Vīlma Lūle

Piedodu sev. Mīlestības gaišais avots. 4. grāmata

Lūle Vīlma

Piedodu sev

Mīlestības gaišais avots 4. grāmata

.

.

BĪSTAMAIS PRĀTS

Cilvēce ar tās bailēm šobrīd atrodas tādā attīstības līmenī, kurā dzīve bez emocijām nav iedomājama. Jūtu uzplūdi ir mūsu prieks un bēda. Ja vien mēs vēl prastu nekrist galējībās… Zināšanas par cilvēka dabu un tās attīstību liktu cilvēkam aizdomāties un just robežas. Taču šo zināšanu palielināšanās diemžēl notiek caur ciešanām.

Nevienam nav noslēpums: ja sliktais pieaug līdz ļoti lieliem apjomiem, mazs labais kļūst par ļoti lielu labo. Bet, ja pāri mēram pieaug labais, tad mazs sliktais top par ļoti lielu slikto. Tāpēc visbīstamākā ir situācija, kad tiek pārspīlēts ar labo.

Emocijas apgaro baiļpilnu cilvēku. Emocijas mums būs vajadzīgas tik ilgi, kamēr neiemācīsimies apzināti pārmainīt matēriju ar domas palīdzību, t.i., kamēr neiemācīsimies saprātīgi būt laimīgi. Pārmaiņas nevar notikt mirklī vai masu kampaņas veidā, kā tas savulaik notika ar obligāto vidējo izglītību. Taču šo procesu var atvieglot un paātrināt.

Tajā pašā laikā dzīves virzību uz priekšu veicina tikai saprātīgas domas, kas nāk no sirds.

Un tomēr veidojas priekšstats, it kā dzīvi virza tikai domas, ko rada saprāts. Jo cilvēks ir pārliecinātāks, ka viņš pavirzījies uz priekšu, jo vairāk, pašam nemanot, viņš paslīdējis atpakaļ. Kas no saviem sarūgtinājumiem gūst sevi saudzējošu secinājumu, ka nav jēgas neko ņemt pie sirds, tas nesaprot, ka viņš aizsprosto upi. Jebkura vaļēja ūdenskrātuve bez caurteces kļūst par netīru purvu un galu galā aizaug. Ta sausa gudrība pārtop izžuvušā tilpnē, kurā ūdens vairs nav. Ta ir ūdenskrātuves nāve, ūdens plūsmas nāve.

Ir drosmīgi cilvēki, un ir bailīgi cilvēki. Drosmīgs cilvēks ir saprātīgs. Bailīgs cilvēks var būt tikai gudrs. Bailīga cilvēka gudrībai ir ari otra robeža — muļķība.

Cilvēks ir saprātīgs tādā pakāpē, kādā ir atvērta viņa sirds, t. i., cik maz viņā ir baiļu mani nemīl. Bailes bloķē spriestspējas, radot iespējas kļūt tikai gudram.

Pastāv divu kategoriju baiļpilni cilvēki:

1)   sirsnīgi muļķi,

2)   bezjūtīgi gudrie.

Kurš no tiem gribētu būt jūs? Izjūtiet sevī atbildi un pacentieties būt godīgs pats pret sevi. Labi, ja gribējāt saglabāt savu pašcieņu.

Sirsnīgs muļķis un bezjūtīgs gudrais ir viena veseluma divas robežas.

Mums šķiet, ka sirsnīgs muļķis dzīvē ir tukša vieta. Patiesībā viņš virza dzīvi uz priekšu. Viņš ir līdzīgs mazam akmentiņam, kas paripo, uz priekšu, kad tam uzkāpj un parauj līdzi kurpes pazole. Tas neuzskata, ka cilvēks iet aplamā virzienā, bet tam palīdz, cik pietiek spēka un prašanas. Viņa sirsnīgums virza dzīvi uz priekšu un kompensē paša primitīvumu.

Bezjūtīgs gudrais ir cilvēks, ko dēvē par zinošu, kam ir skaidrs, ko viņš grib, un kurš dodas turp, kur viņam vajag iet. Prāts vada dzīvi uz priekšu, bet bezjūtība velk atpakaļ. Šīs divas galējības cilvēkā raisa lēnu iekšēju lūzumu. Dvēsele vienmēr uzvar, bet ķermenis vienmēr cieš sakāvi. Tads cilvēks mokās pats un moka citus. Jo vairāk pieaug iekšējā spriedze, jo vairāk cieš citi. Kad izturībai pienāk gals, uz āru izlaužas cietsirdība.

Bezjūtīgs prāts izraisa karus. Jo visaptverošāks bezjūtīgais prāts, jo plašāks un cietsirdīgāks karš. Viss sākas ar karu paša dvēselē, tad tajā iesaistās ķermenis, tad karš pāraug personiskās robežas un ņemas plašumā, pārtopot postošā fiziskā karā. 'la gudrs cilvēks iznīcina sevi un citu radītās vērtības.

Kad tiek identificēts prāts un inteliģence, rodas bezjūtība.

Kad apvienojas prāts un cieņa, rodas sirsnība.

Kā it visā, kvantitātes pārmaiņas izraisa kvalitātes pārmaiņas. Jums droši vien ir pazīstami dažnedažādi inteliģenti ļaudis. Dažu inteliģentu cilvēku par tādu dēvē negribīgi, ņemot vērā tikai viņa izglītības līmeni. Citu par inteliģentu sauc patiesā cieņā. Parunāsim par šādiem ļaudīm sīkāk.

Gudrs cilvēks, kas uzskata, ka citi ir sliktāki par viņu, nevar būt sirsnīgs. Zināšanas viņš ir iemantojis, lai kļūtu labāks nekā citi. To viņam likušas bailes mani nemīlēs, ja es palikšu dumjš. Darbs šāda cilvēka pakļautībā ir sevis upurēšana. Viņš neciena tos, kas ieņem zemāku amatu nekā pats. Ta vietā, lai otru paaugstinātu amatā vai pamācītu, viņš uzsver savu prātu vai otra muļķību, tā vēlēdamies izcelt savu personu. Un viņu pārstāj cienīt, jo viņš paaugstina sevi, pazemojot citus. Tamlīdzīga paaugstināšanās nav nekas cits kā sevis pazemošana.

Tads cilvēks gaidītā viegluma vietā jūt smagmi, un tas viņu kaitina. Neprazdams saskatīt cēloni sevī, viņš vaino citus. Viņš noteikti vēlas pierādīt savas tiesības kaut ko izdarīt, turklāt neizvēlas līdzekļus, lai sasniegtu mērķi un dzīve kļūtu labāka. Viņš slīd kā ledlauzis, taranēdams šķēršļus. Viņš piespiež sevi strādāt un uzskata par normālu, ka tādā gadījumā viņam ir tiesības piespiest arī citus.

Viņu vēl atceras kā ļoti labu cilvēku. Gudrs, lietišķs, taisnīgs, strādīgs. Visu saprata, visiem juta līdzi, vienmēr palīdzēja — bet re, kā pārmainījies. Runātājiem ne prātā nenāk, ka arī viņi ļaunprātīgi izmantoja skumjpilnā cilvēka līdzjūtību. Tagad apspiestās skumjas pārvērtušās aizturētā bezjūtībā. Skumjais cilvēks nevēlējās atzīties savās skumjās un tāpēc ļāva citiem sevi izmantot.

Pārmainot cits citu, cilvēki kļūst cietsirdīgi pret sevi un cits pret citu.

Tāda vadītāja kolektīvā ātri mainās kadri. Komanda, ko pazemo, nemitīgi izjūk un nevar kalpot par drošu atbalstu tāda alpīnista kāpienā augšup. Mīņāšanās uz vietas izved no pacietības un liek arvien biežāk meklēt vainu citos cilvēkos. Ķermenis tādam cilvēkam pasniedz mācību stundu divpadsmitpirkstu zarnas saslimšanas veidā.

Jo vairāk šāds gudrs bezsirdis, kam mērķis svarīgāks par cilvēkiem, komandu dzen, jo smagāka slimība. Viņa cietsirdība rada čūlu. Ja vadītājam ir čūla, tad kolektīvā, kurā ļaudis ir ar mieru visu paciest, lai tikai nezaudētu darbu, daudziem arī rodas čūlas. Ja sevi upurē vienīgi mērķa vārdā, nākas ķirurģiski izoperēt daļu divpadsmitpirkstu zarnas.

Tiešie cēloņi ir dažādi:

Q nemitīgas sāpes nozīmē, ka cilvēkā ir nemitīgas dusmas uz kolektīvu;

a čūlas asiņošana nozīmē, ka cilvēks ir noskaņots kolektīvam atriebties;

a divpadsmitpirkstu zarnas plīsums čūlas vietā nozīmē, ka dusmas uz kolektīvu pārvērtušās cietsirdībā un ka cilvēks no savas cietsirdības plīst. Tagad viņam nepieciešama ķirurģiska palīdzība, kas liks ilgāku laiku nodarboties ar sevi, lai apjēgtu paša kļūdas.

Cilvēka dzīve ir nemitīgas mācības, sava veida augšāmcelšanās no zemes uz debesīm. Ari es mācos. Daudziem šī mana atzīšanās izraisa neticību, jo baiļpilniem cilvēkam nepieciešama drošības izjūta, bet vai to var sniegt māceklis? Tad es saku vienu: viss ir nosacīti. Neviena zinātne vai mācība ne sekundi neatrodas uz vietas un nav pilnīgi pabeigta. Ja tās attīstība beidzas, tad tā ir mirusi zinība, kas dzīvē nevienam nepalīdz. Ir vērts ticēt tiem, kas nemitīgi mācās un pilnīgo savas zināšanas, un nekaunas par to runāt. Ja jūs pats sākat mācīties, tad sapratīsiet, cik liels ir cilvēku virzošais gribasspēks.

Jo augstākas manas zināšanas, jo smagākas slimības, ar kurām pie manis vēršas cilvēki. Šie pacienti uzkrājuši milzīgu daudzumu stresu, tāpēc viņu dvēseles dzīves skaidrošana ir sarežģīts uzdevums. Jo vairāk stresu cilvēks pamanās sevī nomākt, vēlēdamies izrādīties inteliģents, jo lēnāks ir viņa domāšanas darbs un jo mazāka spēja uztvert manus paskaidrojumus. Viņš ir pieradis vienmēr saņemt maksimālo, pieradis visu ātri un viegli nokārtot.

Viņa dvēseles straujums un domāšanas lēnums, bet vēlāk jau pretēji, atrodas pretrunā viens ar otru. Labi, ja viņš vispār apzinās savu problēmu.

Dažkārt jūtu, ka burtiski ar spēku velku sev līdzi tādu slimnieku, un tādos gadījumos esmu spiesta sev vaicāt: “Vai man ir tiesības tā rīkoties? Tā taču ir dvēseles spēku ļaunprātīga izmantošana. ” Sevis attaisnošanai tad sev saku: ne jau es atnācu pie pacienta, viņš ieradās pie manis. Daudzos gadījumos man slimniekam tomēr nākas paskaidrot, ka, lai gan viņa vēlēšanās ir svēta, ārstēšana ar domām, t.i., ārstēšana visaugstākajā garīgajā līmenī, neder katram. Ne katrs spēj sekot šai ārstēšanai soli solī. Pacients, protams, ir neapmierināts.

Prāts, kas nomāc jūtas un sevi paaugstina, var cilvēku novest līdz vājprātam. Turklāt prāta zaudēšana nav nemitīgs emociju uzplaiksnījums, kas notiek regulāri un ir paredzams. Prātā var sajukt, vērotājam no malas pilnīgi negaidot, jo inteliģentāku cilvēku par jukušo ir grūti atrast, un tāpēc nav iespējams iedomāties, ka tik labi audzināts, pieklājīgs, strādīgs un gudrs cilvēks var norauties no striķiem.

Ārstējot ar domām, pamatā ir negatīvo emociju atbrīvošana. Jo mērķtiecīgāk tas notiek, jo ātrāk konkrētā slimība pāriet. Ārstēšana ar domām iedarbojas, ja cilvēks savas negatīvās domas apzinās, t.i., atzīst savas kļūdas. Automātiski notiek atbrīvošanās no negatīvo domu enerģijas.

Cilvēks, kuru pārņēmusi ideja būt gudram, inteliģentam un cienījamam un kurš kopš bērnības cītīgi ar sevi strādājis šī ideāla vārdā, nespēj kā patoloģiju uztvert savu nemanāmi progresējošo nejūtīgumu. Viņš to uzlūko kā inteliģences palielināšanās pazīmi. Viņš jūtas apmierināts, ka spējis saglabāt mieru brīdī, kad citi izgāja no rāmjiem un uzvedās neinteliģenti. Ar sevi apmierinātais gudrais cilvēks vēlas katram gadījumam iemācīties pār sevi valdīt vēl labāk un neievēro, ka pašsavaldīšanās kļūst par pašmērķi. Viņa sabiedrībā cilvēki jūtas saspringti, jo ar visu savu ārieni tie piespiež pārējos pārveidoties pēc viņa ģīmja un līdzības.

Jo vairāk šis cilvēks pār sevi valda, jo biežāk viņa ceļā gadās kāds bezprātis — parasti tā ir viņa māte, laulātais draugs, bērns vai vēl kāds, ko nevar atbrīvot no darba, —, kas mēģina sašūpot viņa pašsavaldīšanos. Savaldības zaudēšana katru reizi sāpīgi ievaino viņa lepnumu, jo ir izrādījies, ka viņš ne par mata tiesu nav labāks par klaigātāju. Un mēģina laboties tādējādi, ka vēl stingrāk savelk grožus.

Tads cilvēks nepalaiž garām iespējas izteikt savu attieksmi pret neinteliģenci. Vai viņš to dara ar mīmiku, toni, vārdiem, žestiem vai savu uzvedību — tā ir cita saruna. No viņa var iznākt lielisks vadītājs, jo viņš dzīvo sava darba vai formas dēļ. Pēc sarunas ar viņu jūtams, ka viņš patiešām ir uzmanīgs un rūpīgs pret saviem padotajiem. Taču tas izpaužas savdabīgi un padotajos nepavisam neizraisa sajūsmu. Attieksmē pret neinteliģentiem cilvēkiem viņš kļūst arvien bargāks un kritiskāks, pamatojot to ar disciplīnas prasībām.

Viņa dzīve citu cilvēku labā ir līdzīga stīgai, no kuras grib izvilināt brīnišķīgas skaņas un ko savelk līdz pēdējai iespējai, līdz pacietība ir galā. Nez no kā kauss izrādījies pilns. Nav bijis ne strīdu, ne nepatikšanu, iespējams, nav bijis arī saskarsmes ar kādu cilvēku. Domas par rīcību taču nedēvē. Ja viņš būtu ieklausījies savās jūtās, pamanītu kaut kādu brīdinājumu, bet tā vietā viņš sevi ziedoja darbiem.

Sirds beigusi just. Bet pamēģiniet tikai kāds viņu nosaukt par nejūtīgu — viņš nekad neaizmirsīs šo smago apvainojumu. Pārmetums par nejūtību trāpa visjūtīgākajā vietā — sirdī. Jo viņš centās kļūt labāks tieši aiz bailēm izrādīties nejūtīgs. Turklāt viņš nemitīgi meklē kļūdas sevī un nemitīgi tās labo. Dvēseles brūce piespiež vēl vairāk kultivēt pašsavaldīšanos, un gudrais cilvēks nepamana, ka ziedo jūtas mērķu labā.

Viņš neredz, ka dzīvo lielu mērķu vārdā, kas virza dzīvi uz priekšu, nevajadzīgus sīkumus atbīdot dibenplānā. Sīkumi — tās ir emocijas un jūtas. Sīkumi traucē, tāpēc nav vajadzīgi.

Prāta darbīgums un racionalitāte ir ārēji pievilcīgi, tāpat kā inteliģence, taču tiem ir robeža. Sī robeža ir cilvēciskums, kuru pārkāpjot, cilvēks kļūst par mašīnu. Mašīna var būt skaista, noderīga vai vērtīga, taču tai nav sirds un jūtu. Cilvēka pārvēršanās par mašīnu notiek, nomērdējot jūtas. Cilvēks, kas pārvērties par mašīnu, saglabā veselību un izturību tikai līdz noteiktam brīdim, bet tad notiek lūzums — un viņš vairs nespēj piecelties. Traucē bailes, ka nekad vairs netiks atgūta agrākā forma.

Šāds cilvēks bieži mēdz būt darbaholiķis, zubrila, fanātisks sportists vai gluži vienkārši centīgs sabiedrisks darbinieks. Brīvais laiks vai izklaides, ko laiku pa laikam viņam uzspiež ģimene vai kolektīvs, ir tīrās mokas. Viņš piesardzīgi izturas pret laulāto draugu vai bērniem, nepieļaujot pat niecīgāko mēģinājumu izdomāt jebkādus pasākumus zem rūpju lozunga par viņu. Viņš neprot priecāties un tāpēc baidās no uzspiestas emocionalitātes. Viņu kaitina jautrība, toties rodas miers, ja negadās sarūgtinājumi.

Darba mīlestība ir viņa gods, lepnums un dvēseles miers. Tāpēc viņš it visur meklē iespējas darboties un nesaprot, ka tādējādi bēg no sevis. Kamēr dvēsele nav pilnīgi apspiesta, viņš meklē iespējas iedvest dzīvību savā ķermenī un saprātā, t.i., atmodināt dabiskās cilvēciskās vajadzības. Viņš sporto, norūdās, cenšas zināt jaunākos notikumus, jo šīs cilvēciskās esamības pazīmes ir zinātniski pamatotas.

Ta kā cilvēks, kas nemanot pārvēršas par mašīnu, ir gudrs un nemitīgi pilnīgo savas zināšanas, viņu interesē vesela ķermeņa funkcionēšana. Taču drīz ar to viņš vairs nav mierā un sāk just, ka kaut kas nav kārtībā. Ķermenis ir vesels, medicīniskajās pārbaudēs slimības netiek konstatētas, taču neizskaidrojams izmisums liek meklēt palīdzību.

Daudzi nokļūst pie manis. Viņi stāsta gandrīz vienu un to pašu. Varētu pat teikt, ka sarunas sākumā bieži vārdu pa vārdam atkārto cits citu, jo sakāmo jau iepriekš pārdomājuši: “Es izlasīju jūsu grāmatas. Pareizi uzrakstītas. Es klausījos jūsu lekcijas. Visnotaļ aktuālas. Taču es nejūtu, ka mani nemīl. Nejūtu tos stresus, par kuriem jūs rakstāt, lai gan zinu, ka manī tie ir. Toties jūtu, ka mana ķermeņa lejasdaļa ir auksta un top arvien nejutīgāka, un šis aukstums un nejutīgums kāpj arvien augstāk. Tas jau ir sasniedzis rokas. Es zinu, ka esmu dzīvs, bet jūtu, ka esmu miris. Manī ir tāda izjūta, ka pienāks rīts, kad vairs nespēšu piecelties. Es jūtu, ka piedot nav manos spēkos, jo runas par stresiem it kā mani neskar, lai gan zinu, ka skar." Lūk, cik daudz jūtu, kas liek sevi manīt par spīti to nomērdēšanai.

Šādi cilvēki noliedz baiļu esamību sevī ne jau tāpēc, ka vēlas šķist drosmīgāki, stiprāki, cienīgāki. Viņi patiešām tās nejūt, jo savus stresus ir nomērdējuši savas inteliģences vārdā. Tas nozīmē, ka cilvēks ir nonācis līdz pēdējai robežai. Un tad viņš vēršas pie savām jūtām: “Mīļās jūtas! Piedodiet man, ka es jūs neatbrīvoju, bet aizturēju un apspiedu, lai būtu inteliģents. Tagad es jūs palaižu brīvībā. Ir mazliet jocīgi runāt ar to, ko neredzu, taču es zinu, ka jūs esat un mani dzirdat. Es zinu, ka

vismaz niecīgu daļiņu no jums šodien atbrīvošu. Mīļais ķermeni! Piedod, ka agrāk nepratu tev līdzīgā veidā palīdzēt. ”

Šādam cilvēkam pastāv briesmas kļūt par narkomānu.

Vajag tikai vienu reizi viņam injicēt narkotiskus līdzekļus sāpju noņemšanai it kā pēc nejaušas traumas, un viņš jutīsies brīnišķīgi. Šīs pašas bēdas dēļ var izrādīties nepieciešams vēl viens iešļircinājums — un būs klāt milzu bēda.

Diemžēl tādi nav tikai parasti vientuļnieki, kas nomaldījušies un jūtas nelaimīgi. Jo inteliģentāka kļūst cilvēce, jo drīzāk tādi kļūstam mēs visi. Mutes pavēruši, priecājamies par gudriem un vienaldzīgiem veiksminiekiem un skaistuļiem, neapzinoties, ka viņi ir tikai mazliet normālāki par mums, jo viņiem vēl vajadzīga mīlestība. Lasām un uzklausām kritiku, kurā visas garīgās vērtības tiek mērītas ar fiziskiem lielumiem, un uzskatām, ka tas ir pareizi. Tikai vēlāk nekādi nespējam saprast, kāpēc dzīve kļūst arvien grūtāka.

Cilvēks var būt nez cik gudrs, bet, ja viņš apspiež savas jūtas inteliģences un solīduma dēļ, viņš ar savu prātu dauzīs sienu tik ilgi, līdz prāts pārvērtīsies par muļķību. Neviena galva nav izturīgāka par sienu, un nav nozīmes tam, ka siena ir neredzama. Prāts taču arī nav redzams.

Nejūtīgs prāts vienmēr virzībai izvēlas grūtāko ceļu. Lai pa šo ceļu ietu, t.i., dzīvotu, tas pats prāts sevi mobilizē un sāk izgudrot palīglīdzekļus. Ta rodas tehnika. Tehnika — tās ir brīnišķīgas lietas, taču tikai ar tehniku vien neiztikt. Tehnikas dievišķošana noved pie vēl lielākas jūtu, prāta un gribas tehnoloģizācijas. Pamazām mēs sākam izturēties pret savu ķermeni kā pret mašīnu. Pēc tam ari pret dvēseles prasībām, un mēģinām noskaidrot, kur paslēpts tas, ko dēvē par garu. Ari to mēs pārvērstu par tehniku, taču brīvais gars nedodas rokās. Tas nav atkarīgs no ķermeņa un nepiespiež to sekot saviem norādījumiem. Gars mums sniedz izvēles iespējas. Tas dod zīmi: ja mēs atkal neiedomāsimies kļūt par cilvēkiem, tas no mums aizies.

Kā cilvēkam saprast, ka viņš kļūst par mašīnu?

Iespēju ir daudz.

Piemēram, vērojot attieksmi pret lietām. Kas savas lietas saudzē, par tām rūpējas, salabo, tas lietām iedveš dzīvību. Tāds vēlas palīdzēt arī savam ķermenim, vēlas viņu salabot. Mācība par piedošanu viņam ir kā instrukcija, ko viņš, iespējams, reiz izlasījis, bet lietas ekspluatācijas laikā par to piemirsis. Un, ja instruments sabojājas, viņš to pārlasa un salūzušo vietu izlabo. Tāpēc arī ir labi, ja naudas vienmēr mazliet, mazliet nepietiek. Tas māca pareizi novērtēt dzīvi.

Kas nejūt naudas grūtības vai dzīvo tā vārdā, lai naudas grūtības nejustu, tam iet pie sirds vienreizējas lietošanas priekšmeti un tāds bez žēluma izmet lietu, kas vairs nav derīga. Viņš lietu tikai izmanto, nevis mīl. Viņš mīl tikai lietošanu, nevis lietu. Tieši tāpat viņš izturas pret savu ķermeni, līdz sapratīs, ka ķermeni izgāztuvē neizmest. Ķermeni var aizsūtīt labošanai uz slimnīcu, bet šāds remonts var ilgt bezgalīgi. Vienreizējas lietošanas cienītājs ilgu gaidīšanu necieš un sāk uzstāt savu, bet no tā labuma ir maz. Viņš var atmest savu inteliģenci kaut vai tāpēc vien, ka jūt — attieksme pret viņu ir kā pret vienreizējas lietošanas priekšmetu, ko neizmet vienīgi tāpēc, ka viņš ir dzīvs cilvēks.

Nepieciešamība atbrīvoties no nejūtības šausmām liek cilvēkam meklēt nodarbošanos un emocijas, pat ja tās ir tikai svešas emocijas, lai priecātos vai skumtu kopā ar citiem. Kad arī šis posms noiets, cilvēks pēc dvēseles aicinājuma atkal spiests pievērsties pats sev. Cik liela bija viņa prasme palīdzēt citiem, tikpat liela izrādās viņa neprasme palīdzēt sev. Citā cilvēkā mēs pamanām saredzamo, taču nesaprotam, ka īstenībā uztveram viņa dvēseles dzīves izpausmes, kam arī palīdzam. Kas nokļuvis dvēseles krīzē, tas vairs nepiešķir nozīmi savam fizioloģiskajam stāvoklim un nezina, ka citi tomēr visu redz.

Tāpēc arī ir teiciens, ka ciemā par mani zina vairāk nekā es pats, un tāpēc ari uz ciemu dusmojas. Taču ciems visu zina tāpēc, ka, lai gan skatās uz ārēji pamanāmo, tomēr vienlaikus jūt iekšējo un vērtē to vienotībā. Cilvēks, kas vēlas būt labs, šo vērtējumu nepieņem.

Jo nejūtīgāks kļūst cilvēks, jo viņa fiziskais ķermenis ir veselāks. Un cilvēks lien vai no ādas ārā sabiedrības labumam, pret savu ķermeni izturoties kā pret mašīnu. Uzkrauj saviem pleciem nepaceļamu baļķi kā fiziskā, tā atbildības nozīmē. Vēlēdamies izmēģināt savu izturību, cilvēks nokļūst dvēseles krīzes stāvoklī, ko medicīnā dēvē par depresiju.

Šādā stāvoklī nedrīkst veikt auksta ūdens procedūras un norūdīšanos nomierināšanās nolūkos, jo aukstums veicina baiļu aizturēšanu. Šīs bailes pieaug, un nemanot pieaug arī baiļu ēnā paslēpušās dusmas. Cilvēks, kas pārvērtē saprāta nozīmi, tādējādi bremzē gara attīstību vai, vienkāršoti runājot, bendē garu. Un, lai gan gars nenolaidīsies savā līmenī, tas var aiziet. Tā rodas dvēseles slimības.

Depresijas stāvoklī cilvēkam nepieciešams siltums. Silts apģērbs, silti dzērieni, silts klimats, siltas vannas, karsta pirts. Lieliska pirts, kaut gan tikai uz laiku, taču palīdz, jo tā ļauj dusmām izplūst ārā. Pašā pirtī vai pēc pirts cilvēks var uzsprāgt histērijā. Ja apkārtējie un viņš pats ir skaidrībā par notiekošā būtību, nebūs panikas un baiļu, ka viņš šķiras no prāta. Prasme ļaut histērijā izklaigāties un pie tam nejusties apvainotam ir ļoti nepieciešama prasme. Tā noderētu mums visiem, sniedzot palīdzību gan sev, gan citiem.

Tātad atcerieties, ka norūdīšanās ir laba lieta, taču tai ir arī otra puse, kas tāpat jāņem vērā. Pretējā gadījumā norūdīšanās novedīs pie tā, ka bailīgs cilvēks kļūs cietsirdīgs pret sevi un citiem. Ar drosmīgo nekas tāds nenotiks. Diemžēl norūdījies cilvēks sevi uzskata par drosmīgu un savu maldīšanos nepamana, pirms nav notikusi nelaime.

Siguiaas pilsētas

Cilvēks, kas atmērdējis jūtas, vēlēdamies darīt labu, nesāpīgi pārcieš aukstumu un karstumu. Bet, kad viņš salīdzina sevi ar citiem, var rasties iespaids, ka uz normālu cilvēku fona viņš ir baiss monstrs. Var rasties dusmas uz savu ķermeni un nepārvarama vēlēšanās šo ķermeni iznīcināt. Cilvēks jūt, ka viņam ar galvu nav viss kārtībā.

Šāda cilvēka gaušanās nevar neizraisīt vispārēju jautrību — vai nav dīvaini, ka cilvēks ir neapmierināts ar savu veselo un norūdīto ķermeni? Psihologs viņu saprot, taču parastā psihiatriskā palīdzība tādam neko nedos. Izpratnes pilna attieksme uz laiku viņu var nomierināt, bet, tā kā vilciens dodas tajā pašā virzienā, briesmu izjūta liek meklēt izeju.

Reti kurš uzreiz rod ceļu uz dziedināšanu ar domām. Daudzi sev sameklē reliģiju, taču dogmas vēl vairāk pastiprina nomāktību. Panika bezizejas dēļ mūsdienu dogmatiķus noved pie masu pašnāvībām veselās sektās, un nav svarīgi, vai viņi sevi dēvē par reliģioziem cilvēkiem vai ne. Runa nav par nosaukumu. Svarīgi ir tas, ka tādējādi viņi iznīcina ļaužu ticību reliģijas pozitīvajai pusei, jo sevi attaisno ar ticību un ziedošanos cilvēces laimes vārdā. Saprāts vienmēr atrod skaidrojumu. Pievērsiet uzmanību, cik emociju uzkurina šāda darbošanās.

Ja emociju nav, tās jāatdzīvina, — tāda ir iekšējā loģiskā prasība. Uz to balstās arī šoka industrija, kurai var pieskaitīt visas dzīves sfēras, kas izraisa galēji asas emocijas. Sākumā cilvēks ir tikai vērotājs no malas, bet, kad nejūtīgums pastiprinās, ari pats kļūst par līdzdalībnieku. Vieni dodas iekarot kalnu virsotnes, citi skatās šausmu filmas, pazūd spēļu namos, piedalās seksuālās orģijās. Vēl daži televīzijā skatās banālas filmas par mīlestību, kuras dēvē par ziepju operām. Arī tajās emocijas ir savilktas līdz galējībai, kad kaislīga mīla vienā acumirklī pārvēršas kvēlā naidā.

Arvien vairāk ir ļaužu, kuri necieš pārmēra emocionalitāti, saprotot, ka tā ved pretī vājprātam. Tajā pašā laikā viņi liiuc līdzsvarotību ar savaldību un kļūst par kurlas nejūtības upuriem.

Kā sev palīdzēt izkļūt no šādas situācijas?

Jums ir skaidrais saprāts — ņemiet to sev palīgos. Ziniet, ka jebkurš veselums jums atvērsies no tās puses, no kuras lam tuvosieties. Visvienkāršākais ceļš, kas raksturīgs primiI ivam cilvēkam, — no sirds uz prātu, t. i., izprotot ar sirdi. Jūs esat izvēlējies grūtāku ceļu — no prāta uz sirdi. Par traucēkli kļuvusi nevēlēšanās pazemoties.

Ja tikai vēlēsieties, varēsiet panākt visu. Ja vēlēsieties saprast, teikšu jums, ka nevēlēšanās pazemoties rodas aiz bailēm no pazemojumiem. Bailes no pazemojumiem rodas aiz bailēm mani nemīl, ja reiz pret mani nemitīgi slikti izturas un ar manu viedokli nerēķinās. Bailes mani nemīl ir mūsdienu civilizācijas līderstress, mācību stunda mums visiem, kas kaut reizi ir nogrēkojies pret Dieva likumiem, vēlēdamies visu saņemt pēc iespējas ātrāk. Ja mēs pret šo faktu izturēsimies kā pret neizbēgamību, kuras būtība arvien pilnīgāk atklājas jebkuras zināšanu nozares attīstības gaitā, tad ar saprāta palīdzību spēsim ieviest sistemātisku kārtību mūsu dvēseles haosā. Jo tādam ir jābūt iesākumam —ja sāksiet atbrīvot stresus un uzsvērsiet, ka darāt to no visas sirds un tā, kā vien spējat, tad pienāks brīdis, kad jutīsiet: sirds atdzīvojas.

Vārdi ietver domu enerģiju, kas koncentrējas, atkārtojot vienu un to pašu vārdu. Jūs gluži vai virpināt lūgšanu krelles. Ja rezultāta nav, sakiet sev: šādā situācijā es esmu nokļuvis steigas dēļ un, ja turpināšu steigties arī turpmāk, iedzīšu sevi bezizejā. Ja jutāt, ka izrunājāt šos vārdus piespiedu kārtā, atzīstiet sev, ka bez piespiešanās dzīvot pagaidām neprotat, bet mēģināsiet iemācīties. Un reiz arī iemācīsieties. Katrs sākums taču ir grūts.

Ja agrāk, bruņojies ar prātu, jūs piepūloties devāties pretī mērķim, gluži kā iekarojot kalna virsotni, tad tagad, bruņojies ar to pašu prātu, jūs cenšaties saplūst ar šo pašu kalnu, iekļūt dvēseles dzīlēs. Kas ir grūtāk: kāpt kalnā vai tajā iekļūt? Protams, pēdējais. Jūs allaž esat izvēlējies grūtāko ceļu. Un nu papriecājieties, ka beidzot sapratāt, kurš ceļš ir grūtāks. Meklējiet un negaidiet garīgas bagātības. Dvēseles atbrīvošana — tās ir nodarbības ar sevi, darbs sviedriem vaigā, tāpēc beidziet dzīvot priekš citiem. Dzīvei ir jāsākas ar cilvēku pašu.

Amerikāņu rakstnieks Henrijs Deivids Toro ir teicis: “Saprāts ir gluži kā cirvis — tas cērt un attīra sev ceļu uz lietu būtību. Es nevēlos ar rokām darīt neko vairāk, kā vien bargas nepieciešamības nolikto. Mana galva — tās ir manas rokas un kājas. Nojauta saka: mana galva ir radīta rakšanai, tāpat kā jebkura dzīvnieka deguns vai priekškepas. Un es vēlos ar to urbties un rakt ceļu kalnu dzīlēs. Man šķiet, ka visbagātākā ūdens ādere ir tepat kaut kur blakus. ”

Tādējādi tik ilgi, kamēr inteliģents cilvēks tēlo augstsirdīgo un sevi upurē citu labā, viss it kā ir kārtībā. Viņa jūtas ir mierā, jo viņam ir ar ko nodarboties. Bet fiziskajā pasaulē visam ir robežas. Darbi tiek pabeigti, organizācijas izjūk, un gudrajam cilvēkam ātri jāatrod citu sevis cienīgu nodarbi. Inteliģents cilvēks no jaunā baidās vairāk nekā neinteliģents, jo viņam ir jārūpējas par inteliģenta cilvēka reputācijas saglabāšanu un par to, lai kāptu augstāk. Cilvēkam, kas pārkāpis izturības robežu, kaut kas jāmaina, bet racionālais prāts neredzamo nepieņem un tāpēc neprot lasīt dvēseles instrukcijas.

Līdzīga slimība — pārvēršanās par bezjūtīgu cilvēku — draud ļaudīm, kas mokoši mīl savus vecākus. Un nevis vienkārši vecākus, bet vecākus, kas nemitīgi karo viens ar otru, kas neaptver, ka ikviens ļauns vārds ir inde dvēselei, ar ko pazemo sevi un citus. Ja bērns, kas cieš no psihiska terora ģimenē, vēlas kļūt inteliģentāks nekā viņa baiļpilnie vecāki, viņš ķeras pie mācībām. Ja vecāki mācīšanos uztver labvēlīgi, lad sākumā viss it kā ir kārtībā. Bet, tā kā šādi vienīgi bēg no ģimenes, toties mājas — kādas bijušas, tādas paliek, tad bērns mācās, lai reiz nākotnē izrautos no mājām un tajās vairs nekad neatgrieztos.

Jebkurš pārbaudījums, kas tiek šim bērnam, viņu vienīgi norūda. Viņš iemācās neraudāt, nebaidīties, negausties, nečīkstēt un neko neņemt pie sirds. Mācības bieži vien ir iemesls, lai izrautos no mājās valdošās elles, ko vecāki uztver par normālu dzīvi. Šāds bērns no mājām aizmūk fiziski un mierīgi ierīko savu ģimenes ligzdu, taču viņa dvēsele, kas ir arī māte un kas joprojām turpina savu dzīves cīniņu, tāpat kā viņa gars, kas ir arī tēvs, kurš tāpat iekļāvies šajās cīņās, nedod miera. Bērnam neliek mieru vainas izjūta, ka viņš nav spējis uzlabot vecāku dzīvi. Vainas izjūta viņam neļauj dzīvot savu dzīvi. Izeja ir viena — pakļaut savas jūtas vēlmei būt inteliģentam cilvēkam.

Psihiskais terorists ir cilvēks, ko moka spēcīgas bailes, kas jūtas apdraudēts un tāpēc uzbrūk pirmais. Cik lielas ir viņa bailes, tik lielas ir aiz tām paslēpušās dusmas. Psihiski agresīvs cilvēks var negaidot kļūt fiziski aktīvs pret kādu vājāku cilvēku. Pacelt roku pret spēcīgākajiem un drosmīgākajiem viņš neuzdrošinās. Priekš tiem viņa krājumos ir lamas. Lamas — tas ir mēģinājums spēcīgo padarīt vāju. Kas baidās, tas kļūst vājāks.

Cilvēks ar pašcieņu sev nepiesaista agresivitāti. Tas gan nenozīmē, ka agresīvs cilvēks piepeši pārvēršas un vienā acumirklī kļūst līdzsvarots. Tamlīdzīgas pārmaiņas prasa laiku. Agresīvs cilvēks, kas baidās, nevēlas būt slikts. Ja viņš no dienas dienā redz pašcieņas pilnu cilvēku, viņā rodas vēlēšanās kļūt tādam pašam un tas arī nemanot notiek. Bet tālab inteliģentajam cilvēkam jāiemanto pašcieņa. Pretējā gadījumā melīgais cienīgums uz bailīgo psihopātu iedarbosies kā sarkana lupata uz bulli.

Kas, ciezdams no psihiskā terora, mēģina saglabāt inteliģenci, tam draud ne tikai bezjūtīgums, bet arī vēzis. Bezjūtīgs cilvēks neieklausās savās jūtās, kas vēsta par briesmām, bet uztver tās kā nepieciešamību savaldīties vēl vairāk. Cilvēks sev aizliedz uz teroru atbildēt ar teroru, vēlēdamies saglabāt savu solīdumu un inteliģenci. Vēlme atriebties tiek norakta zem pieklājības akmens, bet reiz zem tā uzrodas vēzis. Zem skumju aizsega, kas saspiests līdz nejūtīga akmens stāvoklim, izšķīlusies atriebības pilna cietsirdība.

Ko darīt? Kliegt un skrāpēties, kā to dara dumjais? Atzīstiet vismaz sev: jūs taču iekšā ārdāties un domās uz histēriķi kliedzat daudz pamatīgāk, nekā viņš auro uz jums. Atšķirība tikai tā, ka viņš izbļaustās uz āru, bet jūs sevī uzņemat gan paša klaigas, gan viņa aurošanu. Vēlaties būt gudrs un tā tikai pielejat eļļu ugunij. Viņa dvēsele zemapziņā grib jums palīdzēt, provocējot izkliegties, taču jūs palīdzību nepieņemat. Vēl vairāk — jūs uzskatāt viņu par muļķi, toties sevi — par gudro. Pacentieties saprast, ka viņa muļķībai otra puse ir gudrība, bet jūsu prātam — dumjība.

Neaizmirstiet, ka arī jūsos mīt primitīvais cilvēks, kam nāk par labu dažkārt sevi izpaust. Šādām izpausmēm jums ir inteliģenta cilvēka leksika. Bet, ja vārdam klāt nāk slikta doma, kas jums liek patiešām kliegt un skrāpēties, tad pēc pirmās reizes pareizi seciniet. Atzīstiet sev savu līdzību ar klaigātāju un jūtiet, vai spēsiet sev palīdzēt, atbrīvojot stresus, vai ne. Ja nespējat, tad jūsos mītošais primitīvais cilvēks pateiks priekšā, ka laikus jālaižas lapās. Inteliģenta cilvēka reputācijas vārdā jūs pārpārēm esat sevi piestūķējis ar stresiem, un nav jēgas turpināt sevi ziedot. Kad jūtaties neveikli, ja jāaiziet no vecākiem-psihopātiem, laulātā drauga-psihopāta utt., tad atbrīvojiet kauna izjūtu un ejiet. Kauns — tā ir jūsu vainas izjūta par nepaveiktu pienākumu. Mierīgākā vidē jūs varēsiet atbrīvoties arī no kauna izjūtas un izprast savas kļūdas.

Vārdu sakot, cilvēks kļūs bezjūtīgs, ja viņam derdzas sveša muļķība un viņš nevēlas atrasties ar to nekādā saskarē. Neprasme atbrīvoties piedodot pārvēršas prasmē aizsargāt sevi no likteņa sitieniem. Cilvēks iemācās aizsargāties morāli vai garīgi ar dažnedažādām enerģētiskām vai domu barjerām. Tomēr tādējādi, sliktu nedomādams, viņš iemācās sevi garīgi paverdzināt. Tāda ir arī pašiedvesma.

Garīgais spēks ir augstāks par jebkuru citu spēku. Spēcīgs mēdz būt tikai drosmīgs cilvēks. Tā vietā, lai tērētu domu enerģiju aizsargbarjeras radīšanai ap savu biolauku, labāk atbrīvojiet savas bailes un palēnām iemantojiet drosmi. Un, ja jūs sevī nejūtat bailes mani nemīl, tad vismaz ziniet par to esamību. Lūdziet tām piedošanu, ka esat tās paslēpis tik dziļi, ka vairs nejūtat. Palūdziet, lai tās sevi parādītu. Jo stiprāka būs jūsu ticība, ko skaidrāk tās jutīsiet.

Ja jūs esat radis visu panākt ar prātu un jums nav ne ticības, ne pacietības darīt labu savai dvēselei, tad jums jābūt gatavam dvēseles krīzei. Ļaužu vairākums neatlaidīgi vēlas visu pārbaudīt uz savas ādas. Ja jums nav bijis mērķa valdīt pār citiem, tad kritiskā brīdī ķermenis jums nāks palīgā — kad jutīsiet, ka jūkat prātā, tas arī būs signāls, ka ķermenim nepieciešama palīdzība.

Kādā veidā var izkļūt no inteliģences krīzes? Papildinot iepriekšteikto, būtu jāzina, ka mēs visi ejam pa sava likteņa ceļu, ko esam mantojuši no tēva. Tēvs var būt vienalga kāds, taču garīgā līmenī viņš sniedz bērnam vienīgo iespējamo pašcieņas iemantošanas veidu. Nevis attīstot prātu, bet attīstot apdomību. Jo spēcīgāka tēva negativitāte, jo lielāks pašcieņas potenciāls viņa ceļā. Kāda ir bērna attieksme pret šo dāvanu un vai viņš to vispār pieņems, tas atkarīgs no paša bērna. Tevs var būt neizglītots un ar noslieci uz noziedzību. Tas nozīmē, ka viņš ir sniedzis bērnam izaugsmes iespēju pretēji paša pazemojumam. Kā to izdarīt?

Kas tēvu mīl no visas sirds un vēlas saprast viņa maldus, tas tēva kļūdas vairs neatkārtos. Tads kāpj augšup pats un paaugstina ari tēvu. Visa tēva negativitāte ir sadzīves mācību stunda tēvam, kas jāapgūst arī bērnam. Ja bērns tēvā redz tikai slikto, tad šis bērns ir bezjūtīgs dzīves vienpusīgs vērtētājs, un dzīve viņam atmaksās tieši ar to pašu. Ja tēva gods ir aptraipīts vai viņš to sabradājis pats, tad bērna uzdevums ir atjaunot tēva godu savā sirdī. Pasaulei nekas nav jāpierāda. Ja bērns iemantos pašcieņu, tas pats par sevi jau būs pierādījums.

Sevišķi svarīgi ir sevī pārdomāt mātes attieksmi pret tēvu un neuztvert mātes viedokli kā absolūtu patiesību. Baiļpilns cilvēks visu redz pretējā gaismā. Tatad tas pats notiek arī ar jūsu māti. Patiesība — tas ir vienots veselums, kuras viena puse ir melna, bet otra — balta. Jāskatās ir no abām pusēm, taču patiesība izrādās vidū. Kas redz tikai vienu pusi, tas maldās, un tas viņam ir piedodams, tādējādi vienlaikus gūstot mācību stundu arī sev. Gūstot apzināti.

Mūsdienās vairs nav nepieciešams virpināt lūgšanu krelles (tai laikā domājot par gluži ko citu) un murmināt lūgšanas. Šis civilizācijas attīstības posms ir pagājis. Atšķirībā no trešās pasaules valstīm. Jo es runāju par “balto”, t. i., attīstīto cilvēku. Ja māte jums nodara sāpes, tad šādi viņa jums ļauj ņemties prātā. Pēc strīda ar māti analizējiet notikušo un sev sakiet: “Tas, pie kā māte mani vainoja, manī pastāv. Tam par apliecinājumu kalpo kaut vai tas, ka es tādējādi jutos aizskarts. Es to sevī esmu uzkrājis paša inteliģences vārdā, bet neesmu izdzīvojis. Mana kļūda ir tā, ka protu visu sevī apspiest, nomākt. Patiesībā māte manī redz pati sevi, bet es viņā redzu sevi, tikai neviens no mums nevēlas atzīt savu negativitāti. Vienkāršāk savā sliktajā ir vainot otru. Es atbrīvošu savas bailes izrādīties vainīgam. ”

Es pastāstīju, kā par bezjūtīgu kļuvis cilvēks var sev palīdzēt. Taču šim cilvēkam ir ģimene, tuvinieki un droši vien arī draugi. Nav viegli paciest cilvēku ar sarežģītu psihi.

Tads nesaprot citus, jo nesaprot pats sevi. Ar savu esamību viņš neizprotamā veidā kaitina citus, nežēlīgi izvelkot vispārējai apskatei ikkatra negativitāti. Ko darīt? Visvieglāk būtu aizbēgt, izšķirties, noslēgt rēķinus, pārtraukt attiecības, taču tas viss negarantē gaidāmo laimi.

Izjūtiet savu attieksmi pret šādu cilvēku un apzinieties, ka tas ir mans stress, ko viņš izvelk dienasgaismā ar savu smago raksturu. Tagad es šo stresu palaidīšu brīvībā. Jo spēcīgāka ir jūsu vēlēšanās mierīgi un pacietīgi no savas puses uzlabot šo esamību, jo vairāk labo vēlmi atbalstīs dvēseles pasaule. Ja cilvēks kaut ko vēlas no visas sirds, reiz viņš to arī sasniegs.

Nenozīmīgu mērķi sasniedz ar niecīgu piepūli, nozīmīgs rezultāts prasa lielu darbu.

KAD RĒĶINI TIEK NOSLĒGTI

Vīrietis un sieviete ir vienota veseluma divas robežas. Ja viņi viens otru saprot un mūža gaitā vēlas viens otru izprast arvien apzinātāk, tad viņu laulība kļūst par ciešu, dzīvotspējīgu veselumu. Šī vienotība kalpo par saknēm bērnam, kas, gluži kā koks izaugot, kļūst savu sakņu cienīgs. Kokam nav jābūt lielam, bet izturīgam. Ja koks nīkuļo, kaut kas nav kārtībā ar saknēm. Saknēs rodas problēma, ja nebaro augsne. Šī augsne ir mīlestība, kas baro, ja pastāv abpusēja vēlēšanās vienam otru saprast.

Visas sadzīves problēmas rodas tāpēc, ka sievietes nesaprot vīriešus, bet vīrieši nesaprot sievietes. Ja viņi viens otru nesaprot, taču vēlas saprast, problēma ir atrisināma, taču, ja to pārtrauc, — ir klāt bēda.

Galīgi noslēgt rēķinus ar pretējo dzimumu var divējādi:

1)dvēselē:

3 partnera dzīves laikā,

3 pēc partnera nāves;

2) fiziski:

u partnera dzīves laikā, a pēc partnera nāves.

Taču, ja cilvēks galīgi noslēdzis rēķinus gan dvēselē, gan fiziski, tad neatkarīgi no tā, vai partneris ir dzīvs vai miris, tādam cilvēkam pārstāj funkcionēt viena ķermeņa puse, tāpat kā pārstāj pastāvēt puse viņa dzīves. Tā kā pasaule turpina pastāvēt savā divpusējībā, tā arī ķermenis kā veselums turpina pastāvēt, tādējādi it kā sakot: tikpat galīgi kā tavi rēķini tev esmu arī es. Ja tu pilnīgi noslēgsi rēķinus, arī es vairs nepastāvēšu.

Galīgi rēķini ar pretējo dzimumu dvēselē nozīmē ieņemt galīgas un nemainīgas pozīcijas. Tā ir nevēlēšanās atzīt, ka dzīve nemitīgi mainās un attīstās, jo tāda ir mana vēlēšanās. Tamlīdzīgā dvēseles atmērdēšanas stadijā var nokļūt tikai baiļpilns cilvēks, kas dzīvi redz vienpusīgi un pretējo dzimumu uztver kā ļaunumu, kas adresēts viņam personiski. Ar drosmīgo nekas tāds nenotiek.

Dvēseles rēķinu noslēgšana ar partneri viņa dzīves laikā nozīmē bezjūtu kopdzīvi darba, īpašuma, bērnu vai sabiedriskās domas vārdā, vai arī ja valsts un reliģijas likumi laulību šķirt neļauj. Šāda dzīve ir vieni vienīgi strīdiņi, dvēseles vai fizisku traumu radīšana un karmiska parāda piesaistīšana. Iespējams dzīvot arī ārēji sakārtoti, ja cilvēks cenšas palikt inteliģents vai ievēro ticības likumus, dvēselē audzējot stresu nešļavu, līdz iejaucas smaga slimība, kas atnākusi viņu glābt. Tad saka: “Dievs mani ir sodījis. ’’ Un tā ir tiesa, jo cilvēks, kas nepielaiž otru cilvēku savas dvēseles mīlestībai, viņam mīlestību nesniedz un zaudē to pats.

Sieviete, kas noslēdz galīgus rēķinus ar vīrieti, t.i., norobežojas no vīra, kļūst:

Q depresīva,

a agresīva.

1.      Sieviete depresijas stāvoklī skumst, cieš, mokās, jūt izmisumu.

Viņas mīkstie audi — muskuļi, saistaudi un taukaudi — zaudē tvirtumu un kļūst ļengani. Miesa līgojas. Sievišķie orgāni ir nokareni vai noslīdējuši. Ja šāda sieviete negaidot nokļūst vīriešu uzmanības centrā, visa viņas bezcerība var tā izšķīst, ka pat dzimumorgāni atkal izskatās, kā nākas. Turklāt viss notiek pats no sevis, jo sieviete atkal ir kļuvusi par sievieti.

Šīs sievietes kauli, tāpat kā viņas bezcerības caurstrāvotā attieksme pret vīriešiem, kļūst trausli. Locītavas mazliet ļogās, jo sieviete jūt, ka tūlīt, tūlīt nokritīs uz zemes. Mugurkauls sēžas, skriemeļi, spiezdami cits uz citu, saīsinās un paresninās, kļūdami līdzīgi muciņām, un ar savu smagumu saplacina starpskriemeļu diskus. Tāds mugurkauls viegli pārbīdās, kas arī ir radikulītu un muguras nervu galu iekaisuma cēlonis. Šāda sieviete cieš no dažādām sāpēm un dažādiem iekaisumiem.

2.     sieviete, kas kļuvusi agresīva, ir tā, kas sevī nelokāmi nospriedusi: “Tu esi slikts, un es tevi nemīlu. ” Viņas slimības rodas no audu tonusa paaugstināšanās. Jo izlēmīgāka sieviete, jo vairāk spriedzi nomaina neelastīgums, bet pēc tam arī pārkaulošanās. Beidzot sieviete aizlūst. Attieksme pret vīriešiem izrādās tik iznīcinoša, ka sieviete iznīcina pašas pamatus.

Muskuļu spriedze, krampji, stīvums izraisa sāpes, kustību traucējumus līdz pat kustībspēju zudumam, ko izraisa locītavu sacietēšana.

Šādas sievietes taukaudi ir blīvi un tonusā. Augstprātīga vēlme citiem demonstrēt, uz ko esmu spējīga bez citu palīdzības, izraisa celulīta rašanos. Bet dusmas, ka nākas samierināties ar iejaukšanos no ārienes, izraisa zemādas taukaudu pārrāvumus. Ne vienmēr šāda sieviete ir resna, bet viņas taukaudi ir īpaši blīvi. Tik blīvi, ka no niecīgākā kniebiena veidojas asinsizplūdums, t.i., rodas asinsvadu plīsums, kas pauž gatavību atriebties.

Saistaudi un arī rētas ir saspringti un piebrieduši atbilstīgi agresivitātes pakāpei. Pārmēra spriedze, kas radusies no ieciklēšanās uz savu izturību, izraisa sievietes atkarību pašai no sevis, kas ir gluži kā pletne, kas pirms kārtējā sitiena saka: “Tu taču zini, ka vari rēķināties tikai ar sevi.” Saistaudu spriedze liecina, cik stipri šāda sieviete vēlas visiem pierādīt savu neatkarību, pati no tās būdama atkariga.

Šīs sievietes kaulaudi ir nemitīgi sasprindzināti un ārēji izturīgi, līdz negaidot sākas kaulu vielas izretināšanās jeb osteoporoze, kas ir vienlīdzīga viņas spēka pretsparam. Vai arī rodas kaulaudu izaugumi locītavās, kas izraisa locītavu nekustīgumu. Locītavu atstarpe, kas no dabas dāvāta kustību brīvībai, aizaug vīrišķīgām sievietēm (kaulu paresnināšanās = sievietē briest vīrietis).

Ta kā sieviete, kas nelabvēlīgi izturas pret vīriešu dzimumu, nevēlas justies pazemota, viņa cenšas pierādīt savu pārākumu un nesaprot, ka tādējādi pazemo citus. Viņas ķermenī galīgo rēķinu noslēgšanas priekšvakarā sākas augšanas, palielināšanās process, kam seko saīsināšanās un lūzums. Palielināšanos kā vēlmi apliecināt savu pārākumu nomaina pretējais process — samazināšanās, pie kam tas attiecas, piemēram, uz samazināšanos pēc ķirurģiskas iejaukšanās. Mīkstajos audos veidojas audzēji, kurus izgriež. Tas pats notiek arī kaulaudos.

Absolūti depresīvu, tāpat kā absolūti agresīvu sieviešu nav daudz. Vairākumam depresijas mijas ar agresivitātes uzplūdiem.

Izkļūšanu no depresijas šādas sievietes skaidro tā: es taču ne ar vienu nevaru rēķināties, man pašai jāpastāv par sevi. Ar viņu muti runā bailīgs saprāts, kas piespiež cīnīties. Ķermenis ar savām ciešanām mēģina iedvest saprātam: ja sieviete atbrīvotos no bailēm mani nemīl, tad iemantotu ticību sev un vīrietim un ar vīrieša starpniecību spētu savu pasauli izveidot tā, ka abi justos laimīgi.

PATIESS GADĪJUMS

Sievietei ar labā gūžas kaula šķembainu lūzumu dzīšanas process notiek lēnāk, nekā ārsti cerējuši. Operācijas laikā viņai ieliktas skrūves. Sieviete pārvietojas ar pūlēm, jo gūža krampjaini velkas uz augšu. Viņa joprojām nav atjaunojusi zaudēto pārliecību par vīru, kurš pirms neilga laika aizgājis pie citas sievietes. Sieviete allaž centusies būt laba, taču jūt — kaut kas nav kārtībā, lai gan vīram viņa cenšas neko nepārmest. Viņa gribētu saprast savu tēvu, kuru gan neatceras, jo māte viņu padzina un bērnam par tēvu nekad neko labu nav stāstījusi.

Vīrieša dvēsele — šīs sievietes tēvs — stāsta, ka viņam tika nocirstas kājas. Kas nocirta? Kājas vīrietim var nocirst tikai sieviete, kura viņam vairs netic. Vīrietis zaudē spēkus, un dzīve ar citu cilvēku starpniecību viņam nocērt kājas kaut kādā negadījumā; nocērt garīgi vai fiziski. Vīrietis kļūst arvien bezpalīdzīgāks un nespējīgāks. Ja viņš necieš fiziski, tad bērns ar savām fiziskajām ciešanām izvelk uz āru tēva dvēseles sāpes. Viņa bērna kauli rāda arī to, cik slikti saaug šķembās sasistā tēva dvēsele.

Katram cilvēkam pašam jāapgūst savas dzīves mācību stundas, t.i., jāatbrīvojas no tām kļūdām, ko pieļāvuši vecāki. Taču cilvēks neprot vai nevēlas vecākos redzēt sevi pašu, it īpaši, ja vecāki ir ārēji slikti. Diemžēl ļaužu vairākums joprojām ir tipiski labdari, kas dara, bet nezina, kas ir labi un kas — slikti.

Šo sievieti simboliski var salīdzināt ar cilvēku, kas nogriezies no sava likteņa lielceļa sāņus, citiem vārdiem sakot, devies darīt labu citiem, bet viņas labais izpaužas tā, ka viņa ar lielu, raupju vīli asina ripzāģa jau tā pārmērīgi asos zobus. Ko tas nozīmē?

Metāls simbolizē nomērdētas skumjas. Zobi simbolizē apdomīgumu. Asi zobi liecina par asu vai, citiem vārdiem sakot, labojamu apdomīgumu. Tatad šīs sieviete nomērdējusi savas skumjas, vēlēdamās būt labs cilvēks, un pēc savas saprašanas asina vīra spriestspējas, kurš arī ir nomērdējis savas skumjas, taču nesaprot, ka šis nejaukais asinātājs tikai notrulina saprātīgumu. No tādas vīlēšanas jebkurš gudrs vīrietis laidīsies lapās. Vai viņš atradīs labāku piestātni — tas jau ir cits jautājums. Bet tas, ka šis vīrietis ir aizmucis uz sliktāku vietu, liecina par viņa neprasmi apjēgt savas dzīves līkločus. Viņš atgriezās, jo sirds aicināja turpināt apgūt šo vienīgo pareizo dzīves mācību stundu. Taču sieviete neuzdrošinās noticēt vīra uzticībai un to uzskata par nenoturīgu, tāpēc arī viņas gūžas kauli nekļūst stipri.

Iepriekš pieminēju zāģa zobus. Šajā sakarībā mazliet parunāsim par zobiem. Zobi rāda apdomīgumu, saprātu. Tatad — kam ar apdomību viss kārtībā, tam arī zobi veseli. Bet vai tas nozīmē, ka dzīvniekiem piemīt saprāts, apdomīgums? Jā, atbilstīgi savam attīstības līmenim dzīvnieki ir apdomīgas, saprātīgas būtnes. Mēs varam teikt, ka dzīvnieks ir dumjš, jo daba tam nav piešķīrusi apziņu, taču dzīvniekam ir atvērta dvēsele, un tas viņu padara saprātīgu, apdomīgu. Turklāt bieži vien apdomīgāku un saprātīgāku par gudro cilvēku.

Tautām, kas ir tuvas dabai, zobi ir skaisti, balti un veseli, turklāt bez īpašas kopšanas. Iespējams, ka dažs labs no viņiem nekad nav pat redzējis zobu birstīti un smaida par šādam balto cilvēku dīvainībām. Atbilstīgi savam primitīvajam attīstības līmenim viņi ir saprātīgi un apdomīgi, ko pauž arī viņu

patiesais un žilbinošais smaids. Vienkāršais saprātīgums izpaužas tādējādi, ka viņi ar mīlestību un godbijību izturas pirmām kārtām pret tēvu kā pret ģimenes galvu un mīlestībā un cieņā liec ceļus mātes kā ģimenes sirds priekšā. Novecojusī māte piekļauj savai sirdij pieaugušā bērna galvu, svētīdama viņu par to, ka viņš ciena savu tēvu. Māte ar pašcieņu necenšas sevi izbīdīt priekšplānā. Viņa jūt — turklāt nevis ar prātu, bet sirdi —, ka ģimenes liktenis ir viņas rokās. Un ģimene to zina. Bērni mīl māti, jo māte mīl viņu tēvu. Savstarpēja mīlestība un pieklājība pasargā šīs tautas no iznīcības, turklāt arī par iedzīvotāju pieaugumu viņiem nav jāuztraucas.

Viņiem ir sniegbalti un stipri zobi. Tas nozīmē, ka dvēseles gaisma, t.i., dabas dotā drosme viņus padara spēcīgus un izturīgus dažādos neticami grūtos apstākļos. To nevar teikt par civilizētajiem ļaudīm.

Pār cilvēku, kurš melo, igauņi saka: viņš pūš zobos. Kāpēc? Iepūst zobā var tikai tad, ja tajā ir caurums. Ja saprātīgumā ir caurums, tad tas vairs nav saprātīgums, bet tikai baiļpilna cilvēka prāts, ar kura palīdzību mērķi nesasniegt un kas tāpēc izvēršas dusmās uz prātu. Dusmas uz prātu vai saprātīgumu, apdomību iznīcina zobus. Bailīgam cilvēkam var pūst zobos, un viņš ticēs labiem meliem. Cilvēku ar bojātiem zobiem ir viegli apmuļķot.

Šī sieviete drudžaini, tātad ar bailēm mēģina sevi pārspēt it visā, arī saimniecības jautājumu kārtošanā. Viņa cenšas paaugstināties. Viņa baidās pazemoties, un tāpēc viņai ir grūti kāpt lejup pa kāpnēm. Starp citu, daudziem cilvēkiem ar kustību traucējumiem tas ir pirmais saslimšanas signāls, no kura gan viņi laikus neko nesecina.

Sieviete jutās labi, kad ļāva skanēt mūzikai un ar visu slimo kāju nodejoja divas dejas, kā jau nu prata un varēja. Dejā cilvēks ļauj vaļu priekam. Kopā ar prieku atbrīvojas arī tā slēptā puse — skumjas. Uztūkuma spiediens uz slimo vietu mazinājās, un kāja kustējās labāk. Un, kas vēl svarīgāk, sirds darbojās vieglāk. Viss, kas ir ķermenī, ir arī sirdī.

Sieviete jūt, ka viņai nepieciešami fiziski vingrinājumi, ārstnieciskā vingrošana, lai tādējādi, pati to neapzinoties, darītu sev labu. Viņa jau vairs negaida, lai ārsti izdziedina viņas ķermeni. Viņa pati, kā mēdz teikt, atklāj savas slēptās rezerves.

Sieviete daudzējādā ziņā ir pārmainījusi savu domu pasauli un tāpēc jūt prieku. Taču acīmredzot ķermenis to neuzskata par pietiekamu. Tas zina, ka ieradums dzīvot priekš citiem un viņus pārmainīt vēl nav pilnīgi izravēts, un sniedz iespēju sievietei sevi atklāt arvien vairāk. Par laimi, šī sieviete jau jūt prieku, kad atklāj sevī kārtējo slēpto negativitāti.

Viena no šādām negativitātēm, ko par negativitāti viņa neuzskatīja, ir viņas skumjas tā iemesla pēc, ka visā kolektīvā — viņa strādā starp ļoti gudriem ļaudīm, par kuriem mēdz teikt, ka viņi ir ar plašu redzesloku, — atradās tikai viens kolēģis, kas apzinājās, cik svarīgi ir pārmainīt domāšanu. Sieviete nesaprot, ka plašumi var būt nez cik lieli, bet tie taču nav dziļumi. Nepieciešamība pēc dzīlēm katram rodas citā laikā.

Mana mīļā! Jūs esat veiksminiece. Pietiek arī ar vienu domubiedru, lai justos daudz pārliecinošāk. Un, ja droši iet pa savu ceļu, tad vispār neviens nav vajadzīgs. Ja cilvēks atrod sevi, viņam ir ar ko sarunāties, pastrīdēties, lūgt padomu un dalīties laimē. Tas, kuru sevī atradīsim, noteikti iemieso apdomību un saprātīgumu, kas raksturīgs pretējam dzimumam.

To sieviešu un vīriešu skaits, kas pēc piepešas pretējā dzimuma radītas psihotraumas nokārto galīgos rēķinus, par laimi, nav liels. Viņu dzīvības dziest ātri, bet, ja viņus grib izārstēt un ārsts izrādīsies pretējā dzimuma, tad jo ātrāk viņi nomirs.

Ļaužu vairākums saglabā kaut vai mazu cerību, un tādā gadījumā pretējā dzimuma ārsts, kas pie slimnieka nāk ar izpratni, viņu izglābj no nāves un dod jēgu turpmākai dzīvei.

Sievietes dvēselē atrodas mīlestības avots. Vīrieša dvēselē tāda nav. Avots atrodas vīrieša mātes dvēselē. Ja attiecības ar sievu piepeši pārtrūkst un vīrietis sarūgtinājumā nokārto pēdējos rēķinus ar pretējo dzimumu, tad vienīgais cilvēks pasaulē, kas vīrietim var palīdzēt, ir viņa māte. Pret māti pirmām kārtām izturas kā pret māti, sieviete mātē atkāpjas otrajā plānā. Māte, kas uzskata dēlu par vienīgo ģimenes izjukšanas vaininieku, ar savu apvainojumu var dēlu nogalināt. Mātei vienmēr vajadzētu atcerēties, ka viņa ir cilvēks, kas pirmām kārtām aicināts aizsargāt, bet tikai pēc tam sodīt, ja tas nepieciešams. Vēlēdamās dzīvot atbilstīgi vispārpieņemtajām tradīcijām un nopelnīt sabiedrības atzinību, mātes bieži aizmirst būt par mātēm.

Ja ar bērnu viss ir kārtībā un domas par māti viņam nenāk ne prātā, tad attiecības starp bērnu un māti ir normālas. Jebkura vecuma bērns, kas steidz pie mātes ar savu bēdu, iemieso normālas attiecības starp māti un bērnu. Tāds bērns nebaidās nodarīt mātei sāpes, pastāstīdams par savu likstu, un nebaidās, ka māte viņu sodīs. Māte bēdā nepamāca, jo viņai ir mazāk prāta nekā bērnam, toties viņa uzpūš slimajai vietai, pat ja sāpošā vieta ir dvēsele, bet tam jau prāts nav vajadzīgs. Māti var smagi ievainot tas, ka bērns netic viņas mīlestības dziedinošajam spēkam. Bet, ja bēda notiek ar māti, bērna sirds zinās, kurp jāved viņa ceļam. Ierasties pie mātes viņš nenokavēs. Sirds neļaus.

Vīriešu, kas pilnīgi norobežojas no sievietēm, ir ļoti maz, jo vairākums no viņiem vēlas dzīvot, — par laimi. Vīrieši nevar dzīvot bez sieviešu mīlestības. Tikai ja vīrietis nejūt bailes, ka nespēs pastāvēt bez sievietes, viņš mierīgi dzīvo savā vecpuiša ādā — laimīgs un vesels. Viņš var neko nezināt par garīgām gudrībām, bet tas viņam netraucē būt līdzsvarotam un drosmīgam. Pārējie vīrieši, kas dzīvo bez sievietēm, tā sevī nomāc bailes no sieviešu dzimuma, vēlēdamies šķist drosmīgi, ka kļūst:

1)  depresīvi,

2)   agresīvi.

1.  vīrietim, kas ieslīdzis depresijā, kauli ir vāji un mīksti. Var pat attīstīties osteomalācija — kaulu atmiekšķēšanās un to deformēšanās. Pieaugušiem vīriešiem galēju atmiekšķēšanos, kas būtu medicīniski diagnosticēta, man nav nācies redzēt, bet šķības kājas lejpus ceļiem var katru dienu vērot uz ielas. Skaidri pamanāms ir gaitas sprieganums. Šādu vīriešu bērniem kauli rahītiski deformējas, ko maziem bērniem ārstē profilaktiski.

Sievietei, kas noslēgusi visus rēķinus ar vīriešiem, mugurkauls sēžas skriemeļu pārmaiņu dēļ, bet vīrietim, kas noslēdzis galīgus rēķinus ar sievietēm, vājākā vieta izrādās diski. Vīrietis atsakās sniegt spēkus sievietei, t.i., diskam. Tada vīrieša skelets nav stiprs, jo vīrietis sev netic. Viņš ir dzīvojis uz sievietes rēķina, kura viņam nodarījusi sāpes un ar kuru kopā viņš vairs nevēlas dzīvot. Šādiem vīriešiem visdrīzāk ir arī sliktas attiecības ar māti, bet mātei palīdzību viņi nelūdz. Viņi mēģina izturēt tik, cik spēj.

Starpskriemeļu skrimšļi jeb diski pauž mīkstināšanas spēju. Tie ir līdzīgi sievietei, kura sastopama mūsu vidū, kura vēlas mīkstināt likteņa sitienus. Tam, kas sevī izskauž sievieti un māti, rodas problēmas ar diskiem. Līdzsvarots cilvēks gluži kā gumijas bumba, kam patīk justies darbībā, atsperīgi mīkstina dzīves sitienus. Cilvēks depresīvā stāvoklī nemitīgi saņem dzīves sitienus gan no labās, gan kreisās puses. Upurēdams sevi, viņš kļūst par buferi starp divām karojošām pusēm un no šiem sitieniem var zaudēt spēkus. Šai situācijai atbilst disku saplacināšanās un nodilšana. Bet, ja šāds cilvēks kārtējā sitiena laikā sadusmojas, kļūst agresīvs, disks sabrūk. Rodas diskogēnais radikulīts, ko ārstē, disku ķirurģiski izņemot. Pretējā gadījumā iespējama paralīze.

Tada vīrieša muskuļaudi ir sažuvuši un ļengani. Jo mazāk viņā palicis cerību, ka sieva reiz tomēr gribēs viņu saprast un pieņems no viņa palīdzību, jo ātrāk tievē muskuļi.

Taukaudu viņam parasti ir maz, jo viņš ir skumju novārdzināts. Aiz tievuma tāds cilvēks var atgādināt skeletu. Vīrietis ar šādu dvēseles dzīvi negrib sevi izrādīt, lai nemaisītos sievai pa kājām, jo no tā viņš baidās. Viņš labāk sevi realizē citādi — darbā vai bēgot vientulībā. Sievu viņš nevaino, jo jūt, ka tādam nīkulim kā viņš pamatīgi veicies, ja reiz viņu nedzen prom. Salīdzinādams sevi ar citiem, viņš pārliecinās, ka sievai ir pamats viņu uzskatīt par nekam nederīgu vīru.

Saistaudi, t.i., atkarības stāvoklis tādam vīrietim ir saspringti, jo viņš cenšas sevi noturēt uz paša iespēju robežas, lai dzīvotu. Kad dzīvotgriba apdziest, kad viņš noslēdz pēdējos rēķinus ar dzīvi, tad pat pavisam jaunam vīrietim ķermenis var kļūt sievišķīgi nokarens. Lai cik tievs arī vīrietis būtu, tomēr, ja viņa ķermenis ir tonusā, kā mēdz teikt, dzīvelīgs, tad viņš vēl vēlas dzīvot un kaut mazliet būt vīrietis. Bet, ja jūs pamanāt, ka vīrieša miesa piepeši kļūst ļengana, tā ir draudošu briesmu zīme.

2. Vīrietis, kas kļuvis aktīvs.

Tāda vīrieša kauli pēc rēķinu noslēgšanas ar sievu kļūst arvien vīrišķīgāki — masīvi, stipri, cieti, bet, sasniedzot kritisko robežu, lūst. Lai kāda iemesla pēc lūstu kauls vai rastos neskaitāmi lūzumi, jebkurā gadījumā tas liecina, ka vīrietis vēlas būt augstāks par sieviešu dzimumu, bet ķermenis saka: es tev palīdzēšu no padebešiem nolaisties uz zemes. Varbūt sāksi labāk saprast šīszemes dzīvi. Kad ap tevi, slimnieku, rosīsies rūpju pilnas sievietes, iespējams, tu ieraudzīsi, ka visas sievietes nav sliktas.

Tāda vīrieša muskuļi palielinās atbilstīgi pieaugošajai agresivitātei, līdz rodas slimība, kas, iespējams, vispār neļaus pakustināt šo muskuļu masu. Šādi vīrieši nomērdē savas skumjas un sāk sievietē saskatīt vienīgi seksa objektu. Dzelžaini vīrieši ar tērauda muskuļiem iekaļ tērauda važās sievietes, un pasaule tādu vīrieti pasludina par ideālu. Līdzsvarots vīrietis šāda supermeņa ēnā apjūk.

Agresīva vīrieša saistaudi ir pārspriegoti, bet tajā pašā laikā arī trausli un tievi kā uzvilkta stīga, jo viņš negrib būt atkarīgs ne no viena. Normāli saistaudi saista audus vienotā ķermenī. Vīrietim ar tādu dvēseles dzīvi mazākā fiziskā pārspriedze var izraisīt visu audu plīsumu atkarībā no pārspriedzes pakāpes.

Tāda vīrieša taukaudi mēdz būt:

° pieaugoši un saskatāmi, a pieaugoši un neredzami.

Acu priekšā pieaugoši taukaudi liecina, ka vīrietis nevēlas vai baidās rast sevī skumjas, ko izraisījusi vilšanās sievietēs. No kā cilvēks baidās, pie tā arī tiek — viņa taukaudi kļūst arvien uzkrītošāki. Tā kā skumjas ir dusmu enerģija, tad šādi vīrieši, lai gan iedveš bailes ar saviem gabarītiem, patiesībā ir labsirdīgi, jo grib ļaut vaļu jūtām. Runa ir par skumju nomākšanu līdz pārkoksnējušās nejūtības stadijai.

Pieaugoši un neredzami, vai slikti saskatāmi taukaudi mēdz būt vīriešiem, kas sev neatļauj raudāt sieviešu dēļ. Jo stingrāk viņi to sev aizliedz, jo vairāk taukaudi iespiežas citos audos un ķermeņa dobumos. Ķermenis kļūst drukns un stīvs, tāpat kā šāda vīrieša priekšstati par sievieti.

Ja cieš dvēsele, cieš arī ķermenis.

Ja cieš ķermenis, cieš arī dvēsele.

Baiļpilns cilvēks zaudē pretējā dzimuma cilvēku pēc pēdējā nāves vai pēc šķiršanās. Es uzsveru iepriekšējā teikuma sākumu, jo tas spilgti raksturo bailīga cilvēka dzīves jēgas savtīgo izpratni. Drosmīgs cilvēks nekad neko nezaudē, viņu nepamet un viņš ne no viena nebēg prom, jo viņam nekas nav īpašums. Drosmīgais vienkārši ir savā esamībā.

Es nesākšu atsevišķi raksturot dvēseles pārdzīvojumus un tiem atbilstīgās ķermeņa pārmaiņas, kas saistītas ar laulātā drauga nāvi vai šķiršanos no viņa. Attieksme pret notikušo nosaka ciešanu savdabību atbijstīgi iepriekšteiktajam. Kas izprot sevi, tas izprot arī otru cilvēku, un sāpes var būt apbrīnojami niecīgas. Bet, kas sāk vainot sevi, tam — atkarībā no dzimuma — pirmām kārtām tiek skarti atbilstīgie audi. Kas sāk vainot otru, tam tiek skarti audi, kuri atbilst pretējam dzimumam.

Ja tieši šobrīd esat nokļuvis šādā situācijā, sāciet sev palīdzēt tādējādi, ka sakāt bailēm mani nemīl. "Mīļās bailes mani nemīl! Es jums piedodu, ka manī iemājojāt. Bet arī jūs piedodiet man, ka uzņēmu jūs sevī un izaudzēju par bailēm izrādīties vainīgajos. Jūs atnācāt man iemācīt drosmi. Es to nesapratu un tāpēc no bailēm izrādīties vainīgajos vien sakrāju sevī kolosālu vainas izjūtas apjomu.

Es tās krāju pa kripatai nemanot, uzņemdams vainu no apkārtnes, dzīves, pat ja notiekošajam ar mani nebija nekā kopīga. Šādos brīžos tieši jūs man devāt zīmi, lai es jūs atbrīvotu un tādējādi pats kļūtu gudrāks, bet es to nesapratu. Tagad pats esmu pārtapis par to, kurš apvaino, un arvien vairāk it visā pirmām kārtām saskatu slikto.

Tādos brīžos tu atkal man saki savā bezvārdu valodā: “Atbrīvo savas bailes izrādīties vainīgajam, tad arī pats pārstāsi kādu apvainot. Un neapvainosi vairs ne sevi, ne citus.” Beidzot es to sapratu un tūlīt sākšu jūs atbrīvot. Piedodiet, ja tas neizdosies uzreiz un gadīsies pa negludumam. Es daru tā, kā protu. Bet pamazām iemācīšos.

Mīļais ķermeni! Piedod, ka ar savām bailēm izrādīties vainīgajam es uzkrāvu sirdij smagu nastu un padarīju tevi vārgu un uzņēmīgu pret slimībām. Es esmu sācis tev palīdzēt.

Mīļais laulātais draugs! Piedod man, ka nesapratu tevi, kad tu biji kopā ar mani. Tolaik es nesapratu arī pati sevi. Piedod, ka ar savu neprasmi es nodarīju sāpes tev un sev. ”

PAR SAPLŪSMI DVĒSELISKĀ MĪLESTĪBĀ

Dzīvei ir divas robežas: dzīvība un nāve.

Dzīvība ir līdzsvarotība, kas ir arī drosme.

Nāve ir nelīdzsvarotība, kas ir arī bailes.

Ja cilvēks nejustu bailes mani nemīl, mēs būtu drosmīgi un ar to pašu ķermeni nodzīvotu vismaz divtik ilgi nekā tagad, jo mūsu ķermenis to atļautu. Diemžēl mēs nemitīgi graujam savu ķermeni ar dusmām, kuras turam sevī. Jo spēks, ko prasa dzīves cīniņi, ir dusmu enerģija.

Nebijis mūsos baiļu, mēs nesirgtu un prastu nomirt. Mūža beigu priekšvakarā dotos gulēt tāpat kā jebkuru citu vakaru. Novilktu drēbes un palīstu zem segas. No rīta, kā jau jaunas dzīves ausmā, pieceltos, apģērbtos un dotos dzīvot. Katru dienu mēs vingrināmies miršanas mākā ar mērķi to apgūt, taču tas nekādi neizdodas.

Mēs neapzināmies, ka miega laikā gars atdalās no ķermeņa un lieti izmanto laiku, kamēr ķermenis atpūšas no fiziska noguruma. Jo gars jau neguļ. Gars ceļo pagātnē, nākotnē, kā arī tagadnē un sagādā jums nepieciešamo informāciju simbolisku sapņu veidolā. Tas parāda jums tās sejas un ainas, kas citādi paietu garām nepamanītas.

Miegs ir minināve, kas mums māca izturēties pret nāvi pareizi. Taču baiļpilns cilvēks kā allaž visu dara tieši pretēji. Tads izaudzē savas bailes mani nemīl līdz nāves bailēm un, jo vecāks kļūst, jo vairāk baidās aizmigt. Miega traucējumus par nāves bailēm viņš nedēvē, bet, ja kāds tā uzdrošinās sacīt, viņš sadusmosies un atteiks, ka nebaidās, bet gluži pretēji — pats vēlas nomirt. Vārdos viņš saka patiesību, bet viņa domas ir tipisks baiļpilna cilvēka noliegums.

Ar gara nāvi arī dvēsele atstāj ķermeni. Kas nebaidās, tas nāves brīdī nejūt mokas un tam patiešām ir labi. To zina visi, kas atradušies klīniskajā nāvē. Es šādā stāvoklī esmu bijusi un atceros. Visu cilvēku dvēseles un gars glabā daudzu nāvju pieredzi. Tāpēc brīdī, kad cilvēkam ir ļoti slikti un viņš vēlas pārtraukt ciešanas, viņš lūdz nāvi. Grūtībās ļaudis lūdz vieglāko izeju.

Vairākums to neatceras. Nāves pieredzi nevar pataustīt ar roku, un, tā kā nav kinofilmas par personiskā ķermeņa nāvi, Rietumu pasaule visnotaļ skeptiski uztver faktu, ka cilvēks piedzimt atkal un atkal. Dzīve tāpēc jau nemainās, taču ciest nākas ne mazums.

Bailes nomirt, bailes nomirt, pirms pabeigti visi darbi, bailes aizmigt, nepabeidzot nozīmīgu darāmo, bailes nogulēt kaut ko nozīmīgu, bailes aizgulēties, kad darāmā pāri galvai, utt. — tās visas patiešām ir bailes nomirt, t.i., nāves bailes, kas izraisa miega traucējumus. Cilvēks cer, ka nomoda laikā viņu nesagatavotu nesasniegs negaidītais. Padomājiet par saviem miega traucējumiem un apzinieties sev raksturīgās bailes. Kad jūs tās atbrīvosiet, tajā pašā brīdī miega traucējumi beigsies.

Daudziem cilvēkiem miega traucējumi beidzās no tā vien, ka es viņiem izskaidroju bezmiega būtību. Viņu vidū bija arī tādi, kas ilgus gadus bija gulējuši ne ilgāk par vienu divām stundām diennaktī. Bezmiega radītā novārdzinātība ir nopietna slimība, ar kuru nu jau sirgst pat bērni. Viņus neveiksmīgi mēģina ārstēt ar nomierinošiem līdzekļiem, miega zālēm, hipnozi, narkozi utt. Kolīdz pilnībā kļūst skaidrs cēlonis, slimība aiziet.

Līdzsvarotam cilvēkam nāve vienkārši ir pāreja no viena stāvokļa citā, kam seko atgriešanās.

Garīgajā pasaulē laiks netiek mērīts. Periods starp divām atdzimšanām ir bez laika. Reiz es skatījos viena sava mūža beigas un miršanu, identificējot sevi tagad ar sevi toreiz. Pilnīgas brīvības izjūta, ko es jutu šajā dzīvē savu klīnisko nāvju laikā, bet aiz zināšanu trūkuma līdz galam nenoskaidroju, izrādījās ļoti pazīstama. Es sapratu, kāpēc cilvēka dvēsele tiecas brīvībā kā pie ideāla. Toreiz es nomiru, atbrīvojos, sāku lidināties spilgtu krāsu un svaigu smaržu pasaulē, bet tad piepeši smagi nogāzos lejā. Šķita, ka es vēl nepaguvu pirmo reizi dziļi un brīvi ieelpot, kā jau atkal biju uz zemes. Starp divām manām dzīvēm bija pagājis tikai 200 gadu ilgs laika posms! Bija mazliet slikti, bet arī mazliet labi.

Tā cilvēka dvēsele atgriežas no nosacīta līdzsvara pasaules, gluži kā aizceļojusi mācību izbraukumā ar mērķi apgūt uzskatāmu piemēru nelīdzsvarotības pasaulē, lai pati cilvēciski iemantotu līdzsvarotību un lai sasniegtais kļūtu viņa gara cienīgs.

Līdzsvars ir divu svaru kausu vienāds smagums. Svaru kausi katrā no mums ir tēvs un māte. Ja tie ir līdzsvarā un mēs atzīstam, ka paši pēc savas brīvas gribas esam tos izvēlējušies, lai mācītos dzīvot, tad spējam arī paši šos svaru kausus līdzsvarot. Un tam nav vajadzīgs nekas cits, kā vien vēlēšanās savus vecākus izprast. Bet izprast spēj tas, kam nav baiļu mani nemīl, kuras atbrīvojot rodas vecāku kā veseluma un viņu kopīgās esamības kā veseluma redzējums.

Atbilstīgi saviem vecākiem cilvēks var būt iekšēji līdzsvarots vai nelīdzsvarots.

Kad viengabalaini ļaudis apprecas vai apvienojas kā citādi, šajā vienotībā viņi veido pusi. Tas ir puses, kas viena otru papildina un veido vienotu veselumu. Jo līdzsvarotāka viena no pusēm, jo līdzsvarotāka arī otra. Jo negatīvāka viena cilvēka kāda negatīva rakstura īpašība, jo pozitīvāka tā pati īpašība otrā cilvēkā, lai kopums veidotos normāls. Atšķirība raksturos pauž šo ļaužu nepieciešamību caur otra negativitāti sasniegt paša analogo negativitāti, kas ir slēpta.

Dvēsele ir skolotāja. Tā zina, ko tieši cilvēkam viņa vienotībā šajā dzīvē nepieciešams iemācīties, un tā virza viņa kājas pa to ceļu, pa kuru iet tas, kurš mums nepieciešams, — vienīgais mums nepieciešamais pretējā dzimuma pārstāvis, mūsu skolotājs. Skolotājs ir negativitāte. Mēs ierodamies dzīvot — pārvērst slikto par labo vai, citiem vārdiem sakot, laulībā saskatīt tā sliktā labo pusi, kas raksturīgs dzīvesbiedram. Diemžēl arvien vairāk ļaužu ar šo uzdevumu netiek galā — viņi nelīdzsvaro savus laulāto svarus.

Apprecoties cilvēkam nav jāatsakās no savas viengabalainības, nav sevi jāupurē otra cilvēka vārdā, kā tas bieži laulībā mēdz būt. Un nav arī jāpiespiež otrs, lai viņš upurētu sevi. Kas tā rīkojas, tas sagrauj laulāto vienotību.

Ko darīt, ja laulība ir uz sabrukuma robežas?

Ziniet, ka vienīgais pilnīgais dzīves glābējs ir brīvība, kas ir arī mīlestība. Ta vietā, lai glābtu laulību no kraha, sāciet atbrīvot savas bailes mani nemīl, un jums vairs nevajadzēs partneri pārtaisīt. Laulība kā vienotība līdzsvarosies, pateicoties jums, pateicoties tam, ka jūs, būdams viena no laulības pusēm, sāksiet iemantot līdzsvarotību. Atbrīvošanās no paša bailēm ļaus jums ieraudzīt dzīvesbiedri īstajā gaismā. Nesakiet, ka laulātais draugs nemainās. Viņš mainīsies, ja mainīsieties jūs. Mainīsies jūsu attieksme pret viņu, un jūs atkal skars tās jūtas, kas savulaik jūs saveda kopā.

Mēdz būt ļoti grūti piedot cilvēkam, ja jūti, ka viņš ir vainīgs. Patiesībā ar tādām domām piedošana nav iespējama. Piedošana aiz pieklājības — tā ir liekulība, tukša un nekam nevajadzīga nodarbe. Pirms otram piedot, atbrīvojiet savas bailes, tad atbrīvosies arī dusmas, un jūs sapratīsiet, ka jūs pats bijāt tas provokators, uz kura āķa viņš uzķērās un izrādījās vainīgajos.

Palūkojieties uz laulāto draugu ar savām acīm, izjūtiet viņu ar savu sirdi. Nemēriet viņu ar savu vecāku, radu un skauģu mērauklu. Ja paši to neprotat, pavērojiet dzīvesbiedra draugus. Draugus izvēlas līdzīgus sev. Ja draugu nav, viņš ir sevī noslēdzies cilvēks, kas pagaidām savu dvēseli atvērt nevēlas. Vai arī vairs nevēlas atvērt dvēseli, jo ir pamatīgi apsvilinājies. Tatad jūsu personā viņš ir atradis to vienīgo, kā priekšā gribētu atvērties, bet aiz bailēm nesteidzas to darīt. Pacentieties izprast un cienīt otra cilvēka vēlmi, pat ja tā ir baiļpilna cilvēka noslēgšanās. Pacietības pilna mīlestība ir gluži kā saule, kuras staru siltumā no sasalušās zemes īstajā brīdī izlaužas ziediņš. Steiga līdzināsies augsnes rakāšanai ar mērķi pasteidzināt zieda parādīšanos. Bet, ja būs pārāk karsti, puķīte izcepsies, tā arī nepaguvusi izaugt.

Dzīvojot laulībā, jāzina sava vieta dzīvē, jāiejūtas lomā, kas atbilst savam dzimumam. Ne jau tā, kā to dara sievietes, kas tūlīt pēc apprecēšanās sāk protestēt: kāpēc man jāgatavo ēdiens, kāpēc man jādzemdē bērni? Utt. Bet kam tad tas jādara? Vīram, vai? Tad arī vajag precēties ar to, kurš jūsu vietā to visu darīs. Vīrietis, kas apprecas aiz brīva prāta, par laimi, tā nemēdz runāt. Viņš sāk protestēt mazliet vēlāk, kad laulības cilpa pārāk cieši sažņaudz kaklu. Dažiem šī bēda pienāk ļoti ātr^ atbilstīgi vīrieša bailēm mani nemīl, ar mani nerēķinās.

Ja ģimenes dzīve nav kārtība, padomājiet par savām aplamībām. Nevainojiet sevi; gluži pretēji — atbrīvojiet bailes izrādīties vainīgajam. Pretējā gadījumā jūs kļūsiet līdzīgs pulksteņa pendelim, kas kļūst pārāk smags — materiāls vai pārāk viegls — dvēselisks. Smagais gūst pārsvaru pār vieglo, un vieglais līdzīgi taurenītim spiests lidināties prom, meklējot jaunu puķīti. Ta rodas šķiršanās, kurās vainīgais izrādās aizspurgušais, kas otru pametis nelaimē. Patiesībā situācija ir gluži pretēja.

Ja viens no dzīvesbiedriem kļūst pārāk materiālistisks, bet otrs mīlestības un ģimenes saglabāšanas vārdā vēlas iet ar viņu vienā solī, tad pēdējais sevi upurē un abi nepamana, ka viņu saskatāmajā līdzsvarā svaru kauss kļuvis tik smags, ka iespiežas zemē. Sevi upurējušais, kas nav pratis būt viņš pats, pamet šo pasauli, atstādams savu fizisko ķermeni zemē, jo nav izturējis sasprindzinājumu.

Ja viens no dzīvesbiedriem kļūst pārāk viegls, t.i., dvēselisks, t.i., emocionāls, bet otrs ģimenes saglabāšanas vārdā vēlas viņam iztapt, tad tas diezin vai izdosies. Izdosies gadījumā, ja abi prot un grib, jo uzskata par pareizu atteikšanos no šīszemes labumiem. Un vēl labāk izdosies, ja arī viņu bērni vēlas bez tiem dzīvot. Parasti materiālā dzīve ar tās problēmām atsauc viņus no padebešiem tuvāk zemei, un viņi, iespējams, kaut kā arī tiek ar tām galā.

la sāk jaunlaulātie. Viņi pārtiek no gaisa un brīvības, tas ir, brīvības un mīlestības, līdz nemanot nolaižas no debesīm uz zemes. Vēlāk, atcerēdamies sākotnējo brīnišķīgo mīlestību, viņi aizdziedē brūces, ko iecirtis laiks. Kad laiku pa laikam notiek kas slikts, šādi ļaudis neaizmirst labo — gan savu, gan svešu. Materiālajam ķermenim neizbēgami nepieciešams apmierināt ari materiālās vajadzības, taču šādi cilvēki spēj stāties pretī mantrausības sacensībām u^ viņi viegli saglabā līdzsvarotību. Diemžēl šādu laulību ir ļoti maz.

Kāpēc? Kāpēc mēs paši sev sarežģām dzīvi?

Cēlonis ir tas, ka civilizētajai cilvēcei, t.i., Rietumu pasaulei ģimene vairs nav svētums. Par svētumu kļuvusi un arvien vairāk kļūst bagātība. Mēs esam civilizācijas upuri, citiem vārdiem sakot, personiskās mantrausības upuri. Kad sieviete-māte kļūst pārmēru materiāla, pārstājot pildīt sievietes uzdevumus, bērni kļūst par mātes nemātišķuma upuriem. Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka XX gadsimta sieviete neprot savam bērnam iemācīt vienoties dvēseliskā mīlestībā. Mūsu laiku mātes ir vīriešiem līdzīgas lietišķas būtnes, kas sievišķību un mātišķumu atbīda otrajā plānā. Viņas nervozi pakampj bērnu rokās un ņemas viņu aijāt, bet bērns nenomierinās, jo dvēseles kliedziens izpaužas bērnā. Tāpēc ka māte ir bērna dvēsele.

Mātes iemidzina, lasa, dzied, šūpo, rūpējas, mazgā, tīra, baro. Ko visu mātes tik nedara. Viņas skrien kā vāveres ritenī. Viņas tur bērnu rokās un runā bērnam pāri, rājas bērnam pāri, lolo plānus bērnam pāri, domā savas labās un sliktās domas bērnam pāri.

Taču bērns gaida un nevar sagaidīt, kad māte kaut reizi dzīvē, ja nu vairāk nepietiek laika, maigi piespiedīs viņu pie krūtīm — turklāt tā, ka nekas un neviens tobrīd neatrautu viņas uzmanību, — un jutīs, kā bērna sirds saplūst ar mātes sirdi un kā bērna ķermenis saplūst ar mātes ķermeni. Un nekas, ka prāts saka: fiziski tas nav iespējams, taču bērns grib just, ka ir iespējams. Un ir arī iespējams.

Mums jāpiedod savām mātēm, ka viņas to neprata. Vēlams, lai katrs cilvēks zinātu par tik nopietnu jautājumu, un, ja māte to neprot, viņai iemācītu. Neviens mums to neaizliedz darīt, kamēr vispārēja neprasme var izraisīt ciešanas.

Mums jāpie^)d saviem tēviem, ka viņi neprata paust iekšēju vīrišķīgu izlēmību un neprata kļūt savām sievām par drošu balstu. Ja jūs atceraties savas vecmāmiņas un vectētiņus, tad arī sapratīsiet, kādēļ tēvs un māte ir tieši tādi, kādi ir. Piedodiet savām vecmāmiņām un vectētiņiem, ka viņi neprata veikt savu uzdevumu, ko noteica viņu dzimums, un tādējādi sarežģīja dzīvi sev un savām nākamajām paaudzēm. Jūs taču saprotat, ka cilvēce tādējādi mācās.

Uzlūkojiet savu māti vai atsauciet atmiņā viņas veidolu, un iztēlojieties, ka domās ejat pie mātes. Ejat un kļūstat arvien mazāks un mazāks, līdz nostājaties viņas priekšā pavisam mazs — tik liels kā viņas sirds. Ieslīgstiet mātes sirdī un jūtiet, cik labi jums tur ir viņu mīlēt. Baiļu baijera no abiem atvirzījusies un netraucē.

Bet nu iztēlojieties, kā māte, kļūdama arvien mazāka, nāk jums pretī un, kļuvusi tikpat liela kā jūsu sirds, ieslīgst jūsu sirdī. Cik labi ir turēt māti savā sirdī un viņu mīlēt. Traucējošā baiļu siena ir kaut kur tālu un nespēj pārraut jūsu vienotību. Ja jūtaties laimīgs, jūsu domāšanas pūles nav bijušas veltas. Lai kāda arī būtu jūsu māte un cik daudz sarūgtinājumu jums viņa ir sagādājusi, dvēseliska vienotība ar māti nāk jums abiem tikai par labu.

Kas iemācās dvēseliskā mīlestībā saplūst vienotībā ar māti, tas spēj sasniegt vienotību ar visu un visiem. Tas iemanto vienotību ar tēvu, māsām un brāļiem, vecmāmiņām un vectētiņiem, radiem, draugiem — it visiem. Tas spēj saplūst vienotībā ar dzīvi. Tas nebaidās ielikt savā sirdī vienalga ko, lai tam ar savu mīlestību darītu labu, pat ja viņu uzskata par nez cik sliktu. Tāds cilvēks prot mīlēt, saprast un atbrīvot.

Un, kad pienāk laiks, viņa sirds atrod to vienīgo uzticamo, ar ko saplūst dvēselē, bet pēc tam ari miesā. Tāds cilvēks neiekrampējas otrā cilvēkā kā privātīpašumā un nepadara nelaimīgu ne sevi, ne citus. Tikai privātīpašni^ciska mīlestība nodara sāpes, ja tās gūstā esošais vēlas uzelpot kaut mazliet brīvāk.

