi bija sarežģījumi, kas parādījās kopā ar pamatslimību.

Plaušu pleiras slimības liecina par problēmām, kas saistītas ar brīvības ierobežojumiem. Pleirai ir divas daļas:

1)    plaušas klājošā pleira saslimst, kad cilvēks ierobežo personisko brīvību,

2)    no iekšpuses krūšu dobumu klājošā pleira saslimst, ja brīvību ierobežo citi.

Šķidruma izdalīšanās un uzsūkšana notiek abos gadījumos, un atšķirību var noteikt tikai ar „trešās acs“ starpniecību. Šajā gadījumā slimnieks var palīdzēt ārstam diagnostikā.

Kopš vien mans pacients sevi atcerējās, viņa goda un lepnuma jautājums vienmēr bija īpaši attīstīta pienākuma izjūta. Nekā slikta viņš šajā zinā neredzēja, turklāt tas arī bija kļuvis par paradumu. Viņš bija vergs, kas sev teica tieši to pašu, ko teica viņam, — tā pieņemts, tā vajag, citādi lielus mērķus nesasniegsi. Nevienam ne prātā nenāca painteresēties, kādas ir šī jaunā cilvēka paša vēlmes. Viņš, vēlēdamies būt labs, samierinājās ar piespiedu stāvokli, kas nākotnē viņam solīja pārākumu pār citiem. Pēc kādām neveiksmīgām sporta sacensībām, kurās pret viņu izvirzīja nepatiesu apvainojumu, puisis saslima. Viqš baidījās izrādīties viduvējība un darīja visu, lai viņu par tādu neizdaudzinātu, bet tieši tā puisi apvainoja. Aizturētās cīņas dusmas par pastāvēšanu izšļakstījās uz āru slimības veidā. Viņš ienīda savu nevarību.

Viņš bija sportists, kas radis sevi izlikt līdz pēdējam. Viņa sapņi sabruka, taču vīrišķība neļāva tos apraudāt. Agrāk viņš sevi ziedoja dzīves vārdā. Viņš ne reizes nepakļāvās personiskajām vēlmēm, nemitīgi sevi ziedoja, bet nu bija spiests sevi ierobežot vēl vairāk. Agrāk viņa skumjas izplūda treniņu laikā sviedru veidā, bet tagad sportot nebija iespējams. Skumjas sastāvējās.

Viņš visiem vēlēja labu, bet tagad vairs labu darīt nespēja. Svešu bēdās viņš vainoja sevi un uzņēma sevī gan savas, gan svešas skumjas. Dažkārt noraudājās spilvenā, kaunēdamies paša vājuma. Kaunu par vainas izjūtu neuzskatīja.

Viņš izrādījās kļuvis par savu skumju gūstekni, un, protams, puisim ne prātā neienāca, ka viņa skumjām pievienojās:

1)    vecāku skumjas nepiepildīto cerību dēļ, kuru cēlonis bija dēla slimība,

2)    skolotāju un trenera skumjas, kurus viņš ar savu slimību skumdināja, izjaukdams visus viņu rožainos plānus,

3)    ārstu sarūgtinājums, kuru sausās pavēles viņš uztvēra kā dūrienus un kurās netika ņemtas vērā viņa vajadzības, kā arī nenotika sarunas pēc būtības, — viņam visus bija žēl.

4)    bezpalīdzīgu cilvēku skumjas, kas paši negribēja izlabot savu nelaimīgo dzīvi, lai gan jaunais cilvēks gribēja palīdzēt no visas sirds.

īpaši viņu sarūgtināja tas, ka ārsti loti slikti atsaucās par mani. Viņš juta, ka ārstēšana ar domām un ārstnieciskajām zālītēm viņā ienesa dzīvību, turklāt arī medicīniskie rādītāji pakāpeniski kļuva normāli. Viņš jutās vesels, tomēr es nojautu, ka ārējā uzlabošanās ir mānīga. Viņš vēlējās, lai es kļūdītos. Tūlīt arī gluži kā pērkons no skaidrām debesīm sekoja ārstu uzbrukums uz viņa vienīgo glābēju un cerību, un viņš atkal likās slimības gultā.

Diemžēl vecāki, paklausīdami ārstiem, ņēmās izsmiet visu, kas šim jaunajam cilvēkam bija svēts. Es puisi pārliecināju, ka nepieciešama gan apstarošana, gan ķīmijas terapija, pret ko viņa dvēsele protestēja. Taču viņa aizsardzības runu neņēma vērā. Tas viss viņā radīja galēju izmisumu, jo viņa ticība sev vēl nebija nostiprinājusies. Izņemot mani, viņam nebija nevienas radniecīgas dvēseles. Ciešanas viņam iemācīja izmisumā saskatīt skumjas.

Ne katrs spēj atjaunot ticību baltajam, kas dubļos kļuvis melns. Viņš iespēja un devās tālāk.

Dzīves sinusoīdai ir augšupejas un lejupslīdes periodi. Lejupslīdē cilvēku pārņem sarūgtinājums, un tas ir pavisam dabīgi. Taču mūsu jaunajam cilvēkam bija stipra griba un jauna meklētāja dvēsele. Tas, kā viņš sev palīdzēja, bija brīnums. Es ticu, ka turpmāk notiks vēl lielāks brīnums. Bet viņam vēl daudzkārt nāksies atbrīvoties no skumjām.

Tūska rodas, ja skumjas ir nemitīgas. Nemitīga tūska pakāpeniski pārvēršas pilnīgumā jeb aptaukošanās slimībā, jo ūdens ir tauku celtniecības materials. Skumjām ir arī otrs vārds — dusmas. Tūsku, iespējams, nemaz nepamana.

No ātruma, ar kādu izspiež sulu, ir atkarīga sulas kvalitāte. Kas uzskata, ka no ātruma ir atkarīgs iegūtās sulas daudzums, tam būtu jāzina, ka arbūzā sulas ir tikai tik daudz, cik ir. Palielinot ātrumu, sula izdalīsies kopā ar mīkstumu. Tamlīdzīgā veidā izdalījumi audos un orgānos var būt dažādas konsistences — no caurspīdīga šķidruma līdz biezai putrai, kas pārvēršas audu audzējos.

Piemēram:

u ateroma jeb tauku dziedzeru cista, kas rodas no ādas tauku dziedzeru izvadplūsmas aizsprostošanās,

u lipoma jeb taukaudzējs, taukaudu labdabīgs audzējs,

□     dzimumdziedzeru ādas audzējs, ko var veidot dažādi audi ar atšķirīgu konsistenci, bieži to veido biezi tauki,

□ iedzimts audzējs, kas arī sastav no vairakiem audiem.

Taču nav svarīgas šo slimību atšķirības, bet to rašanās principiālā līdzība.

II. Trulas pārkoksnēšanās skumjas.

Ja arbūzu (lasi — skumjas) turpina spiest, līdz tas nepavisam nebūs līdzīgs arbūzam, jo no tā būs izspiests viss ūdeņainais mīkstums un tas kļuvis līdzīgs koka gabaliņam, tad, atgriežoties pie sarunas par skumjām, sākas pārkoksnējušās nejūtības stadija nomāktu, apspiestu skumju dēļ.

Dažkārt par kādu cilvēku mēdz teikt, ka viņš ir nejūtīgs kā koka gabals. Koks ir mīksts, viegls un silts materiāls. Tieši tāds pats ir cilvēks trulas pārkoksnēšanās stāvoklī. Tāds cilvēks jūt līdzi raudošajiem, bet pats neraud. Kad viņam lūdz palīdzēt, viņš to dara, taču pats palīdzību nepiedāvā. Maigā rakstura un dvēseles siltuma dēl viņu var piespiest ar asarām dancot pēc savas stabules, tomēr ar katru nākamo reizi tāds top arvien bezjūtīgāks. Ja viņa dvēseli ievaino spēcīgi, viņš var ieraudāties gluži kā bērzs, no kura pavasarī ņem sulas. Viņš raud reti, bet, ja reiz raud, tad pamatoti.

Kā pazīt šo stadiju?

Piemēram, jūs nesaprotat, kāpēc esat kļuvis tik vienaldzīgs pret dzīvi.

Jūs instinktīvi turaties tālāk no visa nepatīkamā. Nekādu kaišu it kā nav, jo nekas nesāp. Tur, kur agrāk bija kāda liksta, nekas nav jūtams. Prieka nav, taču tas ir labāk nekā emocionalitāte, kas šūpojas starp prieku un skumjām, un jūs ar savu stāvokli samierināties. Iespējams, jūs pat esat laimīgi, jo ar pašcieņu spējat uzvesties jebkurā situācijā. Un, ja kāds lūdz palīdzību, jūs raiti ķeraties pie darba, neapsverot savas iespējas. Ja jums vaicā, kāpēc esat tik skumjš, jus, nomācot vieglo durienu dvesele, neliekuļojot spējat atbildēt: „Nu ko jūs! Es nepavisam neskumstu!“

Nejūtībā pārkoksnējušos skumju dēl var rasties:

□ visu audu šūnu palielināšanās vai sacietējumi,

□ labdabīgie audzēji visos audos,

□ vispārēja palielināšanās vai aptaukošanās.

Visas iepriekšminētās skumju nomākšanas izpausmes brīvi var parādīties vienlaikus. Piemēram, cilvēkam reizē ar aptaukošanos (1) var parādīties pēdu pietūkums (2), lipoma muguras augšdaļā aizplecē (3) un cista vairogdziedzeri (4), kas laiku pa laikam jūtama te vairāk, te mazāk.

Tas nozīmē, ka cilvēks visiem spēkiem cenšas kļūt nejūtīgs (1) pret visu skumdinošo, bet, tā kā baidās kļūt cietsirdīgs, tas viņam neizdodas. Skumjas ikdienas ekonomisko problēmu dēļ paliek neizraudātas (2), jo ar asarām jau nekas nav līdzams. Cilvēks cieš no pārmēra prasīguma, dažkārt gandrīz vai ļimst, taču pēdējā brīdī vienmēr noturas (3). Sava prasīguma pieaugšanu nepamana, tomēr jūt apvainojumu pieaugošo spriedzi. Apzinās savu neprasmi atvērt muti, kad tas nepieciešams, un tas vinā izraisa asaras (4). Tomēr negrib sīkumu dēļ ar savām asarām uztraukt citus. Pašam par lielu sarūgtinājumu, šis cilvēks kā par spīti ierunājas nereizē un iekļūst ķezā, un viņam nākas kaunēties savu asaru dēļ. Viņš nesaprot, kā tas iznācis, ka viņš, kas tā necieš cietsiržus, pats kļuvis cietsirdīgs un laiku pa laikam jau pat ar apmierinājumu izlej savu cietsirdību (5).

Visas šīs pārmaiņas izpaužas ķermenī — tās ir acīm saskatāmas vai tās var sataustīt ar roku. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka patiesībā cilvēkam iepriekšminētos stresus gribas izvadīt ārā, gribas tos izteikt skaļi, taču viņš to nedara. Viņš vairāk nevar vai nevēlas nomākt, apspiest savas dusmas, taču tās izkliegt neuzdrošinās. Par traucēkli viņš var uzskatīt visu, kas ienāk prātā, taču īstenībā problēma slēpjas viņā pašā. Viņš var domāt, ka nevienam ne par ko nav ne jausmas, lai gan patiesībā par viņa problēmām visi zina, kaut arī viņš par tām nav stāstījis. Citi cieš no viņa biolauka tuvuma, bet viņš pa strausa modei slēpj galvu smiltīs. Viņš centīsies visu izturēt, līdz bēda kļūs neciešama.

Sīkumu dēl tāds nečīkst un pie ārsta arī neiet. Ar savām kaitītēm ir saradis. Šo sīkumu viņam ir daudz, tomēr pirms par tiem runāt, es gribētu vēl ko paskaidrot.

Gļotāda rāda attieksmi pret melīgumu.

Āda rāda attieksmi pret godīgumu.

Seja rāda attieksmi pret redzamo, t. i., pret ilūzijām.

Gļotādai normālā stāvoklī jābūt mēreni mitrai. Tas nozīmē, ka skumjas ir enerģija, kurai jāpiemīt ar mēru, citādi mums nebūtu skaidrs, kas ir prieks. Ja gļotāda ir normāli mitra, tas nozīmē, ka cilvēks normāli izturas pret melīgumu. Kam gļotāda saslimst, tas melīgumu sācis neieredzēt. Jo spēcīgāks naids, jo ļaunāka slimība.

Skaidrs, ka pret meliem visi izturas noliedzoši, lai gan vajadzētu izturēties ar izpratni. Kas apzinās, ka melo tas, kurš neuzdrošinās pateikt patiesību, tas pret meliem jau izturas ar zināmu izpratni un pats vairs nemelos tik viegli, kā to darīja agrāk.

Skaidrs, ka pret godīgumu izturas pozitīvi. Kā ar šādu attieksmi var rasties slimība? Lai to saprastu, jāzina, kas ir godīgums.

Bet vispirms atbildiet, kas ir patiesība? Patiesība ir dzīves divpusība, t. i., ka visam ir divi pretpoli. Nemēdz būt sliktā bez labā, tāpat kā nemēdz būt laba bez sliktā.

Kas ir godīgums? Godīgums ir sliktā izteikšana. Godīgs ir tas, kurš savu slikto neslēpj. Vai jums kaut reizi nācies satikt līdz kaulu smadzenēm godīgu cilvēku? Personiski es pazīstu tikai vienu — svēto Sai Babu. Viņam nav nācies neko slēpt, jo viņš ir līdzsvarots cilvēks. Ne velti viņu dēvē par dzīvo Dievu uz šīs Zemes. Viņam ir absolūti sveša varmācība pret citiem un sevi.

Tātad āda pauž cilvēka attieksmi pret tādu godīgumu, ko viņš uzskata par godīgumu, bet kas patiesībā ir ilūzija, jo gluži vienkārši rāda bailīga cilvēka vēlēšanos būt godīgam un neprasmi tādam būt. Bailīga cilvēka bezpalīdzība melīga godīguma priekšā pārvēršas skumjās un rada ādas sabiezējumus, pat ja cilvēks tā nedomā un tāpēc neko tamlīdzīgu neapzinās.

Seja pauž attieksmi pret redzamo, pret ilūzijām. Bailīgs cilvēks tiecas pēc ilūzijām, un tas virza dzīvi uz priekšu. Bet, kad viņš, noticējis skaistiem vārdiem, dzīvē viļas, tad uz ilūzijām sadusmojas. Dusmas rodas kopā ar skumjām, kas pielavījušās, un rodas tāpēc, ka nekas nav tā, kā skaistajās pasaciņās vai tur, kur mūsu nav.

Nemitīgas skumjas, kas rodas, sabrūkot konkrētām ilūzijām, rada pastāvīgi augošu pauguriņu — papilomu. Bet nemitīgas skumjas dažnedažādu sapņu nepiepildīšanās dēļ padara sejas ādu tik sažuvušu un neglītu, ka pat vislabākais kosmetologs nepalīdzēs.

Ja cilvēks, par spīti vēlmēm, neļauj vaļu savam temperamentam, uz viņa ādas parādās pigmenta punkti vai pigmentēta papiloma. Temperaments rāda kaisli. Savaldīta kaisle cilvēku padara niknu. Tāpēc pigmentētām papilomām, kas rodas kā reakcija uz sadzīviskām problēmām, piemīt sliecība pāraugt vēzī, ja tās aiztiek ar rokām.

Ja cilvēkam dzīvē vislielākā nozīme ir ārējam spožumam un viņš dzīvo gluži kā bezrūpīgs putniņš, tad tam būs zīdaina sejas āda līdz brīdim, kad arī viņam pienāks kārta apgūt sadzīves mācību stundu un saskarties ar šķēršļiem. Kas dzīvo tukši, tā sejas āda līdz viņa mūža beigām var būt ideālā stāvoklī, un viņš par to rūpēsies kā par vislielāko pasaules dārgumu, jo dzīvo uz tās skaistuma rēķina.

Ko nozīmē „dzīvot tukši“?

Jūs zināt, ka ķermenis pauž dvēseles dzīvi. Ir loti skaisti cilvēki, ko mēs tagad esam pasākuši saukt par modeļiem, mis, skaistuma ideāliem, utt. Šiem cilvēkiem iepriekšējā dzīvē nācies ļoti sāpīgi ciest, bet vini uz pasauli tālab nav sadusmojušies. Tas gan nenozīmē, ka vini nav pieļāvuši kļūdas. Tagadējā dzīve viņiem it kā ir atpūta, tukšums, bet patiesībā — pārbaudījums. Pārbaudījumam tiek pakļauta šo ļaužu turpmākā attīstība: vai vini uzķersies uz ārējā skaistuma āķa vai ne. Daudzi uzķeras, un vinu cilvēciskā potenciāla attīstība apstājas. Tāpēc sevišķi skaistus cilvēkus uzskata par dumjiem.

Skaistumu parasti iedala lelles smukumā un apgarotā skaistumā.

Apgarotība ir ideāls, tāpēc arvien vairāk tiek uzsvērts īpašs apgarots skaistums arī tad, ja neviens no skatītājiem to nesaskata. Kas kļūst par reklāmas upuri, tas mācās caur ziedošanos. Var strīdēties attiecībā uz vērtējumiem, taču skaisto ļaužu vidū laikam gan nesastapt cilvēkus, kuri neizmantotu sava ķermeņa skaistumu mērķa sasniegšanai. Tas gan nenozīmē, ka skaists cilvēks tā arī paliks šajā līmenī un teiks „nē“ dvēseles pārveidošanai.

Arēji ne pārāk glīti cilvēki parasti ir darbarūķi, kuriem var uzticēties, jo vini paļaujas uz savām zināšanām un prasmēm. Un ja vēl vini sāktu novērtēt savu ķermeni… Diemžēl uzķērušies uz ārēja skaistuma absolutizācijas āķa, vini ir spiesti ciest nepilnvērtības kompleksa dēļ, līdz pie viņiem atnāk dzīves izpratne un savas vietas apzināšanās.

PATIESS GADĪJUMS

Sievietei gandrīz pašā pieres vidū virs kreisās uzacs aug kārpa, kas nemanot palielinājusies gadu desmitu laikā.

Sieviete nezināja, ka šeit atrodas resnās zarnas lejupejošās daļas enerģijas centrs, un šis centrs liecina, ka sieviete kopš bērnības bija pārliecināta par vīriešu esamības pilnīgu bezjēdzību. Tā uzskatīja viņas māte, un meita pretī nestrīdējās, tāpēc kārpa pieņēmās lielumā. Viņasprāt, vīrieši tikai savirmo gaisu vārdiem, bet ne uz ko lietišķu nav spējīgi. Viņa nekam neticēja, ne uz ko necerēja un nogura raudāt. Kam man mīlestību, ja nav veselības, — viņa uzskatīja. Tas nozīmē, ka bailes mani dzīve nemīl nobloķēja viņas V, VI un VII čakru un pārauga skumjās.

Galvassāpes, pietūkums, skumju uzkrāšanās smadzenēs liecina, ka sieviete nekam un nevienam netic. Tic tikai zālēm, bez kurām nevar nodzīvot ne stundu. Un tikai no domas vien, ka palikusi bez zālēm, jūk prātā. Par narkomāni sevi neuzskata, narkomānija viņā izraisa riebumu, bet narkomāni paši, viņasprāt, ir briesmīgi ļaudis. Viņa justos apvainota līdz dvēseles dziļumiem, ja es pateiktu, ka viņas dusmas pāraugušas naidā.

Viņas sejas āda kopš jaunības ir grumbaina, bez tonusa. Lūpu kaktiņi noslīdējuši uz leju, jo viņa nekad nav ticējusi savu ilūziju piepildījumam. No bezcerības audi kļūst ļengani. Viņa allaž sevi uzskatījusi esam labāku par citiem, pārējiem norādījusi uz viņu trūkumiem, taču neviens neatzina viņas pārākumu. Citus viņa uzskata par skaudīgiem un nezina, ka pārējos cilvēkos redz savu attēlu. Viņai nav palicis nekādu cerību, ka sliktie cilvēki labotos tā, kā to viņai gribētos. Viņa ienīst dzīvi. Par galveno laimes avotu uzskata naudu, bet naudas ir krietni vien par maz.

Uzskatīdama sevi par devīgu cilvēku, skaidri atceras, kad, cik un kam ko devusi. Jūtas sarūgtināta, ka labdarība ātri tiek aizmirsta, un sevi žēlo. Jo neapzinās, ka viņas devīgums nav nekas cits kā savtīgs aprēķins, — es tev tagad palīdzēšu, toties tu uz visiem laikiem paliksi manās rokās. Ja viņai to pateiks — neparko nepiekritīs. Sīkumains ieņēmumu un izdevumu uzskaitījums, viņasprāt, liecina par kārtīgumu. Tikai viņas gremošanas trakts liecina pretējo.

Bez visa cita viņa žēlojas arī par aizcietējumiem, lai gan daudzus gadus lieto caurejas līdzekļus. Viņas lejupejošā zarna ir piepildīta ar sacietējušām fekāliju masām. Zarnas sieniņa ir paresnināta un nejutīga. Tas nozīmē, ka no bezcerības viņa zaudējusi ticību tam, ka dzīve var sakārtoties. Viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka nevienam nav vajadzīga, un tāpēc ne ar vienu nedalās mīlestībā. Citiem vārdiem sakot, skopojas. Kā nekā visi pret viņu ir slikti, kāpēc pašai izturēties labi? Bailes, ka viņas mīlestība nav vajadzīga, viņā ir tik lielas, ka par bailēm viņa nerunā, bet runā, it kā zinādama, ka neviens viņu necieš. Viņa cīnās, lai pierādītu visiem, ka tic viņu necieš.

Sigmveida zarna ir paplašināta, bez tonusa un kalpo par fekālo masu krātuvi. Tas nozīmē, ka savā bezcerībā sieviete savas skumjas nomērdējusi, t. i., dusmas, ko izraisījuši meli un zaglība. Vai gan cilvēkam pietiek dusmu un asaru, ja viņš dzīvo pasaulē, kas caurumcaur pilna melu. Visi tikai tukši pļāpā, bet neko pret meliem un zagšanu nepasāk, bet godīgiem cilvēkiem nākas ciest. Tā uzskata šī dzīvē vīlusies sieviete un neapjēdz, kāpēc arvien biežāk un biežāk liek sevi manīt urīnpūslis. Urīnpūslī krājas sarūgtinājumi, kas skar emocionālo sfēru. Urīna nepatīkamā smaka liecina, ka šie sarūgtinājumi ir saistīti ar cilvēka paša meliem.

Savus melus par meliem viņa neuzskata, jo, ja viņa ko slēpj vai spiesta teikt baltus melus, tad dara to tikai cēlu mērķu vārdā. Ja kāds viņu vainos melos, viņa apvainotājam nekad šo briesmīgo apmelojumu nepiedos. Pēc pašas stāstiem, viņa cilvēkiem ir darījusi loti daudz laba. Un tūlīt pat arī teikto apgāž, paziņodama, ka visi citi viņai dara tikai sliktu. Pati pretrunu lajā nesaskata. Viņai ir sava patiesība. Kad iesaku viņai citiem piedot, pasteidzas atbildēt, ka ir labsirdīgs cilvēks un visiem visu piedod. Un atkal seko citu nodarīto ļaunumu sīks apraksts. Viņa nekādi nevēlas apzināties faktu, ka cilvēks, kas piedod no visas sirds, ļaunu neatceras. Neatceras pat pie labākās gribas, jo ļaunais piedodot pārvēršas labajā.

Viņa neatzīst, ka cilvēkiem nepiedod no sirds, un par tik neglaimojošu uzskatu uz mani patiesi apvainojas. Bet lūgt piedošanu viņai nav par ko, jo neko sliktu nevienam nav nodarījusi. Gluži pretēji, viņa visiem vēl labu. Viņa ir nākusi pie manis cerībā, ka labs cilvēks viņu atbrīvos no sliktām kaitēm, taču jūtas vīlusies. Tikai vienā ziņā mūsu uzskati sakrīt: nav jēgas tērēt vārdus velti, ja sarunu biedrs tevi nesaprot.

Arī jūs atcerieties šo gudrību un labāk savu laiku tērējiet sev. Tādi cilvēki pamācības nepieņem, viņi pamāca citus.

Šai sievietei pirms daudziem gadiem no taisnās zarnas tika izoperēts polips. Runa ir par nomāktām bailēm aiz neapmierinātības ar savu darbu un darba rezultātiem. Viņas rūpes un brīdinājumus neņēma vērā, tāpēc arī viss ir slikti. Labo viņa neredz.

Paredzu jautājumu: vai šajā sievietē ir vēl kas bez skumjām? Ir. Aptuveni par 51% viņa ir brīnišķīgs cilvēks.

Ja cilvēks grib kļūt vēl stiprāks un nedzird skumju balsi, tad viņš dzen bailes sevī arvien dziļāk. Pie labas gribas arī no koka gabala var izspiest ūdeni.

III. Trulas pārakmeņošanās skumjas.

Saspiežot koks pārvēršas akmenī. Akmens ir ciets, smags un auksts. Par tādu cilvēku saka: ciets kā akmens, nepiekāpīgs, nežēlīgs.

□ Viņš ir auksts — pie ta nevar sasildīties.

-j Viņš ir smags — pie viņa krūtīm neizraudāties un ap sirdi vieglāk nekļūs.

□ Viņš ir ciets — tāds nedancos pēc svešas stabules.

□     Lai piespiestu raudāt, viņa dvēselē jāsameklē ievainojama vieta.

Tāds ir tā dēvētā stiprā cilvēka tips.

Ja jums ir kāda no akmeņu slimībām, jūsu emocijas ir pārakmeņojušās. Akmeņi mēdz būt dažādos orgānos: nierēs, urīnpūslī, žultspūslī, limfvados, siekalu dziedzeros, asaru kanāliņos. Pasaulē zināmi kuriozi gadījumi, kad cilvēkiem no resnās zarnas ķirurģiski tiek izoperētas pat 10 kilogramu smagas pārakmeņojušās fekālās masas.

Vispārēju pārakmenošanos dēvē par aterosklerozi vai pārkalkošanos.

Jūs nesaprotat, kāpēc galva ir tik smaga un trula un no kurienes vispār tāda ateroskleroze uzradusies. Jūs taču neesat rīma, kas krāmē iekšā cūkas speķi un vistu olas un gul uz krāsns. •

Paaugstināts holesterīna līmenis liecina par maksimālismu, par cilvēka vēlēšanos visu saņemt uzreiz un ātri.