Drosmīga mīlestība atbrīvo.

Baiļpilna mīlestība savažo.

Atbrīvojiet savas bailes mani nemīl un mana mīlestība nav nepieciešama, un jūs kļūsiet par patiesu mīlētāju, kas dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem.

KĀ KĻŪT LAIMĪGAM

Man bieži vaicā, kā kļūt laimīgam. Atbildu: “Tālab nepieciešams kļūt par cilvēku. ”

Ko nozīmē — kļūt par cilvēku? Mēs taču jau esam cilvēki.

Būt cilvēkam nozīmē ievērot savu dzimuma noteikto lomu. Mēs pasaulē ierodamies kā vīrietis vai sieviete — pēc saviem ieskatiem. Neaizmirstiet, ka tā ir mūsu brīvā izvēle.

Kas iepriekšējā dzīvē bijis vīrietis un savu dzīvi pabeidzis kā vīrietis, tas šajā dzīvē ieradīsies kā sieviete. Bet, ja viņš kaut ko vīrišķīgu nav izdarījis vai, pakļaujoties sievietes ietekmei, pārāk sievišķojies, tad šajā dzīvē tāds ieradīsies kā sievišķīgs vīrietis, lai caur ciešanām kļūtu par īstu vīrieti. Ja arī šo mūžu viņš dzīvo pa pusei kā sieviete — zem sieviešu tupeles, tad arī nākamajā dzīvē viņš piedzims par vīrieti, lai caur vēl bargākām ciešanām apgūtu vīrieša dzīves prasības.

Kas iepriekšējā dzīvē bijusi sieviete, taču uzskatījusi, ka par vīrieti būt vieglāk un gribējusi dzīvot vīrišķīgi, tam šajā dzīvē nākas mocīties sev netīkamā lomā. Un, ja viņa joprojām turpina uzskatīt, ka vīriešu dzīve ir labāka un atsakās iemīlēt sievietes dzīves cēlo mērķi, tad arī nākamajā dzīvē viņa atnāks kā sieviete un cietīs daudz pamatīgāk. Man nav nācies tikties ar tik ietiepīgiem dabas noliedzējiem, kas mācītos viena dzimuma dzīvi ilgāk par trim mūžiem pēc kārtas. Bet pēc būtības tādi droši vien ir.

Tatad mēs gluži vai kāpjam pa dzīves kāpnēm, kas dod iespēju iet pa kāpņu vidu, pašūpojoties tik, cik tas ejot vajadzīgs.

Vai arī zaudējam līdzsvaru un sākam steberēt no vienas puses uz otru, līdz pārkrītam pāri malai, lai nākamajā dzīvē uzkāptu atpakaļ uz kāpnēm tajā pašā vietā, kur savu gaitu pārtraucām iepriekšējā reizē.

Vēlme kļūt par supervīrieti vai supersievieti ir dabīga baiļpilnam cilvēkam. Tiekdamies pēc sava mērķa par katru cenu, cilvēks piespiež pie zemes dabas likumus gluži kā zāli pļavā un egoistiski žēlojas, ka dzīve ir netaisnīga. Sadzīviskas tikšanās runas parasti pavēršas tādējādi, ka sievietēm dzīve ir grūta, bet vīriešiem — viegla. Lai gan vīrieši dvēselē protestē, sieviešu rokās ir drošs trumpis — viņām nākas dzemdēt, bet šim faktam nu nekādi neiebildīsi.

Vīriešiem dzīve patiešām ir vieglāka, taču ne jau tāpēc, ka viņi nedzemdē, bet tāpēc, ka viņi saskata neredzamo. Pat ja vīrietis neatzīst neredzamo pasauli, viņš to saskata, tikai dēvē citādi. Ko nozīmē iecerēt plānus, izstrādāt plānus, plānot? Tas arī nozīmē redzēt nesaskatāmo. Vīrietis var domās detalizēti izplānot katru soli līdz pašam mērķim un tad plānu īstenot dzīvē. Bet pēc tam paša acīm padarīto aplūkot.

Saskatīt neredzamo vīrieša dabai ir tik dabīgi, ka viņš neaptver — var ari citādi. Un, ja kāds vīrietis, zem sievietes tupeles kļuvis tik sievišķīgs, ka to vairs neprot, tad par viņu saka: tas nav nekāds vīrietis. Laiks uzvilkt kleitiņu. Tālāk par šādiem spriedumiem netiek. Dzimumu savstarpējās attiecības pašlaik kļuvušas par nepārvaramu barjeru.

Visvairāk nesaprašanos rodas ikdienišķu darbiņu dēļ, jo tad sieviete un vīrietis mēģina viens otru pārspēt zināšanās un meistarībā. Kā piemēru minēšu kādu pavisam parastu darbu.

Naglu iedzīt prot katrs. Palūkojieties, kā naglu iesit sieviete. Šajā darbā nepieciešamas trīs lietas: nagla, āmurs un vieta, kurā nagla tiks iedzīta. Ne mazums ir tādu sieviešu, kas saka: neiešu jau es vīram uz ceļiem lūgties, iesitīšu pati, pretējā gadījumā tik un tā iznāks ķīviņš. Un viņām ir taisnība.

Ir sievietes, kas lepnumā uzsver, ka tiek galā ar vīriešu darbiem labāk par pašiem vīriešiem. Tiesa. Bija laiki, kad traktoristēm kāra ordeņus kaklā tikai par to vien, ka viņas ir sievietes. Mūsdienu tehnikas līmenis rada citus apstākļus. Vēl tikai jāpavaicā, ar kādu vīrieti šī sieviete sevi salīdzina un vai viņa prot veikt arī sieviešu darbus. Katra sieviete var apgalvot, ka viņai ir tiesības darīt to, kas viņai patīk, pat ja tas ir vīrieša darbs. Var, protams, var, un tas arī nemitīgi notiek, jo ir ļoti daudz vientuļu sieviešu, šķirteņu un atraitņu. Kas cits viņu vietā paveiks šos darbus? Tomēr ir svarīgi, lai sieviete, darīdama vīrišķīgus darbus, domās paliktu sieviete. Ja sieviete aiz lepnuma zīmējas ar savu izturību, viņa sev piesaista ciešanas. Kas bezbailīgi izvēlas vientulību, bet, veicot vīriešu darbus, savā sirdī nomelno vīriešu dzimumu, tam lemts saslimt.

Bet nu pavērojiet, kā naglu dzen vīrietis. Nerimtīgajai sievietei nekādi nesaprast, kālab vīrietis tik ilgi domā — tas taču ir tāds nieks! — un kāpēc viņš jautā, kas uz šīs naglas karāsies. Vai tiešām nevar citādi, ja reiz nagla tik un tā jāiesit. Cik tomēr tie vīrieši ir dumji! Sieviete nespēj saskatīt, ka nagla un siena pieskaņojas viena otrai, jo tiem savstarpēji jāatbilst, kā arī jāatbilst tai lietai, kas tiks uz šīs naglas pakārta. Vīrietis spēj redzēt dziļāk sienā. Viņš zina vai nojauš, ka šajā vietā sienā atrodas, piemēram, elektrības vads, un viņš saprot, kas notiks, ja tajā tiks iedzīta nagla.

Vīrietis redz telpiski un domā dziļi.

Sieviete redz vienā plaknē un domā virspusīgi.

Vīrietis nevairās darba, bet viņš grib, lai nagla kalpotu ilgi. Un, ja sieva pēc brīža pārdomās, tad nevajadzēs naglu izraut un iesist jaunu, tādējādi bojājot sienu. Vīrietis zina, cik grūti ir sienu celt. Toties sievietei tik padod naglu mirkļa iegribai. Sievietēm patīk pārmaiņas. Tas nozīmē, ka sievietes kā dzīves virzošā attīstība vēlas pēc iespējas ātrāk doties tālāk, bieži neņemot vērā objektīvo realitāti. Vīrietis grib radīt mūžīgo, kas arī nav reāli. Vēlēšanās ir bailes nesaņemt to, ko es gribu.

Ja vīrietis, ko sieva pabāzusi zem tupeles, izpilda viņas vēlmes, nedomādams ar paša galvu, nagla noteikti salieksies, sadūrusies ar šķērsli, vai tiešām notiks tā, ka atskanēs skaļš blīkšķis un mājās nodzisīs gaisma. Kas vainīgs? Skaidrs, ka vīrietis. Tā uzskata sieva, un tā arī patiesībā ir, jo vīrietim pašam jāplāno savi darbi. Tagad viņam sienā jāizkaļ caurums un jāsalabo vads. Šajā sakarībā ir kāda tautas paruna: “Dumjai galvai vieglas kājas. ”

Tatad vīrietis pārdomā rīcības plānu un ķeras pie darba. Vīrietis jūt nepieciešamību pret vakaru redzēt padarīto. Tad arī viņš aplūko veikumu un pēc tā novērtē sevi. Ja darbs patīk, vīrietis uzsit ar dūri sev pa krūti un saka: “Malacis, vecīt!” Pabīda cepuri pakausī un iet vakariņot. Bet, ja padarītais neizskatās pievilcīgi, vīrietis no visas sirds nospļaujas un, uzstūmis cepuri uz acīm, dodas mājup. Sevis attaisnošanai viņš sāk meklēt vainīgos. Vispirms vaina krīt uz mazu priekšnieciņu, tad uz lielāku priekšnieku, bet galu galā uz valsti. Taču, lai kā arī meklētu, visbeidzot uzrok pirmcēloni — un tas izrādās sieva. Vīrietis, kas ir neapmierināts ar sevi, ir neapmierināts arī ar sievu. Vīrietis jūt nepieciešamību saskatīt sava darba rezultātus.

Vīrietis saskata neredzamo, bet rada redzamo.

Sieviete saskata redzamo, bet viņai jārada neredzamais.

Kā radīt to, ko neredzi? Tas tad arī ir sievietes tiesas grūtums, kas palielinās atkarībā no tā, kā sieviešu dzimums kļūst gudrāks, jo vienpusīga skolas gudrību apgūšana sievietē iznīdē pirmatnējo sievieti. Iznīcina sievietes ticību savām emocijām, jūtām un mīlestības spēkam. Jo visu nākas darīt racionāli, gudri, ar prātu, taustāmi un redzami. Sieviete, kas vēlas būt laba un patikt gudriem vīriešiem, sāk kļūt līdzīga vīrietim. Viņa vīrišķīgi ģērbjas, apgūst tehnikas zinības un izsitas vīriešu amatos, taču visas pūles nenes vēlamo rezultātu. Tad viņa paziņo, ka sievietes tiek diskriminētas, un atkal neaptver, ka pie labākās gribas sieviete nespēj redzēt pasauli tādu, kā to redz vīrietis.

Sieviešu dzimuma problēma kopumā ir saasinājusies kopš brīža, kad sievietes masu kārtībā iesaistīja izglītībā. Kāpēc izglītība, kas cilvēci virza uz priekšu, šādi ietekmē sievietes? Izglītība sevī iemieso vīrišķo enerģiju. Kopā ar izglītību sievietei būtu nepieciešams apgūt arī jauna līmeņa izglītību — filosofiju, kas līdzsvarotu jau iegūto izglītību. Taču tas nav noticis, jo baznīca, kas agrāk cilvēku cildināja, sāka slīdēt lejup, taču varu no savām rokām neizlaida.

Arī baznīca pakļaujas dzīves sinusoidālai attīstībai, tas ir, tai ir gan savi kāpumi, gan kritumi, kam vajadzētu radīt jaunas kvalitātes, kas atbilstu jaunam, nu jau gudrāka prāta līmenim. Taču baznīca to līdz šai dienai neatzīst un tas ir kļuvis par faktoru, kurš bremzē attīstību. Baznīca absolutizē garu un Dieva radīto ķermeni lemj mūžīgām ciešanām. Taču attīstībā esošs cilvēks ir apzinājis šo kļūdu un tāpēc dogmas noraida.

Jebkurai sevi cienošai sievietei vajadzētu apjēgt, ka, pat ja viņai būtu diploms par pasaulē visaugstāko izglītību, viņa tik un tā nespētu iet soli solī ar vīrieša dievišķajiem dotumiem. Ja viņa vēlas vīriešiem pierādīt savu pārākumu, tad to iespēs tikai kādā šaurā sfērā un ar lielu piepūli. Par viņu var sajūsmināties, bet viņas sievišķā būtība izrādīsies aizskarta. Tas var izraisīt konfliktus.

Vīrieši ļoti ilgu laiku var iecietīgi izturēties pret gudru un varonīgu sievieti, bet, ja šī sieviete savā augošajā augstprātībā nepamana, ka vīriešiem nākas atjaunot trūkstošos posmus viņas loģikā, tad kādā jaukā dienā vīriešu pacietība ir galā, jo šis traucēklis sāk pārāk apgrūtināt, un viņi izsaka savus smagos vārdus. Jo, ja reiz gudra sieviete veic vīrieša darbu, tad dumjam vīrietim neatliek nekas cits, kā ķerties pie sievietes darba. Taču tas nepavisam nenozīmē, ka gudrā sieviete prāta ziņā ir pārāka par dumjo vīrieti. Vīrieša atbildība par fiziskās pasaules radīšanu neļauj viņam atkāpties bez cīņas.

Materiālists — vienalga, vīrietis vai sieviete — par patiesu uzskata fizisko pasauli, un tāpēc viņu interesē loģiskā un racionālā vīriešu pasaule. Šajā pasaulē viss tiek darīts ātri un sataustāmi, kas materiālistam ir ļoti svarīgi, jo no tā ir atkarīgs viņa pašvērtējums.

Es esmu sieviete, un man piemīt spēja redzēt pasauli ar citu cilvēku acīm. Ir patiešām aizraujoši vērot vīrieša pasauli. Piemēram, vīrietis nolemj kaut ko konstruēt. Viņa plāns īstenojas soli pa solim. Visvisādi zobrati, pārvadmehānismi, klaņi, virzuļi, gultņi utt. saslēdzas vienotā sistēmā un vīrieša galvā strādā kā pati pilnība. Un, ja kāds posms sāk buksēt, vīrietis visu apsmadzeņo un izdomā jaunu lietiņu.

Bet nu iztēlojieties, ka šāda domu darba laikā istabā iedrāžas sieva un sāk viņam pārmest, ka viņš neko nedara un viss gulstas tikai uz viņas pleciem. Vīrietis sapiktojas, un viss viņa lieliskais plāns sabrūk. Vai arī domu process pārtrūkst uz pusēm. Pārklājas ar rūsu un noveco, pirms vēl vīrietis paguvis pārdarīt sievas liktos uzdevumus. Turklāt bez stabilas vīrieša nesējkonstrukcijas sievietes darbi ir lemti neveiksmei. To es sapratu jau bērnībā, vērojot savus vecākus. Es mēģinu sievietēm to ieskaidrot, taču bieži atduros pret kurlu sienu. Ietiepīga sieviete ir kurla un akla pret visu, kas neattiecas uz viņas tiesībām. Un tiesības viņai ir neiedomājamas. Pat ja pašai kaitē. Viņa taču pēc tam atradīs, ko vainot.

Es mazliet protu saskatīt neredzamo un tāpēc uzticu vīriešu darbus vīram, turklāt neuzsvērdama savu prātu. Lai vīru cienītu. Lai viņu nepazemotu. Es zinu, ka viņš prot veikt arī

sieviešu darbus un, palicis viens, šo uzdevumu priekšā rokas nenolaidis, bet viņš nepazemo mani, lai mestu man izaicinājumu. Tāpat kā ikvienam cilvēkam ir savs rokraksts, katram ir arī tikai viņam vien raksturīgais darba stils. Darbs labi šķiras, kad cilvēks ir brīvs sava stila izvēlē. Šo brīvību nepieciešams cienīt.

Vīriešu saprātīgums izpaužas prasmē saskatīt neredzamo.

Sievietei nav dots saskatīt neredzamo. Tad jau iznāk, ka viņai atņemts saprātīgums? Bieži tā arī uzskata, un sievietes vēl pastiprina šo viedokli ar savu bezdomu rosīšanos, nepārdomātajām vēlmēm un padomiem.

Sieviešu saprātīgums izpaužas prasmē just neredzamo.

Vīrietis ir gluži kā prožektors nakts tumsā. Tuvumā viņš redz labi, taču, ja nepieciešams saskatīt punktiņu uz horizonta līnijas, viņam sava prožektora stars jāfokusē. Tam vajadzīgs laiks, spēki un prasme, bet tas viss nāk ar gadiem. Citiem vārdiem sakot, lai izstrādātu labu plānu nākotnei, nepieciešams laiks, spēki un prasme. Ja vienlaikus vajag lūkoties arī citā virzienā, atkārtojas tas pats. Trešās pavēles izpildīšanai vīrietim vēl pietiks enerģija, taču ceturtās — tas jau ir pāri mēram. Vīrietim, kam nākas pildīt pārmēra prasīgu sieviešu iegribas, jāgriežas uz ass kā centrifūgā. Jo ātrāk viņš griežas, jo īsāks paliek gaismas stars, līdz viņš sāk apgaismot tikai pats sevi. Pārmēra paklausība vīrieti padara par egoistu, kurš domā tikai par sevi. Viņš kļūst par sliņķi, kura darbaspējas iznīcinājis nesaprātīgs prasīgums, 'lādu viņu padara bailes no pārmērīga prasīguma.

Audzinot dēlu, jāzina, ka cilvēks šajā pasaulē ierodas mācīties. Jebkurš darbs ir mācību stunda, kas sākas ar apdomāšanos. Labai domai seko labs darbs, pēc kura pabeigšanas vajadzīgs laiks, lai pareizi secinātu. Šādi organizētā darbā audzina gudru, saprātīgu un čaklu vīrieti, kura darbs nes augļus. Bet, ja puisēnam jāveic desmit darbi vienlaikus, viņa galvā valda pilnīgs haoss. Viņš vai krīt no kājām, taču ir neapmierināts ar sevi, un tas viņā iznīcina vīrieti. Viņš dusmojas, ka sievietes visu pagūst, taču tas notiek aiz neizpratnes, jo vīrieši jau nav sievietes.

Sieviete nakts tumsā neredz neko. Toties jūt visu, ko saskata vīrietis. Un vēl vairāk. Turklāt sievietei piemīt spēja vienlaikus uztvert kā veselumu, tā atsevišķas detaļas. Sievietei nevajag pavērsties ar seju pret mērķi. Viņa jūt ar visu savu būtni. Nebijis viņā baiļu, kas bloķē uztveri, viņa uztvertu dažādus objektus, to saistību un virzību nākotnē. Jo sievietei mazāk baiļu, jo atvērtāka viņas uztvere un jo pilnīgāka viņas spēja radīt nākotni. Arī nelīdzsvarota sieviete jūt to pašu, taču viņa netic savām jūtām un tāpēc vienlaikus ķeras pie desmit darbiem. Sieviešu izturība un nelokāmība ir milzīga. Taču arī sieviešu darīšanām ir sava robeža, kuru pārkāpjot, sieviete sevi nolemj bezjēdzīgai rosībai, kas nerada nedz vēlamo rezultātu, nedz apmierinātību.

Vīrietis, kas saprot sevi, saprot arī sievieti. Vai —ja vēl sevi nesaprot, bet mēģina saprast sievieti, tad sāk saprast arī pats sevi. Viņš nesāks slikti izturēties pret sievieti, kaut arī ir stiprāks un gudrāks. Saprātīgs vīrietis jūt, ka ar savu elastību sieviete sniedz vīrietim stabilitāti, ar savu vājumu — spēku, ar savu neprasmi — māku. Izprotošs vīrietis nemazina sievietes dvēseles labestību, sevi uzskatīdams par labāku nekā viņa.

Saprātīgs vīrietis zina, ka attīstībai nav robežu. Attīstība ir saprātīguma palielināšana. Vīrieša saprātīgums pieaug, pateicoties tam, ka viņš sievietes saprātīgumu uzskata par augstāku nekā savējo. Viņš nebaidās, ka sieva ir par viņu gudrāka, jo nevēlas būt labāks nekā sieva. Saprātīgs vīrietis tic savam vīrišķīgajam redzējumam un jūt savu izturību. Taču, lai cik saprātīgs būtu vīrietis, sieviete allaž spēj viņu pārsteigt ar savu uztveri. Sieviete, nemaz nepadomājusi, it kā starp citu un neiedziļinājusies jautājuma būtībā, var pateikt ko tādu, ko pati nesaprot, taču ar šiem vārdiem visu nolikt īstajā vietā. Sievietes replika var gluži kā ar āmuru iebelzt vīrietim pa pieri kā labā, tā sliktā nozīmē, taču jebkurā gadījumā ķēdē vienmēr atjaunojas trūkstošais posms. Sieviete var neko nenojaust, bet vīrietis visu ir sapratis. Vīrieša doma pieslēdzas darbam, jo to iedarbinājusi sievietes mīlestība, kuru vīrietis cēlis augšup. Ja tagad vīrietis padomās un pats to jutīs, kārtējo dzīves mācību stundu viņš būs apguvis.

Saprātīgs vīrietis uzklausa sievietes pavēli, taču rīkojas tā, kā saka priekšā paša prāts, jo viņš ir radīts kā fiziskās pasaules veidotājs.

Ja sieviete saprot pati sevi, viņa saprot arī vīru. Bet, ja sevi nesaprot, toties cenšas saprast vīru, tad sāk saprast arī pati sevi. Izprotot vīru, viņa apjauš sevi vīrā. Viņa uzticas savām jūtām un vīra redzējumam un realizē sevi mīlestībā uz vīru. Viņa nejūt, ka vīrs viņu uzskatītu par zemāku, dumjāku vai sliktāku, nekā ir pats. Viņa jūt, ka vīrs caur viņu paaugstinās, un tas paaugstina pašu sievieti. Tā arī ir laime.

Sieviete, kas jūt, ka vīrieši ir gudrāki par sievietēm, vērīgi ielūkojas vīrā, cenzdamās saprast viņa domas, vārdus vai paskaidrojumus un tajos apjēgt vīriešu loģiku. Un, ja vēl bērnībā viņa pratusi pacietīgi vērot tēva bezvārdu domu darbu, kam sekoja kāds darbs, tad viņa ir sapratusi, ka domāšana ir ļoti svarīga nodarbe. Meitenīte spēj just kustību, kas notiek domājoša cilvēka smadzenēs. Mīlestība uz tēva prasmi plānot ļaus viņai nākotnē ar baudu vērot sava vīra domu darbību, nevis to izsmiet, kā sievietes mēdz darīt. Interese par vīriešu domāšanu viņu iedvesmo mīlēt vīru.

Vīrietis, kas sievu uzskata par augstāku, nekā ir pats, attīstās caur sievas saprātīgumu.

Viņš iemanto skaidras uztveres spēju.

Sieviete, kas vīru uzskata par augstāku, nekā ir pati, attīstās caur vīra saprātīgumu.

Viņa iemanto skaidras uztveres spēju.

Bet ikdiena rāda, kā bailīgi ļautiņi cenšas pazemot laulāto draugu tā vietā, lai viņu paaugstinātu. Daudzi negūst dvēseles mieru, pirms nav sasnieguši savu mērķi.

Vīrieši apsaukā sievas par muļķēm tikai tāpēc, ka sieviete nedomā tā, kā vīrietis. Aizvainotā sieviete apklust, bet tāpēc jau viņas smadzenes nesāk domāt vīrišķīgi. Jo sieviete taču ir radīta būt sieviete. Skumjākais ir tas, ka ik reizi sieviete vienlaikus ar lūpām arvien vairāk aizver arī savu sirdi, jo baidās no nepatikšanām savas atklātības dēļ. Un, ja viņas saprātīgums uzstājīgi prasīsies laukā, sieviete atklāsies kādam citam. Mājas un vīrs viņā izraisa arvien lielāku nepatiku. Darbā viņu uzskata par gudru, mājās — par muļķīti. Kurp viņu vairāk vilks? Skaidrs, ka uz darbu. Patiesībā vīrietis saskatījis sievietē sevi, sava prāta ierobežotību un sadusmojies pats uz sevi.

Tikai tāpēc, ka vīrietis no sievas grib iztaisīt vīrieti, cieš abu saprāts.

Arī sievietes apsaukā vīrus par muļķiem un nicinoši piebilst: nu kas tu par vīrieti!? Vīrieši saniknojas un uzbrūk sievām ar savām aiz savaldības notrulušajām jūtām. Sieviete var pierādīt savu prātu ar apzīmogotu papīra gabalu (proti, diplomu), taču vīrietis savas jūtas pierādīt nevar. Daudzas sievietes izglītības jēgu saskata kā iespēju atriebties vīriešiem. Patiesībā sieviete arī redz vīrietī pati sevi. Sievietes muļķība ir neprasmē uzticēties savām jūtām un pavērst tās sev par labu.

Tikai tāpēc, ka sieviete no vīra grib iztaisīt sievieti, apdziest abu jūtas.

Katrai sievietei vajadzētu no jauna sevī atklāt sievieti, tad dzīve kļūtu dzīvošanas vērta. Tad sieviete, uzlūkojot milzīgo vīra veikumu, priecātos, jo justu, ka tā ir viņas mīlestība, kas vīru padarījusi stipru. Un viņa vēl stiprāk iemīlētu savu lielisko vīru. Bet, ja vīrs pieļaus rupjas kļūdas savā darbā, tad sev sacīs: “75 ir mana kļūda. Es to izlabošu. Es nevainoju ne sevi, ne vīru, jo esmu sapratusi, kas par lietu. Es esmu pieļāvusi kļūdu, bet viņš uzķērās uz aka. Tas, ka viņš uzķērās uz ūka, jau ir viņa kļūda. ”

Nemazgātu trauku un netīras veļas kaudze sievieti tracina daudz vairāk nekā vīrieti. Sievietei no tā rodas vainas izjūta, jo viņa nav paveikusi galveno savā sievietes lomā. Ta paša iemesla dēļ viņa var pārskaisties, ieraugot nesakārtotu dzīvokli, nesakoptu pagalmu vai netīru ielu. Saprātīga sieviete ar dedzīgu sirdi var just prieku pat no darba, kas viņai nav pa spēkam.

Vīrietis saprot, kāpēc nieka dēļ iedegas sārts. Vīrietis ir uzcēlis māju, savedis kārtībā pagalmu un āru. Viņa uzdevums ir paveikts. Un, pat ja to visu nav cēlis viņš, tik un tā te ir strādājuši vīrieši. Enerģētika darbojas par labu vīrietim.

Vienpusīgi pieaugot racionālajam saprātam, pieaug briesmas pārvērsties par “vidējo” dzimumu.

Vīrieši feminizējas, bet sievietes kļūst vīrišķīgas.

Ja mēs vēlamies būt laimīgi, jāveic savam dzimumam atbilstīga loma. Mūsdienās dzimumu lomas ir pavisam citādas nekā pirms dažiem gadu tūkstošiem. Nav pamata bailēm, ka sievieti atkal noliks mājsaimnieces vietā starp katliņiem un pavārnīcām. Ja sievietei nav stresu, viņa pirmām kārtām mīl savu vīru, arī ja viņa ieņem augstu amatu un strādā savai izglītībai atbilstīgā darbā. Mīlestība nav traucēklis darbam un neatņem laiku. Lūdzu to nejaukt ar iemīlēšanos, kas prasa laiku, naudu un neļauj strādāt. Kas mīl, tas ir apmierināts. Iemīlēšanās periodam jābūt īsam, bet mīlestības laikam — ilgam.

Kas nolēmis mūžu pavadīt vientulībā, tam jāiemanto iekšēja līdzsvarotība. Pretējā gadījumā viņam nekas neiznāks. Līdzsvarotību iegūst caur prasmi izprast pretējo dzimumu. Sāciet to apgūt, izprotot savu tēvu un māti, t. i., līdzsvarojot tēvu un māti savā dvēselē.

PATIESS GADĪJUMS

Es lūdzu vienai no savām pacientēm raksturot, kā viņa pārmaina savu domāšanu. Lūk, viņas atbildes atstāstījums.

Domāju, ka es esmu parasta igauniete no tipiskas padomju laiku ģimenes. Strādīgi vecāki un viņu centīgie bērni. Ārēji viss bija kārtībā, līdz sākās slimošana: pavasaros sirds muskuļa iekaisums, angīna, tuvredzības progresēšana, nieru un nieru bļodiņu iekaisums, urīnpūšļa iekaisums utt., līdz pat sāpēm un sacietējumiem krūtīs. Tālāk vairs nebija, kur iet. Tam visam klāt nāca neprātīgas bailes un pilnīga fiasko izjūta dzīvē, bailes bērnu dēļ, nevēlēšanās dzīvot, liels juceklis domās un jūtās. Un, kad tam visam klāt nāca mātes pārmetumi, ka re, kā viņai, tik veselai un darbīgai sievietei, tāda vārgulīga un visādā ziņā nīkulīga meita, tad tiešām zuda jebkāda vēlēšanās dzīvot.

Kādā man ļoti nozīmīgā brīdī, kad vajadzēja izvēlēties — vai nu krūts vēzis, vai cīņa par dzīvību un veselību, es izlēmu.

Ja dzīvot, tad tikai kā veselam, apmierinātam, harmoniskam cilvēkam! Kopš šī mirkļa sākās mans grūtais ceļš pretī svētām sadzīves patiesībām.

Sāpīgi ir no cita cilvēka mutes uzklausīt patiesību par sevi un par savu tēvu un māti. Attapusies no sākotnējā satricinājuma, es sāku analizēt savus stresus. Tos visus var reducēt līdz diviem vārdiem — mīlestības sāpes. Man bija nepieciešama mīlestība kā saule ziediņam, lai audzētu un raisītu lapiņas. Mīlestības vārdā, precīzāk sakot, mīlestības izkalpošanās vārdā es centos būt paklausīgs bērns saviem vecākiem, laba skolniece skolotājiem, uzticama draugiem, interesanta sarunu biedre paziņām, neparasta sieva vīram. Un to vien darīju, kā v centos būt labāka, vienmēr rēķinoties ar citiem un to, kā viņiem ir ērti. Manas bailes, ka mani nemīlēs tādu, kāda esmu, kā redzams, ir milzīgas. Un vēl šobrīd ir lielas, lai gan es jau pusgadu katru dienu atbrīvoju savus stresus, taču joprojām šad

tad sevi pieķeru vecajos niķos. Jo tas taču ir tik vienkārši — uzlikt sev aprobētu masku, un tu visiem patic. Tiesa, tāpēc uz sevi vairs nedusmojos. Bet arī tas ir solis uz priekšu, ja esi apzinājies savas kļūdas.

Es sev piedodu, lai cik grūti tas būtu, un piedodu ari citiem, kas ierodas mani skolot dažādās sadzīves situācijās. Agrāk es domāju tā: “Piedod viņam, jo ej nu sazini, kad pašai būs vajadzīga piedošana!” Zināms savtīgums šajā domā bija. Tagad zinu, ka situācijas, kurām jāpiedod, es sev piesaistīju pati.

Bailes izrādīties bez vainas vainīgajai, vainas izjūta, bailes izrādīties sliktai manā atmiņā palikušas kā milzīgi jūras viļņi. Tie brāžas dārdēdami man pāri un aprok. Vai no tādiem dziļumiem vispār var ieraudzīt gaismu? Un tad es klusītēm, čukstus sevi sāku pārliecināt, ka nemēdz būt vainas, bet ir kļūdas. Kļūdas var izlabot. Un es mācos — līdz nākamajai reizei. Atnāk kāds no tuviniekiem un kārtējo reizi uzveļ vainas vilni. Mācos, atkal mācos. Es zinu, ka vairs neslīkšu, taču mierīga jūra mani gaida tālēs, citā līcī.

Dzīve ir nemitīga kustība un pārmaiņas. Šodien izprastie un atbrīvotie stresi rit mani piemeklēs citā veidolā, bet būtība būs tā pati. Un es zinu, ka tie atnāks, līdz es tos apgūšu. Taču pienāks diena, kad konstatēšu, ka noteiktas situācijas un problēmas man vairs nenodara sāpes un nebaida. Un atliks vien pabrīnīties, no kā tik es agrāk pamanījos radīt problēmas! Kārtējo stresu es vairs nesagaidīšu kā ienaidnieku, bet gan kā draugu, kas ieradies mani mācīt.

.. .Un tad man pāri veļas devītais vilnis un atkal ir jāizvēlas — noslīkt vai iemācīties peldēt. Grūti ir mācīties peldēt, kad vairs neesi gluži jauna. Bērnībā tas ir daudz vieglāk. Saviem bērniem piedot es iemācīšu laikus.

PAR SĀPJU SINDROMU

Zināšanas pie manis ierodas caur ļaužu dvēselēm tādā kārtībā, kādā es esmu gatava tās uztvert. Kādas problēmas dziļākais cēlonis atklājas soli pa solim.

A.      Manā otrajā grāmatā jūs izlasījāt, ka .sāpes ir viena no piecām dusmu pazīmēm.

B.       Tas pašas grāmatas lappusēs jūs noskaidrojāt, ka sāpes ir vainīgā meklējumu dusmas.

C.  Tagad jūs uzzināsiet, ka sāpes ir cietsirdības dusmas.

Kā es to uzzināju?

Kopš esmu sākusi iet pa garīgās pilnīgošanās ceļu, es nekad neesmu bijusi “vienkārši slima”. Es lieliski zinu: ja ķermenis man sūta signālu slimīgu sajūtu veidolā, man jāapgūst tas, kas līdz šim palicis neapjēgts. Agrāk es katru jaunu ziņu ar daudziem pacientiem pārbaudīju desmitām reižu, toties tagad zinu, ka viens un tas pats stress vienādi iedarbojas uz visiem cilvēkiem bez izņēmuma. Pēc materiālista vecas ierašas arī to es pārbaudīju, turklāt varu to darīt garīgā līmenī.

Reiz es sajutu asas sāpes pakausī. Es atbrīvoju savas dusmas. Sāpes mazinājās. Atbrīvoju dusmas, kas saistītas ar vainīgā meklējumiem. Sāpes vēl vairāk pierima. Atbrīvoju savu pārmērīgo prasīgumu un it īpaši prasīgumu pret sevi, un sāpes kļuva arvien mazākas un mazākas. Tā kā konkrētā šābrīža problēma man tapa skaidra, sāpes pārgāja, taču saglabājās kaut kāda dīvaina neveselīguma sajūta. Šī sajūta ar savu esamības faktu pateica priekšā, ka man jātiek līdz problēmas saknei. Bet, tā kā tobrīd man nebija laika — vajadzēja steigties darīt labu citiem, es savu ķermeni atbīdīju dibenplānā.

Pagāja dažas nedēļas. Mana draudzene, vārdā Sāpes, ar aso durstīšanu vismaz reizi dienā sāka signalizēt, ka pirmā reize bija vienkāršs brīdinājums, bet nu vairs nav nekādi joki. Iekšējā neskaidru briesmu izjūta mani satrauca. Es sapratu, ka palikusi neapjēgta kāda ļoti svarīga problēma.

Pametusi visas darīšanas, sāku meklēt atrisinājuma atslēgas. Tajā brīdī, kad vērsos pie savām sāpēm, es pastaigājos, jo vislabāk man patīk nodoties domu darbam, kad esmu kustībā.

Es teicu: "Mīļās sāpes! Es jums piedodu, ka ienācāt manī. Piedodiet arī man, ka es jūs sevī uzņēmu un izaudzēju lielas, turklāt joprojām nesaprotu, ko jūs man gribat pateikt. Es palaižu jūs brīvībā, bet es vēlos saprast, no kā vispār rodas sāpes. Jo sāpes — tā taču cilvēkam ir nelaime. Es gribu palīdzēt sev un gribu palīdzēt arī slimniekiem. Ja reiz man ir dota iespēja šādā veidā cilvēkiem palīdzēt, jūs taču ļausiet man to saprast. Es atbrīvoju savas bailes uzreiz nesaprast jūsu ziņojumu.

Aptiekas ir pārpārēm pilnas ar sāpju remdinošiem līdzekļiem, kas tiek lietoti prātam neaptveramos daudzumos, taču jūs nemazināties. Es zinu, ka jūs nevarat mazināties, ja cilvēks nesaprot jūsu mācības signālus. Tad jums jāpalielinās. Rodiet tādu izpausmi, lai es spētu saprast.”

Piepeši es ieraudzīju atvērtas pagraba durvis. Pagrabs ir tā paslēpts zemē, ka virspusē redzams tikai pauguriņš. Tas it kā lēnām aug no zemes ārā — uz saredzamā pusi. Tas nozīmē, ka es sevī esmu nomākusi problēmu, jo esmu baidījusies to izvilkt dienas gaismā, bet tā pletās plašumā un manī vairs neietilpa.

Ielūkojos pagrabā un redzu teicami sakārtotu noliktavu — cik vien priekšzīmīgi iespējams. Ja šī simboliskā aina neparādītos man personiski, es pavisam mierīgi teiktu, ka tamlīdzīgs racionāls un pareizs kārtojums man nav raksturīgs. Manā priekšā bija kaut kas līdzīgs pulvera pagrabam, un — lai kurp vērstu skatienu — ar cieši un rūpīgi saliktiem vīstokļiem— ķieģeļiem, turklāt tā, ka pelei nebija kur izlīst. Tikai pie paša sliekšņa bija palicis aptuveni desmit brīvu vietu. Ja arī tās tiktu aizpildītas, tāpat kā mans pulvera pagrabs — sāpes izraisošais stress —, tad sasniegtu kritisko masu, un es, tēlaini izsakoties, pārvērstos par atombumbu. Ķēdes reakcijas gaitā no manis sāktu izvirst iznīcinošas dusmas, nodarot sāpes gan man pašai, gan citiem.

Es paņēmu vienu vīstokli no savas noliktavas un sāku to taisīt vaļā. Ieraudzījusi tās saturu, sapratu arī sāpju sindroma būtību. Mani pārņēma izmisums un šausmas. Par laimi, vienlaikus problēma sāka kust gluži kā pavasara sniegs karstā saulē un plūst prom kā strautiņš. Es taču pati gribēju to uzzināt, bet drosme, lai atzītu sevī arī vissliktāko, manī jau parādījās. Atslēga tika dota, atrisinājums tika rasts.

Es sapratu: sāpes ir cietsirdība.

Mēs visi kopš bērnības — cits vairāk, cits mazāk — mājās vai ārpus tās ciešam no cietsirdības.

Kāpēc mēs ciešam?

Tāpēc, ka no cietsirdības baidāmies.

Bailes no cietsirdības to piesaista. Jo vairāk pieaug bailes, jo spēcīgāk pieaug cietsirdība.

Cietsirdība ar tās pazemojumiem un izsmieklu atņem cerības tikt mīlētam. Aiz bailēm mani nemīl cilvēks sevī uzņem pret viņu vērsto cietsirdību, kā arī visas analogās cietsirdības izpausmes, lai kam arī tās būtu adresētas, neiedomājoties, ka visa apkārtējo cietsirdība kļūst par viņa paša cietsirdību. Cilvēks pat nepamana, ka viņš kļuvis cietsirdīgs. Viņš taču zina, ka pats no cietsirdības baidās. Labprāt aizmuktu patālāk no cietsirdīgiem ļaudīm, taču piespiež sevi palikt uz vietas. Uz cietsirdību atbildētu ar cietsirdību, bet ko nodomās citi? Bet pa to laiku cietsirdība pieņemas spēkā un kopā ar to pieaug iekšēja pretestība pret cietsirdīgiem ļaudīm.

Sasniedzot kritisko robežu, rodas slimība un sāpes, kas gluži kā skolotājs parāda neapgūto problēmu. Vai arī uzvedas kā ārsts, kas nopietnas slimības profilaktiskos nolūkos iešļircina cilvēkam, radot vietēja rakstura slimības perēkli, kura uzdevums ir iedarboties uz visu organismu gan garīgā, gan fiziskā līmenī.

Cietsirdība sākotni rod ģimenē. Viens pret otru vai pret dzīvi nocietinājušies vecāki ar savām ķildām nemanot, it kā starp citu ievaino bērna dvēseli, un bērns saslimst, lai vecāki kaut uz laiciņu pieklustu. Rūpes par slimo bērnu aizķers un pārvilks domas uz ko citu. Taču bērns saslimst arvien biežāk un smagāk. Bērna slimības netiek uztvertas kā ģimenes dzīves spoguļattēls. Vēl vairāk — ļoti bieži bērns kļūst par jaunu cietsirdības mērķi. Bērns burtiski tracina vecākus ar savu slimošanu. Apburtais loks pārvēršas par stresu audzētavu.

Bērns sāk baidīties no ikviena vārda. Vispirms viņš bīstas no dusmīgām piezīmēm, bet vēlāk jebkuru asi izteiktu vārdu uztver kā cietsirdību, jo netaisni vārdi nodara pamatīgas sāpes. Bērns ierodas šajā pasaulē, lai uzlabotu vecāku dzīvi, bet, ja viņi to neatļauj, bērns, juzdamies vainīgs, kļūst viegli ievainojams. Nocietinājies cilvēks taču vienā paņēmienā izšļaksta savu žulti uz otra cilvēka asiņojošo dvēseles brūci, kuru pats iecirtis.

Tā augu arī es. Katru reizi, kad atkal atrados starp dzīvību un nāvi, es sev teicu: “Es ne par ko tāda nekļūšu. Nekad nenodarīšu citiem sāpes ar saviem vārdiem. ” So solījumu esmu turējusi. Liekot roku uz sirds, varu teikt, ka es pat nedomāju neko sliktu par citiem cilvēkiem. Kā gan es varētu nelabi par viņiem izteikties?

Nedrīkstu noklusēt, ka pēdējā laikā es dažkārt sevi pieķēru vēlmē cietsirdīgam cilvēkam atbildēt ar to pašu un jau domās sagatavoju trāpīgus vārdus. Ja labi papūlos atcerēties, es diezgan bieži nejutos savā ādā, līdz pāris dienu laikā izdomāju īpaši trāpīgu atvairošu repliku, latad šajās dienās es sevī loloju atriebību un pārmetu sev, ka tūlīt neprotu cienīgi atbildēt un tāpēc izrādos bezspēcīga citu cilvēku cietsirdības

priekšā. Krasu atsitienu ar vārdiem tā ari neesmu iemācījusies — laikus iejaucās cietsirdība, kas ieradās mani vest pie prāta, turklāt tā, ka beigu beigās es to apjēdzu. Paldies Dievam!

Kas būtu noticis, ja es šo mācību stundu nebūtu apguvusi?

Rastos visparastākais stāsts. Ar savām paniskajām bailēm no cietsirdības es ne vienu vien reizi sev piesaistītu rafinētu, inteliģentu cietsirdību. Ar savu meistarisko prasmi visu nogludināt, lai tikai nezaudētu inteliģenta cilvēka reputāciju, es ciestu katru reizi, it kā nekas nebūtu noticis. Un tad saslimtu ar vēzi. Vēzis ierastos iemācīt mani, ka upurēt sevi nez cik brīnišķīgas lietas dēļ ir muļķība un tas jāsaprot kaut vai caur ciešanām. Vēzis sevī iemieso ieciklēšanos uz kaut ko, kam cilvēks piešķir pārmērīgu nozīmi. Es par ļoti nozīmīgu uzskatīju prātu un inteliģenci un to dēļ ļāvu cietsirdībai sevi iznīcināt.

Vēzis un sāpes ir nešķirami ceļabiedri, kas saka: “Atzīsti sev savu cietsirdību, kas izaugusi no bezpalīdzības un kas raisa vēlēšanos atriebties inteliģenta cilvēka manierē — lai neviens to nezinātu. To var izdarīt tikai ar vienu paņēmienu — cietsirdīgam cilvēkam vēlot ļaunu. Piemānīt var jebkuru, arī savu prātu, taču ķermeni ne. Un, ja tu apzināti nevēli citiem ļaunu, tad tu apzināti dari sliktu sev, paslēpjot sevī dvēseles sāpes.

Bezizejas brīžos tu vēlies nomirt. Tātad vēli sev labu? Nē, vēli ļaunu. Tu gribi pārtraukt savu dzīvi, neapguvis savas mācību stundas. Līdz šim tu darīji sliktu sev, citu kārta vēl nebija pienākusi, taču varēja pienākt, jo tevī ir neredzama nelabvēlība. Tu esi tāds pats pasaules pilsonis kā visi pārējie. Vēlēšanās pārmainīt citus kaut vai ar savu labo ir tava kļūda. Mainies pats, tad tu izlabosi kļūdu un svešu ļaunumu sāksi uztvert kā skolotāju, kas neprot mācīt nekā citādi, kā vien ar cietsirdību. Bet tev tas sāpes vairs nenodarīs. Tu esi kļuvis gudrāks un vari iztikt bez ciešanām.”

To visu es sapratu no šīs runas. Sapratu daudz vairāk, nekā tika pateikts, un nesāku vainot nedz savus vecākus, nedz nomelnotājus. Es taču pati izraudzījos šīs dzīves mācību stundas. Pati sev piesaistīju ļaudis, kas aiz skaudības kļuvuši cietsirdīgi. Skaudības smagā nasta cilvēku padara ļaunu un cietsirdīgu, bet es pret skaudību biju naiva.

Mūsdienas noteikti ir nesaudzīgas pret tiem, kas izceļas no kopīgās masas. Cilvēks visus grib mērīt pēc savas mērauklas, bet, kad tas izdodas, atkal ir neapmierināts. Ta ir cilvēces mūžsenā problēma, kuru līdz šim nekādi nespējam apgūt. Kas apgūst, to skauģu dārznieku šķēres vairs neskar.

Pretestība tamlīdzīgam “labo cilvēku” cietsirdības spiedienam mēdz būt divējāda.

1)     tas, kurš uz cietsirdību atbild ar cietsirdību, nokļūst cietuma kamerā, jo viņš nodara redzamu ļaunumu citiem. To, ka visvairāk ļaunuma viņš nodara sev, neviens neredz un negrasās saprast.

2)     tas, kurš uz cietsirdību nevēlas atbildēt ar cietsirdību, sevī krāj gan paša, gan svešu cietsirdību. Acīm redzamu ļaunumu viņš nevienam nenodara. Šādi ļaudis neredzami nodara ļaunu gan sev, gan citiem, jo viss, kas ir cilvēkā, ir arī cilvēcē.

Mēs vēlamies, lai dzīve virzītos uz priekšu, virzītos noteikti un bez pārsitieniem. Dzīvi uz priekšu virza gudri ļaudis. Viņi nevar iemantot pašcieņu, jo pakaļpalicēji gudros iznīcina vai dara visu, lai gudrie kļūtu nejūtīgi, un tad paši cieš no bezjūtīgo prāta. Paši sev sagatavo soģi.

Mums nepieciešams priekš sevis noskaidrot, ko nozīmē būt cilvēkam. Nepieciešams iemācīties redzēt sevi citos cilvēkos. Kas saskaišas, ieraugot citu cilvēku, tas baidās kļūt tāds pats, un viņam ne prātā nenāk, ka viņš tāds arī ir, tikai to atklāti neparāda. Viņš grib iznīcināt otra negativitāti un nesaprot, ka patiesībā iznīcina sevi.

Šādas cīņas gaitā nemanot mainās vietām poli, ko pamana vērotāji no malas. Tas nozīmē, ka labs cilvēks, kas sācis cīņu ar slikto, kļūst redzami slikts, bet sliktais parāda savu labo pusi.

Jo ievērojamāks cilvēka vārds, jo lielākas viņa bailes mani nemīl un nepieciešamība būt inteliģentam. Citiem vārdiem sakot, jo lielāki viņa stresi. Bet tas nozīmē, ka jo lielāka ir viņa iespēja saslimt ar smagu slimību, ja viņš pats nenodosies savas domāšanas pārmaiņai. Par viņa nelīdzsvarotības pieaugumu parūpējas citi, lai gan tādējādi sev piesaista karmisku parādu. Sabiedrības viedoklis ir klupšanas akmens, kas pārbauda ievērojamas personības izturību. Sabiedriskā doma ir akla — tā neredz, ka ikvienam akmenim ir sava izturības robeža. Ja šī robeža tiek pārkāpta, akmens sabrūk. Un tad sabiedriskā doma akmeni izmet izgāztuvē un nosaka: “Nu nekam nederīgs!” Pat ja tas bija briljants.

Aklais neatšķir slīpētu stikliņu no briljanta. Tāpēc arī Igaunijā briljantu nav. Briljants ar savu mirdzumu tiecas cilvēkos modināt vēlēšanos paaugstināties, bet, ja to sāk izmantot, lai pārbaudītu zobu cietību, tas aiziet turp, kur var būt briljants. Ir par ko padomāt, mīļie tautieši! Neseciniet, ka es slikti izturos pret savu tautu Es tikai gribētu, lai savējais neiznīcinātu savējo. Un, ja mēs neiznīcināsim savējos, mums negribēsies iznīcināt arī svešos.

Ja man nepiemistu paredzēšanas spējas, es tā neteiktu. Taču es redzu, kā cilvēkus, kas virza dzīvi uz priekšu, slēpti iznīcina tie, kuri vēlas, lai dzīve ietu uz priekšu, taču dara visu, lai tā tikai rāpotu uz priekšu. Aiz bailēm saniknotā cilvēce neapzinās, ka, darot ļaunu citiem, pašam nākas ciest divkārt.

Atklāti netīras cīņas cienītāju avangardā soļo žurnālistu brālība, kas ir kāra uz sensācijām. Sensāciju kāre ir vēlēšanās kļūt ievērojamam, bet tā ir ari vēlēšanās būt labākam par citiem.

Tamlīdzīga vēlme sagrauj smadzeņu potenciālu, tas ir, saprātu.

Saprāts veicina garīgo attīstību.

Es jūtos atbildīga, lai gan tam tā nevajadzētu būt, kad kāds ievērojams darbinieks aiziet viņsaulē pēc piepešas slimības. Man tā vien kārojas pateikt: “Mīļie cilvēki, kas esat tik kāri uz sensācijām, tai skaitā arī žurnālisti! Jūs zāģējat zaru, uz kura paši sēžat. Jūs sev piesaistāt karmisku parādu, jo iznīcināt cilvēkus. Parādu izpirkšana var izrādīties ļoti sāpīga. ”

Taču es apzinos, ka ir muļķīgi sludināt mieru zem šautenes stobra. Snaiperis ir paša personas pārņemts. Viņš skrien no viena upura pie otra un taurē savu patiesību.

Klusā patiesības balss nesāk cīniņu ar dūru tiesībām.

Ikviens cilvēks kļūdās, un, jo vairāk viņu dzen un steidzina, jo mazāk viņam atliek laika pārdomāt savu rīcību. Zirgs skrējienā klūp uz visām četrām, kā lai nepaklūp cilvēks, kuram ir tikai divas kājas. To vajadzētu zināt un ņemt vērā katram, kas iejūdzies valdības ratos, jo ikviena cilvēka slimības pirmām kārtām ir viņa personīgā darīšana.

Bet mums, kas esam ratu kravā, ar siržu siltumu vajadzētu palīdzēt, lai rati mērķtiecīgi virzītos uz priekšu. Diemžēl to mēs nedarām. Toties izaudzējam nesamērīgu dusmu kravu, un mums neienāk prātā iedomāties vienu: lai cik zirgus nomainītu, dusmu ratus kalnā neuzvilkt. Tiem jāpaliek uz vietas un jāiznīcina pašiem sevi. Gudrs zirgs aizbēg projām.

Kritika kritikas pēc, nemitīgi apvainojumi pamazām sadusmo ļaudis, kas kļuvuši par kritikas mērķi. Pateicības vārdus viņi nedzird, jebkuru labu sākotni nežēlīgi kritizē. Ja viņi vēlēsies uzzināt tautas viedokli, tauta apvainosies līdz dvēseles dziļumiem. Kas tie par valsts vadītājiem, kuri paši neko nezina, — tāds ir vairākuma viedoklis. Saprātīgi politiķi un gudri tautsaimnieki, kas patiesi vēlas uzlabot tautas dzīves līmeni, aiziet no saviem amatiem, ja pagaidām vēl nevēlas nomirt. Taču, arī aizgājuši no darba, mieru nerod. Un masu saziņas līdzekļi viņus iztēlo par zaķpastalām vai nodevējiem. Kas ir izturīgāks, tas kļūst ciets un vienaldzīgs, jo tik un tā viņu uzskata tikai par sliktu. Kritiķis, kas kalpotājā iznīcinājis cilvēku, tagad var kritizēt mašīnu, līdz pašu skars likteņa zobens.

Nemitīgi pieaugošais informācijas apjoms nepieciešams nemitīgā attīstībā esošam cilvēkam. Ir svarīgi, par ko raksta, bet vēl svarīgāk — kā raksta. Publikācijas vienmēr rāda autora dvēseles kailumu.

Kas apreibis no savas varonības un paša kailuma, tas izvēlas leksiku, kura atbilst viņa attīstības līmenim, tieši tās čakras līmenim, ko viņš sasniedzis savā attīstībā. Piedauzīgs teksts liecina, ka cilvēks ir savu ģenitāliju gūsteknis, t.i., II čakras līmeņa gūsteknis, un pagaidām nav pratis pacelties augstāk. Viņš pagaidām tikai no turienes rāpjas ārā, tāpēc arī viņu tā valkā. Viņš joprojām cīnās, jo gudrāk neprot. Diemžēl lasītājs, kas sasniedzis to pašu līmeni savā attīstībā, novērtē nevis autoru, bet pārstāstīto notikumu un savas emocijas vērš uz notikušo. Ir arī tādi, kas vērtē autoru un savu neapmierinātību adresē viņam. Neredzamās dusmu bultas ķer visus līdzdalībniekus un materializējas pēc kārtas. Atbilstīgi katra savaldībai vai inteliģencei.

Mutiska uzstāšanās, kas pauž vienpusīgu vērtējumu, ir nepilnība, kas piesaista sliktas sekas. Slikts vērtējums var aizkavēt ļoti svarīgu informāciju, kurai jānokļūst pie lautas, un tauta cieš, taču ari žurnālistam nav lemts izvairīties no ciešanām. Atzinīgs vērtējums spēj izreklamēt sliktu ideju zvaigžņu augstumā. Tai pieķeras, nepadomājot, ka labā pārspīlēšana ir lielāka nelaime nekā ciešanas no sliktā. Tāpēc žurnālistu dvēseles dzīvei jābūt īpaši līdzsvarotai.

Ļauns, cietsirdīgs žurnālists ir stihiska nelaime, no kuras cieš gan vadītāji, gan tauta. Taču tā ir arī mācību stunda. Šobrīd ir svarīgi būt saprātīgam lasītājam. Saprātīgums ļauj rast skaidrību pasaules notikumos, apjēgt iegūto informāciju un līdzsvaroti iet pa savu sadzīves ceļu. Saprātīgums ļauj neatstāt dvēselē sev adresētu kritiku, t.i., sevi neupurēt inteliģenta cilvēka reputācijas vārdā.

Ja jūs to sapratāt, tad spēsiet no visas sirds piedot runātājam un viņa vārdi jums vairs nenodarīs sāpes. Tas nav viegli, bet, to nepaveikuši, jūs jutīsiet sāpes neatkarīgi no tā, kāds ir jūsu sabiedriskais statuss. Bet vēlāk jūs atradīsiet sevis cienīgus žurnālistus, kuru saprātīgums ir tik liels, ka viņi spēs jums pasniegt pat gudra zinātnieka sauso teoriju, padarot to sadzīviski izprotamu un praktiskajā dzīvē pielietojamu. Meklējiet, un jūs viņus atradīsiet. Viņi turas ēnā. Pašcieņas pilna cilvēka ceļš ir nepamanāms, toties tas ved augšup. Kad jūs šādus cilvēkus atradīsiet, jūs iesiet kopā ar viņiem.

Analogas cietsirdības izpausmes rodamas visās dzīves sfērās, presi kā piemēru es izvēlējos tāpēc, ka tajā sastopamie maldi veido sabiedrisko domu. Ja ļaužu dzīves izpratne klibo ar abām kājām, tad valsts klūp uz visām četrām. Citiem vārdiem sakot, ja zirgkopis, kas klibo ar abām kājām, daudz un rupji lamājas, tad uz visām četrām klibojošais zirgs nokrīt gar zemi. Taču kravu vajag vilkt, bet nu to nāksies darīt pašam niknajam, kroplajam zirgkopim.

Dzīve cilvēku māca uz katra soļa. Cilvēks sevi uzskata par visgudrāko skolotāju, un tā arī ir. Taču vissaprātīgākais skolotājs ir daba. Mēs mēdzam teikt, ka cilvēks, kas gana cietis no cietsirdības, tomēr palicis dzīvajos, vairās no ļaudīm. Meklē iespēju sevi realizēt vientulībā. Kā viņš tad iespēs apgūt cietsirdības mācību stundu? Kā viņš sapratīs, ka pietiekami labi iepazinis cietsirdību tagadējās dzīves līmenī?

Tādā gadījumā viņu māca apkārtējā pasaule, īpaši dzīvnieku valstība.

Tagad iztēlojieties čūsku. Kura no čūskām jums ienāca prātā? Zalktis, odze, kobra, anakonda vai kāda cita? Kādas izjūtas jūs pārņēma?

Baiļpilnam cilvēkam čūska simbolizē cietsirdību. Drosmīgam cilvēkam tā ir gudrības pilnība. Čūska ir izturības simbols.

Cilvēka ķermenī čūskai atbilst aizkuņģa dziedzeris. Kad drosmīgs cilvēks redz čūsku, viņš iedomājas: ko gan čūska viņam ar savu parādīšanos grib pateikt? Baiļpilnam cilvēkam čūska saka: “Ja tu no manis baidies, patiesībā tu baidies no cietsirdības, kaut arī mūc prom no manis. Ja tavas bailes ir pāraugušas dusmās, tad tu ienīsti cietsirdību, bet nāc nogalināt mani — savu skolotāju. Nāc pats vai apmierināti noraugies, kā mani nogalina kāds cits, taču nesaproti, ka tādējādi tu nogalini vai ļauj nogalināt cietsirdību. Es nomiršu, taču cietsirdība nenomirs, tā ir nenogalināma un tāpēc tikai pastiprinās. ” Čūska, kas parādās cilvēka acu priekšā vai iztēlē, saka“Man ir zināms viss par horizontālo līmeni. Vijīgums man ļauj ielīst jebkurā spraugā, jo man nepiemīt tiepīga pārkaulotība. Ja gribu, es varu pacelties uz astes un, kad man pašai tas nepieciešams, visu sasniegt arī vertikālā līmenī. Arī tu tā varētu, taču baidies no cietsirdības, ierauj galvu plecos un lien savā alā aplaizīt brūces. Tavas bailes padara tevi cietsirdīgu un neiecietīgu pret cietsirdību. Ja tu sāksi dzelt citiem, arī man nāksies atlīst, lai iedzeltu tev, lai tu manī ieraudzītu sevi. Ja tu vairies tikties ar mani, es ieradīšos kā smags pārbaudījums, kas iedarbosies kā čūskas inde. ”

Tatad — ja jums vai jūsu bērnam iedzēlusi čūska, ziniet, ka tā ir jūsu cietsirdības mācību stunda, ko nepieciešams apgūt. Bet bērns ziedoja sevi.

Cilvēka ķermenī parazitē dažādi tārpi jeb helminti (lenteņi). Viņu esamību ķermenī sauc par helmintozi. Igaunijā visizplatītākās helmintozes formas ir:

1)     enterobioze, kuras izraisītājs ir spalīši, kas māca: “Mīļo cilvēk! Tev prātā ir ļoti daudz niecīgu cietsirdīgu intrigu, kas saistītas ar darbu un darīšanu nobeigumu, kuras tu mēģini slēpt. Tās naktī tev nedod mieru, jo, kad neesi aizņemts, tu izdomā jaunas, cietsirdīgas intrigas. Es nevaru aiziet, pirms tu neatbrīvosi savu cietsirdību. ” Naktīs spalīšu mātītes lien anālās atveres apvidū dēt olas, tādējādi izraisot niezi. Acīm nesaskatāmās olas no pirkstiem iekļūst mutē, un sākas jauna parazīta attīstība;

2)     askaridoze, kuras izraisītājs ir specifiski cērmju veidi. Tas mitinās tievajā zarnā, taču pirms nobriešanas, būdamas olas stadijā, caur zarnu sieniņām nokļūst asinsvados, sirdī, plaušās un, norītas reizē ar siekalām, atkal nokļūst zarnā. Cērmes māca: “Mīļo cilvēk! Tava nelabvēlīgā attieksme pret sievišķīgiem darbiem vai pret sieviešu dzīvi rodas no tā, ka tu nenovērtē mīlestību un brīvību. Atbrīvo savu cietsirdību, kuru tu mēģini noslēpt, un cietsirdībai pār tevi vairs nebūs varas.

3)  difilobotrioze, kuras ierosinātājs ir lentenis, kas

piestiprinās tievās zarnas sieniņai un var izaugt pat vairākus metrus garš. Lentenis māca: “Mīļo cilvēk! Tava slēptā cietsirdība ir līdzīga man: tu pieķeries sīkumiem un no mušas uzpūt ziloni. Tu ciet pats un izdāļā savas cietsirdības sēklas citiem. Kā tas mēdz būt, ar vislabākajiem nodomiem. Kas uzķeras uz āķa, kļūst tikpat cietsirdīgs, turklāt nopelna arī lenteni. ”

Tārpu un čūsku ir ļoti daudz. Katrai no šīm radībām ir sava vieta pasaulē, kas jums noteikti nav jāzina. Ja atbrīvosiet savu cietsirdību, jūs tos vairs neuztversiet kā nožēlojamu riebeklību, bet tie kļūs par izturības sinonīmu.

Tautā par čūsku veceni dēvē vecu un sirdīgu sievu. Ja viņa iedzeļ, cilvēks gribot negribot salecas. Citiem vārdiem sakot, kas pats neiedomājas paaugstināties, to mācīt ierodas veca, nikna sieva. Viņas cietsirdība ir līdzīga diviem tik tikko pamanāmiem caurumiņiem, kas paliek pēc čūskas kodiena, tātad pati par sevi bēda nav liela.

Čūska ar tās kodienu un nikna čūsku vecene pieder pie primitīvā fiziskā līmeņa mācības. Taču cilvēce kļūst gudrāka, un tādējādi vienkāršai cietsirdībai klāt nāk tās otra puse, kura līdzīga čūskas indei, kas iznīcina brīvību un saprātīgumu, kā ari bloķē nieres — mācību orgānus. Gudri un pārdomāti savu nāvējošo darbu veic cietsirdības inde. Gudrā cilvēce nemīl banālu vienkāršību, tāpēc sliktajam bērnam dod daudz vārdu, lai būtu neskaidrāk. Cietsirdības indei doti, piemēram, šādi vārdi: kritika, satīra, sarkasms, ironija, farss. Šīs indes mērķis ir izsmiet, pazemot, nopulgot un iznīcināt, bet to dēvē par virzošo spēku. Ļaudis nesaprot, ka tas, kurš bēg no kritikas, ne vienmēr skrien uz priekšu.

Pret šo indi cīnīties ir bezjēdzīgi, jo tas nav iespējams. Lai apgūtu šīs indes mācību stundas, cilvēkam jāpārvēršas par sietu, kas laiž sev cauri indi ar visu tai pielipušo netīrību, turklāt tā, lai tā dibenā paliktu graudi — sirdsgudrība, kas rodama, tikai apgūstot cietsirdības mācību stundu.

Lai par šādu sietu kļūtu, nepieciešams atbrīvot bailes. Kam nav baiļu mani nemīl, tas nejūt bailes no pazemojumiem, cietsirdības, kā arī izsmiekla. Tāds cilvēks joko un stāsta smieklīgas anekdotes, no kurām kļūst viegli ap sirdi. Tads cilvēks spēj pasmaidīt arī par saviem trūkumiem. Viņam ir labi, un ari citiem ir labi kopā ar viņu.

PATIESS GADĪJUMS

Aptuveni 50 gadu veca sieviete, kas ļoti daudz nodarbojās ar savas domāšanas pārmainīšanu, man starp citu pavaicāja, vai viņa visu ņēmusi vērā un ko vēl vajadzētu atbrīvot. Es atbildēju īsi, it kā nejauši: atbrīvo savu cietsirdību. Mēs abas steidzāmies, un saruna tā arī beidzās. Sieviete jutās satriekta, jo par cietsirdīgu sevi neuzskatīja, toties augstsirdīgi piedeva manus maldus.

Nākamajā dienā viņa devās sauļoties. Diena bija padevusies auksta un vējaina, taču vēlme tikt pie iedeguma izrādījās stiprāka. Sieviete izraudzījās vietu aizvējā, kur auga gara zāle. Sablietēja zāli, noklāja segu un apgūlās uz vēdera. Šo dienu viņa bija nolēmusi pilnībā veltīt sev un tāpēc ņēmās sarunāties ar saviem stresiem, to skaitā arī ar cietsirdību. Pašā sarunas karstumā ar savu mazo cietsirdību, kuras esamību viņa nenoliedza, sieviete piepeši juta — kāju ikriem uzgūluši noliektās zāles stiebri. Ar kāju viņa tos aiztrausa un turpināja vērpt savas domas. Pēc kāda brīža zāles stiebri atkal uzgūlās kājām. Viņa atkal tos aizbīdīja. Kad tas atkārtojās trešo reizi, sieviete piecēlās četrrāpus, lai sablietētu zāli ciešāk. Kad viņa paskatījās uz kājām…

“Tad es uzreiz sapratu, ko nozīmēja tavi vārdi, ” viņa teica. Uz viņas ikriem gulēja odze! Un tikai mājās, attapusies no pamatīgā izbīļa, sieviete sāka domāt, kāpēc odze viņai neiedzēla, atbildot uz tik neceremoniālu apiešanos. Sieviete saprata, ko nozīmē cietsirdības atbrīvošana.

Šī sieviete gandrīz nepamanīja savu cietsirdību attiecībā pret citiem cilvēkiem — pagaidām viņa tikai kolekcionē cietsirdību. Toties cietsirdīgu cilvēku viņa pazīst no tālienes, tātad — baidās. Diemžēl mēs abas tikai pēc nedēļas sapratām, cik liela izrādījās viņas kolekcija. Mēs sapratām, cik daudz viens cilvēks var sevī ietilpināt viena veida stresu, lai viņu neuzskatītu par sliktu, un cik gudra izrādījās odze. Sievietei uz kreisās kājas ikra izveidojās rozes iekaisums. Odze bija brīdinājuma zīme, bet mēs nepratām apjēgt tās teikto un forsēti ķerties pie cietsirdības atbrīvošanas.

Dienu pirms kaites parādīšanās sievietei nācās uzklausīt savas mātes ļaunuma pilnos un pazemojošos vārdus, kas tika adresēti viņas vīram. Māte dzīvo tālu,-tāpēc meita nevēlējās ar viņu strīdēties un norija viņas niknošanos. Sieviete dusmojās uz sevi, ka ļauj tā runāt par savu vīru, tomēr ļāva. Upurēja sevi ģimenes saskaņas vārdā. Jau agrāk viņa centīgi bija mainījusi savu attieksmi pret tēvu, vīru un vīriešu dzimumu un tāpēc īpaši jūtīgi uztvēra sieviešu cietsirdīgo ironiju par vīriešiem. Viņas cerības, ka māte mainīs sevi kaut vai pašas labklājības vārdā, sabruka.

Ar savu kareivīgumu viņas māte pagaidām vēl nebija sagatavojusi tādas ciešanas, kas viņas attieksmi pārmainītu. Bet mācīties gudri viņa neprot. Meita žēlo māti, un aiz žēluma, kas ir arī vainas izjūta, ka mātes dzīve nav nokārtojusies, rodas šīs sekas. Žēluma jūtas viņai lika sevī uzņemt mātes cietsirdību pret vīriešu dzimumu. Mātei kļuva vieglāk, meitai — grūtāk. Tas sievietei iemācīja, ka līdzjūtība un žēlums ir viena veseluma divas robežas. Jūti līdzi, bet nežēlo. Ja to neiemācīsies, nāksies ciest.

No tradicionālās medicīnas viedokļa roze ir smaga un ilgstoša slimība, kuras izpausmes var saglabāties visu mūžu:

a neprātīgas sāpes — neprātīgas, cietas dusmas, meklējot vainīgo;

u violetīgs apsārtums — vainīgā atrašanas dusmas;

3 40 °C temperatūra — cietsirdīgas dusmas, nosodot atrasto vaininieku;

u savilkta āda, ko izraisa pietūkums, līdz pat plīsumiem — dvēseli plosošs izmisums no skumjām, kas uzkrātas ar uzviju;

a mitrums — ciešanas aiz skumjām un nespēja ar laiku šīs ciešanas izturēt.

Šo pazīmju kopums ir iekaisums, t.i., krīzes stāvoklis, kad pazemojums kļūst neizturams.

Pēc trim dienām šī sieviete jau bija uz kājām. Āda nolobījās no kājas gluži kā čūskai ādas mešanas laikā. Visas slimīgās izpausmes izzuda, izņemot nenozīmīgu pietūkumu. Tātad vislēnāk pārgāja sievietes skumjas, ko izraisīja sarūgtinājums mātes dēļ. Jo māte ir cilvēks, kas bērnam dara visvairāk laba, taču var ari sagādāt visvairāk sāpju.

Sievietes ārstēšanās shēma bija šāda:

1)       pilnīga vientulība. Vienīgās skaņas ap viņu bija maiga mūzika meditācijai;

2)       nemitīga domāšanas pārmainīšana, atbrīvojot visas negatīvās domas, kā arī pēc iespējas detalizēta iedziļināšanās katrā prātā ienākušā domā;

3)   mugurkaula izstaipīšana gan guļus, gan stāvus;

4)       pilnīga atteikšanās no barības 10 dienas, maksimāli daudz lietojot, ūdeni. Garšas uzlabošanai viņa pievienoja ūdenim mazliet citronu sulas un medu. Ar laiku ūdenim pievienoja tēju;

5)       sākot ar septīto dienu — pastaigas svaigā gaisā līdz fiziskam nogurumam;

6)       kāju lejasdaļas enerģētiska masāža kopā ar vieglu fizisku masāžu. Es to veicu uz sievietes sāpju izturības robežas, lai nodrošinātu šķidruma aizplūšanu. Sākot ar ceturto dienu, slimniece sev kājas masēja pati.

Tapat viņa veica vingrinājumu, kas saucas prusaks. Tas ir lielisks līdzeklis limfas cirkulācijas un kapilāru asinsapgādes atjaunošanai. To izpildot, jānoguļas uz grīdas vai cietas virsmas, taisnā leņķī jāpaceļ uz augšu rokas un kājas un divas minūtes lēniņām tās jāvibrē. Ja tas neizdodas vienlaikus, var pēc kārtas. Ja divas minūtes šķiet par daudz, var vingrot vairākkārt īsāku laika sprīdi. Šis vingrinājums ir efektīvs jebkuras ekstremitāšu asinsvadu un limfvadu slimības gadījumā.

PĀRMĒRA PRASĪGUMS

Ar gribas enerģijas problēmām es nodarbojos sistemātiski visa gada garumā, bet šo nodaļu šeit publicēju tāpēc, ka tā to būs vieglāk uztvert un izmantot savā labā.

Pārmēra prasīgums ir stress, kas iznīcina gribas enerģiju un ietekmē sprandu, plecus un rokas, kur arī vij savu ligzdu. Mugurkaulā tas skar I un II krūšu skriemeli, īss apraksts par to lasāms jau otrajā grāmatā.

Kad es mēģināju dziļāk apjēgt pārmēra prasīgumu, manā priekšā nemainīgi parādījās cilvēks, kas uz abām pusēm izpletis rokas. Cilvēks izskatās pēc krusta, kura šķērseniskā šķautne saskaras ar līmenisko tieši tajā vietā, kur mitinās pārmēra prasīgums. Pārmēra prasīgums ir mūsu krustā sišanas instruments, moku ierocis.

Simtiem cilvēku es aplūkoju nevēlēšanos, piespiedu stāvokli, pārmēra prasīgumu, neapmierinātību un vēlmi būt labākam par citiem, un visiem pārmēra prasīgums izrādījās vissmagākā šķautne. Nav iespējams pārstāstīt tās simboliskās ainas, kuras man demonstrēja katra cilvēka spranda un kuras es atstāstīju ļaudīm, lai viņi iepazītu sava pārmēru prasīguma īpatnības. Ainās tēlojās milzīgas, nesamērīgas, necilvēciskas nešļavas. Vēlme saņemt, lai dotu. Vēlmi darīt, lai pie kaut kā tiktu, lai dotu un lai saņemtu, utt.

Pārmēra prasīgums ir mantrausības instruments.

Pārmēra prasīgums visiem ir tik liels, ka es neesmu sastapusi nevienu cilvēku, tai skaitā arī bērnu, kam nebūtu saspringta plecu daļa un rokas. Dažiem spranda taustot ir cieta un nejutīga kā koks. Bet cilvēks saka: “Galvenais, lai nesāpētu.” Taču sāp, kaut arī nejutīgs. Sāpes dod zīmi, ka cilvēks baidās no cietsirdīga pārmēra prasīguma, taču šīs bailes aiztur. Paiet laiks, un sāpes izzūd, jo nejutīgums ir palielinājies, taču nekas vairs neturas rokās. Tad cilvēks saka: “Labāk būtu sāpējis!”

Pārmēra prasīgums un neapmierinātība iet roku rokā.

Iespējams, ka jūs tā esat saradis ar spriedzi aizplecē un plecos, ka citādi sevi nevarat iedomāties, it īpaši, ja sasprindzinājums rodas lēnām un nemanāmi. Ja jūs man noticēsiet un sāksiet atbrīvot pārmēra prasīguma stresu, jūs jutīsiet, kā pakāpeniski un patīkami nolaižas un iztaisnojas pleci. Plecos ierautais kakls atbrīvojas, iztaisnojas, un galvai kļūst arvien vieglāk. Galvassāpes pāriet pašas no sevis. Pasaule kļūst gaišāka.

Veci ļaudis saka: dzīslas sastingušas, pamasējiet mani mazliet. Viņi vēlas atbrīvoties no sava pārmēra prasīguma nastas, taču nezina, kā to izdarīt. Kas uzņemas pamasēt, tas var just spēcīgu riebumu. Muskuļu spriedze, ko cietējs dēvē par dzīslām, ir gluži kā stieple. It kā tas vispār nebūtu cilvēka ķermenis. Rodas pretīguma izjūta.

Cilvēkam, kas cieš no pārmēra prasīguma stresa, nākas sevi piespiest veikt masāžu otram ar tādu pašu stresu. Kāpēc? Tāpēc, ka šajā brīdī abu pārmēra prasīgums summējas un gribas nevis palīdzēt, bet aizbēgt. Palīgs ar bailēm uzkrauj cietēja nastu saviem pleciem. īpaši spēcīgas šīs jūtas ir tad, kad pārmēra prasīgi vecāki liek sevi masēt bērnam, kas cieš no pārmēra prasīguma.

Tautā par smagu darbu saka: pleci tā smeldz, ka rokas krīt nost. Es gan teiktu, ka darbs sāpes nesagādā. Sāpes sagādā doma, ar kādu darbs tiek darīts.

Cilvēce savā attīstībā nemitīgi virzās uz priekšu. Tajā pašā laikā daži priekšstati ir nemainīgi, tai skaitā arī uzskats, ka par darbu uzskatāms tikai fizisks darbs. Vai nav tiesa, ka visiem labi pazīstama šāda aina: cilvēks nododas prāta darbam, bet cits no viņa vides nemitīgi uzsver: es daru smagu darbu, bet pārējie lāpa slinkumu. Prāta darba strādnieks jūtas vainīgs un klusējot pacieš pārmetumus, jo pats šādu nodarbi izvēlējies, prot un mīl to. Bērniem bieži nākas uzklausīt vecāku sakramentālo: “Kas jums nekaiš, bet cik mmns bija grūta dzīve!” Bērna vainas izjūta kā nasta spiež sprandu.

Uzskats, ka bez prasīguma dzīve nevirzās uz priekšu, ir maldīgs. Ir divi atšķirīgi jēdzieni: nepieciešamība un vēlēšanās. Drosmīgs cilvēks jūt nepieciešamību, bailīgs cilvēks — vēlmes. Maza vēlme — maza kļūda, liela vēlme — liela kļūda. Un, kad visas šīs vēlmes savāc vienkopus, pleciem uzgulst nepanesama nešļava, kas parok zem sevis.

Mātes un sievietes vispār lepojas ar sevi, ja viņām pilnībā izdodas izlikt sevi un nodemonstrēt, cik izturīgas viņas ir gan fiziski, gan garīgi. Pārmēra prasīgums sievietēm izraisa sprandas kaites, kas var izpausties jau jaunībā un ko pavada sāpīgas sajūtas. Ta kā šajā apvidū dzīvībai nozīmīgu orgānu nav, šīm likstām īpašu uzmanību nepievērš. Kakla mazkustīgumu parasti pavada arī galvassāpes, un cilvēks iestrādā paradumu lietot sāpes remdinošus līdzekļus. Un — kas ir vissliktāk — to uzskata par normālu. Ja cilvēks savām kļūdām arī vīrišķīgi pretojas, sāpes pārvēršas trulā nejutīgumā, kam seko roku nespēks. 'Pikai tad darbīgā sieviete atļaujas atpūtas brīdi, un, ja mazliet padomā, saprot, ka ir pavisam slikti. Ja arī zāles vairs nelīdz, sieviete no jauna ķeras pie darba — labāk paciest sāpes, nekā sēdēt, neko nedarot. Taču viņas ķermenis uzskata citādi. Pārmēra prasīguma atbrīvošana šajā gadījumā ir grūts, taču auglīgs darbs.

Sievietes pārmēra prasīgums mobilizē, bet vīriešus pārmēra prasīgums demoralizē. Viņi sāk nervozi rosīties, mētāties, mukt, glābties, slēpties. Jaunieši un vīrieši no pārmēra prasīguma glābjas, kā vien var un kur vien var. Nereti glābiņu rod nāvē. Visas traumas, kurās cilvēka ķermenis vairāk vai mazāk tiek sarauts gabalos, ir pārmēra prasīguma sekas. Bet, ja vīrietis neapzinātās bailēs no bojāejas saņem sevi rokās un nocietinās darbā no rīta līdz vakaram, viņam rodas tās pašas kaites, kas raksturīgas sievietēm.

Kas spēj apvaldīt mantrausību, tas pārstāj mocīt ar pārmēra prasīgumu kā sevi, tā citus. Tas kļūst par prasīgu, bet ne pārmēra prasīgu dzīves virzītāju.

Dažiem cilvēkiem aizplecē atrodas acīm saskatāms paugurs, ko pieņemts uzskatīt par tauku nogulām, un sevišķi labi tas pamanāms apaļīgiem ļaudīm. Patiesībā tās ir ciešanu skumjas pārmēra prasīguma dēļ. Tieviem cilvēkiem šāds paugurs līdzīgs āķim, uz kura viegli uzkārt pārmēra prasīgumu. Ja jūs sāksiet atbrīvot šīs skumjas, šis kāsis var pat palielināties, jo skumjas sāk nākt ārā. Vēlāk tas lēnām izzudīs.

Pārmēra prasīguma dēļ cilvēkiem, kam ir sēdošs darbs, pret vakaru ārkārtīgi nogurst rokas un aizplece. Sēžot strādā visi, kas ir saistīti ar rakstu darbiem, grāmatvedību, datorspeciālisti, šuvējas, kurpnieki, uzņēmumu vadītāji, šoferi, strādnieki pie konveijeriem utt. Princips ir viens: viņiem ir saspringts darbs, kas prasa precizitāti, tātad — pārmēra prasīgumu. Skolēnu nodarbības pieder pie tās pašas darbu kategorijas. Skolēns ir līdzīgs beztiesiskam un nejūtīgam mīklas pikucim, kuru visiem ir tiesības vienlaikus stiept uz visām debess pusēm.

Ielūkojieties sava bērna rokrakstā, un jūs sapratīsiet viņa problēmu apjomus un savdabības, kas saistītas ar pārmēra prasīgumu. Bērns var censties no visas sirds, taču viņa ķeburi neiztaisnojas, bet kļūst vēl briesmīgāki. Bailes no pārmēra prasīguma izraisa mazāku vai lielāku roku raustīšanos, un rokraksts nevar izlīdzināties. Bailes mani nemīlēs, ja es nelabošos, bērnam neļauj laboties.

Visi māca: “Sēdi taisni, liec elkoņus uzgaida un neturi grāmatu pārāk tuvu!” Pēc mirkļa bērns jau ar degunu ir ieracies burtnīcā. Kakls nez kur pazudis, bet drudžaini savilktie pleci liecina, ka bērns aizsargājas no neapmierinātās pārmēra prasības sitieniem. Viņš baidās. Galva un rokas nogurst. Mācības nepaliek prātā. Maziem bērniem galva sāp kā veciem ļaudīm.

Un pavērojiet arī savu rokrakstu. Tas kļūst arvien neskaidrāks. Pārmēra prasīgums piespiež steigties, steiga izraisa pārmēra prasīgumu. No bijušā kaligrāfiskuma nav palicis ne miņas. Kas jums nemitīgi lasa morāli un izvirza prasības? Jūs paši. Un cik uzstājīgi! Baidāt sevi ar nespēju sasniegt mērķi un nežēlīgi sevi pātagojat. Lai visa šī pašiznīcināšanās nekristu acīs uzreiz, cilvēce izgudroja rakstāmmašīnu un nu arī datoru, kurā ieraksta savas domas un priecājas, ka neviens neredz šaušalīgo rokrakstu, kas parāda pārmēra prasīgumu.

To, ka cilvēku pārmēra prasīgums mēdz būt prātam neaptverams, es redzu savos pacientos. Cilvēks, kas spēj apmierināt savu pārmēra prasīgumu, pagaidām ir vesels vai uzskata sevi par veselu. Piemēram, sliktu rokrakstu par slimību neuzskata. Arī aiz saspringuma trīcošas rokas par slimību neuzskata, bet, ja roku trīcēšana nerimstas ne mirkli, kāds vēl ieteiks: dzert vajag mazāk. Ar tādu secinājumu nedzērāju apvaino līdz dvēseles dziļumiem.

Pārmēra prasīgums liek cilvēkam vienlaikus ķerties pie vairākiem darbiem. Viens prasa vienu, otrs — otru, trešais — trešu, un ikviens no viņiem savu prasību uzskata par vissvarīgāko. Vēl nav pabeigts viens darbs, kad laiks ķerties pie otra un savu kārtu gaida trešais. Bet, ja neizdarīsi, tu būsi slikts, nepraša, nejēga utt.

Bērns raujas gabalos. Neko nepabeidz līdz galam. Drudžaini mēģinājumi sasniegt pilnību ved prom no pilnības. No tāda bērna izaug cilvēks, kas, lai gan viegli lidinās no vienas vietas uz otru, tomēr nekad nav apmierināts, jo nespēj sevi realizēt kā personību.

Jo labāks cilvēks vēlas būt, jo vairāk viņu rausta uz visām pusēm. Nedod Dievs, ja viņam vēl piemīt kādas gara dotības.

Visi tās cenšas dabūt sev kā vajadzīgu preci. Ja šāds cilvēks nekļūst pats sev saimnieks, viņu iznīcina. Ja kļūst, tad tiek ārā no svešu ietekmju sfēras un viņu dēvē par sliktu, bet tā jau ir to cilvēku problēma, kuri tā dara. Taču tamlīdzīga situācija ne vienmēr beidzas tik vienkārši, jo labs cilvēks uzskata, ka viņam ir tiesības slikto sodīt.

Vēsture zina neskaitāmus tamlīdzīgus piemērus. Spilgtākais no tiem ir notikumi pirms 2000 gadiem. Kristu sita krustā. Nesamērīgi prasīgā cilvēce, kurā katrs pa savam gribēja, lai Kristus viņu atbrīvotu no likstām, saniknojās, kad Kristus to neizdarīja. Kristus pamācībās klausījās ar vienu ausi. Jo kāpēc mācīties? Jau tā esam gudri! Svarīgākais — tāpat kā šobrīd — bija saņemt. Saņemt to, ko es gribu, bet, ja neizdodas dabūt, slikts tas, kurš nav devis. Un tas jāiznīcina. Labi būtu, ja atrastos bende-brīvprātīgais, tad pašam rokas paliktu tīras un uz vainīgo varētu rādīt ar pirkstu.

Jūdam nācās parādīt cilvēkiem viņu īsto seju, un viņš to izdarīja. Bet mēs jau 2000 gadu neprotam skatīties spogulī. Mums taču ir grēkāzis, uz kuru visu var novelt. Un šādus grēkāžus labais cilvēks atrod uz katra soļa.

Reiz es vēlējos uzzināt, kāds izskatās mūsdienu cilvēka pārmēra prasīgums. Es vērsos pie tā: “Mīļais pārmēra prasīgumi Es vēlos tevi atbrīvot no sevis, bet pirms tam gribu ar tevi labāk iepazīties. Ierodies pie manis tā, lai es varētu tevi saprast. ” Mana vēlēšanās nāca no visas sirds, un uz atbildi ilgi gaidīt nevajadzēja.

Manā priekšā piepeši parādījās labi pazīstams cilvēks, XX gadsimta pārmēra prasīguma etalons — Hitlers. Hitlers — cilvēks, nevis Hitlers — karavadonis. Es ielūkojos viņa acīs un sapratu, ko viņš gribēja teikt. Vīrietis ar maigām formām, kura stūrainās, asās kustības liecina par maigu skumju pārvēršanos nelokāmā cietsirdībā. Šajā pasaulē viņš ieradās maigs, nocietinājās un salūza.

Es nezinu, vai tiešām tā bija — tas zināms vēsturei, taču es stāstu to, ko redzēju. Hitlers bija savas mātes varaskāres ierocis. Sieviete, kas nemīl savu vīru, sāk izvirzīt nemitīgas prasības, kurām nav gala. Sieviete, kas ienīst vīru, iemīlas dēlā. Dēls, kas dievina māti, kļūst par mātes un sieviešu dzimuma dievekli. Šis dēls mātes rokās kļuva par atriebības ieroci vīram un vīriešu dzimumam, par ieroci, kuru loloja un kopa, lai tas labi veiktu savas funkcijas.

Nekaunīga vēlēšanās demonstrēt, ka manis dzemdētais dēls ir visstiprākais cilvēks pasaulē, ir arī vēlēšanās atriebties vīriešu dzimumam par to, ka vīrs nemīlēja sievu. Kāpēc sievai šķiet, ka vīrs viņu nemīl, un vai tā tiešām ir, to sadusmots cilvēks nevaicā. Bailīga sieviete, kas jūt vīrieša mīlestības nepietiekamību, kļūst agresīva. Viņa priecājas par dēlu, kuru var izmantot kā atriebības ieroci, un nesaprot, ka cīņā ierocis iet bojā. Par to viņa pat nedomā. Viņas mērķis ir atriebība. Hitlera māte nebija izņēmums.

Katram laikmetam sava mācību stunda. Hitlers kļuva par aktīvu šīs mācību stundas iniciatoru. Ja tauta nepieņemtu viņa uzskatus, Hitleram nekas neizdotos. Taču tauta bija nobriedusi cietsirdībai. Cilvēcei bija vajadzīga mācību stunda, lai gan vēlāk sāka meklēt vainīgos.

Hitlers ir pārmēra prasīguma etalons. Viņš gribēja visu uzlabot un šim nolūkam izraudzījās līdzekli, ko tauta uzņēma ar sajūsmu. Viņš fiziski iznīcināja katru, ko uzskatīja par sliktu.

Visam ir divi gali. Kurš no tiem ir melns, kurš — balts, tas atkarīgs no vērotāja redzesleņķa. Otrs gals bija Staļins. Arī viņš gribēja visu uzlabot. Viņš tāpat pieļāva visu to cilvēku iznīcināšanu, kurus uzskatīja par sliktiem. Abi šie cilvēki sevī iemiesoja pārmērīgas varaskāres divas robežas. Viņu vēlme būt labākam par citiem abus pārvērta par bezprātīgiem tirāniem. Viņi nesaņēma to, ko gribēja. Viņi saņēma to, no kā baidījās.

Arī mūsdienu cilvēks grib, lai viss būtu labi, un šo vēlmi uzskata par tik dabisku un svētu, ka ne par mata tiesu neapšauba savu bezgrēcību. Bet, ja netiek pie kārotā, sapiktojas. Jo spēcīgāka vēlme kaut ko saņemt, jo spēcīgākas dusmas pēc neveiksmes. Nemanot rodas ļaunums — mērķtiecīgi vērsta spēka koncentrāts, tātad — naids.

Arī Hitlers un Staļins tā domāja. Abi šie cilvēki ar sava mūža piemēru mūs māca, ka tas, kurš visu grib uzlabot, zaudē saprātu un savu mūžu beidz tāpat kā viņi — sevi iznīcinot. Dvēseles mokas neļauj dzīvot.

Savā racionālajā prātā mēs varam izsapņot visbrīnišķīgākos plānus, taču nesaprotam, ka pārmēra labais ir līdzsvara izjaukšana, kas ved pretī bojāejai. Dvēsele un tās materializētā izpausmes forma — ķermenis — mēģina mums traucēt kļūdas padziļināt. Ķermeņa ārstēšana, neizprotot slimību cēloņus, izraisa vēl smagākas slimības rašanos.

NEAPMIERINĀTĪBA

Gribas iznīcinātājs — neapmierinātība — mīt III un IV kakla skriemeļa apvidū, iznīcinot visu to audu enerģiju, kas atrodas zemāk par ausīm un augstāk par vairogdziedzeri. Caur vairogdziedzeri un epitēlijķermenīšiem neapmierinātība sev pakļauj vielmaiņu visā ķermenī.

Neapmierinātība ietekmē V čakras enerģijas plūsmu, t. i., saskarsmes enerģiju. Neprasme kontaktēties ir mūsu civilizācijas galvenā problēma. Saskarsmes prasme nosaka dzīves kvalitāti.

Bailes mani nemīl ir neprasme mīlēt bez nosacījumiem.

Neapmierinātība ir nevēlēšanās mīlēt bez nosacījumiem.

Organisma vielmaiņa rāda vielu izvietojumu ķermenī, kas nepieciešamas ķermeņa funkcionēšanai, atbilstīgi nepieciešamībai. Runa ir par bezierunu došanu, kas izriet no tā, ka tas ir nepieciešams. Dievišķais likums māca: katram pēc nepieciešamības, no katra pēc spējām. Neapmierinātība nepieciešamo pārvērš par tirdzniecības priekšmetu. Jo vairāk cilvēks turas pie tirgotāju principa tu man — es tev, jo spēcīgāki viņa vielmaiņas traucējumi.

Nebijis pārmēra prasīguma, nebūtu arī neapmierinātības.

Neapmierinātību pauž vārdos, ar toni, žestiem, izskatu un uzvedību. Vārds nāk no mutes. Mute atrodas virs kakla čakras, tādējādi it kā sakot, ka visam, kas plūst no mutes un ienāk

mutē, cilvēkā jābūt saprātīgākam, nekā tas ir dzīvniekam, kura mute novietota citādi.

Kas ir mute?

Mute ir tā vieta, pa kuru, cilvēkam piedzimstot šai pasaulē un pirmo reizi iekliedzoties, ienāk dvēsele — jūtas. Un, kad cilvēks pamet šosauli, pēdējo reizi izelpodams, dvēsele — jūtas aiziet. Viss, kas mutē iekļūst un no mutes izplūst, pauž konkrētā cilvēka dvēseles dzīvi. Droši vien jūs ari dažādos avotos esat lasījuši versijas par dvēseles atnākšanu un aiziešanu. Neredzamā dvēsele sastāv no dažādiem dvēseles ķermeņiem, kas ieplūst caur dažādām vietām, bet tās vienmēr atrodas ķermeņa augšdaļā. Konkrētajā gadījumā runa ir par dvēseli — jūtām.

1. Mute skaniski pauž attieksmi.

Vardi un tonis, kādā cilvēks kontaktējas, pauž šī cilvēka attīstības līmeni. Baiļpilns cilvēks un drosmīgs cilvēks kontaktējas atšķirīgi. Viņi var runāt vai klusēt — abos gadījumos tas notiek izteiksmīgi.

Klusēšana ne vienmēr liecina par VII čakras līmeni. Saspringta klusēšana ir sliktāka par strīdu, kad cilvēks bez aplinkiem izsaka savu attieksmi. Saspringta klusēšana ir baiļpilna klusēšana. Klusēšanas acīmredzamu iemeslu ir tikpat, cik klusētāju, un vairākums arī atzīst, ka baidās runāt. Runāšana cilvēkam ir dabīga, tātad arī nepieciešama, un tāpēc piespiedu klusēšana ir stresa situācija. Saspringta klusēšana padziļina neizpratni. Bailes no lielā un stiprā liek noklusēt, bet nicinājums pret mazo un vājo neļauj vārdus tērēt velti. Starp šīm abām galējībām ir neskaitāmas variācijas. Jebkurā gadījumā baiļpilna cilvēka klusēšana ir dusmu krājēja. Jo bezpalīdzīgāks jūtas klusētājs, jo stiprāka ir viņa neapmierinātība ar sevi un citiem. Otrs atbild ar to pašu. Parasti tādos gadījumos saka: sliktu teikt negribu, bet labu — nespēju, lai gan ļoti vēlētos. Piktā klusēšana slēpj atbilstīgā attīstības līmeņa leksiku, kuru baidās likt lietā, lai nekonstatētu paša zemiskumu. Dusmīgi klusējošs cilvēks ne par ko neatzīst savas bailes, lai viņu nesāktu izsmiet.

Mēdz būt nerunīgi ļaudis, kas uz sevi par klusēšanu nedusmojas, bet kuri kaitina citus, jo viņu mazrunīgums slēpj līdzsvarotu neemocionālu, īstu mīlestību. Pacietība, ar kādu viņi gaida, lai tos beidzot saprastu pareizi, audzina viņus pašus, kā arī tos, kam nācies paciest viņu klusēšanu. Pretējā dzimuma pārstāvim tāda klusēšana ir garīgā attīstības līmeņa audzinātāja, kas māca lasīt domas. Diemžēl to nesaprot uzreiz. Tiek iztērēts daudz laika un nervu, pirms atnāk izpratne. Cilvēks, kas cieš no otra klusēšanas, pagūst pamatīgi palielināt savas bailes un dusmas mani nemīl.

Ir ļoti gudri ļaudis, kas skaisti runā un kurus mīl, jo viņi vienmēr izsakās delikāti. Taču var gadīties, ka šāds cilvēks nokļūst uz operāciju galda un viņa slēptā būtība izpaužas tikai pēc narkozes iedarbības izbeigšanās. Labi, ja viņa neķītro lamu lavīna paliek mediķu ziņā. Slikti, ja pašam pacientam par to nestāsta, it sevišķi aiz delikātuma. Pacientam liedz iespēju aptvert viņa slēpto būtību. Bet tā jau ir bēda, kuras dēj viņš drīz atkal atradīsies uz operāciju galda vai sasirgs ar vēl briesmīgāku slimību, kad vairs operēt nevarēs.

Lai cik dīvaini tas šķistu, cilvēkā vienlaikus var sadzīvot gan bailes, gan dusmas uz klusēšanu un klusētājiem, gan arī bailes un dusmas uz pļāpām, kuri tarkšķ bez mitas. Kas jūt bailes mani nemīl, tas gaida mīlestības vārdiskus apliecinājumus, taču ar savām bailēm otram neļauj runāt. Bailes pārvēršas dusmās. Kamēr cilvēks neatbrīvos dusmas uz klusētāju, pēdējais neierunāsies. Analogi ir ar bailēm un dusmām uz pļāpām. Jo vairāk jūs baidāties tukšas muldēšanas, jo biežāk jums tajā nākas klausīties. Bet, ja jūsos atmostas naids uz pļāpību, tad šķitīs, ka tas tiek darīts jums par spīti. Tas jūs pazemo un nogurdina.