Šāds domāšanas veids liek cilvēkam darīt visu uzreiz un ātri, kā arī steidzīgi norīt ēdienu. Tāpēc aterosklerozi tieši saista ar ēšanas ieradumiem, lai gan tas ir tikai mērķa sasniegšanas līdzeklis, saistītājposms starp cēloni un sekām.

Kā akmens nejūtīgais cilvēks izceļas ar nelokāmību un pašpārliecinātību, un tāpēc var rasties priekšstats, ka viņam vienmēr ir taisnība. Ja tādam tieši nepasaka viņa trūkumus, par tiem var vispār neiedomāties. Jo viņam taču vienmēr ir taisnība.

Jo vairāk ap šādu cilvēku ir laužu, kas visam piekrīt, jo straujāk progresē viņa ateroskleroze, kas noved līdz plānprātībai. Plānprātība liecina, ka šī cilvēka vadībā tālāk iet nedrīkst, — tas ir bīstami. Tā saka: ja agrāk neviens no jums to nesaprata, tagad nāksies saprast. Daba glābj bailīgos piekritējus no bojāejas, kurp noteikti būtu novedusi šī cilvēka iesūnojusī domāšana.

Ja kāds jums jautā, kāpēc jūs esat tik skumjš, bet jūs vēsi atbildat: „Kādas skumjas? Vai gan asaras kādam ir līdzējušas?“ — tad seciniet pareizi. Un, ja vēl jūs kaitina cilvēki, kas lien dvēselē ar saviem pārdzīvojumiem, tad padomājiet vēl. Jūs varat uz čīkstuļiem skatīties no augšas, taču līdz zināmam laikam. Un šis laiks pienāks visnepiemērotākajā brīdī, kad jūs cīnīsieties ar spriegu, neatrisināmu problēmu un jums uzradīsies sāpes, kad sakustēsies akmens, — sāksies kolikas.

Ja aiz bailēm nepagūt cilvēks sāk skriet, tad arī akmeni sāk kustēties, izraisot neciešamas sāpes. Vairākumu akmeņu atrod, sākoties spēcīgām sāpju lēkmēm. Un šīs sāpes jūs vienaldzīgu neatstās.

Bet, ja šāds cilvēks ir kategoriski pret bezjēdzīgu skriešanu un nevēlas, lai no viņa vītu virves visi, kam vien nav slinkums, tad viņam pārakmeņojas, t. i., pārkaulojas locītavas. Locītavas pauž dzīves elastību, vijīgumu vispār, mobilitāti, piekāpību, gatavību kompromisiem, spēju rēķināties ar citiem. Iedomājieties, kas būtu, ja jūsu ķermenī nekustētos locītavas. Jūs būtu kā koka lelle bez locīklām.

Ja ūdeni saspiež akmenī, tas ir, gļotādās, ādā, muskuļos, zemādas audos, taukaudos un citos mīkstajos audos ūdeni saspiež līdz akmens cietumam, tad rodas skleroze. Samazinās audu apjoms un masa. Medicīnā ir daudz dažādu sarežģītu diagnožu, kuras es šoreiz neminēšu. Ārsti tās zina. Bet jums jāsaprot sklerozes rašanās princips, lai sev palīdzētu. Uz to attiecas visas diagnozes, kuru nosaukuma sastāvā ietilpst vārds „skleroze“ vai „sclerosis“.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz man iznāca darīšanas ar simpātisku sievieti, kas gadu mēģināja tikt pie manis uz pieņemšanu, bet, kad kārtējo reizi pa telefonu izdzirdēja atteikumu, vina sev teica: „Tātad, vēl neesmu tam gatava. Vēl jāpieņemas prātā.“ Un atkal ķērās pie grāmatām un atkal sāka lasīt no paša sākuma, katru reizi atrazdama ko jaunu, kas bija it kā paredzēts tieši viņai. Protams, ka to visu vina izmantoja sev par labu. Pienāca diena, kad sieviete juta, — nu vina ir „nobriedusi“. Skaidrs, ka pa telefonu vina izdzirdēja pozitīvu atbildi.

Kad biju atšķetinājusi neizskausto stresu kamolu un sieviete jau grasījās doties prom, vina teica: „Viss jau būtu labi, bet pagaidām ir grūti kāpt lejup pa kāpnēm.“ Es teicu: „Tās taču ir jūsu bailes kļūt pazemotai — tās pagaidām nav atbrīvotas.“ Sieviete piekrita. Es pavaicāju: „Kādu diagnozi jums noteikuši mediķi?“ Vina pajokoja: „Atminiet nu!“ —-„Vai gadījumā jums nebija Sclerosis multiplex?“ —„Jā, bija, bet jau pārgāja.“ Noskaidrojās, ka pirms pāris nedēļām šīs neizārstējamās slimības diagnoze tika atcelta.

Prieks skatīties, ko var izdarīt saprātīgs cilvēks ar labu gribasspēku.

Un arī no akmens var izspiest pāris asariņu, ja raudošie turpina kaitināt un mocīt dvēseli ar saviem apvainojumiem.

IV.  Nomērdētas skumjas.

Vēlēšanās nereaģēt uz nepatīkamām dzīves parādībām, vēlēšanās aizbēgt no niecīgākajām dzīves sagādātajām sāpēm liek nomākt savas skumjas līdz pilnīgam noliegumam.

Kad skumjas ir nomāktās līdz galējai robežai, tad zem preses arbūza vietā jūs redzat dzelzs gabalu un brīnāties, no kurienes tāds tur uzradies. No skumjām nav ne miņas.

Skumjas ir nomērdētas. Radās arī skumjas no bailēm mani nemīl. Jūs nomērdējāt abas, un vairs tās jūs netraucē.

No dzelzs var pagatavot ieroci. Nomērdētas skumjas ir cietsirdība.

Cietsirdība radās nemanot, tikai no vēlēšanās būt izturīgam. Kāpēc? Tāpēc ka cilvēces pašreizējās attīstības līmenī mūsu skolotāji ir emocijas. Pozitīvās emocijas iemieso sevī jau apgūtu sirdsgudrību, negatīvās — sirdsgudrību, kas pagaidām nav apgūta. Negatīvās emocijas, t. i., stresi gaida savu atbrīvošanu. Vai tas notiks gudri, ar domu darba starpniecību, vai pa muļķa vīzei — caur ciešanām, taču svarīgi, lai tie tiktu atbrīvoti. Kas cerībā uz savu atbrīvošanos tik loti nomāc sevī ieslodzītos stresus, ka tie nomirst, tas ir cietsirdīgs pats pret sevi. Kas ir cietsirdīgs pret sevi, tas mīļi neizturas arī pret citiem. Cietsirdība ir iznīcinoša.

Nomērdētu skumju izpausmes ir:

1.    Notirpuma sajūta orgānā, ķermeņa daļā vai visā ķermenī.

2.    Atmiruma sajūta orgānā, ķermeņa daļā vai visā ķermenī.

3.    Orgāna vai ķermeņa daļas funkciju mazināšanās līdz pat pilnīgi izbeidzas dzīvības darbības, kad nepieciešama ķirurģiska orgāna vai ķermeņa daļas izoperēšana, jo citādi slimības skartās daļas dēl aizies bojā viss ķermenis.

Piemēram:

u acis ir, bet redz slikti vai neredz vispār,

□     ausis ir, bet dzird slikti vai nedzird vispār,

□     kājas, rokas ir, bet neklausa vai pakustināmas ar grūtībām vai vispār nekustas,

j dzimumorgāni ir, bet bērni netiek ieņemti vai dzimumorgāni nespēj iesaistīties dzimumdzīvē, utt.

ja šajā skumju nomērdēšanas stadijā vēl klāt tiek saņemtas skumjas, kas izraisa spēcīgu pazemojumu, papildus rodas strutojošs iekaisums, un orgānu ķirurģiski izoperē, jo citādi var nomirt viss ķermenis.

4.    Visas brūces no niecīga punktveida dūriena līdz lielām dzīvībai bīstamām brūcēm neatkarīgi no to rašanās rakstura. Brūce var rasties traumas rezultātā, brūci var radīt noziedznieks vai ķirurgs, kā arī cilvēks pats, piemēram, mēģinot izdarīt pašnāvību.

A.   Brūces lielums atkarīgs no skumju nomērdēšanas pakāpes.

B.    Asinsplūsmas intensitāte ir atkarīga no atriebtkāres spēka.

C.    Atkarībā no tā, kur cilvēks saskata ienaidnieku un kam prasa izlabot savu dzīvi, ierodas atbilstīgs palīgs:

□     kas neieredz ļaunumu un neatzīst savu cietsirdību, pie tā ierodas noziedznieks,

□     kas neieredz valsti un sevi par šīs valsts dalinu neuzskata, pie tā ierodas ķirurgs,

□     kas neieredz sevi paša niecības dēļ, tas pats sevi nomērdē.

5.    Visi slimīgie ādas defekti, kuru apjoms atkarīgs no skumju nomērdēšanas pakāpes, t. i., no cietsirdības pakāpes.

Atmiršanas sajūta var rasties dažādās ķermeņa daļās, orgānos un audos atkarībā no iepriekšējām skumjām. Ja cilvēks, būdams pie pilna prāta, jūt atmiruma sajūtu galvā, rokās, kājās vai kādā citā vietā, tad tas ir pēdējais brīdis nodoties domāšanas pārmainīšanai. Kas par savām problēmām metaforiski izsakās: ak, tās jau ir apglabātas, — tas ir nomērdējis sevī cerību īstenot iecerēto mērķi.

6.  Vēža audzēja rašanās.

Kad noskumušais cilvēks jūt sevī bezpalīdzību, viņš kļūst nelabvēlīgs, un vinā izveidojas audzējs, kuru izoperē, citādi aizietu bojā viss ķermenis.

Ja neizraudātas asaras uzskata par cildenumu, ja pārkoksnējušos nejūtīgumu uzskata par labumu, ja pārakmeņojušos nejūtīgumu uzskata par spēku, tad nevar saprast, kāpēc labs cilvēks mirst mokās.

Tāpat kā tiek apglabātas domas un jūtas, tiek apglabāti arī to paudēji — vārdi, un tiek apglabāts orgāns, ķermeņa daļa vai viss ķermenis. Un neviens enerģijas nomērdēšanu nesauc par varmācību vai cietsirdību. Taču velti. Tamlīdzīga sevis iznīcināšana piesaista palīgu — ķirurga skalpeli. Vai kapraci.

Cilvēks, kas vēlas būt loti stiprs, iespējams, ka pat visstiprākais, neapzinās, ka pārmērīgs spēks ir cietsirdība.

Tāds nomērdē sevī emocijas un top līdzīgs metāla gabalam, kļūdams

u smags, t. i., lietišķs,

□  ciets, t. i., stiprs,

□  auksts, t. i., saprātīgs,

□  nedzīvs, t. i., nejūtīgs.

Šādā stāvoklī cilvēka orgāniem draud izoperēšana.

Pastāv dzīvībai svarīgi orgāni, bez kuriem nevar dzīvot:

1)    Smadzenes — cilvēciskā orgāns cilvēkā — GARĪGUMS.

Kļūt par cilvēku piedzimstot ir viegli, būt cilvēkam ir grūti, palikt cilvēkam — vēl grūtāk.

2) Sirds — mīlestības orgāns — DVĒSELISKUMS.

Dot mīlestību ir viegli, saņemt mīlestību — grūti, pašam būt mīlestībai — visgrūtāk.

3)  Akna un aizkuņģa dziedzeris — KERMENISKUMS.

Ir viegli šajā pasaule ierasties ar dusmām, grūti ir iet pa dzīvi ar dusmām, bet ar dusmām izdzīvot ir visgrūtāk.

Mīlestība rada dzīvi, dusmas dzīvi iznīcina.

Visas mācību stundas pasniedz bailes.

Bērns ir tēva un mātes summa. Ķermeņa kreisā puse ir saistīta ar tēvu, labā — ar māti. Daba mums ir dāvājusi dzīvībai nozīmīgus pāru orgānus. Zaudējot vienu no tiem, pieaug slodze otram un vienlaikus — iespēja dzīvot turpmāk. Izoperētais orgāns saka: „Ja agrāk es palīdzēju, sevi upurēdams, tā kompensējot tavu neprasmi sevī redzēt sievieti vai vīrieti, tad tagad tevī radusies nepieciešamība atdzīvināt mani ar paša dvēseles spēkiem nogalinātas sievietes vai vīrieša veidolā. Tev tas nepieciešams. Es tev biju loti nozīmīgs, jo saglabāju tavu iekšējo līdzsvaru, bet tu to novērtēji tikai tad, kad mani zaudēji.“

Vairogdziedzeris ir saskarsmes orgāns mīlestības apgūšanai bez nosacījumiem. Kontaktēšanās neprasme veido galveno mūsdienu civilizācijas problēmu. Saskarsmes prasme ir dzīvotprasme. Vairogdziedzeris sastāv no divām daivām un sašaurinājuma. Kreisā daiva atspoguļo prasmi kontaktēties ar vīriešu dzimumu, labā — prasmi kontaktēties ar sieviešu dzimumu. Sašaurinājums apvieno šos divus saskarsmes veidus vienā veselumā, it kā teikdams, ka citādi dzīvot nav iespējams. Tāpēc arī vairogdziedzeri sauc par vairogdziedzeri, nevis vairogdziedzeriem.

Epitēlijkermenīši ir lielu solījumu orgāni. Dziedzeri ir četri. Tie atrodas uz vairogdziedzera aizmugurējās virsmas, t. i., gribas rajonā. Tie pauž Dieva gribu dot cilvēkam izvelēs brīvību. Tie saka: „Mīli ko gribi — zemi vai debesis, vīrieti vai sievieti, materiālo vai garīgo, taču galvenais ir mīlēt bez nosacījumiem. Ja kaut ko vai kādu mīli patiesi, no sirds, iemācīsies mīlēt arī citus.“

Katram epitelijķermenītim ir savs uzdevums:

□ spēku nosaka apakšējais kreisais (vīrietis) — KALCIJS,

u izturību nosaka apakšējais labais (sieviete) — DZELZS,

□     saprātīgumu nosaka augšējais kreisais (vīrietis) — FOSFORS,

□     elastīgumu nosaka augšējais labais (sieviete) — SELĒNS.

Droši vien arī bez vārdiem ir skaidrs, ka dzīvības saglabāšanā daba nepacel vīrieti augstāk par sievieti un sievieti augstāk par vīrieti, bet rāda, cik tie abi ir nozīmīgi vienota veseluma veidošanai. Uzsveru: sieviete nosaka dzīvi, vīrietis rada dzīvi.

Epitēlijķermenīši no medicīniskā viedokļa regulē kalcija apmainu organismā. Kā redzat, cilvēka kaulu stāvokli nosaka ne tikai kalcijs kā spēks, bet arī dzelzs kā izturība, fosfors kā saprātīgums un selēns kā elastība.

Plaušas ir brīvības orgāns. Dzīvot kā vergam vai brīvam cilvēkam — to katrs izlemj pats. Bailes no piespiešanas, pavēlēm, aizliegumiem, rīkojumiem atņem cilvēkam brīvību. Var cīnīties pret nebrīvestību vispār vai pret nebrīvestību, ko cieš vīriešu vai sieviešu dzimums, un pārvērsties par savu baiļu vergu. Vergam nav nekā cita, kā vien slēptas dusmas. Brīvība ir mīlestība. Verdzība ir naids. Dusmas uz sieviešu vai vīriešu dzimumu iznīcina atbilstīgas brīvības orgānu.

Kas agrāk to nezināja, tas pēc plaušas izoperēšanas var just, kā viņš paverdzināja vai gribēja paverdzināt sievieti (labā plauša) vai vīrieti (kreisā plauša). Piespiešana nav nekas cits kā brīvības liegšana, paverdzināšana.

Virsnieres ir pašcieņas orgāni. Pašcieņa nozīmē drosmi ticēt savai iekšējai sirdsgudrībai un attīstīties, audzējot šo sirdsgudrību lielumā. Virsnieres ir pašcieņas iemantošanas orgāni. Pašcieņa ir drosmes vainagojums. Citiem vārdiem sakot, pašcieņa ir saprātīguma izpausme. Virsnieres ir gluži kā cepurītes uz nieru galviņām — cieņas zīme gan pret vīriešu, gan sieviešu saprātīgumu, tātad arī sadzīves gudrību.

Nieres ir dzīves mācību orgāni. Dzīve virzās uz priekšu, tikai pateicoties tam, ka cilvēks nemitīgi mācās, bet, ja reiz nemācās, atstāj šosauli, lai atpūstos.. Cilvēks mācās no šķēršļiem, kas rodas paša likteņa ceļā. Šķērslis ir bailes. Jo lielākas bailes, jo sarežģītāks šķērslis. Bailes ir mūsdienu civilizācijas skolotājas, kas cilvēkam māca būt gudrākam par dzīvnieku un attīstīties tālāk par spīti arvien lielākiem šķēršļiem. Attīstība ir baiļu atbrīvošanas process.

Cilvēka kreisā niere atrodas augstāk nekā labā. Medicīnā to skaidro tādējādi, ka akna balstās uz labo nieri. Garīgā līmenī tas nozīmē, ka sievietes jūt lielāku baiļu jūgu nekā vīrieši. Bailes un tām atbilstīgas dusmas vienmēr ir vienlīdz lielas. Civilizācijas zemais attīstības līmenis ir izraisījis fizisko cīņu par pastāvēšanu, kurā sakāvi cieta vājākā puse — sieviete. Sieviešu dzimuma skumjas pārciesto baiļu dēļ labo nieri padara smagāku. Primitīvu cilvēku vēl ir pietiekami daudz arī mūsdienās, un sieviešu dzimuma ciešanu enerģija izplatās katrā sievietē, kas baidās, ka vīrs viņu apspiedīs. Šīs bailīgā dusmas sieviete atstāj mantojumā arī saviem bērniem.

Bailīga cilvēka virzītājspēks ir ciešanas. Tas ir attīstījis sieviešu jūtīgumu, apveltot sievieti ar lielām slēptām iespējām, tomēr bailīgās sievietes to neapzinās, lai gan savas privilēģijas izmanto.

Kad tiek izoperēts kreisais pāru orgāns, tālāk dzīvot ir vieglāk. Bet, kad tiek izoperēts labās puses orgāns, klust grūtāk, jo tiek atņemts garīgums. Grūti dzīvot, ja cilvēkā ir tikai lietišķums. Kopš šā brīža nāksies apzināti uzturēt savu dvēseli.

Summēju: neapspiediet savas emocijas, neesiet varmācīgi pret sevi, piespiežot sevi būt savaldīgiem, vēlēdamies izrādīties inteliģents. Jūsos ielikta spēja domāt, un tādējādi jūs varat atbrīvot savus stresus un iemantot pašcieņu.

Nevēlieties būt inteliģenti — esiet inteliģenti. Vēlēšanās ir vienpusība, esamība ir pilnība.

Šī NEPRĀTĪGĀ, NAIDĪGĀ DZĪVE!

Vai mēdz būt kaut viena diena, kurā jūsu informatīvo lauku neskartu tamlīdzīgas attieksmes enerģija? Taču tā pret dzīvi izturas tikai tas, kurš baidās. Daudzi paši atrod izeju no šīs situācijas, bet daudziem tas neizdodas. Ne mazums ir arī tādu, kas to negrib. Bailes sevi pārmainīt izraisa nevēlēšanos mainīties. Jo tālab jāsāk atzīt savas kļūdas. Nevēlēšanās atzīt savas kļūdas arī nosaka likteni.

Piedāvāju jums izlasīt kāda jauna vīrieša vēstuli. Pie manis viņš nokļuva pēc pašnāvības mēģinājuma. Būdams pieaudzis, turpināja dzīvot pie saviem vecākiem gluži kā mazs puisēns, un viņam nebija ne mazāko tiesību izlemt savu likteni. Māte komandēja, tēvs pavēles izpildīja. Dēls peldēja pa straumei. Cita izeja, kā pats uzskatīja, neradās, jo draugu viņam nebija, bet meitene, ar kuru pāris mēnešu nodzīvoja kopā savās mājās, viņu pameta.

Jaunais cilvēks izlasīja manas grāmatas, tas ir, sagatavojās tikties ar mani, bet es nevarēju viņu apvainot, teikdama, ka izlasīto viņš nav sapratis: jau tā viņu pie zemes spieda apvainojumu vezums. Nācās pārstāstīt tos principus, par kuriem vajadzēja runāt. Es viņam iemācīju piedot mātei, ka tā neprata dzīvot, kā lemts sievietei. Iemācīju piedot tēvam, kurš atļāva sievai pār sevi valdīt. Iemācīju lūgt piedošanu vecākiem, ka agrāk viņš neprata ne saskatīt, ne izlabot vecāku kļūdas. Lūgt piedošanu savai dvēselei un savam ķermenim par sāpēm, ko tiem nodarīja ar neprasmi kļūt pašam par sevi.

Es redzēju, kā viņā uzliesmoja iekšējs protests: „Mana māte nav slikta!“ Nācās uzsvērt: „Skaidrs, ka nav slikta. Viņa ir loti laba, pārāk laba. Laba uz tēva rēķina. Tā arī ir viņas kļūda, piedodiet viņai to. Jūs šajā pasaulē esat tāpēc, lai saprastu un izlabotu vecāku kļūdas savā labā. Agrāk jūs tās nepratāt apjēgt, tāpēc arī jūsu dzīve līdz šim bija īsta elle.“ Mēs runājām ilgi. Vioš arvien atkārtoja, cik pats ir slikts un cik viss ir slikts. Bet es vinu pārliecināju, ka aiz sliktā slēpjas labais un ka mums šis labais jāprot atrast. Atrod tas, kurš atlaiž brīvībā savu slikto, jo grib redzēt labo.

Pirmajai tikšanās reizei parasti ir ievadraksturs. Ar psihiski slimiem cilvēkiem nedrīkst strauji iet dziļumos, jo viņi ir ieciklējušies savās uzmācīgajās idejās. Uztvert jauno traucē bailes. Es to uzsvēru. Viņš nomierinājās, atdzīvojās, teica, ka vairs negrib mirt, — lielisks rezultāts pirmajai vizītei. Es zināju, ka rezultāts ir īslaicīgs, taču zināju arī, ka man nav tiesību dzīvot cita vietā vina mūžu. Būs tas, kam jābūt.

Neilgi pinns nākamās norunātās vizītes es saņēmu vēstuli ar atvainošanos. Viņš paskaidroja, ka tomēr nekādi nespēj slikti izturēties pret māti, nespēj no viņas atteikties. Viņš mēģinājis, bet tas nav izdevies, jo viņu neviens neatbalsta. Viņa uzmācīgā ideja bija iesakņojusies tik pamatīgi tāpēc, ka māte stingri apzinājās — dēls no viņas grib atbrīvoties. Visu vēstuli caurvija ļauna prieka ietiepība. Tātad vīrietim nepieciešamas ciešanas. Grēks liegt cilvēkam to, kas viņam vajadzīgs.

Dzīve ir attīstība. Kas ieķeras savā mātē gluži kā mazs pērtiķēns, tas nespēj iet uz priekšu patstāvīgi. Bet spēj to tikai tad, ja māte iet pa priekšu. Taču mātē iemājojusī ietiepība nejauj viņai dancot pēc svešas stabules. Jebkura pieķeršanās

cilam cilvēkam ka glābējām bremze individuālo attīstību. Pieķeršanās spēks nosaka dvēseles moku pakāpi.

Drīz jaunais vīrietis atsūtīja vēstuli, kas bija rakstīta psihoneiroloģiskajā slimnīcā. Viņš stāstīja, ka mēģinājis sekot maniem padomiem. Rakstīja, ka konstatējis: vina māte tomēr ir laba. Runa bija tikai par māti. Ne reizi neradās jautājums: „Kāpēc es atkal nokļuvu slimnīcā, ja reiz ar mani viss ir tik labi?“ Uz vēstuli es neatbildēju. Viņa saprāts aizsargāja māti, bet dvēsele gribēja pieķerties man. Es to nevarēju pieļaut — labāk lai viļas manī.

Pēc dažiem mēnešiem pienāca vēstule, kuru citēju vārdu pa vārdam.

Cienījamā Lūle Vilma!

Raksta ļums bijušais pacients. Tajās reizēs, kad pie jums ierados, es visu it kā darīju pēc jūsu padomiem, bet nedarīju no sirds, un tagad saprotu, ka man nebija taisnība. Šobrīd manā sirdī ir lielas bailes, jo es konstatēju, ka aiz lielām bailēm ir lielas dusmas, kā jau Jūs teicāt. Tagad mana sirds raud. Agrāk es to nesapratu. Es sekoju Jūsu padomiem, bet tikai tagad sapratu, ka patiesībā bēgu no savas mātes un sevis paša. Es saprotu, ka esmu pirmšķirīgs mulkis un neprotu būt es pats.

Psihenē es glābjos no dzīves, jo baidos no emocionālas krīzes. Man ir milzīga vainas izjūta vecāku, Dieva un jūsu priekšā, jo es tikai gudri spriedelēju par jūsu mācību. Man ir loti novārdzis ķermenis, nervu sistēmas it kā nav vispār. Slimnīcā es turpinu uzņemt citu slikto sevī un nezinu, kas būs tālāk. No labā baidos un tajā pašā laikā it kā labo gribas. Pašreizējā krīzē es apzinos, cik loti gribu dzīvot, taču dzīvot neprotu. Es neprotu un neuzdrošinos būt es pats. Kad atgriežos mājās, man gluži vai uzgulstas akmens uz sirds, bet slimnīcā es ilgojos pēc mājām. Taču baidos. Manuprāt, esmu sekojis jūsu mācībai, bet patiesībā nezinu, kas no abiem — galva vai dvēsele — gribētu, lai es mātei paliktu mazs bērniņš. Zemapziņā es laikam gan gribu brīvībā, jo visu laiku skatījos uz kokiem un vispār ārā pa logu.

Šobrīd manī ir loti liela krīze, un es gribu dzīvot. Tiesa, dažkārt negribu. Tomēr saprotu, ka dzīvot vajag, ka jābūt brīvam, tikai — kā? Dažkārt mani pārņem tādas bailes, ka gribas kādam ierāpties klēpī vai pat lūgt palīdzību kādam no slimniekiem. Dzīvot neprotu, bet dzīvot vajag un gribas. Varbūt man izdosies tikt pie ļums uz pieņemšanu, lai gan saprotu, ka nāksies mācīties no paša sākuma. Jūs man ieteicāt dzīvot, pieverot acis un ieklausoties sevī, bet es aiz bailēm sāku skatīties uz citiem. Jūsu mācība mani ieinteresēja, bet es visu darīju pretēji tai. Un, godīgi sakot, manas acis neko īpaši labi vis neredz un ausis ne pārāk labi dzird. Es netiku skaidrībā ar Jūsu mācību, jo zemapziņā pret to nemitīgi protestēju. Es biju egoists, kad klausījos Jūsu vārdos, tagad to saprotu. Lūdzu, piedodiet man!

Ir taču jābūt iespējai izdzīvot. Palīdziet, lūdzu!

Kādā veidā notiek tamlīdzīgs dvēseles kritiens?

Skaidrojumu sākšu ar tām pašām bailēm mani nemīl, kas izraisa to, ka cilvēks redz tikai dzīves ārpusi. Kas liek uzsvaru uz ārēji labo un vēlmi to iegūt, tas šo labo arī var iegūt, taču vienlaikus ar to atnāk arī slēpti sliktais. Sliktajam, kā zināms, ir ātrākas kājas, un cilvēks to jūt pirmām kārtām. Izjūtās sākas krīze: zinu, ka tas ir labs, bet jūtu, ka slikts. Skaidrs, ka tam seko labā paaugstināšana, kā dēļ klust vēl sliktāk. Dzīvot mīlestības vārdā, t. i., dzīvot, paliekot sevi zem citiem, lai tevi uzskatītu par labu, nozīmē mīlestību izkalpoties. Kalpadvēsele var izšķiest visus spēkus, tomēr šā vai tā dabūs mazāk, nekā cerēts. Kas situāciju grib atrisināt ar prātu, tas zaudē cerību, jo ar tradicionālo domāšanu tas nav iespējams. Bezcerība izraisa bezpalīdzības izjūtu. Cilvēks jūt, ka nav vina varā mainīt dzīvi. Viņš var aizmirsties darbā, bet jēgas no tā nebūs.

Bezpalīdzība izraisa skumjas. Raudi vai neraudi, bet, ja jautājuma būtība paliek nesaprasta, skumjas pastiprinās. Var rasties dažnedažādas fiziskās slimības. Jo vairāk tiek nomāktas skumjas, jo tuvāk nāk smaga dvēseles patoloģija — žēlums pret sevi. Šis stress, kas piepilda sirdi ar žēlumu un it kā pats par sevi ir pavisam nekaitīgs, patiesībā ir loti bīstams.

Kas žēlo sevi, tas žēlo citus un gaida, lai citi vinu žēlotu. Citi tiešām žēlo, bet ar to nepietiek — sliktās izjūtas nepāriet. Jebkuras raudas ir tikai žēlums pret sevi. Pie mirušā ķermeņa raud aiz pamestības izjūtas, jo sirds jūt, ka aizgājējs ir devies turp, kur ir labi. Raud arī aiz bailēm, ka arī pašu gaida tāds pats liktenis. Vārdu sakot, sevis žēlotājs raud tāpēc, ka pagaidām nevar nomirt, un tāpēc, ka nevēlas nomirt. Bet tā viņš nedomā. Viņam šķiet, ka domā par citiem.

Žēluma otra, pozitīvā puse ir līdzcietība. Līdzcietība ir tādas jūtas, kas saka: „Es jūtu to pašu, ko jūti tu, bet man nav jājūt tās pašas ciešanas.“ Tas jūt un zina, ka mācību stunda izrādās apgūta. Tas, kurā mīt līdzcietība, bērēs neraud, jo saprot notiekošo un pats uz viņsauli dosies pa citu ceļu. Viņā mīt nepieciešamībā aiziet ar lielāku cieņu.

Žēlums pret sevi — tā ir robeža, aiz kuras skumjas kļūst iznīcinošas. Kas žēlo sevi, tas žēlo arī citus, jo vēlas, lai viņu uzskatītu par labu. Taču tā nenotiek, jo asaras viņš izmanto, lai izdiedelētu to, ko vēlas dabūt. Cits, kurš cieš viņa asaru dē), pat nemēģina raudāt. Viņa bailes no žēluma pret sevi kļūst par dusmām daudz ātrāk nekā raudošajam.

Tā žēlums pret sevi pāraug naidā. Saniknotā cilvēka uzvedība nepakļaujas kontrolei no prāta puses līdz brīdim, kamēr dala naida neizplūdīs ārā. Uz ko, kad un cik naida cilvēks izšļakstīs, ir atkarīgs no konkrētā cilvēka. No vina naida cietušais cilvēks vienmēr šīs ciešanas ir pelnījis, jo ar savām bailēm vai dusmām pret nevaldāmu naidu viņš to sev piesaista.

Sieviešu naids izlīst caur lūpām, vīriešu — caur rokām, kājām vai pat visu ķermeni. Tad arī notiek, ka gan vīrieši, gan sievietes var kliegt un lamāties, kā arī palaist rokas vai sist lietas.

Ja cilvēks ir tik inteliģents, ka pēdējā brīdī spēj noturēt savu primitīvo naidu, tad vina naids pastiprinās, un viqa gals pienāk ātrāk nekā primitīvam klaigātājam vai kauslim. Naids ir gudrāks par cilvēku un vēlas izrauties brīvībā. Tas liek sevi manīt ar pastiprinātu un paaugstinātu balss toni. Jo spalgāka cilvēka balss, jo vairāk viņā naida. Dažs allaž runā caururbjošā un griezīgā tonī.

Kad rodas dusmas, sievietes parasti sevi saņem rokās, jo viņas ir fiziski par vārgu dzīves cīniņiem. Tāpēc sieviešu balss saites spēj radīt ārkārtīgi augstas skaņas. Vīriešiem spēka pietiek, viņi metas uz visām pusēm palīglīdzekļu meklējumos. Saniknota vīrieša balss kļūst griezīga, rūcoša, barga.

Ķermenis, kas tur gūstā naidu, sāk veikt piepešas stūrainas kustības un tādējādi pievērš sev uzmanību. Rokas lietu nomet, lai gan to varētu vienkārši pasniegt, priekšmetu saplēš, lai gan to varētu vienkārši nolikt, nodara sāpes, lai gan varētu vienkārši noglāstīt. Kājas drāžas, lai gan varētu iet pastaigas solī, paklūp, lai gan varētu stabili noturēties, sper smagus solus, kaut gan varētu slīdēt kā kaķis. Apkārt tādam ķermenim sit durvis un notrīs logu rūtis. To iekļauj dažnedažādas skaņas, izņemot klusumu.

Vārdu sakot, naids rada troksni. Kā tiešā, tā pārnestā nozīmē. Ar lielu troksni dzīvo un nomirst slavenības. Vēlēšanās būt labākam par citiem gan dzīvē, gan nāvē padara

viņu mūžu traģisku. Ievērojamā cilvēka aizturētais žēlums pret sevi izvēršas nabago un nelaimīgo atbalstīšanā un cīņā par vinu labklājību, jo slavenības dvēseles stāvoklis tiecas pie līdzīgajiem. Vēlēšanās stiprināt savus spēkus cīņai, rēķinoties ar apkārtējo atbalstu, izraisa sarūgtinājumu, jo šādi iegūti atbalstītāji noder tikai svētku reizēs un kad nedraud briesmas.

Diemžēl ne viena, ne otra puse nesaprot, ka dvēseles miers, ko iemanto, pateicoties materiālās labklājības pieaugumam, abām pusēm izrādīsies īslaicīgs.

Tas izraisa bezpalīdzības naidu, cilvēks jūt, ka nespēj labot pasauli. Naidu aizturējusī slavenība sāk uzbrukt vainīgajiem. Šāda cīnītāja tipiska īpašība ir tā, ka viņš cietēju dēļ neko neatņem sev, toties vēlas, lai to darītu pretinieks. Jo lielāka ir šāda cilvēka vēlēšanās būt dievinātam, jo tuvāk gals, tāpēc ka cilvēks nav Dievs. Dižā vēlēšanās darīt vienalga ko, lai tikai kaut ko mainītu uz labo pusi, no viņa izveido mocekli, kura piemēru neņemot vērā, cilvēce turpina atkārtot kļūdas.

Saniknots cilvēks dodas uzbrukumā. Vīrieši ir radīti kā uzbrucēji — tā viņi īsteno savas vēlēšanās fiziskā līmenī. Bet, ja vīrietī uzmutuļo naids, tas var izraisīt neparedzami bīstamas sekas. Sievietes ir radītas mīlēt. Ja niknojas sieviete, no viņas mutes var nākt ārā tāda leksika, ko viņa nekad agrāk nav lietojusi aiz kauna un nespējas pieņemt.

Uzbrukt var domās, ar vārdiem un darbiem.

Uzbrukums darbos, t. i., ar dūrēm notiek, ja cilvēks dod vaļu zemiskām, primitīvām kaislībām. To uzskata par sliktāko no ļaunumiem, jo tas nes ciešanas citiem. Tādējādi cilvēks sev uzkrauj karmisku parādu. Bet pašas dusmas pat var nebūt lielas, taču, ja tās izlauzušās uz āru kopā ar dūres sitienu, tad mēdz but briesmīgas. Tomēr bailēm lielas acis.

Uzbrukums ar vārdiem ir gluži tas pats, kas otram uzgāzt savas samazgas, zemapziņā vēloties citus saukt pie prāta, lai gan pats mācību stundu tā arī neapjēdza. Mēdz būt arī sev adresētas lamas, bet parasti tās nav uzkrītošas.

Uzbrukumu domās par uzbrukumu nesauc. Slēgtas lūpas un acis, kurās deg liesmas, liecina par domās veiktu uzbrukumu, kas savā noslēgtībā līdzīgs vulkānam, kas gatavs izvirdumam. Šāda uzvedība raksturīga sievietēm un vīriešiem, kuri vēlas būt inteliģenti. Kinoekrānos šāds varonis ar savu iekšējo uguni iedarbojas kā pievelkošs magnēts, aicinot pretējo dzimumu seksuālam uzbrukumam, lai šo uguni apdzēstu. Tad pārītis saķeras gluži kā kaķis ar suni, un naida liesma uz laiciņu noplok. Dzīvē gan tādām sadursmēm drosmes nepietiek, jo no tām nogurst. Bet naids paliek, ar piepešām lēkmēm brīdinot par insultu vai infarktu.

Nomākts naids pāraug histērijā, jo mūsos mītošais primitīvais cilvēks ir ielikts civilizācijas tiesībsargājošo likumu rāmīšos un baidās no fiziska soda. Histēriķis baidās no fiziska soda un sāpēm.

Histērija ir dvēseles mokas, kas pavada materiālās labklājības pieaugumu; to izlejot, cilvēks jūtas mazliet atvieglots. Histērisks cilvēks neapjēdz, pret ko viņš protestē. Viņam nepieciešama dvēseles brīvība, ko neviens viņam nevar iedot, izņemot vinu pašu. Tiesa, to var izdarīt viņa māte. Var no visas sirds histēriskam cilvēkam vēlēt labu, bet viņš ir norobežojies ar baiļu sienu, un labais līdz adresātam nenokļūst. Histērijas pieaugumu veicina tās picskaitīšana slimību kategorijai. Histēriķis attaisnojas ar slimību. Tas savukārt pastiprina viņa žēlumu pret sevi un palielina naidu.

Par slimu atzīts histēriķis spēj terorizēt lielu tautas dalu, bet, kad parādās policists un saķer viņu pie rokas, lai sauktu pie kārtības, histēriķis sāk gaudot, it kā viņu sistu krustā, un iesūdz policistu tiesā, jo slimam cilvēkam ir tiesības uz pašsajūtas uzlabošanu. Histēriķim kļūst labāk, kad viņš kādu var nolamāt. Bet policistu notiesās, jo histēriķim uz rokām redzami zilumi. Tikai kāpēc? Policists taču neturēja stipri. Ar savu bļaustīšanos histērikis atriebās tiem, kam, viņaprāt, ir labāk nekā pašam. Atriebtkāre izraisa dažnedažādus asinsizplūdumus, pat ja cilvēkam neviens nav pieskāries.

Nomākts naids izraisa vampirismu. Kam svarīga inteliģenta reputācija, tas naidu tur grožos. Par vampīriem runā, raksta un taisa šausmu filmas, kas sēj bailes un jukas vājas nervu sistēmas cilvēkos. Patiesība ir viena: jo vairāk cilvēks baidās no vampīriem, jo vairāk tie viņam visur rēgojas, līdz viņš pats kļūst par vampīru. Visi nelīdzsvarotie cilvēki lielākā vai mazākā mērā ir vampīri. Atšķirība tikai tā, ka dažs līdz nāves stundai baidās, ja kāds, piemēram, ekstrasenss viņam saka: vampīrs. Cits klabina zobus un baisā balsī piekrīt: „Jā, es esmu vampīrs!“ Iespējams, ka viņam līdz nāvei apnikuši bailīgi čīkstuli un viņš tos grib no sevis aizbaidīt, lai tiktu pie miera, bet varbūt viņam sagādā patiesu baudu justies sliktam, lai gan dvēsele raud.

Jebkurš cilvēks, kas ir nomāktā garastāvoklī, šajā laikā ir vampīrs, un viņa klātbūtni citiem grūti izturēt. Jebkurš slims cilvēks ir vampīrs līdz brīdim, kad izveseļojas. Atbrīvojiet savas bailes no vampīriem, un vampīrs kā tāds pārstās jums eksistēt. Kas vampīram ļauj pār sevi valdīt, tas lai nevaino vampīru, bet izlabo savu kļūdu. Tam būs vajadzīgs liels darbs, bet tā jau ir īpaša saruna. Zinu to no savas pieredzes.

Cilvēks, kas nomāc histērisku naidu, savaldās tikai tāpēc, lai viņu uzskatītu par labu. Viņš baidās no sāpēm un tāpēc neuzbrūk savam asinsnaidniekam. Cilvēks, kas pirmām kārtām redz slikto, ir potenciāls vampīrs. Bet cilvēks, kas slikto absolutizē līdz tādai pakāpei, ka visu redz melnās krāsās, arī ir vampīrs. Ar savu negatīvo attieksmi pret pasauli vampīrs pārtrauc savas dzīvības enerģijas plūsmu. Rodas nāves bailes.

Vairāk par visu vampīrs baidās no nāves, tāpēc visas viņa runas tinas ap nāvi. Viņš apgalvo, ka grib nomirt, jo dzīve ir loti slikta. Patiesībā no nāves viņš baidās. Lai izdzīvotu, viņam jātiek pie enerģijas. Vampīrs vienmēr sev atrod upuri, un par to nekad nekļūst līdzsvarots cilvēks. Viņš sameklē nelīdzsvaroto, kas lec ārā no rāmjiem piekasīšanās, ļauna prieka, izsmiekla, aizvainojumu del. Katram mēdz būt vājuma brīži, kad aizmugure paliek nepiesegta jeb, citiem vārdiem sakot, kad zūd griba. Spriedzes pilna pašaizsardzība reiz nomoka jebkuru cilvēku, un tad viņš saka: „Es negribu!“ Pat ja šie liktenīgie vārdi netiek pateikti skali, tie tomēr iedarbojas un izraisa dažnedažādu enerģiju noplūsmi.

Vajag tikai cilvēkam sadusmoties, kā vampīrs viņu aptīrīs pa tukšo. Tas notiek loti ātri. Pēc tam cietušais jūtas ārkārtīgi nelaimīgs. Nolād sevi, ka ar šo cilvēku ielaidies vārdu cīniņā, lai gan zināja, ka ar viņu strīdēties nav jēgas. Bet nu viņš ir iztukšots. Toties vampīrs uzplaucis. Vampīriem ir raksturīgas uzvarētāja dzīres. Pat ja otrs pēc saķeršanās apslimis, vampīrs spēj pieiet pie gulošā slimnieka un nolasīt viņam sprediķi, uzsverot, ka viņam, vampīram, tomēr bija taisnība. Vampīrs prot žēlot, bet just līdzi — nekad. Viņš ir lietišķā cilvēka tips. Pārdomām tādam nav laika, jo tam nemitīgi jābēg prom no nāves.

Filmās vampīrus rāda kā briesmoņus, kas sūc asinis. Tas ir simbolisks tēls. Plūstošas asinis ir mīlestības enerģija. Kas baidās no vampīriem, patvarīgām personībām, asinssūcējiem šī vārda pārnestā nozīmē, tas ļauj vampīriem no sevis izpumpēt dzīvības spēkus un pirmām kārtām cieš no mazasinības. Mazasinība rada augsni visām pārējām asinsslimībām. Kas atbrīvos stresus un pats priekš sevis noskaidros, ka darbā vai mājās nepieciešams atrasties kopā ar šo konfliktējošo cilvēku, tam vampīrs vairs nebūs slikts cilvēks. Kam nav baiļu no balamutēm, tas nekad nebaidīsies no vampīriem.

Vampīrs, kas kādu no ģimenes locekļiem uzskata par sliktu cilvēku vai pat savu ienaidnieku, bet šāds priekšstats vampīriem rodas bieži, savu upuri noved kapā, ja tas nespēj rast sevi spēkus. Vampīram tas izdodas ļoti vienkārši: viņš cenšas izsist upuri no dvēseles miera. Katrā piemērotā brīdī tāds dara visu, lai upuri sadusmotu. Seko strīds, kas beidzas tādējādi, ka upuris ir tik tikko dzīvs, bet vampīrs ir ar sevi apmierināts. Viņam ir labi. Viņš atkal slikto ir pārmācījis. Dažkārt arī ģimenes locekli cietušo uzskata par sliktu, jo vampīrs prot uzrādīt un paspilgtināt viņa trūkumus. Un tikai kad cietušais dodas uz viņsauli, bet vampīrs ķeras pie jauna upura, rodas zināma apskaidrība. Bieži par vampīru kļūst cietušā dzīvesbiedrs/-e.

No sākuma viņa sliktais garastāvoklis un asaras tiek uztvertas kā skumjas pēc zudušā laulātā drauga. Vecākiem bieži vien starp bērniem ir kāds mīlulis, ko viņi lolo un lutina, un pie tāda mīluļa skumjpilnais vecāks tagad dodas dzīvot. Drīz vien noskaidrojas, ka mīļais auklējums vecāku priekšā ir parādos līdz ausīm un tāpēc dzīvības devējs tam jānēsā uz rokām, jo tas visu savu mūžu ziedojis pēcnācējam. Labais, kas vienā mirklī pārvēršas sliktajā, vienmēr skar pēkšņi. Mierīgā dzīve dažos mirkļos pārvēršas ellē. Vienīgais, kuru tas neskar, ir vampīrs, jo viņš ir tāds pats kā agrāk. Ja tamlīdzīgas pārmaiņas notiek inteliģentu laužu dzīvē, tad acīmredzot bērns, kas no laba kļuvis par sliktu, saslimst ar vēzi. Kāpēc? Tāpēc, ka par visām varītēm grib būt labs, inteliģents. Viņš cenšas darīt visu, lai problēma paliktu mājas sienās un lai tēvs vai māte paliktu apmierināti. Vampīrs to zina, un šīs zināšanas ir viņa ierocis. Ja reiz kauna jūtas, no kurām sāp sirds, neglābj bērnu no kauna, tad palīdzēs vēzis.

Bailes izrādīties sliktam pieaug katru reizi, kad cilvēkam saka: tu esi slikts. Ja cilvēku, kas grib būt labs, grib palīdzēt un dara visu, lai citiem būtu labi, nosauc par sliktu, tam šie vārdi kā skabarga iedur sirdī un tā arī tur paliek. Jo pieticīgāks, klusāks un pacietīgāks cilvēks, jo sāpīgāka radītā brūce. Kareivīgā tipa aktīvos un runātīgos ļaudis neglaimojošs vērtējums bieži vien nemaz neskar, jo vini pazīst sev līdzīgos un zina, ka otrs pašlaik iztukšo personisko samazgu bļodu.

Kā sevi pasargāt, ja jūs esat nokļuvis tamlīdzīgā situācijā? Pirmām kārtām vismaz uz jūsu atveseļošanās laiku vajadzētu no vampīra fiziski attālināties. Citus par saviem parādniekiem viņš neuzskata un tāpēc no viņiem dzīvības sulas tā netecina kā no jums. Turklāt citi to neļauj ar sevi darīt. Bet jūs atļaujat, jo uzskatāt, ka esat vecākiem parādā un tāpēc būsiet spiesti izdabāt vina kaprīzēm, līdz atbrīvosiet šos savus stresus. Taču nav jūsu pienākums — būt labiem pret saviem vecākiem!

Jums nepieciešams būt sliktam pret vecāku, līdz pašam atkal kļūs labi. Tas nepieciešams jums. Un nepieciešams viņam. Citādi viņš nesapratīs, kas ir slikti. Jo visi viņam iztop, griežas ap vinu un danco pēc vina stabules.

Ne vienmēr cilvēkam jāsanem tas, ko viņš grib. Dažkārt nākas palikt tukšām rokām, citādi viņš nespēj novērtēt vērtības. Jūs esat bērns, kas ieradies šajā pasaulē mācīt vecākiem saprātīgumu. Ja to nedarāt, esat spiests ciest. Ir pienācis laiks izlabot savu kļūdu. Izjūtiet to ar sirdi, un jūs sapratīsiet, ka es saku patiesību.

Nav jēgas gausties, ka cilvēks jau tā nodzīvojis grūtu mūžu, kā lai tagad es, viņa bērns, daru tam pāri. Visiem cilvēkiem ir grūts mūžs, tikai katram citādi. Kam nepieciešama viegla dzīve, tas sāk vērot dzīvi pa labam. Un nav neviena, kas to varētu izdarīt viņa vietā. Kas nevēlas dzīvē redzēt labo, tam dzīve nebūs laba. Nevēlas tas, kurš neprot, jo nezina.

Kam ir vēlēšanās uzzināt, tas uzzinās. Jūs tagad zināt. Pie darba!

RAUDAS „PAR SEVI“

Ļaudis ne vienmēr saprot, ko nozīmē raudas „par sevi“. Iespējams, ka cilvēks katru dienu staigā no asarām pietūkušām acīm. Tam vajadzētu nozīmēt, ka viņš izraud savas asaras, un tomēr viņam, piemēram, atrasta cista.

Sīkākam paskaidrojumam minēšu kādu piemēru, kam ir principiāla nozīme. Jūs dodaties ciemos. Ieejat dzīvoklī un sākat jūsmot par tajā notikušajām pārmainām. Saimniecei tomēr nav spēka novaldīt asaras. Jūs viņas asaras redzat ne jau pirmo reizi, tomēr steidzīgi cenšaties noskaidrot, kas noticis, — ja nu var palīdzēt?

Vina sāk vaimanāt par savu veselību, kas tieši šobrīd likusi sevi manīt. Jūs jūtat, ka runa nepavisam nav par to, taču aiz delikātuma tematu neturpināt. Kāda ir jautājuma būtība?

Izrādās, ka saimniecei ir kauns viesu priekšā nepabeigtā remonta dēl. Un, lai gan centusies trūkumus noslēpt, vinu nepamet izjūta, ka jūs tik un tā tos redzat. Vina spriež pēc sevis — viņai tie ir gluži kā skabarga acīs. Viņas dusmas uz vīru, kas piekrāpis, ir bezspēcīgas, jo pati šos darbus paveikt nespēj. Un, lai gan viņa saprot, ka viņas vēlmes bijušas utopiskas, šobrīd, kad piepeši ienāca prātā viss vecais, kad viņa ar dusmām domās pārsoļoja vīra saimnieciskajiem un seksuālajiem „varoņdarbiem“, sametot to visu vienā katlā, viņa jūt, ka tas nav vīrietis un vispār nav nekas.

Savu steigu par bailēm viņa neuzskata, tāpat kā par dusmām neuzskata savas bezpalīdzīgās skumjas, taču uzskata par kauna lietu raudāt tādu nieku dēļ un tāpēc ātri izdomāja versiju par veselības problēmām. Ja viņa godīgi būtu izraudājusi savu pārmērīgo centību, kas cietusi fiasko, tad nekas nebūtu noticis. Bet tā kā pati svešas asaras par tik nebūtiskiem jautājumiem būtu uztvērusi par histēriju, nespēj jūsu priekšā raudāt bijušā dēļ.

Vissliktākais šajā situācijā ir tas, ka kopš tā brīža, kad vina sameloja, pati nemanot sāka raudāt uz iekšu tādā pašā mērā, kā to darīja uz āru.

Vina nepamanīja, ka ap sirdi kļuva vieglāk, bet ķermeņa lejasdaļa kļuva smagāka.

Ķermeņa lejasdaļā koncentrējas ekonomiskās problēmas, ko tagad vairs nešķir no seksualitātes. Tagad saimnieces labajai olnīcai vajadzēs sevī krāt viņas skumjas, t. i., veidot cistu.

PATIESS GADĪJUMS

Kāda paciente pastāstīja, ka no manis baidījusies, jo viņas kaimiņiene vizīti pie manis raksturojusi apmēram tādiem vārdiem: „Tā Vilma ir viens briesmīgs cilvēks. Es pie viņas aizgāju, lai atbrīvotos no olnīcas cistas, bet viņa sāka mani apvainot. Teica, ka es esmu slikts cilvēks un nemīlu savu viru. Lika šo briesmīgo dzērāju mīlēt.“ Jau tā nabaga nelaimīgā sieviete vienā gabalā raudāja trīs dienas un pat uz darbu nejaudāja aiziet. Ceturtajā dienā devās pie ginekologa un palūdza norīkojumu operācijai. Ārste cistu neatrada ne ar tausti, ne ar sonogrāfu. Neizskaidrojama iemesla dēļ kreisās olnīcas cista bija izzudusi, bet dusmas uz Vīlmu palika. (Bet tā jau ir labās olnīcas problēma.)

Kur palika cista?

Šai sievietei, kas aiz bailēm krita histērijā, ienaidnieki bija visi, kas nejuta līdzi viņas pārdzīvojumiem. Slīkdama vainas izjūtā, viņa citos cilvēkos redzēja tikai apvainotājus un arī pati kļuva agresīva. Viņa cīnījās ar neesošu nelabvēli — ar sevi. Histērisku asaru pietika gan raudāšanai uz iekšu, gan uz āru.