Aiz delikātuma, t.i., aiz bailēm mani nemīlēs, ja es izteikšu savu viedokli, jūs to arī neizpaudīsiet. Jūs norijat savu stresu un nopelnāt rīkles iekaisumu. Jo vairāk esat pārliecināti, ka svešas runas atņem jums dvēseles mieru, jo augstāka temperatūra, kas pavada rīkles iekaisumu. Temperatūra simboliskā aspektā pauž vainīgā atrašanas dusmas. Ja, sevi žēlodams, jūs sākat sevi pārāk vainot un jūtat, ka tiekat pazemots, tad reizē ar rīkles iekaisumu radīsies sirds muskuļa iekaisums. Ja šī situācija jūsos rada dusmas, iespējamas infarkta briesmas. Bet, ja jūs baida un sadusmo materiālas nekārtības, saslimst nieres.

Cilvēks, kas vēlas rūkt uz dzīvi gluži kā dusmīgs suns, sāk krākt.

1. mute ir attieksmes bezskaņas paudēja.

Mēs pārspīlējam vārdu nozīmi. Runāšanu uztveram kā saskarsmi, lai gan runāšana ir tikai viens no saskarsmes elementiem, turklāt nosacīti nenozīmīgs. Parastas runas aizmirstas, prātā paliek vai nu ļoti labi, vai ļoti slikti vārdi. Tas nozīmē, ka mums nepieciešams aizmirst. Normālais aizmirstas kā līdzsvarotība, kā apgūta sirdsgudrība. Ta ir tik saprotama un pieejama, ka mēs to savā labā izmantojam, paši pat nepamanīdami. Bet ļoti labie un ļoti sliktie vārdi paliek atmiņā kā skolotāji, mānot mūs ar savu pārmēra labo vai nodarot sāpes ar savu slikto. Līdz atnāk apskaidrība. Bieži cilvēks nemaina savu attieksmi līdz mūža beigām, jo nesaprot, kas ir kas.

Mēdz būt, ka cilvēku redzam pirmo reizi, nepārmijam ar viņu ne vārda, taču par viņu tūlīt izveidojas noteikts priekšstats. Tas apliecina, ka vārdi nepavisam nav viss. Ar prātu vairs neatceramies iepriekšējo mūžu notikumus, taču jūtas vai dvēsele liek noticēt, ka tie ir bijuši. Lētes ūdeņos nomazgātā attieksme pret citiem cilvēkiem un dzīvi vispār izveidojusi mūsu mutes tagadējos vaibstus. Ja jūs vēlaties pārmainīt mutes formu, jāmaina sava attieksme. Ja jūs to neizdarīsiet, tad pats izveidosiet dzīves attieksmi pret sevi, kas savukārt veidos jūsu muti arī turpmāk.

Vērojot muti un tās kustības, var izveidot priekšstatu par cilvēka raksturu. Liela mute liecina, ka cilvēks savu dvēseli neslēpj. Maza mute rāda slēptu dvēseles dzīvi. Pavērta mute liecina, ka šobrīd cilvēks atver savu dvēseli. Sakniebtas lūpas pauž galēju dvēselisku noslēgtību. Mute ar dabisku horizontālu ass līniju stāsta par līdzsvarotību. Piepacelti lūpu kaktiņi liecina, ka cilvēks grib būt labs. Lūpu kaktiņi, kas piepacelti nejaušā smaidā, pauž mirkļa vēlmi būt labam, citiem vārdiem sakot, vēlmi iepatikties. Nemitīgi piepacelti lūpu kaktiņi — vēlēšanās vienmēr būt labam. Pārmērīgi piepacelti lūpu kaktiņi kā lellei — nedabīga vēlēšanās būt salkani labam. Šādas vēlmes piepildījums cilvēku padara lepnu. Viņš ne brīdi nešaubās, ka ir labs, un nemanot viņā sāk augt nicinājums pret citiem. Kādā mirklī šāda cilvēka mutes kaktiņi negaidot var noslīdēt uz leju un tā arī palikt, jo cilvēks, kas tīksminājies ar savu labestību, saņēmis dzīves pazemojošu sitienu. Lepnība un nicinājums ir vienas medaļas divas puses. Nicinājums, kas izaudzis kopā ar lepnību, pārvērtis cilvēku par nicinājuma objektu. Lepns cilvēks nenomierinās, pirms nav pratis atriebt sevis pazemošanu. Inteliģents cilvēks par atriebības ieroci izvēlas nicinājuma pilnu attieksmi. Uz leju kroplīgi nošķiebti lūpu kaktiņi tieši pauž nicinājumu. Lejup noslīdējuši lūpu kaktiņi liecina, ka pievienojusies arī bezizejas izjūta.

Skaista, smaidīga mute vienā mirklī var kļūt ļoti neglīta. Tas nozīmē, ka cilvēks nav sapratis viņam pasniegto mācību stundu. Viņa attieksme pret mācīto ir neglīta, atmaskojoša. Bailes kļūt neglītam piespiež cilvēku sevi izdaiļot. Lūpu krāsošana galvenokārt ir sievietes privilēģija. Sieviete krāso lūpas I čakras krāsā — sarkanas. Citiem vārdiem sakot, grib pievērst uzmanību tam, ka viņas dvēseles mīlestībai piemīt dzīvības spēks. Jo spēcīgāki viņas pašslavinājumi, jo sarkanāks un biezāks lūpukrāsas slānis. Spilgti sarkanas lūpas — tas jau ir pārspīlējums, un vīrieši pašķīst uz visām pusēm, jo šādi nokrāsotas lūpas liecina, ka sieviete vēlas nevis atdot, bet paņemt dzīvības spēku. Ļoti spilgtas lūpas liecina par slēptu vampīrismu.

Vēlēšanās radīt par sevi labu priekšstatu pastiprinās, pieaugot materiālajai labklājībai. Tāpēc inteliģents cilvēks kontrolē ne tikai vārdus un emocijas, bet arī mīmiku. Spoguļa priekšā vingrinoties dzīvei nepieciešamajā aktiermeistarībā, cilvēks var noslīpēt ideālu sejas izteiksmi, bet tā ir tikai sejai uztiepta nepatiesuma maska, kas noguruma vai atslābuma brīdī nokrīt. Slēptās emocijas veido seju, parādot mums patieso veidolu un neprasot — patīk vai ne. Seja ir augsne, ko apsēj ar ilūzijām.

2. mute pauž saskarsmes brīvību.

Mierīga elpošana bez skaņas liecina par cilvēka garīgās dzīves līdzsvarotību. Skaļa elpošana, tusnīšana, krekšķēšana, sprauslošana un citas izteiksmīgas skaņas pauž bailīga cilvēka dusmas vai arī sadusmota cilvēka bailes un vainas izjūtu. Jau pēc elpošanas tembra var uztvert cilvēka noskaņojumu.

Kas ir brīvs dvēselē, tas nerada problēmas netīrības dēļ. Sveša netīrība viņam netraucē pašam būt tīram. Viņš novērtē situāciju tādu, kāda tā ir, nesarežģīdams sev dzīvi. Viņš nedzīvo citu cilvēku dzīvi, bet gan savu. Piemēram, putekļainā darba dēļ šahtās vairākums ogļraču cieš no silikozes vai citām plaušu slimībām. Tā kā līdzsvarots cilvēks pret putekļiem izturas kā pret dabisku parādību, kas rodas, iegūstot ogles, tad arī viņa plaušas ir veselas. Viņš nepiespiež sevi veikt ogļrača darbu, viņš ir ogļracis, un darbs viņam sagādā gandarījumu. Tads cilvēks uzlabo darba apstākļus, pilnīgo tehnoloģiju, izgudro novatoriskus paņēmienus, bet no darba neaiziet vai to velti nezākā. Netīrais gaiss plūst cauri viņa plaušām, nekaitēdams veselībai, jo viņa attieksmi pret piesārņojumu raksturo līdzsvarota izpratne. Tāds cilvēks nav atkarīgs no piesārņojuma, citiem vārdiem sakot, viņš nav piesārņojuma vergs.

Visas plaušu slimības ir brīvības neesamības sekas. Jo spēcīgāk cilvēks ienīst paša verdzību, jo slimākas viņa plaušas. Jo vairāk viņš sevī noklusina protestu pret jebkādu piespiedu stāvokli, vēlēdamies būt inteliģents cilvēks, jo spēcīgāk slimības laikā apgrūtināta elpošana. Vistipiskākā kaite ir astma. Starp astmatiķiem mēdz būt tādi, kas ir alerģiski pret zāļu vairākumu, ar kurām viņus grib ārstēt. Šāda cilvēka sejā skaidri redzams totāls protests pret visu, jo viņš vēlas savu dzīvi sakārtot pats, bez jebkādiem aizliegumiem vai pavēlēm. Viņš protestē arī pret to, ka viņam noteikti jādzer zāles. Visa viņa būtne vaimanā: “Lieciet man mieru! Ļaujiet man būt brīvam!” Diemžēl pats viņš neprot kļūt brīvs un tāpēc cieš. Un, kad viņš sev atklāj patstāvīgas rīcības prieku un pārstāj dzīvot citiem pa prātam, astma pāriet pati no sevis.

Plaušas ir skumju orgāni.

Arvien biežāk cilvēki saslimst ar plaušu tuberkulozi, kas ir sevis žēlotāju slimība. Jo lielāks žēlums pret sevi, kas bezpalīdzīgu cilvēku pārvērš čīkstulī, jo bezcerīgāka izārstēšanās no tuberkulozes. Klaigātāji un tie, kas aizstāv savas tiesības, ar plaušu tuberkulozi neslimo. Viņi atklāti pauž savu primitīvo “es”, jo sākumā citādi neprot, bet vēlāk citādi vairs nevēlas, tāpēc ka klaigājot tiek pie visa, ko grib. Inteliģents cilvēks, kuru primitīvais bļauris uzskata par bagātu un netaisnu, tādam piekāpjas bez mēra. Ar savu vēlmi būt labam viņš veicina to, ka primitīvais kļūst sliņķis.

Ja vēlme saglabāt inteliģenta reputāciju pārsniedz vēlmi izkliegt savas dvēseles sāpes, cilvēks saslimst ar plaušu tuberkulozi. Viņa krūtis arvien vairāk sakrītas, un vairs nav spēka iztaisnot muguru. Mugura sakumpst, kas liecina par smago nastu pārmēra prasīguma pienākumos, kuru cilvēks uzkrāvis saviem pleciem. Jo spēcīgāk šāds slimnieks nomāc savu saucienu pēc palīdzības, jo spēcīgāka smakšanas sajūta. Viņu smacē dzīves jēgas zaudējums, kas saka: “Kliedz vai nekliedz, nekas nelīdzēs. ” Tada ir verga mentalitāte, kas pilnīgi pakļāvies dzīvei. Bet cilvēks, kas izriesis krūtis kā riteni, uzpūšas no savām tiesībām, un tādam ne prātā nenāk saviem pleciem uzkraut pienākumu nastu. Lai prasa, ko grib, — viņam gar to nav nekādas daļas. Viņš neskumst un nepātago sevi par nekā nedarīšanu vai nepaklausību. Tāpēc arī tuberkuloze tādam nedraud, pat ja viņam visapkārt mitinās vieni vienīgi tuberkulozes slimnieki. Ja visas pavēles un aizliegumi viņam ir kā pīlei ūdens un viņš uz pavēlētājiem netur ļaunu prātu, tad viņš ir pavisam vesels cilvēks.

Tuberkulozes ārstēšana ir ļoti dārga. Bet ārstēt vajag, jo citādi inficējas veseli cilvēki, īpaši bērni. Inficēšanās nenotiktu, ja mēs nebūtu piespiedu stāvokļa vergi. Taču mēs esam vergi. Plaušu tuberkuloze ir tipiska gūstekņu problēma. Cilvēce ir baiļu gūstekne, bet reāls gūsteknis ir divkāršs gūsteknis.

Ārstēšanai nepieciešams daudz naudas, attieksmes pārmainīšanai nauda nav vajadzīga nemaz. Attieksmes pārmainīšana dāvātu veselību. Kamēr gudrais čīkstulis to nesapratīs, viņam tuberkulozes nūjiņa liks pieņemties prātā. Tai nav svarīgi, kurā cietuma sienas pusē mīt sevis žēlotājs. Ta zina, ka gan vienā, gan otrā gadījumā tai ir darīšana ar baiļu gūstekni.

Tuberkuloze var skart ari citus orgānus. Tuberkulozes lokalizēšanos un īpatnības nosaka skumjpilnas žēlošanās nianses.

° Žēlabas, ka nav iespēju realizēt savas vēlmes, — nieru tuberkuloze.

a Žēlabas, ka nav kārtībā dzimumdzīve, — genitāliju tuberkuloze.

1:1 Žēlabas par neprasmi izmantot savu smadzeņu potenciālu — smadzeņu tuberkuloze.

a Žēlabas par vīriešu nederīgumu — limfvadu tuberkuloze. Utt.

3.mute kalpo par dvēseliskas mīlestības starpnieku.

Otrajā grāmatā bija runa par skūpstiem. Droši vien jūs sapratāt, kāpēc, vienojoties dvēseliskā mīlestībā, tiek ieņemts bērns. Ja cilvēkā nav nemitīgu baiļu, ka viņa mīlestība nav vajadzīga, tad viņā nav arī nemitīgas vēlmes būt labākam par citiem, lai viņu mīlētu. Tādā brīdī viņš atdod labāko no tā, kas viņam ir. Tadā brīdī viņš ir pats, un, ja tādā brīdī notiek dzimumsakars, iestājas grūtniecība. Vieniem gribēta, citiem negribēta, taču tā pauž cilvēka pašreizējo esamību, to, kāds viņš ir, t.i., brīvību.

Vienkārša puķīte atplaukst auglīgajai saulei, un notiek abu savienošanās bez jebkādiem noteikumiem, ka viena puse sevi uzskatītu labāku par otru. Tas nekaunas pašas no sevis un neizvirza prasības otram vai savienošanās sekām. Bet cilvēks, kas jūt nepilnvērtības kompleksu, atsakās dot, pirmām kārtām gaidot došanu viņam, uztverot to kā savas vērtības pierādījumu./« mani mīl, es esmu kaut kā vērts. Jo vecāks un gudrāks kļūst šāds cilvēks, jo racionālāk un skaidrāk viņš novērtē situāciju un secina, ka patiesībā nav par ko viņu mīlēt. Tāpēc viņa skūpsts pārstāj būt svētīgs. Cilvēka bērns, kam mācīts neuzticēties pretējam dzimumam vai pat to ienīst, noslēdzas sevī. Puķīte dod saulei, saule dod puķītei, taču cilvēks rīkojas pretēji dabas likumiem.

Prostitūtām bērnu nebija jau pirms pretapaugļošanās līdzekļu izgudrošanas vai arī šāda nelaime viņas piemeklēja pavisam reti. Toties trūcīga pirtniece, kurai dzīvē tik vien bija laimes, kā pa retam piespiesties vīram un no sirds viņu noskūpstīt, lai būtu dzīvē arī kas labs, katru gadu dzemdēja pa bērnam. Nabaga ļaužu vienīgais dārgums ir viņu karstās sirdis. Ja divas karstas sirdis savienojas kopā, izaug stiprs, skaists auglis. Tas nekas, ka viņi neapzinās savu rīcību un īstajā reizē neskandē ditirambus; viņu sirdis jūt, kad pienācis svētais brīdis sēklai savienoties ar augsni, kas to pieņem. Tāpēc daudzbērnu ģimenes dēvē par bagātām, kaut arī naudas šajās ģimenēs nav gandrīz nemaz.

Arī izvarota meitene var kļūt grūta. Kāpēc? Viņa taču to nevēlas! Protams, ka palikt stāvoklī viņa nevēlas, taču viņas dvēselē mīt tik liela nepieciešamība sevi atdot, ka tas aptumšo pārējos stresus. Ar savām domām viņa provocē vīriešu instinktu mošanos. Vēlāk šīs domas var izrādīties tik tālas, ka viņa tās vairs neatceras un kur nu vēl lai atzītos citiem. Bailes un dusmas, ka mani nemīl, piesaista sievietei vīrieti ar tādiem pašiem stresiem. Atšķirība tikai tā, ka sieviete domā, bet vīrietis dara. Ja cilvēks sevi saprastu pats, viņš saprastu arī pretējā dzimuma partneri. Kaut vai pēdējā brīdī. Tad varmācība pārvērstos kaislīgā dzimumsakarā. Daudzas sievietes, kas nokļuvušas bēdā, mēģina vīrieti saprast, atbildot viņam ar labu, un tādējādi atbrīvojas no cietsirdīgas izturēšanās.

4. Mute piegādā ķermenim ūdeni.

Līdzsvarota cilvēka dzērieni ir viņa paša cienīgi. Viņam nav nepieciešami stiprinoši dzērieni, vai tie būtu tonizējoši vai alkoholiski. Viņam nepieciešams ūdens. Viņš var nedzert vairākas dienas un just spēcīgas slāpes, bet, ja viņa priekšā noliktu trauku ar pasaulē vislabāko attīrīto ūdeni, dzert viņš nesāks. Toties pēc stundas dosies uz upi, kurā mudž visa ūdens radība, aiztrauks to malā un no sirds padzersies. Tas ir labs ūdens, jo satur visu, kas dzīvībai nepieciešams, ieskaitot baktērijas, kas līdzsvarotam cilvēkam nav bīstamas. Gluži pretēji — viņam tās ir nepieciešamas, bet tām nepieciešams viņš.

Cilvēks var būt primitīvs un par baktērijām neko nezināt, bet, ja savā attīstības līmenī viņš ir līdzsvarots, tad dzīvo vesela cilvēka laimīgu dzīvi. Viņa dvēsele caur jūtām viņam sniedz šajā brīdī nepieciešamo padomu, un viņš uzticas savu nepieciešamību signāliem.

Līdzsvarotam cilvēkam ūdens ir brīvība, baiļpilnam cilvēkam — skumjas. Katrā cilvēkā ir gan līdzsvarotība (apgūtā sirdsgudrība, kas ir arī saprātīgums), gan bailes (nelīdzsvarotība, kas ir arī neapgūta sirdsgudrība), tāpēc pagaidām neviens nevar iztikt bez ūdens. Ja skumju — ūdens — īpatsvars pārsniedz 49%, tad gan dvēsele, gan ķermenis kļūst smagi, tādējādi sakot: "Atbrīvojies no savām skumjām!”

5.  Mute ir sirds mērs.

Līdzsvarots cilvēks jūt, kāda barība viņam ir nepieciešama. Viņš dodas uz lauku vai uz veikalu kā uz lauku un izvēlas augu valsts produktus. Viņa dvēselei nekas cits nav nepieciešams. Viņš nejūt vēlēšanos nobaudīt ko īpašu. Viņš nejūt kaut kā trūkumu, jo viņa līdzsvarotība veicina maksimālu barības vielu uzsūkšanos. Augi satur visu, kas cilvēkam nepieciešams, lai dzīvotu. Ja vien mēs pieņemtu to, ko mums piedāvā, un neapvainotu barību ar savām pretenzijām. Tajā pašā laikā cilvēks, kas dzīvo aiz polārā loka, var pārtikt vienīgi no gaļas un zivīm un augi viņam pat sapņos nerādās. Viņš ēd to, ko daba tam dāvā, un ar visu ir apmierināts. Gaļa viņam nenozīmē dusmas. Viņa dvēsele ir apmierināta un nedzen meklēt kaut ko jaunu, neiepazītu.

Aizejiet uz pārtikas veikalu un pavērojiet pircēju uzvedību, viņu attieksmi pret ēdienu, kā arī sevi no malas. Mīmikā, vārdos, tonī, žestos, veidā, kā cilvēks atlasa produktus, kā atliek malā nevajadzīgo, kā noplāta rokas — redz, nav nekā jēdzīga, ko pirkt, — viņš pauž nicinājuma pilnu attieksmi. Vēlme būt labākam par citiem izpaužas arī attieksmē pret ēdienu. Viens produkts ir slikts, otram ir briesmīgs skats, trešais pārāk trekns, no ceturtā paliek resns, piektais kaitē kuņģim, sestais — mēsls (kā vispār ļauj ko tādu pārdot?), septītais nelabvēlīgi ietekmē sejas krāsu utt. Bet rau, kur pasaulē labākais produkts, ko nesen reklamēja. To es ņemšu!

Paņemat arī, pagatavojat ēdienu un — tiekat pie, teiksim, alerģijas. Kāpēc? To taču tā lielīja! Bet salielītā lieta saka: “Skaties un domā, mīļais cilvēk, un apjēdz, ka šeit, veikala plauktā, mums visiem ir viens kopīgs uzvārds — Ēdiens. Vārdi gan mums atšķiras. Tu par vienu no produktiem izteicies slikti. Taču tā ir viena no manām sastāvdaļām. Tiesa, no tās kaut kas ir izņemts, gluži kā ķirurgam kaut ko izgriežot no ķermeņa, bet būtība ir tā pati. Tikai tā pilnība ir kļuvusi nepilnīga. Tu teici, ka no otrā produkta kļūst resns. Taču tas manī pastāv brīnumaini pārvērsts. Tu teici “mēsls”, taču arī tas ir manī, tikai kļuvis vēl nelietojamāks. Ir likvidēta līdzsvarojošā puse. Tavs protests pret slikto, skumjo un melīgo tevī šobrīd izraisīja alerģiju.

Jūs, gudrie ļaudis, arvien vairāk un vairāk mānāt sevi un citus. Ņemat gaļas gabalu un tā vietā, lai liktu uz šķīvja tādu, kāds tas ir, ar visām asinīm, sākat to mērcēt ūdenī vai vīnā. Tad izsitat, speķojat un panējat, uzkraujat piedevu kārtu un ķeraties pie ēdmaņas ar inteliģenta un humāna cilvēka izskatu.

I'alīkamu, smalku sarunu fonā nav dzirdams dzīvnieka pirmsnāves kliedziens. Garšvielu aromāts nomāc maizes smaržu. Ilādams mūsdienu cilvēks, kas ir mīlestības cienīgs, jūs aizvainoti sakāt: tā dara visi, vai tad es būtu sliktāks? — un no aizvainojuma nopelnāt iesnas. ”

Bet tur jau tā lieta, ka tā dara visi, un, ja kāds nedara, uz viņu skatās no augšas kā uz mežonīgu būtni. Cilvēki, kas strādā smagu fizisku darbu, ēd gaļu un to uzskata par pašsaprotamību. Viņiem vajadzīgs spēks. Uz gaļas bodīti tādā pašā nolūkā dodas arī zinātnieks. Bet par to, ka gaļa ir dusmas un ka spēka pielietojums darbā nozīmē strādāt ar dusmām, neviens nepadomā. Un, pat ja iedomājas, jūt: tā kā dzīve mani tik ļoti sadusmojusi, es nevaru nepirkt gaļu. 'la gribas! Ja mēs no lielās gaļas kāres pareizi secinātu un atbrīvotu savas dusmas, tad pārsteigti konstatētu, ka gaļa vairs nekārojas. Vēlme pazudusi kā pēc burvju nūjiņas mājiena! Tapat it kā pati no sevis izzūd nepieciešamība ievērot diētu un barības daudzums un kvalitāte automātiski līdzsvarojas.

Vārdu sakot, cilvēks, kas jūt, ka nav iespējams dzīvot bez cīniņa, nevar dzīvot bez gaļas. Cilvēks, kas ļoti baidās no dzīves cīņas, piesargās ēst galu. Gaļas izstrādājumi izraisa barības vada traucējumus arī tādā gadījumā, ja kāds labvēlis paslepšus piejauc ēdienam gaļu ar nolūku cilvēku stiprināt. Citā reizē viņš vairs neēdīs neko no tā, ko šis cilvēks pagatavojis. Viņš nezina, ka viņam kaitējusi gaļa. Viņš apgalvo, ka labvēlis slikti gatavo. Tādi ļaudis citus tracina ar saviem untumiem, un, kad viņi mirst ar vēzi, kļūst par īstu augu valsts uztura antireklāmu. To cilvēku saslimšana ar vēzi, kas ievēro veselīgu dzīvesveidu, skaidri liecina, ka šie ļaudis dzīvo veselīgi aiz bailēm no slimībām. Bet aiz jebkurām bailēm slēpjas tikpat lielas dusmas. Neizteikta neapmierinātība ar visu, kas kaitē veselībai, un visiem, kam raksturīgs neveselīgs dzīvesveids, akumulējas ļaundabīgā audzējā.

Es sāku stāstīt par neapmierinātību, bet pārgāju pie temata par gaļu. Vai tā būtu novirze? Nē, tas ir temata paplašinājums. Neapmierinātība cilvēkā rodas aiz neprasmes pasauli skatīt tās vispusībā. Ta ir pārmēra prasīguma protesta izpausme. Jo vairāk neizpratnes, tātad baiļu mani nemīl, jo spēcīgāka neapmierinātība. Neapmierinātība sev piesaista neapmierinātību un arvien pieaug, par spīti tam, ka vienlaikus pieaug arī bailes no neapmierinātības. Briesmu izjūta brīdina par krīzi. Baiļpilns cilvēks visvisādi cenšas izdabāt neapmierinātajiem. Viņš nepamana, ka baiļpilnais nekad nemēdz būt apmierināts. Apmierināts mēdz būt tikai drosmīgs cilvēks. Ja cilvēks, ko moka neapmierinātība, iedomājas par savu nākotni, viņu var pārņemt šausmas, jo viņš nespēj iztēloties, ka vēl ilgāk varētu izturēt neapmierinātību. Šausmu izjūta ir tā pati bezizeja no neapmierinātības burvju loka. Šausmu izjūta pārņem cilvēku, kam nepietiek prāta tikt skaidribā par apkārt notiekošo.

Cilvēks meklē sevi pat ēdienā. Un atrod sevi, bet jau nākamajā mirklī ir neapmierināts, jo gribas ko labāku. Bailīga doma rada skaidrību par ēdienu, bet slepena doma — par pašu cilvēku. Viņš neuztver slepeno domu, kas stāsta, ka patiesībā pašam gribētos kļūt labākam, tātad — drosmīgākam. Noraidošas atsauksmes par ēdienu īstenībā rāda tādu pašu atsauksmi par sevi. Pievērsiet uzmanību vārdiem, ar kādiem paužat vērtējumu, un apzinieties paši priekš sevis, ka šie vārdi arī ir stress, ko nepieciešams atbrīvot. Pretējā gadījumā meklējumiem nebūs gala. Pagaršosiet visvisādus produktus, bet īsto nepazīsiet. Neapmierinātība ar sevi to neatļaus. No ēdiena kļūsiet resnāks vai tievāks, bet neapmierinātība nemitīgi palielināsies.

Nepaēdot, badojoties ķermeni iznīcina citādi. Arī pārēšanās nogalina pa savam. Normāls uzturs veicina gara, dvēseles un ķermeņa kopīgu attīstību bez jebkādām ciešanām. Līdzsvarotam cilvēkam ir lieliska psihe arī bada stāvoklī. Viņš spēj pārtikt no svaiga gaisa un mīlestības. Viņa ķermenim nepieciešams minimāls daudzums augu valsts produktu.

Modernā slimība bulīmija — neremdināms bads — skar to, kas pa dzīvi vēlas iet ar troksni. Maksimāla vajadzība vareni un steidzīgi, visiem redzot, virzīties uz priekšu cilvēku padara par rīmu. Bet spēcīga nedrošība no nākotnes izraisa vēlēšanos atsaukt vecos labos laikus. Sākas vemšana, kas liecina par riebumu pret nākotni. Bulīmija ir vēlēšanās tikt pie iluzoras nākotnes, pret kuru patiesībā cilvēks jūt riebumu. Iluzora nākotne ir racionālā saprāta radīta, un tajā nav vietas intuīcijai.

Nopietna slimība ir arī anoreksia nervosa, kad slimnieks var pilnībā atteikties no ēdiena. Bailes no ēdiena ir spēcīgākas par nāves bailēm. Anoreksijas cēlonis ir totālas bailes no piespiešanas. Arvien biežāk šī slimība vērojama jauniem ļaudīm, kas liecina, ka jaunajai būtnei tiek iznīcināta brīvā griba, jo tās vietā ļoti veikli un pārliecinoši domā, izlemj un visu padara citi. Pusaudzis negribīgi, vienaldzīgi piekrīt vecāku gribai. Cilvēks, kam atņemta griba, dzīvo bez nākotnes. Tā ir mirusi dzīve. Ēdiens ir faktors, kas tādu dzīvi un dvēseles mokas paildzina.

Anoreksija pauž nevēlēšanos dzīvot miruša cilvēka dzīvi. Jo vājāka dzīvotgriba, jo sliktāka apetīte.

Dzīva sirdsgudrība ir tā, ko cilvēks atzīst savā dvēselē un izmanto atbilstīgi nepieciešamībai. Dzīva sirdsgudrība ir arī tā, ko iemanto ar pieredzi konkrētu darbu laikā.

Mirusi sirdsgudrība ir tā, ko cilvēks iekaļ piespiedu kārtā, bet ko iekšēji nepieņem, tāpēc tā nekļūst par dvēseles daļiņu un ātri izkrīt no prāta. Ja cilvēks, kas nokļuvis bēdā, paļaujas tikai uz svešu padomu, pretī viņš saņem nedzīvu gudrību, ko nesaprot un nevar izmantot savā labā. Viedāko no visiem padomiem neapmierināts cilvēks var uztvert kā tukšu pļāpāšanu.

Mirkļa šausmu lēkme var pāraugt nepārtrauktā šausmu izjūtā, kuras sekas ir dvēseles slimības.

Parasti gan bailīgs cilvēks meklē izeju no paša neapmierinātības. Viņš vēlas tikt skaidrībā ar to, kas nav skaidrs, un tāpēc sāk jautāt. Jo spēcīgākas kļūst bailes, jo bezjēdzīgāki top jautājumi. Cilvēks no malas šo jautājumu gūzmu nevilšus uztver kā murgu: cik briesmīgi, ja cilvēks vispār neko nesaproti Jautāšana jautāšanas pēc rada haosu, jo cilvēks zaudē spēju orientēties no citiem iegūtajās gudrībās. Kam ir haoss domās, tas rīkojas nedomājot un neparedzami.

Saprātīgs cilvēks nejautā. Viņš atbildi sameklē sevī, pirms jautājums paspējis rasties. Viņš ir apmierināts ar atbildi, pats sevi un pasauli. Un, ja viņš vēlas iet tālāk pa dzīvi, jo viņa pozitīvā neapmierinātība neļauj mīņāties uz vietas, tad viņš iet cauri mācībām, darbam un rīcībai.

Nebeidzama neapmierinātība — tā ir baiļpilna cilvēka daliena.

Neapmierinātība traucē dvēselei sasniegt garu, tā stāv starp abiem kā siena.

Neapmierinātība iznīcina gribu dzīvot.

Dzīvotgribas vājināšanās veicina slimību rašanos. Dzīvotgribas zudums atver viņsaules durvis. Un, ja palīdzība neatnāk ar slimības starpniecību, cilvēks šo pasauli atstāj, izdarot pašnāvību. Visi pašnāvības gadījumi ir neapmierinātības sekas. Vieni vispirms ir neapmierināti ar sevi, bet vēlāk arī ar pārējiem. Citi — pretēji: vispirms ir neapmierināti ar pārējiem, pēc tam — ar sevi, un viņi tā arī nesaprot, ka pamatā tomēr ir neprasme būt apmierinātam ar sevi. Ja cilvēks, vairs nespēdams izturēt neapmierinātību, meklē visvieglāko izeju no radušās situācijas, viņš to atrod pašnāvībā — aizbēgot no materiālās pasaules mokām.

Neapmierinātībai ir neskaitāmi veidoli. Piemēram, kaprīzums, riebums, aizvainotība, piekasīgums, ļaunums, nlriebtkāre, nelabvēlība, kā arī purpināšana, burkšķēs;ma, kašķīgums, kritizēšana, nemitīga vaimanāšana utt.

Kas no neapmierinātības baidās, tas to piesaista. Burkšķēl;i|i, purpinātāji, klaigātāji, rupekli, izlepušie, atriebtkārie, vaidētāji par visu un visiem — tas viss ienāk cilvēka informatīvajā laukā vai pat tajā burtiski iebrūk. Cilvēks aiz bailēm uzņem sevī atbilstīgu neapmierinātību, un tā kļūst par viņa īpašumu. Tadā gadījumā ir divas iespējas:

1)       aiz bailēm tikt izdaudzinātam par sliktu cilvēku apspiež neapmierinātību, un tādējādi nevilšus sākas sevis iznīcināšana. Ir arī tādi ļaudis, kas cieš apzināti. Viņus pie-

' spiež ciest zemapziņas vēlme izpirkt vainas izjūtu;

2)       cilvēks kļūst neapmierināts un ar savu neapmierinātību sāk iznīcināt citus, sevi dēvēdams par cilvēku, kas rūpējas par kārtību mājās.

No pirmā skata šķietami bērnišķā kaprīze tādā gadījumā izvēršas par piekasīgumu, kašķīgumu, sīkumainību, skrupulozumu, nepiekāpību, atriebtkāri, nelabvēlību. Tas nodara jaušamu kaitējumu citiem un sākumā nejūtamu kaitējumu sev. Kādā brīdī rodas slimība, kas izaug ceļā kā siena. Tagad vairs ļaunu citiem nenodarīsi. Tagad nākas ciest pašam.

Vārda būtību nosaka runātāja doma. Labvēlīgs smaidiens un anekdošu stāstīšana arī ir izsmiekls, taču labdabīgs. Mēs tajās apmierināti klausāmies. Baiļpilns cilvēks ar prieku noklausās labdabīgā izsmieklā, kas adresēts kādam citam. Viņš smejas arī par anekdotēm, taču nevelk paralēles ar sevi.

Bailes kļūt par izsmiekla objektu nemanot pāraug dusmās, un pienāk diena, kad cilvēks jūt, ka par viņu irgājas. Runa ir par ko citUj bet domā viņu. Tas pats joks atkārtojas tajā pašā kompānijā, bet cilvēks, kas pavisam nesen par to smējās, apvainojas līdz nāvei. Jo viņš nevēlas atzīt savas kļūdas. Droši vien arī jūs pazīstat cilvēkus, ar kuriem kontaktējoties vārdi jāizvēlas ļoti uzmanīgi. Pretējā gadījumā rodas neveikla pauze — nemanot visi izrādās šī cilvēka rokās. Visi baidās viņu apvainot un baidās arī, ka viņš piepeši aizcirtīs durvis. Visi cenšas sarunas novirzīt uz citu tematu. Tā tas turpinās, līdz vienam pacietība ir galā. Noskaldījis ko rupju un neiederīgu, viņš sabojā savu reputāciju, toties visus izglābj no spīva vērotāja klātbūtnes.

Prasme ar mēru pasmaidīt par saviem trūkumiem vai vājībām — tā ir debesu dāvana. Bet, tā kā priekus parasti pārspīlē, neizsīkstošos jautrībniekus neieredz, jo viņi izved no pacietības tos, kuri savus trūkumus neatzīst. Līdz nāvei nopietni ļaudis metas atmaskot balamutes viņu nepilnībās, vēlēdamies tos pataisīt pēc sava ģīmja un līdzības. Viņi šauj pa mērķi, līdz smējējam izsprāgst asaras. Tikai līdzsvarotie iespēj palikt viņi paši.

Atcerieties: jebkura doma un jebkurš vārds pauž attieksmi.

Patiesa attieksme ir tāda, kas apzinās pasaules divpusību. Tāda attieksme ir saprātīga. Saprātīgs, apdomīgs cilvēks mierīgi domā vai nosaka: “Viss ir tā, kā ir savā labajā un sliktajā. ”

Vienpusīga attieksme var slēpt šābrīža patiesību, taču tā ir abstrakta attieksme, kurā nav patiesības. Saprātīgs cilvēks domā vai saka: “Tas ir labi. Bet tas — slikti. ”

Īstenība un patiesība ir atšķirīgi jēdzieni.

Arī īstenība un godīgums ir atšķirīgi jēdzieni.

Jūs varat sevi uzskatīt par ļoti godīgu un patiesu cilvēku, taču jums sāp kakls. Tas nozīmē, ka kakls māca: jūsu viedoklis par sevi ir kļūdains. Sajūtiet savu sasprindzināto kaklu. Pagroziet to, un jūs izdzirdēsiet knakšķi. Sasprindzinātība liecina par bailēm. Bailes izraisa muskuļu spazmas. Knakšķēšana rāda, ka kauli — un it īpaši uz tiem uzslāņojušies sāļi — atrodas pārāk tuvu cits citam un pakustoties saskaras.

Tos citu citam pārāk tuvu piesaista no spriedzes saīsinājušies, savilkušies muskuļi. Neapmierināta cilvēka kakls ir īss un saīsinās atbilstīgi stresa pieaugšanai. Aiz bailēm no neapmierinātības cilvēks sevī uzņem neapmierinātību, bet tā, kļuvusi par viņa dalienu, sāk savu darāmo. Kakls ieslīgst plecos, it kā cilvēks to kaunētos rādīt. Tas arī ir kauns — kauns konstatēt savu neapmierinātību. Kauns ir vainas izjūta. Neapmierinātu ļaužu kauna izjūta ir tik milzīga, ka tek pāri malām un pārvēršas aizvainojumā. Cilvēkam, kas aiz neapmierinātības uzbrūk otram kaut vai domās, noteikti rodas vainas izjūta. Cits vēl nav paspējis atvērt muti, kā cilvēks tam metas uzbrukumā: “Bet es ne pie kā neesmu vainīgs!”, turklāt tā, ka pirmais aiz pārsteiguma var zaudēt valodu.

Kas ietiepīgi paliek pie savas patiesības un ar savu neapmierinātību vēlas pārtaisīt pasauli, tas kļūst ciets, neelastīgs, un viņa kakla skriemeļos sākas sāļu nosēšanās. Kakla kustīgums mazinās proporcionāli cilvēka nepiekāpībai, viņa sadzīviskajai neelastībai. Sadzīviski neelastīgs cilvēks pārakmeņojas kā tiešā, tā pārnestā nozīmē. Dzīve prasa pārmainīt attieksmi atbilstīgi apstākļiem. Kas neliecas, tas lūst.

Ja dzīves mācību stundām vēl nav lemts beigties, kakls nelūst, toties lūst kakla analogs — garo kaulu kakliņi.

Cilvēkam, kas kļūst pārmērīgi vīrišķīgs, t.i., nepakļāvīgs, kas ir pārlieku pārliecināts par savu taisnību, draud briesmas lauzt atbilstīgos kaulus, kad viņš sadusmojas uz vīriešu dzimumu.

Visas slimības kakla apvidū ir neapmierinātības sekas.

u Iekaisumi rodas no neapmierinātības, kas pazemo.

a Pietūkumi un palielinājumi rodas no neapmierinātības, kas skumdina.

u Sāpes rodas no neapmierinātības, ko cilvēks nomāc.

3 Visu, kas ir saredzams vai sataustāms ar rokām, cilvēkam gribētos izšļakstīt uz āru vai vismaz kaut kā izpaust,

taču viņš to nedara. Baidas izrādīties slikts, taču nesaprot, ka turēt slikto sevī — tas jau ir slikti.

Q Viss, kas apslēpts, ko cilvēks vēlas noslēpt, jo viņam ir kauns vai bail to parādīt. Izpausme viņā izraisītu kaunu, bet tas nodarītu sāpes.

Neapmierinātība ir stress, kas iznīcina dzīves garšu. Kas baidās no neapmierinātības, tas sev piesaista neapmierinātību. Neapmierinātība, kas parādās cilvēka informatīvajā laukā, kļūst par viņa īpašumu. Un cilvēks kļūst neapmierināts. Vīrieši neapmierinātību pirmām kārtām vērš uz sevi — sāk vainot sevi. Tāpēc arī ir vairāk vīriešu pašnāvnieku. Bet vai infarkts principiāli atšķiras no pašnāvības?

Sievietes sāk izšļakstīt neapmierinātību uz āru, vispirms atmaskojot citus, tāpēc viņu vidū pašnāvnieku ir mazāk, tāpat kā sirds slimnieku. Viņu domāšanas veids rod atspulgu piena dziedzeru slimībās.

Neapmierinātība iznīcina vēlēšanos strādāt. Cilvēks, kas kopš bērnības jutis pieaugušo neapmierinātību ar savu rīcību un darbiem, izaug par slaistu. Darbu, kas cilvēkam nepieciešams kā pašrealizācijas līdzeklis, viņš sāk uztvert kā to dažu vērtīgo īpašību iznīcinātāju, kuras viņā saglabājušās. Viņš labāk nedara neko, nododas svētdienīgai jautrībai un iepriecina tos, kas konkrētajā brīdī atpūšas. Ar savu patīkamo klātbūtni viņš izpelnās cieņu un mīlestību. Ja šāda veida darbībām nevajadzētu naudu, arvien vairāk ļaužu kā pamatnodarbību izraudzītos svētdienīgu laiskošanos.

Nepatika pret darbu liek viņiem meklēt iztikas avotus, kas neprasa piepūli. Kas meklē, tas galu galā atrod. Tikai vēlāk noskaidrojas, ka tieši vieglais ir grūts. Par laimi, vienmēr būs arī tādi, kas pa dzīvi vēlas iet ar godīgu darbu un kam tā ir nepieciešamība. Pavisam labi, ja viņi ir apmierināti ar sevi un strādā ne tikai naudas dēļ.

Nekā nedarīšana ir viena no visnogurdinošākajām nodarbēm pasaulē, jo tā nesniedz pašapmierinātību.

Droši vien arī jums nācies būt situācijās, kad ilgas un nogurdinošas darba dienas beigās, kad jūs tik tikko turaties uz kājām, ierodas kāds slinkuma lāpītājs, kas sāk žēloties par briesmīgu nogurumu. Jūs kā zibens skar dusmas, jo jūs nesapratāt, ka viņš patiešām ir noguris, jo nekā nedarīšana izraisa vainas izjūtu. Bet nogurums pauž vainas izjūtu. Spēcīga noguruma izjūta pauž lielu vainas izjūtu. Kas darba dienas beigās jūt nāvīgu nogurumu un to uztver kā padarītā sekas, maldās. Nogurums ir sekas pēc darba, kas ir pa spēkam. Ja jūs esat noguris no nekā nedarīšanas, jūs sev piesaistāt cita cilvēka dusmas. Turklāt kā vienā, tā otrā gadījumā jums abiem ir taisnība. Ja jūs pacentīsieties otru saprast, sapratīsiet arī cēloni. Vienam nogurums radies aiz uzspiesta darba, otram to radījusi uzspiesta bezdarbība. Neviens no jums neprot būt viņš pats. Abi stāvat viens otram pretī.

Vairākumā gadījumu to pat neaptver vērotājs no malas, jo arī viņa neapmierinātība nesnauž. Nostādamies tā pusē, kurš viņam konkrētajā brīdī ir garā tuvāks, svešinieks tikai pielej eļļu ugunij. Jebkura sašutuma izpausme pastiprina neapmierinātību, un beigu beigās tā plūst pāri malām. Rodas strīdi. Neatkarīgi no dzimuma cilvēks, kas nemitīgi piedalās vārdu cīniņos, ar saviem apvainojumiem var iedzīt kapā ģimenes locekļus vai paziņas, kas jau tā vaino sevi, un pat kapā nelikties mierā. Bet viņam vis nezūd dzīves garša un sirds nesāp ne mirkli. Kāpēc? Viņš taču dara tik daudz ļauna! Jā, dara, taču konkrētajā gadījumā daudz mazāk nekā savaldīgs cilvēks ar savu savaldību. Kas ļaunumā, ko rada klaigātājs, redz tikai ļaunu un no tā neko pamācošu sev neatrod, tam lemts ciest. Tas, ka bļauris palielina savu karmisko parādu, ir viņa problēma, bet tas, ka jūs viņam ļaujat sevi kaitināt, ir jūsu problēma. Bet, kas saprot, ka dumja kliedzēja gudrība aicina klausītāju ķerties pie savas domāšanas pārmainīšanas, tas atrod, par ko bļausteklim pateikties.

Klaigātājs ir primitīvs cilvēks, kas neprot gudri kontaktēties. Tāpēc viņš sev piesaista mazu karmisko parādu, ko pamazām sadedzina ciešanās, vai tas tiek izaudzēts liels un izpirkts lielās ciešanās dzīves norietā, bet varbūt pat nākamajā dzīvē. Ārā plūstošā cietsirdība viņam nodarīs dažādas sāpes. Jo vairāk viņš visur bāž savu degunu, jo vairāk viņam bez mitas sāp visas malas. No paura līdz pirkstu galiem.

Ja inteliģents cilvēks nemeklē patiesību, bet nemitīgi nododas naidīgai kritikai, viņš sev piesaista lielu karmisko parādu. Dievs viņam ir devis iespēju kļūt gudram, bet arī uzlicis par pienākumu dzīvot cilvēciski saprātīgi un virzīt dzīvi uz priekšu. Inteliģenta cilvēka sāpju sindroms ir attiecīgi lielāks, tātad lielāks ir arī karmiskais parāds.

Tātad, ja primitīvs cilvēks un inteliģents cilvēks pieļauj vienu un to pašu kļūdu, tad inteliģentam tiek bargāks pārbaudījums, jo viņa pienākums ir dzīvot gudri. Ja kļūda ir nenozīmīga, cieš cilvēks pats. Ja kļūda ir ļoti liela, cieš arī mazbērni. Jo ilgāk kļūda palikusi neizlabota, jo lielāka tā pieaug, tāpēc mazbērnus var skart ļoti smags pārbaudījums. Jo tāda nu reiz ir dzīves kārtība, ka ikkatra nākamā paaudze pārspēj iepriekšējo gan savā labajā, gan savos pārkāpumos. Bet, tā kā ikviens pirmām kārtām apgūst savas dzīves mācību stundas, ko viņam palīdz apgūt vecāki vai bērni, nav jēgas meklēt vainīgos.

PATIESS GADĪJUMS

Aptuveni piecdesmit gadu veca sieviete saslimusi ar dzemdes kakla vēzi. Pret savu veselību viņa allaž bijusi vērīga. Katram gadījumam reizi gadā devusies uz onkoloģisko apskati. Pēdējo reizi — pirms nepilna gada, kad arī veiktas visas analīzes atbilstīgi viskvalitatīvākajai mūsdienu metodikai. Viss bijis kārtībā.

Pirms dažiem mēnešiem viņa pamanījusi nepatīkamus izdalījumus no maksts. Pirmā doma, kas ienākusi prātā: skaidrs, vīrs atļāvies kreiso gājienu. Tad — vīrs nerūpējas par personisko higiēnu, kārtīgi nenomazgājas. Kādas vēl domas var ienākt prātā sievietei tādā situācijā? Asins piejaukumi izdalījumos lika doties pie ārsta. Dzemdes kaklā tika konstatēts liels, acīm saredzams krāteris, kas radies pēc atmirušo audu atdalīšanās. Diagnoze bija nepārprotama.

Sieviete vaicāja: "Ko es esmu nepareizi darījusi?” Es atbildēju: "Teikšu jums tos vārdus, ko saka jūsu vēzis. ” Vēzis māca: “Mīļā sieviete! Tā vietā, lai kopā ar vīru nodotos seksam, jūs ar prieku viņam saskrāpētu ģīmi. Jūsuprāt, viņš nav pelnījis tādu godu — re, cik daudz nepadarītu darbu palicis! Tad kāpēc vēl tērēt spēkus seksam? Tu nesaproti, ka darbi nekad nebeidzas un ka sekss normālam vīrietim neatņem spēkus, bet, gluži pretēji, tos papildina. Ja nepaveiktie darbi būtu galā, tad arī dzīve beigtos. Tavs vīrs ir čakls darbarūķis, kas ar visu sirdi cenšas ģimenei sagādāt pārticību. Bet tu bez mitas uz viņu brēc. Tu neciet, ka dažkārt viņš meklē atslābināšanos alkoholā. Tu esi tāda pati strādātāja kā viņš. Jums ir viss, kas nepieciešams. Un vairāk. Bet tev vajag vēl un vēl. Vīrs tev piekrīt, bet viņa spēki tūlīt izsīks. Un tad viņš nāk tos smelties tevī—sievietē. Gribētā un mīlētā sievietē. Viņš tev nesaka skaistus vārdus. Viņš no tevis baidās. Viņam nepieciešama sievietes mīlestība, lai dzīvotu. Vai viņš prasa daudz?

Visu, kas jūsu dzīvē bijis nelabs, tu vērtēji tik aplami, ka es biju spiests atnākt, lai vestu tevi pie prāta. Kas slimo, tas ir pieļāvis kļūdu. Izlabo savu kļūdu!”

Šī sieviete savu kļūdu saprata. Slimība viņai iemācīja uz vīru paskatīties citām acīm — kā uz cilvēku, kas dzīvo sievas ēnā un neuzdrošinās viņu apgrūtināt ar fiziskas tuvības tīkojumiem. Savas skumjas viņš laiku pa laikam slīcina vīnā. Bet sievietei šķiet, ka viņš to nemīl, ja reiz viņas iebildes ignorē, bet vēlmes neizpilda, la kā viņas domāšanas veids bija pārāk materiāls, mīlestību viņa automātiski identificēja ar seksu. Bet savukārt seksu — ar darbu un darba rezultātiem. Tā arī radās vilšanās dzimumdzīvē. Vilšanās ir tik stipra, ka sievieti grauž no iekšpuses, tāpat kā slimība, kas izkrimtusi caurumu dzemdes kaklā. Sieviete atzinās, ka tikai tagad sapratusi, cik bezgalīgas ir dumjas sievietes vēlmes. Un ka viņa meklēja laimi lietās. Viņai ir tik daudz brīnišķu lietu, ka tās var pat nest uz izstādi, taču to vidū nav laimes. Kamēr viņa skrēja kā ritenī un priecājās, viss it kā bija labi, bet, kolīdz starp darbiem radās pauze, viņu pārņēma neapmierinātība. Pēdējos gados krājās dusmas, kas ir saistītas ar naudas jautājumiem. Viņa saprata, ka nemitīgi paskrējusi garām laimei — savam vīram.

Dzemdes kakla vēzis rodas arvien biežāk, jo pieaug aplama sieviešu attieksme pret seksu. Ja vēl viņas atteiktos no seksa un priecīgi dzīvotu tālāk. Bet nē. Sievietes, kas jūtas seksuāli neapmierinātas, kļūst nervozas, histēriskas, dusmīgas, niknas un galu galā ļaunas. Aiz žēluma pret sevi viņas ieslīgst naidā. Vēlēšanās būt labam cilvēkam un neizpaust savu apkaunojošo problēmu piespiež paturēt sevī dusmas, kas vārīties vārās. Un laba sieviete ne mazākā mērā nenojauš, ka sevī audzē vēzi. Bet, kad tas rodas, izaudzē to vēl lielāku.

Ginekoloģiskajā apskatē var noskaidrot daudzas vēža saslimšanas jau agrīnā stadijā. Ārsti spēj izdziedēt agrīnu vēzi, taču vairākums sieviešu ginekologu neapmeklē. Katrai ir savi iemesli. Daudzas līdz nāvei baidās no ārstiem, jo pagātnes pieredzi tā arī neizprot. Daudzas baidās no slimnīcas un slimībām. Baiļpilna sieviete nedomā, ka, kavējoties apmeklēt ārstu, viņa veicina slimības attīstību. Tajā pašā laikā visi lieliski zina, ka vieglāk ir izdziedēt mazu kaiti, bet ne vienmēr iespējams tikt galā ar smagu slimību. Nevēlēšanās pavērt svešam skatienam ķermeņa intīmās daļas pārsniedz nāves bailes.

Sieviete, kas ieciklējusies savā kārtīgumā, izdzirdot vārdu sekss, atgaiņājas saprotošā smaidā: "Man tā nav problēma. ”

Bieža seksuālo partneru maiņa, ko dēvē par laimes meklējumiem, ari ir seksuālās neapmierinātības izpausme, tas ir, neapmierinātība.

Pēc divām nedēļām šī sieviete, pārmainīdama savu domāšanu, vēža perēkli bija tā attīrījusi, ka es viņu droši norīkoju uz operāciju. Pēcoperācijas atveseļošanās notika ātri un labi.

Kāpēc viņa izlēma doties uz operāciju, ja veselība uzlabojās? Kāpēc viņa neārstēja sevi tikai ar domām?

Šī sieviete ir maksimāliste. Viņa gribēja visu uzreiz un kā nākas. Viņa juta, ka nespēs mainīt savu valdonīgo raksturu tik ātri, kā vajadzētu. Bet vēzis attīstās tik ātri, cik cilvēks steidzas. Šī sieviete uzticējās mediķiem un nevainoja ārstus, ka tie viņas slimību nepamanīja uzreiz. Viņa savas kļūdas apzinājās. Viņa saprata, ka operācija palīdzēs izrāpties no bezdibeņa un ka turpmākās domāšanas pārmaiņas viņai ļaus dzīves ceļu turpināt tā, lai izvairītos no kritieniem bezdibenī. Viņai tas bija labākais risinājums, un viņa to izvēlējās pēc savas brīvas gribas.

Ja viņa pie manis būtu vērsusies brīdī, kad mediķi viņai vairs nespētu palīdzēt, viņa prastu izrāpties no bedres. Gribasspēka pietiktu. Taču jebkurā situācijā jāizvēlas optimālākā izeja. Mēs pagaidām vēl lielā mērā esam materiālisti, un mūsu fiziskajam ķermenim nepieciešama medicīniskā palīdzība.

Kompleksa ārstēšana paredz vispusīgu skatījumu uz slimību tās dažādos rakursos un optimālu visu iespēju secīgu izmantošanu. Brīva izvēle nodrošina slimnieka ticību ārstēšanai un, pateicoties ticībai, arī labvēlīgu rezultātu. Tad ārsti var paveikt visu iespējamo. Kas nekam netic, tas spiests ciest.

Manā otrajā grāmatā bija runa par dzimumorgāniem un to slimībām.

Dzemde ir mātišķuma orgāns. Mātišķums ir vienotība, kurā ir savs labais un savs sliktais. Māte, kas priecājas par saviem bērniem, palaiž savu prieku brīvībā. Prieka slēptā puse — skumjas — tad vairs nespēj pieaugt, un, ja māte savas skumjas izraud, kas radušās kaut kādā saistībā ar bērniem, tad skumjas viņu atstāj un vairs nekaitē. Ja sieviete nevar būt tāda māte, kāda gribētu būt, viņas mātišķums visā tā labajā un sliktajā paliek dzemdē. Viņa neapzinās to, ko aiztur aiz bailēm. Aizturēts mātišķums materializējas slimībā. Jo vairāk savaldības, jo ciešāks audu sablīvējums saslimstot.

“Savaldīts mātišķums” — skan kaut kā dīvaini. Ta nav pieņemts domāt. Minēšu kādu piemēru: sieviete grib būt saviem bērniem labākā māte pasaulē. Tas nozīmē, ka viņa vēlētos saviem bērniem dot visu, par ko tie sapņo. Būdama tipisks baiļpilnais cilvēks, viņa mīlestību neuzskata par visvērtīgāko dāvanu. Naudas viņai ir pamaz, un tāpēc viņu grauž vainas izjūta. Ko tik visu viņa saviem bērniem sagādātu! Kāpēc citas mātes var, bet viņa ne?

Mūsdienu māmiņu bailes izrādīties sliktām parasti izpaužas tādējādi, ka viņas vai visus pasaules labumus sagrābtu saviem bērniem. Mātes neapzinās, ka bērns atnāk patstāvīgi apgūt savas dzīves mācību stundas un ka labais ir tas, ko cilvēks pats no sliktā pārvērš labajā. Vai arī ķeras pie nepadarītajiem darbiem — sliktā — un, tos pārstrādājis, iemanto labo. Ja bērnam visu pasniedz uz paplātes, viņš nepapūlēsies, lai to visu dabūtu.

Dzīve ir kustība. Slinks cilvēks nav slinks tāpēc, ka nevēlas neko darīt, bet tāpēc, ka nevēlas kaut ko darīt tieši tādā veidā. Viņš gan gribētu darīt tā, kā viņam patīk, bet izrādās, ka viss jau ir paveikts. Ja bērns ir spiests dzīvot saskaņā ar vecāku labi pārdomātajiem plāniem, viņā pat rodas slinkums domāt. Tas ir protests pret tamlīdzīgu dzīvi.

Ja izveidotos tāda ārēji ideāla situācija, ka vecāki iegūtu neierobežotu naudas summu un nodrošinātu bērna dzīvi līdz mazākajam niekam, turklāt tā, ka viņam nekad nevajadzētu ne par ko rūpēties, tad šis bērns drīz vien nomirtu. Ja vien bez vārda runas klausītu vecākus. Par laimi, šāda iespēja ir tikai teorētiska. Tas nozīmē vienu: ja bērns neiepazīst, kas ir materiāli zaudējumi, viņā pieaug atbilstīgas dvēseles mokas. Tās var pāraugt kritisko robežu, un tad bērns ņemas lauzt un graut vecāku dāvanas, lai pats varētu sākt celt savu dzīvi. Vecāku situētība viņam ir cietums.

Bet šobrīd nerunāsim par to, ka visatļautība slikti ietekmē bērnu. Paanalizēsim tikai šādas mātes personiskos stresus. Šī māte dusmojas uz dzīvi, kas viņai neļauj būt labai mātei. Un neatkarīgi no tā, vai viņa ņemas lādēt valsti vai valdību, agri vai vēlu kārta pienāk vīram. Aiz bailēm dusmīgā sieviete nespēj mīlēt savu bailīgo vīru bez nosacījumiem. Viņa izpirktu savu vainas izjūtu, kārtīgi veicot savus mātes pienākumus, taču tas viņai nav pa spēkam. Viņas skumjas pamazām pāraug agresīvās dusmās uz vīru, kas prasa savu uzmanības daļu un tāpēc neļauj sievietei būt pietiekami labai mātei. Rodas krasi noliedzoša attieksme pret sadzīves grūtībām, kas sarežģī bērnu dzīvi. Virspusē uzpeld pagātne kopā ar nomākto protestu pret mātes pārmēra prasīgumu. Tas viss izraisa skumjas, ierobežojot jau tā nedaudzās meitas iespējas.

Taisnais naids pret vainīgajiem, kas traucē sievietei būt labai mātei, reiz izšļakstās uz āru kā dzemdes asiņošana. Lai kādu dzemdes slimību tā arī slēptu, asiņošana liecina, ka atriebība ir sākusies. Kad cilvēks ietiepjas savā taisnībā, īstenība atkāpjas.

Ikdienas dzīve ir lieliska augsne, kurā rodas kareivīgas domas, kas saistītas ar mātišķumu. Vēlme būt inteliģentai liek sievietei sevi savaldīt, un viņas gūžās paslēptā dzemde var kļūt līdzīga kaujas vālei, kas ir šīs mātes dvēseles dzīves spoguļattēls. Ja dzemdi izoperē ķirurģiski, nepieciešams, lai viņa noteikti nodotos savas domāšanas pārmaiņām, jo pretējā gadījumā miomu izraisījušās dusmas meklēs sev jaunu vietu. Ķermenī nav cita orgāna, kas spētu tik ļoti izstiepties, tātad spējīgs sevī ievietot tik daudz stresu. Tāpēc no sievietes ar izoperētu dzemdi nevar gaidīt ilgu pacietību un elastīgumu. Lūzums rodas ātri.

Māte, kura nesatricināmā mierā apzinās, ka visu, kas priecē acis, tik un tā nedabūt, veido analogu attieksmi arī savos bērnos, jo māte ir savu bērnu dvēsele. Tādi bērni prot priecāties par mazumiņu un rast laimi pašu roku radītajā. Viņi ar visu savu būtni jūt, ka to, ko vecāki nespēj sniegt, reiz viņi iemantos paši. No tādiem bērniem pirmām kārtām izaug devēji un tikai tad — ņēmēji.

Par kādām domāšanas kļūdām liecina dzemdes kakla slimības?

Dzemdes kakls ir līdzīgs parastajam kaklam, kas notur galvu un pagriež to īstajā virzienā. Tikai ar to atšķirību, ka dzemdes kakls ir mātiškuma kakls, kas rāda sievietes kā mātes problēmas. Bez vīrieša sieviete nevar kļūt māte. Dzemdes kakls ir līdzīgs mātei, kurai jāatbalsta vīrs un jāpavērš īstajā virzienā. Ja māte neprot mīlēt vīru, tad arī nemāk viņu pavērst īstajā virzienā un tad viņas meitai rodas dzemdes slimība atbilstīgi mātes un tēva attiecību savdabībai, ieskaitot arī seksuālās attiecības. Tā notiek, ja meita pārņem un padziļina mātes kļūdas.

Kakla slimības rodas aiz neprasmes mīlēt bez nosacījumiem un aiz nevēlēšanās mīlēt bez nosacījumiem. Pēdējais savukārt jau ir neapmierinātība. Dzemdes kakla slimības rodas aiz neapmierinātības ar seksuālo dzīvi, t.i., aiz neprasmes mīlēt seksuāli, neizvirzot noteikumus. Mīlestība un sekss ir viena veseluma divas puses, tāpat kā sākums un beigas ir viena veseluma divi poli. Kas sāk ar mīlestību, tas pabeidz, būdams laimīgs. Neprasme to apzināties un izmantot

savu vajadzību apmierināšanai rada dzimumdzīves atkarību no ekonomiskās dzīves. Vienkāršāk sakot, seksu vērtē kā atalgojumu par labu darbu, bet atteikumu seksam — kā sodu par nepaveiktu darbu un nenopelnītu naudu. Sekss izrādās pakļauts darba rezultātiem un tam, kādā mērā partneris atbilst prasībām, ko izvirza labam cilvēkam.

Bet, tā kā neapmierināts cilvēks nekad nemēdz būt apmierināts ar cita cilvēka darbu, viņš skopojas arī ar atalgojumu. Rezultātā rodas abpusēja dzimumneapmierinātība un par vainīgo, protams, kļūst partneris. Beidzot sākas jauna, labāka partnera meklējumi, un tā līdz brīdim, kad cilvēks ir pārsātinājies. Pārsātinājums ir vēlēšanās atsaukt vecos, labos laikus. Taču laiku nu nekādi neatgriezt.

Par ko liecina dzemdes kakla patoloģija?

Simboliskā plānā dzemdes kakla ārējā daļa atbilst dvēseliskam skūpstam seksuālā līmenī. Dzemdes kakla čūlas ir parasta sieviešu kaite. Pastāv pat tā dēvētās iedzimtās čūlas, kuru cēlonis no mediķu viedokļa ir hormonālā nepietiekamība meitenēm un kuru dēļ dzemdes kakla audi neattīstās normāli. Tas nozīmē, ka meitenei nav priekšstata par sievietes dzīvi, kurai ir savas neizbēgamās puses. Apzināta nepieciešamība sevī iemieso brīvību.

Mēdz būt arī iegūtas dzemdes kakla čūlas, kas rodas pēc abortiem vai dzemdībām. Maksts iekaisums, kas dziļi skāris audus, var atstāt pseidoeroziju.

Iedzimta čūla prāta kategorijās rāda, ka meitenes māte, būdama baiļu pārņemta, nespēj caur skūpstu vīram sniegt dvēseles mīlestību. Viņa baidās, kaunas, savu kaisli uzskata par anomāliju un rezultātā jūt neapmierinātību. Sievietes neapmierinātībā, kā likums, vaino vīrieti. Sieviete parasti piesargās izteikt vīram pārmetumus, tāpēc viņa viedoklis paliek neizpausts, taču abu domas nevirzās pretī stāvokļa uzlabošanai, bet pretēji — tā pasliktināšanai. Jo lielākas bailes, jo spēcīgāka kauna izjūta un jo lielākas aiz tā apslēptās skumju dusmas, kuras nomācot, pieaug protests pret vīru. Dabīgs protesta turpinājums ir vēlme atriebties neizprotošajam vīram, kas nolēmis sievu nelaimei, citiem vārdiem sakot, tā ir vēlēšanās ievainot vīra dvēseli. Sieviete cenšas panākt, lai vīrs atminētu viņas bezvārdu lūgumu, lai pavaicātu, ko viņa grib, un lai atzītos mūžīgā mīlestībā. Taču vīrietis nesaprot sievietes mēmo valodu. Sievietes slēptās dusmas — nedzīstoša dvēseles brūce — fiziskā līmenī materializējas čūlā, kas atrodas labi paslēptā, klusā vietā.

Meita redz mātes grūto dzīvi. Ja meita, piebalsodama mātei, tajā vaino tēvu, viņas dzemdes kakla attīstība beidzas, gluži kā sakot, ka šai meitenei jau izveidojusies naidīga attieksme pret vīriešu dzimumu. Ja mātei šāda attieksme radusies, iespējams, dzīves laikā, tad meita to mantos no mātes. Un jo sarežģītākas būs meitas attiecības ar vīriešiem. Ja šāda meitene līdz ausīm iemīlēsies pašā jaunībā un ja šis burvīgais laiks būs ilgs bez dzimumsakariem, tad dzemdes kakla čūla var izzust, jo mainās meitenes attieksme pret vīriešu dzimumu. Un, tā kā jaunavas parasti neizmeklē ar dziļi ievietojamiem spoguļiem, izārstēšanās paliek nepamanīta. Bet, ja reiz tā, nekas nav bijis.

Es lietoju parasto apzīmējumu “jaunava”. Ja meitenes transformēšanās par sievieti dvēselē un prātā notiktu, pateicoties mācībām, kas būtu pamatotas visaptverošā parādību būtības izpratnē, tad vīrietis neizrādītos vainīgs, ka viņš meiteni padarījis par sievieti. Un meitene nenestu sevī vainu, ka ļāvusi vīrietim sevi padarīt par sievieti. Bailīgam cilvēkam sekss ir tā ļaunuma sakne, kas vīrieti un sievieti padara par grēcinieku, lai gan cilvēki seksā meklē laimi.

Dievs cilvēku ir radījis ar dzimumorgāniem un svētījis dzimumaktu kā dzīvības turpināšanas noslēpumu, tātad normāla dzimumdzīve nav kaut kas slikts un apkaunojošs. Slikts

ir viss pārmērīgais, pārspīlētais. Kam bijusi iespēja pavērot netraucēti dabisku savvaļas dzīvnieku mīlas spēli, tas zina, kas ir vienotības svētki un atbildība par to. Dzīvnieks ieņem pēcnācējus un par tiem rūpējas, līdz tie spēj dzīvot patstāvīgi. Dzīvnieki-vecāki nepiespiež mazuļus uzvesties pēc savas gribas, jo viņus jau laikus visā iemāca. Katram priekšā ir savs ceļš un sava atbildība. Vainas izjūta viņus negrauž.

'Ieviņām un mātītei ir atšķirīgi uzdevumi. Jo augstāk attīstīts dzīvnieks, jo ar lielāku atbildību tēviņš veic savu lomu. Bet ko par tēvišķumu saka cilvēki? Viņi apgalvo, ka tēvišķums ir sociāla parādība. Kā no maza puisēna var izaugt labs tēvs, ja viņa tēvu uzskata tikai par parādību? Gluži vai par tukšu vietu. Un tikai viņa sēkla, kas izdzinusi asnu, liecina par viņa paša esamību. Tamlīdzīgs uzskats, kas formulēts augstā zinātniskā līmenī, tēvišķumu iznīcinātu, ja vien vīrieši tam piekristu. Par laimi, viņi ar to nav vienisprātis. Bet vīrieša sēkla ir viņa laime un nelaime.

Baiļpilni vīrieši jūtas aizvainoti kā tēvi. Aizvainots cilvēks var izšļakstīt apvainojumu uz āru vai noslēgties sevī, bet skaidrs ir viens: tajā labajā, ko viņš bija gatavs sniegt pirms apvainojuma, viņš vairs nedalīsies. Vīriešu bezpalīdzība pret sieviešu nievājošo attieksmi pret vīriešu dzimumu izraisa priekšdziedzera slimības. Vīrieša priekšdziedzeris atbilst sievietes dzemdei. Priekšdziedzeris ir tēvišķuma orgāns. Vīrietis, kuram neatļauj dot visu labāko, kas viņā ir, sāk sevi žēlot paša bezpalīdzības dēļ, un viņam izveidojas priekšdziedzera audzējs.

Vīrieši vēlas pamācīt, un viņiem ir, ko pateikt bērniem — gan saviem, gan svešiem. Jaunas zināšanas par dzīves materiālo pusi atvieglotu ikviena cilvēka dzīvi. Taču mātēm ir tik spēcīgs privātīpašuma instinkts pret saviem bērniem, ka viņas slēpj bērnus sev aiz muguras un uzskata, ka dara labu. Māte, kas savam bērnam vēlas būt labākā māte pasaulē, ar šo vēlmi vien rada barjeru starp tēvu un bērnu. Tāda sieviete nepamana viru, jo viņa redz un dzird tikai bērnus. Māte, kas sistemātiski ar nelielām replikām uzsver savas labās īpašības, bērna apziņā iepotē priekšstatu, ka māte ir laba, bet tēvs — slikts, un bērns sāk no tēva baidīties. Izdzirdis tēva stingro vārdu, bērns skrien izraudāties pie mātes, un viņa secina, ka tēvs bērnam iesitis. Bailes no tēva var būt tik lielas, ka uz mātes jautājumu: “Viņš tev iesita?” — bērns atbild apstiprinoši, lai tikai viņu nesūtītu pie tēva. Patiesībā māte ir tā, kas ieliek gatavu atbildi bērna lūpās. Abu attieksme pret tēvu arvien pasliktinās, un vīrietim vairs nav jēgas saglabāt saprātīgumu. Bērns, kas šajā pasaulē ieradies vērst vecāku dzīvi labāku, kļūst par vecāku šķīrēju.

Priekšdziedzera audzējs liecina par vīrieša neremdināmām skumjām, ka viņš nespēj būt labs tēvs. Ja tāds vīrietis mēģina attaisnot sievas un bērna nervozitāti ar valsts varas vai citiem negatīviem faktoriem, tad viņš sirdī vēlas, lai šis faktors izputētu, un nesaprot, kāpēc tieši viņam ticis tāds liktenis izputēt no prostatas vēža. Tāpat dusmas uz sava ķermeņa funkcijām, kas nodara sāpes mīļotajai sievai, arī uzkrājas priekšdziedzerī.

Ir ļoti maz sieviešu, kas nepārmet vīrietim, ka bijušas spiestas taisīt abortu. Ja vēl pārmetumus pavada vēlme atriebties, tad dzemdes kaklam tiek nodarīts bojājums, kas pats no sevis neizārstējas. Bet, ja sieviete atmaigst un pārstāj seksuālā ziņā sodīt sevi un vīru, dzemdes kakla plīsums sadzīst.

Tas pats sakāms par dzemdību mikro un makro plīsumiem. Sievietei, kas jūt drudžainas bailes, dzemdes kakls var gluži vai pārkoksnēties, kļūt nestaipīgs. Makstī un starpenē — tas pats. Zēlums pret sevi izplūst dusmās uz sevi un visiem klātesošajiem. Un noteikti uz vīru. Jo lielākas bailes, jo spēcīgākas dusmas un jo pamatīgāks plīsums.

Kā aborta vai dzemdību sekas turpmāk attiecības kļūst

vēsākas. Sieviete atsakās no seksa, ko virs uztver kā dzimumatriebību. Sieviete jūt, ka vīrs viņu nemīl, bet atdoties bez mīlestības viņa nespēj. Abi nomērdē savu mīlestību, jo ne viens, ne otrs neprot izlabot savas kļūdas. Sieva nesaprot vīru, vīrs nesaprot sievu, bet vēlāk rodas arī nevēlēšanās saprast. Abi gaida, lai situācija mainītos pati no sevis. Nav reti gadījumi, kad jauns laulāto pāris mēnešiem vai pat gadiem dzīvo bez dzimumattiecībām, gluži vai pārbaudīdami viens otra izturību.

Atriebība klusējot ir ļoti sāpīga atriebība. Vainīgā nav, bet vainīgajam ir jābūt. Tā kā vīrieša dzimumfunkcija tiek apdraudēta vieglāk, bailes viņu piespiež meklēt izeju. Dažs atrod jaunas partneres, cits metas izpriecās. Daudzi neremdināmās skumjās ķeras pie pudeles. Daudzi ierokas līdz ausīm darbā un vairs ap sevi neko neredz. Viņi cenšas izkalpoties mīlestību kaut vai ar labu algu un panākumiem darbā. Taču iespējams, ka viņi cenšas pārāk dedzīgi, ja rezultātā aizmāna bērnus prom no mātes, teiksim, ar naudu. Lieliskie solījumi izvēršas neglītā atriebībā sievietei, kas nodarījusi sāpes. Bērna ciešanas parādās vēlāk, iespējams, ka tikai tad, kad viņš pats sāk atriebties vecākiem. Vecākiem, kuru dvēselēs mīt vēlme otram atriebties, lemts ne mazums ciest arī no pašu bērniem.

Es minēju čūlu, kas radusies kā maksts iekaisuma sekas. Iekaisums — tās ir pazemotā dusmas. Mūsdienās cilvēki nezina mēru nekam. Ne seksam, ne tā seku skaidrojumam. Ta sievietēs iemitinās paniskas bailes no venēriskajām slimībām. Jaunām un ne tik pieredzējušām sievietēm rodas priekšstats, ka visi vīrieši ir infekcijas pārnēsātāji un cenšas aplipināt sievietes. Tas pazemo sievietes. Atgādināšu — cik lielas bailes, tik lielas to ēnā paslēpušās dusmas. Bailes piesaista to, no kā cilvēks baidās, un dusmas materializējas slimībā. Tad sievietei ir visas tiesības apgalvot, ka izjūtas viņu nav mānījušas.

Vislielākās bailes izraisa sadzīvisks naivums, pilnīgs zināšanu trūkums ikdienišķos jautājumos, atrautība no dzīves. Uz šī āķa uzķeras gan jaunietes, gan jaunekļi, kas ģimenē nav apguvuši zināšanas par seksu.

Bet no kā ginekoloģiski iekaisumi rodas jaunām, nevainīgām meitenēm un izsenis par seksu aizmirsušām večiņām? Atcerieties, ka ar savu nievājošo attieksmi pret vīriešu dzimumu un dzimumdzīvi sieviete tos mikrobus, kas mierīgi mitinās viņas ķermenī, pārvērš patogēnajos, slimības izraisošajos mikrobos. Sieviete, kuras dvēselē mājo mīlestība, sev piesaista veselu vīrieti. Bet sieviete, kuras dvēselē iemitinājušās bailes mani nemīl, ar kvēlo vēlmi būt mīlētai piesaista sev vīrieti, kas ir infekcijas mikrobu nēsātājs. Vīrietis to var nemaz nezināt, jo slimība viņā nekādi neizpaužas un pat, iespējams, nekad neizpaudīsies, jo viņš no sīkumiem netaisa lielas problēmas. Var pat gadīties, ka vīrietis pārguļ ar vairākām sievietēm. Viena saslimst, otra — ne. Mēs šādu vīrieti varam uzskatīt par vieglprātīgu un nejūtīgu, taču šādi domājošs cilvēks tā tikai pasliktina savu stāvokli. Žēlums pret sevi nekad neko labu neizraisa.

Vissmagākās sekas rodas sevi žēlojošai sievietei, kas dzemdē bērnu. Aiz žēluma pret sevi pavājinās kontrakcijas. Man divdesmit gadus nācies dzīvot līdzi dzemdētājām ar vājām dzemdību sāpēm, un katru reizi, kad viņas sāka lādēt savu sievietes likteni, manī radās nelabas nojautas. Es allaž centos uzlabot viņu noskaņojumu un pārliecināt par pretējo. Lai gan man piemīt labas pārliecinātājas spējas, ne vienmēr tas izdevās. Tagad es zinu, ka dzemdētājai jāsaka: "Atbrīvo žēlumu pret sevi, citādi tas ļoti kaitēs tev un tavam bērnam! Lūdz piedošanu bērnam par savu kļūdu.” Es to darīju un redzēju, ka saprātīgas sievietes reaģē vienā mirklī. Pēc dažām minūtēm atsākas aktīvas kontrakcijas un arī bērns atbrīvojas no stresa. Tads bērns dzimst, kā nākas: papildus parastajām vesela bērna pazīmēm viņš tūlīt spēj noturēt galviņu un fiksēt skatienu.

Attieksme pret dzīvi ari nosaka mūsu dzīvi un veselību. Neapmierinātība mazinās, kad rodas vēlēšanās saprast labo un slikto dzīvē.

Tādējādi neapmierinātība iznīcina normālu attieksmi pret dzīvi.

a Jo sliktāka attieksme pret dzīves ekonomisko pusi, jo smagākas ķermeņa lejasdaļas kaites.

Q Jo sliktāka attieksme pret emocionālo dvēseles dzīvi, jo slimāka sirds.

Q Jo sliktāka attieksme pret garīgumu un saprātu, jo spēcīgāk tiek skartas smadzenes.

Neapmierinātība vienmēr izvēršas apvainojumā. Apvainojumam var būt neskaitāmas nianses. Piemēram, ietiepīgs, nepiekāpīgs nosodījums; novērtējums — nicinošs, nievājošs, piekasīgs, naidīgs, atriebīgs, nelabvēlīgs, provokatīvs, kritisks; salīdzinājums — satīrisks, ironisks, izsmiekla pilns, kā farss, zobgalīgs; nevērība — pazemojoša, saniknojoša, iznīcinoša. Un tā tālāk. Attieksmi pauž no apdullinoša kliedziena līdz nemanāmai klusēšanai.

Ja cilvēkā ir vainas izjūta un viņš aiz bailēm izrādīties vainīgam sevī uzņem vainas izjūtu, tad kādā brīdī viņš kļūst par apvainotāju.

Sievietes pirmām kārtām vaino citus.

Vīrieši pirmām kārtām vaino sevi.

Vēlāk mainās lomām.

Ja cilvēks apvaino otru, t.i., izšļaksta savas dusmas, tad viņam uz kādu laiku kļūst vieglāk. Jo vainīgs ir otrs. Apvainojuma brīdī uzvarētāja kareivīgums neļauj saskatīt patiesību. Pēc kāda laika cilvēks atkal jūt nešļavu uz sirds, bet nu jau tā ir smagāka. Sevi par līdzdalībnieku neuzskata, jo neapzinās, ka visu, ko otram nodarījis, saņem atpakaļ dubultā. Cik ātri tas notiks, t.i., cik drīz cilvēks to jutīs uz savas ādas, atkarīgs no viņa aktivitātes. Kas no dvēseles zīmēm glābjas, bēgdams steidzamās darīšanās, tas var arī nepamanīt būtiskas pārmaiņas, jo, turpinādams citus apvainot, viņš regulāri nomet no sevis spriedzi. Pats viņš ir kā vāvere ritenī, bet citi ir grēkāži, kas paši uzprasās. īpaši rūgti klājas viņa bērniem, jo tiem ir atņemtas balss tiesības. Cits cilvēks pirmo reizi sāk domāt tikai tad, kad tas, ko viņš apvainojis, jau ir kapā.

Tātad apvainojuma prieka būtība ir tā, ka šādi cilvēkam izdodas uzgāzt otram savas dvēseles samazgas. Prieka pretējā puse ir skumjas, tāpēc šādam zemiskam priekam seko skumjas.

Var cilvēku apvainot tieši sejā, var arī aizmuguriski. Jo spēcīgākas bailes mani nemīl, jo aktīvāk apvainotājs uzstāj savu patiesību un jo vairāk nododas nomelnošanai. Viņš cer, ka pretinieks neko neuzzinās, jo viņam gribas, lai neuzzinātu un nesāktu pret viņu slikti izturēties. Šaubas par savu patiesību sēj taisnajā cilvēkā nedrošību, un, jo lielāka viņa nedrošība, jo kareivīgāk viņš aizstāv savas tiesības. Jo gudrāks taisnais cilvēks, jo ātrāk viņu var pārliecināt par pretējo, ja to dara drosmīgs cilvēks, kas izvirza loģiskus vai racionāli materiālus argumentus.

Cits gudrais cilvēks momentā atsakās no saviem vārdiem, kad izdzird iebildumus. Iespējams, ka arī jūs esat bijis liecinieks tam, kā runātīgs cilvēks, kas sevi uzskata par viszini, zibenīgā ātrumā maina savu viedokli, ja sastop noteiktu pretestību. Viņš tūlīt pat uztver svešu viedokli un tuipina sarunu vienā balsī ar oponentu. No malas redzams, ka savu pozīciju viņš ir mainījis ne aiz saprātīga cilvēka piekāpības, bet aiz bailēm zaudēt iespēju gudri parunāt. Var pabrīnīties par tik naivu bezkaunību, bet viņam vienmēr ir taisnība. Kaut arī pats to neapzinās. Vēlēdamies saglabāt inteliģenta cilvēka reputāciju, izvairoties no konflikta, sarunu biedrs nesaka: “Klausieties, bet jūs taču tikko apgalvojāt pretējo, bet nu manu viedokli uzdodat par savu!" Ja otrs sarunu biedrs būtu bijis drosmīgāks un pateiktu visu, ko domā, tad hameleons, iespējams, ar laiku patiesi pateiktos par šiem pamācošajiem vārdiem. Bet no sākuma iebildi uztver kā etiķetes pārkāpumu. Šādi cilvēki cenšas ielīferēties gudrāku runātāju kompānijās un kļūt par viņu līdzdziedātājiem. Frāžainība frāžainības pēc ir līdzīga nepatīkamai tukšas mucas skaņai, kurai nav sava viedokļa un pārliecības.

Šie cilvēki paši to neapzinās un, kamēr turpina grozīties starp inteliģentiem ļaudīm kā apburtā lokā, attīstību tā arī neturpina. Bet, ja inteliģentu vidū atrodas cilvēks, kas patiesību vērtē augstāk par savu reputāciju un skaidri noliek balamuti pie vietas, tad pēdējais var sevi atrast dzīves ceļā un doties tālāk.

Patiesības mīlētāji mēdz būt ļoti dažādi. Piemēram, jūs satiekaties ar cilvēku, kurš saka: “Es jūs pazīstu. ” Taču tas nenozīmē, ka jūs esat slavenība; viņš tikai pieklājīgi atzīst, ka par jums ir dzirdējis. Tomēr tūlīt pat nāk virsū ar savu viedokli: “Atvainojiet, bet es neesmu ar jums vienisprātis. ” Es pati esmu bijusi šādās situācijās, biežāk gan liecinieces lomā, nespēdama iejaukties, jo, kur divi strīdas, tur trešais lieks. Patiesības mīlētājiem es vienmēr saku: “Mīļo cilvēk! Jums pāri malām plūst neapmierinātība. Tikpat kā neko nezinot par otru cilvēku, jūs uzņematies atbildību apgalvot, ka viņam nav taisnība. Atbrīvojiet savu neapmierinātību, un jūs sapratīsiet, ka konkrētajā gadījumā taisnība bija otrā pusē, taču disidentisms jums to neļāva saskatīt. Bet patiesību jūs abi šajā brīdī noklusējāt. Katrs iecirtās savā patiesībā. Tā vietā, lai sāktu neko neuztiepjošu sarunu, kurā jūs viens otru labāk iepazītu un, iespējams, pat sadraudzētos, jūs ielaužaties kā parasts huligāns un, lai nodibināt pazīšanos, sadauzāt cilvēkam degunu. Jūs uzvedāties kā garīgs huligāns, kas tā arī nedabūs to, ko gribējis un kam skrējis pakaļ. Cilvēks jūsu priekšā aizslēdza durvis. Un nu jums ir tiesības pateikt skaļi — visu dzirdēšanai, ka viņš ir slikts cilvēks. Jūs no mušas uztapinājāt ziloni — no nieka fakta pasteidzāties tikt pie globāla secinājuma. Jūs nodarījāt viņam sliktu, tiesa, to mazāko, taču sev sagādājāt lielāko ļaunumu. Tas nozīmē, ka viņam jaušams kas tāds, kā dēļ jūsu dvēsele pabīdīja jūs viņam pretī, bet jūs to nesapratāt. ”

Attieksme pret pasauli atspoguļo katra cilvēka individuālo spēju izprast dzīvi. Izprot tas, kurš izprot sevi. Diemžēl cilvēks redz tikai citus. Jo tas ir daudz vieglāk, nekā skatīties uz sevi. Ta vietā, lai apstātos, palūkotos uz sevi un sevi iepazītu, cilvēks sāk sevi vainot. īpaši labi tas padodas vīriešiem. Reti kurš sevi šausta vārdiem, daudz biežāk pārmetumus adresē citiem. Un neviens tā arī neiedomājas, ka konkrētajā brīdī viņš sevi bar savas nepārliecinātības dēļ un bojā savu limfu. Vismazāk to aptver vīrieši, kas sevi rāj domās, nevis vārdos. Neapmierināta sevis šaustīšana visātrāk atrod mērķi un sāk savu posta darbu. Rezultāts ir slimība vai nelaimes gadījums paša vai citu vainas dēļ. Slimības smagums vēl vairāk mazina vīrieša pašvērtējumu. Kas par vīrieti es būšu pēc tādas slimības — parasti domā cilvēks, tādējādi bremzējot vai pārtraucot atveseļošanās procesu. Tamlīdzīga doma var izrādīties liktenīga. Ticība labajam papildina dzīvotgribu — spēku, kas izvelk no vissliktākās situācijas.

Ja cilvēks ir neapmierināts ar sevi, tad arī citi ar viņu ir neapmierināti. Ticību sev neatjauno nedz pārliecināšana, nedz uzslavas, nedz atzinība. Citiem vārdiem sakot, ticību sev nav iespējams radīt. Tai jābūt iekšējai nepieciešamībai. Un, ja nu reiz ir kas tāds, kas spēj izvest cilvēku no bezizejas krīzes situācijas, tad tā ir smaga slimība, pēc kuras izveseļojies, cilvēks jūtas kā no jauna piedzimis. Bieži jau pirms slimības no cilvēka novēršas ģimene. Vērotāji no malas redz tikai notiekošā ārpusi un ģimeni vaino nejūtībā. Patiesībā cilvēks savā dvēselē ir izaudzējis tik daudz neapmierinātības, ka to izstaro uz citiem, kuru pašaizsardzības instinkts viņus brīdina: glābieties, kamēr nav par vēlu!

Smaga kaite piespiež malā pagājušos ierasties palīgā, bet tas prasa pārmēra spēkus — bailes atkal apdedzināties dara savu darāmo. Visas šīs enerģijas summējas, un cilvēka stāvoklis ne tikai neuzlabojas, bet pat pasliktinās. Ārsti izrādās bezpalīdzīgi un vaino ierobežotās iespējas. Radinieki un paziņas vaino ārstus. Patiesībā slimība saasinājās tāpēc, ka slimnieks sevi vaino arī pie tā, ka citiem par viņu jārūpējas, jātērē nauda un laiks, utt. Viņā zūd dzīvotgriba — vainas izjūta guļ sirdī kā smags baļķis. Paššaustīšana un žēlums pret sevi trin sirdi, asinsapgāde pasliktinās, un slimība padziļinās.

Ja jūs slimnieku labi pazīstat un zināt, ka viņš necieš liekas rūpes, ņemiet to vērā arī slimības laikā. Protests pret rūpēm viņā radies aiz bailēm mani nemīlēs, ja es citiem neuzlabošu dzīvi. Atbrīvojiet šīs bailes arī sevī, un jūsu rūpes slimo vairs neapgrūtinās. Bet pats jūs jutīsiet, ka jums sevi vairs nevajag piespiest izrādīt rūpes. Slimnieks sāks atveseļoties.

Ziniet, ka viņam pietrūkst mīlestības. Klusējot pavērsiet mīlestības plūsmu no savas sirds uz slimnieka sirdi. Iztēlojieties zelta saikni, pa kuru jūsu mīlestība plūst pie viņa. Ticiet, tā nokļūs pie viņa un radīs brīnumu! Galvenais ir nenokavēt. Kad sakārtosies šī izjūta, atjaunosies arī dzīvotgriba. Palūdziet slimniekam dvēselē piedošanu, ka to visu nepratāt agrāk. Piedodiet neprasmi sev. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka ar savu neprasmi kaitējāt arī viņam, jo, kas neprot palīdzēt cietējam bez viņa piekrišanas, tas cieš no sevī sakrātās pārmēra mīlestības. Tāpēc arī vainas izjūta pāraug paššaustīšanā un rezultātā jūs saslimstat pats. Un slimnieki bieži stāsta, ka, rau, tad, kad es gulēju vienā slimnīcā, dzīvesbiedrs/-e ar infarktu nokļuva otrā.

Visas fiziskās slimības rodas dzīves materiālās, ekonomiskās puses nozīmes pārspīlēšanas dēļ. Vīrietim dzīve ir piešķīrusi tās materiālās puses radītāja lomu. Tāpēc paššaustīšana īpaši postoši ietekmē vīriešus. Sevis vainošana sīkumos rada nenozīmīgas kaites. Bet sevis vainošana principiālos, t. i., nozīmīgos jautājumos izraisa sirds slimības. Piemēram, ja vīrietis, kurš guļ slimnīcā un kuram slimība sagādājusi lielisku iespēju apjēgt savas kļūdas, sāk pātagot sevi paša godīguma pēc un salīdzināt sevi ar negodīgiem ļautiņiem, tad viegla slimība var saasināties. Raksturīgākie sarežģījumi, kas rada dzīvības briesmas, ir sirds, plaušu vai smadzeņu tromboembolija.

Par principu faisnvirzību, t.i., par godīgumu liecina taisns mugurkauls.

Principu nenopietnība — vieglums izpaužas mugurkaula viegluma izjūtā.

Aizveriet acis un koncentrējiet uzmanību uz mugurkaulu. Sajūtiet, kāds tas ir: šķībs un smags vai taisns un smags? Bet varbūt šķībs un viegls? Ko tas nozīmē? To, ka jūs no negodīguma neradāt problēmu, jo aiz melīgas pļāpāšanas redzat to, kas jums nepieciešams.

Ja vīrietis nemitīgi sev uzkrauj grūtības, lai katru dienu apliecinātu savu vīrišķību, un dvēseles miera labā tēlo bufera lomu konfliktsituācijās, tad kādā brīdī pienāk izturības gals. Mugurkauls smagi nosēžas vai sašķiebjas. Mugurkaulā esošais galvenais enerģētiskais kanāls noslēdzas, un rodas dzīvībai bīstams stāvoklis. Ar sievieti, kas vienalga kāda iemesla pēc sev uzkrauj dzīves materiālo pusi, var notikt tas pats. Viņa nepamana, ka kļūst līdzīga vīrietim, bet, ja kāds vīrietis viņai to pasaka, apvainojumu saglabā līdz mūža beigām.

Ja arī tādā gadījumā vīrietis principā sevi neuzskata par vīrieti un priekšroku dod nāvei, nevis dzīvei, ļoti drīz mugurkaulā sākas kaulu vielas iznīcināšanās. Vīrietis, kas tikko sācis atveseļoties, piespiež sevi piecelties no gultas, bet, par spīti gaidītajam, krīt no kājām un dodas uz viņsauli. Nevienam ne prātā nenāk, ka cilvēkam atbilstīgi viņa domāšanas veidam tā sašaurinājušās skriemeļu atstarpes, ka noslēdzies galvenais enerģētiskais kanāls.

Tāpēc nepieciešama mugurkaula izstaipīšana arī smagi slimiem, gulošiem slimniekiem, pat ja viņi ir bez samaņas. Ja mierīgi, pakāpeniski palielinot spriedzi, stiepj slimo aiz kājām un aiz kakla, aptverot apakšžokli, tad enerģija sāk plūst, kas savukārt veicina asins un limfas cirkulāciju. Turklāt svarīgi, lai papēži atrastos uz līdzenas, cietas virsmas, jo tad gūžas ir izlīdzinātas un izlīdzinās skriemeļi.

Gūžas stāvokli var pārbaudīt pēc gūžas kaulu izciļņiem. Ja tie viens pret otru atrodas simetriski un horizontāli attiecībā pret papēžiem, tad ķermenim ir vieglāk atrasties taisnā stāvoklī. Ja cilvēks ir spastisks, tad svarīgāk koriģēt gūžu stāvokli, atjaunot gūžas kaulu izciļņu horizontālo stāvokli. Papēži pēc tam izlīdzinās paši. Zems spilvens zem galvas un neliels veltnītis, kas uztur un pastiepj kaklu, galvā uzlabo asinsapgādi. Ja ķermenis padodas stiepšanas virzienā, tad kādam tas jāpietur. Tas pastiepšanas efektu palielinās.

Skeleta simetrijas vērošana un asimetrisku parādību novēršana ir svarīga katram cilvēkam. Simetrija liecina, ka cilvēks ir līdzsvarots, tātad ari vesels.

Kā panākt līdzsvarotību? Jūs droši vien teiksiet, ka dvēselē līdzsvarots cilvēks ir līdzsvarots arī fiziski. Tā ir. Taču par līdzsvarotiem sevi uzskata ari savaldīgi cilvēki, taču viņi slimo. Ar slimību ķermenis rāda, ka cilvēks kļūdās pašvērtējumā. Tāpēc katru dienu nepieciešams pievērst uzmanību savam ķermenim. Kas aktīvi trenē ķermeni, nevar nepamanīt spēcīgu asimetriju. Sarežģītāk ir ar tiem, kas no rītiem nevingro, ikdienā nesporto un nedejo.

Ķermeņa stāvokli var pārbaudīt dažādi. Piemēram, jūs ejat pa ielu un atceraties, ka par ķermeni esat piemirsis. Izmantojiet pastaigu savā labā un jūtiet, vai kaut kur neparādās spriedzes vai smaguma sajūta. Salīdziniet abas ķermeņa puses. Vai ar kreiso kāju jūs sperat tikpat platu soli kā ar labo? Kādas sajūtas parādās pēdās? Vai jūs vienmērīgi atsperaties uz

pirkstgalu un papēdi, vai vienam no tiem nākas izturēt lielāku spriedzi? Vai abām kājām apavi ir vienlīdz piemēroti? Nevainojiet apavus, tie rāda jūsu ikdienas problēmu īpatnības. Turpiniet iet un sajūtiet savu kāju garumu. Ja jūs jūtat, ka viena kāja ir it kā īsāka par otru, tas nozīmē, ka gurns noslīdējis uz leju un to vajag piepacelt. Domās sasprindziniet muskuļus tā, lai gurns piepaceltos, un pasekojiet sajūtu pārmaiņām visā kājā.

Noslīdējusi kreisā gūža nozīmē, ka jūs nevērīgi izturaties pret vīriešu ekonomiskām problēmām. Labā gūža rāda to pašu attiecībā pret sievietēm. Piepaceļot gūžu, jūs darāt labu sev. Uzsveru: iztēlojieties, ka jūs domās velkat augšup gūžu tā, ka tā sāk pacelties. Tikai tad jūs jutīsiet, ka kaites mazinās.

Turpinot iet, nododieties arī mugurkaula pastiepšanai augšup. Stiepieties uz augšu, sākot ar astes kaulu un beidzot ar pakausi, un jūs jutīsiet, ka ķermenis kļūst vieglāks, kustības — brīvākas. Jūs atkal jutīsiet dzīvesprieku.