Saskatījusi apvainotāju arī manā personā, vina tika pie pēdējās lāses savu skumju traukā un ieraudājās. Pirmo reizi pa ilgiem laikiem vina patiesi izraudāja sarūgtinājumu par savu neizdevušos dzīvi, un skumjas varēja izlīt uz āru. Cista aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru aizgāja skumjas.

Paciente — inteliģenta sieviete, runādama par kaimiņieni, brīnījās, kā vina varējusi nosaukt par aizvainojošu tik mierīgu un pamācošu sarunu. Kā var cilvēks būt tik dumjš? Es palūkojos uz vinu un teicu: „Pacentieties pati būt gudrāka. Pacentieties atbrīvot savas bailes tādējādi, lai justu, ka tas notiek no sirds, tad arī slimība varēs aiziet un jūs sapratīsiet, ka savu kļūdu atzīšana spēj izārstēt. Citādi var nolikt, ka arī jūs nesapratīsiet, no kā slimība pāriet.“

Viņas slimība nepārgāja, bet gluži pretēji — saasinājās, jo viņas savaldība bija spēcīgāka nekā parasti un atbilstīgi stiprāki bija arī uzkrātie stresi. To straujā masveida aizplūšana izraisīja daudz krasāku slimības saasinājumu nekā parasti. Par tādu iespēju es viņu jau brīdināju, taču slimnieces vēlmes nesaskanēja ar ienākoši izejošo enerģiju plūsmas loģiku. Viņa man atsūtīja garu vēstuli ar atvainošanos tā vietā, lai atrakstītu: „Jūtos vīlusies. Tāda ārstēšana man nav vajadzīga.“ Šai sievietei skumju problēmas izvērtās smadzeņu kaitē. Skumju bija tik daudz, ka galvaskausā nepalika vietas domu darbībai.

Viens no raudu „par sevi“ veidiem ir žēlums pret sevi. Tāpat kā jebkuru stresu, žēlumu pret sevi var vai nu slēpt, vai parādīt atklāti. Bērns, kas bērnībā noskatījies svešās asarās vai lējis tās pats, baidās no skumjām, žēluma pret sevi un žēluma vispār. Aiz bailēm viņš raudas uzņem sevī no visurienes, kur vien redz vai dzird raudāšanu. Pat no multiplikācijas filmām. Kas nav cietis pāri mēram, tas pats sāk raudāt katra nieka dēj. Bet tie, kuru ciešanu kauss ir pilns, sāk sev aizliegt raudāt, lai nekļūtu līdzīgi iepriekšminētajam traukam. Viņi sāk sevi savaldīt. Bet no tā viņu skumjas tikai pieaug. Bērna pacietība pārvēršas ciešanās. Un kādā brīdī rodas žēlums pret sevi.

Bērnam, kas baidās no žēluma pret sevi, zūd vēlēšanās, lai viņu pažēlotu, kolīdz viņš ierauga raudošu sievieti. Katram cilvēkam dvēselē ir kas tāds, ko nepieciešams izteikt, bet dažkārt arī izraudāt, taču bezjēdzīgi ir izkratīt sirdi līdzcietīgam cilvēkam. Palīdzības no viņa nebūs nekādas, sāks tikai liet asaras, un problēma vienīgi padziļināsies. Tā atkal viņš nevarēja izraudāties, nevarēja pagausties, un skumjas krājas iekšienē. Bērns ir ar mieru labāk ciest, nekā raudāt un vaimanāt. Taču kādā brīdī izlaužas nepieciešamība, lai visi viņu pažēlotu. Kaut mazlietiņ. Un nevis lai viņu pažēlotu līdzcietīgs cilvēks, bet lai citi redzētu, kā viņš cieš.

Man bieži nācies redzēt savu neveiksmīgo dzīvi apraudošas māmiņas, kuras aizkustinoši mierina viņu mazais bērns, kurš pats tik tikko valda asaras. Viņa apaļie vaidziņi un pufīgās rokeles runā pašas par sevi. Bet viņam liek būt pieaugušam, vainīgam mātes žēlumu izraisošajās bēdās. Viņa protests pret dzīvē atvēlēto lomu izpaužas alerģiskā ādas slimībā. Viņam ir atņemtas tiesības būt bērnam. Jo nevar taču visi raudāt vienlaikus.

Ja cilvēks, vienalga, bērns vai pieaugušais, jūt vēlēšanos pateikt: „Paskatieties! Arī man ir skumji, jo nākas ciest svešu raudu dēl Es pie šim asarām neesmu vainīgs, bet vaino mani. Man tāpēc sāp. Man gribas, lai jūs redzētu, ka es esmu dzīva dvēsele un jūtu sāpes!“ — tad, sākot ar šo brīdi, citi var arī redzēt skumju lielumu. Šāds cilvēks sāk kļūt resns. Es negribu, lai mani žēlotu, jo es neciešu līdzcietību, bet man gribas, lai mani pažēlotu, jo man ir grūti, — tas ir bīstams stress, kas raksturīgs daudziem cilvēkiem.

Resnīši skumjas slēpj aiz priecīgas sejas izteiksmes. Dažs to dara tik veikli, ka apmāna pats sevi, nemaz nerunājot par citiem. Resnīši ir līdzcietīgi, taču līdzcietīgu cilvēku sabiedrība ātri viņus nogurdina. Gribētos mukt prom, bet ieaudzinātā pieklājība neļauj. Pat ja pilnīgais cilvēks pazīst līdzcietīgo kā piecus pirkstus un saprot, ka viņa asaras ir izspiešanas ierocis, viņš tik un tā ir bezpalīdzīgs raudošā priekšā. Viņā mājo spēcīgas bailes kļūt tādam pašam, un viņš dara visu, lai tas nenotiktu. Tas nozīmē, ka viņš savalda sevi un cenšas uzlabot otra dzīvi, rēķinoties ar to, ka tas savu asaru plūdus mazinās. Bet kas to deva! Cilvēkam, kas sevi žēlo, ir par maz palīdzības un līdzjūtības, viņam padod žēlošanu, un tās nekad nebūs gana.

Cilvēks, kas sevi piespiež dzīvot kopā ar to, kas sevi žēlo, agri vai vēlu noteikti kļūs resns. Jo vairāk viņā pacietības un vēlēšanās par spīti visam palikt inteliģentam, jo lēnāk un noteiktāk viņš pieņemsies svarā. Ja viņa dvēselē mājo cerības uz labāku dzīvi, tad taukaudi ir blīvi. Bet, ja cerības gaist, taukaudi kļūst ļengani.

Pēc pārciestas slimības daudzi sāk ātri pieņemties svarā, un pie tā vaino slimību. Patiesībā slimība tikai bija pēdējā lāse, kas piepildīja kausu. Cietējam gribējās, lai cilvēki uzzinātu par viņa grūto dzīvi, bet par to nevajadzētu runāt skaļi. Tāds nevēlas žēlojoties pazemoties citu cilvēku acīs. Un nav svarīgi, vai viņš sapratni atrod, vai ne, svara normalizācijā tam nav nozīmes. Svarīgi atbrīvot bailes no žēluma pret sevi.

Tātad, mīļie ļaudis ar lieko svaru, pirms ķerties pie diētas, vērsieties pie savas dvēseles un atbrīvojiet skumjas un žēlumu pret sevi — tie uzstājīgi prasās brīvībā. Diēta ir vajadzīga, bet lai tā ieņem otro vietu pēc kārtas.

Žēlums pret sevi ir tagadnes problēma. Tāpēc no šī stresa pirmām kārtām palielinās vidukļa apjoms. Ja jostasvietā jūs jūtat piepūšanos vai rodas pārpildīta kuņģa sajūta, ziniet, ka brīvībā prasās žēlums pret sevi, bet jūs to nelaižat vaļā. Jūs varat neko neēst, burtiski krist no kājām aiz bada, bet, ja vēders iet pa priekšu un krokās krīt gar sāniem, tad tā ir brīdinājuma zīme, kas cenšas jūs pasargāt no ļaunākā. Kad jūs atbrīvosiet vēlēšanos, lai citi jūs pažēlotu, tad jau pēc pusstundas jutīsiet, ka nenāktu par skādi ciešāk savilkt jostu. Un skumju notikumu, kas sekos šim brīdinājumam, jūs neuztversiet kā skumju, bet kā normālu gadījumu.

Ilgstoša žēluma atbrīvošana pret sevi palīdz samazinat svaru. Tikai ziniet, ka jāturas pēc iespējas tālāk no cilvēkiem — žēlotājiem. Kas savus brīvos brīžus piepilda ar raudām vai izmanto asaras, lai kaut ko izdiedelētu, to nepārmainīt. Būtu liela muļķība ļaut tādam sevi iznīcināt.

Vārdu sakot, kas raud ārēji, bet patieso iemeslu slēpj, un kas raud uz iekšu, savas asaras nerādot, patiesībā raud „par sevi“. Visbiežāk tā sekas ir:

I. Dekoncentrējas šķidruma izvietojums audos — rodas dažnedažādi lokalizēti lieli un mazi pietūkumi līdz pat vispārējam pietūkumam, kas izplatās pa visu ķermeni.

Tipiskie pietūkumi, kas aptver visu ķermeni, ir saistīti ar:

□                 smagu sirds asinsvadu nepietiekamību,

□                 smagu alerģiju, vispārēju toksikozi un nieru nepietiekamību,

□                 vēlīnu grūtniecības toksikozi vai nefropātiju, kas arī ir nieru nepietiekamība.

II.   Audzēja tipa veidojumi (cistas), kas piepildīti ar šķidrumu:

u orgānos,

□                 dobumos,

□                 audos.

III. Brīva šķidruma uzkrāšanās dobumos:

j sirds somiņas dobumā — eksudatīvais perikardīts,

□   plaušu pleiras dobumā — cksudatīvs pleirīts,

□               vēdera dobumā — ascits,

□               galvaskausa dobumā — smadzeņu tūska,

□               utt.

Smadzeņu tūska ir tipiska mazu bērnu slimība. Ja bērna māte krāj sevī neizraudātu skumju asaras, ka viņu nemīl, nesaprot, nežēlo, ka nekas nav tā, kā viņai gribas, tad bērns var jau piedzimt ar smadzeņu tūsku. Šķidrums pleš plašumā augošās bērna galviņas kaulus, pieaugušā galvu ar iekšēju spiedienu vairs nepalielināt.

Migrēna.

Baiļu iedzīšana un saspiešana pieaugušā galvā izraisa galvaskausa iekšējā spiediena paaugstināšanos. Atbilstīgi spiediena pieauguma pakāpei un ātrumam rodas dažādas slimības. Nemitīgas smagas, spiedīgas sajūtas galvā var pāraugt galvassāpēs, bet tās savukārt — migrēnā. Ja slimību pavada galvaskausa iekšēja iekaisuma process, rodas dzīvības briesmas.

Migrēna ir slimība ar loti spēcīgām galvassāpēm, kas kulminē ar vemšanu, bet pēc tam uz laiku norimst. Neredzamajā plānā skumjas krājas līdz kritiskajai robežai, kas fiziskajā līmenī izraisa smadzeņu pietūkumu. Smadzeņu šķidruma plūsmu bloķē bailes mani nemīl, un tā dēļ nomāktās bailes pāraug dusmās — mani nemīl, nežēlo, ar mani nerēķinās, manī neklausās utt.

Kad savaldība iegūst dzīvībai bīstamus mērogus, cilvēkā mostas vēlēšanās ar dzīvi cīnīties, tas ir, mostas nomāktās agresīvās dusmas uz dzīvi, un tajā brīdī sākas vemšana.

Vemšana ir riebums pret pasauli un nākotni, vēlēšanās atgriezt vecos labos laikus. Spēcīgs fizisks satricinājums, ko izraisa vemšanas reflekss, izstaipa no sasprindzinājuma deformēto kaklu, radot iespēju kakla skriemeļiem sakārtoties vajadzīgajā stāvokli. Kad kakla skriemeli atgriežas savās vietās, kakla enerģētiskie kanāli atveras, un ķermenis gūst iespēju caur aknu izvadīt uzkrātos sārņus.

PATIESS GADĪJUMS

Es ieeju kabinetā, kur jau sēž deviņus gadus vecs zēns ar savu māti un sasveicinos. „Labdien,“ augstprātīgā tonī atbild puisēns. Te piepeši atskan klauvējiens durvīs — mani aicina ārā, lai nodotu īsu paziņojumu.

Atkal pievēršos zēnam, koncentrējoties uz viņa problēmām, jo pie manis atnākuši viņa dēj. Es pat nepagūstu palūkoties viņam acīs, kā viņš, ierāvis galvu plecos, nocērt: „Es jau sasveicinājos!“ Izbrīnā savelku uzacis (pie sevis fiksēju naidīgu pieklājību un galēji sasprindzinātu stāvokli kā pašaizsardzības līdzekli) un mierīgi atsaku: „Es dzirdēju.“ Puisēna skatiens ir izlēmīgs, caururbjošs. Visa viņa būtne ir gatava pretsitienam gluži kā mežonīgam zvēram būrī. Viņa bailes ir sasniegušas kritisko robežu. Viņā jaušas vēlēšanās man uzbrukt, jo es jau vairākkārt esmu uzvedusies neprognozējami, tātad arī aizskaroši. Puisēns nezina, kas ir mierīgs cilvēks.

Zēnā jūtama līdz galējībai saspringta, aizturēta agresivitāte. Kad es vaicāju, kas viņus atvedis pie manis, bērns aizgriežas no mātes un velta man nicinājuma pilnu grimasi. Viņš vēlas mani izprovocēt, bet negrib, lai to redzētu māte.

Mātē ir uzkrītoša viņas izglītotība, runas maniere un uzvedība. Šī korektā, pārmērīgi prasīgā māte audzina sev dēlu, kam nākotnē vajadzētu kļūt par vecāku lepnuma objektu. Zēnam ir drudžaini savilkts kakls un pleci, enerģijas plūsma pārtrūkst no vismazākās prasības, jo viņš atrodas nemitīgas krīzes stāvoklī. Kopš vecāki ir šķīrušies, puisēns cieš no migrēnas. Māte stāsta, cik talantīgs un gudrs bērns viņš bijis pirms slimības. Zēna acis manī lūkojas izaicinoši: „Nu ko, sagremoji?“ Viņa gatavība katrā cilvēkā redzēt ienaidnieku ir apbrīnojama.

Zēna skumjas, ko izraisījusi vecāku šķiršanās, pārvērtušās cietsirdībā pret visu pasauli, ne reizi vien viņu apvainojot ar netaktiskiem izlēcieniem. Pats viņš nepavisam nav izturējies delikāti, kad arī citiem zēniem radušās tādas pašas problēmas ģimenē. Visa viņa būtne pieprasa, lai no tamlīdzīgām problēmām nebūtu ne miņas.

Es redzu, ka zēns neieredz visas sievietes, izņemot savu māti, lai gan tieši viņa to kaitina. Māte par dēla pozitīvajām īpašībām runā pagātnes formā, un tas ievaino bērna dvēseli. Viņa tēvā šobrīd mīt tieši tāds pats naids pret visām sievietēm, jo paša sieva viņam nodarījusi sāpes. Zēns loti mīl savu māti, jo viņa ir vienīgais cilvēks, kas viņu uzliela, uzskata par labāku, gudrāku, spējīgāku, augstāku par citiem.

Es jaušu visa pasākuma bezcerību, tomēr mēģinu uztaustīt pavedienu sarunas sākumam. „Redzi, katram cilvēkam ir stresi, un, kad to kļūst loti daudz, atnāk slimība. Visiem galvā mīt bailes mani nemīl, un, kad tās pieaug…“ — „Nav man nekādu baiļu,“ puisēns mani pārtrauc. Viņš negrib dzirdēt ne vārda ne no vienas sievietes.

Es zinu, ka šī zēna audzināšanai vajadzīga mierīga tēva bargā roka, bet kur lai es to ņemu. Tāpēc turpinu: „No šīm bailēm pakausī rodas smaguma sajūta.“ — „Pieņemsim, ka man pa pakausi vakar iekrāva,“ ar izsmieklu novelk zēns. Es mēģinu paskaidrot, ka kautiņš ne no šā, ne no tā nesākas, ka viņš pats uzprasījās… „Sākas gan. Es neuzprasījos. Viņi uzprasījās.“

Zēns ir jaušami sadusmojies. Šoreiz pat joks nepalīdzēs sarunu ievirzīt īstajās sliedēs.

Zēnam ir cieša pārliecība viņš ir loti labs, pārējie slikti, un viss. Nekādas pamācības viņš necieš. Nabaga skolotāji, es pie sevis nodomāju.

Kad es pagriežos pret māti un saku, ka likstas cēlonis ir mājas konflikti, zēns aiziet, aizcirzdams durvis. Šis bērns necieš, ja kāds par viņa māti saka ko nepatīkamu. Bailes no pazemojumiem pārvēršas dusmās pret jebkādu pazemojumu, ieskaitot pamācības. Pamācības tiek uztvertas kā muļķības uzsvēršana vai norādījums uz zemu attīstības līmeni.

Ko slēpj tamlīdzīga situācija?

Puisēns ir vienīgais tādu augsti izglītotu vecāku bērns, kuri ciena kārtību un likumus. Mātes valdonība ģimenē atbīda tēvu malā. Dēla dieviškošanas sekas — jau tāpat no sievas atkarīgajam vīram tiek bāreņa loma. Bet temperamentīgs vīrietis tik vienkārši no savām pozīcijām neatkāpjas. Tēva greizsirdība uz mazo dēlu, kas sev pievērsis visu mātes mīlestību, kļūst par strīdu cēloni. Neviens nesaprot, kas notiek paša dvēselē, — visi sāk drudžaini darboties. Vecāku savstarpējo pozīciju karš beidzas ar ģimenes sabrukumu.

Māte ir laba. Palikusi viena ar bērnu, viņa vēlas mest izaicinājumu pasaulei ideāli audzināta dēla veidolā, bet nepamana, ka slēpj no viņa patiesību par reālo pasauli. Viņa neapzinās, ka sliktais, ko slēpj un noliedz, veic viscietsirdīgāko darbu.

Māte izlemj visu, un bērns izpilda mātes vēlmes, jo tad arī viņš saņem to, ko vēlas. Māte dēlam ir vienīgais cilvēks, kurš saprot, novērtē, palutina, mīl, visu atjauj un neko neaizliedz. Viņa jau sen sapratusi, par ko dēlam var izvērsties viņas aizliegumi. Viņa grib saglabāt kaut vai ārēji labas attiecībās starp māti un dēlu.

Tā viņi dzīvo, mānīdami sevi un viens otru. Kā jau labi audzināti ļaudis, rij asaras, pieklājīgi smaidot, un stāsta, cik priecīgi viņi dzīvo. Bet to, ka puisēns ir potenciāls noziedznieks, kura apspiestās skumjas pārvērtušās cietsirdībā, kaut arī pagaidām virsroku gūst vēlēšanās būt inteliģentam, —to

nākas pateikt man. Ģimenes strīdu vecāki neuzskata par kaut kādu nopietnu grēku, pret ģimenes sabrukumu izturas ar saprātīgu apdomību. Tā iznāca, tātad tā arī vajag, nav ko taisīt liekas problēmas paziņo saprātīgie vecāki, nepamanot atlūzu lēveni tajā vietā, kur vajadzētu būt vinu bērnam.

Ja vecāki nosoda varmācību, piemēram, ir tieslbsargājošās sistēmas darbinieki un tādu pašu kārtību iedibina ari mājās, tad bērni neuzdrošinās atklāti paust savu agresivitāti, un tas viņus padara neaizsargātus. Jo mājās bargāka kazarmju kārtība, jo spēcīgāk bērns mokās ar galvu. Mokās līdz brīdim, kad ciešanu kauss ir pilns un bērns k|ūst par noziedznieku. Jo izglītotāka ģimene, jo par augstāk kvalificētu noziedznieku bērns kļūst.

No sākuma šī zēna domu pasauli pauž un regulē migrēna. Ja viņa māte nesāks pasauli redzēt citādi un nesāks pārmainīt savu domāšanu, tad viņas dēla ciešanu kauss līs pāri malām. Viņš jau ir tādā krīzes stāvoklī, ka vairs ar sevi nevar nodarboties. Bet, ja piespiestu, viņš atbildēs, ka to dara. Un pamēģiniet izkontrolēt domas! Vecākiem tas nav pa spēkam, un bērns to zina.

Akla mīlestība ir privātīpašnieciska mīlestība, kas noved pie naida.

Glaukoma.

Pie arvien biežāk sastopamām slimībām, kas ir saistītas ar skumjām, pieder arī glaukoma jeb acs kristāliņa zilgana sadulkošanās. Slimībai raksturīgs paaugstināts acs iekšējais spiediens, un, ja to neizdodas pazemināt, rodas aklums. Bieži cilvēks gadiem cieš no galvassāpēm, un, kad beigu beigās tiek konstatēta glaukoma, viņš sadusmojas uz ārstu. Patiesībā galvassāpes un glaukoma ir blakusposmi skumju palielināšanās procesa ķēdītē.

Lai izvadītu no acs pārāk ātri uzkrājušos šķidrumu, tādējādi neļaujot pasliktināties redzei, acu ķirurgi acs ābolā veido jaunas atveres. Daudziem tas palīdz, daudziem — ne.

Agrāk glaukomu uzskatīja par vecu ļaužu slimību, bet tagad ar to slimo jau mazi bērni. Pie manis bija ieradušies vecāki, kuru mazulim bija noteikta diagnoze — iedzimta glaukoma. Vina mātei grūtniecības laikā nācās pārciest daudz skumja. Vinu pamatīgi apvainoja, bet sieviete sakoda zobus un visu pacieta. Taču piedot vina nespēj… /"

Un tā arī ir visa bēda. Tā vietā, lai izraudātos vai pat izkliegtos — lai citi domā, ko grib, — vina krāja sevī neizraudātas asaras. Izklaigājoties vina paustu muļķa gudrību, bet nu spiesta ciest.

Skumjas vinā mājoja jau pirms grūtniecības, bet mazuļa gaidīšanas laikā viņa sev piesaistīja netaisnību, no kuras cieta un kļuva atriebīga. Vina sev piesaistīja bērnu ar identisku domāšanas veidu, kura karmiskajam parādam tādējādi būs radīta izpirkšanas iespēja. Tajā pašā laikā bērns palīdzēja mātei, pilnībā uzņemoties slimību sev. Mātes redze necieta. Bērna slimība viņus tik ļoti savstarpēji saistījusi, ka atriebtkāre tā arī palikusi nerealizēta. Tagad neviens no viņiem nevar nodarīt ļaunu citiem.

Gandrīz analogs ir stāsts par kādu jaunu cilvēku, kurš bija pārcietis pārdesmit operācijas dažādās pasaules klīnikās, lai izārstētu bērnībā sākušos glaukomu. Šobrīd viņš atšķir tikai gaismu no tumsas. Viņa slimības deformētajās acīs pat nezinātājs varēja skaidri lasīt atriebtkāri. Viņā auga augumā naids pret visu un visiem.

„Kāpēc lai es viņus mīlētu! Viņi taču neko labu man nav izdarījuši,“ atcirta viņš atbildei uz manu mēģinājumu mainīt viņa attiekmi pret ārstiem. Situāciju viņš uztvēra nepārprotami: citiem viņi dara labu, bet par mani ņirgājas sev par prieku — īsti rīkļurāvēji. Es viņiem esmu tikai izmēģinājumu trusītis.

Nav jēgas minēt visus dusmu veidus, kas iemājojuši šajā jaunajā cilvēkā. Skaidrs ir viens palīdzēt viņam nevar neviens. Viņa cietsirdība piesaista cietsirdību. Konkrētajā gadījumā skalpeli. Slimība viņa ceļā uzradās kā šķērslis, lai neļautu kļūt par noziedznieku. Pats kļūt par noziedznieku viņš nevēlas, taču uz noziedzības ceļa viņu novestu cietsirdība.

Būdams akls, viņš spēj izgāzt savu cietsirdību vārdiskā formā uz vecākiem, kurus uzskata par vainīgajiem. Vai ar savu uzvedību kaitināt palīgus, kas, viņaprāt, liek darīt to, kas nav nepieciešams. Un, ja noslēgs rēķinus ar dzīvi, kā viņš draud, biedēdams citus, tad nākamajā dzīvē ieradīsies kā plānprātīgais. Tā viņa ķermenis to cenšas mācīt.

Cilvēks, kas pieļauj kļūdu un tiek pie glaukomas, pēc operācijas atveseļojas, ja tic ārstu spējai palīdzēt. Un, ja vēl viņš sevi uzskata par laimīgu un nekādi nevar vien beigt priecāties par dzīvi, ko tam atkal dāvājušas ķirurga rokas, tad redze uzlabosies vēl vairāk. Bet kas operāciju uztver slimīgi un sāk gausties, ka pēcoperācijas rētas tā arī paliks un redze tik un tā neatjaunosies, tam mikroskopiskās rētas nekur nepazudīs. Skaidrs, ka arī redze neuzlabosies.

Bet pacientus, kuru attieksmi pret dzīvi caurstrāvo noteikts noliegums „kaut manas acis to visu nebūtu redzējušas“, vai tos, kas operācijas priekšvakarā joprojām karsti strīdas ar savu ienaidnieku, vispār nevajadzētu operēt, pirms emocijas nav noplakušas. Cietsirdība rada brūci, savukārt atriebtkāre asiņošanu. Ja asiņošana sākas tādā mazā, nosacīti noslēgtā vietā kā acs ābols, tad operācijas efektu var apšaubīt.

Pirms operācijas mediķi slimniekam dod nomierinošos un miega līdzekļus. Diemžēl tā viņi tikai nomāc nemieru.

Zā|u, kas izvadītu stresus, pagaidām nav. Tāpēc ari radies priekšstats, ka operācija ir veiksmes jautājums. Laimīgs tas, kam paveicies. Ja ar laimi saprot dvēseles mieru, tad tas patiešām ir laimīgas veiksmes jautājums.

Necentieties no tā visa secināt, ka Vilma noliedz zāles un medicīnu. Es atzīstu visu, kas pasaulē pastāv. Medicīna ir nepieciešama un kļūst arvien nepieciešamāka. Bet, ja jūs gribat no mediķiem gūt nepieciešamo palīdzību, tad palīdziet arī sev pats. Palīdzēt nespēs pat Dievs debesīs, ja cilvēks Viņam netic. Ārsts ārstē jūsu stresu materializējušās sekas, jo izvadīt stresus no jums viņš nespēj. To izdarīt varat tikai jūs pats.