Kad paškontroles laikā pienāk kārta pleciem un somiņa netraucē jūsu sajūtām, tad, iespējams, jums kļūs slikti. Var izrādīties, ka viens plecs ir vienā līmenī ar kaklu, bet otrs krasi noslīdējis uz leju. Jūs saprotat, ka tas nav iespējams, bet jūtat, ka tā ir. Šīs sajūtas liecina, ka jūsu pārmēra prasīgumu, no vienas puses, savažojušas mantkāres bailes, bet, no otras puses, plecs bezcerīgi nokarājas. Uzkrītoši skaists, trenēts ķermenis ir diezgan bieži vērojama parādība, bet vairākumam šādu cilvēku nepiemīt vieglums. Skaidri redzama teatrāla demonstrēšanās, taču pietrūkst brīva viegluma. Tāpat reti vērojami izlīdzināti pleci. Toties pieaug to ļaužu skaits, kam ir pārmērīgi uztrenēta muskulatūra. Iespējams, ka jūs esat ievērojuši cilvēkus ar bojātu plecu daļu un paralizētu roku, kuru plecam un rokai pēc loģikas vajadzētu gļēvi nokarāties, bet viņiem — pilnīgi pretēji — plecs ir saīsināts un augstu piepacelts. Tas liecina, ka cilvēks nespēj atbrīvoties no baiļu spriedzes, ko izraisa pārmēra prasīgums, pat ja ķermenis skaidri stāsta, ka nepieciešams mainīt dzīvesveidu. Mantkārības īpatnības nosaka plecu joslas un roku patoloģijas īpatnības. Labā pleca un labās rokas slimības liecina, ka cilvēks vēlas pārāk daudz dot, lai dabūtu pretī. Labā pleca un labās rokas slimības rāda, ka cilvēks vēlas pārāk daudz saņemt. Saņemt, lai dotu. Tads cilvēks izkalpojas mīlestību.

Kad spriedzi no plecu joslas jūs daudzējādā ziņā esat atbrīvojis un līdzsvarojis atbilstīgi savai prašanai, varat sākt izstaipīt kaklu. Sajūtiet savu kaklu. Kakls kā kakls. Cits nav dots. Jūs ar to esat saradis un par citu ij nedomājat, kamēr nesākas sāpes. Izstaipīt saspringtu kaklu nav iespējams. Vispirms uz leju jānolaiž pleci. Un, ja jūs apzināties, ka kakls saīsinās aiz bailēm no neapmierinātības, tūlīt jutīsiet atvieglojumu. Iesiet un izbaudīsiet savu augumu, kurš šķitīs garāks. Iespējams, ka pat izaugsiet par veseliem 10 centimetriem. Joka pēc izmēriet savu augumu!

PATIESS GADĪJUMS

Pirms dažiem gadiem es kādai padzīvojušai zviedru kundzītei mācīju, kā izstaipīt mugurkaulu. Daudzus gadus viņa bija mocījusies ar tik briesmīgiem aizcietējumiem, ka vismaz divas reizes nedēļā nācās taisīt klizmu. Par stresiem es viņai neko neteicu — diezin vai viņa uzreiz kaut ko būtu sapratusi. Es sāku ar to, ko viņa spēja apjēgt. Viņa lieliski aptvēra, ka pa saspiestu un sašķiebtu mugurkaula kanālu enerģija plūst nevar. Pēc dažiem mēnešiem viņa atsūtīja vēsti, ka var iztikt bez klizmas un ir paaugusies par sešiem centimetriem. Tik patiesi un rūpīgi viņa centās palīdzēt savam mīļajam ķermenim. Viņa padomāja, izprata un darīja visu, ne reizi nešauboties par manis mācīto. Viņa noticēja, tāpēc ķermenis viņai paklausīja. Kapitālisti zina sava ķermeņa cenu un saprot, cik dārga ir tā ārstēšana.

Un tagad sajūtiet savu galvu. Ja zina, ka galvai var atsevišķi just kreiso un labo pusi, priekšpusi un aizmuguri utt., tad iespējams secināt. Cilvēks var iemācīties just un atšķirt galvas audus pat detalizēti. Viss, kas spiež, velk, nomāc, sāp, moka, spiež pie zemes, — tie visi ir pazemojumi, kas gaida, lai tos paaugstinātu, t.i., atbrīvotu. Vislabāk jūs zināt savas galvas īpatnības, kas ir uzkrītošas vai nodara sāpes. Ja jūs sapratīsiet, ka šīs problēmas rodas no pirmo četru kakla skriemeļu spriedzes, mazkustības vai nekustības, ko savukārt izraisa bailes mani nemīl, tad, atbrīvojoties no bailēm, jūs varēsiet atjaunot savas galvas un sejas pareizību. Vispirms sajūtiet un gūstiet pārmaiņas sajūtās, un tikai tad ķerieties pie spoguļa. Un, ja vēl apzināties, ka visi šie stresi rodas no mantrausības noskaņojuma, kas raksturīgs baiļpilnam cilvēkam un kas izpaužas pārmēra prasīgumā, tad vēl vieglāk izpratīsiet galvassāpju cēloni. Jūs noteikti pamanīsiet, kā izlīdzinās grumbas pierē, uzrodas mirdzums acīs un dabiskāks kļūst sārtums vaigos. Lūpu kaktiņi vairs nav noslīdējuši kā uz raudāšanu, un ļenganā pazode nez kur izzudusi. Jūs jūtat prieku.

Turpinot pastaigu pieaugošā pašcieņā, pievērsiet uzmanību vēl kam svarīgam: vai labā un kreisā ķermeņa puse iet blakus viena otrai kā draugi, vai viena puse mēģina izrauties priekšā. Ja priekšā raujas kreisā gūža, tas nozīmē, ka galveno nozīmi jūs piešķirat dzīves materiālajai pusei un šajā ziņā steidzaties. Un, ja vēl kreisā gūža ir noslīdējusi un kreisā kāja šķiet īsāka, tad jūs zemu vērtējat vīriešus. Ko tas kopumā nozīmē? To, ka jūs skubināt vīriešus, lai gan ne par ko viņus neturat. Vai tādā gadījumā jūsu materiālā situācija var uzlaboties?

Ja kreisās gūžas noslīdējumu kompensē tās izvirzīšanās uz priekšu, tas nozīmē, ka materiālo lejupslīdi jūs kompensējat ar skraidelēšanu un jucekli. Bet, ja noslīdējusī kreisā gūža sāk virzīties atpakaļ, tad spēki ir galā — jūs esat noguris no bezjēdzīgā skrējiena. Jums nepieciešama paaugstināšanās, bet to iespējat tikai jūs pats.

Ja kreisais gurns ir augstāks par labo, tad jūs materiālas dabas jautājumos esat izlēmīgāks un labāk izturaties pret vīriešu darbiem un darbiņiem. Bet, ja piepaceltā kreisā gūža izvirzās arī uz priekšu, tad jums pirmajā vietā ir viss materiālais un tā ātra attīstība. Varat sevi dēvēt par garīgu cilvēku, jo iekšējā balss stāsta, ka vairāk par visu jums nepieciešams garīgums, tomēr jūs esat ārkārtīgs materiālists. Līdzsvarotība ir pilnība, kas veicina patiesu gara attīstību. Dvēsele jums pareizi saka priekšā, ka vairāk par visu jums nepieciešams garīgums. Tā māca, ka jums jāpaaugstina (jāpaceļ) sievišķā puse un tā jāattīsta (jāpavirza uz priekšu). Dvēseles līdzsvars nodrošina fizisku līdzsvaru. Abi kopā tie veicina brivu gara attīstību. Gars pats par sevi ir paaugstināšanās, to nepieciešams attīstīt.

Es sīkāk nerakstīšu par sievišķās puses analogiem, t.i., ķermeņa labo pusi. Jūs paši varat pabeigt zīmējumu, ja spriedīsiet loģiski. Tikai uzsvēršu, ka vienotībā sievietei un vīrietim jābūt līdztiesīgiem, bet katram no viņiem ir sava noteikta vieta. Tas, ka vīrietim jābūt pirmajam fiziskajā līmenī, bet sievietei jābūt pirmajai dvēseles līmenī, neliecina par nevienlīdzību. Tieši tā ir vienlīdzība. Abiem ir tiesības un pienākums būt sava dzimuma lomā.

V čakras centrālais orgāns ir vairogdziedzeris — saskarsmes orgāns. Šis orgāns vairāk par visiem uzkrāj neapmierinātību. Tam ir divas iespējas: vai nu jūgā iet bojā, vai cīnīties par savām tiesībām. Vairogdziedzeris ir attieksmes orgāns. Mūsu dzīves kvalitāti nosaka tas, kā pret to izturamies.

Jūgu neiztur tas, kam ir liela vainas izjūta un kas tāpēc uzskata, ka viņam nav tiesību atvērt muti, lai sevi aizsargātu vai izteiktu savu viedokli. Cilvēkiem, ko nomākusi vainas izjūta, tiek traucētas vairogdziedzera funkcijas. Vienlaikus mazinās visu orgānu un audu darbspējas, jo vairogdziedzeris regulē visu orgānu un audu savstarpējo saskarsmi. Kas skumst savas bezpalīdzības un beztiesiskuma dēļ, tas vai nu izraud dvēseles ciešanas, ko izraisījusi neapmierinātība, vai noslēdzas sevī un tiek pie vairogdziedzera cistas. Ja viņš ir atkarīgs no daudziem neapmierinātiem cilvēkiem, viņam rodas daudzas cistas.

Substance, uz kuras tiek celta dzīve, ir mīlestības enerģija. Vielmaiņai jābūt šīs enerģijas apmaiņai, t.i., jādod atbilstīgi nepieciešamībai. Kad attiecību pamatā ir mīlestība, devēja vajadzība dot ir vienlīdzīga ņēmēja vajadzībai ņemt. Diemžēl došana parasti atbilst nopelniem. Tātad enerģiju plūsmu starp dažādām ķermeņa daļām vada vairogdziedzeris. Tā darbu var aizšķērsot tikai bailes, ko izraisa šaubas: “Vai vajag? Kāpēc? Bet varbūt nevajag? Kā darīt? Varbūt tagad nevajag? Varbūt arī bez tā iztikšu?” Brīva, beznosacījumu mīlestība sabrūk.

Vairogdziedzera skaidra funkcionālās nepietiekamības pazīme parasti ir kākslis jeb vairogdziedzera palielināšanās kā mēģinājums kompensēt funkcionālo nepietiekamību. Jo vairāk tas kļūst uzkrītoši, jo lielāku nozīmi cilvēks piešķir savai ārienei. Ķermenis ar kroplīgi uzpūstu kaklu mēģina pievērst cilvēka uzmanību tam, ka pienācis laiks ar sevi nodarboties. Mēs esam pieraduši, ka slimu cilvēku ar saskatāmām slimības pazīmēm ieskauj uzmanība, glāsti, rūpes. Dvēselē to alkst katrs. Taču cilvēkam, kas notrulinājies dzīves grūtumos citam, pat savam bērnam neatrodas ne glāstu, ne laika. To nav arī pašam sev. Bērnam, kas to zina un nopietni ar to rēķinās, vairogdziedzeris aug uz iekšu, no kā rodas nemitīgi pieaugoša smakšanas sajūta, ko nevar noņemt zāles pret astmu.

Jebkurš palielinājums liecina par skumju pieaugumu. Kas sev aizliedz raudāt, taču vēlas parādīt, kā viņu nomocījušas skumjas, ko izraisījusi neapmierinātība, tam vairogdziedzeris lien uz āru. Kas nekādā gadījumā nevēlas konstatēt savu nožēlojamo stāvokli, tam vairogdziedzeris slēpjas aiz krūšu kaula. Tāds cilvēks vairs neiztur neapmierinātību, ko pauž pret viņu vai vienalga ko, jo tā viņu smacē. Savu neiecietību viņš sāk atklāti paust naidpilnās dusmās.

Vairogdziedzeris palielinās, lai sevī ievietotu vairāk joda — minerālu, kas uztur cieņas pilnu saskarsmi, lai cilvēks, par spīti ārējai ietekmei, varētu palikt viņš pats.

Ja cilvēkā ir ļoti daudz dusmu, jods var būt vairāk nekā vajadzīgs, un, jo vairāk pieaug vainas izjūta par savu zemiskumu, jo vairāk joda tajā saglabājas pasīvā formā. Medicīniskajās analīzēs tiek noteiktas bioloģiski aktīvas vielas. Bieži analīzes ir pilnīgā kārtībā, taču cilvēks jūtas arvien sliktāk un sliktāk. Tas nozīmē, ka uzkrājušās pasīvās vielas piesārņo, saindē ķermeni.

Rodoties nepilnvērtības kompleksam un sasniedzot tā kritisko robežu, kākslis jeb vairogdziedzera kompensējoša palielināšanās izvēršas funkcionālā nepietiekamībā. Medicīnā to ārstē ar jodu vai joda preparātiem. Šis efektīvais līdzeklis, kas gadu desmitiem ir darījis brīnumus, pašlaik zaudē savas ārstnieciskās īpašības, jo neviens minerāls, vitamīns vai zāles nespēj no cilvēka noņemt stresu smagmi. Bailes no neapmierinātības pilna pārmēra prasīguma dara savu darāmo.

Cilvēks ir cilvēks, pateicoties domāšanai, bet, rodoties vairogdziedzera funkcionālajai nepietiekamībai, cilvēka domāšanas spējas ierobežojas, notrulinās, pazeminās. Domāšana kļūst lēnāka — cilvēks vairs nespēj līdz galam loģiski pārdomāt savus plānus, galva nestrādā — mazinās spēja apgūt jauno, pavājinās atmiņa — parādās satraucoši atmiņas zudumi. Visi domāšanas spēju traucējumi līdz pat kretīnismam ir saistīti ar vairogdziedzeri, t.i., ar saskarsmi.

Ja bērnam nemitīgi borē, ka viņš ir visdumjākais, ka viņš tik un tā nekļūs par pilnvērtīgu cilvēku, ka viņš nekam nav derīgs, ka viņš ar savām muļķībām ir kā smags krusts uz kakla, tad bērns tā ari var palikt garīgi neattīstīts, lai gan viņam nav nekādu iedzimtu fizisku trūkumu. Viņa garīgais potenciāls tā arī paliek nepieprasīts. Vecāki, audzinātāji un vēlāk arī skolotāji ar savu attieksmi viņam nogriež skābekli, un nevienam ne prātā nenāk, ka šādu bērnu nepieciešams iedvesmot. Viņam, tāpat kā jebkuram cilvēkam, ir sava pozitīvā puse, kas atrodas baiļu gūstā, ko izraisījusi neapmierinātība. Atvērt to ir grūts uzdevums. Tāpēc pieaugušajiem labāk patīk nodarboties ar tiem bērniem, kas viņus spēs klāt ar slavas atmirdzumu, nepamanot, ka šis bērns jau tā ir pārāk augstprātīgs.

Ja bērns sāk protestēt pret pazemojumiem un pierādīt, ka viņš nav tāds, par kādu viņu uzskata, tad viņa vairogdziedzera funkcionālā nepietiekamība līdzsvarojas ar funkcionālo pārmēra pietiekamību. Cīņa pret pazemojumiem ar mērķi paaugstināties rada funkcionālo pārmēra pietiekamību un ilgus gadus var kompensēt nepietiekamību. Šī cīņa izpaužas nervu sistēmas labilitātē, mētājoties no vienas galējības otrā. Ta var parādīties tikai laika periodā, kad cilvēks piepeši apzinās, ka noveco, un konstatē darba spēju samazināšanos. Uz bērnībā radušos un, pateicoties darbam, ilgu laiku aizturētu stresu pamata var attīstīties plānprātība, un, jo ātrāk tas notiek, jo spēcīgāks izmisums, apzinoties darba spēju mazināšanos, t.i., jo vairāk cilvēks darbu uzskata par vienīgo dzīves jēgu. Cilvēks, kuram darbs ir gods un lepnums, ieslīgst dziļa dvēseles pazemojuma stāvoklī, ja viņa darbs vairs nav vajadzīgs, un tad viņa saprāts atsakās funkcionēt. Jo ātrāk jūs spēsiet padzīvojušajam, depresijā ieslīgušajam cilvēkam atrast interesantu nodarbi, jo ātrāk likvidēsiet viņa cilvēciskās personības potenciālo krahu un jo vieglāk vēlāk būs jums pašam. Atcerieties, ka prasmi palikt pašam jebkurā situācijā un atkal atrast sevi pārmaiņu situācijā nepieciešams attīstīt kopš jaunības, tad jūs būsiet apdrošināti pret vecumu. Un nesakiet, ka ar jums nekas tāds nevar notikt.

Citu cilvēku kategoriju, kas cieš no neapmierinātības, veido ļaudis, kuri sāk cīnīties par savām tiesībām. Cilvēkus, kas paceļ balsi pēc mazākā apvainojuma, dēvē par tiešiem. Viņiem ir zems stresu noturības slieksnis, un viņu dvēsele stāsta, ka to paaugstināt ir bīstami. Ideālu cilvēku ir maz, tāpēc arī tieši ļautiņi ir baiļpilni cilvēki, kas bieži piesaista negativitāti savam informatīvajam laukam un to izvada kopā ar protestu. Protesta izpausmes brīdī viņi ir apmierināti, jo protesta labā puse kaut ko arī izvada. Tāpēc uz viņiem nedrīkst dusmoties ilgi. Patiesiem taisnvirziena ļaudīm vairogdziedzeris ir vesels. Diemžēl runātīgums nepavisam nav patiesa tiešuma pazīme. Bieži tas pauž vēlēšanos būt labākam par citiem.

Ja bērns ir atklāts, bet viņa tīrību un atvērtību sāk izsmiet, kaunināt vai apspiest, viņš sāk protestēt. Jo vairāk viņam nākas klausīties pieaugušo dusmu pilnā neapmierinātībā un jo biežāk šie pieaugušie dēvē viņa mazo atklātību par sliktu, jo vairāk viņš sevī uzņem svešas dusmas, tāpēc ka baidās publiski uzstāties pret pavēlēm. Viņš sāk cīnīties pret pavēlēm iekšēji. Agri vai vēlu attīstās tireotoksikoze jeb vairogdziedzera pastiprināta funkcionēšana, kas var izrādīties bīstama dzīvībai. Bērnā cīnās bailes no dusmām un dusmas uz dusmām, bet šajā laikā ķermenis iet bojā. No bērna mutes nevilšus plūst indīgi vārdi un ļaunums, kas apsūdz citus. Jo indīgākas, t.i., ļaunākas domas un vārdi, jo smagāk noris tireotoksikoze. Cilvēks ir upuris, kas liek ciest citiem. Tāda ir zemapziņas vai apzināta atriebība, kas piesaista ķirurģisku iejaukšanos. Zāles, kas nomāc pastiprināto funkcionēšanu, notrulina šī cilvēka saprātu. Viņa garīgais līmenis nenovēršami pazeminās. Bet, ja viņš ietiepīgi un kareivīgi aizstāv savas tiesības, viņa garīgā attīstība pilnībā apstājas. Attīstība turpinās, tikai pateicoties fiziskām ciešanām.

Tā kā vairogdziedzerim ir būtiska nozīme mūsu dzīvībā un veselībā, es turpmāk salīdzinoši minēšu gan pazeminātu, gan pastiprinātu šī orgāna funkciju pazīmes.

Jo apjomīgāki kļūst stresi, jo acīm saredzamākas kļūst šo stresu pazīmes, lai cilvēks, kas ignorējis mazu signālu, nespētu nepievērst uzmanību nozīmīgam signālam. Jo lielākās emociju galējībās jūs krītat, jo lielākā mērā iemantojat tās vai citas galējības pazīmes. Tas nozīmē, ka atsevišķi simptomi summējas simptomu kompleksā, t.i., slimībā, uz kuru pamatojoties ārsts bez jebkādām grūtībām nosaka jūsu diagnozi.

Ja jūs vēlaties sev palīdzēt, atbrīvojiet savas bailes izrādīties vainīgam, un pazīmes, kas raksturīgas pazeminātām funkcijām, sāks samazināties. Ja jūs atbrīvosiet savu kareivīgo protestu, sāks izzust paaugstinātu funkciju pazīmes. Jo vairāk laika veltīsiet sev, jo ātrāk tiksiet pie rezultāta, jo jūs vairs nekrāsiet sevī jaunus stresus ikdienas nepatikšanu radīto veco, atbrīvoto vietā. Lai vieglāk to izdarītu, katru dienu atbrīvojiet savas bailes mani nemīl, kā arī vientulības bailes. Un jūs pārsteigti konstatēsiet, ka vientulība nepavisam nav briesmīga. Nomācošā vientulības izjūta nemanot nomainīsies pret vienotības izjūtu ar cilvēkiem. Tikai kad sasniegsiet šo stāvokli, jūs sapratīsiet, cik ļoti jums tas nepieciešams. Gan pazeminātu, gan paaugstinātu vairogdziedzera funkciju gadījumā ķermenī vērojama joda nepietiekamība. Tātad būtībā runa ir par normālas saskarsmes un dvēseles līdzsvarotības nepietiekamību. Līdzsvarotība, ko iemanto, pateicoties domāšanas pārmaiņām, ir pamats tam, lai fiziskais ķermenis normāli iegūtu jodu no zemes, ūdens un gaisa, t.i., no barības, dzeramā un brīvības.

Viena no izpausmēm nespējai tika galā ar dzīvi un sliktai attieksmei pret dzīvi ir paralīze. Ar paralīzi slimie ir ļaunuma upuri. Kas baidās no ļaunuma, tas sevī uzņem svešu ļaunumu un pats kļūst ļauns. No sākuma mazliet, bet pēc tam arvien vairāk. Kamēr ļaunumu neizšļaksta uz citiem, cilvēks ir dusmīgs uz sevi. Viņš var ārēji nedusmoties, taču ļaunuma inde veic savu posta darbu gluži kā dzirkstele pelnu kaudzē.

Uzkrātā inde piespiež cilvēku rīkoties, lai tas nepaliktu viņš pats. Bailes izrādīties sliktam piespiež bēgt.

Ļaunuma inde, kas smadzenēs un sirdī sasniedz noteiktu koncentrācijas pakāpi, izraisa paralīzi. Sirds saindēšana, t.i., indīga mīlētspējas izsmiešana paralizē sirdi un to apstādina. Tādu paralīzi sauc par nāvi.

Cilvēka prāta spēju izsmiešana paralizē smadzeņu darbību. Smadzenes ir centrālais orgāns, kas vada perifērijas darbu. Ja bērnu kaitina, izjoko, izsmej, tad —ja tas tiek darīts labvēlīgi — viņā slēpti palēninās saprāta darbība. Dažkārt mēdz būt, ka vecāki apzināti uzrīko bērnam pārbaudījumu, uz viņa ādas praktizējot savu pieaugušā asprātību, lai apkārtējie redzētu, kāds viņam ir ass prāts. Bērns cenšas visiem spēkiem, lai tikai nepaliktu kaunā. Taču drīz pienāk lūzums. Bērns ar aso prātu pārvēršas par histēriķi.

Šeit man gribētos atgādināt vienu: ja cilvēkā ir iemājojušas bailes, ka mani nemīlēs tādu, kāds es esmu, tad viņš cenšas būt labs. Taču ārišķīgs pozitīvums un vēlme patikt nerada dvēseles apmierinātību. Tas cilvēku padara bezpalīdzīgu. Bezpalīdzība izraisa skumjas. Neatbrīvotas skumjas veido žēlumu pret sevi. Neizdzīvots žēlums pret sevi raisa naidu, kas savukārt pāraug histērijā. Viss neizpaustais, aizturētais — tās ir bailes, ka mani nemīlēs, ja es izrādīšu savu slikto noskaņojumu.

Ja bērna prāts kļūst par joku, izsmiekla, ņirgāšanās, ironisku uzbrukumu objektu, ja viņu provocē ar dusmām, ko izraisa nepacietības pilna steiga, tad rodas dusmu īpatnībām atbilstīga smadzeņu slimība, kas lielākā vai mazākā mērā paralizē domātspēju.

Mēdz teikt: dumjai galvai vieglas kājas. Tā arī ir. Atbilstīgi saprāta ierobežotības pieaugumam paātrinās kāju darbs, līdz piepeši cilvēks apķeras, cik absurda ir tāda skraidelēšana. Aizturētais naids pret bezjēdzīgo skrējienu izpaužas dusmu lēkmes veidā, un ķermenis atsakās skriet. Insulta paralizētais ķermenis dod cilvēkam iespēju padomāt par savām kļūdām. Insults var nolikt cilvēku gultā uz gadu desmitiem.

Jo pacietīgāks bērns, t.i., jo spēcīgāka viņa vēlme būt labam, jo ilgāk viņš ir ārēji vesels. Kamēr cilvēkā, kas izkalpojas mīlestību ar darbiem, mājo cerība, ka viņš nav tik dumjš, kā par viņu domā, viņa smadzenes saglabā darba spējas. Viņa muļķības neuztver kā slimību. Bet, ja viņa bailes no paša muļķības nomāc drosmi būt viņam pašam, tad attīstās slimība, kas viņam atņem prātu. Cilvēks bez prāta ir dzīvnieks. Tāds slimnieks bez pastāvīgas labas aprūpes ilgi neizvelk.

Insulta rašanās iespējas ir divas:

a plīst smadzeņu asinsvads;

Q aizsprostojas smadzeņu asinsvads.

Abos gadījumos smadzeņu šūnas paliek neapasiņotas, t.i., bez mīlestības un aiziet bojā.

Smadzeņu asinsvads plīst, kad cilvēku pārņem piepeša dusmu lēkme un naidīga vēlme atriebties tam, kas viņu uzskata par muļķi. Tas nozīmē, ka dusmās pārvērtusies mīlestība izraujas no rāmjiem, t.i., no asinsvada. Cilvēka apvainotājs var būt cits cilvēks, ļaudis, situācija, valsts utt. Tā kā pārskaities cilvēks zaudē spēju domāt, tad asinsvadam jāplīst, lai neļautu cilvēkam kļūt par noziedznieku. Ja blakus izrādītos cilvēks, kas ir pelnījis asinsatriebību, tad situācija izvērstos tādējādi, ka naidpilnais cilvēks izšļakstītu uz otru savu ļaunumu. Viņš izvairītos no insulta, bet karmiskās vainas izpirkuma vietā to tikai padziļinātu.

Smadzeņu asinsvads aizsprostojas, kad cilvēks, kas cieš no nepilnvērtības kompleksa, zaudē cerību pierādīt, ka viņš nav tāds, kā domā citi. Cilvēks galīgi salūst, jo ir pilnībā zaudējis pašcieņu. Kam saglabājies kaut piliens ticības sev un kas, pateicoties tam, spēj domāt ar paša galvu, tas sevi nezaudē. Asinsvada aizsprostošanās nozīmē, ka cilvēks tur sevī pārāk daudz.

Insults atnāk kā palīgs, lai ar sevi piesegtu cilvēka slepeno bezpalīdzību un salauzto gribu. No insulta smaguma pakāpes un atrašanās vietas ir atkarīga prāta zuduma pakāpe un spēja kustēties. Kam prāts paliek, bet vainas izjūta pastiprinās, tam atveseļoties nav lemts. Bet kas jūt prieku, ka slimība viņu paglābusi no pazemojošā stāvokļa, tas izārstējas.

Dzīvotgribas savdabības nosaka atveseļošanās savdabības. Kas baiļpilnam cilvēkam raksturīgā liekulībā apgalvo, ka vēlas izārstēties vien tiktāl, lai spētu pats par sevi rūpēties, tam arī turpmāk nāksies par sevi rūpēties. Pilnīgi izveseļoties viņam neļauj bailes atkal izrādīties apkrautam ar darbiem vai nokļūt situācijā, kas ir analoga tai, kura izveidojās pirms slimības.

Secinājums: ja vēlaties izvairīties no insulta, atbrīvojiet bailes no dusmu pilnas neapmierinātības. Tad jūs vairs nekļūsiet par dusmu objektu un pats neuzvelsiet dusmas citiem. Jūsu brīnišķīgās smadzenes strādās kā vajag. Jūs būsiet apmierināts ar sevi un nevēlēsieties būt labāks par citiem.

Vairogdziedzerī sakrājas tas naids, ko var izpaust tikai ar prāta starpniecību. Pie tā pieder izteikti vārdi un skaņas, kliedzieni, spiegšana, rēcieni, kaprīzes, sprauslāšana, piekasīšanās, indīgi dzēlieni, apspļaudīšana utt. Vārdiskā naida aizturēšana nozīmē tieši tikpat lielas naida enerģijas izvirdumu vairogdziedzerī. Labāk izlaidiet to brīvībā. Tad varēsiet atveseļoties.

Naids, ko var izvadīt ārā tikai caur ķermeni, uzkrājas žultspūslī. Šo naidu pauž ar mīmiku, žestiem, ķermeņa kustībām, raustīšanos, sitieniem, priekšmetu dauzīšanu, kautiņiem. Ta aizturēšana izraisa žultspūšļa slimības.

Mūsos mītošais primitīvais cilvēks vēlētos naidu izšļakstīt. Mūsos mītošais inteliģentais cilvēks aizliedz to darīt. Viņš piemeklē citas iespējas un ķeras pie viltībām, lai vainu par notikušo uzveltu kādam citam. Vai arī izdomā citu naida izvadīšanas paņēmienu, tikai nesauc to tieši tā. Viens no šādiem paņēmieniem, piemēram, ir mežonīgu deju dejošana, pēc kurām vienmēr ir bijusi liela vajadzība primitīvos cilvēkos, bet pašlaik tā ir īpaši samilzusi visas pasaules jaunatnē. Jaunatne, kas atrodas dvēseles gūstā, citādi nevar. Ļaujiet viņiem pamīcīties un izšķobīties bez jebkādiem kritiskiem komentāriem, tad visiem kļūs vieglāk. Pretējā gadījumā vecišķi indīga piezīme vai tikai nelabvēlīgs skatiens var uzgāzt padzīvojušajam cilvēkam dejotāju naidu vai pat fizisku izrēķināšanos. Vēlāk neviens nespēj izskaidrot, no kurienes radusies tāda agresivitāte. Jo neviens neredz, ka izšļakstītā negativitāte nosēžas uz grīdas virsmas un dejotājs mīcās paša samazgās, turklāt tā, ka viļņi saplūst virs galvas. Nevilšus sāc niknoties, ja kāds to pamana. Nosmērēties nevēlas neviens. Taču attīrīties neprot.

Bet kā bērniem palīdzēt?

Ja bērns ir sliktā noskaņojumā vai slims, viņam nedrīkst teikt, ka viņš ir slikts. Nedrīkst pat tā domāt. Neviens nemēdz būt slikts; katrā cilvēkā ir sliktais, kas ieradies jūs mācīt un ko nepieciešams atbrīvot, lai tas pārvērstos labajā. Šis vienkāršais paskaidrojums ir saprotams jebkuram bērnam, kas ir iemācījies runāt, ja tas skan labvēlīgi un nāk no runātāja sirds. Kas pagaidām nemāk runāt, tas saprot vēl labāk. Sakiet bērnam: “Mīļais bērns! Piedod, ka es palaidu garām, kad tevī iemitinājās sliktais, lai tevi mācītu. Esi gudrinieks, parādi un pasaki, kur tas tevī iemājojis? Palaid to brīvībā, lai viņam kļūtu labi. Jo viņš taču atnāca tikai tāpēc, lai vestu mūs pie prāta, bet tas, ka mēs sliktā atnākšanu nepamanījām, ir mūsu kļūda. Tagad mēs šo kļūdu izlabosim. Lūdz piedošanu sliktajam, ka mēs agrāk nepratām darīt tam labu, un piedosim viņam, ka tam vajadzēja dot zīmi mums ar kaprīzēm vai slimību. Paskaties, tu droši vien redzi, kādā priekā tas aulekšo uz savām mājām. Pastāsti man, kā tas aiziet. Es to nesaskatu, bet tava redze ir labāka, tāpēc tu to vari vērot. ”

Jo mazāks bērns, jo vienkāršākam jābūt jūsu paskaidrojumam.

Kaprīzam mazulim varat teikt: “Paklau, tavā vēderiņā ienākuši niki. Palaidīsim tos vaļā, un viņi varēs iet uz savām mājiņām. Viņiem tur patīk spēlēties un čučēt. Paskaties, niki sadzirdēja, kā mēs runājamies. Re, cik labi, ka tie taisās iet prom! Viņi taču zina, kur viņiem ir labāk. Pamāsim viņiem ar rociņu uz atvadām! Nikīši jau nemaz tik slikti nebija, vai ne? Viņi tikai atnāca, lai mums parādītu, kādi tie ir.” Dažas minūtes rotaļīgas sarunas, un mājās iestājas miers. Jūs palīdzējāt bērnam kļūt labākam. Iztikāt bez sāpīgiem, dvēseli plosošiem vārdiem: “Nu kāpēc tu esi tik slikts!” Ir jāiemācās runāties ar bērniem pasakas formā. Tad arī paši iemācīsieties labāk saprast dzīvi.

Ticiet, ka jūsu bērns vai aizbilstamais pēc tik saprotamas pamācības spēs apbrīnojami ātri izārstēties no vienkāršas slimības vai histērijas lēkmes. Viņš taču grib būt labs. Pat ļoti smagu un, iespējams, bezcerīgu slimību gadījumos bērni savā saprātīgumā spēj izturēties pret slimību īpaši labi, vēlot sliktajam labu. To iemācīties no bērniem vajadzētu katram pieaugušajam.

Bet kā palīdzēt bērnam, kas atrodas tālu un ar kuru neparunāt?

PATIESS GADĪJUMS

Tas notika ar mani pirms dažiem gadiem, kad es zināju tikai to, ka stress, kas nomoka sirdi, ir sliktā priekšvēstnesis, lās kalpo par brīdinājumu, lai cilvēks zinātu un spētu sev palīdzēt. Ja sev palīdz, noliktais nepiepildās. Tā var atvairīt jebkuru likteņa lēmumu. Zemapziņā tā arī dara. Bet es rīkojos apzināti.

Bija svētdienas rīts. Es pavēros pulkstenī, kas rādīja tieši 10.00, un piepeši jutu briesmas. '1ās bija tik spēcīgas, ka es sajutu nāves elpu. Ko piemeklējusi nelaime? Kam nepieciešama mana palīdzība? Kuras dvēseles saucienu es sadzirdēju? Toreiz es vēl nezināju, ka sievietes dabiska nepieciešamība ir pirmām kārtām mīlēt savu vīru, un, lai gan doma par vīru man iešāvās prātā, es to atvairīju, jo jutu, ka briesmas viņam nedraud. Iedomājos meitu; nē, arī viņai briesmas nedraud. Iedomājos par otru meitu — jā! Mani sāka kratīt spēcīgs drudzis. Es zināju — manam bērnam draud briesmas, kas var nest nāvi.

Ko darīt? Skriet uz otru Igaunijas galu viņu brīdināt par nez ko, lai viņa sanervozētos un ar savām bailēm paātrinātu nelaimes tuvošanos? Ta paša iemesla pēc nebija jēgas viņai zvanīt vai rakstīt. Es zināju, ka varu palīdzēt, citādi viņas dvēsele man nebūtu atnesusi vēsti. Ja pasaulē nav neviena, kas varētu palīdzēt, māte ir tā, kas varēs palīdzēt vienmēr. Mātes mīlestībai nav robežu, to neaptur ne attālums, ne cietuma sienas. Mātei ir tikai jāgrib. “Es neesmu māte, ja neiespēšu koncentrēt savas dvēseles spēkus bērna glābšanai, ” es sev teicu.

Es domās sāku sarunu: “Mīļās briesmu izjūtas! Es jums piedodu, ka pie manis ieradāties, bet piedodiet arī man, ka jūs sevī uzņēmu un izaudzēju tik lielas, ka nu jau jūtu nāves elpu. Piedod, ka agrāk nesapratu savu kļūdu. Es izaugu baiļu atmosfērā un arī savus bērnus nemācēju audzināt citādi, kā vien brīdinot un tēlojot drūmas ainas. Piedodiet, ka es jūs nemitīgi audzēju lielākas un, kad bērni atstāja mājas, piedevām sāku jūs apspiest, lai saglabātu dvēseles mieru. Tikai tagad es apjēdzu savu neizpratni. Piedodiet! Es palaižu jūs brīvībā. Es piedodu sev, ka biju tik dumja. Mīļais ķermeni! Piedod, ka es liku tev ciest, nemitīgi uzkrājot briesmu izjūtu un vēlēdamās būt saprātīga. Tagad es gribu tev palīdzēt.

Mīļais bērns! Piedod man, ka nepratu pareizi tevi mācīt. Neapjēdzot savas aplamības, es izaudzēju savas briesmu izjūtas, un tās tika tev, jo arī tu citādi neprati. Es tev iemācīju baidīties, tāpat kā man to iemācīja mana māte. Laiks gāja, un muļķība palielinājās. Piedod! Es izlabošu savu kļūdu.”

Es vairs precīzi neatceros, par ko vēl es viņai lūdzu piedošanu. Bija daudz visa kā, un tas viss plūda no sirds, turklāt tā, ka pa ādu skrēja skudriņas. Briesmu izjūta izzuda. Bet es neesmu tik vientiesīga, lai noticētu, ka nu viss ir kārtībā. Es apsēdos un sāku gaidīt. Pēc stundas ceturkšņa šīs izjūtas atkal uzradās un bija jau daudz briesmīgākas. Atmiņā nāca neskaitāmi gadījumi, kas saistīti ar briesmu izjūtām un nāves bailēm. Es ar tām sarunājos un atbrīvoju. Briesmu izjūtas aizgāja un atkal atnāca. Gāja un nāca. Laiks plūda, bet izjūtas ar katru nākamo reizi kļuva arvien asākas un skaidrākas. Vairs nepajēdzu, cik ir pulkstenis. Tikai mīlestība cīnījās ar nāvi. Neatceros, cik desmitus reižu šajā dienā visu sāku no jauna. Laiks stiepās kā gumija. Vakarā, tieši 19.00 es lūdzu piedošanu nāvei, ka to piesaistīju savam bērnam, un jutu, ka mūs saistošā saikne pārtrūkst. Es jutu neparastu tukšuma izjūtu un to, ka it kā ieveļos vakuumā, — tā ir zīme, ka visu nepieciešamo esmu izdarījusi. Es zināju — pat ja tagad kas notiks, tas nebūs pats briesmīgākais.

Mans miegs bija mierīgs — tātad biju pelnījusi dvēseles mieru. Vakarā piezvanīja meita un teica.’ “Mammu, es izkritu eksāmenā!”— “Paldies Dievam!” es atsaucos. “Mammu, tu ko, nedzirdēji? Es izkritu eksāmenā!" viņa kliedza klausulē. “Es visu dzirdēju. Meitiņ, tu nezini, kas tev pagāja secen, ” es atbildēju. Pēc dažām dienām viņa pārbrauca mājās un pastāstīja: “la mašīna, ar kuru man vajadzēja braukt, lai nosvinētu panākumus — veiksmīgi nokārtotu eksāmenu, braucot pārmeta kūleni un tika sadauzīta lupatu lēveros." Es izglābu savu bērnu no autokatastrofas par nenokārtota eksāmena cenu. Ko labāku vēl varēju vēlēties? Es pateicos Dievam.

Jebkura māte savam bērnam tamlīdzīgi var mazināt draudošās briesmas. Un nesakiet, ka nespējat. Ticiet un dariet, tad arī redzēsiet, ka spējat. Nākamreiz viss jau būs daudz vienkāršāk.

ATRAST SEVI

Ir drosmīgi cilvēki, un ir baiļpilni cilvēki. Kāpēc es nelietoju vārdu “gļēvs” cilvēks? Tāpēc, ka baiļpilns cilvēks, kas atzīst savas bailes un tās apzinās, pateicoties šai apziņai, kļūst drosmīgāks.

Bet baiļpilns cilvēks, kas ne par ko neatzīst savas bailes, ir gļēvs cilvēks. Tāpēc gļēvums vienmēr ir izraisījis nicinājumu. Toties bailes — gluži pretēji — tiek uzskatītas par normālu parādību. Ta arī ir.

Katrā cilvēkā ir labais un sliktais. Visu labo līdzsvaro sliktais, un otrādi. Ja sliktais pieaug līdz 50%, tad rodas absolūts līdzsvars, t.i., dzīvības apstāšanās, kas izpaužas kā fiziskā ķermeņa nāve. Bet, ja kādam cilvēkam ir ārkārtīgi laba dzīve, jo viņa vietā visu dara citi un viņam nekas nav jādara pašam savas dzīves uzlabošanai, tad viņa ķermeni atstāj saprāts, it kā teikdams: tev manis nevajag. Ja cilvēkā iesakņojas vēlme, lai viņa dzīvi sakārto citi, turklāt tā, lai pašam ne par ko nebūtu jārūpējas, tad ari tādā gadījumā viņu atstāj saprāts, jo tas vienkārši nav nepieciešams — cilvēks taču gaida, ka viņa dzīvi uzlabos citi. Tādos gadījumos pārmēra labais pārsniedz 51%, kas liek garam atstāt ķermeni. Tā rodas dvēseles slimības.

Vesels cilvēks ir tas, kurš saprot dzīves īstenību. Šī īstenība māca: kamēr ir sliktais, ko nepieciešams pārvērst par labo, dzīve turpinās. Nemēdz būt sliktā bez labā, tāpat kā nemēdz būt labā bez sliktā. Ta spriež drosmīgs cilvēks.

Drosmīgs un baiļpilns cilvēks atšķiras kā diena no nakts, kā melnais un baltais. Parasti mēs par to nedomājam un tāpēc nepamanām atšķirības.

Drosmīgais cilvēks redz dzīves divpusību, viņam dzīve vienkārši ir.

Baiļpilnais cilvēks dzīvi redz vienpusīgi. Viņam dzīve ir vai nu laba, vai slikta.

Drosmīgais cilvēks ir līdzsvarots.

Baiļpilnais cilvēks ir nelīdzsvarots.

Bet nu pamēģināsim sev teikt, lūk, ko.

Drosmīgais cilvēks manī ir ar pašcieņu.

Baiļpilnais cilvēks manī ir inteliģents. Inteliģences otra puse ir neinteliģence. Jo lielāka viena puse, jo lielāka arī otra.

Drosmīgais cilvēks manī ir saprātīgs.

Baiļpilnais cilvēks manī var būt tikai gudrs. Gudrības otra puse ir muļķība.

Drosmīgais cilvēks manī ir laimīgs.

Baiļpilnais cilvēks manī var būt tikai priecīgs. Prieka otra puse ir skumjas.

Drosmīgais cilvēks manī ir vesels.

Baiļpilnais cilvēks manī pagaidām vēl ir vesels vai ir vesels ārēji. Patiesībā viņš ir potenciāls slimnieks.

Drosmīgais cilvēks manī ir izturīgs.

Baiļpilnais cilvēks manī ir te stiprs, te vārgs.

Drosmīgais cilvēks manī ir nepamanāms.

Baiļpilnais cilvēks manī laiku pa laikam kļūst uzkrītošs gan ar labo, gan slikto. Bet es to mēģinu izlabot.

Drosmīgais cilvēks manī tic. Viņš tur Dievu sirdī, un viņš pats ir Dieva sirds.

Baiļpilnais cilvēks manī ir vai nu ticīgs, kad cer uz Dieva atbalstu, vai neticīgs, t.i., noliedz Dievu, ja savām acīm neredz Dieva esamības materiālu apliecinājumu un ja nedabū gribēto. Es atbrīvošu šo baiļpilno cilvēku sevī, lai viņam būtu labi un lai viņš prastu atrast savu Dievu.

Drosmīgais cilvēks manī zina dzīves īstenību.

Baiļpilnais cilvēks manī ir pārliecināts par savām tiesībām un aizmirst par saviem pienākumiem. Viņš uzskata, ka tam ir tiesības no citiem pieprasīt dažādu pienākumu izpildīšanu.

Tiesības ir parādības vienpusīgs redzējums. Īstenība ir vispusīgs redzējums.

Tiesības ir nemainīgas. Īstenība nemitīgi paplašinās gan laikā, gan telpā. Priekšstats par kaut ko var kļūt vienīgi detalizētāks. Tas nozīmē, ka īstenība par parādību attīstās gan plašumā, gan dziļumā.

Ja es baiļpilnu cilvēku padarīšu par savu gūstekni, bet viņš noteikti sāks pār mani valdīt, tad es būšu nelaimīgs. Ja es viņu palaidīšu brīvībā, kļūšu laimīgs. Es viņu atbrīvoju.

Baiļu lielums nosaka cilvēka spēju mīlēt vai ienīst.

Līdzsvarota, t.i., drosmīga cilvēka dvēseles un ķermeņa rādītāji ir normāli. Mēs zinām, ko nozīmē normāla ķermeņa temperatūra, normāls ādas un gļotādas mitrums. Mēs zinām, kāda ir normāla ādas krāsa, un protam to atšķirt no nāves bāluma. Saprotam, kas ir normāls ķermeņa svars, un nesajauksim badacietēju ar pārēdušos cilvēku. Tādējādi bailēm ir savas pazīmes, drosmei — savas. No tām būtiski atšķiras dusmu un naida pazīmes.

Baiļpilns cilvēks ir auksts, sauss, bāls un tievs. Auksts gan dvēselē, gan miesā. Tāpat sauss, bāls un tievs gan dvēselē, gan miesā. Līdzsvarots cilvēks ir normāls it visā. Bet, ja bailes kļūst pārāk lielas, tad baiļu ēnā mītošās dusmas izlaužas ārā un baiļu pazīmes kļūst par dusmu pazīmēm.

Dusmīgs cilvēks ir karsts, mitrs, sārts un resns. Jo vairāk dusmu izplūst, jo pamanāmākas šīs pazīmes. Jo negaidītāk izpaužas šīs pazīmes, jo postošākas slimīgās pārmaiņas. Piemēram, sarkana un iztvaikojumu klāta karsta āda kļūst spilgti sarkana, vienos sviedros, drudžaina. Ja cilvēks negrib izšļakstīt savu neapmierinātību gluži kā bļauris, bet atbrīvoties no tās nevēlas, tad palielinās viņa taukaudi, jo tie ir radīti dusmām.

Cilvēks, kas noliedz savas dusmas, ļaunumu, naidu un niknumu, var neiedomāties un neatzīt, ka viņš baidās atrast savu slikto. Viņš labprātāk demonstrē savas bailes. Kas prot domāt, tas saprot: jo aukstāks cilvēks, jo tuvāk viņš ir fiziskajai nāvei. Baiļu ēnā augošās dusmas iznīcina ķermeni, lai gars varētu izrauties brīvībā. Ta dvēseles neprasme apzināti mācīties kļūst par zemapziņas stundu, ko apgūst caur ciešanām.

Cilvēks, kas cieš no paša dusmām, kurš vēlētos atbrīvoties no negativitātes, bet tajā pašā laikā grib būt stiprs, lai dzīves cīniņā izietu kā uzvarētājs, neapzinās, ka viņa nemitīgi augošie taukaudi ir pašaizsardzības forma. Bet, ja apzinās, tad bailes kļūt vārgākam pārspēj vēlmi notievēt, jo bailes kļūt vārgākam slēpj nāves bailes.

Nemitīgi augoši stresi rada taukaudu nemitīgu palielināšanos. Bezpalīdzīgs cilvēks, kam nepieciešama aizsardzība, bet kurš kaunas saukt palīgā, cer, ka viņu sapratīs, kad ieraudzīs, cik viņam ir slikti. Resnu cilvēku nevar nepamanīt. Ja viņš noliegtu aizsardzības nepieciešamību, t. i., baidītos to izpaust, tad viņa lielajām skumjām vajadzētu ievietoties mazā ķermenī un neviens neieraudzītu viņa bēdu un neierastos palīgā. Turklāt no koncentrētajām skumjām cilvēkam rastos slimība, kas viņu iznīcinātu. Tātad neglītie, sliktie tauki bezpalīdzīgajam, skumjpilnajam cilvēkam ir vislabākais un skaistākais palīgs.

Iepriekš es uzsvēru redzes nozīmi, jo resnums ir vairāk atkarīgs no redzes nekā no jebkurām citām sajūtām. Acis savukārt rāda aknu stāvokli. Bet aknas ir dusmu un naida koncentrēšanās vieta. Kas neievietojas aknās, tam jāiztek pa acīm.

Aptaukošanos veicina priekšlaicīgas uzkrāšanas stress, un tas arī traucē atbrīvoties no liekā svara. Runa ir par bailēm no nākotnes. Mūsu gēnos ir iekodētas šausmas no kariem un bada, ko esam paņēmuši līdzi no iepriekšējām dzīvēm un iepriekšējām paaudzēm. Tas izpaužas zemapziņas izjūtā — ja cilvēks dara ko sliktu, piesaista sev bēdu. Tā vietā, lai kļūdu izlabotu, cilvēki sāk sevi apdrošināt pret sekām un priekšlaikus krāt (katram gadījumam). Krāšana un pūralāde palīdz turpināt dzīvot tiem, kas dzīvo bagātības dēļ, bet krājumi taukaudos viņiem palīdz ātrāk nomirt. Kas to nav jutis iepriekšējās dzīvēs, tas to apgūst tagad. Vai laime rodama dzīvē naudas krāšanas vārdā, tas jau ir cits raksts.

Cilvēks, kas kādā no iepriekšējām dzīvēm miris no bada, šajā dzīvē ir krājējs. Aiz bailēm nomirt bada nāvē viņam žēl mest ārā vecas lietas, bet ēdiena atlieku izmešanu viņš uztver kā svētuma zaimošanu. Pārtiku tāds vienmēr pērk katram gadījumam mazliet vairāk nekā vajag un par varēm norij ēdiena pārpalikumus, kas izraisa kuņģa protestu. Stress ir stiprāks par kuņģi, un kuņģis visu lieko sūta taukaudiem. Toties cilvēks sevi mierina ar domu, ka viņš nav izšķērdētājs. Bailes kaut kad vēlāk nomirt no bada paša izšķērdības dēļ arī ir stress, kas mantots no pagātnes.

Ja jūs nemitīgi jūtat vēlmi kaut ko uzkost, tad brīdī, kad tiecaties pēc kārtējā kumosa, pavaicājiet sev: “Vai man tas ir nepieciešams?" Ja jūs jau esat paēdis, taču jūtaties badā, tad nekādā gadījumā nesakiet: “Nedrīkst ēst!" Nepiespiediet sevi kaut ko darīt vai nedarīt attiecībā uz ēdienu. Nesakiet, ka tāds vai citāds ēdiens ir slikts. Ēdiens nav slikts, bet jums tas vairs nav nepieciešams tādā daudzumā. Jūs sapratāt, ka vairs nevarat būt badā, jo esat paēdis. Lieliski. Pasmaidiet pie sevis un pēc iespējas maigi sev izskaidrojiet, ka jūs sajaucāt vēlmi būt drosmīgam ar vēlmi paēst. Un, lai attaisnotu ierašanos virtuvē, uzdzeriet mazliet ūdens, kas noņems pilnā kuņģa receptoru kairinājumu. Daudz nedzeriet, jo tas var izraisīt pretēju refleksu.

Produktu kalorāžas apgūšana nav nekas sarežģīts. Ja jūs esat iemācījies, ka cukura un taukvielu daudzuma samazināšana nāk par labu, tad katru reizi, kad roka stiepjas, piemēram, pēc sviesta, lai to uzziestu maizei, jūs sev maigi pavaicājiet: “Vai man tas nepieciešams?" Un jūs noteikti uzziedīsiet plānāku kārtiņu, pats pabrīnīdamies, ka sviestmaize ir tikpat garšīga kā agrāk. Katrs sevis pārliecināšanai var atrast kaut ko savdabīgu un iedarbīgu, turklāt jums nevajadzēs nodarboties ar sevis mānīšanu. Jo liekas kalorijas cilvēkam patiešām kaitē. Kāpēc? Tāpēc ka pirms materializēšanās taukos tās izraisa dusmas, naidu, kareivīgumu, agresivitāti, histēriju, vēlmi nogalināt un citas ļaunuma izpausmes.

Minēšu kādu piemēru. Ir sācies jūsu atvaļinājums. Darbā bija briesmīga spriedze, un tāpēc jūs pārēdāties. Atvaļinājuma laikā jaunus stresus nekrājat, taču pēc veca ieraduma, pats to nemanīdams, steidzaties pieēsties tā, ka pēcāk kļūst slikti. Jums par lielu sarūgtinājumu svars pieaug kosmiskā ātrumā. Kāpēc? Vai tad tagad jūs turpināt uzkrāt dusmas? Jūsu ieradums līdzsvarot dusmas ar ēdienu slēpj nepieciešamību līdzsvarot ēdienu ar dusmām. Dusmas prasa ēdienu, bet ēdiens prasa dusmas. Aplis noslēdzas.

Izstāstiet to savam ķermenim kā vistuvākajam, noslēpumainajam draugam, un jūs jutīsiet, ka vilka apetīte pakāpeniski mazinās. Un, pat ja svars tūlīt nemazinās, vismaz jostasvietā kļūst brīvāk un ir vieglāk elpot. Cilvēkam jāiemācās rēķināties ar sevi un savām vajadzībām. Tam jākļūst par ieradumu. Atbrīvojiet savu neprasmi sarast ar jauno, un jūs dažos mēnešos vai nedēļās pieradīsiet pie jauniem ēšanas ieradumiem. Pēc atvaļinājuma atgriežoties darbā, jūs priecīgi pārsteigti konstatēsiet, ka saruna ar sevi palīdz samazināt arī spriedzi darbā.

Cilvēks, kas krāj katram gadījumam un kas uz savas ādas ir jutis, ka sakrātais var kļūt par zagļa laupījumu, sadegt ugunsgrēkā vai pazust stihiskā nelaimē, vēlas savus krājumus tā glabāt, lai tiem neviens nevarētu pieskarties, izņemot viņu /><išu. 'lada droša vieta ir taukaudi. Cilvēkam ar šādu stresu nepalīdz ne diētas, ne fiziska slodze. Cilvēks, kas baidās no skopuļa slavas, vēlas pierādīt, ka viņš nav skops. Viņš attaisnojas: redziet, es taču varu atdot pēdējo, un tādējādi nostiprina taukaudu stabilitāti.

Jūs jau secinājāt, ka resnīši ir rausoņas, kas līdz nāvei iekrampējušies savos labumos? Nē, mantrausības stunda attiecas uz mums visiem bez izņēmuma. Tikai tievais vēlas kļūt bagāts ar savu skopulību, bet resnais vēlas tikt pie tā paša ar augļošanu. Viņš no visa grib dabūt maksimāli izdevīgo. Gan vienam, gan otram ir gremošanas trakta problēmas.

Bailes par darāmo izraisa spastiskus procesus gremošanas traktā. Bailes no tā, kas būs, izraisa caureju. Dusmas tik un tā es nedabūšu savu rada aizcietējumus.

Normāls cilvēks ņem un dod vienādā mērā. Viņš var saņemt ļoti maz un atdot ļoti maz, kā arī var saņemt ļoti daudz un atdot ļoti daudz. Pēdējo ļaužu kategoriju veido mazākums, tāpēc vairākumam sevi cienošu ļaužu ir jāievēro stingra diēta. Normāla cilvēka gremošanas trakts darbojas normāli. Bet, ja kādā skopulības mācību stundā viņam tomēr radīsies vēlme no situācijas gūt maksimālu labumu, radīsies mokošs aizcietējums, kura dēļ, iespējams, pat iesākto nāksies pārtraukt. Pie šādām situācijām pieder ceļojumi, atrašanās slimnīcā vai ciemos. Citam nosacīti līdzsvarotam cilvēkam tādā pašā situācijā var rasties vēlme aizbēgt, jo viņš neprot citādi atrisināt netīkamo situāciju. Taču tālu aizmukt neizdosies — sākas caureja, it kā mācot, ka šo jautājumu tik un tā reiz nāksies atrisināt. Caureja liecina, ka cilvēks ir nocietinājies, jo viņa vēlme nerod izpratni, netiek novērtēta un īstenota.

Esmu pārliecināta, ka nekad agrāk nav bijis tik daudz aptaukojušos cilvēku kā tagad. Tāpat vairāk nekā jebkad agrāk ir to ļaužu, kas kļuvuši resni no pasaules skumjām, kas spoguļattēlā rāda zemeslodes konfigurāciju. Jebkuru skumju notikumu pasaulē viņi uztver kā savu bēdu un tā vairo savu svaru. Neredzamajā līmenī ar zemeslodi notiek tas pats. Ja tas palīdzētu Zemei, to varētu arī izturēt, taču diemžēl šādas kļūdainas attieksmes dēļ Zeme ir spiesta ciest vēl vairāk. Stresi, ko ļaudis nes sevī, ir arī Zemes stresi, un, tos atbrīvojot, cilvēks dara labu sev un Zemei.

Tātad resnie cilvēki ir krāšanas kāres upuri. Krāj visu iespējamo un neiespējamo, materiālo un nemateriālo. Jo spēcīgāka krāšanas kāre, ko manto no paaudzes paaudzē, jo jaunāki cilvēki uzskata par dabisku tikt pie visa, kas nepieciešams laimīgai dzīvei. Amerikāniskā dzīvesstila pārņemšana veicina aptaukošanos jau kopš jaunības. Materiālistiskais dzīvesveids vērtē cilvēku pēc tā, kas tam pieder.

Ir vīriešu un sieviešu krāšanas kāre. No vīriešu krāšanas kāres resnāki kļūst kauli, no sieviešu krāšanas kāres — mīkstie audi. Vīriešu krāšanas kāre piespiež krāt naudu, nekustamo īpašumu, zemi. Sieviešu krāšanas kāre liek krāt skaistus nieciņus, rotaslietas, apģērbu, interjera priekšmetus.

Vai tieviem cilvēkiem nepiemīt krāšanas kāre? Nē, piemīt, taču slēptā veidā. Resns kļūst tas, kurš vēlas demonstrēt savus sasniegumus, dalīties savā priekā, gatavot dāvanas, dot, lai viņu cienītu. Tievs kļūst tas, kurš no tā visa baidās, jo nevēlas zaudēt savus īpašumus. Tievs cilvēks iepriekšējās dzīvēs uz savas ādas ir izjutis skaudības postošo spēku, un briesmu izjūta zemapziņā liek viņam slēpt savus panākumus. Viņa krāšanas kāre pāraug slēptā slimībā. Šīs tieksmes būtību pauž krustu un to klājošo audu stāvoklis.

Jo lielāka krāšanas kāre, jo mazāk mīlestības. Tieksme pēc īpašuma audzē skopumu un skaudību. Maza skaudība izposta īpašumu, liela skaudība — prātu. Tie abi veido bagātību. Vislielākā skaudība iznīcina vērtību. Vienīgā vērtība pasaulē ir mīlestība. Mīlestība — tā ir līdzsvarotība, pašcieņa, laime, veselība, brīvība, Dievs.

Dzīve virzās pretī nākotnei. Jo lielāks sakrātais īpašums, jo smagāka nasta, kas jānes. Aiz noguruma un pārsātināšanās vēlme iegūt pārvēršas vēlmē atbrīvoties no iegūtā. Vēlme atbrīvoties no nevajadzīgā, turklāt tā, lai dvēsele no izšķērdības nesāpētu, izraisa to, ka mājās ieviešas kodes. Kode iznīcina visu, kas jums sagādā dvēseles nemieru, un jūs, kodes lādēdami, varat sevis attaisnošanai izmest vairs nelietojamu labumu, lai pēc tam mestos patīkami kutinošajā darbošanās izjūtā, iegādājoties jaunu lietu. Ja jums līdz asarām žēl šķirties no lietām, tad jūs neesat sapratis, ka vēlaties to, ko patiesībā nevēlaties, un taukaudu masa palielinās. Un tos nu nekādi neizmetīsi. To mazināšanai nepieciešams mazināt krāšanas kāri.

Resns cilvēks jūt, ka viņam negribas sevi žēlot un negribas, lai viņu žēlotu citi, toties gribas, lai citi izprastu viņa nožēlojamo stāvokli un mainītu attieksmi pret viņu. Aizliegums sevi žēlot un vēlme izpaust savu nožēlojamo stāvokli summējas, un cilvēks jūt, ka viņu iekšēji plēš pušu. Viņa āriene to apliecina.

Korpulence ir pašaizsardzība, kuras uzdevums ir maksimāli tālu turēt tos, kas sagādā skumjas. Visvairāk resnam cilvēkam nepieciešams klusums un miers. Jo vairāk neapmierinātības resna cilvēka apkārtējā atmosfērā, jo apaļāks viņš kļūst, jo gluži kā magnēts viņš uzņem sevī čīkstuļu skumjas.

Gabarīti rāda lielumu, lielums pauž spēku, bet spēks atbaida tos, kas vēlas uzbrukt. Patiesībā resnam cilvēkam nepavisam nevajag uzbrukt fiziski. Pietiek tikai prasmīgi viņu dvēselē apvainot, un viņš kaunīgi atkāpjas. Kauns — tā ir vainas izjūta. Vainas izjūta cilvēku padara vāju, bezspēcīgu, izmocītu, ļenganu. Katru dvēseles brūci ārstē, pievienojot kārtējos tauku gramus. Cilvēks krāj svešus apvainojumus un apvaino sevi pats. Par savu ķermeni resnais labus vārdus nesaka. Bet, ja saka, tad tas ir pašapmāns. Visam ir sava robeža, arī resnā cilvēka pacietībai.

Jo lielāka cilvēka iekšējā bezpalīdzība, jo viņš ārēji apjomīgāks. Bezpalīdzība pieaug no tā, ka palielinās vēlēšanās visiem darīt labu. Bet, tā kā citi tālab laimīgi nekļūst, bezpalīdzība palielinās, jo cilvēks nespēj neko mainīt. Ja cilvēks kaut ko vēlas, tas nozīmē, ka viņš baidās to nedabūt. Bailes apcērp domāšanas spējas, un cilvēks vairs nespēj kaut ko izlabot.

Kad resnā cilvēka dusmas tuvojas robežai, zemapziņas vēlme izdzīvot piespiež viņu atklāti paust dusmas un viņš sāk ātri uzliesmot. Tads cilvēks ir patiesi bīstams, jo viņu dzen arī bailes. Bet pēc pirmā kautiņa viņu jau skubina atriebtkāre, kuru viņš uzkrājis sevī pret tiem, kas par viņu ir labāki. Dusmas, kas viņu grauž, var izvirst kā lavīna. Droši vien arī jūs esat redzējis cilvēkus, kas neilgi pēc nenozīmīgas vārdu pārmaiņas sāk trakot un plēst visu, kas gadās pa rokai. Līdz visu sadauza. Tas nozīmē, ka cilvēks ir pamatīgi cietis no tā, ka ir materiālo vērtību vergs un sevi ziedo citu labklājības vārdā.

Ar patiesi līdzsvarotu cilvēku nekas tāds nevar notikt.

Tā kā mēs nezinām svešu stresu robežas, iespējams negaidītais. Piemēram, jūs sabaidījāt bailīgu cilvēku, jo jums gribas būt labākam par viņu. Jūs gaidījāt, ka viņš metīsies bēgt, bet viņš piepeši dodas jums virsū kā mežonīgs zvērs. Viņš ticis līdz robežai, un atkāpties vairs nav kur. Viņš izvēlas pašaizsardzību. Bet vislabākā pašaizsardzības forma ir uzbrukums.

Dzīve mums piedāvās negaidīto, līdz mēs sapratīsim paši sevi. Kas cenšas atrast sevi, tas var apstulbt, konstatējot, kāds ir paša “es”, ko paradis uzskatīt tikai par labu un taisnīgu.

PATIESS GADĪJUMS

Šis būs stāsts par to, kā cilvēks atrada sevi. Lasot jūs sapratīsiet, ka tas drīzāk ir par sevis meklējumiem, ko vēstules autore arī tieši uzsver. Kad šī sieviete pirmo reizi pārkāpa mana kabineta slieksni, man nolaidās rokas — tik grūta un bezcerīga šķita viņas ārstēšana ar domu spēku. Kā liet gaismu tur, kur gaismai nav vietas? Es lieliski zināju, kādu sodu man lems mediķi, kad šī sieviete atstās šo pasauli. Neviens nesāks klausīties manu taisnošanos, ka paciente pati tā gribējusi un ka viņai pašai ir tiesības izlemt savu dzīvi. Pret ārstēšanu pasaulē joprojām izturas nepārprotami: slimība no ķermeņa jāizdzen pēc iespējas ātrāk. Kad slimība likvidēta, cilvēks izārstējas. Ja ne, vainīgs ārsts.

Racionālais prāts nevēlas piekrist atziņai, ka visīstākais un patiesākais dziednieks ir cilvēks pats. Visa pārējā ārstniecība līdz pat augsti attīstītajai medicīnai ir tikai palīgspēki šajā cejā uz Golgātu. Mans vienīgais balsts bija cerība, ka sieviete izpratīs savas kļūdas, jo viņa — jauna un skaista — gribēja dzīvot. Viņa pati sevī izveidoja vietu gaismai.

Turpmāk citēšu viņas vēstuli.

Es gribu pastāstīt par sevi, jo varbūt kādam tas sniegs palīdzību, atbalstu un cerības nākotnei.

Esmu visparastākā sieviete. Strādāju. Man ir 40 gadu, 18 gadus esmu precējusies.

Pirms diviem gadiem man konstatēja smagu divpusēju onkoloģisku saslimšanu, kas steidzami bija ķirurģiski jāoperē. Pirms tam es pārcietu vairākus smagus dvēseles satricinājumus. Es jutu nesamērīgu nogurumu un spēku zudumu. Tagad zinu, ka savu slimību cēlonis biju pati. Mūsu dzimtā vēzis kādam bija no paaudzes paaudzē, un es visu laiku zemapziņā gaidīju, kad pienāks mana kārta. No šīs briesmīgās slimības es baidījos un vienlaikus to gaidīju. Tādējādi es vēlējos izraisīt līdzcietību pret sevi. Tagad man vairs nav kauns to atzīt. Man šķita, ka dzīvē esmu ļoti daudz cietusi, bet neviens mani pietiekami nežēlo. Slimība nevarētu nepiesaistīt man uzmanību.

No operācijas es atteicos. Uzrakstīju testamentu un sāku gaidīt nāvi. Invaliditāte man šķita briesmīgāka par nāvi. Gaidīju vienu nedēļu, otru… Apraudāju sevi un dzīvoju tālāk.

Nāve nenāca, kaut gan es to gaidīju. Kādu rītu, kad es vēroju saullēktu, kārtējo reizi pilna žēluma pret sevi, es iedomājos, kāda būs dzīve, kad manis vairs nebūs. Saule leks kā vienmēr. Tie paši ļaudis pieturā gaidīs autobusu, apkārt skraidīs tie paši suņi, un vispār pasaulei ir pilnīgi vienalga, vai es te esmu vai neesmu. Piepeši sapratu, ka mana esamība ir svarīga tikai man pašai un līdz zināmai pakāpei arī manai ģimenei. Bērni jau ir lieli un tiks galā arī bez manis.

Tagad vairs nevaru pateikt, kādas jūtas manī izraisīja šīs domas — vai tās bija dusmas vai ietiepība, bet varbūt kā vienas, tā otras, taču tobrīd es visus pasūtīju pie velna un nolēmu izdzīvot.

Tas, kas notika turpmāk, mazliet atgādina komēdiju. Es izmēģināju visas zāles, uzlējumus, pašas izgudrotus novārījumus utt., visu, par ko jebkad biju dzirdējusi un kas, manuprāt, varēja palīdzēt. Tagad man šķiet dīvaini, kā mans ķermenis to visu izturēja, bet toreiz modusies dzīvotgriba palīdzēja man labāk tikt skaidrībā ar sevi. Patiesībā gan dzīve man patika arī agrāk, tikai tagad es dzīvi un laiku sāku novērtēt un mīlēt pavisam citādi. Un vēl es sāku pamazītēm apjēgt, kas ir būtiski un kas — ne. Ta es noturējos pusgadu.

Pēc tam man nejauši nonāca rokās grāmata “Debesis cilvēkā jeb Dzīves mācība”. Grāmata iepatikās, tajā viss it kā bija pareizi izklāstīts, tikai es nekādi nevarēju saprast, kāpēc saslimt lemts man, tik labam cilvēkam. Grāmatā es atradu pareizu problēmu un slimību skaidrojumu attiecībā uz visiem maniem paziņām un draudzenēm, bet par sevi neatradu neko. Beigu beigās es biju gatava atzīt, ka esmu mazliet slikta, taču tik un tā pa labam, jo nevienam nedaru ļauna. Kas var būt vienkāršāk — redzēt otra acī skabargu, bet savējā nepamanīt baļķi. Grāmatā raksturotie brīnumainie izdziedināšanās gadījumi man šķita neticami, bet vēlāk, kad tiem noticēju, izraisīja manī nepilnvērtības kompleksu. Tagad pati nevaru noticēt, ka biju tāda — akla un melīga. Protams, ar pagātnes izteiksmi — “biju” — es pārsteidzos. Ja tu četrdesmit gadus pūderē smadzenes sev un citiem, tad pusotra gada laikā, kopš meklēju patiesību par sevi, apjēgt visu nepavisam nav iespējams. Vismaz es to neesmu paguvusi.

Taču esmu neizsakāmi priecīga, ka ar to visu darbojos. Tagad tā man ir viena no nozīmīgākajām nodarbēm dzīvē.

No sākuma es šaubījos, vai Vīlma man spēs palīdzēt, jo viņa taču patiesībā nezina, cik labs cilvēks es esmu, taču saruna par maniem vecākiem manī modināja uzticību. Turklāt tas, ko viņa ierunā lentē, skan tik skaisti. Mani pārsteidza viņas prasme skalot kuņģi ar tādu sejas izteiksmi, it kā tev ar karotīti mutē liktu ievārījumu. Es justos laimīga, ja prastu iemantot tādas spējas.

Drīz pēc manas pirmās vizītes tika publicēta otrā grāmata “Piedodu sev” (“Doties tālāk” un “Dārgās dusmas”). Kad to izlasīju, jutos pārsteigta, kāpēc joprojām esmu dzīva. Es atradu sevī visas kļūdas, par kurām bija minēts grāmatā. Lai labāk visu apgūtu un neko neaizmirstu, pamēģināju izveidot savu sistēmu. Es izkonspektēju abas grāmatas. Darba plānu veicu pa punktiem, proti,

1)  ko un kam piedot;

2)  ko atbrīvot;

3)       domas, kas šķita pareizas, taču nerada atbalsi manā dvēselē.

Es to uztvēru kā darbu, ko nepieciešams paveikt, lai atgūtu veselību. Un es izrādījos darba spējīga! Turklāt kā vēl! Es neizlaidu nevienu dienu un katru brīvu brīdi dvēselē sarunājos ar sevi un citiem. Piedošanai es veltīju līdz pat četrām stundām dienā.

Nekas nemainījās.

Es atkārtoju kā uzvilkta, bet labāk nekļuva.

Nezinu, vai rezultātus deva mans mehāniskais darbs vai gluži vienkārši bija pienācis laiks, bet varbūt kā viens, tā otrs, kad beidzot atmodās saprāts. Es sāku rast atklājumus par sevi un, paldies Dievam, to turpinu joprojām. Vispirms man daudz reižu nācās atbrīvoties no bezizejas izjūtas un nepilnvērtības kompleksa, jo es nekādi nevarēju apjēgt, kāpēc man nekas nesanāk, bet citiem izdodas. Grāmatās taču bija piemēri, un tajos bija rādīts, kā citiem viss izdodas. Man arī gribējās. Tagad zinu, ka es esmu es, bet citi ir citi, un katram ir savs ceļš un virzības paņēmiens.

Ar lielu prieku sāku atrast sevī trūkumus. Lai gan tā šķita bērnišķīga, primitīva spēle, es ar pārsteigumu sevī ieraudzīju ļaunumu, atriebtkāri un skaudību un ar tikpat lielu aizrautību to visu atbrīvoju, pēc tam dvēselē juzdama milzīgu atvieglojumu. Toreiz es vēl nesapratu, ka runa ir par sevis meklējumiem un tieši tas ir vissvarīgākais. Acīmredzot vispirms es vienkārši priecājos, ka mācība, kas var glābt, der ari man. Es, labais cilvēks, patiesi līksmoju, kad sevī atradu trūkumus, kuru agrāk it kā nebija. No sākuma mani trūkumi šķita pavisam neaizskaroši, bet tie bija, un tas ir svarīgākais.

To, ka manī var mājot arī cietsirdīgs slepkava un ļauns tirāns, es nepiekristu atzīt nekādā gadījumā. Visus savus četrdesmit gadus es it kā pārmaiņus vārtījos darvā un spalvās, lai izveidotos pēc iespējas necaurspīdīgs un necaururbjams ārējais apvalks. Pašai pat prātā neienāca, ka ļoti gribēju noslēpt savu patieso “es”. Biju pilnīgi pārliecināta, ka manī nav nekā mīlestības vērta, tomēr centos kļūt citu cilvēku mīlestības cienīga. To taču grib visi. Tikai nesen aptvēru, ka mans patiesais “es” nepavisam nav sliktāks par to, kāda izlikos. Es tā esmu saradusi ar šo spriedzes pilno spēli, ka neprotu būt es pati. Man vēl nāksies ne mazums pastrādāt, lai sevi atrastu.

Otrās vizītes laikā es uzzināju, ka visi stresi, kas traucē man virzīties uz priekšu un iznīcina gribas enerģiju, ir galēji lieli. Nevēlēšanās, piespiedu stāvoklis, pārmēra prasīgums, neapmieri

nātība un vēlme būt labākam par citiem, kas man agrāk vienkārši bija tukši vārdi domu izteikšanai, piepeši pārvērtās dzīvā enerģijā, ar kuru var sarunāties kā ar saprātīgu cilvēku. Šis atklājums mani šokēja. Jo toreiz es jau ticēju Vilmas vārdiem, un man kļuva bail par sevi. Aiz bailēm es ilgu laiku mīņājos uz vietas. Vai vismaz man tā likās, lai gan Vīlma saka: ja smaga slimība nepadziļinās, tad stabilizācija ir virzīšanās uz priekšu.

Es centos atcerēties savu bērnību. Par spīti ļoti labajiem materiālajiem apstākļiem, tā bija nomācoša, smacējoša un pazemojoša. Es vienmēr to centos aizmirst. Ja neatceries, tad taču var teikt, ka tās nav bijis. Nav nekā vienkāršāka, kā melot sev laba mērķa vārdā. No agras bērnības man prātā palikušas neskaidras izjūtas: no sākuma ir jābūt slikti, labais atnāks vēlāk. Neatceros, kas man to iestāstīja. No sākuma es sevi ar to mierināju, taču tagad sapratu, ka tas ir sliktā attaisnojums. Es lūdzu piedošanu arī pagātnei par šiem maldiem.

Man izdevās atcerēties pat savu piedzimšanas brīdi un tās izjūtas, ar kādām ierados pasaulē. Tas ne pārāk atšķīrās no izjūtām slimības laikā. Es biju negribēts bērns, no tā arī milzīgās bailes pirms piedzimšanas. Beigu beigās es piedzimu, vienkārši samierinādamās ar bezizeju. Tagad zinu, kāpēc man nekad nepatika manas dzimšanas dienas. Tikai pirms dažiem mēnešiem savā pēdējā dzimšanas dienā es pirmo reizi jutu, ka dzimšanas diena nav nekas briesmīgs. Iznāca jauki svētki.

Turpinādama meklējumus, es sevī konstatēju milzīgas dusmas uz māti. Mēs nekad netikām sevišķi labi sadzīvojušas, taču es nebūtu ticējusi, ka esmu spējīga uz tik lielām dusmām. Pat ja man to būtu teikusi dr. Vīlma. Bet, tā kā dusmas atradu pati, iebilst nebija jēgas. Es centos piedot mātei un izlūgties viņai piedošanu. Jo vairāk centos, jo dusmas auga augumā. Beidzot sapratu, ka visaptveroša piedošana vienā reizē man nav pa spēkam, tik un tā tūlīt nesapratīšu. Sāku piedot epizodi pēc epizodes. Dažkārt bija ārkārtīgi sāpīgi — māte man tika nodarījusi daudz ļauna. Manas dusmas izrādījās tik lielas, ka pati sabijos. Mātes vairs nav dzīvajos. Runāt un izskaidroties vairs nebija iespējams, tātad šis darbs man jāpaveic vienai. Kā nekā — manas dzīves mācību stunda.

Pretēji mātei tēvu es uzskatīju gandrīz par svēto. Mums vienmēr lieliski saskanēja. Ta kā es sapratu, ka arī tēvā ir negativitāte, ko, gluži kā atriebdamās mātei, es līdz šim negribēju redzēt, tad mēģināju to noskaidrot. Bet, tā kā es sevī sen biju izlēmusi, ka māte ir slikta, bet tēvs — labs, man nācās pamatīgi darboties. Taču es atradu un apzinājos, ka nevar tikt skaidrībā ar sevi, vispirms netiekot skaidrībā ar vecākiem. Man nācies runāt ar daudziem, kas nododas piedošanai. Pretēji daudzu viedoklim es jūtu, ka mirušiem vecākiem piedot ir vieglāk, jo tad viņu dzīvi var uztvert kopumā, un es sarunājos ar viņu tīrajām dvēselēm. Mūsu saskarsmei netraucē prāta līmenis, kas piemīt steidzīgajiem dzīves cīniņa ritējumā.

Savu melīgumu es vēl pagaidām neesmu atradusi. Gluži pretēji, soli pa solim atzīdama savas kļūdas, sevi uzskatīju par taisnīgu un drosmīgu. Reiz sarunā ar paziņu stāstīju par Vīlmu, un viņa pamatīgi brīnījās, ka es esmu Vīlmas paciente. Viņa teica, ka tādam lieliskam un līdzsvarotam cilvēkam kā es pie Vīlmas nav ko meklēt. Pirmo reizi pa ilgiem laikiem es pamatīgi nosarku. Man bija liels kauns, ka es mānu savu paziņu. Šis gadījums man lika ilgi domāt. Es sevi uzskatīju par godīgu, bet izrādījos melīga.

Mācoties piedot, es steidzoties pieļāvu pamatīgu kļūdu. Es gribēju visu ātri atbrīvot un piedot, lai beidzot dzīvotu mierīgi. Gandrīz vesels gads pagāja, līdz sapratu, ka šis darbs nav kādam laikam. Tas ir dzīvesstils, kurā jāieiet un ar kuru nepieciešams organiski saplūst. Un ir taču zināms, ka uz zvaigznēm iet cauri ērkšķiem.

Patika steigties manī izzuda, pateicoties neatrisinātām problēmām, kas allaž uzradās visnepiemērotākajā brīdī. Pēc kārtējā atklājuma es jutos ļoti gudra, līdz ar laiku aptvēru, ka sirdsgudrībai nav robežu un ka vienā mūžā cilvēks apgūst tikai niecīgu dažādo gudrību daļiņu. Tajos brīžos, kad jutos sirdsgudra, uzdevu sev jautājumu, vai esmu pietiekami gudra, lai drosmīgi un pareizi tiktu galā ar savām problēmām. Man jāatzīst, ka dažas problēmas man joprojām rodas atkal un atkal un katru reizi man tās izdodas apjēgt daudz dziļāk un jaunā skatījumā, taču pagaidām es tās nespēju pilnīgi atrisināt.

Pašlaik man atkal nākas risināt tās pašas problēmas. Nāk smiekli, iedomājoties, cik muļķīgi es būtu rīkojusies agrāk. Taču bailes no šīm problēmām ir mazinājušās, un ar to jau pietiek, lai ar prieku dotos tālāk. Esmu pārliecināta, ka reiz iemācīšos vienā paņēmienā pieņemt sirdsgudrus lēmumus. Man šķiet, ka bailes un vienīgi bailes traucē man rīkoties saprātīgi. Sirdsgudrības ir pietiekami it visā, taču mēs tām paejam garām un neprotam izmantot savā labā. Bet, ja izmantojam, tad izlaižam caur sevi, un tās kļūst par mūsu pašu sirdsgudrību. 1as ir lieliskas izjūtas.

Mūsu dārzā aug veca ābele, un tā man pasniedza labu mācību stundu. Cik man zināms, tai ir vairāk nekā 50 gadu, bet, tā kā koks katru gadu ražo, neviens neuzdrošinājās tās vietā stādīt jaunu koku. Ābele garumā pārsniedz 10 metrus, un laiku pa laikam tai apzāģē apakšējos zarus. Acīmredzot tai kļuva grūti dzīt barības vielas tik augstu, un tā rīkojās mērķtiecīgi: lejā izdzina jaunas atvases, bet galotne nokalta. Tātad koks spēj domāt. Ja vien mēs prastu redzēt un saprast…

Piecus gadus pēc kārtas ap Jaungadu es regulāri iegūlu slimības gultā ar augstu temperatūru. Mani drausmīgi nogurdināja gatavošanās Ziemassvētkiem un Jaunajam gadam, kā arī gada atskaites, bet man ne prātā nenāca, ka es dzīvoju nepareizi. Ķermenis tā man mēģināja palīdzēt, ko es saprotu tikai tagad, un es tam esmu pateicīga. Arī šī problēma ir atrisināta.

Vēl manī modās interese par tām gudrībām, kas paustas sakāmvārdos un parunās. Tajos vienmēr var atrast kaut ko noderīgu visiem dzīves gadījumiem. Sakāmvārdos ir kāds patiesības grauds, kas ir tā vērts, lai to sameklētu un ielaistu sevī.

Pār milzīgu atspaidu man kļuva apziņa, ka doma ir enerģija. Ir taču pieņemts uzskatīt: ja es nedaru neko sliktu un apkaunojošu, tad neesmu slikts cilvēks. Taču slikta doma arī ir sliktais. Vienkārši mēs to aiz bailēm nerealizējam un uzskatām, ka viss ir labi. Tagad es zinu: ja mani sāk satraukt kāda doma, vēlāk noskaidrojas, ka tā pie manis atnākusi ar kādu noteiktu mērķi. Tāpēc es nejaušu domu neuzskatu par tukšību. Es vienmēr cenšos līdz galam izdomāt prātā ieskrējušu domu, jo no tās parasti iznāk kas interesants. Bieži domas fināls sākumā ir neskaidrs. Man daudz kas atklājās, un es zinu, ka atklāsies arī turpmāk.

Ļoti daudz pamācoša var smelties arī no Bībeles. Būdama kārtīga kristiete, es uztraucos, ka, ticēdama Dievam kā Visa Vienotībai, es ticu arī dvēseļu atdzimšanai, lai gan mūsu mācītāji to noliedz. Tas man lika meklēt Bībelē vietu, kurā skaidri būtu teikts, ka dvēseles atkal neiemiesojas, bet vienīgā pārcelšanās ir augšāmcelšanās debesīs. Taču nevienu nepārprotami skaidrojamu pasāžu tā arī neatradu. Šobrīd es daudz domāju par upurēšanu, un man ir tādas izjūtas, ka šajā jautājumā Bībele tiek traktēta pārāk vienpusīgi. Es to pārlasīju, lai neko nepalaistu garām. Es uzskatu, ka sevi nevajag upurēt. Upurēšana — tā ir manipulēšana ar cilvēku. To, ka Kristus upurēja sevi, nav jāuztver kā sevis ziedošanu, bet kā mīlestības pārbaudījumu.

Katram no mums Dievs ir piešķīris kādu dotumu, un vienīgais, kas no mums tiek prasīts, — kalpot šim dotumam. Taču mūsos mītošās bailes mani nemīl piespiež slēpt savu patieso “es” tik ļoti, ka mēs savus dotumus neapzināmies. Tāpēc arī starp mums ir tik daudz neapmierinātu cilvēku.

Pagaidām neesmu sevī atradusi nevienu dotumu, taču jūtu, ka esmu tam tuvu. Ir jānotic sev, tad iespējams noticēt Dievam un citiem cilvēkiem.

Es nezinu kāpēc, taču piedot man vislabāk izdodas baznīcā.

Man ir divu veidu piedošanas: piedošana ar prātu un piedošana ar sirdi. Tas ir pilnīgi atšķirīgas. Šobrīd esmu iemācījusies piedot ar prātu. Patiesībā tas nav nekas cits kā vienkārši izpratne. Bija dīvaini, kad piedošanas procesa beigās es aizmirsu domas sākumu. Neatcerējos, kam un ko tieši man vajadzēja piedot. Katru reizi es baidījos un domāju: vai tā nav skleroze? Vēlāk sapratu, ka tik ļoti piedevu no visas sirds, ka sākotnējais cēlonis man beidza pastāvēt. Es visu sapratu pareizi.

Ta kā līdz sirdij es vēl neesmu nokļuvusi, ar piedošanu no sirds man mēdz būt grūtības, taču es cenšos. (Sajā jautājumā paciente kļūdās. Neiemācījusies viņa piedot no visas sirds, izārstēšanās nenotiktu. — Autores piebilde.)

Šajos pusotra gados, kopš nododos piedošanai, esmu pārliecinājusies, ka visu, ko dzīvē nosodām, mums lemts piedzīvot pašiem. To nepieciešams apgūt. Es visvairāk nosodīju dzeršanu. Grūti saprast, kāpēc ļaudis aiz brīva prāta dzen sevi postā. Es bieži domāju par dzērājiem, un mans naids pret viņiem auga augumā. Es iemācījos pret viņiem izturēties ar izpratni no pašas pieredzes. Bet notika tā: es piepeši pamanīju, ka apģērbs man ir par šauru. Nopirku citu, brīvāku, bet arī tas kļuva par mazu. Nodomāju: kas par muļķībām, es vienmēr esmu bijusi slaida, bet te piepeši tāda liga! Es konstatēju, ka pārtiku lietoju daudz vairāk, nekā ķermenim nepieciešams, bet es jau biju paradusi pārēsties. īpaši saldumus. Es zaudēju formu, bet, tā kā ēdiens mani piesaistīja, turpināju ēst.

Beidzot aizdomājos, kāpēc es tā daru, un konstatēju, ka pārēšanās ir tāda pati narkomānija kā alkoholisms. Par spīti šai atklāsmei bija ļoti grūti sev atteikt ēdienu. Es sapratu, ka pati sev piesaistīju šo mācību stundu, bet tā man bija ārkārtīgi nepieciešama un ļāva pieņemties prātā. Tagad es protu labāk ieklausīties savā ķermenī. īpaši veselīgi to ir darīt pārtikas veikalā. Pieeju pie skaista, apetītlīga augstas kalorāžas produkta un domās ķermenim vaicāju, vai viņam šis produkts nepieciešams un kāpēc. Lai cik dīvaini šķistu — ja es sevī rodu sakarīgu atbildi, izzūd apetīte uz to, kas manam ķermenim nav nepieciešams.

Tieši tādā pašā veidā es atbrīvojos no tieksmes pēc kafijas. Agrāk piederēju pie pūču kategorijas un uzskatīju, ka neesmu spējīga izkustēties bez puslitra kafijas. Izrādījās, ka esmu gan. Kafijas vietā manam ķermenim vienkārši nepieciešams vairāk laika, lai atmostos. Tas ir, agrāk jāpieceļas. Neticami, taču es, kas iepriekš bez modinātāja pulksteņa līdz pusdienai nevarēju piecelties, tagad pati mostos agri. Manī briest pārliecība, ka vēl labāk būtu celties ar saules lēktu un reizē ar dabu. Esmu pārliecināta, ka drīz tā arī darīšu. Iespējams, ka tas notiks manā vasaras atpūtas laikā, kad gatavojos nedēļu gavēt.

Savu baiļu atzīšana no visas sirds manī notika pēdējā. Ir viegli piedot ar prātu, taču, kamēr piedošana neplūst no sirds, no bailēm atbrīvoties nevar. Kā piemēru varu minēt notikumu manas mātes miršanas trešajā gadadienā. Es uzskatīju, ka trīs skumjpilni gadi ir pietiekami ilgs laiks. Nolēmu — kas bijis, bijis, nav ko par to visu vairs domāt. Bet, tā kā skumjas neatkāpās, piezvanīju draudzenei, lai noskaņojuma uzlabošanai papļāpātu. Viņas vīrs man pastāstīja, ka viņa devusies uz kapiem sakārtot tēva kapavietu. Tajā pašā vakarā devos uz dzimšanas dienas svinībām. Mana galda kaimiņiene izrādījās nesen par atraitni kļuvusi jauna sieviete. Es nespēju izturēt viņas varonīgo asaru rīšanu un pārsēdos galda otrā galā. Atminiet, par ko tur runāja? Skaidrs, ka par mirušajiem. No rīta līdz vakaram viss pavērsās tā, lai es apzinātos zaudējuma sāpes. Es sapratu, ka muļķīgi ir slēpt savas jūtas un ka man ir tiesības skumt, kad man to gribas. Saskatāma labklājība neizslēdz skumjas. Izraudātas sāpes ir atbrīvotas sāpes, tālab pēc asarām ir vieglāk dzīvot.

Arī manas pamatbailes ir bailes mani nemīl. Ilgu laiku es nevēlējos sev to atzīt. Es visādā ziņā esmu brīnišķīgs cilvēks, kā mani var nemīlēt! Mana dvēsele protestēja. Pamazītēm sāku aptvert, ka es vienmēr un visur centos izkalpoties citu cilvēku mīlestību, turklāt kā vēl. Un man tas arī izdevās. Tā, protams, ir rūgta patiesība, taču tās atzīšana nolika īstajā vietā daudzus neatrisinātus jautājumus. Es tiku lielākā skaidrībā par savu vīru un mūsu laulību. Es sapratu, ka mīlestība un sekss ir vienas medaļas divas puses. Ja viena ir pārāk liela, tad otra — pārāk maza. Tā, kas ir lielāka, pieaug, bet mazākā dilst, līdz abas mijas vietām un viss sākas no sākuma. Smags krusts un zaudējumi novēlētās laulības laimes vietā.

Runājot par mīlestību pret vīru, mūsu uzskati ar Vilmas k-dzi atšķiras. Lai iemīlētu vīru, pirmām kārtām jāiemīl sevi. (Paciente vēl nav atbrīvojusies no dažiem iesīkstējušiem priekšstatiem, tāpēc viņa palaidusi garām vienu no būtiskām atziņām, ko esmu izklāstījusi savā pirmajā grāmatā nodaļā Mācies mīlēt”, kurā ir runa par to, ka cilvēkam jāiemācās mīlēt sevi. Par to, ka sievietei pirmām kārtām ir nepieciešamība mīlēt savu vīru, es runāju vēlāk, otrajā grāmatā. Runa ir par dažādiem atziņu līmeņiem. — Autores piebilde.)

Taču, kad iemīli sevi, piepeši var izrādīties, ka cilvēku, kas ir tavs vīrs, var mīlēt ar tuvākmīlestību, bet kā partneris viņš neder. (Šajā jautājumā paciente vēl nav pilnīgi apguvusi mācību stundu. — Autores piebilde.) Pat ja vīrs mainās, kad mainās sieva, tik un tā viss nav kārtībā. Man vēl viss nav skaidrs, bet pie tā, ka sievas neprot mīlēt vīrus, nav vainīgas vienīgi sievas. (7a arī ir. — Autores piebilde.) Ja mūsdienās dzimumu lomas ir mainījušās, tātad tā arī vajag. Sievietes patiešām nemīl vīrus, un tas vīriešus pazemo. Tas nozīmē, ka vīriešiem nepieciešami pazemojumi. Varbūt tāpēc sievas nevar mīlēt savus vīrus, ka viņiem sevis pārmainīšanai nav vajadzīga vis mīlestība, bet gan pazemojumi. Tā kā vīriešu pazemošana nonākusi tādās galējībās, ka tālāk nav kur, var pieņemt, ka drīz notiks kādas pārmaiņas. Tad vīrieši atkal kļūs par vīriešiem, bet sievietes — par sievietēm. Viss ir savstarpēji saistīts. (Attieksme pret vīriešiem joprojām ir dogmatiski sievišķa. — Autores piebilde.)

Es uzskatīju, ka mans vīrs garā ir daudz vecāks un gudrāks par mani, bet, kad sāku apgūt gara gudrības, manas ilūzijas sabruka. Ar laiku es sapratu, ka mēs nepavisam neesam atšķirīgi, bet gan ļoti līdzīgi. Dvēselē mēs visu mūžu esam centušies izkalpoties viens otra mīlestību un tāpēc jutām lielu pazemojumu. Mēs esam pazemotie, un ari paši pazemojam. Izkalpodamās mīlestību, es vīru padarīju atkarīgu no sevis.

Es sevi izjūtu kā īstu Ievas meitu, kas zemapziņā izmanto savu sievišķību. Jo ar atkarīgu vīrieti taču var manipulēt. Ko vēl var salīdzināt ar uzvaras līksmi, kādu jūti, kad vīru esi saliekusi līku kā pīrāgu, jo tā pašai gribas. Cita lieta, ka vīrs ne vienmēr to atļauj darīt. Ir tiesa, ka par vīru dabūjam tieši to, ko esam pelnījušas. Vīriešiem nez kāpēc patīk, ja viņus izmanto. Tas ir pazemojoši. Bet, kā jau teicu, vīriešiem ir vajadzīgi pazemojumi. Jo kāpēc gan pašlaik ir modē precēt sievu, kas ir daudz jaunāka par vīrieti. Ārēji tas izskatās tā, ka stiprs vīrišķis nolēmis izklaidēties ar kārtējo rotaļlietiņu jaunuves veidolā, bet patiesībā tādam nepieciešams pazemojums. Jauna sieva neizbēgami sāks manipulēt ar vecu vīru. Daba viņai dāvājusi visu tam vajadzīgo atribūtiku. Vecs vīrs, kas ļauj jaunai un dumjai sievai sevi tīt ap pirkstu, nolemts lielam pazemojumam. Tāds ir mans viedoklis.

Divu cilvēku kopdzīve vienmēr ir brīvprātīga. Runas, ka jādzīvo kopā bērnu dēļ, ir manipulēšana ar bērniem. Par manipulēšanu es tik daudz runāju laikam gan tāpēc, ka tikai pirms diviem mēnešiem apjēdzu, kāds varens kombinators

mahinators esmu pati. Tas notika, kad man pieleca, ka mana vīramāte, kura allaž no sevis tēlo cietēju, ar savu manipulēšanu pašas vira dzīvi pārvērta īstā ellē. Zinu, ka vīrieši vienmēr izraugās sievas, kas līdzīgas paša mātei, bet sevi šajā rakursā redzu slikti. Acīmredzot baidos sevi ieraudzīt vīramātē. Atzīt sevi par manipulatoru es nekādi nebiju ar mieru.

Vairākas nedēļas es domāju, kā gan mans vīrs, izvēloties sievu, tik veikli apgājis dabas likumus un apprecējis tādu sievieti, kas nepavisam nav līdzīga viņa mātei. Divas nedēļas es nodevos paštīksmei, taču nimbs ap manu galvu tā ari neuzradās. Savus maldus es apjēdzu pēc tam, kad izdomāju kādu spožu plānu, ko īstenot vajadzēja manam vīram. Kā allaž es savu dabūju, taču piepeši sapratu, ka uzvedos zemiski, nežēlīgi izmantojot vīru. Es konstatēju: manipulēju tik virtuozi, ka spēlēju paslēpes ari pati ar sevi. Tagad esmu iemācījusies uz sevi paskatīties no malas. Varbūt reiz beigšu darīt pāri savam vīram.

Cik gan viltīgas ir tādas domas! Atbrīvoju savas sliktās domas slāni pa slānim, bet zem tiem atrodas īsti dārgakmeņi. Piemēram, tā vietā, lai iemīlētu vīru, es, gluži pretēji, sāku domāt par šķiršanos. Tagad domāju, ka tas vajadzīgs ne tikai man, bet arī viņam. Mums abiem nepieciešams izslieties visā augumā un rast atbildības izjūtu par savu rīcību. Ja es to teiktu saviem paziņām, man neviens neticētu, jo mani uzskata par lielisku sievu. Taču man nepieciešama brīvība. Kā nekad agrāk jūtos ieslodzītā un gribu pēc iespējas ātrāk izrauties brīvībā. Laiku pa laikam man gribas būt vienai, bez vīra un bērniem, un es tāpēc neuzskatu sevi par cietsirdīgu māti. Varbūt vajag padzīvot šķirti, lai ģimenes dzīve atkal sakārtotos? Pagaidām atbildi nezinu. Tikai skaidri esmu izlēmusi, ka vairs necirtīšu no visa spēka, kā to gribēju agrāk. Bet varbūt vispār tā vairs nedarīšu.

Es zinu, ka nemēdz būt fiziskas brīvības bez dvēseles brīvības. Es to sapratu pēc pēdējās vizītes pie dr. Vīlmas, kad viņa piepeši ne no šā, ne no tā ierunājās par iepriekšējām dzīvēm. Viņa neko nevaicā, bet katru reizi vienkārši izskaidro jaunas problēmas būtību, ko pienācis laiks apgūt. Viņa pastāstīja, ka priekšpēdējā dzīvē es aizbēgu no līgavaiņa pirms pašām kāzām. Ceļā uz mājām es piepeši sapratu, ka šajā dzīvē esmu tikusi pie tā paša vīrieša, no kura aizmuku pirms 500 gadiem. No sadzīves mācību stundām, ja tās neapgūsti, nekur nepaslēpsies. Man vienkārši jāmaina attieksme pret vīriešu dzimumu, citādi pati sevi iedzīšu stūrī. Pašlaik vīrs man vairs nav tik antipātisks kā agrāk. Kad es atbrīvošu savas antipātijas, iespējams, viņš nepavisam neizrādīsies antipātisks.

Juzdama spēcīgas bailes, ka vīrs mani nemīl, es nekad pret viņu nepacēlu balsi. Pirms gada es jutu, kāds tas ir milzīgs baudījums, — izkliedz visu, kas sakrājies uz sirds, un pēc tam jūti neizsakāmu atvieglojumu. Pretēji gaidītajam tas nepavisam nebija apkaunojoši un atbrīvojoši iedarbojās uz mums abiem. Tagad mēs laiku pa laikam izmantojam šo jauno spriedzes mazināšanas paņēmienu. Lēnām ņemamies prātā.

Man visu laiku šķita, ka šajos pusotra gados es ļoti maz esmu padarījusi, taču šobrīd, patiesi rakstot par visām savām muļķībām, sapratu, ka tā nepavisam nav. Šobrīd man vajadzētu iemīlēt savu slimību, jo, tieši pateicoties tai, esmu sākusi kļūt par cilvēku. Diemžēl pagaidām pret slimību jūtu tikai pateicību. Tātad ir kurp augt.

Gandrīz piemirsu — ārsti mani atzina par veselu. Vēzis ir pazudis. Ārsts teica: “Cienītā kundze! Arī turpmāk sevi ārstējiet tāpat kā līdz šim. Tas jums ir palīdzējis.” Taču viņš nevēlējās zināt, kas tā bijusi par ārstēšanu.”

Esmu pateicīga savai pacientei. Viņa neiespējamo ir padarījusi iespējamu.

Šīs sievietes vēstījumā es iestarpināju dažus savus komentārus, lai jūs saprastu: lai kļūtu vesels, nevajag vienā mirklī pārvērsties par eņģeli un par tādu palikt. Viņai vēl ir ļoti daudz neatrisinātu problēmu, kuras, nesaprazdama patiesību, sieviete cenšas noregulēt no tiesību pozīcijām. Viņas ķermenis redz un zina, ka cilvēks vēlas atzīt savas kļūdas un nemeklē vieglu paņēmienu, kā atgaiņāties no sliktā. Viņa ne reizi nav aizkaitināta jautājusi: “Cik reižu man jāpiedod? Vienu vai desmit? Kāpēc tik daudz, vai mazāk nevar? Bailēm arī vajag piedot, vai pietiks ar to, ka piedošu dusmām? Kāpēc jāpiedod man, ja tās pašas manī iemājojušas? Un kas tad ir, ka tās atnākušas mani vest pie prāta, es taču to neesmu lūgusi!”

Cilvēks, kas iejūdzas darbā un domā ar galvu, vadoties no paša sirdsbalss, saprot, ko nepieciešams darīt. Izpratne nozīmē saprāta pieslēgšanos. Saprātīga rīcība sniedz nepieciešamos rezultātus. Cilvēks jūt nevis pienākumu, bet nepieciešamību. Šī nepieciešamība ir viņa paša. Dažādi;« un ka tik zaudē jēgu.

Šī sieviete cenšas sevi izzināt līdz niecīgākajam sīkumam, un tā arī ir nepieciešamība mīlēt savu ķermeni bez nosacījumiem. Nav svarīgi, ka vārdos viņa saliek vienā kaudzē emocionālo mīlestību un beznosacījumu mīlestību. Svarīgi ir tas, kas notiek sirdī. To nav iespējams izteikt vārdos. Bet viņas ķermenis izārstējās, pateicoties savas iemīļotās mīlestībai.

FAR VERDZĪBU UN BRlVĪBU, PAR SUNI UN KAKI

>

Daba mums uz katra soļa palīdz izprast dzīves divpusību. Verdzība un brīvība ir viena veseluma divas robežas. Šīs veselums ir katrā no mums. Līdzsvarots cilvēks ir brīvs, taču viņa brīvība nav nesatricināma vērtība, ko sargā likums. Līdzsvarotam cilvēkam piemīt prasme pastāvīgi un pakāpeniski palielināt

4 brīvību, paaugstinot savu attīstības līmeni. Baiļpilns cil-

KS to neprot, tāpēc viņu māca daba.

Paskatieties uz kaķi un suni. Domāju, ka man nav jākomentē to attiecības. Kad par cilvēkiem saka: dzīvo kā suns ar kaķi, viss kļūst skaidrs.

Ko cilvēkam var iemācīt šie brīnišķīgie dzīvnieki?

Suns simboliski ir vergs.

Kaķis iemieso brīvību.

Suns simboliski ir saistīts ar vīrieti.

Kaķis nozīmē sievieti.

Ja jūs vēlaties dziļāk izprast šo nodaļu, vārda “suns” vietā lasiet “vīrietis” un “vergs”, vārda “kaķis” vietā — “sieviete” un “brīvība”.

Mēs lietojam izteicienu “suņa dzīve”, īpaši neiedziļinoties šo vārdu jēgā. Vīrietis labāk harmonizē ar suni, sieviete — ar kaķi, jo tāds tādu saprot.

Ja jūs agrāk neiedomājāties par šādu dzīves redzējumu, tagad jums ir radusies iespēja sev atklāt daudz jauna un detalizēta — daudz vairāk, nekā es izklāstīšu vispārīga rakstura pārskatā.

'latad suns — tas ir vergs. Turklāt tāds vergs, kas spiežas ciešāk klāt saimniekam un uzticami tam kalpo, jo vergs ir atkarīgs no vergtura. Maķenīt labam saimniekam suns ir mūžam uzticams draugs, kas saimnieka labā gatavs ziedot dzīvību. Daudzi cilvēki pamana, ka kopš tā brīža, kad mājās parādās suns, bērni bieži neslimo. Pieņemts uzskatīt, ka bērniem radies vairāk interesantu nodarbju.

Spriedzes noņemšana darbojoties kopš izseniem laikiem zināms kā viens no atveseļošanās paņēmieniem. Darbošanās dziedina, ja cilvēks no tās gūst gandarījumu. Konkrētajā gadījumā svarīgi, ka gan bērni, gan suns jūt — viņus mīl un viņu mīlestība ir nepieciešama. Suns un bērns mīl vienādi — bez nosacījumiem. Bet, ja ģimenē gadās nepatikšanas, suns sevi ziedo bērna un mājinieku labā. Suņa slimība bieži paliek nepamanīta, jo tas ārstē sevi pats. Ta mazais prāts, toties lielā sirdsgudrība to veicina.

Ja jūs teiksiet, ka jūsu bērnam radās alerģija pret suņa vilnu un jūs bijāt spiests no suņa atteikties, tad jūsu ģimenē palikusi neapgūta svarīga mācību stunda, kas tagad neredzama aug augumā. Turklāt nobriest līdz daudz nopietnākai slimībai. Alerģija pret suņa vilnu nozīmē protestu pret mazāko brīvības ierobežojumu, t.i, pret verdzību. Verdzība ir pazemojums. Protests pret pazemojumu pastiprina pašu pazemojumu. Kādu kaiti izraisa pazemojums? Iekaisumu. Kāda slimība rodas, ja pazemojums kļuvis neizturams? Strutojošs iekaisums. Tādējādi jūsu suns jums parādījis paša bērna lielu problēmu, bet jūs sunī saskatījāt vainīgo un no viņa atteicāties tā vietā, lai atbrīvotos no stresa. Jūsu bērna protests, ka viņš suni zaudēja, tikai problēmu padziļinās.

Saistībā ar verdziskumu šim stresam ir daudz dažādu nianšu. Piemēram, protesta skumjas sava pazemojošā verdziskā stāvokļa dēļ izraisa alerģiskus mitrus izsitumus uz ādas. Ja cilvēks sevī apspiež protestu, nevēlēdamies izrādīties neaudzināts, tad viņam rodas bronhiālā astma. Vārdu sakot, padomājiet un nosakiet savu attieksmi pret verdzību. Iztēlojieties, ka jūs nokļūstat verdzībā vai tas notiek ar jūsu tuviniekiem. Paskatieties uz suni, kas piesiets pie ķēdes, un iztēlojieties sevi viņa vietā. Kad jūs soli pa solim atbrīvosiet savu noliedzošo attieksmi pret verdzību, jūsu ģimene vairs neslimos ar elpošanas ceļu slimībām. Tikai neaizmirstiet, ka visapkārt ir papilnam verdziskuma, un, ja jūs to pamanāt un tas jūs uztrauc, jūs vēl neesat pilnīgi atbrīvojies no šī stresa.

Lai kā būtu ar suni, taču, ja cilvēks dzīvo kā suns, viņam tiek ļoti daudz ciešanu. Man bieži vaicā: “Kāpēc es ļauju sev darīt pāri? Kāpēc ļauju pret sevi izturēties kā pret

vergu, lai gan zinu, ka nevienam no tā labāk nekļūst? Visa mana būtne protestē pret paša uzvedību, taču es joprojām atļauju pret sevi nicinoši izturēties. Gribu pavicināt asti katram, kas man dāvā kaut mazliet draudzīgu skatienu, lai gan zinu, ka šis cilvēks ir rausonīgs un nodevīgs un izmanto mani savtīgiem mērķiem. Laiku pa laikam es pamūku malā, asti ierāvis, un dodu sev solījumu turpmāk būt gudrāks. Taču nākamreiz atkal luncinu asti. ” Šāda uzvedība mazina cilvēka dzīvības spēku.

Es atbildu: “Cēlonis ir vainas izjūta. Bailes izrādīties vainīgajam pārvērš jūs par būtni, kas labāk cietīs pati, nekā nodarīs sāpes citiem. Precīzāk sakot — atkal liek ciest citiem. Savās iepriekšējās dzīvēs jūs pakļāvāt citus sev vai pat burtiski paverdzinājāt, kas palielināja karmisko parādu, un nu jūsu zemapziņa meklē izpirkšanas iespējas. Diemžēl bailes izrādīties vainīgajam liek jums mesties otrā galējībā. Saprotiet, ka karmiskas kļūdas izpirkšanai nepavisam nav obligāti ciest. Kad jūs atbrīvosiet savu stresu un aptversiet tā dziļāko cēloni, jūsu ciešanas beigsies. Jūsu mācību stunda būs apgūta. ”

Lūdziet piedošanu visiem, pret ko jūs slikti izturējāties iepriekšējās dzīvēs un kam nodarījāt ļaunu. Nepavisam nevajag viņus uzskaitīt — nepieciešams izprast savu kļūdu. Jūsu dvēsele sameklēs visu līdzdalībnieku dvēseles, jo dvēselei nepastāv laiks, tāpat kā nepastāv nepieciešamība konkrētā brīdī iemājot dzīvos cilvēkos. Piedodiet sev, ka, valdot pār citiem, jūs izaudzējāt karmisko parādu līdz tagadējiem apjomiem. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka tādējādi likāt tam ciest. Tad jums būs vieglāk piedot tiem, kas šobrīd pieļauj tieši tās pašas kļūdas, ko jūs pieļāvāt iepriekšējās dzīvēs. Vergs un vergturis ir vienas medaļas divas puses. Baiļpilns cilvēks vienā dzīvē kādam var būt vergs, bet kādam — vergturis. Kad tiek atbrīvotas bailes, piespiedu stāvokļa problēma izzūd pati no sevis.

Saprātīgs cilvēks aptver, ka viņam nav nepieciešama piespiešana. Zemākas attīstības līmeņa cilvēkam, kas ir arī nelīdzsvarots, piespiešana pagaidām vēl ir nepieciešama, jo viņš neprot pielietot savas zināšanas. Viņš saprot: kamēr pastāv aiz bailēm ļauni cilvēki, kas neko neapjēdz un negrib apjēgt, sunim jābūt piesietam pie ķēdes. Vismaz pilsētā. Citādi suns labos nolūkos sagribēs jaunu cilvēku vest pie prāta un beigu beigās ļaunums tikai pieaugs. Cietušais zemapziņā jūs identificē ar jūsu suni un pareizi dara. Iespējams, citādi jūs nekad nejustu, cik daudz agresivitātes pret apkārtējiem ļaudīm jūsos slēpjas. Suns gluži kā skolotājs jums to parādīja.

Reiz es biju lieciniece tam, kā rotaļīgs, garkājains, telēnam līdzīgs kucēns ar draiskuļa purniņu, draudzīgi luncinādams asti, pieskrēja pie padzīvojušas sievietes. Viņa uzvedās kā jau aiz paniskām bailēm spriestspējas zaudējis cilvēks: pacēla gaisā rokas, tajās turēdama somiņu, it kā rokas būtu visvērtīgākā ķermeņa daļa, un iekliedzās. Kucēns apstājās, kā zemē iemiets, un izbolīja acis uz šo dīvaino radījumu. Sieviete turpināja vaimanāt. Mani tas pārsteidza. Es piegāju viņai klāt un teicu: “Nebaidieties, tas taču ir kucēns, kurš grib ar jums sadraudzēties. ” Viņa uzmeta man iznīcinošu skatienu un ieķērcās: “Toties es negribu!"

Ko lai saka?

Tādam cilvēkam dzīvē klājas grūti. It visā viņš redz ienaidnieku. Sieviete uzskatīja, ka suns viņu sabaidījis, bet īstenībā viņa pati sabaidīja suni, kura mazajās smadzenēs iespiedās neaizmirstams vecas, ļaunas un tāpēc bīstamas sieviešu dzimuma būtnes veidols, kura neko nesaprot. Viņš meklēja draugu, bet atrada ienaidnieku. Turpmāk tamlīdzīga tipa tantukus viņš uzlūkos caur pieri, ar aizdomām.

Tātad morāle: aiz bailēm saniknots cilvēks vēlas vārīties savā sulā, tāpēc neuzbāzieties viņam ar pamācībām un neļaujiet to darīt arī savam sunim. Kamēr ļaudis nekļūs saprātīgi, savs suns jāpietur un jāmāca saprātīgumā. Šis dzīvnieks mīļuprāt mācās no cilvēka.

Mēdz teikt, ka sunim ir vīrieša ģīmis un suns ir sievietes rīcība. Tas nozīmē, ka suņa uzvedību nosaka saimniece. Jo noslēgtāka saimniece, jo noslēgtāks suns. Jo cietsirdīgāka saimniece, jo vairāk jāpiesargās no viņas suņa zobiem. Bet, ja jūsos nav baiļu no slēpta ļaunuma, tad jūsos nav arī dusmu uz slēptu ļaunumu un jūs neizprovocēsiet šī suņa uzbrukumu.

Sunim ir vīrieša ģīmis. Ko tas nozīmē? To, ka sunim raksturīgas saimnieka manieres. Ja saimniekam ir asas kustības, tādas pašas būs arī sunim. Mierīgam, lēnīgam saimniekam ir mierīgs suns — pirms ieriesies, padomās. Nemaz nerunājot par košanu.

Jūs varat jautāt, kā lai zina, ar kādu suni jums ir darīšana? Skaidrs, ka tikšanās brīdis ar suni nav tas veiksmīgākais laiks sākt mainīt savu domāšanas veidu. Ja jums bail, gudrāk ir sunim dot ceļu. Ja jūs esat drosmīgs cilvēks, suns pats atkāpsies. Izjūtiet sevi, un jūs sapratīsiet, ka pats provocējat dzīvnieku. Tieši tāpat jūs provocējat citus cilvēkus.

Ielūkojieties, cik mierīgi uzvedas suņi kopā ar vīriešiem un puisēniem, kas ir jau tik lieli, ka ir izrāvušies no mātes baiļpilno rūpju valgiem. Ja vīrietis slikti izturas pret suņiem, tas nozīmē, ka viņā ir pārāk daudz emociju. Suns to jūt un atbild ar to pašu. Piemēram, daudzi suņi necieš iedzērušus vīriešus.

Steiga — tās ir bailes. Jo lielākas bailes, jo lielākas to ēnā paslēpušās dusmas. Kāpēc suņi, kā likums, necieš pastniekus? lapēc, ka pastnieki necieš suņus. Pastnieki vienmēr steidzas. Viņi ir neapmierināti ar dažādiem šķēršļiem, kas ierobežo viņu ātrumu, nesaprotot, ka ikviens šķērslis saka: "Jo vairāk tu nedomādams steidzies, jo sliktāka kļūst tava dzīve. ” Un daudziem pastniekiem pastkastītes ir vai nu pārāk mazas, vai pārāk lielas, vārtiņi pārmēru zemi vai pārmēru augsti, bet pikti suņi šajās mājās vai nu sarga par daudz bagātus saimniekus, vai speciāli uzvaktē pārāk trūcīgus pastniekus. Un nabaga pastniekiem tas viss jāpacieš. Taču problēmu, protams, ir daudz vairāk. Es kā piemēru minēju attiecības starp steidzīgu pastnieku un suni tāpēc, lai jūs vienatnē tiktu skaidrībā ar savām problēmām.

Pastnieks, kas ir draudzīgās attiecībās ar visiem apkārtnes suņiem, ātrāk tiek galā ar pasta piegādi un pēc darba nejūtas noguris — viņu negrauž vainas izjūta paša kļūdu pēc.

Suņi izturas naidīgi arī pret dzērājiem. Miermīlīgs suns var pat iekost savam iedzērušajam saimniekam sejā. Kāpēc? Tāpēc ka cilvēks, kas apklusina skumjas, sevī audzē naidu, un tā izvirdums nodarītu daudz ļauna citiem. Suns izsauc naidu uz sevi, un saimnieks atvieglo dvēseli, paceļot roku nevis pret sievu un bērniem, bet pret suni. Suns piedod, cilvēks parasti ne. Ieslodzītas dusmas padara pasauli sliktāku. Tātad tas, ka suns iekoda saimniekam, pasauli padarīja labāku.

Cilvēkam patīk tikai tāds suns, kas uzvedas kā cilvēks. Gribu ar tevi spēlēties — spēlējos, negribu — nespēlējos. Neapmierinātam cilvēkam ir raksturīgas krasas garastāvokļa maiņas: te viņš kaut ko grib, te vairs ne. Pavērojiet daža laba suņa manieres, kas nezina, ko darīt. Tas pieceļas un apguļas, pieceļas un apguļas. Smilkst un luncina asti, glaužas klāt cilvēkam vai nolien kaktā, sagatavojies jebkurā brīdī uzklausīt skaļu un asu pavēli. Suņa līdzība ar viņa saimnieku ir apbrīnojama.

Ar kaķiem ir maz problēmu, jo brīvība nav uzstājīga. Suņi — gluži pretēji — pieglaužas cilvēkam un jūt saimnieka garastāvokli pat lielā attālumā. Jo vergam taču nemitīgi jābūt modram, lai sevi aizsargātu. Jo vairāk vergs dabū sukas, jo vairāk viņš gatavs pretestībai. Suns jūt to, ko neredz cilvēks. Tās neprot domāt, tāpēc sev nesaka, ka sajūtās ir kļūdījies un ka patiesībā cilvēks jau ir labs — re, cik pieklājīgi uzvedas. Suns necieš mānīšanos.

Kad mums piepeši atnesa kucēnu, mēs to sākām audzināt tā, lai tas izaugtu pēc iespējas normāls. Katru reizi, kad viņš sadarīja kārtējo blēņu, es viņam sprediķoju morāli gluži kā mazam bērnam. Viņš izstiepies gulēja uz grīdas ar vainīgu ģīmi. Pamācības uztvēra lidojumā. Dažkārt es pati šo to aizmirsu, bet viņš tūlīt saprata.

Visam notiekošajam ir sava nozīme. Es centos saprast, kāpēc mans ārkārtīgi labsirdīgais suns piepeši sāka dusmoties uz pastnieku un plucināt avīzes, ar kurām viņš atgaiņājās. Neviens no mūsu ģimenes nespēja saprast, kas par lietu. Juzdama dvēselē lielu vainu, es atkal apsēdos pie suņa, lai viņu pamācītu, taču vārdi iestrēga kaklā — es sapratu problēmas būtību! Pasaulīt balto, mans suns necieš avīzes! Ļaunuma sakne nav vis pastniekā, bet avīzēs. Šo domu attīstot tālāk, kļūst skaidrs: avīzēs publicē tik daudz slikta, ka pat suns var sajukt prātā. Var iebilst: kā gan suns zina, ko raksta avīzēs? Skaidrs, ka nezina, taču jūt to enerģētiku, un ar to pietiek.

Ta vietā, lai ieklausītos savā sirdsbalsī, mēs paklausījām kinologu gudrajiem padomiem. Viņi mācīja: ja gribi suni izaudzināt paklausīgu, to vajag sodīt. Nekad nedrīkst sist ar roku, jo roka ir glāstu instruments. Tad suns neglabās sevī dusmas uz saimniekiem. Re, kas par gudriniekiem! Aiz bailēm no iespējamas vainas cilvēks uzkrauj vainu vienalga kam, spēlējot uz otra muļķību. Mans suns sāka ienīst avīzes, kas saritinātas rullītī.

Es apjēdzu savu kļūdu, suns arī: pārmaiņas viņa uzvedībā bija uzkrītošas. Daudz grūtāk to visu bija izskaidrot pastniekam. Atlika vienīgi no visas sirds lūgt piedošanu.

Suns ir brīnišķīgs skolotājs. Kad jūs redzat pa ielām klaiņojošu suni un jums kļūst viņa žēl, šis suns saka: “Mīļo cilvēk! Pašlaik tu žēlo mani, bet patiesībā žēlo sevi. Tu jūties tā, it kā būtu krancis aiz žoga, vergs, kam atņemta brīvība. Tu neproti priecāties par brīvību, kā to protu es. Es zinu: ja nāksies izvēlēties starp sliktu saimnieku un brīvību, es izvēlēšos brīvību un būšu laimīgs, jo manas vajadzības ir mazas, la paša iemesla dēļ tu dosi priekšroku sliktam saimniekam, jo viņam pieder bagātības. Atbrīvo savas bailes, kas tevi padarījušas par vergu, tad pārstāsi sevi žēlot un jutīsies laimīgāks, lai gan no tādas domu pārmainīšanas maciņš biezāks nekļūst. Ja laimes izjūta tev ir dārgāka par maciņa saturu, ar laiku arī maciņš kļūs biezāks. ”

Ja klaiņojoša suņa paskats jūs kaitina un jūs vēlaties, lai to noķertu vai iznīcinātu, tad šis suns saka: “Tu neciet vergu, kas ir atkarojis brīvību, jo tu esi savu baiļu vergs un it visā saskati briesmas. Tu neciet, ja kāds izrādās labāks par tevi. Tu gribi, lai visi rīkotos tev pa prātam. Ja tev ļautu vaļu, tu brīvību ieslodzītu cietumā un pats iekārtotos par tās sargu. Patiesībā tu jau tas esi. Tu nesaproti, ka brīvība ir laime. Taču laime ir cilvēka paša rokās. Atbrīvo savu verdziskumu, neizturies pret to ar naidu. Tev vairs atlicis maz laika. Kā es to zinu? Tevī briest cietsirdīga vēlme sagraut, un to pašu tu piesaisti sev. Tu saki, ka es postu tavu zālāju. Manī tu redzi savu spoguļattēlu. Liels suņu bars nepiegružo pasauli vairāk par vienu cilvēku. Gudrajam jāparūpējas par dumjāko un viņa rīcību. Kurš no mums šobrīd ir dumjais — es vai tu?”

Uz drosmīgu cilvēku suns nerej. Toties uzklūp bailīgajam un uzrūc: “Tu esi tāds pats kā es, tikai to nerādi. Tu gribi, lai tevi mīlētu tavas klusētprasmes dēļ. Tu baidies no verga, jo neproti atbrīvot vergu sevī. Atbrīvo savas bailes, un tu būsi brīvs. Tad man vairs nenāksies turpmāk tevi vest pie prāta. Tu baidies, kad paceļ balsi, tāpēc man uz tevi jārūc un jārej. Tu baidies, ka es iekodīšu, tāpēc ka baidies no pazemoto uzbrukumiem, baidies no atriebības. Baidies no pazemoto cietsirdības. Tu pacel rokas augšā, tādējādi parādot, ka padodies. Tas mani kaitina, jo es nevēlos redzēt tavu pazemojumu. Vēlos, lai tu iemācītos paaugstināties. Bet tu sāc uz mani dusmoties. Gribi man iespert ar kāju, jo tevī ir iemitinājies protests pret dzīves materiālo pusi, īpaši pret ikdienas saimnieciskajiem darbiem. Tu mani provocē, un es esmu spiests ar zobiem ieķerties tavā kājā tevis paša labā — lai no tevis izšļakstītos atriebtkāre. ”

Klaiņojošs suns parasti nekož. Citiem vārdiem sakot, brīvībā izkļuvis vergs parasti nemēdz būt cietsirdīgs. Bet, ja kādam ienāks prātā viņu kaitināt vai ierobežot brīvību, tas uz savas ādas sajutīs viņa zobus. Konkrētajā brīdī vergs nedomā par sekām — lai notiek kas notikdams. Ja klaiņojošs suns patiešām iekož, tā viņš saka: “Mīļo cilvēk! Tu esi līdzīgs klaiņojošam sunim, kas dusmās citiem kož. Ne no šā, ne no tā es tev neuzkluptu, lai gan tu tā dari. Tu it kā esi pieņemts darbā, kurā apkārtējiem vajag kost, jo citādi tev nemaksās algu. ”

Visniknākie ir ķēdessuņi. Ķēdessuns saka: “Cilvēk, tu mani, savu tā jau verdziski uzticamo draugu, sien pie ķēdes un padari par dubultu vergu. Tu to dari apzināti. Turklāt tu mani turi dārzā, un tā jau ir trīskārša verdzība. Es to visu paciešu, jo mana dvēsele apgūst primitīva verga mācību stundu. Tevī dzīvo tāds pats primitīvs vergs, bet tu to neatzīsti, jo gribi izrādīties labāks par mani. Tu uzskati, ka man jābūt labam pateicībā par barību un mīļu vārdu. Es jau esmu labs, taču ne tāpēc, — es zinu savu vietu dzīvē. Tu piespied mani sargāt savu labumu, jo tev visi cilvēki ir zagļi un laupītāji. Jo vairāk tu tā uzskati, jo vairāk tas izpaužas manā ārienē. Tu nerūpējies par mani, sevi vai ļaudīm bet par savu labuma Tāpēc es klūpu kājā katram, kas tēlo drosminieku. Patiesi drosmīgo es neaiztieku. Viņš saprot mani, un es saprotu viņu. Mēs kontaktējamies ar sirdīm.

Mana koduma vieta vienmēr sāk strutot, jo caur zobiem izplūst mans neizturamais pazemojums. Tajā, kam es iekožu, arī mīt neizturama pazemojuma dusmas un vēlme atriebties. Gan viens, gan otrs iznāk ārā kopā ar strutām. Es paliku vainīgajos, toties izglābti cilvēku, kam bija lemta šī atriebība. Tu brīnies, kāpēc suņi pamanās ieķert sejā. Lai norautu nepatiesuma masku. Skaista maska, kas slēpj aplamus centienus, ir īpaši bīstama. ”

Bērniem māca no suņiem piesargāties. Suns ir netīrs, slims, ļauns, atņems tev cepumu utt. Ja bērns baidās, ka suns viņu nosmērēs, tad tas pienāks un to izdarīs. Bērns var saslimt aiz bailēm vien, ka suns viņu aplipinās ar kādu kaiti, kad netīrs plušķis viņu nolaiza, un, pat ja slimību izraisošajiem mikrobiem un suņa baktērijām nav nekā kopīga, vainīgajos izrādīsies suns. Mātes bailes no netīrības liek viņai netīrumus saskatīt it visā, kas nav nesen izmazgāts veļas mašīnā. Naidīgā attieksme pret baktēriju pasauli nosaka to, ka baktērijas šai mātei un viņas bērnam kļūst patogēnas. Jo ar lielāku riebumu viņi izturas pret netīrumiem, jo vairāk netīrības pie viņiem līp, turklāt tā, ka to uzreiz nenokasīsi. Piemēram, caur suņa kodumu. Un — jo lielākas bailes no suņa kodieniem, jo tuvāk potenciālais kodējs — suns.

Mācīšana baidot piesaista ciešanas.

Bērns ir savu vecāku summa. Ja vecāki dzīvo kā divi kauslīgi suņi, tad arī viņu bērnam neiet secen kauslīgu suņu zobi. Pēc tam var pieteikt karu visai suņu sugai un sākt karagājienu, vervējot līdzjutējus, taču dzīve saka: “Bērna ciešanas ir viņa paša dvēseles dzīves izpausme. Bērns jūt sunī pats savus trūkumus, kas viņam nepatīk. Tāpēc jāiemācās apdomāt savas domas un tās izlabot. ”

Brīvībā mītoši suņi savā starpā plēšas reti un cilvēku ar labām domām viņi vispār neaiztiek. Arī brīvi vergi mierīgi sadzīvo cits ar citu. Suņus, kas dzīvo verdzībā, pastaigāties izved, turot pavadā. Skauzdami savus ciltsbrāļus, viņi mēģina tiem ieķerties rīklē. Tieši tāpat citiem cilvēkiem metas virsū ļaudis-vergi, kas dzīvo verdzībā, lai iebaidot vai izrēķinoties apliecinātu savas stiprākā tiesības, tā realizē vēlmi būt labākam par citiem.

īpaši nikni ķēdessuņi ir pret brīvi klaiņojošiem suņiem. Viņi raujas nost no ķēdes, rej aizrīdamies, līdz galīgi aizsmok, bet nekādi nespēj nomierināties. Dusmas, ko jūt vergs-gūsteknis pret brīvu vergu, ir briesmīgas. Ta ir skaudība pret to, kam klājas labāk. Tas būtu jāzina cilvēkiem, kas tikai ar bailēm vien, ka mani nemīl, nevilšus pārvērš otru cilvēku par savu īpašumu, par ķēdessuņi.

Kārtīgi šķirnes suņi — analogi inteliģentiem ļaudīm — neuzvedas tik naidīgi, tāpēc viņi ir jūtīgi un uzņēmīgi pret slimībām. Viņiem ir liegta normāla suņa dzīve, jo cilvēki grib viņus padarīt sev līdzīgus. Ja šie suņi netiktu pirkti par tik lielu naudu, viņiem nebūtu tik liela pienākuma uzvesties saimniekam pa prātam. Neatkarīgi no sava attīstības līmeņa vergs vienmēr ir atkarīgs no naudas.

Ja suns izraujas brīvībā, viņš bēg prom. Jo bargāks bijis gūsts, jo ilgāka prombūtne. Taču viņš tik un tā atgriežas. Un ne jau barības dēļ, kā pieņemts uzskatīt. Viņš atgriežas tāpēc, ka mīl ģimeni, kurā dzīvo.

Suņa audzināšana par inteliģentu dzīvnieku ir gluži tas pats, kas viņa iznīcināšana. Tāds suns grib aizbēgt, jo jūt saimnieka nolūkus pret sevi. Tādējādi tas saka: “Jūs arī gribētu aizmukt no inteliģences verdzības, lai gan inteliģence jums šķiet ārkārtīgi vilinoša. Jūs nenovērtējat brīvību, bet novērtējat paklausību. 'Tāpēc cilvēka mīlestību vērtējat augstāk par suņa mīlestību. Bet šajā ziņā, mani mīļie, jūs kļūdāties. ” Suņa dvēsele lūdz ļaut tai būt tādai, kāda tā ir, jo no suņa taču nevar iztaisīt cilvēku. Izrādīdams dresētu suni, saimnieks izrāda pats sevi.

Brīvs suns nekļūst dusmīgs. Ja suns nav dusmīgs, tas nekļūs ļauns. Dusmīgs suns labi jūt to, kurš izrādās blakus. Ļauns suns pat negrasās just. Tas uzbrūk visiem, izņemot to, no kura atkarīga viņa dzīvība vai kurš tam kārtīgi sadevis pa kaklu.

Dusmas ir līdzīgas sunim, kurš rej, zobus atņirdzis. Kas viņu sanikno, tam viņš iekož. To var nomierināt ar labestību.

Ļaunums ir līdzīgs sunim, kas vairs netic labajam, jo pārpārēm pacietis svešu labumu. Tas nomierinās, kad iekož. Ja iekost nedabū, jo kaut kas traucē, tad tas gaida piemērotāku iespēju. Sajutis kādu vēl ļaunāku, tas laiž ļekas vaļā ar iežmiegtu asti. Ja suns spētu domāt, tad šajā gadījumā viņš, tāpat kā cilvēks, sāktu perināt atriebības plānus. Atriebība pārvērstos uzmācīgā idejā, kas sunim izraisītu vēzi. Suņa vietā šo darbu paveic cilvēks. Suns vienkārši sevi ziedo mīļotā cilvēka labā un mirst ar vēzi.

Dusmas ir līdzīgas brūcei, ko var aizdziedēt ar mīlestību. Ļaunums ir līdzīgs vēža audzējam, kas no ķermeņa jāizoperē, citādi tas visu iznīcinās.

Tatad morāle: nenovediet suni līdz ļaunumam, atbrīvojiet savu baiļpilno verdzību, un jūs nekļūsiet līdzīgs ļaunam sunim.

Ja suns krīt no liela augstuma, teiksim, no piektā stāva, tad, steidzoties lejā, neaizmirstiet paņemt līdzi lāpstu, lai būtu ar ko izrakt kapa vietu. Ja no tā paša augstuma nokrīt kaķis, tad brīdī, kad jūs izskriesiet uz ielas, tas jau mierīgi gozēsies saulītē aiz mājas. Kaķis — tā ir brīvība, tāpēc arī tam ir tik attīstīts vijīgums, izturība, atsperīgums, spēja vienmēr piezemēties uz ķepām.

Kaķis neļauj agresīvam bērnam vai nepatiesam cilvēkam sevi ilgi mocīt. Tas izraujas brīvībā, bet, ja to neļauj, liek lietā nagus. Kaķa skrāpējumi un kodumi dzīst labi. Bet, ja sākas strutošana, tas nozīmē, ka jūs tik loti pazemojat brīvību, ka kaka ciešanas kļuvušas neizturamas. Kaķa skrāpējumi, kas izrādījušies šķībi un greizi, liecina, ka jūsos radies juceklis ar brīvības ierobežojuma problēmām un jūs pats nezināt, ko uzskatīt par vainīgo.

Parasts bezšķirnes kaķis, kuru saimniece tīrības pēc tur tikai dzīvoklī, mājās var būt mīlīgs un mierīgs radījums. Tas tik ļoti pierod pie rūpēm par sevi un slinkošanas, ka pats nevēlas iet ārā. Tam, lūdzu, gādājiet pagalmu istabā! Ta arī dara.

Pārmēra rūpīga saimniece nepamana, ka kaķis kā dzīvnieks degradējas, bet uzskata to par dresūras augli un nesaprot, ka dresēta brīvība nav brīvība. Saimniece ir pārvērtusi kaķi par sev līdzīgu būtni. Bet saimniece visdrīzāk apgalvo, ka viņa ir brīvs cilvēks. Viņa nepamana, ko tai māca kaķis.

Dārgs šķirnes kaķis ātri kļūst par viltīgu un slinku valdnieku, kuru nepavisam nevilina pastaigas pagalmā. Tas ir visnotaļ mīlīgs radījums, kamēr viņa vēlmes tiek izpildītas. Bet, ja tam kaut kā nepietiek, tas gribēs sekot saviem instinktiem, taču to viņam liedz, un tā labais kaķītis pārvēršas par šņācošu tīģeri. Sagūstītā brīvība nav nekas cits kā pastāvīga gatavība cīņai. No gūsta izlauzies suns drīz vien atgriežas ar vainas izjūtu ģīmī. Aizmucis kaķis parasti drīzāk iet bojā nekā atgriežas. Viss atkarīgs no nebrīves pakāpes.

Droši vien jūs esat dzirdējis par negatīvajiem laukiem un āderēm, uz kurām gulēt ir kaitīgi. Dzīvnieki šīs vietas jūt. Suņi atrod istabā sev drošāko vietu. Kaķis rīkojas pretēji — tas guļ tieši uz āderu krustpunkta. Tas nozīmē, ka brīvība visu tā dēvēto slikto pārvērš labajā. Var pat teikt — ļoti labā. Tā es bieži nomierinu ļaudis, kuri ceļ paniku, jo saku, ka viņu slimību cēlonis ir gulēšana āderu krustpunktā. Tas, protams, nenozīmē — guliet, kur ienāk prātā, un bezjēdzīgi tērējiet savu pozitīvo enerģiju. Nebūtu slikti apzināt savas darba un guļas vietas enerģētiku un to izlabot. Vēl labāk — pirms mājas projektēšanas uzzināt, ka vislabākā enerģētika ir simetriskām mājām ar apļa, kvadrāta vai taisnstūra konfigurāciju. Bet, tā kā mājas celtniecība ne vienmēr ir atkarīga no jums, nepieciešams vismaz zināt, ka jāguļ ar galvu uz ziemeļiem, bet jāstrādā, pavēršoties pret rietumiem, kā to māca Austrumu gudrība. Es ticu, ka to ņem vērā arī svētie, kuru enerģētika ir tuva pilnībai un kuri savu neizlietoto enerģiju tērē citiem nozīmīgiem darbiem.

Ja esat saslimis, jūsu bezšķirnes šunelis arī pēc skata kļūst gaudens, jo paņem sev nozīmīgu jūsu slimības daļu. Dārgs suns neparāda pat vieglu kaiti. Tas visu krāj sevī, tāpat kā jūs. Un atrod vajadzīgos ārstniecības augus, ja vien to izlaiž ārā. Suns izvairās no slimā ģimenes locekļa, taču visa viņa būtne pauž nemieru. Kaķis — gluži pretēji — par varītēm spiežas klāt slimajai vietai vai pat uz tās uzguļas un pēc tam aizmūk. Tad atkal atnāk. Ja jūs neesat slims, tad šāda nervoza kaķa uzvedība, kad viņš te pieglaužas, te aizbēg, ir tuvas slimības zīme. Kaķis no jums savāc negatīvo enerģiju, bet pēc tam to nokrata no sevis vienīgi pašam zināmā vietā. Jūsu dzīvoklī droši vien ir tādas vietas, kurās var atbrīvoties no negatīvās enerģijas. Kaķis to zina. Un jums pat prātā neienāk, ka kaķis, staigādams šurpu turpu, jums palīdz.

Neprasme būt brīvam izpaužas cilvēka prasmē pārvērst vergos vai sagūstīt cilvēkus un dzīvniekus un tādējādi sev piesaistīt ciešanas. Kas atbrīvojas, tam dzīvnieki nav vergi un tie nekļūst ļauni ciešanu dēļ. Saimnieku dvēseles brīvība ļauj viņu kaķiem un suņiem dzīvot pietiekamā fiziskā brīvībā, un šie dzīvnieki apkārtējiem nesagādā rūpestus.

Mierīgi sadzīvojošs kaķis un suns sastopams tikpat reti kā līdzsvarots laulāto pāris. Bailes sagrauj apmierinātības izjūtu un izraisa briesmu izjūtu. Briesmu izjūta ātri pāraug agresivitātē. Un neviens nesaprot, no kā sācies strīds. Abas puses vaino viena otru. Ta ir bijis un tā būs, kamēr cilvēks neatbrīvosies no bailēm. Bailes visu rāda aplamā gaismā.

Pēc skata suns ir stiprāks, bet patiesībā uzvarētājos paliek kakis. Tas aizsargājas no suņa ar nagiem un prasmi tos piepeši likt lietā. Nagi kā jau nagi — tie ir logi saskarsmes pasaulē. Kaķim droša glābiņa vieta ir koka galotne.

Simboliskā plānā zeme iemieso materiālo, bet debesis — garīgumu. Kaķis, tāpat kā sieviešu dzimums, glābjas patiesa labuma meklējumos, tiecoties pretī garīgumam. Kaķis neapzinās, kas gan viņu velk pretī zināšanām, un to neapzinās ari vairākums sieviešu dzimuma pārstāvju. Taču tas iet un to nekādi neapturēt. Un tas, kurš viņu gaida kā medījumu vai atalgojuma priekšmetu, paliek ar garu degunu un ar to pašu degunu seko materiālajam līmenim. Sieviešu dzimumam raksturīgas lielas bailes no verdzības. Šo baiļu pozitīvā puse ir tā, ka sieviešu dzimums tiecas pretī brīvībai. Bet negatīvā puse ir tā, ka sieviešu dzimums savus vīrus un bērnus tur gūstā. Šīs bailes gaida, lai tās atbrīvotu.

Tiekšanās pretī brīvībai, iemantojot zināšanas un sirdsgudrību, sniedz cilvēkam saprātīgu pamatojumu, lai atbrīvotos no verdzības, taču dvēsele joprojām cieš. No suņa var aizmukt, bet kā aizbēgsi no sevis? Var fiziski izrauties no vīrieša verdzības, taču dvēselē būt tā atkarīgam no pagātnes, ka nemitīgi nāksies ar sevi cīnīties. Daža laba sieviete pat pēc sava agrāk zem tupeles pabāztā vīra nāves jūt, ka nelaiķis viņai traucē vēlreiz apprecēties. Patiesībā gan traucē nevis vīrs, bet viņas gadus simtos vai pat tūkstošos augusī vainas izjūta, ka viņa nav pratusi iemācīties mīlēt savu vīru.

Var kāpt kokā arvien augstāk un augstāk, taču bailes no tā, kas ir lejā, bailes no pazemojumiem paliek. Ja vairs nav kur tālāk augt, cīņas spars norimst. Jo kaķis jau neprot lidot kā brīvs putns. Tas izraisa vēlēšanos pacīnīties. Kaķis kā nekā nevar uz visiem laikiem palikt kokā. Tam vajag ēst, dzert un daudz ko citu. Dzīve piespiež kāpt lejā, bet bailes saka: suns piespiež pazemoties.

Pa to laiku suns zem koka ir paveicis savus zemes darbus, taču arī ir neapmierināts, lai gan varētu tāds nebūt. Tam nedod mieru apziņa, ka tas palicis lejā. Jo ilgāk kaķis tup kokā, jo ilgāk suns zem koka vaktē. Viens atrodas paaugstinātā stāvoklī, otrs — pazemojumā. Ne viens, ne otrs nesaprot, ka abi zaudējuši līdzsvarotību. Jo vienam no viņiem spēcīgāks uzvarētāja prieks, ka ir iznācis izrādīties labākam par otru, jo otram spēcīgāka vēlme pirmo pazemot tāpēc, ka pirmais pazemojis viņu, un jo asiņaināka būs saķeršanās. Parasti kaķi glābj tā viltība, piesardzība un veiklība. Ja ne — lai vaino sevi.

Tagad sunim ir pieaugušas dusmas uz visiem kaķiem, bet kaķim — aizvainojums uz visiem suņiem. Dusmas tikai aug augumā. Tieši tāpat kā cilvēkiem.

Kaķiem un suņiem bieži ir blusas. Agrākos laikos blusas uzskatīja par dabisku parādību, kas bija raksturīga nabadzīgo dzīvei. Ta mēs uzskatām. Par spīti mūsdienīgajiem higiēnas līdzekļiem, problēma ir atgriezusies. Mēs uzliekam sunim uzpurni, kas atbaida blusas, un neapgūstam mācību stundu, ko pasniedz blusa.

Blusa nozīmē piesiešanos, kašķīgumu.

Ja suni moka blusas, tas nozīmē, ka vīrieti moka kašķīgums. Aiz bailēm no piekasīguma vīrietis to piesaista sev un kaut kad arī ļaujas tā provokācijai, t.i., pats kļūst piekasīgs. Sievietei ir arī vīrišķā, t.i., racionālā domāšanas puse, kurai var nelikt mieru piekasīguma blusu kodumi. Pēc tiem paliek acīm saskatāmi niezoši skumju pietūkumi.

Nieze nozīmē piesiešanos, kašķīgumu.

Dažkārt cilvēks jūt kaut ko līdzīgu blusas kodumam, lai gan no blusām nav ne miņas. Ta ir piekasīguma problēma. Niezes raksturs ir atkarīgs no piekasīguma rakstura. Un pietiek tikai iedomāties par konkrētu kašķīgu cilvēku — pamēģiniet kaut tūlīt —, un jūs uzreiz sajutīsiet šos kodumus.

Ja blusas moka kaķi, tas nozīmē, ka piekasīgums moka sievieti. Tas jau ir bīstamāk, jo liecina, ka piekasīgums pakļauj pārbaudījumam, brīvību. Katrā cilvēkā ir līdz 51% brīvības un vismaz 49% verdziskuma. Ja piekasīgums sāk pārmērīgi ierobežot brīvību, kaķis jūs centīsies vest pie prāta. Ir tāda bērnu ādas slimība, ko dēvē par kaķu kašķi un ar kuru it kā aplipina kaķi. Daža laba māte var līdz apstulbumam censties atcerēties, ar kuru kaķi bērns ir spēlējies, bet tas tā arī neizdosies. Jo slimības patiesais cēlonis ir kašķīgums ģimenē. Vēl precīzāk — piekasīgi skrupuloza tīrības ievērošana, tas ir, tīrība tīrības pēc. Šīs slimības gadījumā nav ieteicams bērna ķermeni mazgāt vismaz nedēļu. Šis tautas ārstniecības paņēmiens liecina pats par sevi. Tas māca: “Nemokiet sevi un bērnu ar pārmēra tīrību. Kaķis nemazgājas ne ar ūdeni, ne ziepēm, bet pavērojiet, cik tas ir tīrs. ”

Ja jūs piepeši saviem mājdzīvniekiem atrodat blusas, nesteidzieties tās iznīcināt ar ķīmiskiem preparātiem. Mierīgi apsēdieties un sāciet atbrīvot savu piekasīgumu, kašķīgumu. Ja jūs apzināties, ka to sevī uzņēmāt aiz bailēm no piekasīguma un kašķīgiem ļaudīm, tad tiem būs vieglāk atbrīvoties. Ja jūs spēsiet vienā paņēmienā un no visas sirds veikt šo atbrīvošanu, pat redzēsiet, kā blusas lec ārā no dzīvnieka vilnas. Kad atvērsiet durvis, blusu kamols pārleks pāri slieksnim. Šādu jautru skatu reiz es skatīju pati savām acīm.

Dzīvniekiem, visbiežāk suņiem, bieži mēdz būt ērces.

Ērces nozīmē dusmas uz asinssūcējiem.

Ja ģimenes locekļu vidū briest aizturēts protests pret visu veidu prasībām vai spēki jau ir tuvu beigām, tad noteikti jāparādās ērcei, lai vestu jūs pie prāta. No kā cilvēki paraduši saņemt, to nemitīgi neliek mierā ar jaunām un jaunām prasībām — moka nedomājot, devējam neprasot, vai viņš to spēj izdarīt. Bailes no pārmēra prasīguma piesaista prasīgus ņēmējus. Vergs ir tas, kuram nejautā viņa vēlmes, bet tikai prasa. Vergam nav tiesību. Kāda ir vergu cīņa ar asinssūcējiem, tas zināms no vēstures. Ja vergam izvirza pārmēra prasības, arī viņa pacietībai pienāk gals un sacelšanās var pāraugt atriebībā. Tātad — ja jūsu sunim ir ērces, atbrīvojiet savas bailes un dusmas pret visu veidu asinssūcējiem. Jo vairāk asiņu ērces sasūkušās, jo spēcīgāk jūs sevi savaldāt un esat spiesti ciest klusējot. Tāda suņa gaudenums, kuru moka ērces, liecina, ka jūs jau esat izmisumā izlēmis nepretoties vai arī rēķināties tikai ar palīdzību no augšienes. Ja suns jums neko nav iemācījis vai jums nav suņa, tad, pieaugot dusmām uz asinssūcējiem, jūsos pieaugs bailes no ērcēm un pie jums nokļūs informācija par ērcēm, aicinot no tām piesargāties. Ērces izraisa ērču encefalītu vai boreliozi.

Ērču encefalīts rāda dusmas uz savtīgiem izspiedējiem, kas cenšas līdz pēdējam pilienam izspiest un izmantot svešu intelektuālo potenciālu. Tas ir pazemotā dusmas par savu bezpalīdzību atteikt citiem piesavināties savas garīgās bagātības. Ērču encefalīts piemeklē to, kurš jūt, ka viņa prātu izmanto zemiskos, savtīgos mērķos, un šis cilvēks noslēdzas sevī, lai pārtrauktu savu zinību iztirgošanu.

Borelioze — tās ir dusmas uz mantraušiem, kuri vēlas piesavināties materiālos sasniegumus. Jo spēcīgāka vēlme neko neatdot — labāk iznīcināšanu, bet neatdošu —, jo postošāks ir boreliozes paveiktais darbs. Cilvēks, kas pieņem niknu lēmumu — “labāk nomiršu, nekā ļaušu sevi izmantot!”—, beigu beigās nomirst.

Kas vēlas iznīcināt vai iznīcina materiālās vērtības, piemēram, notriec naudu dzeršanā vai izklaidēs, tas pieļauj nelielu kļūdu, un viņa ķermenis ir spiests ciest, lai novērstu daudz briesmīgākus postījumus. Bet, kas to pašu dara ar garīgām vērtībām, tas pieļauj lielu kļūdu, un tiek sagrauts viņa saprāts.

Ja reiz sākām runāt par kukaiņiem, turpināsim to pašu par prusakiem, kuri mēģina cilvēkam iemācīt atbrīvoties no nesaprātīgas rosīšanās. Ta raksturīga bailīgam cilvēkam, kas cenšas uzlabot savu materiālo stāvokli un vispirms dara, bet pēc tam domā. Tada mājoklī iemitinās prusaks, kurš māca: “Nu re, te esmu ari es, gluži tāds pats kā tu! Divatā mums būs jautrāk!” Prusaks pret cilvēku nejūt riebumu, bet cilvēks pret prusaku gan. Bailīgs cilvēks vienmēr apgalvo, ka skolotājs ir slikts. Prusaks pārtiek no ēdiena drupačām, kas visur mētājas. Ja jūs teiksiet, ka jūsu mājās nemētājas, tad papildiniet — vairs nemētājas aiz bailēm no prusakiem. Nebijis prusaku, mētātos, jo jūs bez cieņas izturaties pret maizes pārpalikumiem. Skopums liek dzīties pakaļ lielajam kumosam. Bet prusaks māca: ja tu, mīļo cilvēk, darīsi savu, tev nāksies pārtikt no drupačām, tāpat kā man. Prusaks bāž savu degunu visur, kur smird pēc iedzīvošanās — krājumiem. Arī šajā ziņā tas ir savu saimnieku spogulis. Ja jūs cenšaties būt labāks par kaimiņiem un neieredzat tamlīdzīgu mantrausīgu rosīšanos, jums uzbruks kaimiņu prusaki, lai arī savas balsis pievienotu kopkorim un jūs beidzot sadzirdētu: “Mīļo cilvēk! Atbrīvo savu baiļpilno, neprātīgo, juceklīgo mantrausību, tad mēs varēsim aiziet! Tavas dusmas piesaista bojāeju pat tam mazumiņam, kas tev ir. ”

PATIESS GADĪJUMS

Pie manis ieradās kāda sieviete grūtniecības septītajā mēnesī. Atnāca aiz bailēm — ja nu piepeši ar bērnu kaut kas nav kārtībā. Es viņai atklāju bērna domu pasauli, sākot ar pašu ieņemšanas brīdi. Problēmu bija daudz. Kā ari stresu, kas spēcīgi ietekmēja nākotni. Nākamajai māmiņai kaut kas it kā traucēja kontaktēties ar bērnu, iztēloties bērnu kā cilvēku, no visas sirds ar viņu parunāties. Traucēklis vienmēr ir bailes, taču es pietiekami neiedziļinājos mātes bailēs, jo biju aizņemta ar bērna domu pasaules un viņa priekšstatu pārmainīšanas iespējām. Es cerēju, ka māte pratīs uztaustīt personisko kopīgajā.

Bērna problēmas vienmēr atspoguļo problēmas vecāku saskarsmē. Es centos noskaņot sievieti tam, lai viņa ieraudzītu sevi un savu vīru no bērna uztveres viedokļa un atbrīvotu stresus. Jo bērns taču cieš no vecāku dvēseles aukstuma un atsvešinātības. Auglis sevī iemieso tīru dvēseli un tāpēc visu saprot. Piedošana uz bērnu jūtami iedarbojas — viņš dzīvi reaģē uz mātes vārdiem.

Kad es savu runu biju beigusi un izslēdzu magnetofonu, sieviete atvieglojumā uzelpoja: “Es baidījos, ka jūs pateiksiet, ka bērns nav no mana vīra.” Man gluži vai žoklis atkārās.

Savā vientiesībā es uzlūkoju bērnu tikai tēva un mātes savstarpējo attiecību gaismā — kā nekā bija vajadzīga palīdzība. Es jutos kā muļķītis, trešais tēvadēls, ko zemiski izmanto savtīgos nolūkos. Sieviete nezināja, kurš ir bērna tēvs — vīrs vai mīļākais. Un nezināja arī, kuram dot priekšroku. Viņai gribējās izvēlēties kaut ko vidēju starp abiem, taču dzīve prasa, lai cilvēkam piemistu drosme izšķirties. Nevis problēma, bet īsts rēbuss, ko nekādi neatrisināt! Es atbrīvoju savu aizvainojumu un teicu: “Bērnam nepieciešama palīdzība. Mana viegli aizvainojamā patmīlība šobrīd nerod izeju. Jūsu gadījums liecina, ka mīlestības trīsstūris ir mana neapgūtā dzīves mācību stunda, kas man kā saprātīgam cilvēkam jāapgūst, citādi man to nāksies izjust uz savas ādas, bet to es nevēlos. ”

Es noliku bērnu starp šiem diviem vīriešiem, vēlēdamās redzēt bērna reakciju. Kurš no abiem ir viņa tēvs? Bērns to zina visdrīzāk. Un es redzu, ka viņš pagriežas ar muguru pret mātes likumīgo vīru. Šādā stāvoklī viņam ir labi un droši, jo aiz muguras ir liela, silta un droša krāsns, kas nepievils. Tas ir tas pats vīrietis, par kuru māte saka: vienaldzīgs, nejūtīgs, neinteresants. Tēvs, kuru bērns pats izvēlējies par tēvu. Labākais tēvs pasaulē.

Sievietei es teicu: “Jūs savu vīru saucat par nejūtīgu bluķi. Bet, kad jūs nokļūstat lielā bēdā un uz palīdzību nav ko cerēt, jūs piepeši jūtat, ka uzrodas stipra roka, pret kuru var atbalstīties un kura palīdz izkļūt uz līdzena ceļa. Tā ir jūsu vīra roka, kuru jūs nevēlaties pamanīt. Viņa palīdzību jūs uzskatāt par tik pašsaprotamu, ka to pamanīt nepavisam nav obligāti. Svešu cilvēku sīku labdarību jūs uztverat ar neizsakāmu pateicību. Bet pašas vīra diženu labdarību jūs esat vienādojusi ar milzīgu, apaļu nulli. Jūs sevi uzskatāt par apbrīnojamu labdari, jo apprecējāt šo, pašasprāt, neinteresanto cilvēku. Atcerieties — kad precējāties, jūs nepavisam tā nedomājāt. Jo tolaik ieklausījāties savā sirdsbalsī. Bet šobrīd dzirdat rausonības saldo balsi.

Bērns ir pagriezies ar seju pret jūsu mīļāko, lai to varētu uzmanīt. Jūsu bērns neuzticas šim cilvēkam, jo vēlas, lai māte justos drošībā. Bērna acīs viņš ir vieglprātis tauriņš, kas lidinās no puķītes uz puķīti un izmanto tās savā labā. Skaists taurenītis, tikai ne jūsu bērnam.

Jūsu mīļākais ir apburošs, skaists, enerģisks, komunikabls. Ar viņu nekad nav garlaicīgi un ar viņu ir patīkami izklaidēties. Ja jūs viņam pastāstīsiet par savu bēdu, viņš uztraukti izsauksies: “Ak, ja es to būtu zinājis! Es būtu no otra pasaules gala atskrējis, lai tikai tev palīdzētu!”

Jūs samierināties ar notikušo, jo viņš taču nezināja par jūsu likstu. Bet jūsu vīrs ari nezināja. Kā viņam izdevās laikā paspēt? Viņš zināja, jo ar sirdi juta, ka mīļotajai sievietei nepieciešama palīdzība. Taču jūsu mīļākā sirds klusēja, jo viņš nemīl. Jūs jau arī viņu nemīlat. Jūs abi tēlojat mīlas emocijas un ar mīlestību jokojat. Jūsu bērns to zina. Lūdziet viņam piedošanu par saviem maldiem. Lūdziet dvēselē piedošanu savam vīram par šiem maldiem, ja nevēlaties kaitēt bērnam. Jums veicams ļoti liels darbs savu kļūdu labošanai.”

Mana dvēsele raudāja šīs sievietes un viņas vīra dēļ. Bērns bija kā vieds večuks, kurš zina, ko dara. Ja māte nepalīdzēs, viņš pats izpirks savu karmisko parādu. Taču tobrīd šī atziņa man nesniedza mierinājumu.

VĒLME BŪT LABĀKAM PAR CITIEM

Visi stresi rodas aiz bailēm mani nemīl un summējas triecienspēkā, kura vārds ir vēlme būt labākam par citiem. Visgodīgāk tā realizējas dūru cīņā, visskaidrāk — vārdā, visnelabvēlīgāk — domā.

Šis stress mīt galvā. Ta ietekmes sfēras apakšējā robeža ir otrā kakla skriemeļa līmenī. Pirmais kakla skriemelis apgādā smadzenes ar enerģiju. Otrais skriemelis ir saistīts ar redzi, pasaules redzējumu. Šis stress ir saistīts ar bailēm “mani vairs nemīlēs, ja es nespēšu izcelties citu vidū ar kādu pozitīvu īpašību”. Bailīgam cilvēkam piemīt tieksme pārspīlēt, tāpēc viņam nepietiek ar to, ka tam piemīt kāda laba īpašība, ar kuru viņš kalpo citiem. Viņā noteikti rodas vēlme, lai citi šīs pozitīvās īpašības dēļ kalpotu viņam. Šī vēlme pieticīgāko no pieticīgākajiem var pārvērst pasaules iekarotājā, ja viņš mērķtiecīgi mobilizē savas prāta spējas mērķa sasniegšanai.

Jebkurš stress ietekmē visu ķermeni. Vēlme būt labākam par citiem ietekmē bailīga cilvēka cilvēcisko būtību. Šis stress pārvērš cilvēku racionālā, mehāniskā, aprēķinošā būtnē un, būdams viltīgākais no visiem dusmu veidiem, iemieso sevī vislielākos draudus cilvēka pastāvēšanai.

Cilvēce nespēj saprast, ka neviens cilvēks kā veselums nemēdz būt ne labāks, ne sliktāks par citiem. Neprasme redzēt veselumu piespiež saskatāmo ārpusi uztvert par patiesību. To tad arī mēs novērtējam vai nu pozitīvi, vai negatīvi. Tādējādi veidojas aplams priekšstats, no kura paši arī ciešam. Mēs to zinām, taču turpinām kļūdīties. Kas mūs beigu beigās apturēs? Mūsu personiskais ķermenis. Tādu to ir radījusi dievišķā apziņa, turklāt uz tik ilgu laiku, līdz apgūstam augstāka līmeņa sirdsgudrību.

Izejot cauri fiziskā ķermeņa nāves vārtiem, katram ir dota brīva iespēja izvēlēties vienu no diviem ceļiem: viens ved uz priekšu, otrs — atpakaļ. Pirmais ved debesīs, otrs — ellē, kuru ikviens no mums rada sev tikai ar savu aplamo domāšanu. Jebkurā brīdī mums ir tiesības šajā ceļā apstāties un pagriezties atpakaļ.

Tie, kas iet uz priekšu, ir ideālisti. Atpakaļgājēji ir materiālisti. Ideālists, kas atbrīvojas no bailēm, pārstāj nesaprātīgi steigties un tuvojas materiālistam, t.i., sāk materiālistu labāk saprast. No bailēm atbrīvojies materiālists pārstāj būt līdzīgs smagam enkuram, pārstāj pret dzīvi izturēties ārkārtīgi nopietni un bremzēt savas dzīves virzību. Abpusēja tuvināšanās līdzsvaro vienotu veselumu.

Ja cilvēkā ir pietiekami daudz drosmes, viņā skaidri saskatāms draudzīgs tandēms, ko vada ideālists un realizē materiālists. Šāda vienība, kurā pastāv divas puses, var būt cilvēks pats vai liels kolektīvs, ko veido draudzīgi noskaņotas personības, kas mūsdienu pasaulē ir diezgan utopiski. Ideālists ir vērsts pret ideāliem, materiālists — pret to īstenošanas reālajām iespējām. Ideālistiskais “es” kaldina plānus, bet materiālistiskais “es” meklē iespējas optimāli racionālai šo plānu īstenošanai. Drosme tos pārvērš draugos, kuri viens otram uzticas un ir vienlīdz atbildīgi. Plānoto darbību pareiza secība ļauj pareizi plānot laiku, un šajā gadījumā mērķi realizējas optimālā veidā. Neveiksmes reizē viņi nevaino ne sevi, ne viens otru, bet pārspriež: “Kur mēs kļūdījāmies?”

Kam nepietiek drosmes, tam rodas vēlme būt labākam par citiem.

Tandēms, kuru vada materiālists un kuru nodrošina ideālists, par necilvēciskas piepūles cenu, protams, spēj uzlidot kalnā, taču jau nākamajā brīdī tas nolingos lejā pa to pašu ceļu un daudz lielākā ātrumā. Kopīgais darbs ir pagalam, un pie tā vainīgas bailes kaut tikai pietiktu spēka. Tas, kurš krīt bezdibenī, ir pārliecināts, ka pie vainas ir tas otrs.

Materiālistu var mācīt ar materiāliem zaudējumiem un ciešanām.

Bībelē ir teikts: mīli savu tuvāko kā sevi pašu. Kā var mīlēt tuvāko, ja nemīli sevi?

Mūsdienu psiholoģija māca: iemīli sevi. Tu esi vislabākais, visspējīgākais, visstiprākais, visskaistākais utt. Un cilvēce, kas nemitīgi kļūst gudrāka, uzķer šo pieņēmumu, jo tas taču ir zinātniski pamatots. Un noderīgs. Diemžēl tādējādi pieaug vēlēšanās kļūt labākam par citiem. Zināšanas ar varu tiek virzītas tādā gultnē, kur tās attīstās ārpus Dieva, un pie

tām tiek piesprausts uzraksts “zinātne”, lai šādi no zinātnes radītu autoritāti, radītu elku. Bet kas notiek?

Zinātniekam, kas apzinīgi apmeklē baznīcu, viņa sirds saka: “Tici Dievam!” Saprāts māca: “Tici Zinātnei!” Tā kā zinātnes sasniegumi palielina materiālo labklājību, zinātnieks dvēselē dievišķo zinātni, bet vārdos — Dievu, tikai nesaprot, kāpēc sirds streiko. Viņš nezina, ka sirdi spiež vainas izjūta, jo viņš ir sajaucis dzīvībai nozīmīgu lietu kārtību un nav sapratis, ka viņa zinātne ir tikai viena daļiņa no dievišķās Visa Vienotības. Tāpat kā citas zinātnes, arī teoloģija ir Dieva sastāvdaļa.

Arī teologa sirds saka: “Tici Dievam!” Tieši tāpat saprāts var teikt: “Tici Zinātnei!” Pirmām kārtām viņš tic Dievam. Tikai kāpēc tik nemierīgi ap sirdi? Kāpēc baznīca nevar radīt mieru uz šīs zemes, lai gan tā cenšas? Vismaz apgalvo, ka cenšas. Tāpēc, ka dala pasauli divās daļās: viena Dievam, otra — velnam. Un jaunu zinātni, kas tik tikko radusies un nav paspējusi nostiprināties, nosauc par velnišķu, Dievam nepiederošu. Tad arī iznāk, ka Dievs sniedz zināšanas, kas kļūst par pasauli attīstošu zinātni, bet pēc tam šī zinātne piepeši pārvēršas par velnu.

Teoloģija ir ticības zinātne, kuru radījušas bailes un kura, tāpat kā jebkura cita zinātne, cenšas pierādīt, ka tā ir labāka par citām, un tādējādi dzen postā citus un sevi.

Baznīcas kalpotājs, kurš uzņemas tiesības sevi pasludināt par Dieva vietnieku, nevilšus rada ļaunuma spēku, kas ir arī velns, ar ko baida sevi un citus. Savulaik šis paņēmiens bija nepieciešams, lai turētu paklausībā primitīvo cilvēci. Mūsdienās cilvēku vajadzētu mācīt tuvoties Dievam daudz saprātīgākā veidā. Par laimi, pasaulē jau ir daudz teologu, kuru pasaules skatījuma plašums nepieļauj dogmatisku pieķeršanos baznīcai. Viņu zināšanas un Bībeles interpretācija raisa cieņu, un tas nekļūdīgi jūtams pat īsā sarunā. Viņi ir Skolotāji.

Mēdz teikt: ja negribi ar cilvēku strīdēties, neaizskar viņa reliģisko pārliecību. Tas ir padoms bailīgiem cilvēkiem. Peļķē var iesēsties, arī pļāpājot par laiku. Kā nekā laiks taču arī ir Dieva ziņā. Iepriekšminētā padoma jēga ir apmēram tāda: audzē tālāk savas bailes un turpini uzlūkot pasauli caur rozā brillēm, līdz acu priekšā viss kļūs melns. Bet tad jau paskatīsimies, kas notiks. Ņemiet vērā, ka patiesi ticīgo svešs viedoklis neapvaino. Ja jūs līdz šim uzskatījāt, ka esat patiesi ticīgs, taču apvainojāties, tad atzīstiet sev, ka pagaidām vēl neesat ticīgs. Un jūs jutīsiet, ka ap sirdi kļuva vieglāk.

Psiholoģija ir jauna zinātne, kas radīta ar mērķi palīdzēt attīstībā esošajai cilvēcei turpināt dzīves virzību pretī Dievam. Un vienīgi bailīgo zinātnieku dēļ tā attīstās vienpusīgi, citiem vārdiem sakot, uzskata sevi par labāku nekā citas. Psiholoģijai kā zinātnei vajadzētu nokļūt tajā līmenī, kurā māca: iemīli sevi Dievā, tad uzzināsi, kā mīlēt savu tuvāko. Šī prasme cilvēkiem ir ārkārtīgi nepieciešama. Diemžēl tā tiek apgūta lēni, klupšus un krišus.

Līdz šim primitīvais cilvēks attīstījās, audzēdams lielāku savu “ego”. “Ego” — tās ir bailes mani nemīl, kuru pozitīvā puse ir tā, ka šīs bailes rada cilvēkā vēlmi būt labam. “Labs” — tātad gudrs, izglītots, inteliģents, saprotošs, stiprs, ar pašcieņu, bagāts, priecīgs, skaists, sirsnīgs utt. Visas šīs pozitīvās īpašības pieaug cilvēces attīstības gaitā. Dabisks pieaugums ir laba lieta, taču bailīgam cilvēkam raksturīgā pārspīlēšana traucē normālu, līdzsvarotu, vispusīgi pilnīga cilvēka attīstību.

Nelīdzsvarotība nepilnīgā cilvēkā rada vēlmi būt kaut mazliet labākam par citiem.

Maza vēlme ātri pāraug lielā, un, jo lielāka tā kļūst, jo tuvāk kritiskā robeža. Taipus robežai pieaug vēlme pacelties vēl augstāk, kļūt vēl stiprākam, vēl labākam. Taču robeža ir robeža. Turpmāk iespējama tikai nosacīta izaugsme. Un tad rodas vēlme paaugstināt sevi uz cita cilvēka pazemošanas rēķina, lai būtu nosacīti labāks.

Primitīvs cilvēks savu pārākumu pierāda fiziski. Lamājas tā, ka otrs pieplok pie zemes. Kaujas tā, ka otrs spiests padoties. Karo tā, ka ļaundaris aiziet postā. Tad viņš ir varonis, ko nēsā uz rokām un mīl. Jo vairāk tādā brīdī viņš jūt sevi cienītu un mīlētu, jo vairāk viņam gribas karot. Viņš ne tikai aizsargā savu māju vai dzimteni, bet arī dodas uz tālām zemēm tur nodibināt mieru ar ieroču spēku, nezinot ne svešatnes parašas, ne vajadzības. Jo pamatīgāk viņš pārspīlē, jo tuvāk savai bojāejai, jo viss, ko cilvēks dara, viņam nāk atpakaļ.

Kaut mazliet domājošam cilvēkam vajadzētu saprast, ka nodibināt mieru ar ieroču palīdzību ir absurds. Ta arī ir vēlēšanās būt labākam par citiem. Vēlme demonstrēt, ka es sevi upurēju miera vārdā. Tad mani mīlēs. Kad cilvēce bija primitīvāka, konfliktus atrisināja karojot. Šis līdzeklis atbilst tālaika attīstības līmenim. Citādi vienkārši neprata. Zinātnes un tehnikas uzplaukuma laikmetā cilvēks ieguva iznīcināšanas ieročus. Tie tika doti gudriem ļaudīm, lai saprastu, cik daudz muļķību viņi sadarīs ar savu prātu, kas vērsts uz pašu mantrausības apmierināšanu. Lai viņi saprastu, ka karā neuzvar, bet zaudē, turklāt — jo neatlaidīgāk notikušā sekas dēvē par uzvaru, jo vairāk zaudē. Jaunais laikmets cilvēkam atklāja augstākās apziņas līmeni, lai viņš pieņemtos prātā un apjēgtu dzīves divpusību. Taču šo Dieva dāvanu izmanto, lai padižotos ar savu pārākumu pār citiem.

Bailīgu cilvēku tiekšanās darīt labu — pats par sevi brīnišķīgs mērķis — nes līdzi briesmīgas ciešanas. Jautāsiet: kad šis garīgais aklums beigsies? Atbildu: ne ātrāk, pirms pienāks gals Zemes izturībai, jo tieši tad cilvēks būs spiests pārtraukt iejaukties citu cilvēku dzīvē. Mums tiek dotas brīdinājuma zīmes, un to skaits arvien pieaug, taču mēs nemākam tās saprast. Nevilšus iznāk tā: kurš neprot, tas nevēlas. Stihiskās nelaimes rāda: kad atvērušās zemes dzīles aprij ļaudis, katrs paliek par sevi. Neviens nevienam palīdzēt nevar, pat ja gribētu. Izdzīvo tas, kurš to ir pelnījis, jo pareizi izturējies pret dzīvi.

Jūs varat iebilst, ka es runāju cietsirdīgi. Labāk ir brīdināt un iemantot cietsirdīga cilvēka slavu, nekā sataisīt nevainīgu ģīmi un pašai glābties drošā vietā. Citi jau visdrīzāk neapķersies, taču paša dvēsele zina patiesību. Katram ir sava misija. Gudrs cilvēks lasa, domā un pilnīgojas ar zināšanām, kuru agrāk viņam nebija. Pie baiļpilna zināšanas nāk ar nokavēšanos. Mums nepavisam nevajag ņemt piemēru no baiļpilnajiem ļaudīm.

Cilvēkiem, atšķirībā no dzīvniekiem, ir dots saprāts. Ja prāts aiz bailēm pieļauj kļūmi un cilvēku pieviļ, tad paša labā nepieciešams kaut vai ar septīto prātu tikt skaidrībā par apkaunojošo situāciju. 51% cilvēku tā arī rīkojas, bet 49% — ne, jo viņiem ir sava patiesība. Mēs pievienojamies te 51%, te 49%. Jo biežāk nokļūstam 49% vidū, t.i., jo biežāk pārvēršamies konservatīvos, savās tiesībās drudžaini ieķērušos ļautiņos, jo tuvāk ciešanas, ko pavada smadzeņu potenciāla zaudējumi, t.i., domāšanas spēju zudums.

Baiļpilns cilvēks mācās, strādā, rada un attīsta sevi, lai būtu labāks par citiem. Rezultātā viņš patiešām spēj pārspēt citus kaut kādā šaurā sfērā. Šaura profda specializācija dod cilvēkam ievērības pilnu stāvokli, kas šo cilvēku ārēji paaugstina, taču tas viņu arī pazemina, ja cilvēks savam stāvoklim sāk pieķerties. Aiz bailēm zaudēt savu stāvokli cilvēks tam arvien vairāk pieķeras, arvien vairāk sevi pilnīgo, pats sevi mānīdams, ka nepieciešams paaugstināt kvalifikāciju. Patiesībā ikviens cilvēks, kas savu dzīvi pakļauj kādam pašmērķim, jūt, ka mērķis izslīd no rokām, bet viņš pats ir ceļā uz sabrukumu.

Tas izraisa paniku. Bailes no pazemojumiem piespiež paaugstināties. Piespiedu stāvoklis paaugstina tikai ārēji, bet pēc būtības pazemo.

Sabiedriskais stāvoklis no sākuma atnes popularitāti, bet pēc tam arī slavu. Jau no tā vien, ka cilvēks kļuvis pazīstams, vienā lēcienā pieaug viņa bailes kas notiks, ja es vairs nebūšu slavenība. Tatad ar abām rokām jāturas pie savas slavas un jādara viss, lai to saglabātu un vairotu.

Neievērojams cilvēks rosās bagātības vārdā.

Bagāts cilvēks rosās slavas vārdā.

Mēs esam pieraduši saistīt slavu ar naudu un pēc sava prāta to skaidrojam ar naudas kāri. Taču — kurš kļūst slavens, tas saprot, ka slava ir svarīgāka par naudu. Slava ir baiļpilna cilvēka garīga vērtība. Ja slavens cilvēks atbrīvotu bailes bez slavas mani vairs nemīlēs, tad viņš pārstātu gribēt būt slavens. Tad viņš būtu slavens un viņa slavai nekas nedraudētu.

Parasta tiekšanās pēc popularitātes ir dižošanās, vēlme izrādīt savu pārākumu. Lai gan pārmērīga pašreklāma spēj uznest augstu, taču, ja spārni netur, jākrīt būs no vēl lielāka augstuma. Līdzsvarots cilvēks nesasprindzinās, lai izceltos, jo viņš nepārspīlē. Tāpēc arī viņa ceļš nemitīgi ved kalnup.

Līdzsvarotība sevī iemieso atzinību, cieņu, svētumu, vienkāršību.

Nelīdzsvarotība ir lielība, lepnība, augstprātība, pārākuma apziņa, izsmiešana, pazemošana, apmuļķošana utt.

Slavas kāre var izpausties visnotaļ savādā veidā. Piemēram, daļa ļautiņu lepojas ar savas slimības diagnozi. Sarežģīts slimības nosaukums viņiem ir sava veida trumpis vai ordenis pie krūts, ar kuru viņi dižojas jebkurā piemērotā un nepiemērotā gadījumā un par kuru bez mitas runā. Cilvēks, kas pilnā balsī noskalda savas tiesības, jo viņš taču ir slims ar nedziedināmu kaiti, ir kļuvis par upuri vēlmei būt labākam par citiem.

Analoga situācija rodas, kad cilvēks, kas nokļuvis svešu ļaužu sabiedrībā, tūlīt metas izklāstīt savas bēdas. Vai arī ļauj viņa vietā to darīt kādam citam. Vai arī sataisa tādu cietēja ģīmi, ka noteikti atradīsies kāds, kurš pajautās, kas viņu nomāc. Tad cilvēkam tiek garantēta sveša līdzjūtība, žēlums, rūpes, atbalsts. Gadi iet, bet viņa bēda nenoveco. Ir ļaudis, īpaši gados jauni, kuri neprot tik galā ar visvienkāršākajām rūpēm, jo viņu vietā allaž visu dara līdzjutēji. Neviens tādam cilvēkam neuzdrošinās pateikt, ka laiks un darbs aizdziedē visas brūces, jo, sevi realizējot, atnāk izpratne. Labi ļaudis baidās izrādīt neiejūtību.

Mēdz būt arī pavisam pretējas situācijas. Piemēram, visi zina, ka pār cilvēku nācis smags pārbaudījums un viņam vajadzētu palīdzēt, taču viņš no palīdzības atsakās. Iespējams, pat dusmojas, kad citi mācas virsū ar savu palīdzēšanu. Pārmēra lepnums piespiež ciest, zobus sakodušam, un tēlot varoni. Tamlīdzīga ciešanu demonstrēšana padara cilvēku ietiepīgu, bet nepavisam ne par varoni. Cerība tā tikt pie draugu cieņas izvēršas to zaudējumā, jo viņš ir atraidījis draugu mīlestību. Ja gadās tā, ka draugam vajadzīga palīdzība, tad šis draugs jūt, ka arī viņam jātiek galā pašam un viņš neuzdrošināsies pirmajam lūgt palīdzību. Draudzības saites sien līdzīgus cilvēkus, bet, ja viens no draugiem grib būt labāks par citiem, draudzība izjūk. Beigu beigās šāds cilvēks kļūst vientuļš un nelaimīgs, bet pie tā vainīgi citi.

Neizskaužama nepieciešamība demonstrēt savu pārākumu — tas ir stress, kas cilvēku pārvērš par jokdari. Viens tiek pie ievērības pa labam, cits — pa sliktam. Ta no bērna-āksta var izaugt pieaugušais-āksts, kas izdomā labus un sliktus trikus, lai tikai būtu uzmanības centrā. Sī vēlme var iemiesoties visnotaļ neparastā veidā. Piemēram, cilvēks mirst plašas tautas sanākšanas brīdī un tādējādi nevilšus izrādās uzmanības centrā.

Cilvēku ārējā pievilcība, kas ieņem augstāku stāvokli un rīkojas ar biezāku maciņu, atbilst hierarhijas kāpnēm. Ja neizsīkstoša nepieciešamība demonstrēt savu pārākumu pārvēršas izaicinošā vēlmē demonstrēt savu pārākumu, rodas celulīts, lai cilvēks sevi ieraudzītu un ar sevi nodarbotos. Jo vairāk cilvēks aplūko savu ķermeni, kas atklāj viņa pārākuma demonstratīvo izrādīšanos, taču īsto problēmu nesaskata, jo daiļrunīgāks un acij pamanāmāks kļūst celulīts. Jo piekasīgāka kļūt ietiepīga patmīlība, jo grūtāk no celulīta atbrīvoties ar tradicionālajiem līdzekļiem: kosmētiku, aerobiku, spēka vingrinājumiem, masāžu, vibrācijām. Nepalīdz arī uzsūkšana vai citi ķirurģiski paņēmieni. Celulīts uzvedas kā īsts kašķis, kas atspoguļo cilvēka piekasīgo raksturu un neatkāpjas, kamēr cilvēks nav mainījies. Tas piespiež cilvēku koncentrēti nodarboties ar savu ķermeni un tādējādi nepieļauj kaitēt citiem — tas nodarbojas ar karmiska parāda profilaksi.

Ar sava pārākuma demonstrēšanu nodarbojas cilvēces lielākā daļa. Par viņiem smejas, viņus aptenko, taču nesaprot, ka, smejoties par citiem, cilvēks smejas par sevi. Mēdz būt sava ciema jokdari, bet ir arī visas pasaules āksti. Par viņiem smejošais lēnītēm kļūst tāds pats. Mums visiem vajadzētu atbrīvot vēlmi demonstrēt savu pārākumu un dziļi sevī apzināt šo stresu. Kas dusmojas uz tiem, kuri sevi demonstrē un tāpēc sāk apspiest savas vajadzības, tam celulīts it kā izzūd. Agrāk pauguru varēja ar acīm saskatīt, bet nu zemādas graudainumu var sataustīt tikai cilvēks pats.

Slavas vārdā cilvēks arvien vairāk sasprindzina savas smadzenes, taču visam ir sava robeža. Gudrais arvien biežāk izšļaksta muļķību, kas liecina par smadzeņu bojājumiem. Taču to uztver kā slavenības kaprīzi, kā normālu parādību. Par slimībām, kas saistītas ar smadzeņu novājināšanu, runājām iepriekš. Bērnišķīgs kaprīzums ir viena no padzīvojušu ļaužu smadzeņu novārguma pazīmēm.

Kādā brīdī tāds cilvēks jūt, ka jaunajiem viņš vairs netiek līdzi. Taču atstāt savas pozīcijas noteikti nevēlas. Nemanot izaug vēlme neļaut sevi apdzīt. Šai vēlmei ir dažādi veidoli: protests pret jauno, jauno iznīcinoša kritika, vecā cildināšana, naidīgums pret jauno, tikai veco pozīciju pareizuma aizstāvēšana. Ta rodas konservatīvisms — pieķeršanās vecajam, jo vecais ir saprotams un atgādina par izbijušo pārākumu. Jaunā apguvei traucē pieaugošās bailes. Baiļpilnam cilvēkam ir vieglāk dzīvot ar veciem krājumiem.

Par viskonservatīvāko kļūst tas, kurš jaunībā ienīdis citu cilvēku konservatīvismu un kuru vecie konservatori tāpēc īpaši apspieduši ar likumiem, dažnedažādiem iebildumiem vai prasībām. Jo vēlme būt augstākam par konservatīvismu ir vēlme būt labākam par citiem. Ja šādam cilvēkam ir garīgas spējas, viņš iejūdz savu garu vēlmē izcelties starp citiem un gars novājinās. Ja garīgu spēju nav, cilvēks savelk grožus ar skaļu vārdu vai dzelzs dūri.

Reizē ar popularitāti cilvēkā rodas vēlme aizliegt un pavēlēt, kaut tikai izceltos vēl vairāk. No sākuma slavenības pavēles tiek uztvertas kā uzmanības izpausmes, un tas pat patīk, jo cilvēks jūtas līdzdalīgs svešā slavā. Ta tiek provocēts slavenības valdonības pieaugums, par kuras upuri cilvēks kļūst. Ja upuris no slavenības neaizbēg, viņš vismaz cenšas mazināt savas ciešanas — mēģina neredzēt un nedzirdēt ievērojamā cilvēka pretenzijas. Ta var zaudēt redzi vai dzirdi.

Vēlme būt labākam par citiem izvēršas neģēlībā, kas izpaužas pavisam drīz, kad slavenība atgrūž no sevis cilvēku, kurš piedāvājis savu sirdsdraudzību. Atraidītā vēlme atriebties ar jebkuriem līdzekļiem ir jo neprognozējamāka, jo spēcīgāk viņš cerējis izcelties citu vidū, pateicoties draudzībai ar slavenību. Lai gan meli, apzagšana, intrigu vērpšana, nomelnošana nodara sāpes slavenībai, kura neko nenojauš, taču pats atriebīgais cilvēks cieš daudz vairāk. Viņa mērķtiecīgo pārcentību nomaina pilnīgs konservatīvisms, jo viņš taču cerēja gūt panākumus uz cita rēķina.

Neizbēgamas sekas vēlmei būt labākam par citiem ir skaudība — stress, kas izraisa nežēlīgu iznīcināšanu. Nav nevienas labas lietas, ko skauģi necenstos iznīdēt. Materiālos labumus ir viegli nozagt, sagraut, sadedzināt. Baiļpilns cilvēks ir neaizsargāts pret skauģiem, pat ja viņš ierīkojis vispilnīgāko apsardzes sistēmu. Vienīgais vērtību veids, pie kura skaudīgiem cilvēkiem nepiekļūt, ir garīgās vērtības. Cienīgs cilvēks saglabā pašcieņu arī tad, kad skauģis grib iznīcināt viņa pašcieņu. Pašcieņa — tā ir drosme būt pašam. Nepieciešamība iemantot pašcieņu pieaug ar katru dienu, jo tā ir dzīves nepieciešamība. Tads ir attīstības likums.

Vispostošākā ir dvēselē tuvu cilvēku skaudība, jo no viņiem gaida vislielāko mīlestību un izpratni. Tāpēc mūsdienu cilvēkiem raksturīga nemitīgi pieaugoša dvēseliska noslēgtība. Nav mazums gudru sieviešu, kas ir iemācījušās turēt muti aiz atslēgas. Taču ar savu uzvedību viņas pauž savas domas. Pat primitīvi ļaudis ir iemācījušies melot visnotaļ ticami. Vienīgais, kurš godīgi rāda savu noslēgtību, ir mazrunīgais. Par slaveniem, veiksmīgiem cilvēkiem pieņemts teikt: viņš neatklāj savu dvēseli, savas domas patur pie sevis, viņš nelaiž klāt savai sirdij, viņš ne par ko neizteiks savu viedokli, viņš nedalās savās zināšanās, no viņa neizspiedīsi ne vārdu utt. Vieni pret to izturas labi, citi — slikti. Jo vairāk cilvēks vēlas trīties gar klusētāju un jo vairāk apzinās, ka tas neizdosies, — attieksme ir jo sliktāka.

Labi izturas tie, kas nesaprot un nevēlas saprast. īpaši indīgi ir noskaņoti tie, kuri agrāk ar klusētāju bija draugos vai līdzvērtīgi, bet nu, kad viņš devies augšup un savās slēptākajās domās vairs nedalās, jūtas aizvainoti. Viņi neredz sevi no malas un tāpēc nepamana, ka draudzīga atklātība, kas bija pieļaujama agrākajās attiecībās, viņos pāraug skaudīgās dusmās.

Cilvēks, kam adresētas ņirgas, ar prātu saprot, ka tie visi ir nieki, taču viņa dvēsele redz patiesību un aizslēdz lūpas. Ja viņam pārmet noslēgtību, viņš pats var pabrīnīties, ka nemanot kļuvis noslēgts. Situācijas izpratne nemaina jautājuma būtību. Ta vietā, lai atvērtos, cilvēks kļūst vēl aizvērtāks. Nemanot notiek atsvešināšanās. Izjūta, ka viņu nesaprot, liek cilvēkam izvairīties no agrākās sabiedrības un meklēt jaunus domubiedrus. Taču bailes no skaudības paliek un pieaug. Tapat kā noslēgtība. Bailes no tā, ka no viņa gūtās zināšanas var izmantot ļaunos nolūkos, aizslēdz muti ciešāk par jebkuru atslēgu. Cilvēks apzinās, ka no draugiem jāpiesargās, ka mīļoto cilvēku nevar iesaistīt savās darīšanās, ka vecākiem nevar uzticēties. Un tā tālāk.

Šī apziņa ir pareiza, jo šo ļaužu vēlme iekļūt cilvēka dvēselē patiesībā ir vēlme izlikt viņa dvēseli vispārīgai apskatei. Un tajā pat nebūtu nekā slikta, ja vien nebijis vispārīgas skaudības. Baiļpilns cilvēks, kas vēlas būt labāks par citiem, neizbēgami kļūst skaudīgs, un viņa skaudība pieaug atbilstīgi svešu panākumu pieaugumam. Un pat neveiksminiekā viņš spēj saskatīt kaut ko vērtīgu, bet to nu viņa dvēsele nespēj izturēt.

Kad jūs sāksiet atbrīvot bailes no skaudības, mainīsies jūsu attieksme pret to. Nebaidieties, jūs nesāksiet droši atklāt skauģiem savu dvēseli, ko viņi tā vēlas. Gluži vienkārši jūs vairs nenoslēgsieties sevī. Atbrīvojušos enerģiju jūs tagad varēsiet izmantot savu ideju realizācijai un skauģus vairs sev nepiesaistīsiet. Bet, ja jūs savas bailes vēlaties pārvarēt un paziņojat, ka no skauģiem nebaidāties, sāksiet piesaistīt arvien lielāku skaitu zagļu, kas pa ķieģelītim vien aizvilks jūsu uzcelto sienu. Vai arī piesaistīsiet kādu, kas iznīcinās jūsu sienu, nevēlēdamies pat ar to iedzīvoties. Kad no jūsu sienas nekas nebūs palicis pāri, viņa siena izrādīsies visaugstākā, un tajā brīdī viņš būs apmierināts ar savu rīcību. Tapat jūs varat piesaistīt skauģi, kas apvienos zagšanu ar postīšanu.

Ja jūs esat no tiem, ko pamatīgi tracina cita cilvēka noslēgtība, tad apzinieties, ka jūsos runā skaudība, ko jūs, iespējams, pat nenojautāt sevī. Pieņemsim, ka jūs jutāt apmēram tā: ja tu nezini, kas otram uz sirds, kā lai viņam vajadzības gadījumā palīdz? Šajā ziņā jums ir taisnība. Cilvēks, kas sevī slēpj stresus, protams, piesaista sev slikto. Taču viņam nepieciešams palīdzēt pašam sev, kā to spēj saprātīgs cilvēks, — iemācoties pareizi domāt, bet sveša palīdzība viņam nav vajadzīga. Ja viņš izteiktu visu, kas sakrājies uz sirds, izprovocētu jūsu skaudības atvēršanos, kaut arī jūs sakāt, ka skaudība jums ir sveša. Jo noslēgtāks cilvēks, jo stiprāks un jo mazāk citi spēj viņam palīdzēt. Neapmierinātība, ka viņš nevēlas pieņemt palīdzību, — tā ir jūsu neapmierinātība, kas nav nekas cits, kā vien skaudība viņa spēka dēļ.

Ja jūs skumstat, ka mīļotais cilvēks jums neuzticas, atbrīvojiet savas skumjas, citādi radīsies žēlums pret sevi, kam sekos naids. Niknums atņem spēju loģiski domāt, un vēlāk jūs arī pats nesapratīsiet, kāpēc rīkojāties tik negodīgi, netaisni un atriebīgi. Ja jūs piederat pļāpīgo cilvēku tipam, padomājiet, cik grūti jums būtu turēt pie sevis iegūtās ziņas. Ja cita galvā dzimst grandiozi plāni, bet jūsu galva diemžēl uz to nav spējīga, gribot negribot jūsos mostas skaudība. Sev par kaunu un bēdu jūs tos izpļāpājat citiem skauģiem, bet viņi vis nekavēsies iebāzt sprunguli ritenī.

Ja jūsu darbi iet kalnup un kāds aktīvi taisās jums draugos, taču jūs pret šo cilvēku jūtat neizskaidrojamu nepatiku, uzticieties savām jūtām. Neļaujieties viņa skaisto runu vilinājumam un draudzības apliecinājumiem. Viņš var jums piedāvāt materiālus pakalpojumus vai lielīties ar savām garīgajām vērtībām, vai otrādi. Kamēr jūs neatbrīvosiet savas bailes no skauģiem, jūs nesapratīsiet viņa mērķus. Iespējams, viņam arī nenāk prātā jums darīt ko ļaunu. Taču viņa skaudība var rīkoties neprognozējami. Sekas būs tādas, ka jūs viņu izprovocēsiet sevi apmuļķot. Viņš gadiem ilgi var sevi rādīt tikai no labās puses un būt pilnīgs jūsu domubiedrs, jo jūs viņam esat kāpnes, ar kuru palīdzību viņš kāpj augšup. Viņa skaudībai ir jāparādās, lai pasniegtu jums mācību stundu, un tas notiek tad, kad viņš ir ticis pietiekami augstu. Jūsu dvēsele jau sen teica priekšā, ka nepatika pret šo mīļo cilvēku ir protests pret viņa ārišķīgo draudzību un uzspiesto mīlestību. Taču jūsu prāts brīdinājumus neņēma vērā.

Vēsturē zināmi daudzi gadījumi, kad ievērojami zinātnieki, bagāti darījumu cilvēki tikuši apkrāpti un zaudējuši visus savus īpašumus. Taču šādas mācību stundas apgūšanai nepavisam nav jāiegūst pasaules slava. Varbūt jūs pats esat aptīrīts, gluži kā liepai nomaucot mizu, un nekāds spēks jums nepalīdzēs. Bet, ja jūs mēģināsiet atgūt savu likumīgo bagātību, apelējot pie taisnības un atgādinot likumus, skauģis jums pasmiesies sejā, taču, kad stingrāk uzstāsiet, izliks jūs izsmieklam visas pasaules priekšā. Skaudība zina, kā nosmērēt līdz šim godīga cilvēka vārdu tā, lai citi skauģi tam noticētu. Skauģis nevar neskaust, ja kādam ir kaut kas labāks un vērtīgāks nekā pašam. Nevar, un viss. Pacentieties to saprast, tad sapratīsiet arī viņu.

Svešu ļaužu garīgu vai fizisku bagātību neizliek apskatei, bet glabā aiz slēptām durvīm. Taču skaudība spēj sameklēt arī to, kā nav. Tuvu cilvēku mantība ir labi redzama. Viņus ir viegli apskaust un viņu vērtības viegli piesavināties. Skaudības devīze: ja netiek man, lai nav nevienam.

Nevar piesavināties vienīgi garīgas vērtības. Toties tās var iznīcināt. Skaudība ar to arī rēķinās. īpašuma zādzību vēlāk var atlīdzināt ar naudu, lira vārda zādzību ar naudu nekompensēt. Sava goda reabilitācijai var paiet viss mūžs, kuru varētu veidot daudz labāku, ja vien cilvēks prastu domāt uz priekšu.

Senos laikos gods bija izredzēto privilēģija. Nabadzīgo gods bija tik pašsaprotams, ka tam nepievērsa uzmanību. Pašcieņa jau nav sataustāma. Materiālās labklājības pieaugums, bagātības vairošana piespiež cilvēku sevi izdaiļot, un tā godu sāka pielīdzināt inteliģencei, taču šie jēdzieni nav salīdzināmi, jo tie attiecas uz atšķirīgām kategorijām. Godīgums — tā ir drosme atzīt savu slikto, inteliģence — tās ir bailes konstatēt savu slikto.

Attīstības līmeņa paaugstināšana mums visiem nozīmē nepieciešamību atšķirt būtisko no nebūtiskā.