Ja pēc operācijas notiek iekšējais acs asinsizplūdums, tad nelaimīgi ir gan ārsti, gan pacients. Ārsts meklē cēloni faktoros, kas ir medicīniski pamatoti. Pacients vaino mediķus. Ja radusies asiņošana, tad jo ātrāk pacients pārstāj meklēt svešas kļūdas, jo ātrāk asinsizplūdums uzsūcas. Un, ja palūgs piedošanu savai slimajai acij, tad atveseļosies vēl ātrāk.

Ācis atspoguļo aknas stāvokli. Akna ir dusmu un naida koncentrētajā. Acis ir tā vieta, kur atbrīvojas skumjas. Kas aiz skumjām un žēluma pret sevi kļūst naidpilns, tas iznīcina visu, kas tam pagadās pa ceļam. Par naida rašanos liecina paaugstināts, griezīgs balss tonis un straujas, stūrainas kustības. Kas savu naidu savalda, jo parasts uzbrukums viņam šķiet neapmierinošs, tāpēc ka vina nocietinātā dvēsele alkst daudz izsmalcinātākas atriebes, tam rodas agresivitāte. Agresivitāte liecina par ļaunuma rašanos. Ļaunums ir mērķtiecīgas, apzinātas dusmas, tāpēc tā sekas ir daudz sāpīgākas. Par to stāsta arī neizārstējamās acu slimības.

IEMĀCIES SARUNĀTIES AR SKUMJĀM

Atstāstīšu kādas padzīvojušas sievietes sarunu ar viņas skumjām, kad es k|uvu par starpnieku, lai sieviete iemācītos saprast savu skumju bezvārdu valodu.

Skumjas stāv jūsu priekšā kā loti nopietns cilvēks, kam zināms, ka jūs viņu nemīlat. Tam ir sasprindzināts un mazliet piešķiebts kakls, tāpat kā jums. Aiz bailēm, ka viņu nemīl, tas iekšēji drudžaini mētājas, it kā mēģinādams no situācijas rast citu izeju. Viņš jūtas bezpalīdzīgs, ka neviens nepievērš uzmanību tā saspringtajam stāvoklim, viņa jūtām mani nemīl. Tas ir gatavs raudāt. Un gaida jūsu uzmanību, jūsu mīlestību. Pamēģiniet viņu saprast un ar to parunāties: „Mīļās bailes mani nemīl! Piedodiet man, ka es jūs turēju sevī un tā vietā, lai atbrīvotu, jūs izaudzēju līdz skumjām. Es jūs nemācēju saprast ar sirdi un nepratu atbrīvot. Viss, ko es mācēju, bija turēt jūs sevī un audzēt augumā, un jūs taču nevarējāt nepalielināties. Piedodiet!“

Jūsu skumjas pāraugušās bailes kustas gluži kā cilvēks, kas gribētu protestēt, kaut ko pateikt, gribētu jums uzbrukt ar apvainojumiem, tomēr savaldās. Viņa seja kļūst tumsnēja. Seja pauž redzamā problēmas. Sejas aptumšošanās nozīmē, ka jūsu skumjas baidās no viltus un tāpēc sev neļauj raudāt, jo bīstas, ka tas izskatīsies pēc muļķīga teātrīša ar traci, bļaustīšanos un abpusējiem apvainojumiem. Jūs savas skumjas esat izaudzējis tik lielas, ka tām vairs nav nekādu cerību tikt izraudātām.

„Mīļās skumjas, piedodiet, ka es jūs izaudzēju tik lielas, kādas jūs šobrīd esat. Es palaižu jūs brīvībā. Jūs parādījāt, ka es esmu izaudzējusi skumjas mani nemīl un skumjas es nevaru būtu tāda, kāda es esmu. Ka esmu spiesta sev piekabināt smaidiņu, kad patiesībā gribas raudāt. Piedodiet, mīļās bailes, ka izaudzēju jūs par valdniecēm pār skumjām. Piedodiet man abas, ka, protestējot pret dzīves viltus teātri, es nesapratu, ka cīnos pret jums tā vietā, lai jūs no sevis atbrīvotu. Bet tagad gan atbrīvoju.“

Jūsu bailes piepeši pazuda. Kur? Tik ātri pazust tās nevarēja. Skatos: tās skrien prom pa kaimiņu ielu, bez skaņas kliedzot. Tās bēg prom no jums, tāpēc ka uz maniem vārdiem jūs neatsaucāties ar visu sirdi un tagad jūsu skumjām ir slikti.

„Piedodiet, mīļās skumjas, ka es vēl pagaidām jūs neuztveru kā līdzvērtīgas un neprotu no sirds atbrīvot tā, lai jums būtu labi. Piedodiet, ka savas neprasmes dēl es jūs izaudzēju līdz skumjām. Piedodiet, ka jūs audzēju augumā, bēgdama no savām un citu cilvēku problēmām. Piedodiet, ka es neatlaidīgi jūs padziļināju.“

Jūsu skumjas bēg prom, drudžaini ar roku turēdamas zodu, lai tikai neizteiktu ne skaņas. To neredzamās asaras kā strautiņš tek uz iekšu. Tās skrien un piepeši nokrīt kā nopļautas. Tās ir nelaimīgas.

„Piedodiet, mīļās skumjas, ka, visiem spēkiem aizturēdama asaras, es jūs novedu līdz pagurumam. Man nebija ne jausmas, ka stresu aizturēšana padara cilvēku nelaimīgu. Es jūs atbrīvoju. Es nesapratu, ka jebkāda neapmierinātība padara mani skumju un bezpalīdzīgu. Katru reizi, kad dzirdu žēlabainu vai dusmīgu runu, man savelkas kakls, pamirst mēle un ļimst kājas, bet man nebija skaidrs, ka šīs spazmas izraisa tas, ka es turu jūs sevī. jūs man rādījāt zīmi, lai es jūs atbrīvotu, — tagad es to saprotu. Piedodiet.“

Jūsu skumjas it kā grib bēgt projām, bet tajā pašā laikā tām gribas palikt un izraudāties, kā arī jūs vainot, ka likāt tām raudāt. Tām loti gribas laiku pa laikam kādam izkliegt savas sāpes.

„Piedodiet, mīļās skumjas, ka izaudzēju jūs līdz vēlmei izgāzt savas dusmas uz citiem vai vismaz pašai uz sevi. Galvenais — izkliegties, bet es klusēju. Un ne tikai — es kaunējos, kad gadījās mazdrusciņ papurpināt. Es baidījos citus sarūgtināt, jo, ja cilvēks raud, vai gan man ir ļauts raudāt kopā ar viņu. Es zinu, ka baidījos atzīties žēlumā pret sevi, tātad — savā vājumā. Man šķita, ka es tādējādi pasargāju citus, un man neienāca prātā, ka tās ir bailes no pašas sarūgtinājumiem, ja nu piepeši gadās ar savu nosodījumu sagādāt sāpes citiem. Skumjas, es esmu jūs padarījusi par savu gūstekni. Tādas es jūs palaižu brīvībā.“

Tajā pašā laikā jūsu skumjas nevēlas nodarīt jums sāpes. Tās ir tikai jūsu skolotājas.

„Piedodiet, mīļās skumjas, ka es jūs izaudzēju tik sarežģītas un pretrunīgas. Piedodiet, ka no jums izaudzis sarūgtinājums, kad jau vairs nesaproti, kas ir un kā nav. Tādas es jūs atbrīvoju. Es to gribu izdarīt no visas sirds. Mīļais ķermeni, piedod, ka es agrāk nepratu pareizi secināt no tavas uzvedības, kuras spoguļattēls šobrīd ir manas skumjas, un ka nepratu tev palīdzēt. Bet tagad protu.“ Jūsu skumjām ir pārsteigta cilvēka skats, kurš klausās neparastajā runā, kas palīdz tām izkļūt no pazemojošā stāvokļa bez jebkādas piepūles. Tās skatās, tic un netic, jo atceras, ka agrāk tamlīdzīgos brīžos jūs katru reizi tās apspiedāt, uzskatot par tukšu vietu.

„Piedodiet, mīļās dusmas, ka es jūsos sēju neticību savai labestībai. Piedodiet, ka es jūs izaudzēju pazemotas. Es atbrīvoju jūs no visas sirds un patiesi. Jūs esat gudrākas par mani un redzat, ka es esmu nopietni noskaņota. Tagad es protu. Es gribu jūs iemīlēt.“

Jūsu skumjas piepeši dodas jums pretī, sniedz roku un grib jums pieskarties, bet jūs atraujat savu roku. Jūs nevēlaties fiziski pieskarties savām skumjām. Jūs no tām fiziski baidāties. Jūs joprojām gribat būt personība, kas varonīgi stājas pretī rūgtajiem likteņa sitieniem, un neļaujat sev atsaukties skumju raudām.

„Piedodiet, dārgās skumjas, ka no jums tik loti baidos, ka manos spēkos nav pat pieļaut jūsu tuvumu. Piedodiet, ka jums neuzticos kā skolotājam un visu gribu izdarīt saviem spēkiem. Pagaidām. Piedodiet, mana bezjēdzīgā varonība, kas nav nekas cits kā vien sakosti zobi, lai bērnišķīgi neiepinkškētos. Piedodiet, ka par drosmi es uzskatīju bailes, ka mani vairs nemīlēs, ja es kļūšu par rauduli. Es palaižu jūs brīvībā.“

Jūs stāvat, bezpalīdzīgi nolaidusi rokas, un jūsu skumjas saņem jūsu plaukstu. Pacel jūsu rokas un glāsta seju ar jūsu pašas rokām. Maigi un viegli. Tās jūs mīl un vēl jums labu, bet jums tas pat prātā neienāca, jo par patiesu uzskatījāt vienīgi redzamo pasauli. Lūdziet piedošanu skumjām par šiem saviem maldiem tā, kāto protat.

(Sieviete lūdz piedošanu.)

Jums izlaužas asaras. Skumjas stāv un gaida. Tās nejūtas labi, taču zina, ka asaras jums ir vajadzīgas. Asaras pāriet. Skumjas stāv un gaida. Jūs arī. Tās zina, ko gaida. Jūs ne. Tās gaida, lai tagad jūs pirmo reizi pati izrādītu aktivitāti, tās samīļotu un noglāstītu, kā nu to protat. Piespiediet tās pie savām krūtīm kā cilvēku, domās apskaujiet, lai tās saprastu, ka jūs tās esat iemīlējusi. Pacentieties būt patiesa. Neprasmes dēl tās neapvainosies, bet viltu nepieņems.

„Piedodiet, mīļās skumjas, ka man ne prātā nenāca ar jums runāt līdzīgā veidā. Piedodiet, ka es agrāk nepratu jūs atbrīvot. Es jūs atbrīvoju tagad. Es uzdrošinos un protu, un neuzskatu par nenormālu glāstīt neredzamas skumjas, nopaijāt un mīlēt tās no visas sirds. Mīļo ķermeni, piedod, ka ar skumjām tev nodarīju tik daudz slikta. Tagad es tev palīdzēšu.“

Jūs noglāstāt un apskaujat savas skumjas. Piepeši tās sastingst. Jūs sajūtat ko netīkami aukstu, kas pēdējā laikā bieži jūs biedē, bet nespējat saprast, kas noticis, jo pirms sekundes jutāties tik labi. Jūs nezināt, ka sastingšana ir pārvēršanās ledū. Jūsu bailes liek sevi manīt. Ledus ir auksts, ciets, trausls. Ledus pauž stipro, taču vienlaikus arī trauslo baiļu spēku. Jo biezāks ledus, jo lielāki postījumi palu laikā, tāpēc šāda virzība nozīmē, ka zem bailēm paslēpušās dusmas izlauzušās brīvībā.

Un vienlaikus ledus ir arī sasalis ūdens, no bailēm sastingušas skumjas.

Jūs mānījāt savas ledū sastingušās skumjas, bet domās steidzāties prom. Sevi pilnībā vēl neesat iemācījusies mobilizēt un pieļaujat nemiera pilnas domas, ar kurām varētu nodarboties arī vēlāk. Labi jau labi — ja reiz doma atnākusi, nekur no tās nespruksi. Jūs esat paradusi būt stipra un cienīga. Jums patīk citiem piedāvāt savu nozīmīgo atbalstu. Tagad jūs pārņēma bailes izrādīties vājai, ja vairs nebūsiet tik izturēta. Šīs bailes pie jums ieradušās pateikt, ka arī tām nepieciešama brīvība.

„Mīlas bailes mani nemīl! Piedodiet, ka es jūs pārvērtu bailēs izrādīties vājai. Piedodiet, ka turēju jūs gūstā, lai tikai būtu stipra, un neaptvēru, ka stipra es kļūšu, kad palaidīšu jūs brīvībā. No domas vien, ka, iespējams, drīz vairs nevarēšu būt tāda, kā biju, man kļūst bēdīgi. Piedodiet, dārgās skumjas, ka, nomērdējot jūs sevī, es neievēroju, ka visi pamana to, ko es uzskatīju par neredzamu. Tā kā es nesapratu, ka viņu attieksme pret mani mainītos, tad tas nozīmē, ka viņi pret mani neizturas slikti. Mīļās skumjas, es jūs atbrīvoju. Es zinu, ka dzīvoju tikai redzamās labklājības, ārējās gudrības un inteliģences dēļ.“

Jūs tverat gaisu ar muti. Kas noticis? Krūtīs dedzina? Nekā šausmīga. Gluži vienkārši jūsu bailes, ko esat izaudzējusi līdz skumjām, iemitinājās jūsu sirdī un atrada tur neizmērojamu daudzumu mīlestības, ko jūs nomācāt ar bailēm mana mīlestība nevienam nav vajadzīga. Jūsu sirdī ir sakrājies tik daudz mīlestības kvēles, ka tur tagad ir īsta pirts. Laiks sākt pērties. Jūs to jūtat fiziskā līmenī — kļuva karsti. Tā visa ir jūsu aizturētā mīlestība.

„Piedod, dārgā mīlestība, ka tevi turēju skumju gūstā un izaudzēju līdz skumjām. Piedod, ka nesapratu, ka nevajag vaicāt un minēt, vai es esmu citiem vajadzīga un vai vajadzīga ir mana mīlestība. Man pašai ir nepieciešams dot savu mīlestību, ļaut tai plūst, un es to darīšu. Es palaižu savas bailes brīvībā — un mana mīlestība iegūst brīvību.“

Karstuma sajūta ir pārgājusi. Jūs jūtaties viegli un brīvi. Jums gluži vienkārši ir labi. Bet jūs pagaidām neuzdrošināties iztaisnot muguru. Jūs atceraties, cik daudz visa kā nepadarīta palicis aizturēto skumju dēļ. Jūs vēl neapzināties, ka svarīgāk par visu ir apgūt skumju mācību stundu.

„Mīļās skumjas, piedodiet, ka es jūs izaudzēju līdz vainas izjūtai savā un citu cilvēku priekšā, jo neko neizdarīju no tā, ko vēlējos, turklāt nepratu atšķirt svarīgo no nenozīmīgā, justies pazemotai spēku trūkuma dēl man bija traģēdija. Tagad es vārdiem pateicu, ko agrāk nesapratu. Es baidos no pazemojumiem, baidos būt par vergu. Bet es esmu savu baiļu verdzene un skumstu tāpēc, ka sevi pārvērtu pašas verdzenē. Piedodiet, bailes mani nemīl, ka jūs izaudzēju līdz bailēm kļūt pazemotai un līdz skumjām pazemojumu dēl Es jūs atbrīvoju.“

Kā uzvedās šīs sievietes skumjas, tā uzvedas arī pati sieviete, jo tā šai sievietei lika uzvesties viņas skumjas. Kas prot uz sevi paskatīties no malas, tas pats pratīs rast kopīgu valodu ar savām skumjām, kā arī citiem stresiem.

Iztēlojieties, ka jūsu priekšā stāv cilvēks, kas atnācis jūs mācīt. Viņa pamācības jūs taču uzklausāt, jo tās ir svarīgas, lai izdzīvotu. Bet kā jūs izturaties pret stresiem? Jūs sākat tos nomākt, apspiest. Tā vietā, lai ņemtu vērā mācīto, pateiktos un palaistu brīvībā, jūs gluži kā tāds barbars sākat tās sist līdz nāvei. Un, kad tās ir pamirušas un vairs neizrāda dzīvības zīmes, neparko neatzīstat savu cietsirdību. Pacentieties vismaz tagad labot savu kļūdu.

PAR DROSMI UN GĻĒVULĪBU

Sakiet, kāds jūs gribat būt: laimīgs vai priecīgs? Un kurš no abiem?

Cilvēka dzīve ir mūžīgs ceļš. Jebkurš darbs šajā ceļā ir līdzīgs mācību stundai, kas tiek pabeigta, lai varētu sākties nākamā. Darbs pārvērš mērķi rezultātā. Rezultāta vērtība ir atkarīga no darbības paņēmieniem.

Jebko var veikt divējādi:

□  drosmīgi,

□  ar bailēm.

Drosmīgs cilvēks apzinās mērķi un sevi un sev tic. Viņš zina kad, kur un cik. Mērķa sasniegšanai tāds tērē optimālu laika, spēka un līdzekļu daudzumu, un viņš ir apmierināts ar rezultātu, jo viņa ienākumi ir lielāki nekā izdevumi. Viņš to panācis, nevienam nenodarot pāri. Viņš gluži vienkārši ir izvēlējies piemērotu laiku sava mērķa īstenošanai.

Ko nozīmē pareizi izvēlēties laiku?

Pareizi izraudzīts laiks ir panākumu ķīla.

Mēdz teikt, ka visam ir savs laiks un vieta. Ja pirms 500 gadiem jūs uzdomātu ķerties pie tā, ar ko nodarbojaties pašlaik, ciestu neveiksmi, pat ja jums būtu tās ieoTaņas, kuras ir pašlaik. Jo laiks un apstākļi bija citi. Sagribējuši apsteigt laiku, jūs savas ieceres lemtu neveiksmei. Tieši tāpat jums nepadotos darbi, ja jūs šobrīd strādātu tā, kā cilvēki to darīja pirms 500 gadiem. 500 gadu ir nejauši izraudzīts laika posms, šim skaitlim nav principiālas nozīmes.

Citkārt mēs apgalvojam: ja man kaut kas būtu bijis jādara vakar, es netiktu galā. Tas nozīmē, ka, neiedziļinoties vārdu jēgā, mēs atzīstam: vakardiena nebija īstais laiks.

Atzīšana ir zemapziņā paustas jūtas. Vai arī tas darīts apzināti.

Laiku pa laikam mēs jūtam, ka šobrīd nav piemērotākais brīdis ar kaut ko nodarboties, tomēr pie darāmā ķeramies un tūlīt pat to nožēlojam. Tāpēc ka bailīgam cilvēkam nav dots sagaidīt īsto laiku, ko saka priekšā dvēsele. Viņš rīkojas pretēji jūtām. Drosmīgs cilvēks savām jūtām uzticas, pat ja viņš ir zemā attīstības līmenī un to prot apzināties.

Es bieži iesaku vecākiem: ja jums nepietiek paša prāta, lūdziet padomu savam vismazākajam bērnam —viņš noteikti nekļūdīsies. Tikai pārtulkojiet viņa bērnišķo atbildi pieaugušo valodā.

Ja jūs vēlaties teikt, ka jūsu bērns pagaidām nemāk runāt, tad atbildēšu, ka sarunāties iespējams arī ar vēl nedzimušu bērnu. Ja jūs savam klēpī augošajam mazulim uzdosiet vienkāršu jautājumu, uz kuru var atbildēt ar „jā“ vai „nē“, tad patīkama izjūta nozīmēs „jā“, bet krasi grūdieni nozīmēs „nē“. Un ticiet, viņš nekļūdīsies.

Nav tik svarīgi zināt, cik just, kā arī uzticēties savām jūtām un rīkoties saskaņā ar tām. Kas visu zina, tas, protams, ir gudrs cilvēks, bet bez jūtām viņa prāts ir sausa teorija, kas nav pielietojama praksē. Sausa teorija var ciest pilnīgu sakāvi praksē.

Praktiķiem „teorētiķis“ ir īpašs lamuvārds. Teorētiķis, kas nenodarbojas ar savas domāšanas pārmainīšanu, uz papīra var izklāstīt visskaistākās teorijas, bet tās savā mirušajā gudrībā glabāsies plauktā, putekļu klātas, un gaidīs, lai tajās iepūstu dzīvību cilvēks ar atvērtu dvēseli. Piemēram, šos papīrus atrod kāds biznesmenis, kas dedzīgi mīl savu darbu un rod tajā apmierinātību. Biznesmenim šis atradums kļūst par vērtīgu ieguvumu.

Bailīgs praktiķis ne par mata tiesu nav labaks par bailīgu teorētiķi. Viņš neprot teoriju izmantot praksē, pat ja to labi zina. Tā vietā, lai atvieglotu savu dzīvi, viņš to sarežģī. Noliedzot mūsdienīgu tehniku un iemaņas, viņš strādā pa vecam, un rezultāts ir visnotaļ bēdīgs. Šāda prakse ir gluži kā skabarga teorētiķu acīs.

Kā zināt, kurš ir drosmīgs?

Spriediet pēc darbiem un rezultātiem. Neprasiet pierādījumus, jo tos sniedz dzīve rezultāta veidolā. Drosmīgu cilvēku ir maz, un tāpēc tie izraisa neizpratni.

Bailīgs cilvēks drosmīgo nesaprot. Viņš noteikti drosmīgo nolīdzinās pīšļos un putekļos.

Drosmīgais saprot visus un visu. Viņš savu pasauli veido tādējādi, ka citus nepazemo.

Bailīgs cilvēks tamlīdzīgai utopijai netic un tērē sevi pa tukšo, kaitēdams pats sev.

Pasaulē ir maz patiešām drosmīgu cilvēku, tāpēc tie, kas sevi uzskata par drosmīgiem, proti, tie, kas savas bailes nomāc, ļauj bailīgajiem sevi ietekmēt un radīt šķēršļus. Kas sev tic, tas ietekmei nepakļaujas un to nevar novirzīt no pareizā ceļa.

Drosmīgs cilvēks var pārdomāt rīcības plānu un likties gulēt tā vietā, lai mestos to īstenot. Gļēvais var skraidelēt viņam apkārt vaimanādams vai uzstāties vagara lomā, vai ķerties pie darāmā pats, bet drosmīgais neļauj sevi samulsināt. Viņš īstajā brīdī pieceļas, dodas pareizajā virzienā un sper nepieciešamā garuma soļus. Rezultāts ir skaidri redzams. Sirds viņam pateica priekša: „Ļauj šai situācijai nobriest. Esi stāvokļa saimnieks, un viss nokārtosies.“

DROSMĪGAIS AR PAVEIKTO IR APMIERINĀTS, JO VINA IENĀKUMI VIENMĒR IR LIELĀKI NEKĀ IZDEVUMI.

Bailīgs cilvēks tieši tādam pašam darbam tērē daudz vairāk laika, spēku un līdzekļu, bet mērķis no viņa attālinās. Un tikai kad bailīgs cilvēks mobilizē visus savus spēkus, tas ir, ar dusmām sāk īstenot mērķi, tad viņš tiek pie rezultāta. Taču ar to viņš nav apmierināts, jo izdevumu ir vairāk nekā ienākumu.

BAILĪGAIS NEKAD NEMĒDZ BŪT APMIERINĀTS, JO VINA IZDEVUMI IR LIELĀKI NEKĀ. IEŅĒMUMI.

Atcerieties, kas manā otrajā grāmatā bija teikts par saskarsmi, par mīlestību bez nosacījumiem.

Drosmīga cilvēka kakla čakra ir atvērta — tas nozīmē, ka viņš mīl bez nosacījumiem. Viņš saprot jebkuru situāciju, jo pamana gan dzīves redzamo, gan neredzamo pusi to savstarpējā saistībā. Viņš ir apmierināts ar to, kas ir, un priecājas, ka esošo var uzlabot. Drosmīgais negul uz lauriem, jo jūt nepieciešamību doties tālāk. Viņu nevajag piespiest.

Drosmīgais nenoliedz neko. Viņš zina, ka pašreizējā attīstības līmeni cilvēkam ir fiziskais ķermenis ar visām tā vajadzībām, un nenoliedz priekšmetisko pasauli. Ja viņš vēlas kaut ko otram dot, tad to dara no visas sirds un par savu rīcību jūtas apmierināts. Jo dod no visas sirds.

Dabas likumi darbojas ari tādā gadījumā, ja cilvēks, kā viņam šķiet, par tiem neko nezina. Saskaņā ar dabas likumiem, ja cilvēks kaut ko atdod, viņš to saņem atpakaļ divkārt. Kas dod no sirds, ar mīlestību, tas no otra cilvēka dvēseles saņem atpakaļ divreiz vairāk mīlestības, pat ja otrs par šiem likumiem nedomā vai nezina. Dvēseles kontaktējas pat tad, ja cilvēkiem ir atņemts prāts.

Ja otrs ir bailīgs cilvēks un, juzdamies kā parādnieks, steidzas kaut ko dot pretī, drosmīgais diezin vai dāvanu pieņems: „Kāpēc? Es taču nedevu tāpēc, lai saņemtu pretī. Es devu, lai dotu. Es gribēju būt cilvēks. “

Arī bailīgs cilvēks grib būt cilvēks, arī grib dot. Bet, tā kā nesaskatāmo viņš neredz un to novērtēt neprot, tad aprobežojas tikai ar fiziskās saskarsmes līmeni, došanu no rokas rokā. Es došu viņam, bet viņš dos man, un es būšu laimīgs. Taču tā vis nenotiek. Otrs gan deva un atdeva daudz dārgāko, tomēr sākotnējais prieks drīz vien nomainījās ar žēlumu, jo tas atkal nav kārotais…

Tad bailīgais cilvēks sāk izsvērt: ja es viņam būtu devis vairāk, arī viņš man dotu vairāk, un tad gan es būtu laimīgs. Un steidzas uz darbu, lai sapelnītu naudu, pirktu un dotu. Atdod arī. Pretī saņem dārgu lietu. Tik dārgu, ka dvēsele pamirst, īpaši uzlūkojot cenrādi. Diemžēl prieks neatvieto laimi.

Kāpēc?

Tāpēc ka bailīgs cilvēks dod lietu, bet pretī vēlas saņemt vislabāko — mīlestību. Cits var dot no visas sirds, taču cauri baiļu sienai, ko uzcēlis bailīgais cilvēks, tiek tikai roka un pati lieta, t. i., ķermenis. Mīlestība paliek otrpus sienai, gaidīdama, kad pienāks viņas laiks. Bailīgais cilvēks jūtas bēdīgs: lietu dot nepažēloja, toties mīlestības hija žcl. Un dāvana zaudē savu vērtību. Devējs toties pārdzīvo: dāvanu paņēma, bet mana mīlestība nebija pa prātam. I)evēja prieku nomaina skumjas.

Abiem ir grūti, bet kuram grūtāk?

Atbildu: grūtāk ir otrajam, jo viņā iemājojušas bailes, ka viņa mīlestība nav vajadzīga. No visām bailēm tās ir visstiprākās. Izsenis pirmais ir sieviete, otrais — vīrietis, līdz ciešanu kauss ir pilns, bet pēc tam jāmainās lomām. Tad

sieviete jūt, ka viņas mīlestība nav vajadzīga, bet vīrietis — ka viņu nemīl.

Bailes mani nemīl padara cilvēku agresīvu vina apvainojumos un pretenzijās.

Bailes, ka mana mīlestība nav vajadzīga, rada vergu, kas pazemīgi piedāvā savu mīlestību.

Ja cilvēka bērns, kas ieradies šai pasaulē, to vien dara, kā atdod savu tīro dvēseles mīlestību, turklāt nemitīgi saduroties ar došanas un ņemšanas barjeru, ko uzcēlusi vecāku vai pieaugušo savtība un ari ir spiests kļūt par patērētāju, tad kādā brīdī viņš ķeras pie pēdējā līdzekļa, ko izmanto bailīgs cilvēks, lai dabūtu mīlestību, — viņš UPURĒ savu ķermeni. Tādējādi viņš atdod, pašaprāt, vislielāko no visām vērtībām, vienīgo, pār ko pats ir noteicējs.

Viņš atdod, lai saņemtu to, bez kā dzīvei nav jēgas, — mīlestību. Tā kā viņš spēj redzēt tikai ķermeni, tad par īstu mīlestību uzskata miesisku mīlestību. Agri vai vēlu cilvēku ieskauj bezcerība, jo viņš jūt, ka to izmanto. Nav ne laimes, ne gandarījuma.

Tā sievietes upurē savu ķermeni viriešiem un cietsirdības uzplūdu brīdī pārmet, tā teikt, tu tiki pie manas nevainības, bet laimīgu mani nepadarīji, lai gan solīji. Dažai nevainība maksā dārgāk par visām pasaules bagātībām — tik augsti tā tiek vērtēta.

Tieši tāpat vīrieši upurē savu ķermeni sievietēm, bet arī laimīgi nekļūst. Vīrietis ir neapmierināts ar sevi, arī sieviete ir neapmierināta. Tā kā vīriešu dzimumam kopš izseniem laikiem ir vajadzējis par mīlestību maksāt loti augstu cenu, vīrieši savu ķermeni pārāk augstu nevērtē, un tā upurēšana notiek bez īpaša skaļuma. XX gadsimta beigas rada korekcijas vīrišķības izpratnē. Arī vīrieša ķermenis arvien vairāk kļūst par preci.

Upurēties mēdz dažādi. Ir patiešām labas sievietes, kas vēlas vīru sargāt un mīlēt, tomēr neprot pārvarēt baiļu barjeru. Viņas dzīvo vīram. Nepieprasa naudu, neburkšk, pazemīgi un padevīgi veic savus sievietes uzdevumus. Viņas uzklausa katru vīra vēlmi. Galvenais — lai vīram ar viņu būtu labi. Taču vīrietim nemēdz būt labi ar upuri, un viņš dodas meklēt sievieti.

Dzīve kāda vai kaut kā vārdā, dzīve kāda vai kaut kā dēj ir sevis upurēšana.

Upurēšanās ir neprasme izprast dzīvi pareizi un dzīvot atbilstīgi vajadzībām.

Upurēšanās ir ciešanas mīlestības vārdā.

Patiesa mīlestība neprasa upurus. Upurus prasa privātīpašnieciska mīlestība.

Bailīgs cilvēks neprot mīlēt, viņš prot būt īpašnieks.

Ja cilvēks ir sadzīviski naivs, tad par mīlestību uzskata tikai seksu un upurē savus dzimumorgānus. Sekss bez mīlestības ātri kļūst par rutīnu un izraisa neapmierinātību, pat ja cilvēkam nav iepriekšējas seksuālās pieredzes salīdzinājumam. Jo vairāk viņš nododas seksam tikai tāpēc, lai partnerim būtu labi, jo vairāk sevi upurē. Upurēšanās galu galā izraisa dzimumorgānu zaudējumu. Piemēram, rodas slimība, kuras dēl šie orgāni ķirurģiski jāizoperē.

Vīrieši dažkārt jaunai un nepieredzējušai meitenei liek izvēlēties: ja mīli, tad atdodies, ja neatdosies, tātad nemīli. Un meitene mīlestības vārdā atdodas, jo neaptver, ka patiesa mīlestība, ko tā alkst viņas dvēsele, neprasa tamlīdzīgus upurus. Sākotnējais prieks loti drīz nomainās ar skumjām, kad tiek konstatēta slikta slimība vai nevēlama grūtniecība. Upurēšanās izvēršas ciešanās.

Un tad upurē bērna dzīvību un savu veselību. Sarūgtinājums un vilšanās pavadīs cilvēku, kamēr savas kļūdas viņš neizlabos, kamēr neiemācīsies pareizi saprast dzīvi, pārmainot savu domāšanu.

Sievietes, kam bērni jau piedzimuši, noraksta sevi no rēķina un ļauj vīram izmantot vinu ķermeni pēc paša ieskatiem. Genitālijas tiek uztvertas kā bērnu ražošanas mehānisms, kurām jābūt darba gatavībā. Mūsdienās ir plašs pretapaugļošanās līdzekļu klāsts, taču sievietes, sākot ar 40 gadiem, atceras tos laikus, kad viņas ziedoja sevi dvēselē, zinādamas, ka seksam var sekot aborts. Viņas sevi upurēja, lai sagādātu apmierinājumu vīrietim. Ķermenis to atceras un gaida paskaidrojumus.

Arī vīrieši upurē savas ģenitālijas. Bez dvēseliskas savas vīrišķības uzpumpēšanas vīrieši izmanto visvisādas viltības, lai palielinātu dzimumpotenci, pat iejaucoties ķirurģiski un nesaprotot, ka dzimumorgāni funkcionē, tikai pateicoties cerībai būt mīlētam. Vīrietim, kas nejūt bailes mani nemīl, nevajag nodoties sevis mocīšanai.

Pasaulē plaukst un zeļ kults, kurā tiek upurētas sieviešu krūtis. Tās tiek gan slēptas, gan atklātas. Taču tāda neprāta kā XX gadsimtā agrāk nav bijis. Ķirurģiska sieviešu krūšu pārveidošana atbilstīgi modes vējiem liecina par cilvēces muļķību, lai gan tās kopīgās zināšanas pieaug no dienas dienā. Krūtis ir maigas kā mīlestība. To bezkaislīga izmantošana, lai virzītos augšup pa karjeras kāpnēm vai aizdegtu kaisli atgriežas atpakaļ kā dusmas pret pašām krūtīm. Un viss mīlestības vārdā.

Ja sieviete upurē vīrietim savas krūtis, tādējādi cerēdama kļūt mīlēta, viņa krūtis var zaudēt. Vai arī ja viņa ir nelaimīga, ka nevar ziedot, jo it kā ziedojama nekā nav, tad viņa var palikt pavisam bešā.

Vīriešiem krūšu nav. Viņi no sirds čakras upurē sirdi un var to darīt tā, ka paliek pavisam bez sirds. To, ka viņi tā dara, apliecina vīriešu salīdzinoši īsākais mūžs. Viņi upurē

savas sirdis sievietēm un norēķinās ar dzīvības cenu. Viņi savas sirdis upurē arī darbam, lai tāpat izkalpotos mīlestību, ja jūs uzskatāt, ka esmu netaisna pret sieviešu dzimumu, palūkojieties visapkārt, un jūs savu viedokli mainīsiet. Mūsdienu civilizācija dara visu mīlestības vārdā, aiz šiem skaļajiem vārdiem slēpjot dvēseles tukšumu. Kad vīrs pabeidz savas šīszemes gaitas un iemanto mieru miklajā zemē, viņš var saklausīt, kā sieva raudādama, visiem dzirdot, vaimanā, kāds viņš bija labs un strādīgs cilvēks, tikai sievu nemīlēja, un ar novēlošanos apjēdz, cik muļķīgi ir sevi upurēt. Tikai bailīgs cilvēks pakļauj savu ķermeni ciešanām.

Tieši tāda pati apgaismība var nākt pār sievieti, kas pilnībā upurē sevi vīram tā vietā, lai pati iemantotu dvēseles spēku un saprastu, kāpēc viņa tikusi pie vīra, kas sievu nemīl un neciena. Upurēšanās ir bailīga cilvēka mēģinājums izkalpoties mīlestību. Upurēšanās nepavisam nav vienīgais primitīvā cilvēka atribūts.

Man nācies mācīt daudzas sievietes, kuras vēlas jele kā palīdzēt vīram, kas nokļuvis dzīvībai bīstamā stāvoklī. Dažas sievas prata radīt brīnumu. Diemžēl pusē gadījumu vīrieši, kas pievarēja kaiti un atkal turpināja dzīvot, ņēmās izsmiet šādas sievu runas. Šīm sievietēm man nav nekā cita ko teikt, kā vien to, ka tā tam arī bija jānotiek. Kas no otra gaida apbalvojumu kaut vai atzinības veidā vai pateicības vārdos, parasti to nesaņem. Priecājieties pati priekš sevis par savu dvēseles spēku un paturiet to sev, lai iemantotu dvēseles mieru. Jūsu vīrs pagaidām nav tik saprātīgs, lai pasauli apjēgtu pareizi.

Atcerieties, ka vislielākie skeptiķi irtie vīrieši, kas dzīves cīniņā sevi uzskata par kaut vai mazliet labākiem nekā citi. Viņi grib būt supermeni bez pārējo palīdzības. Viņi nepieņem pat sievas tuvināšanās mēģinājumus. Skeptiķi ir līdzīgi vāverei, kas skrien ritenī un domā, ka noteikti kaut kur nonāks. Lai skrien! Esiet pacietīga, bet neklustiet par cietēju, skatoties uz viņu. Atcerieties, ka jebkurš cilvēks šajā pasaulē apgūst savas dzīves mācību stundas, un, ja viņš to vēlas darīt caur ciešanām, tādas ir viņa tiesības.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz man nācās nodarboties ar jaunu vīrieti, kas rallijā bija ieskrējis kokā un vairākas nedēļas nogulēja reanimācijā bez samaņas. Pēc ārstu prognozēm, labākajā gadījumā viņš varēja rēķināties ar invalīda krēslu.

Kad es šī cilvēka sievai pirmo reizi izskaidroju viņas uzdevumu, man nepavisam negribējās ielūkoties pat tuvākajā nākotnē — tik bezcerīgi viss šķita. Sieviete izskatījās pēc pārbiedēta zvirbulēna, kas tik tikko izšķīlies. Un, kas bija vissliktākais, viņa bija pabāzta zem sava vīra, nepavisam ne mājās sēdētāja, kā arī valdonīgās vīramātes tupeles.

Sieviete ierāvās stūrī un sarūgtinājumā atkārtoja: „Es nepratīšu. Man neizdosies. Es nespēšu.“ Bet es visā pārliecībā, uz kādu biju spējīga, teicu: „Es iemācīšu, un jūs pratīsiet. Es paskaidrošu, un jums izdosies, jūs esat sieviete, un jūsos ir nepieciešamie dvēseles spēki. Nevar būt, ka nespēsiet. Viņš ir jūsu vīrs, ko mīlat, lai gan arī baidāties.“

Es ierakstīju magnetofona lentē nepieciešamās pamācības un uz trim nedēļām patālāk aizbraucu, lai pie manis nevarētu tikt klāt. Tikai vēlāk sapratu, ka pēdējam apstāklim bija izšķirīga loma, jo tas pilnībā sievieti mobilizēja. Ja tuvumā būtu es, viņa pajautos uz mani. Bet bēda bija viņu dzīves mācību stunda, ko pašiem arī vajadzēja apgūt. Kad atgriezos, vīrietis jau bija izrakstīts no slimnīcas un pārvietojās bez citu cilvēku palīdzības. Brīnums, ko radīja šī mazā, trauslā sieviete, bija noticis.

Tagad bija laiks vīrietim padarboties ar sevi, lai atbrīvotos no nenozīmīgām „kaitītēm“, ko viņš uzskatīja par niekiem.

Es viņam pūlējos ieskaidrot, ka tie nav nieki, bet viņš sāka muļķoties gluži kā puišelis, kam patīk citu priekšā palielīties ar savu varonību. Ārkārtīgi drosmīgs vīrietis! Es gaidīju no vina vārdus, ka visi šie pekstiņi ir tikai priekš muļķa sievelēm un ka īsts vīrietis nesāks tērēt laiku, lai klausītos tamlīdzīgas tukšības. Taču šis būdīgais vīrietis neuzdrošinājās to pateikt. Vina vietā to nācās izrunāt sievai, kas tobrīd vairs nepavisam neizskatījās pēc maza, naiva zvirbulēna. Nelaime, kas notika ar viru, bija no viņas izveidojusi sievieti.

Šis vīrietis nezināja, ka vina neticība nav nekas cits kā bailes mani nemīl. Viņš baidījās, ka es viņam pateikšu ko tādu, kas viņam nešķitīs pieņemams. Viņš neticēja mīlestības spēkam, un tā arī bija vina briesmīgākā slimība. Viņš ticēja spēkam. Visu, kas bija saistīts ar maigumu un mīlestību, viņš vienkāršoja līdz fiziskajam līmenim. Viņš gribēja dot tikai tāpēc, lai kaut ko saņemtu pretī.

Viņa stūrgalvība, kas izpaudās kā kakla nekustīgums pēc pārciestās avārijas, noteikti viņam nākotnē sagādās sāpes. Vēlēšanās būt labākam par citiem rada izeju galvaskausa pamatnes lūzumā. Ilgā atrašanās bezsamaņā pēc lūzuma parādīja viņa bailes apzināties savus stresus, bailes tos ielaist apziņā. Skumjas, ka viņš nav kļuvis labāks par visiem, izraisīja smadzeņu tūsku. Un arī nākotnē izraisīs galvassāpes, jo vīrietis savas kļūdas neatzīst.

Vēlēšanās atriebties savu sarūgtinājumu dē] radīja asinsizplūdumu smadzenēs. Šo kļūdu sieviete izlaboja, bet vīrs tam netic. Tāpēc viņš var uzvesties negaidīti agresīvi pret jebkuru, kas viņam piepeši nepatiks, jo savu mācību stundu nav apguvis patstāvīgi. Turpmāk viņa ķermenis vairs nepakļausies sievietes mīlestības spēkam. Savu karmisko parādu viņš izpirks ar ciešanām, kas nāks pār viņu, turklāt, sagādādams kārtējās ciešanas sievai, sev piesaistīs jaunu karmisko parādu. Viņa ķermenis to zina.

Kas ir cilvēka ķermenis?

Ķermenis ir visdižākais mīlētājs, kas dots cilvēkam uz visu fiziskā mūža laiku.

Ķermenis nekad nemelo un neļauj melot sev.

Ķermenim nav jāk|ūst par pirkšanas un pārdošanas priekšmetu.

Ķermenis ir godīgs — tas nozīmē, ka agri vai vēlu tas apskatei izliks visu slikto.

Būdams mīlošs, ķermenis vēlas dāvāt savam mīļotajam vislabāko — sirdsgudrlbu. Sirdsgudrlba cilvēkam sniedz brīvību. Brīvība ir mīlestība, laime, panākumi, veselība.

Ķermenis aizved savu iemīļoto līdz šķērslim, kas kalpo par sadzīves mācību stundu. No sākuma šķērslis ir tikai maziņš akmentiņš, bet, ja cilvēks to nepamana un pārkāpj tam pāri, tad nākamais šķērslis izrādīsies pamatīgs laukakmens, bet pēc tā — klintsbluķis. Šķērslis arvien palielināsies, līdz izaugs tik liels kā augsts kalns.

Ja ķermenis redz, ka arī kalnu iemīļotais vēlas pārvarēt kā parastu fizisku šķērsli, nesaprotot, kāpēc kalns izrādījies viņa ceļā, tad tas nolemj muļķīti paglābt no bojāejas un ķeras pie galējiem līdzekļiem, ko, iespējams, bailīgais iemīļotais pratīs novērtēt, — viņš sevi upurē. Jebkuru sevis upurēšanu citu labā, kā ari brīvprātīgu nāvi pieņemts uzskatīt par īpaši lielas mīlestības izpausmi. Tamlīdzīgu sevis ziedošanu no ķermeņa puses mēs dēvējam par slimību un nesaprotam, ka caur slimību ķermenis atzīstas mīlestībā savam iemīļotajam.

Slimību mēs uzskatām par sliktu.

Tomēr ķermenis tādējādi cilvēkam saka: „Mans dārgais! Es dodu tev slimību. Tā ir tava karmiskā parāda izpirkšana, tavu kļūdu izlabošana, fa es to nedarītu, tu sāktu palielināt savu karmisko parādu, nodarot ļaunu citiem. Tagad tev ir slimība, kas tev liks ar sevi nodarboties un tādējādi traucēs nodarīt sliktu citiem.“

Tā patiesi mīlošais no diviem ļaunumiem izvēlas mazāko.

Tātad:

Nodarot ļaunu sev, cer izpirkt karmisko parādu. Nodarīt ļaunu citiem nozīmē piesaistīt sev karmisku parādu.

Šajā nodaļā ir runa par upurēšanos. Ziniet, ka dzīve kāda vai kaut kā vārdā ir upurēšanās. Attīstībā esošajai cilvēcei nepieciešams, lai ļaudis dzīvotu gudri. Kas turpina sevi upurēt, tas neattīstās, bet mīcās uz vietas.

Ļaudis dzīvo:

□  ģimenes vārdā,

j bērnu vārdā,

□  dzimtenes vārdā,

□  gaišas nākotnes vārdā,

u mīlestības vārdā,

u Dieva vārdā utt.

Cilvēks sevi upurē, nesaprazdams, ka, to darīdams, viņš nolemj ciešanām sevi un citus. No upurēšanās laimīgs neviens neklust. Dogmatiskie kristieši šo apgalvojumu kategoriski nepieņem un tūlīt pat kā piemēru min Kristu, jo tas, ko paveica viņš, ir darīts pareizi. Es atbildot vaicāju: „Bet vai tāpēc kāds kļuva laimīgs?“

Kļuva tas, kurš pareizi saprata jautājuma būtību.

Kristus darbība pareizi jāizprot. Tas, kā to skaidroja pirms 2000 vai 1000 gadiem, mūsdienās neder. Šis laiks prasa problēmas dziļākās mācības jēgas izpratni. Nav nejaušība, ka rodas dažādi jauni zināšanu atzari. Tie atspoguļo dabas dieviškuma mūsdienu atklājumu un izpratnes līmeni.

Manās lekcijās gandrīz vienmēr auditorijās izrādās pa kādam burta kalpam, kas pēc atmiņas citē Bībeli, un šīs viņu uzstāšanās, kurās tie apelē pie Dieva, liecina vienalga par ko, tikai ne par Bībeles izpratni. Viņi aizsedz sevi ar Dievu gluži kā ar vairogu, lai iesistu cilvēkam, kura vārdus nesaprot, jo tas izsakās daudz mūsdienīgākā valodā. Uz zemiskumu es varētu atbildēt ar zemiskumu, bet to nedaru, un mans oponents, kas dulko ūdeni, no tā tikai aizsvilstas.

Es spēju saskatīt liekulības patieso vaigu un spēju auditorijā saskatīt patiesos Bībeles zinātājus, kas tamlīdzīgos gadījumos varētu pacelt balsi. Viņi to nedara, jo pašcieņa neļauj viņiem nolaisties līdz vārdiskam kautiņam. Reiz man uz māju piezvanīja kāds jauns cilvēks un īsi pateica: „Es Bībeli zinu no galvas, ļa jums būs vajadzīga palīdzība, piezvaniet, un es atbraukšu.“ Es jūtos viņam pateicīga. Tajā pašā laikā nespēju saprast, kāpēc 49% cilvēku, kas ir saistīti ar baznīcu, manī saskata ienaidnieku. Vai tiešām krusta karu vēsture viņiem neko nav iemācījusi? Acīmredzot ar vēsturi viņiem nav labu attiecību.

Drosmīgs cilvēks ir ticīgs. Ticīgais sev nerada ienaidniekus. Bailīgs cilvēks ir reliģiozs. Viņam nemitīgi rodas problēmas ar citiem cilvēkiem.

Viņš meklē aizsardzību reliģijā un rada sev ienaidniekus citu cilvēku personā, bet tad, bruņojies ar Bībeli, viņus pakļauj savai patvarai. Mī|ie kristieši! Tā taču ir Bībeles zaimošana! Ir pienācis laiks ticēt Dievam. No burta kalpiem jēgas ir maz. Varmācīga pievēršana ticībai rada naidu. „Likums raisa naidu“ — māca Bībele.

Visu esošo ir radījis Dievs, tātad visi cilvēki ir dievišķi. Mīlēt sevi un citus cilvēkus nozīmē mīlēt Dieva radību. Kas atdala cilvēku — Dieva radību — no Dieva, tas grēko. Katrs redz to, ko vēlas redzēt. Ja vēlas redzēt slikto, redz slikto, ja vēlas redzēt labo, redz labo. Ja vēlas redzēt patiesību, tad redz gan labo, gan slikto un nevaino citus, bet pateicas Dievam, ka apguvis kārtējo savas dzīves mācību stundu un vairojis savu sirdsgudrību.

Bailīgi cilvēki dogmatiski pieķeras vārdiem, kuru jēgu nesaprot, un tas var izraisīt agresivitāti pat mūsu nosacīti mierīgajā Igaunijā. Notiekošais kļūst nopietns. Jaunu sadusmotu kristiešu grupa man draudēja ar izrēķināšanos, ka vārdu „dievišķs“ es rakstu ar mazo burtu. Bet neapmierināti filologi mani kritizē, ka vārdu „Dievs“ es rakstu ar lielo burtu. Ko darīt, kura viedoklim klausīt, lai saprātīgi pasargātu sevi no ciešanām? Protams, filologu viedoklim, jo vini pasauli virza uz priekšu mazāk kareivīgi un, runājot atklāti, arī saprot, ka Dievs nepiešķir nozīmi pareizrakstībai. Dievs nav no dzīves norobežojies cilvēks, kas savu bēdu cēloni redz citos cilvēkos. Svarīgi, ko jūt sirds.

Kas citā cilvēkā redz ienaidnieku, tas nav noteikts savā pārliecībā. Pārliecinātu cilvēku padara ticība — drosme ticēt.

Patiesa ticība dzīvi virza uz priekšu, jo drosmīgam cilvēkam atveras dievišķās gudrības dārgumi, un viņam ir tiesības no turienes paņemt to gudrību, kas nepieciešama cilvēces attīstībai. Tas ir viņam uzliktais dievišķais pienākums, ko citi viņa vietā paveikt nevar, pat ja loti gribēs. Kas aiz bailēm no cilvēka, kurš ir fiziski spēcīgāks, neizpilda savu pienākumu, tam tiek ciešanas, jo viņš traucē dzīves attīstībai.

Ja es neveiktu savu pienākumu aiz bailēm no vecās domāšanas cilvēkiem, kas ir visos sabiedrības slāņos, man kļūtu loti slikti. Sliktāk nekā pašlaik, kad man uzbrūk baznīcas darbinieki, kas sevi uzskata par labākiem nekā citi, kā arī mediķi un citi skeptiķi. Palūkojieties visapkārt, un jūs redzēsiet, ka ļaudis, kas velk vienu vezumu, savstarpēji baras vai nu atklāti, vai slepenībā, turklāt vienmēr tā, ka taisnība izrādās runātājam. Tā no viņiem izlīst bailīgo cilvēku dusmas.

Taisnība ir īslaicīga, patiesība — mūžīga. Patiesību var slēpt, bet reiz tā pati parādīsies dienas gaismā. Noteikti parādīsies.

Es neapgalvoju, ka man pieder patiesība. Es esmu tikai krēslā ejošā uz gaismas pusi, kas redz mazliet labāk par citiem un tāpēc dalās savās zināšanās, lai tie, kam tās nepieciešamas, tajās varētu iedvest dzīvību. Es paužu vienu no dzīves izpratnes iespējamiem variantiem. Ir man arī pretinieki, kas, kā likums, nedz pazīst mani, nedz ir lasījuši manas grāmatas, toties prot uzsist dūri galdā un paziņot, ka patiesība ir viņu pusē. Tikai kādā ziņā viņi ir patiesi?

Patiesība ir tāda, ka otrā katrs redz tikai to, ko grib redzēt. Redz pats sevi. Un cilvēkam ir tiesības to atzīt vai neatzīt. Mazliet padomāsim, kāpēc baznīca kopš neatminamiem laikiem apspiež prometejus, kas vēlas ienest kaut nedaudz gaismas cilvēces dvēseles tumsībā? Kāpēc baznīca padzen no savas krūts tos dieva kalpus ar atvērtajām dvēselēm, kas ir progresīvākie un mūsdienīgākie? Baznīca baidās un tāpēc kļūdās. Arī tā nav labāka par citiem. Tikai neviens neuzdrošinās to skaļi pateikt. Un tāpēc cilvēki vairās no baznīcas.

Meklējiet dievišķo, un jūs to atradīsiet visos un visur.

INTELIĢENCES DIVKOSĪBA

Drosmīgā cilvēkā ir pašcieņa, viņam nav jābūt inteliģentam.

Pašcieņa ir iekšēja vērtība. Pašcieņa ir līdzīga laternai, kas visu sev apkārt apgaismo. Apgaismo sevi un citus. Savu pasauli padara drosmīgu.

Bailīgs cilvēks ir inteliģents.