Skaudība rada zaglīgumu. Primitīvs zaglis ir sīks zaglēns, kas staigā, acis nodūris, un savu darāmo veic tumsas aizsegā. Sīkam zaglēnam ir vilka mentalitāte — viņš savāc to, kas slikti piesiets. Taču pie savas migas viņš nekad neatstāj pēdas. Inteliģents zaglis ir liels zaglis, kas apkārt staigā ar godīgu sejas izteiksmi un savus darījumus paveic skaidrā dienas laikā. Viņš iejūdz ratos savu intelektu un izdara tā, lai tas, pēc kā viņš tīko, izrādītos nepieskatīts, jo attīstītajā pasaulē vienmēr atradīsies valsts likumi, kas atpaliek no dzīves. Visvairāk viņš zog no savējiem, jo zina, ka tas ir visbagātākais laupījums. To visu dara skaudība.

Skaudība, ko neuzskata par skaudību, ir greizsirdība. Skaudīgais otram grib atņemt to, kas viņu padara labāku par pašu, lai savukārt pats kļūtu labāks par otru. Skauģis, kas augstāk par visu vērtē bagātību, pārvēršas zaglī, kas izmanto svešu īpašumu. Skauģis, kas augstāk par visu vērtē prātu, pārvēršas par svešu zināšanu, ideju vai zinātnisku atklājumu zagli. Skauģis, kas vēlas piesavināties visaugstāko vērtību pasaulē — mīlestību — un izmantot to savā labā, kļūst greizsirdīgs. Visbriesmīgākā skaudība pasaulē arī ir greizsirdība.

Greizsirdība var iegūt tādus apjomus un tādu neprāta pakāpi, ka iziet no jebkādiem rāmjiem. Kas pats jutis greizsirdību, tas zina, ka sākumā greizsirdīgais cilvēks modri seko savas mīlestības objektam attiecībās ar pretējo dzimumu, pēc tam tas izplatās uz bērniem, dzīvniekiem, augiem, lietām.

Greizsirdību var just pat pret klozeta podu, jo arī tas greizsirdim uz dažām minūtēm atņem mīļoto cilvēku. Nav jēgas stāstīt par greizsirdības izpausmes formām, jo tās atbilstīgi naida pakāpei kļūst arvien skaļākas. Katram cilvēkam nepieciešams atbrīvot savu greizsirdību jau dīglī. Kas apgalvo, ka greizsirdības viņā nav, tas nepazīst pats sevi un greizsirdību audzē augumā. Bailes mani nemīl jau pašas par sevi satur greizsirdību.

Skaudība un konservatīvisms iet roku rokā, jo skauģis vēlas dabūt savu daļu, vēl pirms izkustējies no vietas.

Konservatīvisms ir bailes no nākotnes, ar kuru es netikšu galā. Konservatīvisms ir ripošana atpakaļ. Ja konservatīva cilvēka domas un darbi sakristu, viņš būtu lemts ātrai bojāejai. Par laimi, notiek tā, ka konservatīvs cilvēks ietiepīgi nevēlas atzīt paša atpalicību, bet tajā pašā laikā pat ļoti grib izmantot materiālos labumus, ko sniedz progress. Viņš tos burtiski pieprasa, jo uzskata par pašsaprotamu, ka viņam, kas citiem darījis tik daudz laba, tas jāatmaksā simtkārt. Dažs labs par tagadni un nākotni nesaka neviena laba vārda, taču ir neapmierināts, ka viņam mājās nav jaunākās sadzīves tehnikas vai darba instrumentu. Savā konservatīvismā šāds cilvēks ir ietiepīgs despots. Ar viņu ir grūti sadzīvot, jo viņš nemitīgi klāsta, cik labi bija agrāk, un traucē virzību uz priekšu.

Viens no konservatīvisma paveidiem ir birokrātisms, ko lamā arī paši birokrāti, nesaprotot, ka vienlaikus tā vēršas pret sevi. Birokrātisms, t.i., sīkumaina, formāla lietu kārtošana, kad jautājuma intereses tiek upurētas bezjēdzīgai formas ievērošanai, sastopams jebkurā dzīves sfērā. Birokrātisms — tās ir bailes uzticēties, jo nav ticības. Jo mazāka ticība, jo spēcīgāka neuzticība. Beidzot birokrātisms iznīcina pats sevi, kaut gan nesatricināmi ievērojis formalitātes. Ja jūs atbrīvosiet bailes no bargajiem birokrātisma zobratiem, tie jūs neķers. Birokrātismu jūs vairs neuztversiet kā nīstamu postu, kas nogurdina godīgus ļaudis. Jūs jutīsiet, ka jums tas pat vajadzīgs, jo pasargā no daudzām nepatikšanām, kas dzīvē var rasties.

Tatad konservatīvs cilvēks domās atripo atpakaļ, taču dvēselē mazliet pavirzās uz priekšu. Citādi viņš nespētu izdzīvot. Dvēseles stāvoklis izpaužas fiziskā ķermeņa veselībā. Doma — tā ir fiziskā ķermeņa īpašība. Simboliski runājot, tāds ķermenis virzās uz priekšu bez galvas. Tas nīcina ārā sevi un citus, taču tam ir arī sava pozitīvā puse: tas kalpo par bremzēm steidzīgajam, lai tas pārmēra ātrumā pagriezienā neizlidotu no trases, pirms nav kārtīgi iemācījies lidot. Atbrīvojiet savas bailes un konservatīvisma nepieņemšanu, tad visam vecajam pieķēries cilvēks jūs vairs netraucēs un jūs pats izvairīsieties no likteņa ar gadiem kļūt konservatīvs. Ta konservatīvisms kļūst par jūsu dzīves nepieciešamu mācību stundu. Jūsos zudīs vēlme piespiest gāzes pedāli par spīti konservatīvajiem vai rīkoties vēl kā citādi, lai viņiem atspēlētos. Jūs līdzsvaroti iesiet savu ceļu.

Galējs konservatīvisms rodas, ja cilvēks atsakās doties uz priekšu gan garā, gan īstenībā. Cilvēks dzīvo bijušā spožuma un slavas vārdā. Karalistes kļūst par vēstures daļu, jo attīstītajai cilvēcei monarhija nepieciešama vienīgi kā simbols, lai vēsturiski apjēgtu savu attīstību. Pieķeršanās monarhijai kā glābēj salmiņam ir konservatīvisms, kas piespiež jauno cīnīties par savu pastāvēšanu. Cīņa — tās ir dusmas. Pasaule vaid no dusmām, jo baiļpilnā cilvēce nesaprot, ka dzīvei jāvirzās tikai uz priekšu. Dusmas iznīcina cilvēku, kas kā traucēklis stāv dzīves ceļā.

Ja augsta intelekta cilvēks jūt savu nespēju iet vienā solī ar jaunatni un sāk pret to augstprātīgi, piekasīgi, kritiski, indīgi izturēties, taču atklāti to neizrāda, tad viņa smadzenes sāk deģenerēties. Šī deģenerēšanās izpaužas plānprātībā. Ja jūs esat ticies ar kādu vecu un ievērojamu cilvēku, kas uzvedas kā mazs bērns, paklanīdamies reveransā vai šļūkādams kājas, un no rīta līdz vakaram uzdod bērnišķīgus jautājumus, uz kuriem sniegtās atbildes līdz viņam nenokļūst, tad ziniet, ka viņš jums māca izvairīties no plānprātības. Viņa bēda māca: “Mīļo cilvēk! Atbrīvo savas bailes mani nemīl, kā arī vēlmi būt labākam par citiem, tad tu nekad nekļūsi tāds kā es. ”

Plānprātība attīstās no lēni nobriedušas vēlmes būt labākam par citiem. Tas ir smadzeņu bojājumu sekas tā dēvētajam inteliģentajam cilvēkam. Gudrs cilvēks saņem to, ko vēlas. Un ja vien viņš būtu apmierināts ar sasniegto! Taču ne. Viņš līdz pēdējam sasprindzina savu saprātu gluži kā mūzikas instrumenta stīgu. Mūzikas instrumentu pirms spēlēšanas mēs vienmēr noskaņojam. Par savu ķermeni iedomājamies, kad stīga pārtrūkst. Primitīvs cilvēks tā nerīkojas. Primitīvisms ir katrā cilvēkā, taču, ja par augstāko vērtību uzskata inteliģenci, primitīvais paliek apslēpts.

Konservatīvisms var lēcienveidīgi palielināties, ja sabrūk kāds plāns. Tas vienā mirklī nogriež nākotnes cerības. Pagātnes labā saglabāšanas vārdā notiek veca labā un jauna labā izsvēršana. Ta arī rodas politika. Pagātnes labā saglabāšanas vārdā notiek nemitīgas politiskās cīņas. Vajadzētu gan zināt, ka cīņa labā saglabāšanas vārdā šo labo iznīcina. Ārēji tiek sasniegts labais, kas, kā noskaidrojas pēc kāda laika, bijis tikai īslaicīgs. Drosmīga nākotne neiznīcina pagātni, pat ja tai ir baiļpilna pagātne. Ta zina, ka pamatojas pagātnē.

Konservatīvisms, kas turas pie pagājušā un neļauj attīstīties nākotnei, piespiež cīnīties nākotnes vārdā. Vienkāršāk sakot, vecais provocē jauno cīnīties pret sevi nākotnes vārdā. Jaunais uzķeras uz provokāciju. Tagad vecajam rodas tiesības cīnīties par savu pastāvēšanu, jo viņš var pierādīt, ka viņu grib iznīcināt. Ne viens, ne otrs nespēj vecajā ieraudzīt jauno un nemāk saprast, ka vecais ir progresa augsne. Nebijis vecā, nebūtu jaunā. To saprot vienīgi drosmīgs cilvēks. Viņš ar cieņu izturas pret veco — vienalga, lietu vai cilvēku — un dara to no sirds, nevis pēc pavēles.

Cīņa starp veco un jauno notiek atbilstīgi cilvēces attīstības līmenim. Mūsdienu laikmets mēģina parādīt, ka kari mūs noliek uz katastrofas robežas, ka vienpusīgs dzīves redzējums noved pie bezdibeņa malas. Tādā garā virzoties uz priekšu, dzīvība uz Zemes tiktu pilnībā iznīcināta. Lai tas nenotiktu, katram atsevišķi tiek slimība atbilstīgi paša neprāta pakāpei. Piemēram, kareivīga vēlme pagriezt dzīves ritējumu atpakaļ, kas ir arī kareivīgs konservatīvisms, izraisa KreicfeldaJakoba slimību (tautā to dēvē par govju trakumsērgu).

Padomājiet, kā šī slimība sākas, kā tā izplatās pa pasauli, un seciniet.

Kreicfelda-Jakoba slimība bojā cilvēka smadzenes, kurš pieķēries konservatīvismam, lai viņš vairs nespētu traucēt dzīves attīstībai. Konservatīvs cilvēks nespēj samierināties, ka agrāk viņu klausīja un izpildīja pavēles, bet nu vairs neņem vērā. Jo ietekmīgāks cilvēks, jo bīstamāks viņa konservatīvisms. Tāpēc Kreicfelda-Jakoba slimības iznākums ir letāls. Šī slimība traucē dzīvei deģenerēties. Deģenerācija izpaužas kā izdzimšana, no paaudzes paaudzē pasliktinoties vērtīgām piemērošanās vai saimnieciskajām iezīmēm augu un dzīvnieku organismā. Redziet, cik efektīvi viena slimība var piespiest konservatīvu sabiedrību, kas sevi dēvē par progresīvu, virzīties pretī progresam. Arī nāves bailēm ir sava pozitīvā puse, kas šīs bailes pārvērš dzīvi virzošā spēkā.

Jo vairāk kļūdu cilvēks pieļauj, turklāt pats palikdams cilvēks, un tās neizlabo, jo spēcīgāk tiek bojātas viņa cilvēciskās būtības pazīme — smadzenes. Vai arī pats tās sagrauj, piemēram, saindējot ar sajūtu indēm.

Bērns, kura vecāki kopš pašas viņa dzimšanas vēlas, lai viņš būtu labāks par citiem, cieš no vecāku pārmēra prasīguma, bet tas nevienam neienāk prātā. Jo pārmēra prasīgumu domās nav pieņemts uzskatīt par reālu rīcību. Pieaugušie neprot mīlēt bērnu tādu, kāds viņš ir, neprot mīlēt bez nosacījumiem. Kāpēc tu neesi skaistāks par citiem? Kāpēc tu neturi galviņu agrāk par citiem? Kāpēc tu sāki pazīt vecākus vēlāk par citiem? Kāpēc tu tik ilgi neproti pagriezties uz sāniem, sēdēt, staigāt? Kāpēc tu nerunā, lai gan citi jau runā? Kāpēc ir tas un kāpēc ir šitas? Un tā tālāk. Dažs bērns jau paguvis novecot, bet viņa māte un tēvs, gluži kā akli un kurli, turpina viņu apbērt ar tiem pašiem jautājumiem. Ar neapmierinātiem baiļpilnu vecāku jautājumiem, kuros tiek pausts pārmēra prasīgums un kuriem nav gala. Vilšanās paša bērnā pat izraisa vēlēšanos, lai šī bērna nebūtu. Bērns to jūt, un viņā iesakņojas apziņa, ka mani nemīl tādu, kāds es esmu. Es neesmu vajadzīgs. Mani negrib. Viņu nevar pārliecināt par pretējo. Precīzāk sakot, ar prātu viņš spēj visu saprast, taču racionālā prāta loģika nevar pavēlēt sirdij. Šie stresi bērnu pavada visu dzīvi un nosaka apkārtējo attieksmi pret viņu, jo viņa paša attieksme pret pasauli ir strikti izveidojusies jau bērnībā.

Neticams, taču tāds ir fakts, ka arī mūsdienās vecāki atsakās no saviem bērniem, ja tie neveic to, ko vecāki vēlas. Vecāki jūt, ka no klēpja izslīdējušais bērns viņus apkauno pārējo acīs. Viņi nesaprot, ka bērns izvada ārā viņu pašu apslēpto kaunu. Viņi piever acis pret īstenību un savās turpmākajās bēdās joprojām vaino to pašu bērnu, lai gan pie vainas ir paši. Bērns ir tikai sekas.

Bērna bailes, ka viņš nepratīs izpildīt visas vecāku prasības, bremzē viņa attīstību. Ja vecāki savu kļūdu neizlabo, tad šī bremzēšanās var izraisīt dvēseles slimību. Apgaismes brīžos bērns atkal apzinās savu nepilnvērtību, t.i., bailes, ka slimības dēļ mani nemīl. Un slimība atkal saasinās. Katrs saasinājums padziļina smadzeņu fiziskā sabrukuma neatgriezeniskumu. Garīga slimība nozīmē, ka gars atstāj ķermeni, lai cilvēks dvēselē varētu sakārtoties, un, ja gars redz, ka mācību stunda izrādījusies velta, viņš vairs ķermenī neatgriežas. Tādam cilvēkam turpmāk jāmācās tikai no ķermeņa ciešanām. Pats sev viņš palīdzēt nevar. To spēj darīt tikai vecāki.

Ja bērna gars atstāj ķermeni, tas nozīmē, ka viņš dod vecākiem laiku pārdomām. Garā vājajiem neliek skrieties ar citiem ne garā, ne īstenībā. Dzīves sacensības ir dvēseles vēlme būt labākai par citiem. Gars nevēlas aiziet bojā šajā dvēseles mācību stundā. Tādējādi izpaužas gara spēja pasargāt sevi no karmiska parāda pieaugšanas un tam neizbēgami sekojošās izpirkšanas.

Bieži dvēseles kaites rodas kā sekas pēc kādas fiziskas slimības vai traumas. Dvēseles slimību gadījumā problēma slēpjas galvā. Galva — tas ir tēvs. Galvu veido galvaskauss un smadzenes. Kauli — tas ir tēvs. Smadzenes — tā ir māte. Galvaskauss — tas ir tēvs, kura racionālā apziņa saudzē un sargā apziņu, ko vada mātes intuīcija, t.i., smadzenes. Ja galvaskausa kauli tiek traumēti, dvēseles slimība var arī nerasties, lai gan novirzes psihē noteikti pastāv. Dvēseles slimība rodas smadzeņu bojājuma rezultātā, kas pavada galvaskausa kaulu traumu. Taču dvēseles slimība var rasties arī kā netraumatiskas slimības sekas.

Bērna galva un viņa garīgā attīstība liecina par vecāku attiecību saprātīgumu. Baiļpilns saprāts kļūst dusmīgs. Drosmīgs saprāts mīl bez nosacījumiem. Dusmu kritiskais lielums uz tēva (vīrieša, vīriešu) neapdomību lauž galvaskausa kaulus, bet tas, ka tika bojātas smadzenes, liecina par slēptām dusmām, kas ir visa pirmcēlonis. Dusmu kritiskais lielums uz mātes (sievietes, sieviešu) neapdomību izraisa smadzeņu slimības bez galvaskausa kaulu bojājumiem. Mazs bērns, kas vēl neprot domāt patstāvīgi, cieš vecāku dusmu dēļ. Lielāks bērns pats spēj ietekmēt savas likstas. Ja bērns pret tēvu izturas ar mīlestību un cieņu, tad bērna gars un ķermenis ir veseli.

Mūsdienās garīgo attīstību traucē racionālā saprāta cildināšana. Mums šķiet liela netaisnība, ja ļoti gudriem un saprātīgiem vecākiem piedzimst bērns ar psihiskiem traucējumiem. Bet, ja jūs apzināties, ka racionālais prāts un intuitīvais prāts ir viena veseluma divas puses, iespējams, sapratīsiet, kāpēc daudzi izcili ļaudis intuitīvi nevēlas bērnus. Viņi baidās. Viņi labprātāk virza uz priekšu cilvēces dzīvi. Pašu mūža trūkstošo posmu — bērnu — viņi saglabā kā mācību stundu savai nākamajai dzīvei.

Maziem bērniem iespējamas galvaskausa attīstības anomālijas. Mikrocefālija jeb nenormāli mazs galvaskauss nozīmē, ka bērna tēvs nežēlīgi ekspluatē sava prāta racionālo pusi, citiem vārdiem sakot, briesmīgi baidās, ka viņa plāni sabruks. Šī pārspīlēšana patiešām sasniedz kritiskus apjomus, ja reiz bērnam lemtas tik briesmīgas ciešanas. Ta ir zīme, ka tēvam pēc iespējas drīzāk jāpaaugstina savs garīgums, citādi pār viņu nāks liela bēda. Makrocefālija jeb ūdensgalva rodas, ja ir pārāk daudz smadzeņu šķidruma. Tas nozīmē, ka bērna tēvs jūt ārkārtīgi lielas, neizsakāmas skumjas sava racionālā prāta zaudējuma dēļ. Tā kā novirzes galvaskausa attīstībā nosaka bērna garīgo attīstību, ir ļoti svarīgi, lai tēvs kopā ar māti piedalītos bērna ārstēšanā. Kopīgiem spēkiem rezultāts tiek sasniegs daudz ātrāk, kas smadzeņu attīstībai ir ļoti svarīgi.

Attieksmi pret tēvu nosaka māte. Ja tēvs neieredz savu māti viņam nodarīto ciešanu dēļ, tad viņš slikti izturas arī pret savu sievu. Bet, ja sieva, par spīti visam, mēģina izprast vīrieša nelabvēlības būtību, viņu bērnam ar galvu un garu viss ir kārtībā. Tas, ka dēls, kurš ienīst savu māti, neizceļas ar augstu garīgumu, kā dēļ arī viņu bērnā nevar būt augsts garīgums, — tas ir īpašs sarunu temats. Taču, ja sieva mēģina saprast slikto savā vīrā un spēj mīlēt bez ierunām, tad, pateicoties viņai, bērna garīgums turpina ātri attīstīties. Cenšanās izprast ir līdzvērtīga pašai izpratnei. Attīstība ir atkarīga no centības.

Iespējams, ka jūs protestējat pret to, ka es nemitīgi uzsveru sievas lomu. Kāpēc lai vīrs sevi nepārmainītu? Jebkura cilvēka dzīve pirmām kārtām ir atkarīga no viņa paša neatkarīgi no dzimuma. Un nav pamata vainot citus. Bet, ja runa ir par ģimeni kā vienotu veselumu, kuras neredzamo pusi pauž bērns, šajā vienotībā nepieciešams izdalīt pēc kārtas nozīmīgāko. Dzīve sākas ar sievieti.

Ja vīra māte nav bijusi pietiekami laba māte un viņš bijis spiests ciest, var gadīties, ka viņš savai sievai sāks diktēt, kādai sievai un mātei viņai jābūt, turklāt tā, ka ģimene izjūk. Šiem vīriem nepieciešams noskaidrot, ka dzimumloma sievietēs ir iekodēta. Piespiešana to var tikai iznīcināt.

Iedomājieties kādu kārtīgu vīru, kurš vēlu vakarā pārnāk mājās no darba, kad visi jau guļ, un modina sievu, lai viņai pajautātu, vai viņa ir pasekojusi, kā dēls pirms gulētiešanas nomazgājis kājas un ausis. Tada ielaušanās dienas rūpēs nogurušas sievietes pasaulē ir garīgs terors. Šis vīrs vēlas būt brīnišķīgs tēvs, un viņam ne prātā neienāk, ka pirmām kārtām jābūt labam vīram. Pozitīvajam cilvēkā nav nekā kopīga ar pārmēra centību, kas sagrauž paša un citu dvēseles. Pozitīvais — tas ir normāls stāvoklis. Ja palielais dēls ausis bez pavēles nemazgā, tad viņu vairs nevajadzētu piespiest. Mīļotā meitene nokauninās viņu par to, un bez kādām pavēlēm viņa ausis mirdzēs no tīrības līdz mūža beigām. Pārveidot vīrieti, kas taisīts ar vīramātes rokām, par īstu vīrieti — tas jau sievietei ir sarežģītāks uzdevums nekā izaudzināt pulciņu bērnu. Bet, ja sieviete apzinās, ka šo dzīves mācību stundu viņa izvēlējusies pati, pacietības viņai pietiks ilgam laikam.

Ja vīra māte bijusi pārāk laba māte, viņai tiek citu veidu ciešanas. Viss pārmērīgais rodas no bailēm, kas bloķē domāšanas spējas un iznīcina pareizu dzīves izpratni. Ja sieva pārspīlē mātes lomā, vīrs pārstāj būt tēvs. Tēvs pārvēršas par mazu skrūvīti, kas zina savus pienākumus un kam nav tiesību iejaukties attiecībās starp dēlu un viņa māti. Mūsdienās vairākums vīriešu no šīs lomas atsakās, šķirot laulību vai aizejot no šīs dzīves. Jo vairāk vīrietis dievina savu māti, tāpēc ka viņa to dievina, jo vairāk viņš neieredz sievietes, tāpēc ka nevienai no viņām neaizstāt māti. Dievinātais dēls var kļūt par tādu dzīves nīdēju, ka viņā rodas vēlme iznīcināt sievietes. Šādi vīrieši arī man mīļuprāt apgrieztu kaklu manu grāmatu dēļ, jo viņi tajās saskata tikai māšu nopulgošanu. Tas trāpa viņu brūcēs.

Neapzināta vainas izjūta liek mātei izkalpoties savam dēlam un viņu cildināt. Dusmas uz vīru viņa aiziešanas dēļ piespiež sievieti izaicinoši demonstrēt tam pašam vīram un visiem pārējiem, uz ko tik visu ir spējīga mīloša māte. Jo vairāk viņa cenšas būt izcila māte savam dēlam, jo grūtāk viņam klājas, meklējot sievieti, kas pārspētu māti. Pašiem par nelaimi, visiem vīriešiem sievietes pirmām kārtām ir sievietes. Tikai daudz vecākas sievietes spēj veikt arī mātes lomu, taču sievietēm tik piekasīgs vīrietis nejūtas apmierināts ar gados vecāku dāmu.

Par ģimenes cilvēku šāds vīrietis nekļūst. Toties kļūst par meitu mednieku. No viņa ieņemtie bērni pret savu tēvu izturas tieši tāpat, kā viņš izturējās pret savu tēvu. Vai, iespējams, pat sliktāk. Diemžēl arī mūsu sabiedrība šādus vīriešus jau sākusi reklamēt kā paraugus. Tāpēc rodas arvien vairāk sieviešu, kas sapņo par vīru, kurš būtu labāks par citiem. Neviens nepamana, kā šāds vīrietis pārvēršas par homoseksuālistu, kas vīlies sievietēs. Un tikai pēc daudziem gadiem, kad pienāk laiks pārdomāt dzīvi, viņš jūtas vīlies savā mātē.

Sieviete rada neredzamo pasauli un tādējādi nosaka redzamo pasauli.

Atbilstīgi radītajam neredzamajam vīrietis veido redzamo pasauli.

Sieviete, kas cietusi no vīrieša, spēj ātri atjaunoties, jo vīrietis kļuva agresīvs sieviešu dēļ, kas ir līdzīgas viņai. Gan dvēseles, gan fiziskās brūces sievietei aizdzīst ātri. Bet vīrietis, kas cietis no sievietes, atjaunojas lēni. Viņa brūces dzīst ilgi, un pēc tām paliek rētas. Mēģiniet to saprast.

Šāda izpratne sastopama reti. Daudz biežāk māte aiz bailēm mani nemīl nesaprot, ka vīrs viņu pasargā, tāpat kā galvaskauss pasargā smadzenes, un savās dusmās viss ir pretēji manai gribai mēģina izdarīt tā, lai viņas bērns būtu ar kaut ko labāks par citiem. Šī neizpratne var izraisīt bērna smadzeņu saslimšanu. Māte nevilšus pārvērš bērnu par līdzekli, ar kura palīdzību viņa vēl visiem tiem sliktajiem varēs parādīt, kā vērta viņa ir. Viņa prasa bērnam kļūt labākam, gudrākam, spējīgākam, stiprākam par citiem bērniem utt. Bērns pārvēršas par sava veida atriebības ieroci, kuru vērš pret visiem, kas māti nenovērtē.

Tadas pašas prasības, kā likums, bērna mātei izvirzīja arī viņas māte, un šajā ziņā starp viņām radās strīdi. Tāpēc vecmāmiņai bērns ir atriebības ierocis pret meitu, bet meitai viņš ir arguments savas patiesības pierādīšanai. Vecmāmiņa jūt ļaunu prieku jau no tā vien, ka meitai var pateikt: “Es taču tev teicu, ka man ir taisnība, bet tu manī neklausījies!” Viņai ne prātā nenāk, ka sakne, no kuras izaudzis slimais auglis, ir viņa pati. Daudz vieglāk ir vainot meitu.

Meita ir kā stiebrs, kas liecas zem smagās nastas. Viņa ir vainīga, ka izaudzējusi sliktu augli, lai gan viņai tā gribējās visiem pierādīt pretējo. Bieži šādas meitas paliek vienatnē ar savu bēdu, gluži kā nabaga grēcinieces. No viņām mūk pa gabalu. Kāpēc? Tāpēc, ka vecmāmiņas vainas izjūta, kuru viņa neapzinās, dzen vecmāmiņu prom no sava spoguļattēla — bērna. Jo vecmāmiņas un mazbērni ir vislīdzīgākie. Meitas, piedodiet savām mātēm un vīramātēm, kā arī sev pieļautās kļūdas, tad jūs varēsiet palīdzēt savam bērnam. Iespējams, ka šī palīdzība sākumā šķitīs maz pamanāma, taču palēnītēm tā sāks palielināties. Jūsos izzudīs atsvešinātības izjūta no citiem, tā dēvētajiem normālajiem cilvēkiem, un jūs atkal nokļūsiet ļaužu pulkā.

Māte ir bērna dvēsele. Ja mātei ir vieglāk, vieglāk ir arī bērnam. Ja mātes vainas izjūta mazinās, bērna sirdij ir vieglāk strādāt. Uzlabojas tās asinsapgāde. Kam asinsapgāde ir pilnīgā kārtībā, tas vairs nespēj būt slims.

Vēlme būt labākam par citiem ir visviltīgākais stress, ko dēvēt par stresu saprāts atsakās. 'Ia pozitīvā puse nosaka dabīgu nepieciešamību būt arvien labākam un labākam, bet negatīvā puse diktē vēlmi būt arvien labākam un labākam par citiem. Pieaugot negatīvajai pusei, pieaug arī ciešanas. Par to nedaudz minēts jau otrajā grāmatā. Daudziem tas nepatīk. Neiedziļinoties problēmā, ļaudis met man sejā apvainojumu: “Tu tiešām gribi būt gudrāka par psihologiem, teologiem un filosofiem?”

Katrs otrā cilvēkā redz sevi. Kas vēlas būt labāks par citiem, tas uzbrūk ar apvainojumiem, kurus varētu pāradresēt viņam pašam. Bet es esmu vienkārša ceļiniece, kas kāpj augšup pa taku, ko savulaik izskalojusi kalnu upe, un jūtos laimīga, ka Dievs mani izvedis uz šī ceļa. Citi to var neuzskatīt par taku, jo nespēj to saskatīt. Tas, ko es šajā takā redzu, t.i., ko man rāda Dievs, ir pietiekami daudz, lai to arvien vairāk un vairāk apgūtu un izklāstītu uz papīra. Ja es nejustu nepieciešamību rakstīt, to arī nedarītu. Mans saprāts nespētu mani uz to piespiest, jo mācību laikā un 23 gadus strādājot par ārsti, esmu pārpārēm nodarbojusies ar bezjēdzīgu skrīvelēšanu.

Dievs virza, cilvēks apjēdz, domā un dara.

Izjūtas cilvēkam saka, ko darīt, saprāts domā, kā darīt, griba izpilda pavēli.

Vēlme būt labākam par citiem no cilvēka izveido mērķu un naudas vergu, intelektu pārvērš par augstprātību, bet darbu — par trulu nodarbi. Garīgā attīstība apstājas. Cilvēks, kas vēlas būt labāks par citiem, savu patiesību uzskata par īstenību un nesaprot, kur sākas meli. No sākuma meli ir neapzināti, vēlāk — apzināti. Cilvēks sevi uzskata par kompetentu un nesaprot, ka viņa zināšanas ierobežo sīkumainība, šaurpierība, grupu interešu griesti, kas kaitē sabiedrībai. Cenšoties citus pārliecināt par savu mērķu cēlumu, viņš ņemas paskaidrot, pamatot, rast attaisnojumus un, pašam nemanot, kļūst par apnicīgu tarkšķi, kura vārdi nav nekā vērti.

Cilvēks, kas vēlas būt labāks par citiem, grib ieviest kārtību, bet rezultātā sēj neskaidrības. Kamēr viņš ir ar kaut ko aizņemts, viņam ir labi, toties citiem — slikti. Viņš rada, t.i., ceļ lielu attīrīšanas uzņēmumu, taču ar to piesārņo dabu. Galu galā zaudējumi pārsniedz ieguvumus.

Viņš var sevi uzskatīt par diženu radošu personību, taču viņa daiļrade nesilda dvēseli, bet sēj apjukumu, izmisumu, bezcerību, briesmu izjūtu, troksni, vienaldzību. Viņš nesaprot, ka dvēseles nesakārtotība pāriet uz materiālo līmeni, un nav svarīgi, vai viņš rada mākslas vai biznesa jomā. 'tādējādi viņš starp sev līdzīgiem vairo jukas, izmisumu, bezizeju utt. Nemitīga pārspriedze izraisa vienaldzību. Dzīves jēga redzama greizajā spogulī. Vienaldzība pret šo ainu ir tik pašsaprotama, ka brīdī, kad tā apnīk, cilvēks spoguli sasit un uzskata to par dabīgu reakciju. Fiziskajā līmenī tā izpaužas trulā vienaldzībā pret jebkurām vandālisma un varmācības izpausmēm. Un arī cits cilvēks nav izņēmums, la brīnišķīgs cilvēks no vienas vien vēlmes būt labākam par citiem var kļūt par masu iznīcināšanas ieroča izgudrotāju, jo uzbrukt citiem paša rokām viņam neļauj vēlme būt labākam par pārējiem.

Tas, kurš vēlas būt labāks par citiem, cenšas mērķa vārdā un neapzinās, ka šī mērķa vārdā viņš upurē cilvēkus. Sevi tāds attaisno ar domu, ka strādā nākamajām paaudzēm, un nekādi nesaprot vienu: ja vecāki sevi upurējuši kādam mērķim, bērns pret to nespēs izturēties ar mīlestību. Darāmais kļūst par viņa ienaidnieku. Bet tas, kurš vēlas būt labāks par citiem, kļūst par fanātiķi, dogmatiķi, kas upurē sev dārgus cilvēkus un no citiem prasa to pašu. Savas fantāzijas viņš uzskata par cēlām idejām un piespiež citus pakļauties savai gribai.

Savā patmīlībā un pašslavināšanā viņš sevi var uzskatīt par liberālu cilvēku, kamēr citi viņā pamana augstprātīgu, uzpūtīgu visžēlību, kas patiesībā ir bīstamas lamatas. Viņš vērīgi seko, lai neviens no padotajiem nepaceltu galvu un nekļūtu labāks par viņu. Taču vienmēr atrodas kāds drosminieks, kas arī grib būt labāks par citiem un iztaisno muguru vai vismaz pārstāj to liekt, un tad šķietamā iecietība mirklī pārvēršas par atriebīgu skaudību, kurai piemīt neierobežota fantāzija.

Ta pazemīgs tēvs — ģimenes galva — var pārvērsties par despotu, bet maiga un rūpīga māmiņa — par vulkānu, kas izverd lāstus un lamas. Ta draudzīga kolektīva gudrs vadītājs var pārvērsties par nežēlīgu komisāru, kas kopīga mērķa vārdā nolemj visiem izskalot smadzenes. Izlemj patvarīgi, neiedomādamies arī citiem piešķirt balsstiesības. Viņš uzņemas tiesības apvainoties, ja kāds domā citādi.

Labi izprazdams cilvēkus, tāds prasmīgi iededz skaudību skauģī, lai pretinieku pazemotu. Par pretinieku automātiski kļūst tas, kurš uzdrošinās paust savu gribu. Jo spēcīgāka vēlme būt labākam par citiem, jo inteliģentāk tiek realizēts mērķis. Ja pretinieks cietis, pirmais pauž līdzjūtību, viņu žēlo un gaužas, ka laikus nav pratis nelaimi novērst. Viņš uzskata, ka neviens aiz labas audzināšanas liekulības fasādes nepamana viņa tukšos vārdus un neievēro viņa šķebīgo vēlmi patikt. Viņa palīdzības piedāvājumi ir izlikšanās, kas slēpj bailes bet ja nu tiešām mana palīdzība izrādīsies vajadzīga. Un viņš atviegloti uzelpo, ja palīdzēt nevajag, un aizvainots citiem stāsta, ka no viņa palīdzības atteicās. Cita palīdzības patiesumam viņš netic, jo apkārtējos saskata sevi.

Daudziem patīk atrasties tādu ļaužu kompānijā vai kolektīvā, kas par viņiem ir zemāki. Tadi vadītāji sevi uzskata par augstsirdīgiem un tīksminās par savu pārākumu. Viņi dara visi, lai citi savu līmeni nepaaugstinātu. Nemācās paši un neļauj mācīties citiem. Un, ja kāds tomēr mācās, rada tādas situācijas, kurās šī cilvēka teorija izrādās viņu pieredzē caurkrituši un publiski tiek izsmieta. Vēlme būt labākam par citiem izsmej pašcieņu, jo pirmajā vietā liek prātu.

Tam, kurš cenšas būt labāks par citiem, rodas nepārvarama vēlēšanās samīdīt pašcieņu ne tik gudram cilvēkam, kam tomēr piemīt dziļāka pašcieņa. Jo pašcieņa ir augstāka par prātu. Tāpēc nav vērts īpaši censties vest pie prāta kādu, kas vēlas būt labāks par citiem, — dzīves materiālā puse pati mazinās viņa augstprātību un pašvērtējumu. Ja viņš spētu atmaksāt situācijai par savu pazemojumu, situācijai tas vis nesāpētu.

Ja viņš pikti atriebjas kādai lietai, tad tālab jau lieta ir. Arī tai nesāp. To nevar nogalināt, jo tā ir dzīva un tajā pašā laikā mirusi. Nav svarīgi, vai tā guļ zemē vesela vai sasista. Ta pastāv arī tad, ja to izmet izgāztuvē vai sadedzina. Informācija par to saglabājas cilvēka zemapziņā, un to apgūst, līdz mācību stunda ir izprasta. Un nav svarīgi, ka tas notiek ļoti ilgi.

Kas ļoti stipri grib būt labāks par citiem, tas arī vēlas būt labāks par skolotāju vai svēto. Svētie to zina un, lai neprovocētu ļaužu varmācību, kļūst par vientuļniekiem.

Skolotājs, kas vēlas būt labāks par citiem, katrā piemērotā brīdī uzsver, ka skolēns neko nezina un neko neiemācīsies. Šāda tipa vecāki, skolotāji, vadītāji, kā ari baznīcas hierarhi visur mīl stāstīt, cik viņiem ir grūti dzīvot, tāpēc ka neviens neko nezina, neprot, nevēlas, nedara, bet viņiem, nabadziņiem, visu vajag darīt citu vietā. Nākas veikt vissarežģītāko un atbildīgāko darbu dumju, slinku un ļaunprātīgu ļautiņu vietā, citādi dzīve šajā pasaulē apstāsies. Citu apraudāšana, tajā pašā laikā slavinot sevi, no dzīves tālu ļaužu ausīs skan ticami, tāpēc šādas runas īpaši dedzīgi plūst nekompetentu cilvēku sabiedrībā.

Kas nebaidās izrādīties muļķos, tas neuzsver savu prātu, lai parādītu citu muļķību. Kas neuzsver savu pārākumu, tas nepaceļas, pazemojot citus.

Vēlme būt labākam par citiem var izpausties svētuļu liekulībā. Samierinoši sirsnīga runāšana un cēlas idejas, kas farizejiski plūst no lūpām, ir ātri atpazīstama un ātri nodod sevi uzpūstā patosa pēc. īpaši, ja tajā nākas klausīties daudzkārt. Ļaudis, kas ilgojas pēc dievišķā, nepamana, ka sludinātājs sprediķo tikai tāpēc, lai izrādītu sevi. Šādi sludinātāji sastopami gan starp pasaulīgajiem cilvēkiem, gan baznīcas kalpiem. Ir tādi, kam nav ne jausmas par savu slēpto “es”, un viņus ar laiku iedrošina. Bet ir arī tādi, kas klaiņo pa pasauli un grozās ēnā zem dažādām maskām.

Naivs cilvēks, kas dzīvē vēlas redzēt vienīgi labo, nepamana svētulību zem nevainības veidola un neiedomājas, kāpēc sarunā ar šo labo cilvēku viņam radās tik slikts viedoklis par sevi. Viņš nepamana ļaunu prieku svētuļa griezīgajā balsī. Toties pieredzējis cilvēks pamana un spēj no visas sirds ienīst svētuli, kas tā iedzīvojies savā lomā, ka tā kļuvusi par viņa otro dabu. Sieviete-svētule nesaprot, kāpēc vīrs pret viņu paceļ roku. Vīrietis-svētulis neapjēdz, kāpēc sieva viņam aiz muguras griež zobus. Viņus uzkurina dusmas pret viltu. Bet pats svētulis ij nepamana, ka nerunā no sirds, taču vervelē par to, kam vajadzētu būt. Bailes viņam traucē izlaist zināšanas caur sirdi un pārvērst tās par paša sadzīvisku sirdsgudrību — bailes, ka es neesmu tik gudrs, lai pats izdomātu kaut ko gudru. Taču, ai, kā gribas būt kaut mazliet gudrākam par otru.

Svētulis citus māca dzīvot, bet paša dzīve klibo. Sludina mīlestību, bet pats no cilvēkiem vairās. Lasa morāli, bet pats iesaistās tumšos darījumos. Lūdz par cietēja dvēseles mieru, bet pašam no tā ne miņas. Apelē pie precizitātes, bet pats laikam nepievērš uzmanību. Aģitē piedalīties svarīgā pasākumā, bet pats par to aizmirst. Uz svētuli nekad nevar paļauties. Viņš vienmēr pārliecinoši attaisnojas, ka sevi upurē cēlu mērķu vārdā, bet no viņa darbiem nav jēgas. Un neaizmirst atgādināt savus nopelnus.

Ta kā cilvēks citos vienmēr redz tikai sevi, viņš uzskata, ka citi dara visu, lai viņu apsteigtu. Tāpēc viņš nevar samierināties, ja kāds izrādās ātrāks, precīzāks, vērīgāks, izprotošāks, veiksmīgāks, attapīgāks, uzņēmīgāks, prasmīgāks, izturīgāks, ģeniālāks utt., un nav svarīgi, vai tas ir sportā vai sadzīvē. Viņš to vienmēr uztver kā izaicinājumu. Viņš no visa spēka cenšas būt labāks par citiem un tikpat dedzīgi cenšas pierādīt, ka ir labāks par visiem, līdz izturībai pienāk gals. Kritiens uz zemi ir jo sāpīgāks, jo augstāk cilvēks uzrāpies.

Nerazdams izeju no šādas situācijas, parasti cilvēks sāk dzert vai lietot nomierinošus līdzekļus. Kamēr vien pastāv cerība atkal pacelties augšup, cilvēks cenšas sevi tonizēt. Viņš ķeras pie vitamīniem, tonizējošiem dzērieniem, zālēm, to skaitā hormonālajiem un narkotiskajiem līdzekļiem, taču neviens no šiem preparātiem cilvēkam, kas vēlas būt labāks par citiem, nemāca: “Mīļo cilvēk! Tas viss ir bezjēdzīgi. Kad tu sāksi atbrīvoties no bailēm, ka tevi nemīl, tu sapratīsi, ka neviens nemēdz būt labāks par citiem, pat ja viņam ir visaugstākie garīgie un fiziskie rādītāji. To izpratis, tu iemantosi dvēseles mieru un nepieciešamību attīstīties sevis paša labā. Līdzsvarots cilvēks dzīvo kā neredzams pasaku personāžs, kas nepinas pa kājām skauģiem un pats nekad neskauž. ”

PATIESS GADĪJUMS

59 gadus veca sieviete vēlas saprast, kāpēc izjuka viņas 38 gadus ilgā laulība. īpaši viņai gribas zināt, kāpēc viņa tagad jūtas brīva un laimīga. Viņas priecīgā seja visus kaitina. Radi un paziņas viņu nosoda, jo viņas gudrais, strādīgais un uzticīgais paraugvīrs palicis viens paša rokām uzceltajā mājā un tur lēni iet bojā. Ziedošais, enerģiskais vīrietis mirklī uzdeva, iegūdams nožēlojamu paskatu. To vērtē kā sievas vainu. Taču sieviete nevēlas būt vainīga. Viņa atnāk sakārtot māju un pastrādāt dārzā. Dažkārt pat pagatavo ēst. Taču viņa baidās, ka vīram piepeši iešausies prātā viņai pateikties, bet kaut ko ņemt no viņa sieviete nevēlas.

Padarījusi vajadzīgo, sieviete tūlīt pat aizbēg uz savu mazītiņo dzīvoklīti, ko dēvē par Paradīzi. Šajā Paradīzē viņai ir labi, pat paraudāt ir viegli. Viņai kļūst šķebīgi, kad kāds dod mājienu, ka viņa taču varētu vēlreiz apprecēties. Tajā pašā laikā viņa ar vīru satika labi, un ar šobrīd nav domstarpību. Viņa sev iedvesusi, ka neizskaidrojama spriedzes izjūta starp abiem tūlīt pēc šķiršanās ir neizbēgama. Viņa nespēj sevi atzīt par vainīgu, jo visu atstājusi vīram. Viņai vienmēr bijis kauns par sievietēm, kuras šķiroties aptīra vīru līdz pēdējai vīlītei. Pati, no mājas aizejot, nav paņēmusi neko, izņemot to, kas mugurā un pašus nepieciešamākos sievišķīgos priekšmetus, kas vīram tik un tā nav vajadzīgi.

Viņa jūt, ka nav izdarījusi neko sliktu, bet tajā pašā laikā jūt, ka rīkojusies slikti. Prāts saka: neesi rīkojusies slikti. Sirds apgalvo pretējo. Viņas āriene — ziedoša un veselīga — runā pati par sevi. Ko tas nozīmē? Es taču domāju pareizi! Es taču rīkojos pareizi! Kāpēc es nejūtos labi?

Tā ir tipiska no ceļa noklīdušu cilvēku domāšana. Kas priekš sevis noskaidro: ja man nav labi, tas nozīmē, ka esmu rīkojies aplami, tas spēj daudz skaidrāk novērtēt situāciju. Patiesība nav īstenība. Bet dvēseles mieru dod tikai īstenība.

Es uzlūkoju viņu laulības dzīvi.

No sākuma vīrs un sieva, abi lietišķi un darbīgi, soļoja plecu pie pleca gluži kā jūga zirgi, pašaizliedzīgi cenšoties atvieglot viens otra nešļavu. Taču jau jaušas mazākā zirga bailes izrādīties vājākam un lielākā zirga apziņa, ka tas veic smagāko darbu. Lepnumu šajā sakarībā pagaidām nemana. Starp viņiem bija mīlestība, taču jau pašā sākumā priekšplānā atradās darbs. Dienās strādāja, naktīs mācījās. Abi ieguva speciālo izglītību, abi bija vērtīgi speciālisti. Bērni nemanot izauga tādi paši un agri atstāja mājas. Vecākus apmeklē reti un vienmēr pusskriešus. Visi sevi mierina, ka darbu pāri galvai.

Dzīve ir tā iekārtota, ka vīrs rada redzamo pasauli, bet sieva rada vīru. Sieva nodrošina vīram drošu atbalstu un nosaka kustības virzienu — vīrs pats to nejūt. Visu citu vīrs prot darīt pats. Vīrieša darba augļi ir redzami, sievietes darba augļi nav pamanāmi. Vīrieša panākumi ir sievietes mīlestības rezultāts. Sievietes mīlestība savukārt uzzied vīra radītajā drošajā mājā.

Baiļpilni ļaudis gaida uzslavas. Par vīra izciliem varoņdarbiem uzliela. Viņa sievai uzslava iet secen. Vīru aicina izaugsmei, sieva paliek ēnā, ja vien pati neatrod sevī spēkus paaugstināties. Taču ne jau katra ir ar mieru būt slavena vīra ēna. Arī augsti izglītotu sieviešu vidū ir ne mazums tādu, kuras par labāku uzskata vispār neprecēties, jo jūt savu verga dvēseli, un jau iepriekš zina, ka, dzīvojot vīra ēnā, iedzīs sevi bezizejā.

Tada izvērtās arī šīs sievietes dzīve. Vīrs arvien vairāk jutās gudrs, racionāls, rūpīgs, korekts, prasīgs, atbildīgs, pozitīvs. Viss, kas bija acīm redzams, bija viņa roku darbs. Vai mājās iegādāts. Visādā ziņā nebija sievas radīts. Viņš neattīstīja loģisku domu, bet pieņēma lēmumu tūlīt, un uzskatīja, ka viņam ir taisnība. Pret sievu nebija slikts, ne reizi nepacēla balsi vai roku. Neviens, arī sieva neņemtos apgalvot pretējo. Sievietes darbs nav pamanāms, tātad šī darba nav. Sievietes tukšā runāšana nav padoms, tāpēc nav ko tajā klausīties.

Baiļpilns vīrietis, kas vēlas būt labāks par citiem, lietišķu sievietes padomu uztver kā pliķi — kā es pats to neiedomājos? Viņam ne prātā nenāk, ka ikviens zina ko tādu, kas nav zināms citam, un jebkurš cilvēks jūt nepieciešamību dalīties ar citiem tajā, kā otram nav. Nedalās vienīgi skaudīgais. Bet, kas vēlas būt labāks par citiem, negrib pieņemt svešu palīdzību, taču, ja spiests to pieņemt, jūtas pazemots un apkaunots. Ta kā ikdienas dzīvē nerodas kritiskas situācijas, kad izvirzās dzīvības un nāves jautājums, tad lepni, ar paša prātu dzīvojoši vīri nepieņem sievas padomus. Lai viņa pierāda savu taisnību! Taču sievas nevēlas pierādīt mīļi piedāvātas palīdzības saprātīgumu, turklāt tas fiziski nav izdarāms.

Saprātīgs vīrietis pierāda sievišķās uztveres sirdsgudrību, to materializējot fiziskajā līmenī, kur to vairs nedēvē par sievietes sirdsgudrību. Saprātīgums rodas pārdomu gaitā no paša pieredzes, no kuras gūst secinājumus, kā arī ņemot vērā svešu pieredzi un tās pārbaudes.

Saprātīgs vīrs zina, ka patiesības grauds, kas rodams sievas runā, lej ūdeni uz viņa dzirnavām. Gudrs vīrs uzvedas pretēji saprātīgam vīram. Jo gudrāks viņš kļūst, jo biežāk jau no sliekšņa izsmej sievas glupās runas, pat nemēģinot tajās iedziļināties.

Gudrs vīrs uztver sievas runas kā sievietes vēlmi apgriezt viņa plānus ar kājām gaisā pašai par labu. Viņš ietiepīgi maļ savu un, ja lieta izčib, piktojas uz sevi. Bet, ja viņa neveiksmes lieciniekos izrādās sieva, dusmojas uz viņu. Piekāpīga sieva, kas ciena savu vīru, ļauni nepriecājas. Viņa jūt līdzi un cenšas mierināt. Taču vīrietim, kas vēlas būt supermenis, šāds mierinājums riebjas. Viņš jūtas kā mazs puisēns, kuru māte visu acu priekšā glāsta. Viņš atbīda sievu malā. Gudras sievas attālināšanai pastāv domas un vārdi. Dumju sievu atstumj fiziski.

Vīrieša lepnums neļauj atzīt, ka sieva piešķir vīra domām virzienu un ātrumu. Ja vīrs nenovērtē sievas padomu, viņš pazemo sievas sirdsgudrību, un jebkura sieviete to jūt. Pat ja vīrs neko nesaka. Tas sievietei ir jo sāpīgāk, jo viņa ir gudrāka. Viņa jūt, ka vīra acīs viņas sirdsgudrība ir apaļa nulle. Vīrs, par kuru ir runa, baidījās, ka sievas padoms viņu

pazemos, taču pats pazemoja sievu. Sieva baidījās, ka vīrs viņu pazemos, un nākamajā reizē vairs muti neatvēra. Un aiznākamajā reizē vairs neatvēra arī sirdi. Saniknota sieva kļūst vienaldzīga un var sevī apklusināt pat lielu briesmu priekšnojautu, ļaudama atnākt lielai bēdai, no kuras cieš visi.

Sieva, kas nomērdē savu viedokli, nespēj saprast, kāpēc viņas vīrs mīņājas vienā vietā gluži kā vista, kas grasās dēt olu, un kāpēc viņam neveicas darbi. Strādā vairāk nekā agrāk, bet atšķirībā no agrākajiem laikiem viss iet šķērsām. Viņi abi nespēj aptvert, ka vīrs var uzcelt vislabāko māju, taču stabilitāti tai piešķir sievas svētība. Ja vīrs ceļ māju, bet sieva tam nepievērš uzmanību, precīzāk sakot, nebāž savu dumjo degunu gudra vīrieša darīšanās, baidīdamās dabūt knipi pa degunu, tad, lai gan šī māja tiek pabeigta, tūlīt pat arī sāk brukt. Māja nedabiski ātri kļūst netīra, tajā rodas plaisas, tā sēžas utt. Ta bieži jāremontē. Bet tā sēdīsies tik ilgi, kamēr vīrs un sieva nebeigs kontaktēties ar lietu starpniecību un nejutīs nepieciešamību atzīt vienam otru.

Vīrs, kas publiski izsmej sievas runas, viņu provocē uz naidīgu kareivīgumu, strīdiem un kašķiem. Abi ņemas aizstāvēt savas tiesības. Strīdi par dažādiem viedokļiem baiļpilniem cilvēkiem ir īstenības meklēšanas paņēmiens. Labi, ja viens no laulātajiem atzīst savu kļūdu un piekāpjas, nevis aiz aizvainojuma noslēdzas sevī uz laiku laikiem. Sliktāk, ja starp viņiem paliek noklusētais, lai izvairītos no strīda. Paša viedoklis, par kuru cilvēks ir pārliecināts, aiz klusēšanas sienas izaug absolūtā un sagrauj sienu, jo uz tā pamata cilvēks rīkojas. Tas iznīcina ģimeni.

Kamēr darbs sniedz gandarījumu, šāda ģimene, kas sastāv no atlūzām, var noturēties, un ārēji to uztver kā veselumu. Taču kādā jaukā dienā neizbēgami rodas nepieciešamība tiekties pēc augstākām vērtībām, un tad kļūst skaidrs, ka veselums ir sadalījies. Neviens nav pamanījis, kad tas noticis. Taču lai neviena sieviete nesaka, ka viņa nejuta, kad šī bēda uzbruka. Bet tas, ka vīrs nevēlējās par to neko zināt, — tā ir cita saruna.

Tamlīdzīga kopdzīve tiek celta uz rutinētām attiecībām, kas pamatojas pienākuma izjūtā. Cilvēkus kopā satur melīgas vērtības: uzslavas, viltus draudzība, svētulība un cita nepatiesa aktierspēle, ko izmanto, lai svešiem pūderētu smadzenes. Toties divatnē valda spriedzes pilns klusums, 'la bija arī ģimenē, par kuru ir runa.

Sen piemirsušies vārdi, ar kādiem sievai pasakās par garšīgām pusdienām. Un kāpēc teikt paldies, ja naudu tām nopelna vīrs? Bet tas, ka sieva nepelna mazāk par viņu, tas vīram neienāk prātā. Paradums staigāt tīrā apģērbā un atpūsties ērtā mājā šķiet tik pašsaprotams, ka vīrs ne tikai neiedomājas sievai pateikties, bet arī aizliedz teikt paldies viņam. Aizliedz aiz neapmierinātības ar sevi. Drīz atskanēja piezīmes par sievas prāta spējām: “Kāpēc tu agrāk to neiedomājies? Par ko tu domā? Tas nav prātīgi! Tas taču nav racionāli, labāk darīt citādi. Kāpēc tu nopirki tik dārgu lietu, vai tiešām nebija nekā lētāka?” Nosodošais tonis pieprasīja, uzlika par pienākumu, pazemoja. Vienā vārdā sakot — baidīja.

Sieva visu pacieta klusējot, jo viņai šķita, ka vīram ir taisnība. Viņā tā pieauga vainas izjūta, ka viņa vienmēr uzņēmās vainu, neaptverot, ka tas, kurš ir gudrs ar atpakaļejošu datumu, ir pārgudrs muļķis. Kad viņa ar vīru sāka apspriest kādu pirkumu vai citus plānus, viņš visu iznīcināja pīšļos un putekļos. Saimniecībā nepieciešama lieta, kas atvieglotu sievas mājassoli, tā arī palika neiegādāta, kamēr cena bija pieņemama. Pēc kāda laika tā jau maksāja dārgāk, un sieviete atkal jutās vainīga, ka neprata laikus pierunāt vīru. Viņa nesaprata, ka protestē pret pazemojumiem. Un viņa atrada izeju — bez vīra ziņas sāka pirkt sīkas lietiņas, bet, kad tas sagādāto pamanīja, atrunājās, ka lieta ir veca, pirkta neatminamos laikos. Taču gādāt lielu sadzīves tehniku viņa sev aizliedza uz visiem laikiem, turklāt tā, ka pat par to aizmirsa domāt. Citas sievietes jau sen lietojas veļasmašīnu, bet viņa arvien mazgāja ar rokām, slavēdama sevi par žilbinoši balto veļu. Par tīrību neviens nestrīdējās, bet ko tas maksāja… Un vai tik ļoti bija vajadzīga visbaltākā veļa? Bet tas ir citas sarunas temats.

Sievas slimība lika vīram pievērst uzmanību tam, ka viņu mājā nav lietu, kuras ir citiem. Sievas kaiti viņš nesaistīja ar pārpūli. Viņš nopirka labāku veļasmašīnu nekā kaimiņiem. Ja kāds viņam teiktu, ka tas ir izaicinājums citiem, viņš aizmēstu apvainojumu un provokatoru ar tā muļķīgo runu pasūtītu vienu māju tālāk. Sieva tik ļoti pretojās pirkumam, ka nekādu prieku no veļasmašīnas nejuta. Par spīti labai apkopšanai, mašīna sāka rūsēt, un vīrs piktojās, ka par tik sliktas kvalitātes lietu rūpnīca plēš tādu naudu. Sieva ar viņu bija vienisprātis. Abi redzēja lietu, bet nesaskatīja problēmu.

Vīra vēlme būt labākam par citiem krasi pieauga, kad viņam darbā radās nepatikšanas. Vīrietis, kam zeme slīd ārā no kājapakšas, tūlīt sāk sevī kurbulēt vīrieti. Tads vīrietis ir viegli ievainojams. Kā par postu tieši tobrīd sievai paaugstināja algu, un viņa sāka saņemt vairāk par vīru. Vīru tas vēl vairāk pazemoja. Sieva viņu mierināja, bet tā tikai pielēja eļļu ugunij. Draudoša sprādziena priekšnojauta piespieda viņu noslēgties sevī un izlikties, ka viss ir kārtībā. Aizturētā niknuma dēļ vīrs kļuva rupjš, ass, indīgs, ar visu neapmierināts. Lietas krita ārā no rokām, durvis blaukšķēja, automašīnu bremzes kauca brīdinoši skaļi. Dzīvoja, zobus sakoduši.

Sieva juta, ka vīram nav vajadzīga. Ka vīram nav vajadzīgs maigums, rūpes un glāsti, bet tā, kas viņam nepieciešams, sievai nav. Nav ne visvarena spēka, ne augsta amata, ne slavas, ne bieza maka. Sieviete neiedomājās, ka viņa skumst tāpēc, ka pati nav vīrietis. Viņa ņēmās iznīcināt savu sievišķību.

Un ko gan citu lai dara ar to, pēc kā zudusi vajadzība? Piedāvāt to kādam citam viņai neienāca prātā. Paskuma un nomierinājās.

Sieviete, kurai neļauj dāvāt mīlestību un maigumu, nocietinās. Ar šo sievieti tā nenotika, jo, par laimi, ar viņas kolēģiem visu laiku kaut kas notika un savas prasmes un rūpes viņa varēja veltīt tiem. Viņas kvēlā sirds kalpoja par patiesu atbalstu svešiem, palīdzot viņiem tikt uz kājām. Ārpus mājas viņas mīlestību pieņēma, bet mājas sienās mīlestība sašķīda sīkās drumstalās pret vīrieša sienu — vēlmi būt labākam par visiem. Nocietināšanos, kas sāka mosties, viņa turēja sevī. Naidu izgāza uz ieplīsušiem traukiem — tādus sist nav žēl. Viņas savaldībai bija viens vienīgs mērķis — un ja nu viņa, sieva, reiz izrādīsies vīram vajadzīga.

To, ka viņa vīram ir nepieciešama un vīrs nevar iedomāties dzīvi bez sievas, viņa nesaprata. Viņa gribēja — kā to grib visas sievietes —, lai viņš jel kā parādītu savas jūtas. Bet vīrs — tāpat kā visi vīrieši — neiedomājās mīlestību izrādīt. Laiku pa laikam sievieti piemeklēja biedējošas apātijas lēkmes, kuras viņa centās aizmirst. Un arī aizmirsa, pateicoties patīkamajai atmosfērai darbā.

Arvien biežāk viņa juta nevēlēšanos iet mājās. Pa ceļam uz māju viņai uzgāzās nogurums, trulums, riebums, bezizejas un neizskaidrojama nomācoša smaguma izjūta. Dodoties mājās, sieviete krita panikā. Viņa sāka baidīties no cilvēka, kurš bija viņas mājas. Taču pārliecināja sevi, ka tā tam jābūt. Viņa sāka no vīra izvairīties. Rūpēdamās par saimniecību, centās stundām ilgi ar viņu netikties. Bet, ja gadījās saskrieties, pamanīja, ka vīrs izvairās saskatīties ar viņu. Vīrs baidījās sievas acīs izlasīt vēlmi saņemt to, ko viņš nespēj dot.

Vīrs kopš bērnības ir vecāku attiecību upuris. Viņš redzēja mātes prieku un labvēlību brīžos, kad viņa kaut ko no tēva saņēma. Savai sievai viņš gribēja dot vēl vairāk un vēl labāk nekā paša tēvs, taču neprata un tāpēc staigāja aiz kauna nolaistām acīm. Bailes mani nemīl rada cilvēkā vēlmi būt labākam par citiem — tad mīlēs. Taču cilvēks, kas vēlas kļūt labāks par visiem, nesaprot, ka visvairāk alkst mīlestības. Ta kā viņš ir materiālists, tad dvēseles mīlestību neuzskata par vērtību, lai gan pašam tā nepieciešama vairāk par visu, un nesteidzas to sniegt citiem. Dot nieciņu ir kauns. Materiālists grib vispirms pasniegt kaut ko sevišķu un gan jau vēlāk arī mīlestību.

Sieviete gribēja mīlēt. Vīrieša ķermenis to vairs negribēja. Vīrs rada tam apliecinājumu īstenībā. Abu vainas izjūta palielinājās. Abi cīnījās ar savu apātiju, neiedomādamies par dvēselisku sarunu, kurā izgaismotos problēmu būtība. Sieva ir ģimenes radītāja. Ģimenes izjukšana uzgulst sievietes sirdij kā īpaši smags vainas izjūtas baļķis. Par vainas izjūtas pieaugumu liecina arvien pieaugošā noguruma sajūta.

Sieviete nogura būt vainīga. Nogura būt dumja, neracionāla, nesaimnieciska, neattapīga, slikta, veca, neglīta. Turklāt vīrs ne reizi viņu nenosauca nevienā no šiem vārdiem. Sieva to izlasīja viņa klusēšanā. Viņai gribējās vīram izstāstīt par savām draņķīgajām izjūtām, lai viņš atteiktu: “Nē, taču, tu neesi tāda. Tu man esi mīļa, laba, gudra, saprātīga, strādīga, saimnieciska…” Viņa neiedomājās vienu: ja vīrs viņai tā pateiktu, savu stresu pēc viņa nenoticētu šo vārdu patiesumam.

Stresu uzkrāšanās atsaucās nepatikā pret darbu. Jo darbs bija tas, kas sievai atņēma vīra mīlestību. No sākuma sieva vienkārši daļu darbu ignorēja. Bet vēlāk palika nelabi jau no vārda “darbs” vien. Neviens nepamanīja — kaut kas nav kā vajag. Bet viņa pati ārkārtīgi skaitās par briesmīgo nekārtību — kā mēdz teikt, bailēm lielas acis. Darba prieku nomainīja pārsātinātība. Iedomājoties par nākotni, sirds šausmās sarāvās. Viņa sevi mierināja ar vārdiem: “Viss taču ir labi, nekā slikta nav!” Tomēr jutās ārkārtīgi slikti.

Sevi pārvarējusi, viņa ķērās pie darba. Izdevās labi, un dažkārt, sākot darāmo, viņa juta prieku. Bet tad ieradās virs un teica: “Kam tev tas vajadzīgs? Labāk būtu atpūtusies." Vai: “Kam tas vispār vajadzīgs?” Viņa replikās nejautās vis rūpes, bet piekasīgi pārmetumi, un sieva kļuva arvien bezpalīdzīgāka. Cerības, ka attiecības uzlabosies, kustin kusa. Virsroku ņēma apātija.

Samierinādamās ar vīra viedokli, sieva sāka sev uzdot jautājumus, kas uzprasījās paši no sevis: "Kāpēc vispār berzt grīdu? Kāpēc vispār mazgāt logus, gatavot ēst, mazgāt traukus? No tā taču nav nekādu ienākumu. No tā nepaliek nekādu pēdu. Kam tāda dzīve? Sievietes dzīve nav ne graša vērta. ”

Nevēlēšanās strīdēties ar gudru, darbīgu un priekšzīmīgu vīru, ar kuru viņa lepojās, pašu pārvērta par robotu. Izcilā kārtība mājās izraisīja cilvēku sajūsmu. Pagātnē tas viņiem būtu sagādājis prieku. Uzslava iedarbojās kā pātaga uz nodzītu zirgu. Centība pārauga pienākumā pieturēties pie uzdotā augstuma plauktiņa. Kādā brīdī sievietei radās sajūta, ka viņa nav nekas cits kā vien gaļas gabals, kuru kauli velk no vienas vietas uz otru un no kura vīrs ņem to, ko viņam gribas un cik gribas. Viņā pat neradās virējas vai prostitūtas šķietamība. Viņa gluži vienkārši jutās esam nekas, tikai diemžēl vēl elpoja. Viņai viss bija vienalga. Vēlme nomirt bija parasts un dabisks stresu uzkrāšanās turpinājums — vēlme, kurā nebija ne jūtu, ne emociju.

Agrāk viņa par kaut ko tādu nedomāja, bet nu to darīja. Viņu pārņēma trulas šausmas, kad aptvēra, ka sevī vairs nejūt nekā, kas nāktu no vīra, — ne siltumu, ne aukstumu. Radās šaubas — vai agrāk jel kas ir bijis? Skaidrais prāts teica: es gribu, lai ar viņu viss būtu labi. Tas pats prāts neļāva attīstīt šo domu bez asarām. Sieviete nogura no vīra vēlmes būt labākam par sievu. Viņa jau tāpat gribēja, lai vīrs mājās ir saimnieks. Nevis mulla kā viņas tēvs un vīratēvs. Sievietes labā vēlme izprovocēja to, ka vīrs nokļuva galējībās, jo viņa vēlējās paaugstināt vīru, pašai pazeminoties. Sevis pazemināšanu viņa uzskatīja par normālu parādību, bet pazemojumus no vīra puses nevarēja izturēt. Tāda nu reiz ir baiļpilna cilvēka dzīve: varmācīgi izturēties pret sevi — tas ir normāli, bet, kad varmācīgi pret tevi izturas cits, — tas jau ir noziegums.

Starp viņiem gandrīz nebija strīdu. Viņu domstarpības izpaudās klusēšanā. Bet klusēja viņi arvien biežāk un biežāk, par strīdu to nedēvējot. Viņi vairījās viens no otra, nevēlēdamies ievainot otra dvēseli. Brūces sadzija, un viņi izlikās, ka nekā nav bijis. Viņi nesaprata, ka visi nenoskaidrotie pārpratumi, visas apspiestās nepatikšanas — tā ir tikai vēlme būt labākam par citiem un nepazemoties līdz vārdu kaujām. Taču, ja vārdu kaujas nemitīgi notiek dvēselē, tad jebkura saruna var izšķilt dzirksteli, no kuras izceļas ugunsgrēks. Aizvainojums, ka otrs sevi uzskata par gudrāku, nekur nepazūd. Nekad nekas nenotiek pats no sevis. Viss jādara, turklāt jādara apzināti.

Problēmas risinājums radās, kad sieviete nejauši izdzirdēja kāda izteiktu\ repliku: “Es nu gan ar viru neturpinātu kopdzīvi bez mīlestības!” Ar to pietika. Sieviete bija nonākusi līdz īstajai kondīcijai, vārīdamās pašas stresu katlā. Viņa saprata, ka nemīl vīru un ka turpmāka kopdzīve nodarīs viņam sliktu. Savu aiziešanu viņa uzlūkoja kā laba darīšanu vīram. Tā kā viņa ticēja, ka rīkojas labi, viņai arī bija labi. Taču tas bija tikai pašapmāns. Vajadzēja viņai vien iedomāties par vīru kā sievai, kas vēl vīram labu, un iztēloties, ka viņa atbrīvo vietu sievietei, kas labāka par pašu, bet kas viņu padarīs nelaimīgu, kā viņas dvēselē viss sagriezās kājām gaisā un gribējās iekliegties. Pēc tādām domām viņa katru reizi uz dažām stundām ieslīga dziļā miegā — dzīvības spēki viņu atstāja. Šie iekšējās cīņas uzliesmojumi, par laimi, palīdzēja viņai atbrīvoties no vēlmes nomirt, lai ar savu nāvi atriebtos vīram. Vēlmi aiziet tie nemazināja, bet, gluži pretēji, palielināja. Aizejot no vīra, viņa cerēja iemantot ilgi gaidīto dvēseles mieru.

Sākumā viss bija labi. Tas visiem šķita uzkrītoši. Arī pie manis viņa ieradās uzvarošā, lepnā izskatā, lai gan es uzreiz ieraudzīju visu viņas nepatiesuma un sāpju dziļumu. Ieradusies īstas svētules veidolā, tagad viņa sēdēja manā priekšā, pilnībā apjēgusi pašapmānu. Viņas nepieciešamība mīlēt vienu vienīgu vīrieti, kas bija viņas laime un bēda vienlaikus, izrādījās nepiepildīta. Viņa saprata, ka vīrs jūt to pašu, bet nespēj sevi lauzt. Bet nekas — kurš gudrāks, tas piekāpjas. Patīkami redzēt, kā cilvēks izlemj nodoties stresu atbrīvošanai par spīti visiem apvainojumiem. Visu vēl nesaprot, taču vēlme ir spēcīga.

Vissvarīgākais bija tas, ka viņa apjēdza, kur slēpjas pašas vēlme būt labākai par visiem. Tas bija brīvprātīgas cietējas lepnums, ka viņa spēj izturēt vairāk par jebkuru citu. Skaidrs, 38 gados uzkrāt 50 kilogramus stresu un stiept tos līdzi, saglabājot priecīgu sejas izteiksmi un nosacīti labu veselību, — par to tiešām vajadzētu piešķirt ordeni!!

Viņas atplaukusī sejas izteiksme liecināja, ka sieviete dvēselē par sevi pasmaida un saprot, ka atgriezīsies pie vīra. ‘‘Man vēl jāpadomā, ” viņa man teica ne pārāk pārliecinoši. Svētulības maska izgaisa. Vienīgais jautājums — vai uz visiem laikiem?

Mēs iepazināmies ar enerģijas veidiem, kas sagrauj gribas enerģiju, daudz sīkāk, nekā par to bija runa otrajā grāmatā. Lai jūs varētu sevi iepazīt vēl pamatīgāk un sev palīdzēt, es sniedzu tabulu (sk. 226.—227. Ipp.), kurā parādīta galveno stresu savstarpējā iedarbība un to ietekmes sfēras ķermenī.

PRETĒJĪBU VIENOTĪBA

Visā šķietamajā atšķirībā ļaudis ir ļoti līdzīgi, un visā savā līdzībā — ļoti atšķirīgi. Kā atšķirīgo mēs minam ādas krāsu un fiziskā ķermeņa īpatnības, taču vislielākās atšķirības ietver tas, kas neiekrīt acīs no pirmā skata. Vai arī tiek pamanīts, taču mēs tam nenoticam.

Pastāv dumjais jeb primitīvais cilvēks un gudrais jeb inteliģentais cilvēks. Ir pietiekami daudz ļoti primitīvu cilvēku, kas dzīvo I, II čakras līmenī. Primitīvā cilvēka pasaulīte ir neliela. Viņam ir maz vajadzību, maz pretenziju, tāpēc viņš maz dara. Primitīvu cilvēku var pazīt pēc piecām iezīmēm: viņš grib ēst, dzert, gulēt, nodarboties ar seksu un strādāt, lai dabūtu naudu un par šo naudu ēstu, dzertu, gulētu, nodarbotos ar seksu un vēl mazliet pastrādātu. Ja šie galvenie viņa eksistences nosacījumi tiek izpildīti, tad šāds cilvēks ir apmierināts, patīkams kontaktējoties, vesels un labvēlīgs. Taču viņu ir viegli izsist no rāmjiem, tikai pasakot vien, ka viņš ir dumjš un ka laiks ņemties prātā. Primitīvs cilvēks necieš patiesību, jo viņam ir sava patiesība. Sakiet, lūdzu, vai jūs zināt kādu cilvēku, kas negribētu ēst, dzert, gulēt, nodarboties ar seksu un saņemt naudu?

Gudriem cilvēkiem nemitīgi griež acīs ne tik gudri ļaudis, jo tie atspoguļo gudrinieka muļķības pusi, kuru tas nevēlas sevī atzīt. Tālab arī vārds “muļķis” ir ļoti populārs citu cilvēku vērtējumā. Tā kā vienmēr atrodas kāds par mums dumjāks un tā kā jebkurš baiļpilns cilvēks vēlas būt labāks par citiem, naidošanās, lai cik slēpta tā būtu, starp šīm divām nometnēm nekad nebeidzas.

Saprātīgs cilvēks dumjo liek mierā. Tads pret primitīvu cilvēku izturas ar izpratni. Gudrajam to neļauj darīt sirds, jo viņš vēlas uzlabot pasauli pēc iespējas ātrāk. Tas, ka viņš vēlas rīkoties, ir labi. Slikti ir tas, ka viņš to vēlas darīt piespiedu kārtā.

Saprātīgs cilvēks nedzen dumjo mācīties, ja tas vāji saprot vai nav ieinteresēts izglītības iegūšanā. Viņš zina, ka primitīvs cilvēks attīstās darba procesā. Jo vairāk aizņemtas rokas, jo labāk attīstās smadzenes. Jo vairāk smalku un precīzu darbu veic rokas, jo smalkāk un precīzāk strādā smadzenes. Tāda attīstība turpinās līdz brīdim, kamēr cilvēks pats jūt nepieciešamību mācīties.

Droši vien jūs esat pamanījis, cik dažādi mēdz būt viena vecuma bērni. Vienu neatraut no mācībām un grāmatām, otrs to vien dara, kā strādā. Ja viņu prioritātes rod atbalstu, pēc kāda laika arī otrajam rodas interese par mācībām, bet pirmajam — par darbu. Taču, ja vecāki par vienīgo pareizo uzskata savu viedokli un paši izlemj bērna vietā, tad abi bērni kļūst par dienderiem. Viņu dvēseles protests pret verdzību vecākiem atņem jebkādas intereses un vēlmes, jo viņiem pirmām kārtām nepieciešama tikai brīvība.

Katrs bērns, tātad arī katrs cilvēks atšķiras cits no cita.

Tas attiecas arī uz vienu un to pašu vecāku bērniem, jo ikviens ierodas pasaulē, lai dzīvotu savu dzīvi un apgūtu neizprastās mācību stundas. Vecāki atstāj bērniem savu labo līdzsvarotā veidolā, t.i., apgūto pusi un savu slikto veidolā, ko vēl nepieciešams apgūt. Vecāki dod, taču bērnam nepavisam nav pienākums pieņemt piedāvāto. Vecāki dod, bet bērns ņem. Aptveriet ar sirdi, ka ikkatrs no mums pēc brīvas gribas piedāvātajā izvēlas to, kas viņam nepieciešams, turklāt ņem tik daudz, cik vajag, un tā, kā prot.

Iztēlojieties paplāti, uz kuras uzliktas lielas un mazas melnas kaudzītes, kas nozīmē vecāku negativitāti. Katrs bērns tuvojas paplātei tā, kā savās bailēs to prot. Viens pienāk piesardzīgi un no katras kaudzītes izvēlas pa kripatai, pa dubļu kancītim vai gabaliņam un ar savu dārgumu dodas tālāk. Šis

bērns no iepriekšējo mūžu pieredzes apguvis ne mazums sirdsgudribu un zina, kas viss var noderēt. Viņa dzīve ir nepārtrauktu grūtību, šķēršļu, rūpju, slimību taka. Vienas grūtības beidzas, un tūlīt uzrodas nākamās. Bet viņš nekurnēdams iet uz priekšu, un neviens šķērslis viņu nenospiež uz ceļiem. Tas ir stiprs un līdzsvarots cilvēks.

Otrs bērns ir gluži kā virpulis. Viņu triec bailes, ko izraisa iedzīvošanās kāre. Viņš steigā no paplātes pakampj pamatīgu riekšavu, nepamanīdams, ka aiz rausonības paķēris vislielāko kaudzi. Viņš drāž uz priekšu, dūrē sažņaudzis savu lielo laimi, kas patiesībā ir bēda. Tāds bērns piedzimst slims un slimos tik ilgi, kamēr viņa vecāki apjēgs, kāpēc viņš vārguļo. Vecāki nav vainīgi, taču, ja viņi laikus būtu izlabojuši savas kļūdas, nepiesaistītu sev bērnu ar tādu karmisku parādu.

Vecāki, kas nododas savu kļūdu meklējumiem un labošanai, vienā balsī apgalvo, ka bērns, kurš vēl neprot runāt un neko nedomā, reaģē uz vecāku pūliņiem uzlabot viņa veselību. Tikai tā ar gadiem iespējams pārvērst lielu bēdu lielā laimē — veselībā.

Pacentieties izprast, kādā veidā jūs pats ņēmāt no šīs paplātes. Ko jūs paņēmāt un cik? Kura rakstura īpašība pārņemta no tēva un kura — no mātes? Un nu sarēķiniet: no saviem vecākiem jūs paņēmāt mācību līdzekli, kādu izsniedz skolā, lai, sasniedzot pilngadību, kļūtu tik gudrs, ka patstāvīgi spētu apgūt sadzīves mācību stundas. Bet, tā kā jūs to neizdarījāt, no skolas paķerto mācību līdzekli staipāt sev līdzi, neizmantojot pēc vajadzības. Lūdziet piedošanu savai rakstura īpašībai par izdarīto. Piedodiet sev paša neprasmi un lūdziet piedošanu savam ķermenim par tam sagādātajām ciešanām.

Noteikti lūdziet piedošanu saviem vecākiem, ka jūs paņēmāt no viņiem šo enerģiju un neatdevāt atpakaļ. Iespējams, viņi paši atbrīvotu šo stresu, bet jūs to no viņiem pārņēmāt. Neattaisnojiet savu kļūdu, ka viņi tik un tā neprastu to atbrīvot. Tas, kā viņi rīkojas ar savu rakstura īpašību, ir viņu darīšana, bet tas, ka jūs viņiem šo rakstura īpašību neatdevāt, — tā ir jūsu problēma. Atbrīvojiet stresu, un tas pats tiks skaidrībā, kurp doties.

Ja mēs vēlamies sevi uzskatīt par kaut mazliet gudriem, tātad arī inteliģentiem, tātad arī augsti attīstītiem cilvēkiem, tad mums jāiemācās cienīt gan mazu, gan lielu cilvēku vēlēšanās. Nevaicājiet: “Kā lai viņu nepiespiež, ja bez piespiešanas viņš neko nedara?” Pirms uzdodat šo jautājumu, palūkojieties uz sevi. Jūs neatcerēsieties, kad pēdējo reizi jutāt bailes no piespiešanas. Jūs nemanot esat kļuvis par cilvēku, kurš piespiež citus, un izraisāt dabīgu naidu pret piespiešanu. Jums nav skaidrs, kāpēc neviens nepilda jūsu lūgumus par spīti vispieklājīgākajam tonim. Tas ir protests pret jūsu pavēlēm. Lai kā tas arī izpaustos — atklāti, ar izaicinājumu vai klusējot, pieklājīgi —, protests paliek protests. Ja jūs atbrīvosiet bailes, ko esat sevī izaudzējis pirms piespiešanas, tad jūsu pavēle tiks uztverta ar pateicību kā vēlējums, un, pat ja nemetīsies pa galvu pa kaklu to izpildīt, jūs tas neaizskars. Jūs mierīgi atzīsiet, ka jūsu vajadzība šajā brīdī nav pirmšķirīga.

Es atceros, kā pirms 20 gadiem mana meita, kurai tobrīd bija septiņi gadi, man teica: “Mammīt, neuzspied man savu labo, man vajag manu slikto. ” Šie vārdi, ko mazrunīgais bērns izsacīja kā klusu lūgumu, vienā mirklī pārmainīja manus priekšstatus un palika atmiņā uz visu mūžu. Es atbildēju: “Labi, bērns, bet katram gadījumam atceries manus vārdus, tie reiz var ievajadzēties.” Maniem bērniem nācās vēl dažas reizes man atkārtot tos pašus vārdus, un katru nākamo reizi es arvien mazāk uzspiedu savu, jo apjēdzu pašas maldus. Varu teikt, ka man ir paklausīgi bērni, jo viņiem ir paklausīgi vecāki. Ar izpratni labojot cits cita kļūdas, mēs izaugām vai novecojām, taču ne viņi, ne mēs apzināti ļaunprātīgi nekad neesam izmantojuši cits cita uzticību.

Kādreiz, kad es vēl neko nezināju par garīgām gudrībām, notika gadījums, kas man lika aizdomāties par dzīvi. Parasti mēs esam aizņemti darbos un neuzdodam jautājumu: "Kāpēc?” Pie manis ienāca paziņa un sāka stāstīt: “Es eju un priecājos par dzīvi. Brīnišķīgs laiks. Man pa priekšu soļo jauna, skaista sieviete ar mazu meitenīti — nu īstu lellīti. Piepeši ne no šā, ne no tā meitenīte nokrīt gar zemi un bļauj, it kā viņu grieztu gabalos. Turklāt iekrīt taisīti dubļu peļķē. Tu nevari iedomāties, kas notika ar māti. Par bērnu pat nav ko runāt. Ko gan tas varētu nozīmēt?” Es atbildēju, ka nezinu, jo mani bērni nekad tā nav uzvedušies.

Mana 15 gadus vecā meita, kas tobrīd gāja garām durvīm, daudznozīmīgi paraustīja plecus un izmeta: “Bet es zinu!” — “Ko tu zini?” es pabrīnījos. “Katru reizi, ka mēs no tevis dabūjām sutu un aizgājām otrā istabā izpinkškēties, tu nāci pie mums un lūdzi piedošanu. Tu teici, ka tev ir daudz darba un tāpēc tu sanervozējies, bet mēs patrāpījāmies nereizē. Lai gan mēs sapratām, ka vispirms jāuztaisa ēst, jo izbadējies cilvēks neaug un kļūst dusmīgs, mēs tik un tā tev maisījāmies pa kājām. Tad mēs raudājām, ka esam tik sliktas. Bet tu mums teici, ka mēs neesam sliktas, slikta esi tu pati. Tad mēs centāmies tev pierādīt, ka tu esi laba. Beigu beigās visas secinājām, ka neviena no mums nav slikta, ka vienkārši tā ir sagadījies, bet nākamreiz visas centīsimies, lai tas neatkārtotos. Mums nevajadzēja krist histērijā. ”

Bērns, kas nekrīt histērijā mātes klātbūtnē, to nedarīs arī nevienā citā gadījumā.

Histērija ir naids.

Naids rodas aiz žēluma pret sevi.

Zēlums pret sevi rodas, kad cilvēks ir gana cietis no skumjām un vairāk ciest viņam nav spēka.

Visam ir divi gali. Arī piespiešanai. Ja mēs primitīvu cilvēku piespiežam mācīties, t.i., attīstīties, viņš to daris nelabprāt, taču kaut ko beidzot iemācīsies. Jo vecāks kļūst cilvēks, jo labāk apzinās, ka mācīšanās nepieciešama un noderīga viņam pašam. Nožēla par velti izniekoto laiku, sevis nosodīšana par paša muļķību, kā arī pārmetumi vecākiem, ka viņi nepiespieda mācīties, tāpat ir sava veida mācība. Mācīties nekad nav par vēlu — tālab jau dzīve ir dota. Ja jūs mācīšanos pārtraucāt piespiešanas dēļ, piedodiet tiem, kas jūs piespieda. Tad jūs šo kļūdu vairs neatkārtosiet attiecībā uz saviem bērniem. Atbrīvojiet savas dusmas uz piespiešanu.

Ja cilvēks alkst mācīties, taču mēs viņu piespiežam strādāt vai uzskatām par pareizu vispirms pabeigt darbu, jo mācīties jau var paspēt vienmēr, tad šādi bremzējam dzīvi. Par laimi, šķēršļu pozitīvā puse ir tā, ka, pateicoties tiem, rodas patiesi mērķtiecīgas personības. No tām savukārt rodas ģeniālas, mērķtiecīgas personības.

Darbu dala garīgā un fiziskā. Primitīvs cilvēks attīstās, pateicoties fiziska darba smagumam. Viņš kaut ko vēlas, domā, kā to panākt, un ķeras pie lietas. Jo vairāk viņš dara, jo vairāk domā, kamēr pār viņu nāk apskaidrība, ka var rīkoties arī vienkāršāk. Cilvēks kļūst gudrāks. Jo gudrāks viņš top, jo mazākai jābūt fiziskā darba daļai, bet lielākai — garīgā darba daļai. Mūsdienu laikmetu raksturo nemitīgs intelektuālā darba pieaugums. Taču šajā ziņā jāprotas mērs, citādi smadzenes deģenerējas. Racionālo domāšanu līdzsvaro intuitīvā domāšana. Intuitīvo domāšanu apspiež pārlieku racionāla domāšana. Intuitīvā domāšana ir tas vēlamais garīgums, ko mēs meklēt jam visur, tikai ne sevī.

Garīgums iemieso sevī šābrīža līmeņa ideālu, ar kuru līdz šim apzīmējām neredzamo. Tāpēc ir pieņemts identificēt prātu ar garīgumu, lai gan prāts ir universāls līdzeklis garīguma sasniegšanai, la godprātīgs zinātnieks piespiež sevi nosēdēt pie darba galda astoņas vai vairāk stundas, lai gan viņa dvēsele alkst, teiksim, pēc pastaigas gar upi. Dvēsele zina, ka zinātnisko atklājumu atklāšanas atslēga rodama dabā. Dvēsele cilvēka kājas virzītu tieši tur un arī viņa domas vadītu īstajā virzienā, ja cilvēks nebaidītos ārā saaukstēties. Taču viņš baidās aizkavēt darbus, un šīs bailes darba virzību tiešām bremzē. Nespējas dēļ radusies vainas izjūta stāvokli tikai pasliktina.

Ta iznāk, ka gudrs cilvēks lauza galvu katru dienu no rīta līdz vakaram, taču sirdī jūt nemieru. Dvēsele zina, ka cilvēkā paslēpts liels atklājums, kura dēļ viņš ieradies šajā pasaulē, vēlēdamies bagātināt cilvēci, un tas viņu moka. Pamēģiniet lūgt piedošanu savu nepaveikto atklājumu stresam, ka turat tos sevī. Piedodiet sev, ka agrāk jums neienāca prātā atbrīvot šos atklājumus. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, ka nodarījāt tam sliktu, nesniedzot izeju savam dzīves uzdevumam.

Gudrs cilvēks uzskata prātu par vislielāko vērtību un neiedomājas, ka nevis prāts viņam nepieciešams, bet saprātīgums. Tālab nemitīgi jāpalielina laiks, kas tiek tērēts dvēseles izglītībai. Ja gudrs cilvēks katru dienu veltītu vienu, divas, trīs stundas savas domāšanas pārmainīšanai un, atbrīvojot stresus, censtos mainīt savu attieksmi pret dzīvi un tās izpausmēm, mēģinātu izprast augus, dzīvniekus un ļaudis, tad viņa saprātīgums izlauztos no baiļu gūsta. Viņš nemirtu dvēseles mokās kaut kā nepadarīta dēļ.

Zinātnieki tērē savu smadzeņu potenciālu to šķēršļu pārvarēšanai, kurus ar aplamu domāšanu paši rada savā ceļā. Saspringta darba rezultātā viņi, iespējams, atradīs daudz gudrības graudu, taču neiedomāsies tos sakārtot sistēmā. Tas arī rada neapmierinātību ar sevi. No bailēm atbrīvojies un līdzsvarotību iemantojis, zinātnieks sniegtu cilvēcei dižu sistēmisku atklājumu, kas pie viņa atnāktu apbrīnojami viegli.

Jo gudrāks kļūst baiļpilns cilvēks, jo lielākas viņa dvēseles mokas. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš nedara to, kā dēļ ir ieradies pasaulē. Pat ja viņš savu darbu veic ar azartu un centību, darbā sasprindzis cilvēks nesaprot, ka viņš strādā aiz bailēm. Bailes dot par maz ir tas pats, kas bailes izrādīties pieķertam skopumā, un šīs bailes cilvēku dzen. Mazāko atpūtas bridi tāds uztver ar īgnumu un aizkaitinātību — bailes izrādīties vainīgam dzen uz darbu, pat ja darbs konkrētajā brīdī šķiet pilnīgi bezjēdzīgs. Pārstāj pastāvēt brīvdienas un atvaļinājumi. Tos, kas domā par sevi, tāds vaino egoismā, bet savu nogurušo ķermeni mierina ar domu, ka es nu gan neesmu egoists. Taču savam ķermenim cilvēks, kas dzen postā savu ķermeni lielu un cēlu mērķu sasniegšanas vārdā, tieši arī ir egoists.

Mēs mēdzam idealizēt tos, kuri fanātiski izturas pret darbu, kuri dedzīgi aizstāv savu darāmo, bet tā mēs izlaižam no acīm medaļas otru pusi. Kaisme — tā ir seksuālā enerģija. Mūsdienu civilizācijā mēs visi atrodamies seksuālās enerģijas gūstā. Fiziskā nozīmē dzīvojam II čakras līmenī. Kaisme ir mūsu laime un bēda. Jo pašaizliedzīgāk un kaismīgāk cilvēks kaut ko dara, jo centīgāk steidzas pretī mērķim gluži kā virpulis — aizmirst par ēšanu un dzeršanu, par sevi un citiem un dzīvo vienīgi mērķa vārdā. Priecājas par savu milzīgo laimi un nesaprot, kāpēc acīs sariešas asaras.

Kaismīgums izraisa ieciklēšanos uz mērķi. Tas nozīmē, ka mēs esam seksuālās enerģijas gūstekņi, jo turam to savā gūstā. Gūsteknis nevar iemantot gribu, ja sargs viņu tur ieslodzījumā. Bet griba viņam nepieciešama, lai iemantotu savu patieso un sākotnējo paaugstinošo sūtību. Atbrīvojot seksuālo enerģiju, mēs to pārvēršam par svētumu. Ja jūs to izdarīsiet, izzudīs visas jūsu II čakras problēmas.

Nesaprātīgu kaismi dēvē par instinktu.

Dzimtas turpināšanas instinkts liek dzīvniekiem ieņemt pēcnācējus kaut vai par paša dzīvības cenu. Ja cilvēks ar prātu savus instinktus nesavalda, viņš kļūst līdzīgs dzīvniekam. Bieži tas, kas ir dabisks dzīvniekam, cilvēkam izrādās lopiskums. Cilvēks, kas uzvedas kā lops, pēc dažu reliģiju priekšstatiem nākamajā dzīvē piedzimst kā dzīvnieks. Tas nozīmē, ka viņš izpērk karmisku parādu, kļūdams par būtni, kurai atņemta cilvēka pazīme — saprāts.

Iepriekš es jautāju, vai jūs pazīstat cilvēku, kam nepiemistu primitīva cilvēka pazīmes. Šis primitīvais cilvēks mājo ikvienā no mums. Tas ir mūsu ķermenis, kas viens pret vienu pauž mūsu garīgo dzīvi vai, citiem vārdiem sakot, zvēra esamību mūsos. Ķermenim jālīdzsvaro mūsos mītošais inteliģentais cilvēks. Tā vajadzētu būt, taču mēs diemžēl neprotam attīstīt savu ķermeni garīgi, un tāpēc tas paliek attīstībā. Mēs protam to ēdināt, dzirdīt, tīrīt, rotāt, trenēt, norūdīt utt. Brīnišķīgās ķermeņa garīgās attīstības mākslas mums ir tikpat svešas, cik svešs ir arī pats Austrumu cilvēks. Rezultātā esam fakta priekšā: intelekts savā attīstībā izvirzījies tālu, bet ķermenis palicis dzīvnieka līmenī un tāpēc spiests ciest.

Atbilstīgi prāta pieaugumam pastiprinās dvēseles aizlūzums. Kāpēc? Iztēlojieties, ka jūsu apziņa, kas ir arī dzīves izpratne, atrodas seksuālajā čakrā. Pirms gadu tūkstošiem puse no tās sāka celties pretī garīgumam. Tajā pašā laikā, kad cilvēks atšķīrās no dzīvnieku pasaules. Kad tā tika līdz III čakras līmenim, šīs abas puses vēl atradās tuvu viena otrai, veidojot vienotu veselumu. Viss bija kārtībā. Lai šis veselums saglabātos, apakšējai pusei vajadzēja paaugstināties, t.i., attīstīties tādos pašos tempos kā augšējai garīgai pusei, taču nostrādāja seksuālā kārdinājuma lamatas.

Dzīvei jāvirzās uz priekšu. Tāpēc jūsu garīgais “es” nemitīgi tiecas uz augšu, bet fiziskais “es” pieķeras seksualitātei. Tas izraisa dvēseles lūzuma izjūtu. Baiļpilna cilvēka uztverē dzīve turpinās, tikai ieņemot bērnus. Toties drosmīgs cilvēks nedzīvo vienīgi bērnu ieņemšanai. Viņa iekšējā izjūta saka: bērniem nav jābūt pašmērķim. Bērnos tāds saskata dabisku dzīves turpinājumu, taču neliek visu likmi uz bērniem.

Drosmīgs cilvēks ir līdzsvarots. Tāpat kā šaha kārtībā viņā mijas negatīvais un pozitīvais, tā notiek arī ar inteliģenci un neinteliģenci. Viņā mierīgi sadzīvo pretēju veidu enerģijas, un sliktā izpirkšana notiek nemanot.

Baiļpilnā cilvēkā pretēji enerģijas veidi ir spiesti pastāvēt kopā. Kad tie saskaras, rodas nepatika pret svešo enerģiju, kas veido nedraudzīgumu, bet tas savukārt — naidīgumu.

Naidīgums pret sevi var rasties tad, kad cilvēks, kas sevi uzskata par labu, piepeši spiests atzīt savu negativitāti. Piemēram, lasot manu grāmatu. Agri vai vēlu tas notiek ar ikvienu cilvēku, kas sevi uzskata gudrāku par citiem. Cilvēks, kas dzīvo inteliģences vārdā, neļaudams sev kļūdīties, sāk neieredzēt citu cilvēku kļūdas, neatzīdamies sev, ka otrā cilvēkā ienīst sevi. Bet, kas iemācījies pirmām kārtām redzēt citu cilvēku kļūdas, tas otrā automātiski neieredz sevi un nelauza galvu, kāpēc slikti ir viņam, kamēr slikts ir tas otrs, kuram vispār nav ar viņu nekā kopīga.

Viņa dvēseles līdzsvaru izjauc paša inteliģences slavēšana uz savas neinteliģences apspiešanas, aizturēšanas vai noliegšanas rēķina. Noliegums ir stresa apspiešana, nomākšana un tā kultivēšana. Sasniedzot kritisko robežu, kad cilvēks nogurst tēlot inteliģentu, viņš vēlas atslābināties.

Vieni atslābinās, glābdamies no civilizācijas labumiem, bēgot uz neapdzīvotu salu, citi mūk no pilsētas uz laukiem, bet, kolīdz atgriežas, viss sākas no jauna, un ir vēl sliktāk. Trešie bruņojas ar alpīnistu piederumiem un garīga pārbaudījuma vietā pakļauj sevi fiziskam pārbaudījumam. Ceturtie maina apkārtni — darba vietu. Piektie neiztur spriedzi un primitīva cilvēka manierē sāk skriet, kliegt un demonstrēt dūru spēku.

Vispārzināms atslābināšanās paņēmiens ir alkohols, kas cilvēku pārvērš par cūku. Kāpēc cilvēku salīdzina ar šo brīnišķīgo dzīvnieku?

Cilvēkam pirmām kārtām nepieciešams garīgums. Pat tad, ja viņš par to itin neko nav dzirdējis. Tāpēc nicinoši lamu vārdi ir saistīti ar materiālismu. Cūka ir dzīvnieks, kas simbolizē maksimālu materiālismu. Viņai nepietiek ar to, ka tā pastāv horizontālās enerģijas sfērā, — tā visur meklē iespēju ar degunu vēl dziļāk, līdz pašām ausīm ierakties materiālajā. Un, ja viņai šo iespēju liedz, tā jūt stresu. Skatīties uz augšu tā neprot. Ja nu vienīgi pieprasot ēdmaņu.