Tā ir ārēja cieņa. Inteliģence ir medaļas ārējā puse. Cilvēks, kas aiz bailēm ir saspringts, nespēj nemitīgi būt inteliģents, viņš no tā nogurst. Un, kad atslābinās, parādās viņa slēptā, t.i., inteliģentā puse. Jo vairāk cilvēkam nepieciešama slava un uzslavas, jo lielāka viņā nepieciešamība būt labākam par citiem, jo spēcīgāk pieaug viņa inteliģence. Jo vairāk cilvēks mācās un pilnīgo savas zināšanas tikai tālab, lai kļūtu inteliģents, jo lielāka kļūst viņa inteliģences gaisa pils, līdz kādā brīdī ir klāt robeža, un pils sabrūk. Jo no pamatīgāka augstuma pils gāžas, jo spēcīgākas sāpes sagādā.

Inteliģences mānīgais spīdums bērniem liek mācīties tik pamatīgi, ka sākas smadzeņu spazmas un smadzenes atsakās funkcionēt. Visi godprātīgie zubrilkas ir cilvēki ar potenciālām psihiskām novirzēm, un, ja kaut kas neizdodas tā, kā pašiem gribas, viņi krīt histērija vai depresijā. Viņu vēlmes var būt ārkārtīgi lielas, nereālas un tāpēc neizpildāmas. Pirmajā reizē viņiem tās īstenot ir viegli, bet ar katru nākamo reizi kļūst arvien grūtāk, jo krīzes stāvoklis padziļinās.

Arvien vairāk cilvēku noklust pastāvīgā depresijā vai pastāvīgā histērijā, sarežģīdami dzīvi sev un citiem.

Un viss tikai tāpēc, ka:

□  viņi grib iegūt gudrību,

j bet caur to iegūt inteliģenci,

□  bet caur to iegūt godu un slavu,

□  iegūt bagātību.

Pārmērīga pakļaušanās vecākiem, skolotajiem, valstij, kārtībai un likumam padara cilvēku garīgi slimu, jo tā visa ir tikai bailīga cilvēka cenšanās izkalpoties mīlestību. Garīgi un fiziski veselāki ir tie bērni, kas ar mēru izrāda pretestību vecākiem un ar mēru niķojas. Pieaugot ticībai sev, bērns kļūst drosmīgāks, un, pieaugot drosmei, savukārt pieaug ticība sev.

Drosmīgs cilvēks ir laimīgs.

Bailīgs cilvēks ir priecīgs.

Laime — tā ir normāla dzīve, dzīve bez pārmērībām, pārspīlējumiem.

Prieks ir emocionalitāte, t. i., dzīve ar pārmērībām, pārspīlējumiem.

Prieka otra puse ir skumjas. Pieaugot priekam, pieaug arī skumjas. Pārmērīgi pieaudzis prieks pārvēršas lielās skumjās, tāpēc pārspīlēt labo ir bīstami.

Jau loti sen mani pārņēma briesmu priekšnojauta, kad es redzēju cilvēku, kas nemitīgi bija priecīgs un apgalvoja, ka ir laimīgs. Tagad es zinu, ka smaidīga maska ir lielas nelaimes priekšvēstnese.

Jo vairāk cilvēks atbrīvo savas skumjas, jo mazāks kļūst prieks. Citiem vārdiem sakot, jo vairāk tiek atbrīvots prieks, jo mazākas kļūst skumjas. Līdz izzūd abi.

Un kas tad notiek? Tas taču ir briesmīgi — cilvēks bez emocijām! Tā uzskata daudzi.

Cilvēks no emocijām var atbrīvoties divējādi:

□  emocijas atbrīvojot,

u emocijas nomērdējot.

Emociju atbrīvošana izraisa jūtu spilgtumu, jo jūtas atbrīvojas no pārmērīgās stresu nastas un iegūst spēju reaģēt uz dažādu līmeņu informāciju. Emociju atbrīvošana noved pie tādas prieka un skumju savstarpēji sabalansētas samazināšanās, ka rodas dvēseles miers, rodas laimes izjūta.

PRIEKS UN SKUMJAS VIENA VESELUMA DIVAS ROBEŽAS Līdzsvarots laimīgs

Lidzsvarots nelaimīgs

Prieks ir bailīga cilvēka pozitīvas jūtas, ko var izpaust.

Prieks liek dejot, dziedāt, sarunāties ar citiem cilvēkiem, vārdu sakot, dalīties savā priekā. Priecīgs cilvēks ir sabiedrisks, runīgs, uzņēmīgs, pakļāvīgs, enerģisks, uzmanīgs, darbīgs utt. Atklāta prieka izpausme ir prieka atbrīvošana, reizē ar kuru atbrīvojas arī skumjas.

Laime ir drosmīga cilvēka dvēseles stāvoklis, ko nav iespējams izteikt.

Inteliģents cilvēks, kas aiztur bailes, neredz atšķirību starp laimi un prieku un nesaprot, kālab pēc priekiem nāk asaras.

Cilvēks, kas ir iemācījies atbrīvot bailes mani nemīl, sasniedz dvēseles mieru, tātad — laimes izjātu, pat ja skumjām viņš nav pievērsis īpašu uzmanību. Pietiek tikai sev pasacīt, ka bailes mani nemīl manī ir pāraugušas skumjās, kā problēma ir nokļuvusi līdz apziņai. Darbu sāk piedošanas sistēma.

Dvēseles miers ir līdzsvarotība.

Līdzsvarota cilvēka dzīves sinusoīdai ir neliela svārstību amplitūda. Līdzsvarots, tātad arī drosmīgs cilvēks pa dzīves ceļu iet no taisnes novirzoties tik, cik ejot tas nepieciešams. Bet tas, kurš mētājas no vienas ceļa malas uz otru vai liek pa taisno gar pašu ceļa malu, acis no zemes neatraudams, nav līdzsvarots.

Aizturēšana, t. i., nomākšana, apspiešana = emociju nomērdēšana izraisa nejūtīgumu, jo izaugusī emociju koncentrācija cilvēku parok zem sevis. Jo lielāku nozīmi cilvēks piešķir inteliģencei, jo vairāk viņš apspiež savu prieku un savas skumjas. Jo pārmetumi un asaras ir neinteliģences pazīmes, tāpat kā ķiķināšana vai skali smiekli. Savaldīga cilvēka prieks un skumjas nav uzstājīgi, to uzskata par labā toņa pazīmi augsti izglītotu, inteliģentu cilvēku sabiedrībā, un tas kļūst par mērauklu, ar kuru cilvēks, kurš cenšas tikt uz augšu, sāk pats noteikt savas vērtības palielināšanos. Jo vairāk viņš savaldās, jo līdzsvarotāks kļūst. Tikai šāda līdzsvarotība ir smaga kā purvā iekritis akmens. Tā ir nelaime.

Jo saprātīgs cilvēks tad saprot, ka pamazām jūk prātā, no tā juzdams paniskas bailes un šausmas. Cilvēks, kas vienmēr paļāvies uz savu saprātu, jūtas bezpalīdzīgs. Kas kaut reizi nokļuvis tādā krīzē, tas atkal un atkal iekritīs šajā tā dēvētajā melnajā caurumā. Un katru reizi arvien grūtāk un smagāk kļūs, izmantojot medikamentozo ārstēšanu.

Jebkuram izglītotam cilvēkam mūsdienās nepieciešamas dvēseles dzīves korekcijas, dvēseles audzināšana, domāšanas pārmainīšana. Ar to nevar vilcināties līdz krīzes sākumam. Tai jābūt profilaktiskai palīdzībai, ko cilvēks var sev sniegt pats, priekšlaikus parūpējoties par nākamo dienu. Pretējā gadījumā civilizācija iznicinās cilvēci. Kāpēc? Tāpēc ka dzīvi uz priekšu jāvirza gudriem cilvēkiem, to uzticēt muļķiem nedrīkst. Taču ar gudrību, kas virza uz priekšu, ir bēdīgi. Par to būs runa šīs grāmatas nodaļā „Bīstamais prāts“.

Katrā cilvēkā ir svari, kuru vienā kausā likta māte, otrā — tēvs.

Kas ir līdzsvarots, tam tēvs un māte atrodas dvēseliskā ģimenes līdzsvarā, pat ja ārēji vini nav draudzīgi. Tādu cilvēku, kuru tēvs un māte atrodas līdzsvarā, kad cilvēkam nekas vairs savā labā nav jādara, praktiski nav. Bet to, kuru māte un tēvs savstarpēji naidojas, kļūst arvien vairāk.

Vai tādā gadījumā bērns vispār var cerēt uz dvēseles mieru? Vai arī viņam ar ciešanām jāsamierinās?

Ziniet, ka ikviens cilvēks ir savas laimes kalējs.

Ja jūs atbrīvosiet stresus, tad kādā brīdī sasniegsiet līdzsvaru un jutīsiet:

1)    ja manā tēvā būtu kaut mazliet mazāk sliktā nekā vinā ir, tad es nebūtu vinu izvēlējies par savu tēvu, ierodoties šajā pasaulē. Es vinu nemīlētu kā tēvu.

2)    ja manā mātē būtu kaut par pilienu mazāk sliktā nekā viņā ir, tad es vinu nebūtu izvēlējies par māti, ierodoties šajā pasaulē. Es viņu nemīlētu kā māti.

3)    ierodoties šajā pasaulē, es pēc brīvas gribas izvēlējos tieši šos vecākus, jo man nepieciešams viņu sliktais, lai apgūtu savas dzīves mācību stundas. Jo vairāk es tajā iedziļinos, jo labāk to apgūstu un vairāk pašcieņas iemantoju.

Katrs cilvēks, tajā skaitā arī es, mans tēvs un mana māte šajā pasaulē ierodas, lai pats savu dzīvi padarītu labu. Vai

mēs zinām, kas ir labs un kas — slikts, tas ir cits sarunas temats. Ja nezinām — dzīve iemācīs.

Kādā brīdī ikviens cilvēks ar sirdi aptver dzīves patiesību, ja vien nododas savas domāšanas pārmainīšanai, pat ja iepriekš viņš pret vecākiem ir izturējies slikti vai pat naidīgi. Šis apgaismības mirklis pārvērš jūsu iepriekšējos vērtējumus.

Viss, kas agrāk jums sagādāja sāpes attiecībās ar vecākiem vai citiem cilvēkiem, iegūst jaunu veidolu. Labais kļūst slikts, bet sliktais — labs. Kad agrāk sliktais piepeši pārvēršas labajā, ap sirdi kļūst silti. Bet, ja labais izvēršas sliktajā, tas var jūs šokēt. Taču jau nākamajā mirklī jūs atgūstat spēju pareizi to saprast un piedot tam, kurš maldījies.

Jūs saprotat, ka nosacīti esat nākamā vecāku paaudze, tātad jūs esat piedzīvojis pēc skaita vairāk rcinkarnāciju nekā vini. Jums ir bijis tiesības ierasties pasaulē un kļūt sirdsgudrākiem, bet jums ir arī pienākums būt sirdsgudrākiem un nepiespiest viņus mainīties atbilstīgi savām vēlmēm, pat ja viņi tieši tā rīkojušies ar jums. Gudrais piekāpjas un neatriebjas.

Sirdsgudrs cilvēks uzlabo savu dzīvi, tādējādi kļūdams par paraugu tiem, kas ir dumjāki, pat ja tie ir paša vecāki. Un, ja dumjāki cilvēki spēj apgūt šī līmeņa gudrību, tad viņi seko paraugam. Bet, ja viņi nespēj pakāpties uz augstāku apziņas pakāpi, tad viņiem tas jāpiedod un nav jātraucē viņus pēc pašu brīvas gribas izraudzītajās ciešanās. Tās ir viņu tiesības, un tas ir jūsu pienākums.

Iespējams, ka savas kļūdas viņi izpirks nākamajā dzīvē.

Un nu es jums vēlreiz vaicāju: „Kāds jūs vēlaties būt — laimīgs vai priecīgs?“

PAR SAJUTU SAINDĒŠANU

Sajūtas ir mūsu pasaules izzināšanas līdzeklis. Pie tām pieder:

□ ožas,

□ garšas,

□  dzirdes,

□  redzes,

□  taustes sajūtas.

Visas kopā šis sajūtas mums palīdz uztvert pasauli. Mēs nevaram apgalvot, ka uztvere ir piecu sajūtu summārā izpausme, — it kā kaut kas pietrūkst. Šis kaut kas veido cilvēcisko uztveri. Kas tas ir?

Iztēlojieties gulošu suni, kuram pie deguna pieliek gabaliņu gaļas. Suņa deguns sakustas, jo viņa oža negul. Suņa oža ir daudzkārt jutīgāka nekā cilvēkam, jo tā ir viens no viņa izdzīvošanas faktoriem. Suns sāk siekaloties. Viņš iesmilkstas, kājas sakustas. Arī garšas sajūta negul. Sapnī suns dzenas pakal gardam medījumam. Piepeši tas pamostas un pacel galvu. Saspicē ausis, ieklausoties svarīgā informācijā, lai gan acis joprojām ir miegainas. Deguns atduras gaļas gabaliņā — tauste pieslēdzas mirklī —, un gaļas gabaliņš kā nebijis.

Dzīvnieki savas sajūtas nesaindē, jo dzīvnieka dvēsele nemokās tādos pārdzīvojumos kā cilvēkam. Dzīvnieki dzīvo savu vienkāršo mūžu un attīstās atbilstīgi dabas likumiem. Tie dzīvo šai dienai. Viņu dvēseles gaidas veido ēdiens, dzēriens, miegs un dzimtas turpināšana — tieši tāpat kā cilvēkam. Tie dzīvo un darbojas atbilstīgi savām vajadzībām un neuztraucas, ka Dievs tos pametīs. Dzīvnieki un Dievs veido vienotu veselumu, bet cilvēks tā neprot, jo sevi uzskata par labāku neka dzīvnieks. Tie ir cilvēka maldi.

Cilvēkam ir dots saprāts — mūsu laime un bēda vienlaikus —, lai mēs kļūtu gudrāki par dzīvniekiem. Bet mēs par tiem esam gudrāki tikai intelektuāli un tāpēc mokāmies. Būdami civilizācijas augstākā radība, mēs esam pagodināti ar iespēju brīvi izvēlēties. Mēs paši izlemjam, ko izvēlēties, — laimi vai nelaimi.

Cilvēkam ir tiesības būt cilvēkam, kā arī pienākums cilvēciski dzīvot. To mēs pagaidām tikai mācāmies. Par cilvēkiem mūs padara grūtības vai šķēršļi, bet grūtības mums nepatīk.

Dzīves ce|š bez šķēršļiem mēdz būt tikai idiotam, un tieši tāpēc, ka vina ceļā šķēršļu nav, šis cilvēks ir idiots. Par idiotu viņš kļuvis tāpēc, ka nepareizi izmantojis savu saprātu un vēlējies šķērsli padarīt par neesamību. Vienkāršoti runājot, viņš gribēja labu dzīvi, bet tādas sasniegšanai izvēlējās aplamus līdzekļus. Darīdams labu sev, viqš darīja ļaunu citiem. Tā vietā, lai izpirktu karmisku parādu, sapelnīja jaunu parādu. Tāpēc šajā dzīvē viņam jāizpērk savs karmiskais parāds, nenodarot sliktu citiem. Šajā dzīvē viņš ar savu slimību ir skolotājs tiem, kam viņš piedzimis vai kam jāmāca un jāaudzina.

Ja jūs zināt gadījumus, kad no prāta šķīries cilvēks kļuvis nekontrolējams vai kaut ko aizdedzinājis utt., ziniet, ka viņš ir tikai skolotājs, kas ar savu rīcību saka: „Dārgie gudrie ļaudis! Neprovocējiet mani jums nodarīt ko sliktu. Paskatieties uz mani, un jūs ieraudzīsiet sevi. Pārmainiet sevi, tad nekļūsiet tāds kā es. Nebijis jūsos dedzinošu dusmu, es neko neaizdedzinātu, jo mana nesaprātīgā galva pati neko izdomāt nevar. Es tikai pārņemu svešas domas. Arī jūs nedomājat ar savu galvu, bet nemitīgi atkārtojat svešus vārdus.“

Kas šajā dzīvē zaudē saprātu pēc slimības vai traumas, tas tiek pie paša muļķības radītas mācību stundas. Vina prāts ir izdomājis kaut ko pavisam sliktu, kam nedrīkst pieļaut īstenošanās iespēju. To aizšķērso slimība. Tagad tā būs brīdinājums un skolotājs ari citiem.

Iespējams, ka jūs esat domājis par to, kāpēc cilvēki pēc vienas un tās pašas slimības kļūst par invalīdu, tikai katrs citādi. Piemēram, pēc komplikācijām, kas radušās galvas smadzeņu iekaisuma rezultātā, viens cilvēks pilnībā zaudē prātu, bet cits visu saprot, toties viņa ķermeni pārņem paralīze. Kāpēc? Tāpēc ka otrā domas bija mazāk bīstamas. Ķermenis viņam atstāja saprātu, jo zināja, ka cilvēks šajā dzīvē vēl spēj mainīt domāšanu. Šī cilvēka lielummānija nebija tik bīstama.

Tātad — jebkura cilvēka negativitāte ir skolotāja tiem, kas ar šo cilvēku kontaktējas.

Ja slimnieks ir jūsu ģimenes loceklis, iemācieties viņā redzēt pats sevi. Ja slimnieks ir kolektīva loceklis, iemācieties viņā redzēt sevi. Ja slimnieku jūs satiekat uz ielas vai vienalga kur, iemācieties viņā redzēt sevi. Ja jūs nobijāties no izlasīta vai dzirdēta sliktā, tajā visā iemācieties redzēt sevi.

Viss, kas ierodas jūsu informatīvajā laukā, atnāk jūs vest pie prāta. Bet ne baidīt. Tas atnāk pateikt: „Mīļo cilvēk! Tu manī šobrīd redzi to slikto, kas ir tevī pašā tieši tādos pašos mērogos kā manī. Tu sev piesaisti manu slikto, un es ierodos, lai tu manī ieraudzītu savu spoguļattēlu un pats sev palīdzētu.“

Atbilstīgi atbrīvotajiem stresiem, cilvēkā mainās attieksme pret dzīvi un cilvēkiem.

Nav iespējams vārdiem pārstāstīt to stresu daudzveidību, ko esmu atbrīvojusi. To ir bijis milzīgs daudzums. Bet varu teikt, ka mana attieksme pret visu ir kardināli mainījusies un turpina mainīties, jo šāda domāšana ir kļuvusi par manu dzlvesstilu. Tas mani neapgrūtina un neatņem daudz laika. Gluži pretēji, mana dzīve ir kļuvusi vieglāka un radies ari brīvais laiks. Mana pasaule ir kļuvusi bagāta un kļūst arvien bagātāka. Protams, naudā tas nav mērāms. Agrāk es priecājos, ka palīdzu cilvēkiem stiprināt garu, bet tagad arvien biežāk jūtos laimīga un nejūtu nepieciešamību tēlot labdara lomu. Vēlēšanās atrast labo sliktajā virzīja mani pretī garīgajiem meklējumiem. Es nespēju samierināties, ka sirds un saprāts runā dažādās valodās, ļo pasaule taču ir vienota, bet kā tas iespējams, ka viens cilvēks saka: tas ir labi, bet cits par to pašu: tas ir slikti. Četrdesmit gadu pagājuši pārdomās. Nevienu no pusēm negribēju saukt ne par labu, ne par sliktu, un šos strīdniekus tā arī nespēju uztvert citādi, kā vien muļķīšus. Dusmas nogurdina.

Tāpēc ka es zinu: jo spēcīgākas bailes mani nemīl, jo melnāku cilvēks redz pasauli. Jo spēcīgākas dvēseles sāpes, jo vairāk gribas no šīm sāpēm tikt vaļā. Ir divas izejas:

□  pakāpties vai paaugstināties,

□  nokrist vai pazemināties.

Arvien vairāk cilvēku dvēseles sāpju noņemšanai izvēlas nevis paaugstināšanās, bet pazemināšanās ceļu, nesaprotot, ka tā ir mukšana no sliktā, kas tik un tā reiz piemeklēs.

1.   ja cilvēks jūt bailes mani nemīl un visi vina mēģinājumi izkalpoties mīlestību cieš neveiksmi, viqa bezpalīdzība pārvēršas skumjās. Vēlme būt labam piespiež aizturēt skumjas un apklusināt cietsirdību. Ja nedomā, problēmu nav. Skumjas domas vislabāk noslīcināt alkoholā.

Skumjas rada alkoholismu.

Alkoholiķi ir cilvēki, kas nevēlas būt agresīvi un cietsirdīgi. Vini grib būt priecīgi un sagādat prieku citiem. Vini meklē visvieglāko ceļu, kā aizmukt no sadzīves problēmām.

No sākuma cilvēks iedzer, lai mazliet uzlabotu garastāvokli, lautu vaļu aizturētam priekam, aizdzītu skumjas, bet ar laiku vēlēšanās pamatoti iedzert rodas arvien biežāk. Turpmāk šāda spriedzes noņemšana kļūst par dabīgu, ikdienišķu parādību. Šo kritienu nobremzēt ir ļoti grūti. Tāpat kā grūti ir uzkāpt atpakaļ ledus kalniņā, no kura jau līdz pusei nošļūkts, tā arī alkoholiķis tīko nokļūt līdz pašam bezdibeņa galam. Bet tas, kurš, nokļuvis bezdibenī, spēj vēl domāt ar galvu, spēs izrāpties, balstoties tikai uz paša spēkiem.

Cilvēks skaidrā prātā neiebildīs pret to, ka alkoholisms ir slikts un ka noņemt spriedzi ar alkoholu ir kaitīgi. Tajā pašā laikā vairākums cilvēku lieto alkoholu un to neuzskata par kaut ko nenormālu. Gluži pretēji. Svētku galds bez alkohola — kas par muļķībām! Bet, ja kāds uzdrošinās tradīciju neievērot, tas riskē nokļūt izolētībā.

Alkohols tiek slavēts. Skaistu cilvēku izsmalcinātas manieres, kas turklāt prasa turēt gatavībā glāzi alkoholiska dzēriena un gūt baudījumu no alkohola radīta apdulluma, kļuvušas par iekārojamu dzīves etalonu. Uz tādas piepaceltības fona pretalkohola propaganda kļuvusi smieklīga un nožēlojama.

Tamlīdzīgi uzbrukumi alkoholismam patiesībā ir liela kļūda. Tas ir līdzīgi jebkuram citam pazemojumu veidam, kad rezultāts izrādās pretējs gaidītajam. Paredzu ironisku iebildumu: tad jau liksiet alkoholu slavēt? Jāapzinās, ka runa nav par alkoholu, bet dzērāju. Kad roka tiecas pēc glāzītes, pavaicājiet sev: „Kāpēc es tā daru? Kāpēc viņš tā dara?“ Jūtiet, un jūs sapratīsiet, ka tās ir skumjas, kas meklē mierinājumu.

Alkohols patiešām palīdz, un ļoti lielas dvēseles traumas gadījumā tās ir ārstnieciskas zāles. Sakāmvārds māca: ne gluži pret nāvi, bet pret visu citu līdzēs šņabis. Dzērājs to sevis attaisnošanai atkārto katru dienu. Bet ir arī cits sakāmvārds: dzer, bet ar mēru. Tikai situācija „ar mēru“ gan ir bēdīga.

Kas ir alkohols? Alkohols ir tas pats mīlošais. Būdams dabas produkts, alkohols sevi iemieso garīgumu, t. i., līdzsvarojošo sākotni. Tas sniedz cilvēkam to, kas tam nepieciešams. Skumjais kļūst priecīgs, dumjais — gudrs, klusētājs — runātīgs, gļēvais — drosmīgs, neglītais — skaists, vecais — jauns, lēnīgais — straujš. Kam vajadzīgs neprāts, tas tiek arī pie tā. To nenosaka alkohols, bet gan dzērājs. Vārdu sakot, alkohols uz laiku atrisina dvēselē sakrātās problēmas, dzērājam noņemot spriedzi un tādējādi sniedz iespēju doties tālāk gudrāk.

Alkohols parāda cilvēka īsto seju. Dažs iedzēris ir tik patīkams, ka vinu vienmēr tādu gribētos redzēt, jo skaidrā prātā viņš ir neciešams. Šāds cilvēks nedzēris apspiež savas bailes mana mīlestība nav vajadzīga un dusmojas, ja viņa priekšā neklanās un necildina. Viņā ir tik milzīgs žēlums pret sevi, ka tas viņā neievietojas, un viņam liek niknoties. Viņš negrib, lai kāds pamanītu viņa vājības. Viņam labāk patīk demonstrēt spēku, kas žēlotājus no viņa atbaida. Dziji dvēselē slēpjas vēlēšanās notēlot augstsirdīgo, lai atbrīvotos no paša mīlestības nastas.

Cits skaidrā ir visnotaļ patīkams cilvēks, bet pēc pāris glāzītēm sāk sprēgāt: „Ak es tev nepatiku? Mans ģīmis tev nav pa prātam?“ Utt. Būdams nedzēris, viņš sevī nomāc bailes mani nemīl un izkalpojas mīlestību. Naidpilns žēlums pret sevi, ko radījis cerību sabrukums, ar alkohola palīdzību atbrīvojas no gūsta, un pelīte top par lauvu. Bet atguvies cilvēks nožēlo, ko dzērumā sadarījis vai sarunājis.

Alkohols vēlāk neteiks, ka es tevi nemīlu, tas nelamājas rupjiem vārdiem, nepazemo, ļauni nepriecājas, neizsmej, neatgādina kļūmi visas nākamās dzīves ilgumā. Viņš nevaino dzērāju neesošos grēkos. Tas dzērājam sniedz izvēles brīvību — dzert vai nedzert. No tā bezvārdu valodas katrs dzērājs secina savu. Mēdz teikt, ka alkohols cilvēku padara atkarīgu no sevis. Šis priekšstats nav pareizs. Tikai dzērājs var padarīt kādu atkarīgu no sevis.

Iemācieties pareizi izturēties pret dzērāju, un dzērāji jūs vairs netraucēs. Bet, ja jūs par vinu kaut vai nodomājāt ko sliktu vai vismaz noliedzoši izrunājāties, tā slēptā puse jums sagādās ne mazums nepatikšanu. Un, pat ja vinu pēc tam sauks likuma priekšā, mācību stundu jums viņš tik un tā ir pasniedzis. Alkoholisms atkāpjas, ja to ārstē ar labestību un mīlestību.

Dzērāju skaits pieaug proporcionāli skaist'u pudeļu skaitam, kas izliktas vitrīnās. Kādam taču tas viss jāizdzer. Ta kā alkohols noņem sāpes, pie tā ķeras arvien biežāk un biežāk, kamēr bez tā vairs nevar iztikt. Alkohols klust labāks par pašu dzīvi.

Cilvēki vaino alkoholu.

Cilvēki ražo alkoholu.

Cilvēki dara visu, lai alkohola bizness zeltu.

Alkohols ir jebkuras valsts monopols.

Jautājuma būtība nepavisam nav alkoholā, bet gan tā lietotājā. Ja no pārdošanas izņemtu visu alkoholu, alkoholisms jau tāpēc neizzustu. Jānovērš alkoholisma cēlonis — skumjas, tad izzudīs arī alkoholisms.

Ja cilvēki iemācītos atbrīvoties no bailēm mani nemīl un to iemācītu saviem bērniem, tad alkoholisma problēma atrisinātos jau rīt. Bet, tā kā cilvēce nejūt nepieciešamību, tātad arī vēlēšanos atgriezties ledus kalniņa virsotnē, tad līdzīgs vispārējs brīnums notikt nevar. Lai katrs to dara atsevišķi.

Mazliet alkohola ir labi, daudz un pastāvīgi — slikti.

ALKOHOLISMS IZNĪCINA ĶERMENI.

Tā kā ķermenis ir dvēseles spogulis, pirms ķermeņa bojāejas aiziet postā dvēsele. Dvēseles bojāeja savukārt bremzē gara attīstību.

2.    Ja cilvēks aiz bailēm mani nemīl jūt, ka viss ir slikti un ka visi viņam dara ļaunu, viņš kļūst agresīvs. Ja

viņa vēlēšanās būt labam cilvēkam — tās ari bailes, ka mani nemīlēs, ja es nebūšu labs, — liek apspiest agresivitāti, tad no tamlīdzīgas iekšējas baiļu cīņas cilvēkā attīstās neiroze. Slimnieks sāk dzert zāles, nesaprazdams, ka no alkohola tās atšķiras vienīgi ar pieklājīgāku ārējo izskatu. Un arī tikai sākumā. Nemanot agresivitāte pāivēršas cietsirdībā, taču neirotiķis to neatzīst. Neirotiķis dara sliktu citiem, alkoholiķis — sev. Neirotiķis neiztur alkoholu, alkoholiķis — zāles.

Kad savstarpēji saduras alkoholiķis un neirotiķis, alkoholiķis vienmēr kapitulē, neirotiķa spalgā bļāviena nobiedēts. Alkoholiķis pakļaujas dzīvei un sevi tai upurē, neirastēniķis nepakļaujas nekad. Alkoholiķis sāk pretoties, kad viņu pazemo, neirotiķis cīnās nemitīgi. Viņi it kā iemieso viena veseluma divus pretpolus, un tāpēc ne mazums ir pāru, kuros viens no laulātajiem ir alkoholiķis, bet otrs — neirastēniķis.

Neirozi pieņemts skaidrot ar laulātā alkoholismu. Tā ir neirotiķa pašattaisnošanās. Patiesībā viņi viens otru provocē. Alkoholiķis padara redzamu laulātā slēpto neirozi, neirotiķis provocē dzeršanai potenciālo alkoholiķi. Abi izaicina viens otru. Atšķirība tikai tā, ka, ja vainosiet vīru dzērāju sievas slimībā, viņš aizies un aiz dvēseles sāpēm piedzersies. Bet, ja sievai pateikt, ka viņa ir pie vainas vīra dzeršanā, tā sadusmosies gan uz teicēju, gan vīru. Neirotiķis savas kļūdas neatzīst. Viņam visi ir slikti, izņemot viņu pašu. Saslimt ar neirozi ir pavisam viegli. Cilvēki ar nelokāmi cietu, racionālu prāta ievirzi, kas savu gribu īsteno dzelžainā noteiktībā, agri vai vēlu nokļūst krīzē, un vinu skaļie kliedzieni uz ģimenes locekļiem vai padotajiem iezīmē neirozes sākumu. Spēks, kas ieslodzīts cietumā, izraujas ārā, pretējā gadījumā tas sagrautu paša cietumu.

Mazliet zāļu smagas slimības sākumā ir labi, daudz un pastāvīgi — slikti.

ĶĪMISKO PREPARĀTU LIETOŠANA IZNĪCINA DVĒSELI.

Kas dvēseles moku mazināšanai izmanto ķīmiju, tas iznīcina arī ķermeni. Mācību stundas paliek neapgūtas, un gars vārguļo.

3.    Ja bailes mani nemīl pāraug sarūgtinājumā pret visiem un visu un apziņā, ka es nevienam neesmu vajadzīgs, ka mana mīlestība nevienam nav vajadzīga, tad cilvēks tiecas pēc narkotikām.

Ārējs ļaunums ir skaidri redzams sliktais, un tāpēc to var dēvēt par godīgi slikto. Kas no tā cieš, tas nesāks nomērdēt savu dvēseli. Gluži pretēji, tas sāk cīnīties un kļūst par noziedznieku. Bet slēpti sliktais, t. i., tas, ko mēs dēvējam par labo, tā atbaida ar savu nelstumu, ka cietušais zaudē cerību un ticību labajam.

Ja cilvēka bērnu nemitīgi piespiež labā vārdā, izvirzot viņam pārmēra augstas prasības, ja pret viņa rīcību izturas kritiski un nemitīgi uzsver, ka viņam jāklūst labākam par citiem, tad viņš to sāka uzskatīt par normālu parādību un gan pret sevi, gan citiem izturēsies tieši tāpat. Bez atbrīvošanās no bailēm vēlamo nesasniegt, un cilvēks cieš. Tiekšanās apspiest emocijas cietējā izraisa garīgas nāves priekšnojautu, kas ir briesmīgāka par ķermeņa nāvi. Kas to nav izjutis, diezin vai sapratīs. Paniskas bailes no nāves noved cilvēku līdz narkomānijai.

Teiktā paskaidrojumam minēšu kādu salīdzinošu piemēru. Bērns no antisociālas ģimenes cieš no garīga un fiziska terora. Bļaušana, skandāli, roku palaišana utt. ir vina ikdienas bērnu „prieku“ komplektā. Viņš skatās uz savu klasesbiedru, kam ir labas mājas un rūpīgi vecāki, un cer, ka arī viņa vecāki reiz tādi kļūs. Un, ja nekļūs, viņš izaugs pats, pelnīs daudz naudas un kļūs laimīgs. Šī bērna dvēselē dzīvo cerība un svētuma jūtas. Ilūziju sabrukums viņu pārvērš par alkoholiķi.

Dzēruma stāvoklī cilvēks runā par saviem skaistajiem sapņiem. Vēlēšanās paaugstināties savus spārnus pleš kaut vai šādi. Svētuma izjūta ļauj izārstēties no alkoholisma.

Bet viņa klasesbiedrs no brīnišķīgās ģimenes negaidot kļūst par narkomānu. Kāpēc? Viņam taču bija viss: nauda, skaists apģērbs, inteliģenta māja. Viņam bija interesants vaļasprieks, viņš bija kolektīva līderis, un viņu cienīja. Nevienam ne prātā neienāca, ka apskaužamā dzīves mīlestība izrādījās maska, aiz kuras slēpās dvēseles traģēdija. Kopš agras bērnības viņš neredzēja nekā cita, kā vien dzīvi materiālās labklājības, cienījama stāvokļa, sabiedrībā godājama locekļa imidža, kārtīgas ģimenes vārdā. Dzīve kaut kā vārdā ir attaisnošanās, ar kuru iznīcina bērna individualitāti. Pieaugušie un vecāki nosaka visu. Un, kā zināms, viss labā vārdā. Bērnam jārīkojas un pat jādomā tā, kā rīkojas un domā gados vecāki cilvēki. Viņš nezina, kas ir izvēles brīvība.

Kādā brīdī bērns kļūst pieaudzis. Labais, kam drudžaini pieķērušies pieaugušie, priekš viņa pārvēršas melos. Svētums kļūst par drupu kaudzi. Viņš grib atbrīvoties no šausmām, kas viņam traucē cilvēciski dzīvot. Viņš vēlas paslēpties aizmirstībā, aizbēgot no dzīves.

Vienīgais, kas šim cilvēkam no jauna ļauj justies kā cilvēkam, ir narkotikas. Cilvēkam narkotiku apdullumā noskalojas prāts un, protams, bailes mani nemīl, kas pakļauj sev visus citus stresus. Sirds vairs nenotrīs bailēs, ka mana mīlestība nevienam nav vajadzīga. Tagad viņam ir vienalga, vai viņš citiem patīk vai ne, dzīvo viņš atbilstīgi tradicionālajām savažojošajām sadzīves normām vai ne, mīl viņu vai nemīl.

Narkotiku ietekmē no baiļu gūsta vienlaikus izlaužas gan negatīvās, gan pozitīvās emocijas, pateicoties kam tiek sasniegta tā svētlaimes pilnā atbrīvotības izjūta, kas izraisa vēlēšanos narkotikas lietot atkal un atkal. Narkomāni precīzi zina atšķirību starp dvēseles gūsta un brīvības izjūtu. Nekādas fiziskās mokas, ko izraisa nebrīve, nav salīdzināmas ar narkomāna dvēseles mokām, kas kaut reizi jutis dvēseles brīvību. Narkomānu var saprast tikai narkomāns. Nekādas fiziskā ķermeņa ciešanas nav salīdzināmas ar tāda cilvēka dvēseles ciešanām, kurš mokās no narkotiku trūkuma. Tāpēc narkomāns atdod otram savu šļirci, pat ja pašam vēlāk nāksies nomirt no AIDS.

Cilvēks, kas nokļuvis dvēseles strupceļā pēc ciešanām melīgās labklājības kā vienīgā dzīves mērķa dēl, var nokļūt narkotiku atkarībā jau pēc pirmās narkotiku lietošanas reizes. Narkomānija ir bēgšana tādā realitātē, kurā pastāv gan labais, gan sliktais. Narkomānija ir briesmīgāka par alkoholismu vai jebkuru ārstniecisko zāļu atkarību tikai tāpēc, ka narkomāna stresu skaits ir lielāks. Bet vissliktākais ir tas, ka narkomānam vairs neeksistē rītdiena, un viņš neapzinās, ka iznīcina sākotnējo dzīves būtību — virzību nākotnē. Sabiedrība īpašo narkomānijas bīstamību pagaidām nesaprot, lai gan jūt, un tāpēc ar to nežēlīgi cīnās. Diemžēl ciņa ar problēmu to tikai padziļina, un narkomānijas graujošā ietekme pieaug. Sodīt bērnus ir bezjēdzīgi, kamēr viņu vecāki nemaina savu patērētāja mentalitāti. Kamēr pastāv patērētājs, pastāv arī ražotājs. Cilvēkiem ir jāmāca atbrīvoties no savām problēmām, tad tiks izskausts ari narkomānijas sākotnējais cēlonis.

Kur izzūd mīlestība, tur rodas narkomānijas tumsība.

Neliela narkotiku deva atslēdz vārtus gara cietumam. Vēsturē ir zināmi fakti, kad radošas personības narkotiku apdullumā radījušas šedevrus, taču beigu beigās, tiecoties maksimāli pašizteikties, kļuvušas par narkotiku upuriem. Pārmēra prasīgums piespiež katru nākamo reizi palielināt tās vielas devu, kas saindē jotas.

NARKOTIKU LIETOŠANA IZNICINA GARĪGUMU.

Pirms garīguma bojāejas vienmēr notiek dvēseles bojāeja, un ķermenim tiek sagādātas ciešanas. Narkomānam ir nepieciešamas ķermeņa ciešanas, jo tad trulas kļūst dvēseles sāpes.

3a. Viens no narkomānijas veidiem ir darba mānija.

Ja cilvēks uzskata, ka viss ir pērkams par naudu vai vismaz ka visu var nopirkt par naudu, bet naudu maksā par darbu, tad viņš līdz ausīm ielien darbā un neko citu bez darba neredz. Kā zināms, tikai darba dēl vēl neviens laimīgs nav kļuvis, taču arvien vairāk cilvēku mēģina ar darbu apslēpt savu neprasmi atrisināt mīlestības problēmu. Šādu laužu dvēseles mokas iedarbojas kā pātaga uz nodzītu zirgu.

Jaunība ir brīnišķīgs laiks, kad cilvēkam vajag dejot, dziedāt, priecāties, iemīlēties, iepazīt mīlestības glāstus, apzināt pretējo dzimumu, radīt ģimeni. Visam ir savs noliktais laiks, un, kas uzskata, ka tas viss nav vajadzīgs, kļūdās. Savā nepretenciozitātē jaunatne varētu būt laimīga no svaiga gaisa un mīlestības un tikai tad no darba. Diemžēl mūsdienu jaunatne bēdīgo maciņa stāvokli uztver kā traģēdiju, tāpēc arī darbs izvirzās priekšplānā. Jauns vecītis ilgi to neiztur.

Tāds cilvēks ir neapmierināts ar sevi, un arī ar viņu ir neapmierināti. Cerība kļūt laimīgam, tātad arī mīlētam, rada pārliecību: ja darbā viss nokārtosies, tad arī ar visu pārējo būs labi. Citiem vārdiem sakot, ja būs daudz naudas, tad ar mani viss būs kārtībā.

Cilvēku piespiež strādāt pienākuma izjūta, kas pāraug atbildības izjūtā. Baiļu ēnā katrā no mums dzīvo drosmīgs cilvēks. Pienākuma izjūta nav nekas cits kā drosmīga cilvēka nepieciešamība strādāt, t. i., mācīties. Jo spēcīgākas bailes mani nemīlēs, ja es labi nestrādāšu, jo vairāk pienākuma izjūta pārvēršas atbildības izjūtā un bailēs izrādīties vainīgam. Vainas izjūtas pieaugums dzen cilvēku strādāt tā vārdā, lai vinu mīlētu. Cilvēks izrādās nokļuvis apburtajā lokā. Spriedze arvien pieaug. Vainas izjūta ir gluži kā akmens krūtīs, kas arvien vairāk traucē normāli strādāt.

Lai šo slikto, smago akmeni nejustu, jāpastiprina labā atbildības izjūta. Tāds nosacīts atbildības izjūtas paaugstināšanās faktors ir cigaretes aizdedzināšana. Pīppauzēs smēķētājs nomierinās, jo jūt, ka vina darba spējas paaugstinās. Patiesībā tas ir tikai šķietams efekts, kas palielina cerības, ka viss reiz nokārtosies.

Viss tik tiešām arī nokārtojas, taču nevis darba spēju paaugstināšanās dēļ, bet tāpēc, ka garāka kļūst darba diena, taču priecīgajam darbaholiķim tas nav svarīgi. Atšķirībā no ģimenes, kas grib dzīvot normālu ģimenes dzīvi.

Spriedzei, kā zināms, piemīt īpašība pieaugt. Jo lielāka spriedze darbā, jo vairāk cigarešu tiek izsmēķēts. Kad spriedze krītas, smēķēšana mazinās.

Smēķētājiem parasti slimo trīs orgāni: sirds, plaušas un kuņģis.

Ko tas nozīmē?

Sirds ir vainas izjūtas ietilpinātajā. Cilvēkam, kas vaino sevi, saslimst sirds. Slimības raksturs ir atkarīgs no tā, pie kā cilvēks sevi vaino. Darbaholikis vienmēr atrod trūkumus sevī.

Plaušas saslimst brīvības trūkuma dēl. Piespiešana iznīcina brīvību un plaušas. Piespiešana cilvēku padara par vergu, vergu pašam sev, kā arī par citu cilvēku un sava darba vergu. Jo spēcīgāks ir pieauguša cilvēka naids pret piespiešanu, jo drīzāk viņš nepamana, ka visvairāk viņš piespiež sevi pats.

Kuņģis rāda, kā cilvēks ķeras pie darba vai sevi piespiež strādāt. Ja cilvēks ir darbarūķis, bet nesmēķē, tad viņš nejūt, ka viņu kāds piespiestu strādāt. Viņš jūt, ka viss jādara pašam, un tādā gadījumā īpaši sāpīgi pātagas sitieni tiek kuņģim.

Sirds, plaušas un kuņģis ir orgāni, kas maksā par to, ka cilvēks ar darbu izkalpojas mīlestību. Tie cilvēkam saka: ,,Apstājies un paskaties visapkārt. Paskaties, cik skaista ir pasaule ar tās baudām, kurām tev neatliek laika. Iespējams, ka tad arī sapratīsi, ka darbā tu glābies no mīlestības. Protams, darbs ir svarīgs, bet ne jau tajā ir būtība. Būtība ir tā, ka tavas bailes no mīlestības patiesībā ir bailes no privātīpašnieciskas mīlestības, kas par mīlestības priekšnoteikumu izvirza pārticību. Atbrīvojies no šīm bailēm, tad iemācīsies mīlēt un tad arī darbs veiksies. Un, pat ja mīlestību veltīsi darbam, tas nav slikti. Tad tava mīlestība vismaz varēs tiekties pretī darbam un tu pret darbu neizturēsies ar dusmām. Tad tu nekad nekļūsi par darba vergu.“

Pastāv laužu kategorija, ko dēvē par radošajiem cilvēkiem. Ja parasts strādnieks glābjas, bēgot uz darbu, tad tajā uz laiku rod dvēseles mieru. Bet, kad bēgot darbā glābjas radošie cilvēki, viņi sevi identificē ar darbu, lai gan paši to neapzinās. Saplūsme ar Radītāju ir svētīga, un šajā radīšanā tapušajam piemīt nepārejoša vērtība. Aiz bailēm emocionāli radošie cilvēki zina, ko nozīmē, — atnāca iedvesma. Viņi dzīvo tikai tajā laikā, kad rada. Bet jau nākamajā brīdi pāri viņiem gāžas rūpes, un nekas nesagādā prieku. Tā mākslinieks var gleznot ar otu dienām un naktīm bez ēdiena un miega, mūziķis — spēlēt vai sacerēt mūziku, bet tajā pašā

laikā pasaule, kas sākas ārpus daiļrades robežām, liek jukt prātā.

īpaši tiem, kas izvirza prasības un nosacījumus. Degšana darbā, kas raksturīga radošām personībām, ir sava veida narkomānija, kas piesaista arī īstas narkotikas, kuru ietekmē piespiedēji attālinās un aiziet nebūtībā.

Cilvēks sastāv no garīgā un fiziskā ķermeņa. Pārmērīgs darbs ir fiziskā ķermeņa maksimāla ekspluatācija, visa smadzeņu potenciāla un visu interešu pakļaušana darbam. Turklāt gara attīstībai tiek atvēlēta bāreņa loma, pat ja cilvēks ir patiesi apgarota, radoša personība.

DARBA NARKOMĀNIJA SAGRAUJ GARĪGUMU.

3b. Pastāv dažādi atkarības stāvokļa veidi jeb narkomānijas. Jebkurš cilvēks ir neatkārtojami individuāls gan savā būtībā, gan rīcībā. Viņš ierodas ar mērķi uz labāku pārmainīt savu dzīvi, ar paša prātu to virzīt uz priekšu. Ja ļauj to darīt citiem, piesaista ciešanas.

Jebkurš cilvēks, kas ļauj citiem sevi vadīt, kādā brīdī apzinās, ka viņš ir pārstājis būt pats. Sevis zaudēšana ir loti liels zaudējums. Ne mazums ir to, kas vēlētos kļūt „es“, tomēr baidās, ka nepratīs, un tāpēc rodas mokas. Citi pat aptver, ka ir atkarīgi, bet, tā kā viņiem patīk būt atkarīgiem no neordinārām personībām, jo viņu slavas mirdzums krīt arī uz tā pakalpiņiem, vini nesteidzas no atkarības atbrīvoties.

Ikdienas līmenī tas izpaužas situācijās, kad cilvēks nodibina sakarus un tiek cauri aizvērtām durvīm, tikai pateicoties tam, ka viņš uzsver: es esmu profesora X. skolēns. Vai doktora Y. mazdēls. Svešu spalvu uzvilkšana ir visnotaļ izplatīts standarta paņēmiens. Taču palidot ar tām nevar.

Mūsdienu garīgajam līmenim raksturīga arī tāda aizraujoša, taču bīstama izpausme kā ekstrasensorā narkomānija.

Pastāvīga uztveres līmeņa paaugstināšana un dvēseles informatīvo kanālu atvēršana atbilst pašreizējam attīstības līmenim. Tikai to nedrīkst pārspīlēt. Kas savas ekstrasensorās spējas uztver kā no augšienes sūtītu dāvanu sava pārākuma apliecināšanai pār citiem, tas saņemto informāciju uztver kā gudrības kalngalus un nepamana, kā ar blīkšķi izgāžas cilvēciskuma eksāmenā. Jo dzīve taču nemitīgi mainās un pilnīgojas.

Viss, ko sasniedz ar lielu un pārdomātu darbu, ir rezultatīvs, jo tā ir iekārtota dzīves attīstība. Dāvanas saņēmējam vajadzētu saprast, kāpēc viņš to ieguvis. Pretējā gadījumā viņš sāk dotumus ekspluatēt sava „es“ paaugstināšanai. Un neredz, ka sadzīves mācību stundās radies robs. Bet tajā var iekrist kā bezdibenī. Nekas nedrīkst palikt neapgūts. Citādi rodas grūti izdziedināmas dvēseles slimības, zūd griba dzīvot. Vilšanās garīgumā iznīcina garu.

Kopsavilkums.

□     Ne vienu vien reizi esmu uzsvērusi, ka ir nepieciešams viss, kas pasaulē pastāv. Dzīve cilvēkam sniedz izvēles iespējas. Drosmīgs cilvēks alkoholu saņem no parastas barības. Jebkura cilvēka ķermenī alkohols ir pietiekamā daudzumā, un tā papildināšana koncentrētā veidā normālai dzīvei nav nepieciešama. Ja mēs to darām, tad graujam ķermeni.

□     Ķīmiskie procesi nav cilvēciskā saprāta sasniegums, cilvēks tos ir tikai atklājis un turpinās atklāt, paaugstinot savas gudrības līmeni. Ķīmiskās reakcijas nemitīgi notiek arī mūsu ķermenī. Gatavu ķīmisko preparātu lietošana nejauj ķermenim sev par labu veikt tieši to, kas tam nepieciešams. Dvēsele palaiž garām iespēju ķermenim darīt labu. Tādējādi ķīmisko preparātu lietošana grauj dvēseli. Dveseles sagrave veicina ķermeņa sagrāvi.

□     Cilvēka gars attīstās caur dvēseles mācību stundām. Dievišķā Visa Vienotība zina, kādā mērā tā sirdsgudrību var sniegt bailīgam cilvēkam, nepārkāpjot saprāta robežas. Tāpat kā barībai jāiziet cauri gremošanas traktam un līdz galam tā jāpārstrādā, lai ķermenim būtu labi, tā ari garīgā barība jāuzņem nelielām porcijām un ar saprāta palīdzību jāpārstrādā.

Pareiza pieeja saprātam, lai tiktu pie pareiziem secinājumiem, īstenojas caur dvēseli. Tā dzimst saprātīgums. Narkotikas izraisa garīgās sirdsgudrības palus, kuru dēl garīgā attīstība apstājas, līdz šie pali tiks „pārstrādāti“. Bet, tā kā narkomāns mācību stundas nav apguvis un savas bēdas slīcina, dvēseles sastingums ir visbriesmīgākās mocības, un šīs mocības nemitīgi pastiprinās. Tās pat nav parastas nāves bailes, bet garīgas nāves bailes. Narkomāni to jūt, bet neprot neko citu, kā graut garu, dvēseli un ķermeni, nesaprotot, ka sev piesaista karmisku parādu.

Turpinājums gramatas otraja dala „Mīlestības gaišais avots“.

SATURS

Cienījamo lasītāj!……………………………………

Pamanīt un mosties………………………………..

Dzīvē visam ir sava vieta ……………………….

Par dvēseles vītumu ………………………………

Par tiesībām un pienākumiem……………….

Pseidosaprotošie …………………………………….

Pa vismazākās pretošanās ceļu ………………

Par izglītotajiem ļaudīm, kas neprot lasīt.

Kas ir labi un kas slikti?…………………………

Likums raisa naidu ………………………………..

Par pazemošanu …………………………………….

Un smaga ir tava nasta……………………………

N evēlēša nās vi rzības bremzes …………….

Vienatnē ar objektīvo patiesību par sevi .

Dzīve kā baiļu kamols……………………………

Par skumjām un cietsirdību……………………

Skumju nomērdēšana…………………………….

Šī neprātīgā, naidīgā dzīve!……………………

Raudas „par sevi“ ………………………………….

Iemācies sarunāties ar skumjām……………..

Par drosmi un gļēvulību…………………………

Inteliģences divkosība……………………………

Par sajūtu saindēšanu ……………………………

Piedodu sev Cerību siltums

Formāts 60x90/16. Ofsetspiedums.

SIA „Kantri Nams“, Lutriņu ielā 1-9, Rīgā, LV-1002. Iespiesta SIA „Tipogrāfija Ogrē“, Brīvības ielā 31, Ogre, LV-5001.

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev. Cerību siltums. 3. grāmata

Ievads

PAMANĪT UN MOSTIES

DZĪVE VISAM IR SAVA VIETA

PAR DVESELES VĪTUMU

PAR TIESĪBĀM UN PIENĀKUMIEM

PSEIDOSAPROTOŠIE

PA VISMAZĀKĀS PRETOŠANĀS CEĻU

PAR IZGLĪTOTAJIEM ĻAUDĪM, KAS NEPROT LASĪT

KAS IR LABI UN KAS — SLIKTI?

LIKUMS RAISA NAIDU

PAR PAZEMOŠANU

UN SMAGA IR tava nasta…

NEVELEŠANĀS — VIRZĪBAS BREMZES

VIENATNE AR OBJEKTĪVO PATIESĪBU PAR SEVI

DZĪVE KĀ BAIĻU KAMOLS

VĪRIŠĶĪGĀ DROSME JEB KONTROLĒJAMĀS

BAILES.

PAR SKUMJĀM UN CIETSIRDĪBU

SKUMJU NOMĒRDĒŠANA

Šī NEPRĀTĪGĀ, NAIDĪGĀ DZĪVE!

RAUDAS „PAR SEVI“

IEMĀCIES SARUNĀTIES AR SKUMJĀM

PAR DROSMI UN GĻĒVULĪBU

INTELIĢENCES DIVKOSĪBA

PAR SAJUTU SAINDĒŠANU

Kopsavilkums.

SATURS