Dvēselei, kas apgūst esamības mācību stundu cūkas veidolā, nevajadzētu apvainoties par savu pašreizējo zemo attīstības līmeni. Bet, ja dvēsele ir iemājojusi cilvēkā, tad atkal pārvērsties par cūku — tas ir liels grēks. Pazemojums kā smags baļķis gulsies uz sirds, pat ja šis cilvēks citu priekšā lielās ar savu varonību, ko parādījis kunga dūšā. Paģiras un tām sekojošā apskaidrība ir sliktas tāpēc, ka dvēseles miera un atbrīvošanās vietā jūs iegūstat vēl lielāku nemieru. Ja ar jums notikusi tamlīdzīga nelaime, piedodiet sev šo kļūda Vēlme atsaukt vecos labos laikus izraisa riebumu un vemšanu. Lūdziet piedošanu savam ķermenim, kā arī visiem, kam jūs šādi sagādājāt sarūgtinājumus vai rādījāt sliktu piemēru.

Iztēlojieties, ka esat svari, kas, lūdzot tiem piedošanu, sāk celt uz augšu smagi noslīdējušu svaru kausu. Paceliet līdz augstākā kausa līmenim un pasekojiet, lai tie nekad vairs nevarētu nolaisties uz leju. Jūs jutīsieties laimīgs, ka svari kopumā pašlaik ir augstākā līmenī. Kā uz augšu paceļas inteliģentā puse, tā tūlīt tai pievelciet klāt arī neinteliģento pusi. Tieši tāpat, tikai savā iztēlē vadot enerģijas un darbojoties no visas sirds, jūs spēsiet palīdzēt arī saviem tuviniekiem, kam ir alkoholisma problēma.

Daudz spēcīgāka un postošāka iedarbība nekā alkoholam ir narkotikām. Gan alkoholiķis, gan narkomāns spēj sev palīdzēt. Ja vien vēlas. Bet, ja nevēlas, turpina stāstīt par savām nelaimēm kā par varoņdarbiem, tādējādi reklamējot alkoholismu un narkomāniju. Jums atliek vienīgi paļauties uz savu veselo saprātu un nekļūt par reklāmas upuri.

Baiļpilna cilvēka vēlēšanās agri vai vēlu pārvēršas par nevēlēšanos, ja cilvēks nedabū to, ko gribējis. Tātad alkoholisms ir nevēlēšanās būt skumjam, neiroze — nevēlēšanās būt agresīvam, narkomānija — nevēlēšanās būt nekam.

Cilvēka fizisko zināšanu līmenis nemitīgi palielinās. Zinātniskos pētījumos skrupulozi iedziļinās zemē un ūdenī, augos un dzīvniekos, un, protams, cilvēkā. Mums ir diezgan daudz zināms par gaisu un uguni. Pieaug zināšanas par kosmosu. Tādējādi daudzu cilvēku garīgā “es” attīstības līmenis ir paaugstinājies pāri ķermeņa līmenim. Turpmāka šo divu dzīves pušu paaugstināšanās bez atkalapvienošanās nozīmētu cilvēces bojāeju. Ko darīt, lai no tā izvairītos? Vajadzētu izzināt savu fizisko “es”, lai no tā atbrīvotu zvēru. Tas nozīmē, ka, līdzsvarojot dvēseli, mēs attīstītu garīgumu. Paaugstinot sevī dzīvnieku, mēs paaugstinātu sevi kā cilvēku.

Diemžēl mēs neprotam kļūt par cilvēku bez ciešanām. Toties protam kļūt par supervīriešiem un supersievietēm. Mēra zudums ir bīstama krīze. Vēl pavisam nesen mēs bijām liecinieki seksuālajai revolūcijai, kas izvilka aizliegto tematu no segas apakšas un izlika vispārīgai apskatei. Agrāk mums aizliedza skatīties, bet nu piespiež skatīties. Baiļpilnā cilvēce mētājas no vienas galējības otrā, lai apjēgtu normālas dzīves nepieciešamību un sāktu normālā meklējumus.

Savu seksuālo vērtību reklāma ir vēlme parādīt, ka es esmu labāks par citiem. Otra cilvēka seksuālās dzīves izvilkšana dienasgaismā ir vēlme parādīt, ka viņš ir sliktāks nekā ideāls. Ta ir arī skaudības atriebība.

Kas to meklē sevī, tas atrod. Un atrod bez pūlēm, ja meklē mērķtiecīgi. Sevis izzināšanai ir izgudrots spogulis. Tas rāda visu, kas vajadzīgs, tikai mēs neprotam atšifrēt savu spoguļattēlu. Dzīve mums sniedz neskaitāmas sevis atrašanas iespējas. Savu garu un dvēseli var iepazīt, mācoties no dabas.

CilvĒkā ir ietverta dievišķa trīsvienība.

Augs — tas ir gars. Augam nav dvēseles. Gars ir līdzsvarotība, un arī augs ir līdzsvarotība. 'lajā nav baiļu, ka mani nemīl. Augs nebēg prom un neskrien, lai kaut ko panāktu. Tas saldi neuzsmaida un ar zobiem neieķeras kājā. Tas nemet sejā savu vērtējošo viedokli. Kad mēs dodamies uz mežu, saņemam to, kas mums nepieciešams. Bet, ja piepeši ziemā sāksim meklēt ogas, mežs mums teiks: “Dumjais cilvēk! Vai tev viss mājās?” Augi mums pašiem ļauj izprast savus maldus. Kas saprot, tas kļūdas vairs neatkārto. Kas nesaprot, tas atkārto un katru nākamo reizi cieš arvien spēcīgāk.

Kad nocērtam koku malkai, darām to sava labuma pēc, turklāt atbrīvojam telpu jaunam kokam. Bet, ja aiz sevis atstājam zarus un kritalas, uzvedamies kā izšķērdētāji, un izšķērdēšanu reiz izlīdzsvaros nepieciešamība pēc kaut kā cita. Ja cilvēks attiecībā pret koku demonstrē savu spēku, prātu, uguns vai ķīmijas varenību, tad tas nozīmē, ka viņš iznīcina garīgumu, tajā skaitā arī savējo. Jo vairāk viņš bendē dabu, jo trūcīgāks kļūst savā garā. Zaļo kustību izraisījusi apzināta vēlme pasargāt dabu, bez kuras cilvēka dzīve ir neiedomājama, kā arī zemapziņas vēlme saglabāt garīgumu, ko varmācīgi iznīcina iedzīvošanās kāre.

Katrā klimatiskajā joslā un katrā apvidū ir sava augu valsts — katrā vietā savs garīgums, kas atbilst konkrētās vietas vajadzībām. Augu valsts zina, kas mums nepieciešams, bet mēs to neapjēdzam. Mēs sakām: labi ir tur, kur mūsu nav. Mūsos mītošā iedzīvošanās kāre cenšas kaut vai ar vienu aci redzēt svešas zemes un bagātības. Bet, kad baiļpilns cilvēks kaut ko redz, viņš to grib arī dabūt, neaptverot, ka tieši viņš ir ieguvējs. Mēs no tālām zemēm vedam sev līdzi tur iepatikušos augus, un mums pat prātā neienāk, ka tādējādi ietekmējam savu garīgumu. Attīstīt garīgumu ir nepieciešamība, taču vispirms vajadzētu apjēgt savu pašreizējo garīgumu.

Cilvēkam, kas saprot augus, neaiziet bojā ari to viseksotiskākie veidi.

Igaunijā esošo augu enerģija summējas igauņu cilvēka garīgumā. Turpmāk minēšu visizplatītāko koku un krūmu enerģiju nozīmi. Pirms turpināt lasīt, padomājiet, kurš ir jūsu mīļākais koks, kuri koki jums patīk vairāk par citiem, kurus kokus jūs nevēlētos redzēt māju tuvumā. Kurš koks jūs vēlētos būt?

Tagad lasiet tālāk. Iespējams, jūs sapratīsiet, ko pozitīvu vēlētos saņemt no saviem iemīļotajiem kokiem vai — gluži pretēji — atdot savu negatīvo. Augi ir gatavi gan vienam, gan otram, neizvirzot nekādus nosacījumus.

Nesen es lasīju, ka koki iedalāmi labos un sliktos atkarībā no to enerģijas. Mana zemapziņa tam pretojās. Es centos ar cieņu izturēties pret autoritāšu zināšanām un enerģiju mērījumiem, bet jutos nelaimīga, ka daudzi manai sirdij mīļi koki izrādījās slikti. Es jutu, ka pret kokiem izturas netaisnīgi. Ar sev raksturīgo neatlaidību mēģināju atrast ko tādu, kas nomierinātu manu dvēseli. Iemesls atklājās, kad es iemācījos saskatīt augu enerģiju īpatnības. Tatad pāriesim pie konkrētu koku un krūmu enerģijas.

Ozols — varenība Kļava — visuresamība Bērzs — savdabība, patība Osis — mājas aizsardzība Papele — maksimālisms Alksnis — konsekvence

Melnalksnis — nākamā soļa pabeigšanas enerģija

Lazda — saprātīgums

Kastaņa — cienīga attālināšanās

Ieva — pašcieņa

Vīksna — gatavība palīdzēt Apse — piezemētības pacelšana Pīlādzis — cieņa

Liepa — atbalsts skumjiem sapņotājiem Vītols — labestība (jo augstāks koks, jo lielāka tā labestība)

Ābele — pārpilnība, bagātība

Bumbiere — dvēseles plašums

Ķirsis — precizitāte

Plūme — bezrūpība

Ērkšķogas — objektīvums

Jāņogas — mierinājums

Upenes — diženums

Avenes — pasaules uztvere

Ceriņi — sapņaina vientulība

Kadiķis — pārbaudījums

Tūja — pastāvība

Egle — visa izpratne

Priede — patstāvīga paaugstināšanās

Lapegle — daudzsolīšana

Irbene — pacietīga gaidīšana

Vai jūs sapratāt, kāpēc vienā vietā kāds koks ir liels un varens, bet citā — nīkulīgs un vārgs? Kāpēc vispār augi sāk augt noteiktā vietā? Piemēram, kāpēc lauku apvidū ap saimniecības zemi noteikti aug oši un kāpēc tie iznīkst, kad saimniekus padzen? Kāpēc pie pamestām mājām izaug sevišķi skaisti ceriņi? Kāpēc ābele, ko dažādu iemeslu pēc nekopj, dod garšīgus augļus, bet, palikusi bez saimnieka, tā tūlīt aizaug? Kāpēc kadiķi aug bargas jūras piekrastē? Kāpēc Sāremā salā kadiķi ir īpaši vareni? Kāpēc Igaunijā aug tik daudz alkšņu?

Kāpēc stiprajai papelei pavisam īss mūžs? Kāpēc priede var augt ari purvā? Kāpēc jums sevišķi patīk viens vai otrs augs?

Augi dod un ņem. Egle atšķiras ar to, ka vispirms paņem jūsu negativitāti un tikai pēc tam sāk dod pretī pozitīvo. Tāpēc, atrazdamies zem egles, cilvēks var just iztukšotību. Bet, no visas sirds sarunājoties ar koku, šādas izjūtas nerodas.

Ja cilvēkā ir pārmēra pozitīvums, citiem vārdiem sakot, viņā ir vēlme, lai viss būtu tikai labi, tad augi viņam palīdz sasniegt normālu stāvokli, sevī uzņemot šo pārmērīgumu. Par to liecina to ātra, strauja augšana. Koks, kas tālab izaug neparasti ātri, aiziet postā pirms laika, tādējādi rādīdams, ko dara pārspīlēts pozitīvums. Analogi augus ietekmē mēslojuma pārpilnība. Pārmēra labais ir sliktais.

Ļaudīm, kas visur saskata slikto un no tā cieš, augi palīdz izdzīvot, šo slikto paņemot sev. Visi zinām, cik vārgs, nīkulīgs, kropls, zems, punains mēdz būt koks, kas audzis sliktos apstākļos. Apbrīnojami neparasts koks ir pundurbērzs. Labi, ka neparasts. Tas nozīmē, ka visdrīzāk vēlamies kļūt mēs paši un zemapziņā pēc tā tiecamies.

Augi atdod to, kas cilvēkam nepieciešams, bet paņem to, kas cilvēkam nav vajadzīgs, lai gan cilvēki to nelūdz. Daba zina ļaužu vajadzības. Ta visu dara vienkārši un dabiski, jo tai netraucē prāts.

Droši vien jums radās jautājums: “Ja augi iemieso garīgumu un līdzsvarotību, kāpēc cilvēkiem rodas alerģija pret augiem?” Atbildu: ja bērnu kopš mazām dienām piespiež būt gudram, saprātīgam, inteliģentam, cienīgam, ģeniālam, pieklājīgam, labam, daudzpusīgam un tamlīdzīgi, kaut tikai no viņa izaugtu pilnība, tad bērnā rodas protests pret pilnību, t.i., līdzsvarotību. Viņam rodas alerģija pret ziedošu pūpolvītolu, jo viņu nomocījusi nepatiesa labestība. Lazdas ziedi viņā izraisa protestu pret piespiedu saprātīgumu, kas nav iespējams, jo saprātīgs mēdz būt tikai brīvs cilvēks. Egles smarža viņa nepieciešamībā pēc visa izpratnes raisa aizkaitinātību, jo viņu piespiež kļūt viszinošam. Un vai bērnu var labvēlīgi ietekmēt priede, ja patstāvīgai augšupejai viņu gatavo ar nemitīgiem pazemojumiem?

Augs, kas sevī uzņem pārāk daudz negativitātes un vairs nespēj to līdzsvarot, aiziet bojā. Tas pārvēršas par augsni. Viss, ko zinājis augs, tagad zināms augsnei, un tā sniedz to jaunam augam. Dabas apritei raksturīga līdzsvarotība un secīga attīstība. Augsne baro nemitīgi, ja no tās vienā reizē neprasa pārāk daudz un ja ņem vērā tās atražošanas ciklu. Šajā ziņā tā ir līdzīga cilvēkam. Augsni nenomoka augu valsts, kas tipiska dabiskiem apstākļiem, tāpat kā to nedara fauna, taču nelabvēlīgi ietekmē cilvēciskā iedzīvošanās kāre. Dabai nepastāv laiks, un tālab tā nepazīst steigu. Kaut kad tā tik un tā atjaunojas. Pareizi secināt augsne tomēr liek cilvēkam — tā augsne cilvēku māca. Ja cilvēks vēlas izdzīvot, viņš iemācās.

Lietus apūdeņo augsni un noplicina tās dažādās kārtas. Augsnes zinātnieki ir noskaidrojuši to precīzu skaitu. Katrai augsnes kārtai ir savs uzdevums, kuram tā kalpo. Tuksnesim ir savs pienākums, purvam — savs. Sava apziņa ir gan kalna virsotnei, gan jūras dibenam. Kas tos mēģina izprast, tam atklājas to noslēpumi. Cilvēkam, kurš zina noslēpumu, dotas tiesības to zināt, taču tam arī jāsaprot, ka viņam uzlikts pienākums šo noslēpumu glabāt un izmantot savā un cilvēces labā. Visus noslēpumus dēvē par brīnumiem. Jo vairāk ļaužu uzzina noslēpumu, jo mazāks noslēpums tas kļūst. Noslēpums ir noslēpums līdz brīdim, kad to atklāj.

No augsnes veidojas kalnu ieži, no kalnu iežiem veidojas kristāli. Jo tālāk zemes dzīlēs, jo tīrāki un blīvāki kristāli. Tas nozīmē, ka ārkārtīgi koncentrēta informācija jātur tālu no pieejamības cilvēkam. Gudrs cilvēks ar savu prātu var radīt ļoti lielu postu, jo viņš nespēj pretoties kārdinājumam, un aiz vēlmes demonstrēt savu pārākumu pār citiem noslēpumu atklāj ari tumšajiem spēkiem. Saprātīgs, apdomīgs cilvēks tā nerīkojas. Tāpēc līdz brīdim, kamēr gudrais cilvēks neiemanto saprātīgumu un apdomību, zemes dzīles viņu neielaiž sevī. Zemes dzīles ir kā Zemes dvēsele.

Lai baiļpilnajā cilvēcē modinātu interesi par augstākas, garīgas sirdsgudrības atklāsmi, zemes dzīles ļaudīm dāvāja kristālus, bet viņi pasteidzās no tiem izgatavot rotaslietas. Jo skaistāks akmens, jo lielāka tā vērtība. XX gadsimts atklāja kristālu tehnisko vērtību. To patiesā vērtība — garīgums — pilnībā jāatklāj XXI gadsimtā.

Dzīvnieks — tā ir dvēsele. Dzīvniekam nav gara. Dvēsele sevī iemieso nelīdzsvarotību. Dvēsele — tas ir skolotājs, kas virza ķermeni pretī nepieciešamajām mācību stundām. Kas nelīdzsvarotību pārvērš līdzsvarotībā, tas pakāpjas savā attīstībā, kļūdams arvien saprātīgāks.

Sensenos laikos mēs visi bijām vienkārši vienšūnas organismi, kas mācījās tikai no ciešanām, atkal un atkal ierazdamies šajā pasaulē. Piemērojušies dzīvei, mēs ieguvām iespēju kļūt sarežģītākiem savā attīstībā. Kāpjot augšup — no dzīves dzīvē, pakāpienu pa pakāpienam —, dzīves kāpnēs mēs beidzot kļuvām par augstākajiem dzīvniekiem — cilvēkveidīgajiem pērtiķiem. Tad pienāca cilvēka paša attīstības līmenis.

Visas dzīves, kurās bijām dzīvnieki, uz mums iedarbosies līdz brīdim, kad iemācīsimies izprast dzīvniekus, t. i., pārstāsim pret tiem izturēties kā pret zemākiem un atzīsim dzīvnieka un cilvēka dzīves vienlīdzību. Būdami dzīvnieki, mēs nepavisam neesam apguvuši visu, jo dzīve nevar būt tik pilnīga, lai neatrastos vēl kaut kas, ko pamācīties.

Bērniem ar palēninātu garīgo attīstību es mēģinu mācīt palīdzēt pašiem sev, atbrīvojot dzīvniekus, kas mīt dvēselē. Mūsos mājo dzīvnieki, kas nosaka gan pozitīvās, gan negatīvās īpašības. Dzīvniekam, kas manī jūtas kā gūsteknis, klājas slikti, un tas mani slikti ietekmē. Tas jāpalaiž brīvībā, un tad tas kļūst labs. Mums nav tiesību to turēt sevī, mokot kā viņu, tā sevi. Dzīvnieks, kas jūtas brīvs, manī jūtas kā mājās, kurās rēķinās ar ikviena brīvās gribas izpausmēm.

Ja bērnu pieradina baidīties no dzīvniekiem, viņš baidās arī pats no sevis. Tamlīdzīga palīdzība var viņam nederēt, kamēr viņš neuzzinās, ka ikvienā cilvēkā pastāv šāda veida rotaļu zooloģiskais dārzs. Pasaku zoodārzā mītošos dzīvniekus var atbrīvot tikai cilvēks pats. Ja bērns savu dzīvnieku atrod, pacentieties viņu iztaujāt, kas ar šo dzīvnieku nav kārtībā, ko tas gaida un kas tam nepieciešams. Bērni ļoti izteiksmīgi raksturo dzīvnieka vajadzības, tātad arī paši savas vajadzības. Bieži šie zvēriņi alkst mīlestības un glāstu vai kaut ko saldu. Iemāciet bērnu darīt dzīvniekam labu. Pastāstiet bērnam, ka šis dzīvnieks saprot, ja viņam vēl labu, un ka arī viņš pats tā kļūst labs. Uz labu viņš neatbild ar ļaunu.

Ja bērns ir agresīvs, tāds ir arī dzīvnieks viņā. Agresivitāti var mazināt tikai ar mīlestību. Palaidiet šo zvēru brīvībā, lai tas varētu sameklēt savu māmiņu un nomierināties, atmaigt viņas glāstos. Mātes mīlestības nepietiekamība ir visu nelaimju cēlonis. Ļauns dzīvnieks, ko sasilda mātes mīlestība, kļūst labestīgs. Lai pamācītu bērnu, pacentieties izprast un atbrīvot pats savus dzīvniekus. Iztēlojieties, kā jūs šī dzīvnieka veidolā ietekmējat citus, un jūs labāk izpratīsiet savas attiecības ar ļaudīm. Katrā čakrā mājo savs dzīvnieks. Katru dienu mēs varam sevī pamanīt citu dzīvnieku.

Tatad dzīvnieks ir skolotājs. Mūsu ķermenis arī ir tas dzīvnieks, kas mūsos mājo. Paņemiet enciklopēdiju par dzīvniekiem un pacentieties izjust savu attieksmi pret ikvienu no tiem. Iztēlojieties sevi kā šo dzīvnieku, un jūs sapratīsiet, ko jums nācās pārciest, esot šī dzīvnieka ādā. Viena dzīvnieka veidolā jūs nemitīgi cīnījāties ar citiem. Nākamajā veidolā jūs iemācījāties maskēties, slēpt, glābties bēgot. Trešajā — iemācījāties viltības un, pateicoties tām, izglābties. Katrs dzīvnieks jums sniedza kaut ko dzīvei nepieciešamu, lai, reiz pasaulē piedzimstot kā cilvēks, jūs būtu pēc iespējas pilnīgs.

Kad dzīvnieka mācību stundas pabeigtas, dvēselei jau jāatnāk cilvēka veidolā, jo dzīve attīstās tikai uz priekšu. Cilvēkam ir gars un dvēsele, kā arī ķermenis, kas rāda gara un dvēseles vienotības kvalitāti. Attīstībai no pirmatnējā cilvēka līdz mūsdienu cilvēkam ir bijis nepieciešams loti daudz mūžu. Jo spēcīgāka konkrētās dvēseles tiecība mācīties, jo vairāk zinību tā apgūst vienas dzīves laikā un jo retāk tā reinkarnējas. Nav svarīgi, cik reižu cilvēks piedzimst šajā pasaulē. Toties ir svarīgi saprast, ka primitīvais cilvēks, kas vēlas tikai ēst, dzert, gulēt, turpināt dzimtu un saņemt kaut ko par darbu, piedzimst un piedzimst šajā pasaulē tādā vidē, kurā daba viņam visu iedod rokās — tikai ņem. Viņam ir mazas tiesības, toties arī pienākumi nav nekādi lielie.

Pirmais, kas šajā pasaulē ieradās kā cilvēks, ir zināms kā pirmatnējais cilvēks. Fiziskajā līmenī turpmākā attīstība notika tiem pirmatnējiem cilvēkiem, kas iemācījās attīstīt savu smadzeņu potenciālu. Pārējie nokļuva bioloģiskā bezizejā un fiziski izmira. Turpmākajās dzīvēs viņu dvēseles ļaužu sabiedrībā ieradās arvien biežāk. Taču vēl joprojām uz zemeslodes ir ļoti primitīvas etniskās grupas, kas atrodas pašizolācijā un nepiemērojas vispārīgajai attīstībai. Tas ir kritušās dvēseles, kas ieradušās izpirkt savu milzīgo karmisko parādu šādos bargos apstākļos. Viņas nepieņem palīdzīgu roku, jo tām nepieciešamas ciešanas, kādas attīstītajam cilvēkam nav ļauts izprast.

Garīgās pārmaiņas, kas sekojušas reinkarnāciju rindai, daudz filigrānāku padarījušas arī cilvēka ķermeni. Pašu pirmo reizi mēs visi pasaulē ieradāmies kā melnādainie. Progress, kas noticis daudzu reinkarnāciju gaitā, ir acīm redzams. Neatkarīgi no rases visu cilvēku āda kļūst arvien plānāka, gludāka un gaišāka.

Atbilstīgi attīstības likumiem primitīvais cilvēks no dabas gaida to, ko tā viņam sniegs. Taču attīstītajam cilvēkam jāzina, ko nepieciešams dabai dot. Tiesības uz reinkarnēšanos ir saistītas ar pienākumu dot pretī atbilstīgi savam attīstības līmenim. Mēs redzam slikto mazattīstītajās tautās un valstīs, jo tās salīdzinām ar savu labo. Taču nepieciešams iemācīties saskatīt viņu labo un salīdzināt ar savu slikto, tad mēs sapratīsim arī dzīves otru pusi un necelsim degunus gaisā.

Mazattīstītais cilvēks dzīvo uz dabas žēlastības rēķina.

Daba dzīvo uz augsti attīstītā cilvēka žēlastības rēķina.

Ja jūs pasteidzāties secināt, ka baltādainais cilvēks ir labāks par melnādaino, tad jūs kļūdāties. Jūsos tikai ierunājās vēlme būt labākam par citiem. Mācības skolā var likt iedarboties jebkura bērna smadzeņu potenciālam. Skola sniedz zināšanas, kuru apguve atkarīga tikai no vēlēšanās kļūt gudram. Tomēr ne visi bijušie skolēni kļūst gudri, bet daudzi, kas skolā nav gājuši, top ļoti gudri.

Ādas krāsa nenosaka saprātīgumu. Saprātīgums — tas ir dvēseles līdzsvars, kas nav atkarīgs no attīstības līmeņa. Skaidrs, ka ikvienā attīstības līmenī ir savs saprātīgums. Ādas krāsa neliecina arī par citām cilvēciskām vērtībām, la rāda laika ilgumu, kas nodzīvots cilvēka veidolā, un šajā laikā apgūto sadzīves gudrību kvalitāti. Ja melnādainais ir tikpat saprātīgs, gudrs, veiksmīgs, darbīgs, centīgs utt. kā baltādainais, tas nozīmē, ka viņš laiku netērē velti. Bet, ja baltais cilvēks mokās bezdarbībā, taču uzskata par pašsaprotamu, ka melnais spodrina viņa zābakus, dzeltenais strādā viņa virtuvē un valsts garantē drošību, tad viņš dzīvo tukšu mūžu un būs spiests strādāt, lai vienas tukšas dzīves dēļ nepalaistu pa vējam visas dvēseles vērtības, kas uzkrātas iepriekšējos mūžos.

Baltais cilvēks, kas sevi uzskata par labāku nekā melnais, apzinās savas reinkarnācijas tiesības, taču neatzīst pienākumus. Un atbildību vispār atzīt nevēlas, jo viņš ir baiļpilns cilvēks. Lai šīs tiesības nenovestu līdz bojāejai, dvēsele virza balto cilvēku attīstīt zinātni un tehniku. Bet, lai melnādainie zinātu savas tiesības un pienākumus, dvēsele viņus virza attīstīt fizisko ķermeni. Ta cilvēces devīze “Ātrāk, augstāk, tālāk”, kas katrā līmenī tiek uztverta citādi, joprojām turpina pastāvēt. XX gadsimta beigas cilvēci kopumā padara viendabīgu. Rases sajaucas, jo atbilstīgi pretējību vienotības likumam melnais un baltais agri vai vēlu saplūdīs kopā. Šī saplūsme veidos jaunu dzīves kvalitāti. Tautību un ādas krāsu sajaukšanās uz Zemes liecina, ka mums visiem neatkarīgi no reinkarnāciju skaita jāpakāpjas jaunā līmenī, atbalstot citam citu ar to, ko katrs no mums prot un spēj darīt. Tas ir ikviena tiesības un pienākums, kas sevi uzskata par cilvēku. Notiks dabiskā atlase. Atdalīsies tie, kas vēlas doties uz priekšu, kas vēlas attīstīties, un tie, kas atpaliek un attīstīties nevēlas, jo arī tāpat sevi uzskata esam labākus par citiem. Jo vairāk mēs vēlamies cits citu saprast un cits citam palīdzēt, jo vieglāk mums būs iet uz priekšu.

Cilvēks = gars + dvēsele + ķermenis.

Šiem trim līmeņiem savstarpēji jākontaktējas, lai saglabātu un attīstītu dzīves vienotību.

Savas pastāvēšanas laikā cilvēce ir izstrādājusi mutisku sazināšanos. Lai pateiktais neizkūpētu gaisā, tā izstrādāja arī rakstu valodu, kas būtiski atšķiras no mutiskās saziņas. Cilvēks viegli izrunā vārdus, ar intonāciju precizēdams teiktā jēgu, taču vēstulē viņš domas izklāsta pavisam citādi. Bailes, ka vārdus var saprast nepareizi, viņu piespiež dažādiem adresātiem rakstīt dažādi. Tas arvien vairāk noslīpē rakstu valodu.

Oratormāksla māca cilvēku savu runu izveidot tā, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Kas šo prasmi neapgūst, tas par savu atklātību un godīgumu var dabūt maksāt, jo baiļpilnā cilvēce necieš patiesību. Pati patiesību nesaka un arī citiem neļauj. Grib arī turpmāk ciest. Bet, kas negrib, lai seko saviem vārdiem, no kuriem veido teikumus un cenšas uztvert vārdu jēgu. Salīdzinājumi ar augiem un dzīvniekiem pieder pie tēlainās valodas, kurai pagaidām tiesu likumi vēl nav pratuši pieķerties, un tāpēc tos izmanto arvien biežāk.

Dzīvnieks nerunā, taču mēs to saprotam jo labāk, jo vairāk vēlamies saprast. Lai dzīvnieku saprastu, nepieciešams laiks saskarsmei ar to. Citiem vārdiem sakot, lai saprastu dvēseles valodu, vajadzīgs laiks.

Laiks atradīsies, ja ir vēlēšanās.

Ja ir vēlēšanās, var pacensties.

Ja pacentīsimies, tad arī sapratīsim.

Iepriekš teikto tagad pārceliet uz cilvēcisko saskarsmi, un jūs droši vien sapratīsiet, ka lekšana galopā citam gar citu pilnībā izslēdz dvēseliskumu. Skrējienā var padarīt tikai pašu elementārāko. To rāda ikdienas sausā valoda, kādā pavēl, norāda, liek, izrausta, atgrūž, nosaka, sadala daļās gluži kā ar aukstu, racionāli griezīgu nazi. Kad dvēsele alkst siltuma un maiguma, bet sastop aukstu racionālismu, tā sadalās daļās. To atkalapvienošana ir smags darbs.

Bērni ir gluži kā dzīvnieki, bet mūsu ķermenis arī ir gluži kā primitīvs dzīvnieks, kas mūsos mīt. Mēs neprotam ar viņiem kontaktēties, t.i., neprotam mīlēt bez nosacījumiem. Toties protam nodarīt tiem sāpes un dzīt postā. Ja mēs vēlamies sevi dēvēt par attīstītiem cilvēkiem, nepieciešams saprast, ka jebkurš dzīvnieks, jebkurš bērns un

ikviena cilvēka ķermenis ir DZĪVES DVĒSELES nie-

i

cīga fiziskā daļiņa. Attīstītajam cilvēkam jāiemācās saprast vārdu jēgu, kas nemitīgi paplašinās, jo tā ir neatņemama attīstības daļa.

Kalpošana burtam ir primitīva gudrīša vēlēšanās atrast šo jēgu. Saprātīgs attīstītais cilvēks nemeklē vārda slēpto zemtekstu, jo viņš saprot vārdu jēgu. Ja jēga ir negatīva, saprātīgs cilvēks saprot, ka viņš to ir pelnījis. Toties gudrs baiļpilnais cilvēks to nesaprot, lai gan jūt, ka vārdi slēpj kaut ko negatīvu, un tāpēc pieprasa apvainotāju atbildēt par viņa vārdiem. Viņa devīze: ja mani pazemoja, es ari pazemošu.

Ta kā pasaulē vienlaikus mīt dažādu attīstības līmeņu ļaudis, kas izmanto vienotu mutisko un rakstu valodu, ir sevišķi svarīgi, lai runātāja dvēsele būtu tīra. No tīras sirds teikti vārdi un to slēptā jēga saplūst kopā, nepieļaujot aplama tulkojuma iespējas. Sarunu biedram tad aiz bailēm nedrebēs sirds — ko viņš ar to gribēja pateikt? Vai viņš mani nemuļķo? Vārdus uztver ar dzirdi, vārdu slēpto nozīmi izjūt ar dvēseli.

Dvēseļu saskarsmi, t.i., saskarsmi ar Dievu māca dzīvnieki, bērni un mūsu ķermenis. Dzīvnieki māca visobjektīvāk, jo viņu instinkti ir vienkārši un patiesi. Bet, tā kā ar dzīvniekiem kontaktējamies maz, mēs maz arī iemācāmies.

Jo mazāks bērns, tātad jo mazāk esam paguvuši bērnu sabojāt, jo labāk viņš māca. Diemžēl pieaudzis cilvēks sevi uzskata par gudrāku nekā dzīvnieks un bērns un tāpēc neapgūst daudz nepieciešamu zināšanu. Jāsaprot, ka bērns no vecākiem atpaliek vienīgi fiziskajā attīstībā, lai gan garīgi viņš vecākus apsteidz. Dzīves neredzamajās kāpnēs bērns vienmēr stāv pakāpienu augstāk par saviem vecākiem.

Aizbēgt var no jebkura skolotāja, tikai ne no sava ķermeņa. Visas dzīves uzdotās mācību stundas, no kurām mēs atsakāmies, godprātīgi piedāvā mūsu ķermenis. Un slimība ir pēdējā iespēja apzināt savu kļūdu. Ja kļūda netiek apjēgta, tieši tāda pati slimība vairs neatkārtojas. Nāk cita un, iespējams, jau nopietnāka. Ķermenis mums cenšas izskaidrot, cik svarīgi ir atjaunot līdzsvaru — dvēseles mieru un garīgo attīstību.

Tas piespiež mūs likties gultā, atņem apetīti, liek svīst, izraisa vemšanu, caureju. Ta no ķermeņa tiek izvadīti visi iespējamie toksīni un tas sadedzina tos paaugstinātā temperatūrā. Temperatūra nozīmē, ka cilvēks jau ir atradis vainīgo, kas jāsoda. Un vai grēciniekos izrādās kāds cits vai cilvēks pats, temperatūra tik un tā kāpj, taču tā normalizējas, jo ātrāk slimnieks apjēdz savu kļūdu. Pēc attīrīšanās sākas uzlabošanās. Ķermenis dod zīmi, ka no samazgām attīrītajā mucā jāielej kaut kas dvēseles stiprināšanai. Slimniekam nes ziedus, viņu izved svaigā gaisā, dabā, bet nevienam neienāk prātā, ka tādējādi papildina viņa garīgumu. Neviens neiedomājas, taču visi zina, ka daba ir nepieciešama.

Slimniekam dod barojošu uzturu, un parasti tie ir augļi, ogas, dārzeņi, graudaugu izstrādājumi. Veselīgam darbarūķim uz galda liek barojošu gaļas gabalu, bet cilvēkam, kas atveseļojas, noderīgas ir, piemēram, svaigas zemenes. Veselajam vajadzīgs spēks, t.i., dusmu enerģija, lai nākamajā dienā atkal varētu stāties aci pret aci ar darbu, toties slimniekam, kas sasirdzis uzkrātu dusmu dēļ, spēks nepieciešams līdzsvaram, ko viņš ir zaudējis.

No gultas piecēlies slimnieks, kas bridi pastāvējis pie atvērta loga, jūt, kā viņā ieplūst spēks. Svaigs gaiss — tā ir brīvība. Koki pie loga ir līdzsvaroti devēji, kuri negaida, lai viņus lūgtos. Kas spēj just, kurš koks ar viņu dalījies, tas apzinās, kas viņam bijis nepieciešams. Viņa mīlestība un cieņa pret kokiem un vienlaikus arī garīgumu pieaug. Cieņa pāraug svētās jūtās. Svētās birzis Igaunijā senajiem igauņiem ar to atvērtajām dvēselēm bija tās slepenās vietas, kurās viņi ieradās, dvēseļu saukti. Sajās vietās sevis meklējumi īstenojās sevis atrašanā, un senči zināja, kam par to pateikties. Cilvēks, kas atradis sevi, tiek iesvētīts izredzētajos. Uzticība savam ceļam padara cilvēku svētu.

Kas spēj saplūst vienotībā ar augiem, tas apzināti pieņem augu valsts līdzsvaroto viedumu un to izmanto savā labā. Zāļu večiņas un lauku burvji kopš neatminamiem laikiem dara brīnumus, taču iespēja atstāt savas zināšanas viņiem gadās ārkārtīgi reti, jo vēlmei apgūt augu gudrību jānāk no sirds, tikai tad to var iemācīt. Svētie dzīvo vientulībā pie dabas krūts, jo nelīdzsvarotie ļaudis, kas sevi uzskata par labāku nekā citi, cenšas viņus pataisīt sev līdzīgus. Taču svētais vēlas būt viņš pats. Šādu iespēju viņam sniedz daba.

Droši vien jūs esat dzirdējuši, ka arī svētie slimo un pat ļoti smagi. Daudzi to izmanto kā argumentu sevis attaisnošanai. Un dažs pat ļauni nopriecājas: “Bet svētais taču ne par matu nav labāks par mums!”

Svētais jau arī netiecas būt labāks par citiem, bet, iedams savu ceļu, cenšas kļūt labāks pats par sevi. Un, ja notiek, ka viņš nesasniedz pilnību — pagaidām vēl nesasniedz vai kādā brīdī jau nesasniedz —, tad tas notiek tāpēc, ka viņu traucē ļaužu neizpratne. Svētais ir kā koks — ja viņš jūt, ka viņa labais netiek pieņemts, tas cenšas cilvēkam palīdzēt kaut vai tādējādi, ka noņem tam visu negatīvo, la ir viņa kļūda, un tāpēc viņš cieš. Viņš nav koks, kuram nav dots saprāts, bet saprātīgais cilvēks. Iespējams, ka viņš vēlas izjust ciešanas, kādas agrāk nav jutis. Viņš rīkojas apzināti, mēs — neziņas vadīti.

DARI LABU PAGĀTNEI

Pagātne rada nākotni. Ja cilvēks visu palaiž pašplūsmā, tad nākotne būs tāda pati kā pagātne. Ta darbojas cēloņu un seku likums. Kas apzina pagātnes kļūdas un aktīvi cenšas tās labot, tas maina savu nākotni Fatālisti, t. i., ļaudis, kas tic absolūtai likteņa iepriekšnolemtībai, to nedara — tāda ir viņu ticība. Šobrīd es gribu uzsvērt, ka arī fatālisms ir stress, kas jāatbrīvo.

Slikto pagātnē var izlabot dažādi. Darbības rezultāts ir atkarīgs no ātruma. Doties uz priekšu var noteiktā ātrumā — vai nu kā gliemezis, vai kā virpulis. Gliemezis un virpulis cilvēkam saka: “Mans ceļš nav priekš tevis, mīļo cilvēk!”

Kāds virzās uz priekšu pārāk lēni = pasīvi = slinki = apspiestās bailēs no piepešām pārmaiņām, bet cits pārāk ātri = pārmēru aktīvi = liekiem izrāvieniem = bailēs nokavēt. Abiem rezultāts viens — neapmierinošs.

CILVĒKA ATTĪSTĪBA

Pagātne nozīmē visu, kas ar cilvēku dzīvē notiek. Tuvākā pagātne ietver tagadējās dzīves notikumus, tālā pagātne — visas cilvēka nodzīvotās dzīves. Pie ļoti tālas pagātnes pieder dzīves, kas pavadītas dzīvnieka veidolā. Tālu un ļoti tālu pagātni var zināt precīzi, taču nav obligāti zināt to precīzi, jo pagātnes notikumi ir tikai vingrinājumi dzīves likumu apguvē.

Apguve notiek, pārvarot šķēršļus, grūtības, pārbaudījumus. Ja mēs aptveram kādu grūtību pamācošo jēgu, apgūstam, kas tajās labs un kas slikts, tad tā ir apgūta sirdsgudrība. Tad nekad vairs nenokļūsim principiāli līdzīgā situācijā. Bet, ja šīs grūtības vērtējam tikai kā negāciju vai tikai kā pozitīvo, tad analogi šķēršļi var uzrasties daudzu mūžu ilgumā, līdz mēs sapratīsim, ka visam ir divas puses: labais un sliktais.

Tādējādi pašreizējā dzīvē ikviens no mums apgūst to, ko nav izpratis agrāk un ko dvēsele alkst uzzināt. Dvēsele alkst pēc patiesas sirdsgudrības, kas virza dzīvi uz priekšu. Līdz šim sirdsgudrība tika apgūta primitīvā veidā — caur ciešanām, un tālab arī cilvēce tik lēni attīstās. Nosacīti augsta attīstības līmeņa sasniegšana liecina par nepieciešamību iemantot attīstīta cilvēka sirdsgudrību. Mēs izjūtam laika nepietiekamību. Steiga ir kļuvusi par dabīgu parādību. Par spīti tai, mēs neko nepagūstam. Agrākos laikos atradās laiks gan darbiem, gan priekiem, toties tagad mums nav laika ne vienam, ne otram, jo laiks dzen. Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka laiks tiešām tuvojas beigām. Atcerieties, pirmajā grāmatā mēs runājām par to, ka dzīvi veido neskaitāmi daudz sinusoidālu enerģiju svārstību un katra no tām pauž kādu konkrētu dzīves īpašību, bet visas kopā tās veido dzīves līkni. Laika sinusoīda svārstās pa horizontāli. Cilvēces dzīve svārstās augšup pa spirāli — vertikāli. Kopumā tas nozīmē, ka mēs esam sasnieguši tādu attīstības augstumu, ka tūlīt, tūlīt būsim gatavi dzīvei ārpus laika, iziesim no laika sfēras.

Grafikā redzams, ka laika vienības ilgums saīsinās laika gaitā. Tas var šķist neticami, taču tā ir. Ja pirms desmit gadiem jūs astoņās stundās paguvāt paveikt astoņus darbus, tagad jūs šo pašu darbu tik tikko pagūstat padarīt ar tehnikas palīdzību, turklāt briesmīgā steigā. Bet, tā kā toreizējie un tagadējie darbi atšķiras, jums ne prātā nenāk tos salīdzināt.

Jūs tikai jūtat, ka laika nav. Tādējādi laiks jums ļauj saprast, ka ir pienācis brīdis darāmo veikt daudz saprātīgāk. Kas nodarbojas ar baiļu atbrīvošanu, tas jau tagad jūt, ka neko nenokavē. Un tik tiešām tā ir. Visi darbi ir paveikti, un vēl paliek brīvs laiks. Cilvēks, kas mazina bailes un palielina līdzsvarotību, ir sagatavojies pārejai jaunā līmenī.

Nesakiet, ka tās visas ir muļķības un ka pulkstenis tikšķ kā agrāk. Jūs fiziskām acīm redzat fizisku pulksteni, kura rādītāji pārvietojas ātrumā, ko dod kosmiskā telpa — Dievs —, ņemot vērā savu likumu nosacītību un mainīgumu. Uzticieties savām jūtām, kas saka: laiks tuvojas beigām, un nenomāciet savas jūtas ar prātu. Tas jau nenozīmē, ka dzīve tuvojas beigām. Dzīve turpinās jaunā attīstības līmenī, kurā laiks vairs nav vajadzīgs.

Cilvēki, kas pārdzīvojuši klīnisko nāvi, zina, ko nozīmē laika izzušana. Ta ir pilnīgas brīvības izjūta. Tas ir tas, kas mums nepieciešams vairāk par visu. Dzīve nemitīgi mainīgā, arvien īsākā laika mērīšanā, t.i., dzīve nosacītā laikā nav nekas cits kā vien dzīve steigā. Steiga izraisa bailes, ka laiks tuvojas beigām, kā arī visas pārējās bailes.

Dzīve laika dimensijā nozīmē jauna mācību priekšmeta izstrādi un apguvi. Apgūstamā sirdsgudrība, ko uzņem ar mīlestību, kļūst par personisku sirdsgudrību. Tikai tas skolēns, kurš mīl skolu, apgūst sirdsgudrību, kas neredzama pievienojas jau esošajai, agrāk apgūtajai sirdsgudrībai. Tas viss kopumā arī ir cilvēks, kurš nemitīgi garīgi attīstās. Apgūstamā sirdsgudrība viņu neapgrūtina, bet — gluži pretēji — dara vieglāku.

Cilvēks, kas dzīvo laika dimensijā, ir līdzīgs vadam, kura apgrūtinošā nezināšana pamazītēm pārvēršas vieglās zināšanās, un, kad šis process pāriet no smalkās matērijas priekšnojautas uz tās apguves līmeni, tad arī mēs paceļamies virs laika amplitūdas. Jau tagad ir daudz ļaužu, kuri jūt, ka pagātne, tagadne un nākotne veido vienotu veselumu. Turklāt šī izjūta izpaužas nomierinoši, nevis biedējoši.

Ja jūs vēlaties viegli pārdzīvot šīs pārmaiņas, atbrīvojiet savu pagātni. Šobrīd tam ir īstais laiks. Kopš paša sākuma 1997. gads bija ļoti piemērots, lai koncentrētos uz pagātni — atmiņām, izpratni, apzināšanu, piedošanu —, jo to labvēlīgi ietekmē planētu izvietojums. Turklāt pastiprinājusies magnētiskā enerģija, ko izraisījusi Ilaleja komēta. Domu enerģija arī ir magnētiskā enerģija. Kopumā tas nozīmē, ka nekad agrāk cilvēciskā doma nav materializējusies tik ātri kā pašlaik.

Tas liecina, ka doma kā cēlonis un domu realizācija kā sekas viena no otras atrodas izstieptas rokas attālumā. Pat visnelabojamākie skeptiķi to ir pamanījuši un bailēs bijuši spiesti to atzīt. Šo baiļu pozitīvā puse tad arī ir tā, ka pat neticīgie ir spiesti noticēt tam, ka pasaulē kaut kas notiek un ka ari pašam kaut kas jādara garīgā aspektā. Bailēm piemīt īpašība ātri pāraugt panikā, tāpēc atbrīvojiet savas bailes un apzinieties, ka dzīve nemitīgi cenšas mums izskaidrot cēloņu un seku saistības, vienīgi mēs tik ļoti esam iestiguši materiālismā, ka vairs tam nespējam noticēt. Bet pašlaik nepieciešamība noticēt ir nobriedusi. Iespējams, ka tad arī ļaunums atvērs acis un ieraudzīs, ka, darot ļaunu citam, patiesībā ļaunu dara sev.

I Ialeja komēta ir pastiprinājusi ūdens magnētisko enerģiju. Drosmīgam cilvēkam ūdens ir brīvība. Drosmīgajam viss ir brīvība. Bailpilnam cilvēkam ūdens ir skumjas. Cilvēka un dzīvnieka ķermenis galvenokārt sastāv no ūdens. Skumjas pieaug, jo cilvēciskās vēlmes pāraug jebkuru saprāta robežu. Viena cilvēka skumjas slīcina viņu pašu un viņa tuviniekus. Daudzu cilvēku skumjas, kuri mīt vienā apvidū, izraisa sausumu, bet tas — neražu. Savukārt skumjas, ko kādā brīdī vairs nevar aizturēt, jo tās ir pāraugušas žēlumā pret sevi vai žēlumā pret visiem, un kas izvirst kā naids pret kaut ko, izraisa lietavas vai plūdus. Kas cīnās ar plūdiem, tas nevar vienlaikus cīnīties ar citu cilvēku. Daba tādējādi palīdz mazināt ļaunumu. Dabas katastrofas laikā dusmu enerģija iesaistās cīņā ar dabu, bet dabai dusmu nav ne uz ko. Ta ir saprātīgāka par cilvēku. Bēdā pieņem arī visspīvākā ienaidnieka palīdzību, un tā rodas izpratne, ka tas nepavisam nav bijis ienaidnieks.

Iedzīvošanās kāres mācību stunda sasniegusi mistiski neredzamo, bet tajā pašā laikā jūtamo robežu. Iedzīvošanās kāre izraisa pārmēra prasīguma stresu, kas mums jau tā ir liels un ko vēl vairāk pastiprina Haleja komēta. Šo faktu apliecina dažnedažādas aizpleces, plecu un roku kaites.

Ja jūs secinājāt, ka Haleja komēta negatīvi ietekmējusi Zemi, jūs kļūdāties. Ta ir šķietama negativitāte. Tas nozīmē vienu: ja bailes no neapmierināta pārmēra prasīguma pāraug jebkuru robežu un cilvēks nejūt apmierinātību, īstenojot savas pārmērīgās vēlmes, tad viņā mostas vēlēšanās kaut ko mainīt. Ar Haleja komētas palīdzību 51% cilvēces — kaut vai aiz bailēm no nāves — nenovēršami nokļūst pie apziņas, ka nepieciešamas nepārejošas dzīves vērtības, garīgas vērtības.

Tikai Dievs zina, cik ilgi mēs turpinām attīstīties kā plūsmas ražošanā: vecāki atstāj mantojumā bērniem savas rakstura īpašības, un bērni šīs īpašības pārņem. Nevajadzētu, taču pārņem. Vajadzētu apgūt mācību stundas, taču to nedara. Ta vietā atstāj mantojumā saviem bērniem, šo to pieliekot klāt no sevis. Un cilvēks tiek pie nepaceļama baļķa.

Palīdziet sev un savām nākamajām paaudzēm!

Atbrīvojiet savu pagātni!

Kādā veidā? Izņemiet to ārā no sevis un nolieciet sev priekšā. Palūdziet, lai tā nostātos jūsu priekšā pazīstamā veidolā. Ja jūs neuzticaties savai iztēlei, palūdziet, lai pagātne izpaustos jūtu veidā. Sarunājieties ar to kā ar draugu: “Mīļā pagātne! Es tev piedodu, ka tu iemājoji manī. Es jau zinu, ka tu esi mana dzīve un ka man pašam tu esi nepieciešama, taču esmu tevi nepareizi novērtējis. Piedod, ka es agrāk nepratu ar tevi sarunāties no visas sirds un atbrīvot tevi kā smagumu sevī.

Tu atnāci man iemācīt, ka viss, ko es uzskatīju esam sliktu, sevī slēpj labo. Tikai tagad es atbrīvoju šo slikto vērtējumu. Es gribu ieraudzīt tā pamācoši labo. Tu man mēģināji ieskaidrot, ka viss, ko uztvēru kā labu, sevī slēpj slikto un ka tas ir īpaši bīstami. Bet es to nesapratu. No visas sirds priecājos par labo un neļāvu šaubīties ne sev, ne citiem. Es to uztvēru kā svētuma zaimošanu un tāpēc nevarēju saprast, kāpēc uz labu atbild ar sliktu.

Tikai tagad es saprotu, ka aiz labā slēpts sliktais provocē redzami slikto noraut melīgi labā masku. Mīļā pagātne, piedod, ka es baidījos no tavas patiesības, jo vēlējos redzēt tikai labo un būt labs. Es atbrīvoju tevi no savas sirds. Piedod, ka to nepratu agrāk.

Mīļais ķermeni! Piedod, ka aiz nezināšanas piekrāvu tevi pilnu ar pagātni un liku ciest. Es atbrīvošu pagātni, cik vien to izpratīšu, un tev kļūs labāk. Šis darbs nav ne vienai, ne divām dienām. Piedod, ka nesāku darboties agrāk.”

Ja jūs pratāt just savu pagātni un pat to iztēlē ieraudzīt, kā arī no dienas dienā atbrīvojat, taču nekādas pārmaiņas nejūtat un neredzat, tad sakiet sev, ka neesat taču ieradies sacensībās. Kā nekā jūs darbojaties sev.

Es pati 10 dienas lūkojos uz savu pagātni kā uz skulptūru, ko no klints izcirtis slikts tēlnieks, un biju spiesta atzīt, ka visnotaļ veikli protu nomērdēt skumjas. Izspiest no akmens ūdeni — ai, kā nākas pacensties. Atbildē uz manu cenšanos atbrīvot pagātni — es centos no visas sirds — nesaņēmu nekādu zīmi.

Es sev teicu, ka šī akmens sadrupināšana enerģijas daļiņās, t.i., atbrīvošana ir ilga laika darbs. Es mēģināju saprast, no kā un kādā veidā es smēlos skumjas, kura skumjas biju paņēmusi mācību stundas apgūšanai, toties atdot neapjēdzu.

Es lūdzu piedošanu visiem, ari savam ķermenim, un atbrīvoju savas pagātnes skumjas, lai tās varētu doties turp, kur uzskatīs par nepieciešamu.

Un tad pienāca diena, kad es pamanīju, ka mirusī skulptūra atdzīvojas. Tagad tā izskatījās pēc laba tēlnieka dvēseliska veidojuma un nu ar to sazināties kļuva daudz vieglāk un auglīgāk. Es pavēru ceļu lavīnai.

Pagātnes smagā nasta piepešas izpratnes brīdī var atbrīvoties kā emocionāli dvēselisks izvirdums, kad dvēsele un ķermenis veido lavīnu. Nebrīnieties, ja šīs negaidītās pārmaiņas atsauksies uz veselību vai saimniecisko dzīvi, lāpāt kā izvilinājāt stresus, pēkšņi var izlauzties un tikpat piepeši beigties slēpta slimība vai arī jūs cietīsiet materiālus zaudējumus. Taču jūs pret to izturēsieties apbrīnojami mierīgi, jo sapratīsiet, kāpēc tā noticis. Iespējams — lai cik dīvaini tas šķistu —, jūs pateiksieties Dievam, ka pret jums kāds izturējies cūcīgi vai iebāzis roku jūsu kabatā, jo pasniegtā mācību stunda izrādīsies svarīgāka par materiālo zaudējumu. Tam gan nav nekā kopīga ar zaudētāja noskaņojumu, kad nevilšus nolaižas rokas. Runa ir par pārdomātu izpratni ar pilnu prāta kontroli.

Pagātnes atbrīvošana ir it kā jūsu pārmēra materiālisma izvadīšana. Jo mierīgāk jūs to darāt, zinot, ka nav kur steigties, jo nemanāmāk bez zaudējumiem un ciešanām atbrīvojas dvēsele un ķermenis.

Tad droši vien papildu zināšanām jūs jutīsiet, ka:

Ieradās tāpēc, ka to vēlējās.

Paņēma tāpēc, ka vajadzēja.

Bija nepieciešama mācību stunda, bez kuras nepielaiž pie nākamās.

Dzīve nekad nepagriežas atpakaļ. Pagātnes nasta ir jāatstāj pagātnei, bet pašam jādodas pretī nākotnei. Kas to prot, tam

pagātne ir dzīva. To nevajadzēs atdzemdināt ar vecām atmiņām, lietām un tradīcijām. Tads cilvēks nejūtas pagātnei parādā un nemokās sirdsapziņas ēdās.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz es mācīju jaunus divus mēnešus veca mazuļa vecākus. Bērnam pēc dzemdību traumas bija bojātas galvas smadzenes, bet ķermeni skārusi parēze. Bērns vēl ne reizes nebija izdvesis nevienu normālu skaņu vai pats pakustējies. Viņam nebija elementāru dzīvībai nozīmīgu refleksu, piemēram, zīšanas refleksa, tāpēc viņu baroja ar zondi. Viņa ķermenis kustējās vienīgi krampjos.

Cēloņu skaidrojums ar kaut ko jāsāk. Es sāku aplūkot bērna pagātnes simbolisko ainu. Ta izskatījās pēc liela koka, kura stumbrā iespēris zibens un plaisa ķīļveidīgi paplašinājusies virzienā uz leju. Ap to tekalēja neskaitāmas skudras. Koks atstāja salīdzinoši izturīgu iespaidu, jo plaisa neskāra koka viduci un tā aizmugurējā daļa bija palikusi neskarta. Platais vainags bija putnu nosēts. Tikai visi dziedātājputni tupēja, cits citam piespiedušies, un klusēja, bet melni kraukļi lēkāja un ķērca, vēstīdami nelaimi.

Es atstāstīju šo ainu un sāku to šifrēt: zibens nozīmē negaidīto, koks iemieso garīgumu, saknes ir vecāki, stumbrs — pats cilvēks, koka vainags — nākotne, pēcnācēji, skudras — pārcilvēciska darba mīlestība, ķermeņa priekšpuse — māte un jūtu enerģija, ķermeņa mugurpuse — tēvs un gribas enerģija, dziedātājputns — priekpilna brīvības dziesma, melns krauklis — brīvība baiļu gūstā.

Vecāki mani saprata no pusvārda.

Viņu bērns (koks) gan fiziski attīstījās normāli, taču viņa dvēseles dzīve beigu beigās neizturēja un ķermenis paņēma sitienu uz sevi. Mātes prasība, lai vīrs viņu nemitīgi aprūpētu un apmīļotu, īpaši pieauga grūtniecības laikā. Māte pati vēl bija bērns, nevis nobriedusi sieviete, kura vēlējās, lai virs piederētu viņai vienai. Lai gan vīrs centās iztapt jaunajai un skaistajai sievai, diemžēl spēcīgas dēla pienākuma izjūtas dēļ viņam nācās rauties pušu starp sievu un paša pārmēra prasīgo māti, kura viņu bija audzinājusi viena pati. Un arī darbā, kā jau jaunam biznesmenim, viņam vajadzēja izlikt visus spēkus. Viņš centās izdarīt pa prātam visiem, tikai spēka vairs nepietika. Darbā uz viņu sāka skatīties greizi, māte atklāti niknojās un vēlējās atriebties kā dēlam, tā vedeklai. Sieva apvainojās, māte nemitīgi burkšķēja, un vīrs aizdomīgi ilgi nez kur aizkavējās. Vārdu sakot, pavisam parasta situācija.

Neviens viņiem nebija mācījis ģimenes dzīves ābeci, nebija mācījis sarunāties ar bērnu. Jaunieši, kas paraduši mācīties zem rīkstes, parasti atviegloti nopūšas, kad viņiem vairs neuztiepj zināšanas, un neiedomājas paši aktīvi tiekties pēc zinībām. Ja nepieciešamais izrādās neapgūts, rodas briesmu izjūta, kas saka: ja tu neproti, nāksies norēķināties. Briesmu izjūta viņus piespieda ieķerties vienam otrā, un to simbolizēja koka-bērna spēcīgās saknes. Stresu milzīgais uzkrājums kaitēja gan vecāku, gan bērna jūtām — koka priekšpusei. Ja māte būtu pratusi kontaktēties ar bērnu, tad gan māte, gan bērns atbrīvotos no stresiem, taču viņa to nemācēja.

Viss vēl būtu labojams, ja sievieti dzemdību laikā kāds uzmundrinātu — nomierinātu un pamācītu. Tas nenotika. Pārmēra emocionālās dzemdības uzskatīja par temperamenta īpatnību.

Dzemdību laikā šīs sievietes māte visu laiku atradās dzemdību namā un ēkas otrā galā trīcēja no bailēm, tādējādi pastiprinot meitas bailes, kas jau tā bija noslēgušas dzemdību ceļus. Jaunais, nepieredzējušais vīrs tik vien spēja, kā turēt sievas roku un just līdzi viņas ciešanās, tikai labuma no tā nebija nekāda. Baiļpilnās sievietes kaprīzums, ko agrāk viņa aizturēja, izlauzās uz āru histērisku prasību veidā, lai visi mestos viņai palīgā. Viņai šķita, ka nevienam gar viņu nav nekādas daļas. Zēlums pret sevi izraisīja dzemdību sāpju atslābumu, kā dēļ ieilgušās dzemdības nācās stimulēt.

Vīra nespēja viņai palīdzēt cietēju pilnīgi izsita no rāmjiem, un viņa sāka apvainot vīru, ka pat tādā brīdī darbs (skudras) viņam ir svarīgāks par sievu. Šis apvainojums, kas noskanēja kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm, bērnam izrādījās liktenīgs. Ta bija sievietes greizsirdība uz darbu, kas sievai atņem vīru (plaisa stumbra priekšpusē). Vīrs nesadusmojās, jo vēlējās sievu saprast un viņai palīdzēt (koka aizmugure). Kakla skriemeļa lūzums dzemdībās nozīmē, ka mātes ietiepība tika lauzta (kakls ir māte). Māte par savas patiesības nemaldīgumu bija tik ļoti pārliecināta, ka viņai ne prātā neienāca, ka vajadzēs padoties dzīves patiesības priekšā. Paradums panākt savu izvērtās ciešanās.

Uzbruka bēda. Neviens neuzdrošinājās skaļi izteikt cerīgus vārdus (klusējoši dziedātājputni). Un ķērcošu vārnu ir vairāk par vienu (tāpat kā to, kas bērna nāvi uzskata par labāko atrisinājumu). Viņu vidū ir arī viena no vecmāmiņām. Otra vecmāmiņa joprojām lieto nomierinošus līdzekļus, bet tie nepalīdz.

Jaunie vecāki izrādījās apbrīnojami saprotoši. Viņi ne tikai piekrita manis teiktajam, bet arī to papildināja. Es centos runāt delikāti, bet viņi, nekaunoties no manis un viens otra, tieši izklāstīja savas kļūdas. Pēc pirmās sarunas bērnam pārgāja krampji. Mazulis pats sāka kustināt galviņu un aktīvi ar balsi dot zīmi par savu esamību — tik labi vecāki aptvēra savas kļūdas. īpaši saprotoša izrādījās māte. Bet gados jaunajam tēvam bija vērojama diezgan nocietinājusies domāšana, un visizteiktāk tā izpaudās, ieciklējoties darbā. Sieviete saprata: ja reiz viņa ir apprecējusi šādu vīrieti, viņai būs vajadzīgs laiks, pirms viņas vīrs, gluži kā zemei pieplacis koks, iztaisnosies visā augumā un kļūs par mīlošu vīru.

EGO un egoisms — divi baiĻu veidoli

Mēs zinām, cik ļoti nepieciešama prasme kontaktēties ar cilvēkiem. Mēs sākam saprast, cik svarīgi sazināties ar dzīvniekiem. Mēs jau vairs nesmejamies par cilvēkiem, kas stāsta par saskarsmi ar augiem. Taču vairākums kā nosodāmas muļķības, ja ne ļaunumu, kas pelnījis sodu, uztver kontaktēšanos ar enerģijām. Daudzi kulturāli ļaudis gribētu, lai tiesībsargājošās organizācijas pieliktu punktu tamlīdzīgai naivu ļautiņu muļķošanai. Kāpēc? Tāpēc, ka kontaktēšanās ar neredzamām enerģijām ir ārpus prātīgu mietpilsoņu saprašanas.

Kontaktējas ar prāta palīdzību, attieksmi pauž ar sirdi. Kulturālam cilvēkam galēji svarīga ir kontaktēšanās, bet attieksmei nav īpašas nozīmes. Dzīvniekiem un augiem — pilnīgi pretēji — galēji svarīga ir attieksme, jo tā nosaka saskarsmi. Attieksme pret enerģiju — tā ir attieksme pret tevi veidojošām daļiņām un kontaktēšanās ar savām sastāvdaļiņām. No cilvēka priekšstatiem un pārliecības ir atkarīgs, vai viņš sevi pilnīgo vai iznīcina.

Kaut gan es savās iepriekšējās grāmatās desmitām reižu atkārtoju un detalizēju piedošanas principu, atbrīvošanas principu, piedodot neredzamajai stresu enerģijai, skaidroju dažādus aspektus, tomēr man nemitīgi vaicā: “Kā man to izdarīt?” To izskaidrot ir vienlīdz grūti gan cilvēkam, kas savā smagajā apātijā cer: un ja nu kāds apžēlosies un noņems manu nešļavu no pleciem, gan cilvēkam, kas iekšēji ir sašutis un dvēselē protestē: “Kāpēc es?”

Un nu parunāsim par vēl vienu paņēmienu.

Iztēlojieties, ka jūs sevī esat uzņēmis enerģijas sabiezējumu, ko dēvē par stresu, un izaudzējis to ļoti lielu. Enerģijai jūs esat trauks ar noteiktām robežām, un tā nenovēršami tiecas pie jums. Ierobežotās telpas dēļ enerģija ir spiesta sabiezēt, jo to sapresē jūsu vēlēšanās patikt citiem cilvēkiem, kas raksturīga inteliģentam cilvēkam. Enerģijas koncentrēšanās pārsniedz normu. Jo secīgāk un spēcīgāk jūs savaldāt savas emocijas, jo augstāka to koncentrēšanās.

Bet, tā kā ne vienmēr jums izdodas mierīgi sēdēt uz pulvera mucas, protesta izpausmes ir gluži kā palts, kas gāžas pāri trauka malām. Jo ātrāk jūs kļūstat neinteliģents, t.i., jo ātrāk pienāk gals jūsu pacietībai, jo mazāka palts — jo labāk izārstējama slimība. Jo negaidītāk plīst pacietība, jo vairāk izšļakstās no trauka — jo spēcīgāks slimības saasinājums. Tad no tās vairs neizvairīties, arī iekšā neiedzīt. No tās vairs neatkratīties ar pieklājīgu atvainošanās smaidu — slimība, kas saasinājusies, jāizslimo.

Slimība gluži kā ugunsgrēks sadedzina palti, un jums ir prieks, ka atkal viss ir labi. Bet, tā kā slimības rašanās iemeslu jūs nenoskaidrojāt, tas pats stress uzkrājas atkal, taču ķermenis jūs vairs nemācīs ar tik vienkāršu slimību. Ja jūs priecājaties par slimību, jo tā, piemēram, jūs izpestījusi no nepatīkamas situācijas, tad, lai gan jūs ātri atveseļojaties, tomēr nesaprotat, ka ielikāt karotīti medus savu samazgu baļļā. Zemapziņā jebkādu slikto dēvējot par labu, mēs ieliekam karotīti medus samazgu baļļā un vēlamies, lai tur būtu viens vienīgs medus. Cita iespēja ir apzināta sevis psiholoģiska apstrādāšana, kad cilvēks sev iestāsta, ka samazgas kļuvušas par medu. Kā jau zināt, tā nemēdz būt, jo samazgas ir samazgas.

Mums jāiztukšo un jāiztīra sava samazgu baļļa — jākļūst garīgi tīriem, tad arī tur kā pēc burvju nūjiņas mājiena uzradīsies medus. Dvēseles tīrība, kas ir arī patiesums, kurš bērniem un dzīvniekiem ir Dieva dots, pieaugušiem tiek paslēpts aiz ārējā spožuma. Paslēpju spēlēšana, ja spēlētājs ir sadusmots, var kļūt tik nopietna, ka patiesums var pilnībā izzust.

Jo inteliģentāks cilvēks, jo spēcīgāka viņa vēlēšanās patikt. Ko nozīmē — patikt? Patikt nozīmē ekspluatēt jūtas.

Naivs cilvēks, kas vēlas patikt, cenšas rīkoties pa prātam cita cilvēka izjūtām un, iespējams, pat nenojauš, ka viņš ekspluatē svešas jūtas savtīgiem mērķiem, bet vēlāk mēdz būt nelaimīgs, ka izmanto viņu pašu. Cilvēks ievēro tīrību, uzbužina spalviņas, izskaistinās, uzliek grimu, sakarina rotaslietas, uzpošas — kaut tikai patiktu — un ekspluatē cita cilvēka redzes sajūtas. Samērīgi atsvaidzina sevi ar izsmalcinātu parfimēriju un ekspluatē svešu ožu. Uzcienā otru ar izmeklētiem ēdieniem un izmanto viņa garšas sajūtas. Ievada saldas un pēc iespējas gudras runas, ko caurvij uzslavas, un izmanto sarunu biedra dzirdes sajūtas. Pasniedz pēc iespējas eksotiskāku dāvanu vai ietērpj savu ķermeni kā dāvanu īpašās drānās un izmanto svešu tausti.

Gudrs cilvēks, kas vēlas patikt, apzināti domā par savu labumu un jau iepriekš ņem vērā, ka pret viņu var izturēties tāpat. Tajā pašā laikā viņš nekad nenojauš lamatas, jo nesaprot partneri. Ar vēlēšanos patikt vien ir par maz.

Kas redz, ka otram nav iepaticies, taču grib patikt, tas sāk iekārdināt, proti, pārspīlēt vēlmē iepatikties, la rodas visu veidu nevajadzīgais, liekais, dzīve izvēršas vienos vienīgos svētkos, kas līdzdalībniekiem apnīk, un vēlamais mērķis netiek sasniegts. Debesu prieki pārvēršas elles skumjās.

Kas vēlas izprast, tas nevēlas patikt, Tāds jau tāpat patīk. Tāds ievēro tīrību, sapošas, lieto kosmētiku, izdaiļo sevi un nezaudē mēra izjūtu, Tāds ir patīkams saskarsmē. Viesi viņš cienā ar to, ko ēd pats, sarunājas lietišķi un atklāti, nemēģinot otru piemānīt. Arī tas attiecas uz jēdzienu “patikt”. Līdzsvarots cilvēks ne ar ko nekrīt acīs, jo viņam piemīt pašcieņa. Viņš nevēlas būt inteliģents. Viņš ir inteliģents. Inteliģence nav pašcieņa, bet pašcieņa ir inteliģence. Pašcieņas trūkuma inteliģence un pašcieņas inteliģence ir divas dažādas lietas.

Mēs sametam ego un egoismu viena kaudze un nekādi nesaprotam, ka

a ego ir pašcieņas pazīme;

u egoisms ir inteliģences pazīme.

Ikvienā no mums ir kā viens, tā otrs.

Sameklēt adatu siena kaudzē — tā ir utopija. Tāpat gandrīz neiespējami maldos pārliecināt cilvēku, kas iestidzis inteliģences muklājā, kamēr viņš nav nogrimis. Šādu cilvēku skaits pieaug. Par laimi, pieaug arī to skaits, kas sāk iet meklējumu un sevis atrašanas ceļu.

Izmisums ir cilvēka vēlēšanās, kurš nokļuvis krīzē, izraidīt no sevis jūtas, kas viņa dzīvi novedusi krīzē. Taču bez redzes, dzirdes, ožas, taustes un garšas sajūtas cilvēks pārvēršas par lietu. Ta vietā, lai no sirds izmestu uzbrukušo nelaimi, palīdziet tai atbrīvoties un pacentieties saprast, kāpēc tā ieradusies tieši pie jums. Tādējādi jūs ķersieties pie savas attieksmes pārmainīšanas.

Domāšanas pārmainīšana ir attieksmes pārmainīšana — attieksmes pārmainīšana pret pasauli ar fizisku sajūtu starpniecību. Kas labāk izturas, tas labāk kontaktējas. Kamēr mēs turpinām būt savu piecu sajūtu upuri, īpaši nepadomājot, nospriežam, ka bezgalīgs labā pieaugums arī ir augstākais labums. Vienlaicīga stresu palielināšanās mēģina mums ieskaidrot labā apslēpto cēloni, mēģina palīdzēt apjēgt, ka viss vislabākais, kam taču līdzi nāk viss vissliktākais, nepavisam nav tas labākais. Kas to secina pats, tas savās atziņās iet tālāk un secina, ka, samazinoties labajam, samazinās arī sliktais.

Bet kas notiek, ja vairs nav ne viena, ne otra? Tad rodas līdzsvarotība jeb bezsvara stāvoklis, kas mūs vairs nepienaglos Zemei. Šādas zināšanas jūs baida? Ja baida, tā ir pavisam loģiska baiļpilna cilvēka reakcija. Jūsu nomierināšanai piebildīšu, ka tiekšanās pretī absolūtam līdzsvaram ir attīstības ģenerators, taču šis ceļš ir bezgalīgs. Kad mēs iemantosim šādu līdzsvarotību, varēsim vadīt matēriju ar domu palīdzību, pārstāsim būt Zemes gūstekņi un spēsim ar domu spēku un domu ātrumā pārcelties turp, kur dvēsele vēlēsies. Tad mēs beigsim mācīties kā skolā tikai pēc vienotas programmas, bet paši izstrādāsim sev nepieciešamu mācību programmu, kuras pamatā būs dievišķās Visa Vienotības izzināšana un attīstība.

Pašlaik mēs esam stresu smaguma pilni un mūs spiež pie Zemes. Kamēr nepalīdzēsim sev paši, mums nepalīdzēs arī Dievs, jo Dievu savās dvēselēs mēs neielaižam. Mēs varam prātot un spriedelēt, iztaisīdamies par gudriem, taču, jo vairāk to darām, jo skaidrāk saskatām savu sadzīvisko bezpalīdzību un pašā savas gudrošanas karstumā — blaukš! — iekrītam bedrē. Bez citu palīdzības no turienes neizkļūt. Un cik smags tāds darbs — no bedres vilkt ārā smagu samazgu mucu!

Tagad labāk pacentīsimies turēties tālāk no bedres. Pacentīsimies atbrīvoties no savām samazgām, turklāt tā, lai tās neizlītu uz zemes un nepiemēslotu mūsu planētu.

Sāksim iztukšot savu mucu, atbrīvojot bailes mani nemīl. Analogi jūs pēc tam varēsiet rīkoties ar pārējiem stresiem.

Iztēlojieties, ka jūs ejat pa sava likteņa ceļu, bet jums pa priekšu iet cilvēks — melns un briesmīgs. Viņa vārds ir bailes, ka mani nemīl. Tas soļo pirms jums, it kā teikdams: “Mīļo cilvēk! Es eju tev pa priekšu, lai tev dzīvē nenāktos pagriezties atpakaļ. Došanās atpakaļ — tā ir bojāeja. Es eju tev pa priekšu, lai, mani redzot, tevī rastos vēlēšanās ar mani sazināties pa labam. Iespējams, tu gribēsi saprast, kāpēc es esmu slikts. Kas vēlas saprast, tas vēlas iemīlēt. Tad es, tavs garīgais aklums, spēšu pārvērsties tava gara gaismā. ”

Domāšana ar prātu piezemē,

domāšana ar sirdi ceļ pretī debesīm.

Atšķirības izpratnei sakiet savām bailēm: “Mīļās bailes! Es ar prātu palaižu jūs brīvībā, jo zinu, ka jūs esat atnākušas man iemācīt drosmi!’’ Uzsveriet vārdu “ar prātu”. Ieklausieties sevī. Jūs jutīsiet, ka galvā ienāk skaidrība. Jūsu domās rodas patīkama, skaidri jaušama konkrētība. Taču nekļūst viegli ap sirdi. Ir maz labuma no tā, ka galva pacelta pret debesīm, ja ķermenis tai neseko. Bet nu sakiet: “Mīļās bailes! Es jūs atbrīvoju no visas sirds, lai jums kļūtu labi. Es esmu iemācījies ar sirdi saprast tavas pamācības. ” Ieklausieties sevī, un jūs jutīsiet, cik silti kļūst ap sirdi. Elpot kļuvis viegli. Jūs pārņem neizskaidrojamas svētuma izjūtas.

Tātad bailes plūst, un jūs centīgi turpināt tās atbrīvot, cenšoties runāt pavisam konkrēti: “Mīļās bailes mani nemīl! Es jums piedodu, ka jūs izrādījāties manā ceļā. Es zinu, ka jūs atnācāt iemācīt man kļūt drosmīgam. Piedodiet, ka es to nesapratu un izaudzēju jūs līdz visvisādu stresu stāvoklim. Kopā ar bailēm audzējot stresus, es pakļāvu ciešanām visu ķermeni. Piedod man, dārgais ķermeni! 'la nu reiz ir iznācis. Es jūtos vainīgs un zinu, ka aiz bailēm būt vainīgam vainas izjūta tikai palielinās. Es jau zinu, ka neesmu vainīgs, zinu, ka tā ir kļūda, bet pagaidām neprotu atbrīvot vainas izjūtu tādā mērā, lai justu, ka neesmu vainīgs. Atkal un atkal es sev piedodu savas kļūdas. Cenšos pakāpties no zināšanu līmeņa uz jūtu līmeni. ” Jūs runājat un vērojat savas bailes. Tas nevarēja jūs dzirdēt, jo jūsu runa bija mēma sirds runa, taču tās apstājas. Jūs jūtat, ka esat sadzirdēts. Tas dzird, bet šaubās, jo nespēj noticēt, ka jūs tik patiesi, no visas sirds vēlat tām labu. Tās uzvedas tieši tāpat kā jūs. Arī jūs uzreiz nespējat noticēt labā patiesumam. Jūs vēlaties pārliecināties, jo ne vienu vien reizi esat apdedzinājies paša naivumā. “Piedodiet, mīļās bailes mani nemīl, ka es jūs izaudzēju līdz neticībai sev un tāpēc nespēju noticēt citiem. ” Cilvēks jūsu priekšā pagriežas ar seju pret jums. Jūs varat viņu labāk saskatīt un konstatējat, ka viņš nepavisam neatrodas jūsu, bet gan kaimiņa ceļā. Jūs savas bailes esat izaudzējis līdz vēlmei vispirms darīt labu citiem. Jūs jau zināt, ka dzīve kļūst normāla, kad mēs iemācāmies pareizi nolikt pēc kārtas un attēlot laikā tās atsevišķas daļas. Pirmajam šajā rindā jāatrodas pašam cilvēkam, tad tā papildinošajai pretējā dzimuma pusei, tad bērniem, vecākiem un citiem cilvēkiem. Un pašā nobeigumā darbam un priekšmetiskajai pasaulei.

Taču jūs turpināt atrasties ierastajā materiālās pasaules uzskata burvju lokā, kurā cilvēks, kas vēlas būt labs, bieži sev ierāda pēdējo vietu. Atkal aizmirstat, ka bērns ir vecāku summa. Bērns, kas sev tic, sevi saprot un ir ar sevi apmierināts, mīl sevi kā savu vecāku summu. Lūdziet piedošanu savām bailēm, ka tās izaudzējāt līdz neizpildīta pienākuma izjūtai, līdz bailēm izrādīties vainīgam, kuru dēļ jums nākas izkalpoties mīlestību, negūstot mieru, jo blakus vienmēr uzrodas kāds, kam nav labi.

Neatdota parāda izjūta savu vecāku priekšā ir vislielākā vainas izjūta no visām iespējamām, 'rās augsnē izaug visi pārējie vainas izjūtas veidi. Vairākums vecāku nesaka tieši acīs, ka bērns viņiem ir parādā par savu piedzimšanu, audzināšanu, mācīšanu utt., taču daudzi tomēr to apgalvo. Ja jūs esat šādu vecāku bērns, piedodiet tiem viņu noziedzīgo godīgumu. Apzinieties, ka viņu iedzīvošanās kāre ir pāraugusi viņus pašus un tāpēc viņi nesaprot, ko dara.

Jūsu bailes it kā nometa no pleciem smagu nešļavu, nogriezās no kaimiņu ceļa un dodas pie jums. Savādi —jūs taču tās atbrīvojāt. Kāpēc tās neiet prom, bet nāk pie jums? Uzticieties savām bailēm. Tās ir gudrākas par jums, jo tām netraucē loģiskais prāts. Ļaujiet tām rīkoties tā, kā tās grib. Pavērojiet tās uzmanīgi un pacentieties saprast, kāpēc tās dara tā un ne citādi. Apzinieties: es tās atbrīvoju, un viss. Pārējais atkarīgs tikai no tām. Stresu atbrīvošana nekādā gadījumā nekaitē.

Tagad jūsu bailes pienākušas pavisam tuvu. Ja no tālienes to rīcība šķita pavisam pazīstama, tagad jūs saprotat, ka esat ar tām identisks. Tas stāv jūsu priekšā kā vistuvākais draugs, kas visu zina, taču ir kluss kā kaps. Ne vērtējumu, ne nosodījumu, lai gan esat pieļāvis ne mazums kļūdu.

Neparasta izjūta — stāvēt savā priekšā un just bezemociju mīlestību, ko nevar nosaukt kādā vārdā. Jo par mīlestību esam pieraduši dēvēt emocionālus mīlestības apliecinājumus un kaisles pilnas situācijas.

Lūdziet piedošanu savām bailēm, ka tās neuztvērāt kā sevis dzīvu daļiņu un nesapratāt to vajadzības. Tagad jūs zināt, ka ikvienai enerģijai ir sava dzīve, un vienalga, vai tā ir redzama vai neredzama.

Jūsu priekšā piepeši izrādās tukšums. Kur pazudušas bailes, kas te tikko stāvēja? Pacentieties izjust pārmaiņas savā pašsajūtā. Ko jūtat krūtīs? Ko jūtat visā ķermenī? Ja jums kļuva silti, ziniet, ka bailes iegāja jūsu sirdī — jūsu mīlestībā. Bailes — tas ir aukstums, bet jums kļuva silti. Patīkamas sajūtas? Ko tās nozīmē? To, ka jūsu mīlestība pārvērta baiļu aukstumu siltumā. Jūsu mīlestība radīja brīnumu. Ko jūs jūtat? Prieku? Vai laimi?

Bailes jūsu sirdī pastaigājas kā pirtī. Jūs esat pieradis dot mīlestību tikai tad, kad jūtat, ka jūs mīl, ar jums rēķinās, jūsos ieklausās, jūs izprot, par jums rūpējas. Bet, tā kā aiz bailēm to jutāt reti, jūs apturējāt mīlestības plūsmu, un tā krājas iekšienē.

Nekustīga mīlestības enerģija nav mīlestība, bet gan dusmas. Tāpēc šajā pārkurinātajā pirtī tūlīt, tūlīt var sākties ugunsgrēks. Lūdziet piedošanu savai mīlestībai, ka to pārvērtāt par baiļu gūstekni, neļaujot tai izplūst ārā. Lūdziet piedošanu ķermenim, ka nepratāt izprast visu to gadījumu mācību stundu, kad pie jums atnāca slimība ar paaugstinātu temperatūru un dzēsa ugunsgrēku.

Jūsu bailes sirds kameras aizmugurējā sienā sameklēja durvis un atrāva tās vaļā. Tās ir durvis uz pagātni. 'Ias veras uz āru un nostenas. Paskatieties arī jūs, un tad ieraudzīsiet, cik augstu no zemes un ceļa atrodaties. Aiz bailēm, ka mani nemīlēs, ja es nekļūšu labāks, gudrāks, ievērojamāks utt. par saviem vecākiem, jūs radījāt inteliģences gaisa pili. Jūs nezinājāt, ka šis ceļš ir jūsu likteņa ceļš, ko jums devis jūsu tēvs un pa kuru jūs ejat kopš dzimšanas pēc savas brīvas gribas.

Lai kā jūs izturētos pret savu tēvu, tieši viņš sniedz vienīgo iespējamo pašcieņas iemantošanas ceļu. Ja jūs iemācīsieties mīlēt savu tēvu, jūs paaugstināsiet savu ceļu un jums nenāksies taisīt neizturīgas, mānīgas, trauslas gaisa pilis. Lūdziet piedošanu saviem vecākiem, ka viņus agrāk nesapratāt. Lūdziet piedošanu bailēm, ka nepratāt tās atbrīvot tā, lai tās spētu aiziet pa brīvu ceļu, kas ved uz pagātni. Jo vairāk jūs ļausiet tām aiziet, jo vairāk tās samazināsies, izzūdot pagātnē. Tas zina visu savu tapšanas vēsturi un tāpēc labi pazīst ceļu atpakaļ.

Tādas ir jūsu bailes mani nemīl. Ja tās ir tik mazas, ka tās līdzsvaro drosme, tad ir jūsu ego, t.i., jūs pats. Jo stiprākas bailes, jo lielāks jūsu egoisms.

PAR SIRDSAPZIŅU

Katru cilvēku laiku pa laikam moka sirdsapziņas ēdas. Cik bieži un cik stipri, tas atkarīgs no paša cilvēka. Kāpēc? Kas ir sirdsapziņa un kāpēc tā moka? Jo sirdsapziņa it kā ir laba, kā gan tā spēj mocīt?

Dzīve — tā ir sliktā pārvēršana labajā. Un nav svarīgi, kā to dara, — domās, vārdos vai darbos, svarigi, lai tas tiktu izdarīts.

Nepaveikti darbi izraisa vainas izjūtu, t.i., sirdsapziņas ēdas. Drosmīgam, tātad arī līdzsvarotam cilvēkam vainas izjūta izpaužas atbildības izjūtā. Pozitīva vainas izjūta, kas ir arī atbildības izjūta, padara cildenu. Atbildības izjūta ari ir sirdsapziņa. Baiļpilna cilvēka vainas izjūta izpaužas pienākuma izjūtā. Negatīva vainas izjūta, kas ir ari pienākuma izjūta, apgrūtina.

Vēlēšanās atbrīvoties no pienākuma izjūtas, kas sarežģī dzīvi, izraisa nepieciešamību strādāt. Baiļpilns cilvēks, kas veic darbu, sacenšoties ar savām bailēm, pilnīgu gandarījuma izjūtu neiemanto. Stresi uzkrājas, un nemanot nepieciešamība strādāt pārvēršas pienākumā strādāt. Bērnam pienākumus uzliek pieaugušie. Pieaugušie pienākumus uzņemas paši, taču apgalvo, ka viņus piespiež darbs, ģimene, valsts, dzīve utt.

Nepietiek ar to, ka piespiedu stāvokli uzskatām par nenovēršamību, — pienākuma izjūtu mēs uzskatām par pozitīvu, neiedziļinoties šīs enerģijas būtībā. Mēs kultivējam pienākuma izjūtu gluži kā džinu pudelē, ar korķi aiztaisām piespiedu stāvokli un visam klāt apzīmogojam to ar nenovēršamības zīmoglaku. Bailes konstatēt pienākuma izjūtas neesamību — izrādīties sliktam, slinkam, nevīžīgam, vienaldzīgam, tūļīgam utt. — neļauj mums šaubīties par pienākuma izjūtas absolūtu pozitivitāti.

Cilvēkus ar attīstītu pienākuma izjūtu cildina, ciena, apbalvo un visādi idealizē, tādējādi pātagojot pieaugošo pienākuma izjūtu gan pašiem līdzdalībniekiem, gan tiem, kas slavē viņu pienākuma izjūtu. Par pienākuma izjūtu runā daudz, bet par atbildības izjūtu — starp citu. Kāpēc? Tāpēc, ka pienākuma izjūta tiek uzspiesta, bet atbildības izjūtu cilvēks uzņemas pats.

Atbildības izjūta tiek uztverta kā personiska iegriba. Ja kāds uzņemas atbildību, bet nespēj to nest, apkārtējie ļauni priecājas — nu nevajadzēja taču uzņemties! Kas viņam lika? Cilvēks, kas brīvprātīgi uzņēmies atbildību, atņem ļaunvēlīgajam skauģim iespēju pavēlēt. Vēlme pavēlēt ir jebkura sīkas dvēseles cilvēka nepieciešamība — nepieciešamība dvēselē paaugstināties. Izsakot pavēles, cilvēks pazema to, kam tās tiek adresētas, un šajā brīdī jūtas daudz nozīmīgāks.

Ir nepieciešamība, un ir tās pretpols — pienākums. Nepieciešamība ir tas, bez kā nevar iztikt. Pienākums ir tas, kurš diktē: vajag! Nepieciešamība iemieso brīvību būt pašam sev. Pienākums atņem brīvību un pārvērš cilvēku par vergu.

Es vairs neatkārtošu visu, ko stāstīju par vainas izjūtu. Nepadarīts pienākums automātiski pastiprina vainas izjūtu. Noteikt pienākumu var sev un citiem. Pienākums ir piespiešana, kas izraisa pretestību un protestu. Kam uzliek par pienākumu būt absolūti labam, tam taču pret kādu jābūt sliktam, jo pavēlētājam patīk tie, kas līdzīgi viņam pašam. Bet, ka tie ir divi pretpoli, par to pavēlošais nedomā. Tā nu iznāk, ka cilvēkam ir pienākums strādāt un pienākums atpūsties, pienākums mācīties un nemācīties, sportot un nesportot, pienākums ēst vai dzert, gulēt vai būt nomodā, nākt un iet, piedzimt un nomirt vienlaikus — ja viņš visiem grib iztapt pa prātam. Kā pienākums mīlēt var nekaitēt sirdij? Un kas gan cits, ja ne pienākums, ir apvainojums: “Tu mani nemīli!”

Pieaug to cilvēku skaits, kas cilvēkos izstaro bezgalīgu pievilcību, bet mājās pārvēršas elles iemiesojumā. Kāpēc? Tāpēc, ka svešu cilvēku ir daudz. Izkalpoties viņu mīlestību — tā ir nepieciešamība, bet svešajiem nepavēlēsi, pat ja gribētos. Un mājiniekiem ir pienākums rēķināties ar mani un mīlēt mani, jo es taču viņiem esmu darījis tik daudz laba. Sieviete, kas pārnāk mājās ar šādām domām, atduras pret vīra klusēšanas sienu, un viņu pārņem bezspēcīgs niknums, kas agri vai vēlu izšļakstās uz vainīgo histēriskā vārdu plūsmā. Bet vīrietis, kas pārkāpj mājas slieksni ar šādām domām, sastop uzbrukumam gatavu sievu, kas burtiski uzprasās, lai viņu iekaustītu. Ja viņš to neizdarīs, sieva uzklups pati. Tā šķiet vīram. Tādējādi sievas patiesība un vīra patiesība ir vienlīdz vainīgas ģimenes sabrukumā. Pienākumu noteikšana tuviniekiem izvēršas īpaši cietsirdīgā tiesā pār viņiem.

Mīlestība arvien vairāk pārvēršas par darbu, tāpēc pieaug gremošanas trakta slimību skaits.

Gremošanas trakts rāda to domu kvalitāti, kas pavada darbu, par ko bija runa otrās grāmatas “Piedodu sev” otrajā daļā “Dārgās dusmas”.

Pienākums sākt izraisa kuņģa slimības.

Pienākums pabeigt — taisnās zarnas slimības.

Pienākums nodarboties ar sīkumiem, lai gan gribētos ķerties pie lielām lietām, — tievās zarnas slimības.

Pienākums nodarboties ar nozīmīgiem jautājumiem, lai gan vajadzētu ķerties pie sīkiem darbiņiem, — resnās zarnas slimības.

Jo lielāks pienākums, jo nopietnāka slimība. Citiem vārdiem sakot, jo vairāk cilvēks sevi piespiež stāvēt pāri nepatīkamajam pienākumam, jo lielāka viņa iekšējā pretestība, vainas izjūta un piespiedu stāvoklis. Un ķermenis nevar būt vesels.

No pienākumiem, ko uzliek citi, var kaut kā izlocīties. Pienākumi, kurus cilvēks uzņemas pats, ir daudz sliktāki: man jādara, jo citādi nevar. Ir jānāk un jāiet, jāatnes, jābūt, jādod, jāņem, jo citādi notiks nelaime. Cilvēks pret mani izturas labi, tātad mans pienākums ir viņu mīlēt. Viņš ir mans dzīvesbiedrs (dzīvesbiedre) — tātad mans pienākums ir nodarboties ar seksu. Un tā tālāk. Pat visbrīnišķīgākais pienākums ir piespiešana un izraisa nepatiku.

No nepaveicama pienākuma katrs mēģina tikt vaļā pa savam. Pastāv divas iespējas:

1)  darbu padarīt, t.i., būt godprātīgam;

2)   darbu nedarīt, t. i., nebūt godprātīgam.

Baiļpilns godprātīgs cilvēks veic darāmo, taču pats gandarījumu nejūt un arī citi ar viņu nav apmierināti. Tāpēc viņš sev uzkrauj arvien lielāku darāmā nastu, līdz lūst. Lūzuma raksturs, t.i., slimības raksturs ir atkarīgs no sevis piespiešanas īpatnībām. Neapmierinātības pilns pašvērtējums, kas ir arī apvainojums, ar kuru cilvēks sev uzliek pienākumu, var izpausties galējībā, un cilvēks vēl sev ļaunu.

Daudzi man iebilst: kā gan cilvēks var sev vēlēt ļaunu? Var, un kā vēl. Kas nevēlas darīt ļaunu citiem, tas ir, baidās to darīt, tas jūtas vainīgs, ja citiem kļūst slikti. Tāds gatavs nedomājot mesties palīgā, lai darītu pēc iespējas vairāk laba, taču nav spēka. Vainas izjūta iznīcinājusi dzīvības spēkus. Precīzāk, tos iznīcinājusi sevis vainošana, t.i., dusmas. Paša bezpalīdzības dēļ šis cilvēks vēlas nomirt.

Primitīvs cilvēks citus uzskata par saviem ienaidniekiem, ar kuriem vajag cīnīties. Jo inteliģentāks cilvēks, jo vairāk viņš vaino sevi, līdz secina, ka ir pats sev ienaidnieks. To atzīt nepavisam nav patīkami, jo tūlīt pat seko visnežēlīgākā tiesa — sevis tiesāšana.

Vēlme nomirt ir ļaunuma augstākā pakāpe, ko cilvēks var vēlēt pats sev. Ķermenis taču zina, ko un kādā apjomā cilvēks šajā dzīvē ieradies iemācīties. Ja cilvēks izdomājis atstāt šo pasauli pirms laika — un šādas tiesības viņam neatņemt —, viņa griba jāīsteno. Taču pirms aiziešanas ķermenis dos iespēju koncentrētā veidā apgūt visu to sirdsgudrību, kas cilvēkam tiktu pasniegta ilgākā laikā. Jo milzīgākas viņa vēlmes, jo pamatīgāk viņš steidzas un jo smagāka slimība, kas aizsauc viņsaulē. Ļaudis bieži vēlas nomirt, lai atriebtos sliktam cilvēkam, ar savu nāvi pierādot, ka tas otrais ir slikts.

Kā redzat, pārmēra labais nevilšus izvēršas pārmēra sliktajā. Kas šo pasauli nevēlas atstāt pirms laika, izvairās no atbildības citā veidā. Tāpēc viņu dēvē par bezatbildīgu.

Ar savām vēlmēm pārmēra prasīgie vecāki rauj bērna dvēseli gabalos, bet, kad bērna ķermenis viņam nāk talkā ar aizmāršību, vecāki viņu apvaino, kaunina, apelē pie sirdsapziņas. Viņam, iespējams, uz visu mūžu, tiek piekārta bezatbildīgā birka. Pieaugušie nezina, ka bērns, kas glābjas no dvēseles pārmēra prasīguma, tādējādi zemapziņā mēģina palikt vesels. Noraidot pārmēra prasīguma pienākumus, viņš izvairās no atbilstīgas fiziskas katastrofas, kad viņa ķermenis tiek sarauts gabalos. Mūkot no pienākumiem, viņš riskē tikai dabūt sukas vai tikt pie bezatbildīgā birkas.

Kad bērnu kaunina par kautrīgumu, viņš pārvēršas vainīgajā.

Apvainojumi bērnu padara bezspēcīgu.

Bezspēcība ir bezpalīdzība.

No kaunināšanas vēl var aizmukt, bet no apvainojumiem kājas pielīst kā ar svinu. Bēgšanā pieķertais un tālab kauninātais cilvēks kļūst vienaldzīgs. Vienaldzīgs cilvēks ir slinks. Kad visi vai krīt no kājām, viņu pārņem miegainība, un viņš visiem par lielu neapmierinātību aizmieg pašā darbu karstumā. Nelīdz ne pierunāšana, ne lūgšanās, ne kliegšana — viņa sirdi sveša bēda neskar. Viņa vienaldzība ir stresu nomākšanas rezultāts. Tiesa, viņš mokās no nekā nedarīšanas, taču to nevar dēvēt par vainas izjūtu. Vārds, kā saukt tādu stāvokli, atkarīgs no noguruma pakāpes.

Drosmīgs cilvēks, kas nododas priekiem, arī var šķist slinks, tāpēc, pirms piekārt viņam birku, padomājiet. Sakiet sev: tas ir mans viedoklis, un, tā kā citā cilvēkā mēs redzam sevi pat tad, kad saskatītās īpašības šajā cilvēkā nav, tātad es ieraudzīju to, kas man šķita slinkums. Kamēr jūs nemainīsiet savu attieksmi, jūs tik un tā nesapratīsiet, vai tas ir drosmīgs cilvēks, kas fiziskas pasivitātes brīdī krāj dvēseles spēkus, vai slinkais, kas konkrētajā brīdī ir dvēseliski bezspēcīgs.

Ja jūs pieņemat, ka viņš ir slinks, un vēlaties palīdzēt, tad vispirms pacentieties viņu saprast, pēc tam painteresēties par viņu un tikai tad iesaistiet kopīgā pasākumā. Nekādā gadījumā necentieties viņu pārliecināt par darāmā lietderību. Viņš jau ir gana cietis no labuma gūšanas. Ja jūs vēlaties slinko sapurināt, neko viņam neuzspiediet. Ļaujiet viņam brīvi izvēlēties. Viņa zemapziņa, t.i., dvēsele zina, kādā purvā ieved pārmēra prasīgums.

Kas baidās ķerties pie lietas, tam jāiemāca atbrīvoties no bailēm sākt. Es mācu to darīt piedodot, jo kopš seniem laikiem to māca ar piemēru. Mūsu sencis piecēlās ar gaismiņu, slavēja Dievu un, paņēmis līdzi dēlu, devās uz lauka. Dēls jutās laimīgs, ka viņam uzticēja sākt dienu un darbu. Nepieciešamība sākt veda pretī nepieciešamībai pabeigt. Pēc tagadējās mērauklas smagais darbs un pieticīgie rezultāti viņiem bija labs sākums un skaists nobeigums. Senos laikos cilvēks nepazina kuņģa un taisnās zarnas slimības, lai gan viņa barība mūsdienu izpratnē nekam nederēja. Viņš dzīvoja tagadnē, šo tagadni iespēju robežās uzlabojot nākotnes vārdā, un bija apmierināts ar paveikto.

Bet vēl agrāk par vīru cēlās sieva un kopā ar meitu ķērās pie mājas darbiem. Vīrieši ievēroja sava dzimuma lomu, sievietes — sava. Tāpēc vīrieši nejuta pienākumu ķēpāties ar sīkumiem, veikt sieviešu darbus, un viņu tievā zarna bija vesela. Atbildība par darbiem lika vīriešiem pret sevi izturēties ar cieņu. Viņu resnā zarna bija vesela. Analogi dzīvoja sievietes. Viņas veica sieviešu darbus un vīriešiem dzīvē atvēlēja vīriešu lomu.

Vienkāršs cilvēks ar cieņu izturējās pret sava darba daļu kopīgajā darbā un pienācīgi novērtēja cita darbu. Bija spēkā princips: lai gan maize ir kopēja, svešu kumosu neiekāro. Ja tas, teiksim, aiz nezināšanas netika ievērots, sākās strīds. Un, tā kā maize nenāk viegli, kaut gan darbs ir kopīgs, katra personiskā daļa tajā ir neaizskarama.

Šis dabas likums nekur nav izzudis gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Mēs gan to aizmirstam vai tīši vēlamies mainīt, uzskatot sevi esam gudrākus, un tāpēc pasaulē ir tik daudz nesaticības.

Vienkāršiem cilvēkiem ir vienkāršāk ar cieņu ķerties pie darba un ar cieņu to pabeigt. Tas gudrības pēc, ko esam uzkrājuši pēdējās simtgadēs, esam pamatīgi sarežģījuši dzīvi, un tāpēc mums ļoti grūti būt cilvēkiem ar pašcieņu. Pašcieņa mums atkal jāiemanto.

Mūsdienu cilvēks baidās no rezultāta. Precīzāk sakot, viņš baidās no sava darba kritiska novērtējuma, jo sevi identificē ar darbu. Tāpēc viņš meklē iespēju attālināt darba nobeigumu vai to pārbīdīt uz kādu citu. Tūkstoš iemeslu kavēšanās attaisnojumam — tās ir tūkstoš nepatiesības, kurām visām jāsavietojas sigmveida zarnā. Sigmveida zarnas ietilpībai jāpalielinās gan uz tās garuma, gan platuma rēķina. Medicīniskajā terminoloģijā šo patoloģiju dēvē par dolihosigmu, un tā mēdz būt vai nu iedzimta, vai iegūta.

Jo ilgāk fekālās masas paliek sigmveida zarnā, jo vairāk toksīnu, kuri noteikti jāizvada no ķermeņa, uzsūcas atpakaļ ķermenī. Vienkāršoti sakot, šie toksīni saindē ķermeni. Tādējādi ķermenis tiek saindēts ar bailēm ieraudzīt sava darba rezultātu. Viens šo indi izšļaksta ar vārdiem, iemetot otram ģīmī, cits paslēpj dziļi sevī kauna veidolā. Pirmajā gadījumā vispirms saslimst citi, bet pēc tam arī pats cilvēks. Otrajā gadījumā saslimst pats cilvēks un ar savu slimību sagādā ciešanas citiem. Viņš vairs nespēj patstāvīgi apgūt savas dzīves mācību stundas — viņa vietā to spiesti darīt citi, un tāpēc paša darbiem tiem vairs neatliek laika.

Trešais protestē pret tādu dzīvi. Viņš nevēlas būt viltnieks, visādi izgrozīties, vērpt intrigas, kombinēt un manipulēt ar cilvēku dvēselēm. Jo spēcīgāki viņa protesta uzliesmojumi, jo intensīvākas caurejas lēkmes, kuru laikā viņš jūtas lieliski, jo kopā ar ķermeni vienlaikus atvieglojums tiek arī dvēselei.

Samierināšanās ar šādu caureju bez cēloņa noskaidrošanas pakāpeniski izraisa nemanāmas attīstības slimību. Kas atbrīvo bailes no darba rezultāta, vēlmi noslēpt sava darba rezultātu, tas arī ātri atbrīvojas no protesta pret negodīgumu, un viņa sigmveida, kā arī taisnā zarna kļūst vesela.

Parasti, runājot par pienākuma izjūtu, tiek izteikts šāds spriedums: strādīgi cilvēki slimo, bet sliņķus neviena kaite neķer. Vērtētāji, kā likums, paši ir strādīgi ļautiņi, jo sliņķiem ne prātā nenāk kaut ko vērtēt. Viņi nenoliedz, ka ir slinki, un, tā kā iedzīvošanās kāre viņos ir niecīga, īpaši nesasprindzinās. Bet katra cilvēka slimības lielums atbilst viņa iedzīvošanās kāres lielumam.

Tatad atbildības izjūta un pienākuma izjūta ir viena veseluma divas robežas. Pieaugot iedzīvošanās kārei, atbildības izjūta nemanot pāraug pienākuma izjūtā. Kam nākas daudz ciest savu vecāku pārmēra pienākuma izjūtas dēļ, tas kļūst slinks un miegains. Ta vietā, lai darītu darbu, viņš liekas gulēt, neiedomājoties, ka miegā izdzīvo savu vainas izjūtu.

Vai cilvēki guļ tikai aiz noguruma, kas patiesībā ir vainas izjūta? Un kāpēc tik daudz guļ jaundzimušie? Kāpēc vispār cilvēki pusi dzīves pavada guļot?

Atgādināšu, ka cilvēks ierodas pasaulē, lai savu dzīvi padarītu labu. Visu, ko cilvēks dara aizvērtām acīm, viņš dara sev. Visu, ko cilvēks dara atvērtām acīm, viņš dara citiem. Kas, darot labu sev, apjēdz sliktā un labā nosacītību, tas vairs nesāks darīt sliktu citiem. Tāpēc bērni un pusaudži daudz guļ un ceļas apgaismoti. Toties, kad bērns ir noguris, viņš ir īsts velnēns, ar kuru netikt galā. Daudzos sakāmvārdos runāts par miega īpašo saldmi un guļoša cilvēka īpašo stāvokli. Kas pats kļūst labāks vienalga kāda iemesla dēļ, tas nevar kļūt sliktāks pret citiem.

Aptuveni 16—18 gados bērns kļūst pieaudzis un miegā vairs neaug. Kopš šī vecuma pārāk ilgs miegs liecina, ka cilvēku moka vainas izjūta. Tads cilvēks, vēlēdamies izkalpoties mīlestību, parasti sev uzkrauj atbildības nastu. Dažs izrāda tādu centību, it kā viņam velns dzītos pa pēdām, un sagrābjas pienākumu kalnu, aizmirstot, ka diennaktī ir tikai 24 stundas. Tūlīt redzams, ka tāds neko nepagūst, taču pietiek viņam kaut ko palūgt, un viņš noteikti neatteiks. Cita lieta, ka lūgums tā arī paliks neizpildīts, jo cilvēks jau tāpat raujas gabalos. Pats viņš ir patiesi nelaimīgs un nepamana, ka vainas izjūta pieaug.

Viņš atvainojas un turpina tādā pašā garā. Viņu dzen pienākuma izjūta, un viņš cer, ka nākamreiz viņam viss izdosies. No sākuma viņa miegainība pastiprinās, bet tad kādā brīdī rodas bezmiegs — ciešanu trauks līst pāri malām. Agrāk mājinieki izmisīgi nespēja viņu pamodināt, bet nu viņš pats krīt izmisumā. Vainas izjūta viņam neļauj mierīgi gulēt ne mirkli. Cilvēks piespiež sevi gulēt aiz bailēm palikt bez spēka. Vienlaikus viņu dzen bailes izrādīties vainīgam, kas ir arī bailes mani vairs nemīlēs, ja es neizpildīšu savus pienākumus. Cits cilvēks aiz bailēm atrodas tādā sasprindzinājumā, ka, tikko aizver acis, tā kliegdams lec augšā. Tāds cilvēks nezina, kas ir nepieciešamība, viņš saprot tikai, kas ir pienākums.

Mēs visi esam iemanījušies savas vajadzības atbīdīt dibenplānā un dzīvē vadīties no pienākumiem. Citiem vārdiem sakot, mēs upurējam savas nepieciešamības pienākumu vārdā, jo nezinām, kas ir personiska brīvības nepieciešamība un kas ir piespiedu verdzība.

Pēdējā laikā tiek uzsvērta nepieciešamība meditēt. No Austrumiem aizgūtā meditācija gan ir sveša Rietumu cilvēkam, taču viegli tiek pieņemta. Meditāciju, tāpat kā visu šajā pasaulē, skaidro dažādi. Noteikts ir tikai viens: meditē aizvērtām acīm. Tas nepieciešams tādēļ, lai vienpusīgs pasaules redzējums netraucētu uztvert Dievu.

Attīstītā cilvēce ir pilnīgi pārliecināta, ka labs ir tas, kurš dara labu citiem. Šis kļūdainais uzskats tā visiem iegājies asinīs, ka lekciju laikā, kad es dažkārt lūdzu klausītājus aizvērt acis, lai izjustu kādu stresu vai no tā atbrīvotos, mani uzklausa labi ja 1/10 auditorijas. Pārējie, nometuši labas audzināšanas masku, sēž neapmierinātiem ģīmjiem. Ļaudis netic tam, ko nevar ieraudzīt savām acīm. Neuzticēšanās ir bailes, kas it visur saskata piespiešanu, t.i., pienākumu.

Kas rada jucekli dzīves pareizajā kārtībā un sāk ar to, ka dara labu citiem, tas citos pamana arvien pieaugošu slikto. Un, kad tas vairs nav izturams, palīgā nāk ķermenis, kas izpilda cilvēka vēlmi to visu neredzēt. Jo vairāk sliktā cilvēks pamana dzīvē, ko nevēlas redzēt, jo spēcīgāk pasliktinās viņa redze. Redzes zudums saka: “Mīļo cilvēk! Tu kļūdies, bet es tev palīdzēšu tādējādi, ka tu sāksi citus sliktāk redzēt, lai varētu sāk nodarboties ar sevi. Iespējatns, ka tad tu iemācīsies pret citiem izturēties daudz labvēlīgāk.” Diemžēl aklie nevēlas mainīt savu noliedzošo attieksmi pret pasauli. Viņi uzskata, ka tiem ir tiesības redzošajiem likt labi pret sevi izturēties, bet, kad pret viņiem labi izturas, aklie neuzņemas atbildību par sekām, jo tiem nav ne jausmas, ko nozīmē atbildība.

Jo vairāk dusmu un naida par savu bezspēku sakārtot paša dzīvi uzkrājas aknās, jo pamatīgāk slimo acis. Jo tuvāk ļaunuma kritiskā robeža, jo sliktāka redze. Ļaunums ir mērķtiecīgas dusmas jeb atriebība. Pilnīgi zaudējot redzi, dīglī tiek iznīcināta potenciāla atriebība. Tādējādi tiek izpirkts karmiskais parāds, un jauns karmiskais parāds nerodas. Tatad tas arī ir labais.

Ja jūs valkājat brilles, diezin vai man piekritīsiet, jo neuzskatāt sevi par ļaunu cilvēku. Iespējams, ka jums ir taisnība. Taču padomājiet par to, cik ļoti jūs baidāties no ļaunuma. Jo ātrāk bojājas jūsu redze, jo vairāk ļaunuma jūsos apslēpts, jo jūs baidāties tam stāties pretī. Jums nav ne jausmas, cik ļaunuma esat sevī sakrājis. Patiesību pauž ķermenis, kurš nekad nemāna.

Šajā nodaļā es uzsveru vārdus atbildība, nepieciešamība, pienākums. Mūsos mītošajam sevi cienošajam cilvēkam nepieciešams vairāk atbildības un mazāk pienākumu, toties mūsos mītošajam inteliģentajam cilvēkam vajadzīgi pienākumi. Tādējādi ikvienam no mums vajadzīgs kas cits, un vērtēt citam nepieciešamo pēc sava mēra būtu kļūda.

Bailes izrādīties vainīgajam ir pienākuma izjūta.

Drosme būt vainīgajam ir atbildības izjūta.

Lūdziet piedošanu savai pienākuma izjūtai, ka padarījāt to par savu gūstekni, un sāciet pamazām to laist brīvībā. Lūdziet piedošanu savu čakru enerģijai, ka uzlikāt sev par pienākumu dzīvot, nodarboties ar seksu, sevi vadīt, mīlēt, kontaktēties, cerēt un ticēt. Cilvēks, kas sevi piespiež ticēt tam, ka viss būs labi, jūtas sarūgtināts, jo viņš nenoticēja savām bailēm, kuras saka: “Dari kaut ko, lai tev kļūtu labi. Nesāc ar cēlu fizisku rīcību, bet maini savu attieksmi — tā arī ir cēlākā rīcība. Tad tev nevajadzēs vilties ne sevī, ne citos, ne Dievā. Negaidi, lai tevi mācītu citi. Uzticies sev, un tu iemantosi visu, kas tev nepieciešams. Pagātnes kļūdas, bēdas un nelaimes kļūs saprotamas un varēs tevi atstāt — to pamācošais uzdevums būs beidzies. Nākotnē gaida jaunas mācību stundas. ”

KONFLIKTS AR SEVI

Mums bieži jāizvēlas: būt vai nebūt. Šaubāmies, svārstāmies, izsveram. Pēc tam atmetam ar roku un izlemjam. Visbiežāk lēmums ir nepārdomāts, jo nav, kad domāt. Nav laika. Mēs paļaujamies uz savu izdresēto racionālo domāšanu. Kā likums, uzvar sapratne, ka tā vajag, neko nepadarīsi utt.

Tā arī sākas konflikts ar sevi.

Ta vietā, lai mestos skrējienā, cilvēkam vienmēr vajadzētu apstāties un pārmainīt savu attieksmi distances pieveikšanai. No darāmā nekur neaizmuksi, un cilvēks labāk vai sliktāk tik un tā tiek galā ar visu, ko no viņa prasa. Bet ir svarīgi, kā viņš strādā, ko domā. Noteicošā nozīme ir attieksmei pret darāmo.

Konflikts ar sevi ir esamības problēma.

Esamības drauds var būt tikai vēlmes. Vēlmes ir iedzīvošanās kāre. Gribu — tās ir bailes nedabūt to, ko es gribu. Negribu — tās ir bailes dabūt to, no kā es baidos. Jebkurā gadījumā vēlmes izvēršas par to, no kā baidās, — par slikto. Ja cilvēks ir gribējis mazu labumu, tas uzrodas ātri, un sliktais, kas nāk tam līdzi, paliek nepamanīts. Liels labums nes līdzi lielu slikto. Vēlme pēc liela labuma parasti nepiepildās uzreiz, un sliktais pagūst izaugt. Prieks par mazu labumu parasti aizēno skumjas par mazu sliktumu, bet ar visu lielo ir pretēji. Šī mācību stunda cenšas cilvēkam ieskaidrot, ka esamība ir sākotnējais, bet iegūšana — otršķirīgais. Ja notiek pretēji, esamība iznīkst. Bez esamības iegūšana kļūst bezjēdzīga.

Bērns ierodas pasaulē līdzsvarots un saprātīgs, proti, viņam nav uzgūlies šīs dzīves smagums. Viņš ir kā grāmata ar baltām lapām, kuras sāk aizpildīt vecāki. Ļoti daudzos gadījumos grāmata, kas paredzēta ilgam mūžam, ir pierakstīta jau piedzimšanas brīdī, bet piedzimšanas brīdī tiek pielikts punkts. Grāmata aizveras… Vecāku vēlmju nasta sāka krāties bērna sirdī kopš pirmajām embrija dzīves minūtēm, un kādā brīdī šī nasta nospiež gribu dzīvot un aptur sirdspukstus.

Saprātīgums ir sadzīviska sirdsgudrība. To veido sirdsgudrības kopums, kas apgūts iepriekšējās dzīvēs. Sadzīvisku sirdsgudrību nevar pierādīt kā tēzi. Ta vienkārši ir, veidojot augsni, kurā krīt tagadējās dzīves sirdsgudrības sēklas. Sēklu iesēšanas dziļums augsnē nosaka auga augšanu. Kas absolutizē skolas gudrības un sadzīviskās gudrības netur nekādā vērtē, tas it kā sēj sēklas ļoti dziļi un aprauš ar augsni. Taču, ja zemes slānis ir pārāk biezs, sēkla aiziet bojā, jo tai pietrūkst spēka tikt līdz virskārtai. Tas liecina, ka sadzīviska sirdsgudrība ir jebkuras gudrības pamats, un to nedrīkst aizmirst. Tai nevajag būt — tā ir.

Ja bērns varētu apgūt mācību stundas, kas viņam nāk līdzi no iepriekšējiem mūžiem, tad viņš varētu pastāvēt savā esamībā. Taču viņam nākas risināt savu vecāku problēmas, ko tie ar visu savu lielo prātu nespēj atrisināt. Ja vien vecāki zinātu, ka embrijs ir saprātīgāks par viņiem, jo viņa saprātīgumu vēl nav aizšķērsojušas prāta bailes, tad viņi apjēgtu, ka var uzticēt bērnam savas problēmas un bērns uztvertu viņu atzinību kā apgūtu sirdsgudrību. Viņam nevajadzētu slimot, lai ar slimību vecākus vestu pie prāta, un viņa vajadzības neizvērstos par pienākumu mācīt savus vecākus, jo vecāki citādi nesaprot. Tagad viņam ir pienākums darīt to, kā dēļ viņš ieradies šajā pasaulē kā nepieciešamībā. Turpmāk vecāki arvien vairāk apspiedīs viņam nepieciešamo, jo bērnam jāpilda vecāku griba.

Attīstība ir saprātīguma pieaugšana. Katrā attīstības pakāpē bērni vienmēr apsteidz vecākus, lai pasniegtu viņiem nepieciešamo saprātīgumu. Saprātīgums ir ideāls, kas jāpiedāvā pamazām, citādi saņēmējs neapjēdz tā vērtību. Ta labais var izvērsties sliktajā. Bērni to zina, tāpēc nekad nepārspīlē. Pamēģiniet saprast, kāpēc zīdainis nekad nepārēdas. Bet, ja vecāki ir maksimālisti — pārēdas, toties tūlīt pat lieko atgrūž. Ar gadiem šis bērns arī kļūst maksimālists, kurš arvien biežāk pieprasa garšīgus ēdienus, kas paši par sevi, turklāt tādos daudzumos, kaitē viņa veselībai. Tas pats attiecas uz apģērbu un rotaļlietām.

Paskatieties, cik liela ir bērna nepieciešamība visu darīt pašam un cik dabiska ar gadiem kļūst viņa vēlēšanās, lai dzīve būtu laba. Bailes, ka citi viņam neļaus pašam sakārtot savu dzīvi, pāraug pārliecībā, ka dzīvei jābūt labai. Turklāt šo priekšstatu uzskata par tik normālu, ka ļaužu vairākums nekad neuzdod jautājumu: “Kam tas jādara? Kādiem līdzekļiem tas jādara?” Baiļpilns cilvēks domā, nevis spriež. Viņam nav laika. Beigu beigās cerību nomaina bezcerība.

Priekšstats kā ir, tā arī būs ir bezcerība.

Dzīve ir nemitīga attīstība. Lai nešķistu beigusies, nākamajā mirklī tā jau mainās. Cilvēks var uzskatīt, ka ar viņu viss ir brīnišķīgi, un to skaļi paziņot, pat neiedomājoties, ka viss var kļūt vēl labāk. Viņam neienāk prātā, ka rāda savu bezcerību. Bezcerība ir negativitāte, kurai jāmāca, jo neredzīgam cilvēkam tas nepieciešams. Tadā pašā līmenī bezcerība raksturīga tam, kurš paziņo, ka zina — viņu nemīl, un tur nu neko nevar darīt. Palūkojieties uz bērniem, un jūs ievērosiet, ka no sirds nākusi nepieciešamība samierināties atrisina visbezcerīgāko situāciju. Un tikai gudrs, pieaudzis muļķis sēž, rokas salicis, saskābis aiz bezizejas.

Spriedumu konservatīvisms nepieļauj jebkādu piedošanu. Kategoriska nepiedošana ir ļaunprātība.

Bērna saprātīgumu veido divas savstarpēji līdzsvarotas daļas: vīrišķā — spēja redzēt neredzamo — un sievišķā — spēja just neredzamo. Bērns ir gatavs iemācīt pieaugušajam redzēt un uztvert noslēpumaino neredzamību, taču pieaugušie viņa stāstiņus neņem par pilnu. Gudriem pieaugušajiem ne prātā nenāk, ka jau senos laikos pieaugušajiem piemita spējas redzēt neredzamo. Taču, kopš viņi iecerēja tikt pie Visa Vienotības bezgalīgajām bagātībām, ļaužu priekšā izauga mantrausības melnā siena, lai cilvēki gramstītos tumsā un aklībā, tā apjēdzot savas alkatības postošo iedarbību. Cerēt uz laimi ir tas pats, kas taustoties iet tumsā. Kas tic paša izjūtām, tas dodas pareizā virzienā un sasniedz savu laimi. Kas balstās vienīgi uz zināšanām, tas kļūst līdzīgs paslēpju spēlētājam, no kura ķeramais aizmūk.

Kad piederēšanas vēlmi nomaina nepieciešamība būt, siena, kas atdala garīgo un fizisko pasauli, paceļas augšup un cilvēkiem atkal paveras neredzamais, kura neskaitāmās apbrīnojamās vērtības viņos vairs neizraisa iedzīvošanās kāri, jo gudrs cilvēks dzīves skolā ir apguvis saprātīgumu. Viņa zināšanas veicina izzinātā realizēšanos. Emocionālo paldies Dievam nomaina izjusta pateicība Dievam kā Visa Vienotībai.

Pašlaik mēs vēl neprotam būt, toties protam gribēt, saņemt, pieprasīt.

Ja bērnam, kas ir aizņemts ar savu darāmo, kas tam nepieciešams, pateiktu, ka viņam tas jādara, bērnā zustu vēlēšanās turpināt darboties, jo viņš jūt, kā tiek apspiesta viņa griba. Ta darīt nedrīkst. Ja vecāki apzinās, ka ar savu pavēli nošāvuši buku, un, vēlēdamies laboties, sāk piesolīt balvu par padarīto, tad bērnu vadīs iegūtkāre. Ta tiek pieļauta nākamā kļūda. Kas dabū konfekti, tas pierod dabūt konfektes; kas saņem uzslavu, tas pierod pie uzslavām. Ko lutina ar emocionālu mīlestību, tas pie tās pierod.

Taču dzīve mainās — tiek pasniegtas citas mācību stundas. Nākamajā situācijā bērns vairs nesaņem to, ko grib. Protests ir jo stiprāks, jo vairāk un ilgāk bērns ir pieradis saņemt. Tāpēc daudzi bērni aiziet no mājām, tādējādi paužot neapmierinātību ar jauno piespiedu situāciju. Bērni nevar, tāpēc arī nevēlas piemēroties jaunajam. Viņi ir jauni vecīši, kas krampjaini ieķērušies visā, ko pieraduši saņemt. Briesmīgāka ir situācija, kad bērns tā pieķeras mātei, ka piespiedu šķiršanās kļūst līdzīga nāvei. Māte raud mājās, bērns raud tālumā, un rezultātā rodas asins slimība.

Pārmēra labas mājas izraisa pārmēra sliktu attieksmi pret pasauli, neuzticību pret citiem cilvēkiem. Dažos vārdos sakot, pārāk labas mājas ir pārāk sliktas mājas. Gan materiālā nozīmē, gan īpaši — emocionālā nozīmē. Patiesi labais nekad nemēdz būt pārmērīgs. Un robeža katram jājūt pašam. Bet, ja rodas bailes bērnu vai vecāku dēļ, tad jau ir par vēlu.

Bieži mājas mēdz būt īpaši labas tāpēc, ka bērns ir slikts.

Labs var izrādīties vienalga kas, pietiek tikai viņam otru nosaukt par sliktu. Dažs bērns ir nedabīgi paklausīgs, bet viņa labie un gudrie vecāki nebeidz žēloties saviem paziņām: “Ai, kāds mums ir slikts bērns!" Bailes izrādīties sliktam izraisa to, ka bērns kļūst slikts. Viņš mēģina vīrišķīgi stāties pretī likstām un tiek pie ļaundabīgā audzēja. Jo vairāk viņu baida, ka visi ieraudzīs, cik viņš slikts, jo ātrāk ļaundabīgais process izplatīsies pa visu organismu, tāpēc ka visus svešiniekus viņš uztver kā ienaidniekus. Bailes no sliktiem cilvēkiem, kas var nodarīt daudz ļauna, aizslēdz bērna lūpas. Bērns, kas bēg no dzīves, domās nedalīsies pat ar paša māti, jo baidās kārtējo reizi izdzirdēt, ka ir slikts, ja reiz tik slikti domā par citiem. Vislielākās briesmas veselībai ir klusējošs naidīgums.

Bērns vēlas ticēt saviem mīļajiem vecākiem. Ja bērns pret svešiniekiem izturas ar bailēm un neticību, dusmīgu sejas izteiksmi ieķerdamies mātes svārkos, tātad tāda ģimenē ir attieksme pret svešiem. Naidīgu attieksmi pret nepazīstamiem cilvēkiem viņš mantojis no vecākiem, un bērns jūt, ka viņa pienākums ir sargāt savu māju. Iespējams, ka šādā veidā vecāki bērnā audzina mīlestību pret sevi. Pieaugušajam ir viņa paša prāts un paša kritiskā attieksme. Tāpēc vēzis pieaugušam cilvēkam metastāzes veido lēnāk un ne tik pēkšņi kā pusaudžiem un bērniem. Metastāzes veidojas atkarībā no slimnieka domāšanas veida. Ja jebkura vecuma cilvēks slikti rīkojas, bet viņam saka: “Tu esi slikts!” (nevis rīcība ir slikta, bet cilvēks), tad viņš apvainojas un jūtas nelaimīgs. Un ar katru reizi arvien vairāk. Vēlme padarīt cilvēku labu ar sliktā palīdzību ir lemta neveiksmei.

Nekāds labais nepārvērstos sliktajā, ja vēlme izvērstos nepieciešamībā.

Milzum daudz bērnu un pusaudžu šobrīd ir esamības krīzē. Viņi ir daudz saprātīgāki un patstāvīgāki nekā bērni, kas dzima pirms pārdesmit gadiem, tas ir, salīdzinot ar saviem vecākiem. Tas nozīmē, ka viņi jau piedzimstot ir personības un tāpēc neiztur piespiešanu, pavēles, necieš, ka viņus noliek pie vietas. Bērnā rodas protests: kāpēc vispār dzīvot, ja tevi tik un tā kā tādu lietu noliek savā vietā — kā kumodi vai šaha figūriņu. Viņš nevar ar to samierināties. Un, ja bērna protests un tiekšanās pēc brīvības sastopas ar ačgārnu izpratni, tiek uztverts kā vienkārša tiepība vai ļaunprātība, tad bērns dodas uz viņpasauli, kur nekas neapdraud viņa personību.

Dzīves ceļš ir šķēršļu un grūtību pilns. Dažs tiem pārkāpj pāri, cits apiet apkārt, vēl kāds izlien pa apakšu vai pārlien pa augšu. Reti kurš apstājas, lai apjēgtu šķēršļa būtību un rastu ar to dvēseles vienotību. Lai saprastu, ka dzīvs cilvēks un par nedzīvu uzskatīts šķērslis ir viens veselums, jo abus veido mīlestības enerģija.

Cilvēks, kas sev saka: “Man vajag darīt!’’, drīz noteikti paziņos: “Negribu!” Nav svarīgi, vai viņš to teiks klusi vai skaļi. Cilvēks, kas otram saka“Tev vajag darīt!”, agri vai vēlu sastaps pretestību: “Negribu!” Piespiešanai vienmēr seko protests. Un tad cilvēks apgalvo, ka protestējošais ir slikts. Ta rodas netaisnība.

Ierastais “vajag darīt” nozīmē, ka cilvēks rīkojas, pienākuma izjūtas vadīts. Tas ir piespiedu stāvoklis, kas mūs padara par pienākuma izjūtas gūstekņiem. Bet mums nepieciešama brīvība. Nepieciešamības izjūta arī ir brīvība. Cilvēks var zināt un apzināties, jo saprot, un zināšanas ir brīnišķīga lieta, taču ar to nepietiek. Mums nepieciešamas izjūtas. Izjūtas ir zināšanu apjēgšana savā sirdī.

Izjūtu līmeni var sasniegt ar domu darbu. Kas saprot, ka pastāv kas augstāks par cilvēka prātu, tas šo kaut ko meklē. Pienāk brīdis, kad viņš ar sirdi jūt nepieciešamību pēc tā, ko agrāk uztvēra kā pienākumu, un apjēdz šo jēdzienu atšķirību.

Cilvēks vēlas būt labs, vēlas darīt labu. Piemēram, cilvēks alkst dalīties ar to, kas viņam ir. Vai viņu vajadzētu traucēt?

Nekā slikta taču šajā vēlmē nav. Ir gan. Vēlēšanās pati par sevi ir slikta. Jo spēcīgāka kļūst vēlēšanās dot, jo drīzāk jūs saskaraties ar cilvēku nevēlēšanos pieņemt jūsu labo. Neaizmirstiet, ka pārmēra centība ir mīlestības izkalpošanās. Visam jābūt savai robežai, tā jājūt. Jūsu vēlme ņēmējam izvēršas pienākumā pieņemt to, ko jūs dodat. Pieņemsim, ka jūs vēlaties sniegt savam bērnam pēc iespējas vairāk labumu, lai bērns saprastu, cik labi vecāki jūs esat. Bet bērns šajā pasaulē ir ieradies, lai pats kaut ko izdaritu. Viņš baidās, ka viņa vietā visu izdarīs citi un viņš pats pie darīšanas nemaz netiks. Tā kā bērniem iestāsta, ka viņu pienākums ir klausīt vecākus, viņi ir spiesti to darīt un arī dara, taču ne vienai, ne otrai pusei tas nesagādā prieku.

Cilvēks dabū to, no kā baidās. Jūs darāt visu, lai bērnam būtu laba dzīve, un bērns pierod pie domas, ka tā arī vajag būt. To saka prāts, taču dvēsele protestē, un, ja virsroku ņem prāts ar tā pienākumu būt labam, tad jūsu bērns saslimst ar diabētu — pārmēra saldas dzīves slimību.

Kas vēlas darīt labu, tas automātiski vēlas no sevis nokratīt savu pienākumu un tāpēc steigšus sāk realizēt savu mērķi. Steigties viņam liek bailes, jo cilvēks baidās nedabūt to, ko ir gribējis. Kas jūt nepieciešamību citiem darīt labu, tas nesteidzas. Priekš viņa mērķim nav nozīmes, toties nozīme ir pašam ceļam un virzībai pa šo ceļu. Tāds jūt, ka agri vai vēlu dabūs to, kas viņam nepieciešams. Cilvēkam nepieciešamais nekad nav par lielu. Vēlmes gan.

Cilvēks, kas vēlas saņemt miljonu, visu savu prātu un zināšanas ieliek rīcības plāna izstrādāšanā, lai pēc iespējas ātrāk īstenotu pienākumu, kuru pats uzņēmies. Cilvēks ir viena vienīga mērķa pārņemts un vairs neredz neko ap sevi. Ja plāns nerealizējas, cilvēks jūtas nelaimīgs. Ja īstenojas, cilvēks tūlīt pat sāk domāt par otro miljonu — viņš neprot priecāties par savu laimi. Mīlestību kā nepieciešamību tāds atbīda uz labākiem laikiem.

Cilvēks, kam nepieciešams miljons, tieši tāpat izstrādā rīcības plānu, taču nesteidzas. Nepieciešamība atver cilvēku mīlestībai, un viņš nekaunas tajā ar visiem dalīties. Katrs solis, ko viņš spēris mērķa virzienā, viņam jau ir iegūta vērtība. Miljons neatnāk uzreiz, bet pakāpeniski, un pašu procesu caurstrāvo prieks. Cilvēks negaida miljonu konkrētā dienā — viņš savu miljonu jau ir ieguvis. Jebkurā gadījumā beigu beigās viņš saņem vairāk, nekā ir plānojis. Tādam cilvēkam vienmēr ir ko dot.

Kā par vēl darāmu netīkamu darbu var teikt, ka man tas nepieciešams? Kā var teikt par situāciju, kas jau nobriedusi un man nesīs daudz ciešanu, ka man tā nepieciešama? Kā par šausmas iedvesošu notikumu var teikt, ka man tas nepieciešams? Kā var nolūkoties netaisnībā un teikt, ka man tā nepieciešama? Kas par nepieciešamību? Piespiešana! Visa mana būtība protestē, grib aizmukt, kur acis rāda, dot pretsitienu, bet man iegalvo un es sev saku, ka tā vajag un citādi nekādi nevar. Vajag! Vajag! Vajag!

Bet tur jau tā lieta, ka vienmēr var citādi. Kļūdaina attieksme sākas ar bailēm. Kas baidās, tas visu redz tieši pretēji sev patiesi nepieciešamajam. Lai mazāk baidītos, cilvēks savas bailes aiztur, taču tas nepalīdz. Pretēji gaidītajam bailes pastiprinās, līdz rodas dusmas. Tā redzami patīkamais pārvēršas nepatīkamajā. Protests pret nepatīkamo ir dabiska parādība.

Kā piemēru minēšu vienu ļoti nepatīkamu situāciju, pret kuru mēs visu izturamies ar bailēm, ja ne pat naidu. Jūs pamostaties no rīta aiz zobu sāpēm un konstatējat, ka ir pietūcis vaigs. Re, kas par likstu, turklāt visnepiemērotākajā, visnepatīkamākajā laikā! Nu ja, zobs nolūza, un tā ārstēšana tika atlikta no dienas dienā laika trūkuma dēļ, tikai vajadzēja nu gan tam sastrutot tieši tagad! Jūs saprotat, ka nav citas izejas, kā šodien zobu izraut. Vajag. Par jūtām mēs nerunāsim.

Gan jums pašam, gan jūsu radiem un paziņām ir bijis pietiekami daudz problēmu zobu dēļ. Tāpēc jūs sevī esat ieprogrammējis pārliecību: ja reiz tā, tad tā arī vajag, un punkts. Nav ko spriedelēt. Jāiet pie zobārsta. Citas izejas tik un tā nav. Bet par to, ka jums pavisam ir 32 zobi, no kuriem par dažiem pāri palikušas vienīgi nepatīkamas atmiņas, jūs izmisuma lēkmē nedomājat.

Bet, ja tagad, nokļuvis bezizejas situācijā, kas diktē vienu vienīgu risinājumu, jūs pirmo reizi uz brīdi norimsiet un sev teiksiet: “Ja nu nekā citādi, kaut kā taču var izgrozīties, ” — tad kaut kā arī varēs. Pirms steigšanās pie zobārsta sev sakiet: “Man NEVAJAG iet izraut zobu. Izraut zobu man ir NEPIECIEŠAMS. ” Iespējams, ka jūs šobrīd uz mani saskaitāties un jums gribas man uzkliegt: “Ak, Kungs! Kam šitāda spriedelēšana, ja zobu tik un tā nāksies izraut!’’ Nomierinieties! Atšķirība ir liela. Pat ļoti.

Ar savu domāšanas veidu jūs nosakāt procedūras gaitu un rezultātu. Jo tas taču nav kaut kāds zobs, bet jūsu. Zoba izraušana nav joks — parausta, un viss. Ta ir medicīniska operācija, kuras laikā no jūsu organisma tiek izņemta tam nepieciešama daļa. Operācija var notikt bez komplikācijām vai ar komplikācijām. Komplikācijas var būt vieglas, bet var būt arī smagas. Ar savām domām jūs iedarbojaties uz sava ķermeņa uzvedību un ārsta roku. Un ārsts pēc tam neteiks, ka neveiksme ir viņa vaina. Viņš teiks: “Ja es būtu zinājis, ka jums ir tik vārgs žoklis, es rīkotos citādi. Es jau nojautu, bet neticēju. Pēc skata jūs esat tik stiprs un izturīgs cilvēks. ”

Ārsta kļūda ir tā, ka viņš ļāva jūsu bailēm bloķēt viņa uztveri. Jūsu bailes lika ārstam steigties, lai pēc iespējas ātrāk jūs atbrīvotu no sāpēm. “Nu nekas, sīkums, ” jūs viens otru mierinājāt. Vēlāk izrādās, ka sīkums ir nosacīts jēdziens. Nav jēgas vainot ārstu. Ir jāsaprot: mans zobs — mana problēma. Bet tas, ka ārsts atļāvās pakļauties jūsu bailēm, ir viņa problēma.

Ta izskatās viens no melnajiem scenārijiem. Jūsu varā ir to padarīt baltu.

Tātad jūs sākat sevi pārliecināt, ka zobs jāizrauj. Pārliecināšana mijas ar protestu: “Man vajag darīt, jo tas ir nepieciešams. ” Jo ilgāk jūs ar sevi runājat, jo vairāk nomierināties. Pēc tam it kā pašsaprotami nosakāt: “Man tas ir nepieciešams, nepieciešams. Skaidrs, ka nepieciešams. ” Lai gan teiktajā ieskanas skumju nots, jo nākas pakļauties, taču uztvere jau ir mainījusies. Jūs esat sasniedzis zinātkāres vadītu salīdzinājumu starp “vajag” un “nepieciešams”. Ar apbrīnu un smaidu sev sakāt: “Re ko! Man nepieciešams izraut zobu. Smieklīgi. ” Kādā brīdī jums gribas ieraut galvu plecos un ar acs kaktiņu pašķielēt uz visām pusēm — vai kāds jūs nav ievērojis, taču atvieglojuma izjūta noņem arī šo spriedzi. Turpmāk jau daudz pārliecinošāk atskan: “Man tas nepieciešams. ” Un pēc brīža: “Man tas patiešām nepieciešams. ”

Jūs dodaties uz poliklīniku, turpinot sarunu ar sevi. Ieejat kabinetā. Ārsts apskata jūsu zobus un lietišķā tonī nosaka: “Nē, šo zobu ārā nerausim. Zobs ir stiprs, labosim. Tas taču ir jūsu interesēs. ” Jūs mēģināt paskaidrot, ka vaigs ir uztūcis un ej nu sazini, kas vēl var notikt. Pagājušajā reizē bija tādas mokas. Ārsts pārsteigts skatās un neticīgi pārjautā: “Uztūcis? Neredzu nekādu pietūkumu. ” Spogulis viņa vārdus apstiprina — pietūkuma nav, tas izzudis pāris stundās. Kāpēc? Tāpēc, ka jūs vairs neesat tāds cilvēks, kāds bijāt agrāk, — bezpalīdzīgs, apstākļu pavadā ejošs, bēdu sagrauzts.

Jūs jutāt brīvas izvēles iespējas un spērāt pirmo soli ceļā uz tās izmantošanu. Ārsts labo jūsu zobus, bet jūs tajā pašā laikā atbrīvojat tos stresus, kas konkrētajā brīdī jums ienāk galvā. Tajā pašā laikā jūs mēģināt sev ieskaidrot, kālab jums nepieciešams šāds pārbaudījums, jo citādi jūs nekad neiemācītos kontaktēties ar sevi. Ārsts ir pārsteigts, ka jums nesāp. Jūs nejūtat pārsteigumu, jo zināt, kāpēc. Sāpes — tās ir sagūstītas sajūtas. Toties jūs vairs neesat jūtu sargs.

Jūtu izteicējas ir emocijas. Ja jūs priekš sevis noskaidrojat, ka konkrētā negatīvā pieredze jums nepieciešama kā mācību stunda, ko agrāk nekādi nespējāt apgūt, taču tā kaut kāda iemesla pēc ir nepieciešama, tad negatīvais pārvēršas pozitīvajā. Viss kļūst labāk. Jūs priecājaties, jo visam taču VAJAG BŪT labi. Atcerieties: katru reizi, kad atskan vārds “vajag”, kaut kas nav kārtībā. Nevis vajag būt labi, bet labais mums nepieciešams. Patiesi labais. Atšķirība starp šiem jēdzieniem kļūst skaidra, tikai ja cenšamies tos izjust un pielietot praksē. Vienam tas izdodas dažās minūtēs, citam — vairākās stundās. Kas nevēlas to iemācīties, tam nepieciešamas ciešanas un viņš tik drīz nebeigs mācīties.

Parunāsim arī par saskarsmi ar labo.

Mēs uzskatām, ka zinām, kas ir labs, un tāpēc ciešam no pārmēra labā. Ir ļoti daudz labā, un par labāko bieži uzskata miegu. Taču, kas ar gulēšanu pārspīlē, tas dzīvi noguļ pa tukšo. Miegā cilvēks dzīvo sev. Kas pārāk daudz dzīvo sev, tas baidās no vienotības vienalga ar ko. Pārmērīgs miegs ir baiļpilna cilvēka mukšana no realitātes.

Saldumi ir labi. Visi garšīgie ēdieni ir labi, taču katrs cilvēks dod priekšroku kam citam. Iztapšana vēderam ir visvieglāk saprotamais pārspīlēšanas veids, kura sekas ir acīm redzamas un vislabāk parāda dzīves filosofiju: jo labāk, jo sliktāk. Sakrājušās dusmas piespiež mesties virsū ēdienam. Cilvēks jūt, ka viņam gribas ēst. Nepārvarama vēlēšanās izraisa piespiedu stāvokli, un cilvēks jūt, ka viņam jāpaēd.

Jebkura vēlēšanās — tā ir iedzīvošanās kāres problēma. Pilnīgi līdzsvarots cilvēks neko nevēlas — viņš jūt nepieciešamību. Ta ļaužu vairākums lielākā vai mazākā mērā ir nelīdzsvaroti, mēs protam tikai vēlēties vai nevēlēties. Kas vēlas, tas pieprasa. Iedzīvošanās kāre un pārmēra prasīgums ir līdzīgi svaru kausiem, kurus visu laiku nepieciešams līdzsvarot un kuru augšējā, t.i., vieglākajā kausā kaut kas liek likts klāt. Tā vietā, lai lieko aizvāktu no apakšējā kausa. Ta kā steidzīgs cilvēks nezina mēru, viņš noteikti augšējā kausā iemet vairāk nekā nepieciešams, un vieglākais kauss kļūst par smagāko. Tad augšējais kauss atkal tiek papildināts un tas noslīd uz leju. Vieglākais kauss atkal jāpadara smagāks, jo tā vajag. Tā turpinātos līdz bezgalībai, ja kausi nekļūtu pilni. Taču tie piepildās, bet gribas vēl vairāk. Iedzīvošanās kāre pati no sevis nepāriet, ar to jānodarbojas.

Ja jūs, ciešot no liekā svara, sākat ievērot diētu un sev sakāt: "Vajag, tāpēc ka nepieciešams”, jūs izturaties pret sevi varmācīgi. Jūsu centieni nesniegs vēlamo rezultātu. Drīzāk gan pieņemsieties svarā vai tiksiet pie kādas kaites. Saprātīgāk būtu sev noskaidrot, kas jums ir un kas nav nepieciešams.

Labāk mierīgi un nesteidzoties sev noskaidrot, ka Q pašlaik man nav nepieciešams, a tas man nav nepieciešams, a tādā daudzumā man nav nepieciešams.

Un jūsu nesamērīgā apetīte izzudīs bez pēdām. Tas nozīmē, ka jūsu ķermenis ir gatavs atdot lieko no saviem krājumiem. Katru reizi, kad jūs jūtat aizkaitinātību un roka pēc veca paraduma pastiepjas pēc ēdamā, pajautājiet sev: "Vai man tas nepieciešams? Bet varbūt man iegribējās pabarot savus stresus?” Gandrīz tūlīt pat jūs sajutīsiet, ka apetīte pazudusi. Ja noticēsiet savām izjūtām, sapratīsiet, ka pabarot stresus un tādējādi tos nomākt jūs sagribējāt tieši tajā brīdī, kad tie sāka līst ārā. Jūs nolieciet gabaliņu malā un tādējādi dodat stresam iespēju iet savu ceļu, jo arī tiem nepieciešama brīvība.

“Gribu” — tā ir iedzīvošanās kāre.

“Negribu” — tas ir protests.

“Nepieciešams” — tā ir brīvība.

“Nav nepieciešams” — tā arī ir brīvība.

Pajautājiet sev: “Vai man nepieciešama gala? Piens? Zivis? Olas? Kartupeļi? Bietes? Burkāni? Kāposti? Āboli?” Un tā tālāk. To pašu pavaicājiet par aizjūras augļiem un dārzeņiem. Izjūtiet ķermeņa atbildi, un jūs atklāsiet sevi pavisam no citas puses. Mainīsies jūsu garšas sajūtas. Piemēram, jūs vairs uzturā nelietosiet gaļu, toties piepeši pievilks garšvielām bagāta barība. Tas nozīmē, ka dusmas, kuras sevī pastiprinājāt ar gaļas ēdieniem un kuras turklāt piesedzāt, lietojot liesu gaļu, vēlas tikt ārā, balstoties uz garšvielām. Nav jābaidās, ka tagad pārvērtīsieties par primitīvu klaigātāju. Jūsu saprāts taču jūs kontrolē. Jūs ar daudz mazāku piepūli spēsiet atbrīvot savas dusmas. Uzlabosies saskarsme ar cilvēkiem, jo tagad jūs bez dusmām spēsiet pateikt to, ko agrāk turējāt sevī, zobus sakodis, bet kas meklēja izeju.

Jūs brīnumainā kārtā vairs nesaistīs un nevilks kaut kas īpašs, kā meklējumos agrāk tērējāt ne mazums laika un spēka, lai gan arī visizmeklētākās ēdmaņas nesagādāja apmierinātību. Tagad jūs mīļuprāt lietojat visikdienišķākos ēdienus, no kuriem ķermenis optimāli iegūst visus jums nepieciešamos vitamīnus, minerālus un citus dzīvībai svarīgus komponentus. Visa barība tagad jums nāk par labu. Jūsos izzūd vēlme lietot eksotiskus augļus, un tā vien gribas uzkost pa vietējam auglim.

Skaidrs, ka nepārtraukti jāseko līdzi savām domām, vārdiem un darbiem, ja vēlamies sevi pārmainīt. Mums to nevajag darīt, tā ir mūsu nepieciešamība. Iesaku jums sākt pasekot vārdam “vajag”. Sākumā nebūs viegli, bet vēlāk tas izvērtīsies jautrā izpriecā, kas netraucēs citiem darbiem. Noķēris šo vārdu svešinieka runā, jūs sapratīsiet, cik daudz kļūdu cilvēki pieļauj. Ja jūs tas uztrauc, pacentieties saprast, kāpēc jums šis uztraukums nepieciešams. Nesapratāt? Ja nesapratāt uzreiz, tā arī sev sakiet: “Šobrīd es nesaprotu, kāpēc uztraucos svešu stresu dēļ. Droši vien ■ tāpēc, lai apgūtu mācību stundu. Reiz es to noteikti sapratīšu. ”

Ir cilvēki, kuriem nav apetītes un kuri sevi piespiež ēst.

Baiļu pieaugums līdz pat dzīves garšas zudumam izraisa slimīgu apetītes zudumu. Ja slimīgi tievs cilvēks pārstāj ēst piespiedu kārtā, bet mierīgi sev paskaidro, ka nav pienākums, bet gan nepieciešamība ēst, viņam rodas apetīte uz tiem produktiem, kas viņam nepieciešami. Nedabīgu, varmācīgu ēšanu nomaina dabiska nepieciešamība pēc pārtikas.

Un nu ir īstais brīdis parunāt par košļājamo gumiju. To košļā gan skolā, gan baznīcā. Varbūt to nedara vienīgi miegā. Kad pie manis uz pieņemšanu ierodas pacients, kas to dara, es viņam lūdzu šo nodarbi izbeigt, jo, kad strādā cilvēka žokļi, nestrādā viņa smadzenes. Košļājamā gumija nomierina nervus dzīves neveiksminiekiem. Un sanikno tos, kuri nekādi nevēlas dot atelpu savām smadzenēm.

Košļājamo gumiju reklamē kā līdzekli pret kariesu, un tas ir pareizi. Bet pareizi ir arī kas cits: ja cilvēks nedomā, viņš nevar naidīgi izturēties arī pret gudrību, kas viņam nesniedz to, ko viņš vēlas, un tāda cilvēka zobi ir veseli. Dzīvniekiem zobi ir veseli, jo viņi nedomā. Primitīvu ļautiņu zobi ir veseli, jo viņi vēlētos mācīties un kļūt gudrāki. Viņi klanās izglītotu cilvēku priekšā. Toties izglītotie piespiež mācīties savus bērnus, tādējādi izraisot viņos naidu pret mācībām un visu veidu gudreļiem, kas uzspiež savas zinības. Slimi zobi ir šī naida paudēji. Košļājamā gumija palīdz protesta pārpilnam cilvēkam palikt inteliģentam un nesākt bļaut kā kādam mežonim.

Kas spēj sev un bērniem pārliecinoši paskaidrot, ka cilvēkam nevajag mācīties, nevajag būt viszinim, bet ka mums visiem nepieciešamas skolas gudrības, kas ļauj iet pa dzīvi mazāk sāpīgi un mērķtiecīgi, tas nesāks tērēt naudu košļājamām gumijām. Ja jūs redzētu cilvēka ķermeņa bioenerģijas mērījumu aparāta rādītājus brīdī, kad cilvēks bāž mutē košļājamo gumiju — un šie rādītāji — blaukš! — mirklī nokrīt līdz nullei —, jūs no bailēm vien uz kādu laiku zaudētu patiku košļāt gumiju. Bet, ja to sev aizliedzat, patika pieaugs.

Tā, nomainot piespiedu stāvokli ar nepieciešamo, var pārmainīt arī savu attieksmi pret cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem, apstākļiem un dzīvi kopumā. Ticiet, ka tikai sākumā tas šķiet darbietilpīgs un laiku atņemošs darbs. Patiesībā jūs desmitām reižu ieekonomēsiet laiku, spēku un naudu.

Daudzi jautā: “Kāpēc man kļuva sliktāk, kad es sāku nodarboties ar piedošanu?’’ Vai: “Agrāk es biju vesels, tad sāku piedot un saslimu. Kāpēc?” Tāpēc, ka jūs sev teicāt: "Man vajag piedot, citādi kaut kas var notikt. ” Jūsu prāts jums atgādināja par veicamu pienākumu, un piedošana kā papildu nasta uzgūlās jūsu prasīgajiem pleciem. Pienākums zog jūsu vērtīgo laiku, kuru jūs būtu izmantojis daudz lietderīgāk.

Cilvēkam nevajag piedot.

Cilvēkam pašam nepieciešams piedot.

Pirms jūs sākāt nodoties piedošanai, jūsu stresi atgādināja nemanot augošu kalnu, kas ar savu esamību un augšanu nevienu neuztrauca. Jūs esat pieradis, ka tā tam jābūt. Tā taču dzīvo visi. Bet tam, ka ikviens kalns reiz pārvēršas par vulkānu, jūs nekādi nenoticētu, pat ja to teiktu kāds gudrs cilvēks. Jūs taču zināt, ka līdz tam, kad kalns pārvērtīsies par vulkānu, paies nez cik ilgs laiks un uz jums tas neattiecas. Gudrs cilvēks bez vajadzības neiedziļinās teikto vārdu jēgā. Un, ja vajadzība, kas ir arī prasība, nav tūlītēja, tā netiek pamanīta. Saprātīgs cilvēks tūlīt uztver gan teiktā šābrīža jēgu, gan tā nozīmi nākotnē.

Ja gudrajam dosi saprātīgumu, t.i., sadzīves sirdsgudrību, viņš atteiks, ka tās visas ir muļķības. Bet, ja dosi sirdsgudrību saprātīgajam, viņš atbildēs: “Re, kādu vērtība!” Saprātīgais vērtīgo vienmēr jūt ar sirdi. Viņu nenākas par kaut ko pārliecināt. Gudrajam attiecībā pret visu iznāk meistarot koka spēlīti un izkrāsot to spilgtās krāsās, jo viņš ir skeptiķis, un pats tā dara. Citādi viņš neuzticas pat paša prātam. Un prātam jau arī nevar uzticēties. Kas tic akli, tas ar pieri atsitas pret muļķības sienu, ko sevī slēpj prāts.

Kas vēlas būt ļoti saprātīgs, tas pamatīgi apvainojas, ja viņa saprātīgumam netic, jo viņš nesaprot, ka vēlēšanās būt saprātīgam ir bailes es neesmu saprātīgs. Kas vēlas būt saprātīgs, tas tāds nav. Kas ļoti vēlas, tam saprātīguma pamatīgi nepietiek. Patiesi saprātīgu cilvēku neticība neaizvaino. Viņš jau tāpat jūt, ja viņam netic, un tāpat zina, kāpēc netic. Par spīti visam, viņš klusējot turpina darīt savu darāmo, citus netraucēdams. Kas iemanto saprātīgumu, tas iemanto ticību dzīves patiesībai un jūt, kā saprātīguma auglīgajā augsnē dīgst sirdsgudrības graudi. Tāds aptver, ka tikai šādi sirdsgudrība kļūst nesatricināma.

Cilvēkam nevajag būt labam, nevajag darīt labu, nevajag nogalināt, ja viņš grib nogalināt. Taču viņam tas ir nepieciešams. Ļoti nepieciešams. Sev un citiem. Nav cilvēka, kura sirds apgalvotu pretējo, taču prāts pakļauj sirdi un laime pārvēršas par nelaimi.

Gudrais uzskata, ka viņam ir tiesības pieprasīt, lai visi teiktu patiesību, jo uzskata sevi par godīgu. Bet pats patiesību necieš. Viņš ir mācīts runāt skaidru valodu un dusmojas, ja kāds runā mājienos un līdzībās. Viņš nepamana, ka pats vairās no nepatīkamas sarunas, jo jutīsies slikti, ja apvainos sarunu biedru. Kā viņš zina, ka sarunu biedrs var apvainoties? Viņš to jūt. Tomēr arī zina, ka jūtas it kā nekas nav. Tā nu rodas paradokss — kaut kas neesošs iedarbojas kā korķis, un kādā brīdī muca saplīst gabalu gabalos. Prāts netic izjūtām — tas prasa materiālus pierādījumus. Prāts neļauj izjust, ka pilnīga patiesība ir klusēšana. Prāts nevēlas zināt, ka klusēšana sniedz iespēju just esamību.

Zināšanas automātiski rada pienākumu.

Jo gudrāks cilvēks un jo vairāk viņš uzzina par pasauli, jo vairāk zaudējumu un bēdu sev piesaista. Gudrajam saka: “Tu esi gudrs, tu zini, tev jāpalīdz!’’ — un viņš jūt pienākumu palīdzēt. Gudrs cilvēks sevi izspiež līdz pēdējam, nemitīgi izgudro jaunas mašīnas, materiālus, palīglīdzekļus, sistēmas utt., lai dzīve kļūtu labāka. Taču pārmēra prasīgā pasaule, kas rēķinās ar svešu darbu, nav apmierināta. Noguruma brīdī tas pats prāts saka: “Tev nav ne laika, ne spēku, ne naudas, lai aplaimotu visus cietējus. ” Bailes izrādīties vainīgajam svešās bēdās uzkrauj cilvēkam tādu pienākumu nastu, ka viņš vai krīt no kājām zem pienākuma izjūtas baļķa. Ja pie cilvēka laikus atgriežas saprāts un saka: ikvienam ir sava dzīve un savs nesamais, kas viņam nepieciešams, tad prāts saka: jo mazāk zini par citiem, jo tev vieglāk.

Tāpēc ikviens, kas jūt stresus, dvēseles miera labad sāk izvairīties no jaunas informācijas, jaunām ziņām, kas rada pienākuma izjūtu. Viņš atsakās no radio, televizora, avīzēm, uzskatīdams par labāku saskarsmi ar dabu. Vairās no radiem un draugiem, kas, kā zināms, nebeidz stāstīt par savām rūpēm un par to, ka vajadzētu gan kādam to visu izbeigt. Gudrs cilvēks jūt, ka runa ir par viņu, un kļūst par vientuļnieku, par labāku uzskatīdams kontaktus vienīgi ar sevi, taču atsakās to dēvēt par bailēm. Labākajā gadījumā vientulību sauc par pašaizsardzību. Zinātkāri un tiecību pēc zināšanām pamazām nomaina atkāpšanās, uzsverot cilvēka solīdumu. Bet, tā kā cilvēks joprojām augstāk par visu vērtē prātu, viņam ne prātā neienāk, ka pienākuma izjūta un atbildības izjūta ir vienas medaļas divas puses. Atteikšanās no pienākuma izjūtas pārvēršas par pastiprinātu atbildības izjūtu.

Katrs cenšas tikt galā ar pienākumu kaudzi tā, kā prot. Viens uzkrauj nesamo pleciem, otrs uzveļ sirdij, vēl cits — prātam. Kas no pienākumiem neatbrīvojas, tas iznīkst kā fiziski, tā garīgi. Trula vienaldzība gan var kalpot par labu pašaizsardzības līdzekli, taču, uzlūkojot tāda cilvēka bērnu, kura spēkos nav tikt galā ar dzīvi, rodas bezpalīdzības izjūta. Jūtām aizvērta jauna būtne, noslēgtu emociju vecāku bērns, kas nespēj formulēt savas vajadzības, bet, ja viņa vietā to dara kāds cits, tad viņam pielec tikai pēc trim dienām Racionālā domāšana viņam, iespējams, ir ātra, taču intuitīvā puse — slēgta.

lādi ļaudis nespēj mīlēt. Viņi zina, ka normālam cilvēkam jāmīl, bet pretējais dzimums viņus nesatrauc. Neatšķirdami mīlestību no seksa, viņi meklē sev līdzīgo un to atrod sava dzimuma cilvēkā. It kā viss būtu kārtībā, jo viņi paši uzskata, ka ir apmierināti. Traucē vienīgi zināšanas, ka nodoties seksam vajadzētu kopā ar pretējā dzimuma pārstāvi. Viņi nejūt, ka no pretējā dzimuma glābjas bēgot, jo viņiem vairs nav spēka jauniem pienākumiem. Viņu partnera lomā izrādās tas, kurš mucis, izvēloties pretējā dzimuma lomu. Lomu sadalījums atkarīgs no tā, kādas bijušas attiecības starp vecākiem un kura pusē bērns nostājies. Bailes var likt cilvēkam bēgt prom, bet var arī likt pazemīgi meklēt aizsardzību.

Izlēmīga un prasīga māte var, piemēram, padarīt dēlu ļoti paklausīgu un sievišķīgu, tā radot riebumu pret sevi un visu sieviešu dzimumu. Ja gudrs un noslēgta rakstura tēvs ņem dēlu savā paspārnē, dēls homoseksuālajā dzimumsakarā var kļūt par sievišķo pusi. Bet, ja tēvs ar māti naidojas, dēls homoseksuālajā dzimumsakarā kļūst par vīrišķo pusi. Lesbiešu lomas tiek sadalītas pēc tieši pretējas shēmas. Visiem šiem cilvēkiem ir lieliskas zināšanas, kā arī zināšanas, ka savu problēmu vajag slēpt, taču nepieciešamības izjūtas nav.

Prāts sniedz zināšanas. No zināšanām izaug pienākums.

Sirdsgudrība ir izjustspēja. No spējas izjust izaug atbildība.

Katram cilvēkam piemīt kā prāts, tā sirdsgudrība. Pasekojiet savai runai vai pierakstiet savas domas uz papīra — tur, kur sastopams vārds “vajag”, jūsos runā pienākuma izjūta, bet tur, kur parādās vārds “nepieciešams”, jūsos runā atbildības izjūta. Tā kā jūs esat cilvēks, kurā mīt bailes, vārds “vajag” noteikti izrādīsies pārsvarā.

Katru reizi, kad jūs sakāt “vajag”, ieslēdzas saprāts un sāk racionāli, gudri pārmainīt kādu konkrētu situāciju. Bet, kad jūs sakāt “nepieciešams”, ieslēdzas jūtas un kaut nedaudz atvieglo pienākumu nastu, kas uzgūlusi sirdij. Sirds sāk labāk strādāt, uzlabojas asinsapgāde, bet asinis — tā ir mīlestība, un jums kļūst vieglāk.

Šos vārdus nedrīkst vienkārši apmainīt vietām, lai izvairītos no kļūdām. Pamēģiniet, un jūs redzēsiet, ka no tā nekas neiznāk ne pēc skaņas, nejēgas. Bet, ja pārmainīsiet domāšanas veidu, arī vārdi izkārtosies citā secībā, lāpāt kā soļu virzienu nosaka dvēsele, tā nosaka arī vārdu kārtību. Jo vārds jau tas pats ķermenis vien ir, kas pauž dvēseli, ķermeņa dzīves jēgu.

Par šo jautājumu es sarunājos ar kādu pacienti, un viņa teica: “Par sevi es šobrīd, neiedomājos, bet tūlīt atcerējos citu cilvēku. Tagad es saprotu, kāpēc manas kolēģes dzīvē viss ir mierīgi un labi. Es nekad nespēju saprast, kā var audzināt bērnus bez skubināšanas. Man un maniem kolēģiem dažkārt vienkārši krita uz nerviem viņas mūžīgie “man nepieciešams” vai “manai ģimenei nepieciešams”… Nepieciešams atnākt, nepieciešams aiziet, nepieciešams atnest, nepieciešams aiznest, vienas vienīgas nepieciešamības. Un, kad mēs teicām “negribu”, viņa sacīja: “nav nepieciešams”. Problēmas jau tās pašas, tikai vārdi citi. Atšķirībā no pārējiem viņa ne reizi nepateica “vajag”. Mēs uztraukti pārrunājām, kādi bērni šajā ģimenē izaugs, ja tajā nav nekādas kārtības. Ir taču zināms, ka bez piespiešanas no bērna nekas jēdzīgs neizaug. Bet viņai gan vīrs labs, gan bērni jauki. Viņa tos vispār neaudzināja, bet deva iespēju augt pašiem. Man atliek vienīgi nožēlot: “Kāpēc es tā nepratu? Tad arī manā ģimenē nebūtu problēmu un arī pati būtu vesela.”

Piedošana aiz pienākuma ir līdzīgi tam, ja jūs bāztu kalnu cauri adatas acij. Jo ātrāk stūķējat, tas ir, jo augstāks jūsu pārmēra prasīgums, jo vairāk sevī jāievieto adatas acij. Cik gan tas ir sāpīgi adatai un tās acij! Tāpat kā jums. Pieņemts uzskatīt, ka sāpes — tā ir slimība. Sāpju rašanās ārēji veselā cilvēkā viņu šokē, kas arī rada priekšstatu, ka piedošana izraisījusi slimību. Un viņam ir taisnība. Patiesība viņam nav nepieciešama, tāpēc viņš to arī nemeklē.

Cilvēks ir fiziski vesels, kamēr vien spēj savaldīt stresus. Un, ja vairāk nespēj, tad vairs arī nevēlas stresus iegrožot un sāk tos izšļakstīt uz āru emociju veidā. Jo augstāks uzkrāto stresu kalns, jo lielāka lavīna, kuras nobrukuma sākumam pietiek ar vienu mazu akmentiņu, kas iemests saimnieka dārzā. Citiem vārdiem sakot, jo augstāks stresu kalns, jo nopietnāka slimība rodas. Jo vairāk un ātrāk stresi tiek izvadīti uz āru, jo skaidrāk izpaužas slimība un jo straujāka tās norise.

Tādējādi nenozīmīgas sūdzības vai psihiski traucējumi var slēpt sevī mazu slimību kā mazu kalnu. Taču tie spēj sevī slēpt arī ļoti nopietnu slimību. Cilvēks, kas vēlas būt stiprs, kaunas no savām vājībām un nolemj sevi ciešanām. Būtiskas sūdzības vai psihiski traucējumi var neliecināt par fizisku slimību, jo tā ir maza. Histēriska cilvēka dvēseles mokas izlaužas no vulkāna krātera ārā gluži kā dedzinoša lava, taču no tās neplūst siltums, tāpēc ka nepastāv ticība labajam. Histēriska cilvēka dvēseles mokas ir briesmīgākas par jebkuru fizisku slimību. Par līdzīgu histēriķi kļūst arī tas, kurš cieš no fiziskas kaites, ja nākas pārkāpt izturības robežu. Tas pierāda visu slimību psihosomatisko dabu, pierāda, ka visas slimības ir stresu materializēšanās.

Ja piedošana pārstāj būt prāta vēlme un kļūst par sirds aicinājumu, tad rodas nepieciešamība un stresu kalns pamazām izzūd, izgaistot Kosmosā. Tai vairs nenākas samierināties, ka to dzen cauri pienākumu ierindai, it kā velkot cauri adatas acij, un nenākas vairs nevilšus nodarīt sāpes. Nevis stresi cilvēkam nodara sāpes, bet pats cilvēks, turot stresus sevī. Sīpols nebirdina asaras, kad to mizo; raud tas, kurš sīpolu mizo.

Ja cilvēks zina, ka viņš ir gudrs, pateicoties iegūtajām zināšanām, tad viņš pret savu prātu izturas kā pret īpašumu. Mantkārīgs cilvēks zina, kāda bagātība tam pieder. Pieaugot prātam, pieaug arī bagātība, līdz pienāk robeža un tas aiziet bojā kopā ar savu īpašnieku.

Prāts — tas ir dārgums. Jo vairāk cilvēks apzinās savu prātu, jo turīgāks viņš var kļūt. Bagātība tad arī viņu iedzen postā, ja talkā nenāk saprātīgums. Aizejot viņsaulē, līdzi neņem ne prātu, ne bagātību. Līdzi ņem tikai pašcieņu, kas ir arī sadzīves sirdsgudrība jeb saprātīgums.

Prāts vēl nav saprātīgums.

Bet saprātīgums ir prāts. Prāts ir niecīga saprātīguma daļiņa.

Cilvēks, kas augstāk par visu vērtē prātu, var kļūt ļoti gudrs, taču dzīves krīzēs no viņa prāta ir maz jēgas. Dzīves patiesība ir saprātīgums, kas var izturēt jebkurā situācijā, turklāt gudru muļķi izpestīt no bēdas.

Saprātīgu cilvēku skolas gudrības dara vēl saprātīgāku. Gudro — vēl gudrāku.

Pats cilvēks nevar just savu prātu. Prātu var tikai apzināties.

Ar prātu organizējot dzīvi, cilvēks domā par izdevīgumu un tiek pie labuma — prāts un mantkārība iet roku rokā. Ja bērnam ar vienpusīgu, racionāli vīrišķīgu loģiku iedzen

galvā, ka vajag mācīties, lai kļūtu bagāts, un ka no dzīves vajag ņemt visu, ko tikai var, tad bērns mācās un ņem, ja vēl nav gana cietis no tamlīdzīgas attieksmes pret dzīvi no saviem vecākiem. Viņš kļūst bagāts un bauda dzīvi, taču kādā brīdī dvēsele viņam liek saprast, ka viņš ir nelaimīgs. Vīrišķīgā loģika un racionālisms ir tajā stadijā, kad cilvēks vairs nezina, ko vēlēties, lai kļūtu laimīgs, — nokļuvis racionālisma bezizejā, cilvēks zaudē orientierus.

Prāts lepojas ar gribasspēku, jo neaptver, ka gribasspēks — tā ir negativitāte. Vai tiesa, ka šausmīgi pat iedomāties: gribasspēku nepieciešams atbrīvot? Kā bez tā dzīvot tālāk? Jūs ar nepatiku izturaties pret bezgribas, pasīviem, nejūtīgiem, vienaldzīgiem un slinkiem cilvēkiem. Un jums pat prātā neienāk, ka savulaik viņi savu gribasspēku izaudzēja līdz kritiskajai robežai un gribasspēks salūza. “Gribu” nomainīja “negribu”. Sākās vienaldzīga veģetēšana.

Pašlaik jūs esat sava gribasspēka saimnieks. Bet tas — jūsu gūsteknis. Spriedze mugurā, ko jūtat arvien pieaugam, ir krīzes tuvošanās signāls. Neviens nezina, cik tuvu ir neredzamā ciešanu robeža. To var tikai just. Bet, ja gribasspēks kļuvis milzīgs, tas apklusina jūtas. Rodas pārliecība, ka cilvēks var visu, ko vien vēlēsies.

Atbrīvots gribasspēks nekur nepazudīs. Tā kā tas ir pašpietiekams, tas pats atradīs savu vietu Visa Vienotībā. Tas var parādīties tūlīt pēc izjūtām un iedarboties mīlestības enerģijas veidā visoptimālākajā veidā. Sākot gribasspēka atbrīvošanu, jūs pavisam drīz konstatēsiet, ka no jūsu leksikas izzudis vārds “negribu”. Mugurā parādījies vieglums, mugurkauls iemanto lokanību, izjūtas ir spilgtas un nekļūdīgas. Rodas brīnums, jo gribasspēks iemantojis brīvību. Vēlmi nomainījusi nepieciešamība.

Vēl ir vecāki un vecmāmiņas, kas bērnus māca pirmatnēji sievišķīgā neracionālisma garā just dabu, dzīvniekus, mākoņus, pasakas un dvēseles mīlestību un šos tēlus glabāt savā sirdī, lai, nokļūstot starp materiālās dzīves dzirnakmeņiem, būtu no kurienes smelties dvēseles spēkus. Taču gudri cilvēki viņus neņem par pilnu. Piespiedu mūzikas mācīšana ir parādība, kas apnikusi līdz kaklam. Gandrīz vai katrs bērns ar prieku pats vēlas zīmēt, dziedāt, dejot, spēlēt mūzikas instrumentu, jo jūt nepieciešamību to darīt. Taču, ja pieaugušie, kas ievērojuši bērna dotības, iedvesmā aicina viņu strādāt, rokas nenolaižot, un beigu beigās kļūt par ievērojamu cilvēku, tad šādi viņi piespiež bērnu kļūt labākam par citiem, un viņā rodas iekšēja pretestība.

Pasaule zina brīnumbērnus, kuru vecāki ar rīkstēm viņus piespiež no rīta līdz vakaram dziedāt, dejot, spēlēt mūzikas instrumentu. Tādu bērnu dzīve ir īsa. Viņi arī paši būtu sekojuši savas sirds aicinājumam un iespētu daudz vairāk, ja vien viņus nepiespiestu. Brīva radīšana veido brīnumus.

Kas vēlas iemantot laimi, tam nepieciešams izjust sirdsgudrības vērtību. To nevar izrēķināt naudā. Tā atnāk pie cilvēka, kad savtīgu vēlēšanos dzīvot bagāti nomaina nepieciešamība dzīvot lietderīgi, mērķtiecīgi. Ja nākas dzīvot lietderīgi, jo cilvēks ir trūcīgs un nevar mētāties ar naudu, tā nav lietderība, bet piespiedu stāvoklis. Nabadzība — tā ir neprasme kļūt bagātam. Kas savas nabadzības cēloni redz bagātajos, tas bagāts nekad nekļūst.

Bagātība izslēdz lietderību. Un tas notiek ļoti ātri. Pietiek nabagam loterijā laimēt prātam neaptveramu summu, kā viņš jūtas bagāts, sāk mētāties ar naudu pa labi un pa kreisi, līdz visu notriec, lads cilvēks nav nobriedis bagātībai. Bagātais saka: “Kālab man taupīt? Naudas man tāpat pārpārēm. ” Mūsdienu pasaulē nauda taisa naudu, un tā nebeidzas, pirms bagātais nav pietiekami izcietis. Iespējams, ka ciest nāksies arī viņa bērniem un mazbērniem, līdz viņi visi apjēgs, kas ir lietderība.

Kas novērtē lietderīgumu, tas iemanto bagātību, kas

ir patiesa vērtība.

Bagātība ir tikai neliela vērtības daļiņa.

Bagātība ir redzama, vērtība — neredzama.

Tādējādi redzamais ir neliela neredzamā daļiņa.

Pavaicājiet sev: “Kas man jādara?" Pacentieties noskaidrot, vai vēl kas šķietami tā atgrūž, ka neļauj teikt: “Tas man ir nepieciešams. ” Neizskaidrojamais “šķietami” — tas ir jūsu sievišķīgais neracionālisms, kas neļauj izlēmīgi apliecināt kaut kā neiespējamību. Tas rada šaubas, bet šaubas savā mīkstumā nespēj pārcirst uz pusēm cerības stariņu. Pasaule iztur un attīstās tālāk, pateicoties īsti sievišķīgam neloģiskumam, neracionālismam, kompromisu un citu variantu meklējumiem, tas ir, elastīgumam. Sievietes viedokļa un saprāta ignorēšana vai izsmiešana skeptiķi noved pie tā, ka viņš sāpīgi atsitas pret paša stūrainumu. Bet sieviete, kas kļūst līdzīga vīrietim, sevī nes bojāeju.

Ja kaut kur kāda sieviete kļūst stūraina un līdzīga vīrietim, tad kaut kur kādā citā vietā kādai citai sievietei viņa jālīdzsvaro, kļūstot par pirmatnēju sievieti. Jo vairāk sieviešu, kas sev stāsta, ka viņām jākļūst lietišķām, jo vairāk sieviešu, kurām nākas kļūt par mājas perētājvistām. Šāds stāvoklis izveido divas naidīgas nometnes, jo vienas jūt savu pārākumu pār otrām, bet tās — savu nepilnvērtību. Kā vienas, tā otras pikti domā: “Kāpēc man tas jādara?"

Sievietei, kas kļuvusi par cāļumāti, ir vieglāk kļūt laimīgai. Ja sieviete atbrīvojas no domas, ka viņai jāsamierinās ar savu stāvokli apstākļu dēļ, tad viņā mostas nepieciešamība pēc vīra, bērniem, mājas pavarda, un viņa spēs visnotaļ lietderīgi izmantot zināšanas par labu ģimenei un mācot bērnus. Darbu viņai ir pārpārēm, un viņā nerodas iegūtās izglītības bezjēdzības izjūta. Nepieciešamība pēc zināšanām sniedz viņai iespēju mācīties. Šādas sievietes nosaka pasaules attīstību. Viņu rokās ir nākotne. Viņu vīri nesaka, ka sieva ir muļķe.

Nākotne mīt sievietes sirdī un vīrieša smadzenēs. Abpusējas nepieciešamības izjūta vienmēr ir dzīva.

Lietišķās sievietes no pirmā skata virza dzīvi uz priekšu, bet patiesībā bremzē tās attīstību, jo viņu pienākums ir tēlot

savu lomu, lai caur pašapliecināšanos justu savu neatkarību. Ar fizisko neatkarību apslēpj dvēseles neatkarību. Populāram biznesmenim patīk tā dēvētās mūsdienīgās sievietes, un tas sievietēs veicina vīrišķības veidošanos. Pēc gadiem maldi bargi skar abas puses. Nolemtas atmaksas iepriekšnolemtību jūt visi, taču naudas spēks ir tik vilinošs…

Vārds “bizness” arvien biežāk kļūst par lamuvārdu, jo cilvēks, kas sevi identificē ar biznesu, zaudē cilvēciskumu. Daža laba biznesmeņa raksturošanai neatrodas cits vārds kā vien “darbonis”. Tas nozīmē, ka cilvēks izšķīdis bezdvēseles biznesā, kura mērķis ir naudas štancēšana, un attiecīgi citus cilvēkus viņš uztver kā biznesa objektus. Tādi ļaudis veido sabiedrisko attieksmi pret biznesu, un šī attieksme diemžēl ir negatīva.

Līdzsvaroti biznesmeņi paliek tādu ēnā, jo izceļas nevis ar ienākumiem, bet cilvēciskām īpašībām. Tikai līdzsvarots cilvēks var izvairīties no biznesa haizivju žokļiem. Bet, ja, reizīti pārrēķinājies, iekritīs, fiziski tomēr necietīs. Kas baidās no biznesa, to aprij biznesa haizivs, tikai drīz izspļauj — tāda barība izrādījusies nederīga. Haizivs vēderā nokļuvušais un sevi par biznesam nederīgu atzinušais tiek pie svētīgas mācību stundas, kas viņam nāks par labu. Bet, ja šis gudrais cilvēks nevēlas atzīt paša muļķību biznesā, tad viņš metas atriebties, un viņa dievišķotais bizness reiz pašu iznīcinās. Viņš nesaprata, ka mīl nevis biznesu, bet naudu, ko sniedz bizness. Līdzdalību uzņēmējdarbībā pieņemts attaisnot tādējādi, ka nopelnītā nauda rada iespēju nodoties mākslai. Diemžēl cilvēks sāk no aplamā gala, tāpēc viņa radītais ir viduvējība. Kvēlas mīlestības vietā no tādas mākslas plūst tikai remdens aprēķins. Šāda māksla nemodina mīlestību; ar šādu mākslu taisa biznesu.

Nevienam nevajag mīlēt, taču visiem nepieciešama mīlestība.

Biznesa ļaudis — vīrieši un sievietes — apzinās nepieciešamību rūpēties par savu ķermeni, jo no šī ķermeņa ir atkarīgs viss. Ķermenim jābūt izturīgam, citādi nepavilkt. Taču dzīve rāda, ka, par spīti visam, tas tomēr neiztur un ļoti ātri nolietojas. Tas, kuram vajag mīlēt, zaudē spēju mīlēt neatkarīgi no tā, ko cilvēks uzskata par mīlestību. Kas par mīlestību uzskata seksu, tā dzimumorgāni tiek bojāti tiktāl, ka dzimumdzīve kļūst neiespējama. Kas par mīlestības izpausmi uzskata darbu, tas zaudē darba spējas. Kas naudu uzskata par mīlestību, tas naudu zaudē.

Jo vairāk cilvēks sevi piespiež, vēlēdamies visiem, arī sev, pierādīt savu pārākumu, jo ātrāks zaudējums. Bet, tā kā viņš ir materiālists, t.i., fiziskā ķermeņa vergs, tad visātrāk zūd fiziskas mīlestības iespējas. Var droši apgalvot, ka inteliģentu cilvēku vidū nav neviena, kuru dzimumorgāni būtu pilnīgi veseli. Shēma ir šāda: iekaisums — audzējs — vēzis, lāpāt tas ir arī pārnestā nozīmē: bailes izrādīties pazemotam — skumjas, ka nav iespējams būt sava dzimuma lomā, — cietsirdība. Vēzis ir līdzīgs rūsai, kas sagrauž cilvēku, kurš pārvērties par mašīnu. Šāds cilvēks ir pārliecināts, ka es tevi gribu un dabūšu to, ko gribu, tāpēc ka tu man esi vajadzīgs. Kad satiekas iedzīvošanās kāre un mīlestība, fiziskais ķermenis aiziet bojā, lai gars iemantotu brīvību.

Bet dzīve joprojām gaida, piedāvājot cilvēkam iespējas kļūt normālam. Vienmēr var—turklāt tas ir pa spēkam ikvienam — izrauties no nāvējošā karuseļa bez zaudējumiem darbam un dzīvībai. Vienīgi nepieciešams pārmainīt savu attieksmi pret sevi un savu rīcību. Kas mīlestību uzskata par mīlestību, tas saglabā visas savas cilvēciskās spējas visa ilgā mūža garumā.

Labi, ja kāds to māca.

Labi, ja kādam šī mācība ir nepieciešama.

Ja jūs mēģināt noskaidrot sev nepieciešamo, taču tas nekādi neizdodas, izņemiet no sevis ārā savu pienākuma izjūtu, nolieciet sev priekšā un sāciet ar to sarunāties. Jūsu priekšā garā virknē parādīsies visi tie mirkļi, kad jūs kaut ko darījāt aiz pienākuma izjūtas. Atbrīvojiet tos citu pēc cita, un pienākuma izjūtas kopums mazināsies. Nu būs vieglāk atrast patiesi nepieciešamo, ko jūs agrāk nesapratāt un tāpēc nespējāt just. Jūtas palīdzēja izprast, izpratne palīdzēja just. Tādējādi jūs veicat svētāko no visiem darbiem — atzīstat savas kļūdas.

Apzināšana + izjušana = atzīšana.

Tāda ir vienkāršā dzīves aritmētika. Aritmētiskās darbības ir dzīves darbību analogi. Kas izvēlas sev atbilstīgus skaitļus, tas normāli tiek galā ar dzīvi. Kas sadzīvisku patiesību, jūtu reizrēķinā ņem talkā kalkulatoru, tam būtiski kaut kas jāmaina.

Jebkuru teoriju apstiprina prakse. Sevišķi ātri māca bēda.

Parunāsim par praktiskiem gadījumiem.

Katram cilvēkam mēdz būt periodi, kas atgādina lavīnu. Viss sagadās vienlaikus — darīšanas, nepatikšanas, plānu sabrukums, naudas grūtības, nemitīga vārguļošana, neskaitāmi cietēji, kas gaida palīdzību, utt. Hroniski trūkst laika. Palikt mierīgam nav iespējams. Ausīs šalc iekšējs devītais vilnis. Tūlīt, tūlīt nograndīs pērkons. Visi turas pēc iespējas tālāk, lai nemaisītos pa kājām, jo jūt briesmas.

Pret šādām minikatastrofām jāizturas kā pret vērtīgām mācību stundām, kuru enerģētika ir analoga dabas katastrofām, kuras mēs, paši to nenojaušot, piesaistām sev arvien ciešāk ar savu iedzīvošanās kāri un kuras ļoti daudzas valstis un tautas jau sev piesaistījušas. Un turklāt daudzi to dara jau kuro reizi, neizprotot pirmās bēdas cēloni. Gudrā cilvēce atsakās atzīt, ka visu, kas notiek ar cilvēku, viņš sev piesaista pats. Tā kā ļaudis, kas dzīvo vienā dzīves vidē ar nelielām atšķirībām, domā principiāli vienādi un tāpēc veido sev vienotu ienaidnieka tēlu, viņi provocē dabas katastrofu rašanos, kurā visi tiek nolemti vienādām ciešanām. Tāds tādu sev piesaista, līdz kopīgā summa piesaista sev līdzīgo nelaimes veidolā. Dažu cilvēku domāšanas atšķirības nosaka viņu ciešanu atšķirības.

Tatad ar jums notikusi minikatastrofa, no kuras jāiziet bez ciešanām. Tās ir labākais laiks, lai saprastu, ka man nav jādara tas, ko man liek, bet man tas ir nepieciešams. Kolīdz atskanēs nikni jautājumi: “Kāpēc jādara? Kāpēc tieši man, nevis citiem? Kāpēc kārtējo reizi man?” — tūlīt sevi izlabojiet: “Tas ir nepieciešatns. Tātad man šāds pārbaudījums nepieciešams. Nav svarīgi, ka es līdz galam nesaprotu, kāpēc, labi, ka saprotu, — man tas nepieciešams. Pašlaik nav iespēju ilgi domāt, to es darīšu, kad situācija atrisināsies. Es zinu, ka visi šie darbi manā ceļā nav sagadījušies nejauši. Tie paši zina, kāpēc man nepieciešami, — es to pagaidām nezinu, taču jūtu, ka tas nepieciešams. ”

Jo vairāk jūs nomierināties, jo ātrāk ievērojat, ka viss sakārtojas it kā pats no sevis. Turklāt sakārtojas visnotaļ optimāli. Rokas un kājas kustas tā, ka nekas nekrīt no rokām ārā, nekas netiek aizskarts un nekaitina. Telefons zvana īstajā brīdī, īstais rīks vispiemērotākajā laikā ir pie rokas, nekādas bezjēdzīgas rosības. Izzūd laika izjūta, un viss virzās kā pa konveijeru. Ja gadās, ka vienlaikus jādara divi darbi, uzrodas kāds, kas pavaicā: “Vai tev palīdzēt?” Jūs bez kautrēšanās atbildat piekrītoši, lai gan agrāk parasti aiz pieklājības atteicāties: “Nu ko jūs!" Pat pavisam racionāls cilvēks, kas vienmēr jautāja: “Kas man jādara?” — tagad gatavs painteresēties: “Kā varu līdzēt?”

Jūs turpināt veikt savu darāmo un visdrīzāk jūtat, ka strādājat ar prieku. Kājas nesmeldz, kurpju pazoles nesvilina, rokas nesāp, galva ir skaidra, pat bads nav jūtams un spēki nebeidzas. Un kā lai tie beigtos, ja katru reizi, kad jūs sakāt “man tas ir nepieciešams”, —jūsos ielīst dzīvības spēki. Kad dvēsele ir priecīga, arī ķermenis līksmo.

Kas pratīs sev palīdzēt lielā bēdā, tam nākamreiz tāda pati situācija vairs nešķitīs bēda. Ja cilvēki, kas nokļuvuši mazā likstā, saprastu, ka šī nereize viņiem ir nepieciešama, tad

citus sekojošos dzīves grūtumus viņi neuztvertu kā nelaimi, bet gan kā normālu virzību no vienkāršā uz sarežģīto. Negativitātes noliegums, ārējo materiālo labumu absolutizēšana summējas lavīnā. Ja cilvēkā nav ļaunuma, daba viņu bargi nemāca. Bet ļaunums rodas tad, ja slikto slēpj aiz ārēji labā un visiem spēkiem cenšas pierādīt, ka tā nav. Arī ļaunumam nepieciešama atbrīvošana.

Sai Baba māca: “Laimi iemanto, kad aizmirsti, ka citi tev nodarījuši ļaunu, un aizmirsti, ka citiem esi darījis labu. ” Tik vienkāršu diženu patiesību spēj paust cilvēks ar tīru dvēseli, kuram ir svarīgi, lai viņa runa būtu saprotama skolēniem, jo viņš māca ļaudis, kas vēlas pārmainīt savu domāšanu un kas nekaunas no vienkāršības un patiesuma.

Cilvēks, kas sevi dēvē par kulturālu, vēlas spīdēt ar savu prātu. Viņš noslīpē prātu kā briljantu, padarīdams to arvien vērtīgāku, taču briljanta patieso vērtību neapzinās. Apzinās tas, kurš domā ar sirdi, jo tā tiek iemantota sirdsgudrība.

Sarunājoties ar racionāliem, prātīgiem ļaudīm, es no visas sirds cenšos izteikties tā, lai mani vārdi caur prātu sasniegtu sirdi, rastu tur atbalsi un atkal atgrieztos pie prāta, iemantojot spēju radīt jaunu dzīves kvalitāti. Es varu sevi izlikt līdz pēdējam, bet, kas no manām zināšanām ar jūsu atļauju tiks pielaists pie jūsu sirds, pārvarot prāta uzceltās barikādes, tas jāizlemj jums.

Kas ar savām zināšanām lepojas, tas visdrīzāk pat neiedomājas par nepieciešamību izjust — tādā gadījumā savu kļūdu atzīšana kļūst neiespējama. Ta ļaunums, ko slēpj šķietami labais, izaug līdz kritiskiem apjomiem un materializējas slimībā, taču to turpina dēvēt par labo, bet cilvēku — par nevainīgu cietēju. Atbilstīgi sen iesakņotam viedoklim labs cilvēks vienmēr kļūst par naida meklētāju upuri. Labi ļaudis nesaprot vienu: nav svarīgi, kas veicinājis slimību, svarīgi, kas ir slimības cēlonis.

Slimības cēlonis — slikta doma — slēpjas cilvēkā pašā. Ta ir līdzīga magnētam — jo ilgāk doma griežas dvēselē, jo vairāk savelkas situācija, kad kādam jāierodas un jānodara domājošajam ļaunums. Neredzama slikta doma rada neredzamu ienaidnieku, attiecībā pret kuru cilvēks izsver: piedot vai ne? Loģiskais prāts bieži apgalvo, ka to piedot nevajag un pat nevar, citādi rodas nesodīta ļaunuma izjūta, un tas tikai pieaug. Ta cīnītājs par taisnību visu mūžu nes sirdī nāvīgā ienaidnieka tēlu un nekādi nesaprot, kāpēc pats slimo.

Pēc loģikas saslimt vajadzētu briesmīgajam ienaidniekam, jo viņš taču dara ļaunu. Tada ir zinātniskā, tātad arī materiālistiskā loģika. Neredzamo nevar zinātniski pierādīt, tas sevi pierāda pats, un, kā zināms, tādējādi no zinātniskā viedokļa var apgalvot: “Nē, tas nav iespējams." Zinātne cenšas aizpildīt robus, atsaucoties uz izņēmumiem. Būs nepieciešams daudz laika, līdz jaunais zinātniskais atklājums pierādīs, ka izņēmums patiesībā ir likumsakarība. Kas noticēja savai sirdij, tas rīkojās pareizi, pat ja viņam nebija ne jausmas par kaut kādiem zinātniskiem atklājumiem.

Pieķeršanās savam pozitīvajam izslēdz iespēju iemācīties domāt ar sirdi. Tas savukārt nepieļauj iespēju saskatīt savas kļūdas un atzīt, ka cilvēkos mēs redzam paši sevi.

Katrā cilvēkā mīt nepieciešamība piedot, nepieciešamība atbrīvoties no sliktā. Šī nepieciešamība ir tikpat veca kā cilvēce. “Es tev piedodu man nodarīto ļaunumu, ” — tā parasti saprot piedošanas būtību. Tamlīdzīga piedošana atvieglo bērna un primitīva cilvēka sirdi, jo viņi zemapziņā piedod no visas sirds.

Taču cilvēce attīstās. Inteliģents cilvēks saka: “Jā, es zinu, ka man jāpiedod, un es piedodu, bet ko tas dod? Cilvēku tik un tā nepārtaisīsi. ” Piedodot viņš darītu labu sev, bet to viņš nezina, jo zinātniski tas nav pierādīts. Prāts viņam traucē kļūt patiesi sirsnīgam un saprātīgam. Prāts iznīcina gudro, ja viņš neapzinās, ka dzīves izpratnē ne ar ko neatšķiras no alu cilvēka.

Pieaugot attīstības līmenim, no prāta jūga arvien biežāk izlaužas zemapziņa, kas savam saimniekam dod ziņu, ka attīstības likumi nāk no Dieva un tos nepieciešams ievērot. Attīstības gaita māca meklēt cēloņus un sekas sevī pašā.

Dzīves kvalitātes palielināšanās diktē nepieciešamību un daudz pilnīgāku attieksmi pret piedošanu. Tas nozīmē vienu: nevis jāpiedod apvainotājam, ka viņš man nodarīja jaunu, bet jālūdz viņam piedošana, ka es ar savām sliktajām domām viņu izprovocēju man darīt sliktu. Vairākums noziegumu rodas tieši tā. Noziedzniekam jāpiedod. Ka viņam nepietika paškontroles, kuras trūkuma dēļ viņš reaģēja uz provokāciju atbilstīgi dzīvnieka instinktam. Viņš varēja būt gudrāks un to nedarīt. Piedodiet arī sev, ka principā jūs esat tāds pats kā viņš.

Apvainotājam no visas sirds jāpateicas, ka viņš jums atvēra acis un deva iespēju ķerties pie augošā karmiskā parāda izpirkšanas. Bez viņa iejaukšanās jūs tā arī paliktu neredzīgs. Un nobeigumā jālūdz piedošana savam visuzticamākajam draugam, kas pacietīgi gaida, — ķermenim, ka ar savu muļķību tam sagādājāt ciešanas.

Stresu atbrīvošanas gaitā jūs mazpamazītēm sāksiet apjēgt, kas ir labi un kas — slikti, un ka atsevišķi tie nepastāv. Sāksiet izprast atšķirību starp labu rīcību un labdarību. Patiesa labdarība aizmirstas ātri. Bet labais, kas tiek veikts ar aprēķinu, ka reiz, kad arī es nokļūšu nelaimē, man tāpat palīdzēs, paliek prātā un ar laiku pieprasa arvien lielāku maksu par pakalpojumiem. Bēda vēl nav parādījusies, bet labs cilvēks jau žēlojas, ka viņš vienmēr visiem darījis labu, bet viņam neviens labu nedara. Ta labs devējs pārvēršas par sliktu atmaksātāju, kas nemitīgi visiem atgādina, ka viņi tam ir parādā. Un vēl sliktāk, ja sava labā vārda dēļ viņš pretenzijas patur sevī.

Piedošana, kas plūst no visas sirds, pārvērš nelaimīgu pagātni laimīgā nākotnē.

PAR MĀCĪŠANU UN MĀCĪBĀM

Visi ļaudis vēlas būt labi un darīt labu. Viss, kas tiek darīts, ir sadzīves pieredzes iemantošana, t.i., mācības. Tas, kurš sevi uzskata par dumju vai tic tiem, kas viņu uzskata par dumju, cenšas izrādīties labs šajās mācībās. Kas to apgūst un uzskata sevi par pietiekami gudru, tas dara labu darbu, mācīdams citus. Vecāki māca bērnu, un tas ir dabīgi. Mēs nevaicājam, vai vecākiem tam ir pilnvaras. Kad mēs uzticam bērna mācīšanu kādam pieaugušajam, vēlamies būt pārliecināti, ka skolotājam ir atbilstīgs dokuments. Bet, ja kāds pieaugušais vēlas mācīt citus pieaugušos, viņam jau jābūt īpašiem dokumentiem. Mēs, baiļpilnie ļaudis, ticam papīram, bet neticam cilvēkam. Pāpīrs ir tas, kam var pieķerties, ja iedomājamies citu saukt pie atbildības. Vispirms uzliekam pienākumu, tad saucam pie atbildības. Baiļpilns cilvēks vienmēr pamanīsies sākt no aplamā gala.

Gudrinieka labākais skolotājs ir muļķis, kuram nav nekāda papīra, kas viņam dotu tiesības mācīt. Gudrais, kas to apzinās, kļūst saprātīgāks, jo viņš gan varētu panākt taisnību, taču labāk atrod dzīves īstenību un to apjēdz. Tātad mēs visi esam skolotāji un skolēni lielajā dzīves skolā, kuras vienu daļu veido visādas mācību iestādes. Ja mēs kļūtu arvien drosmīgāki, izzustu vajadzība pēc tamlīdzīgām mācību iestādēm. Baiļu tumsības nomaiņa pret gara gaismu atklātu mums Visa Vienotības viedumu tādā pakāpē, kādā mēs šo sirdsgudrību spētu izmantot. Diemžēl mūsu bailes pieaug, tāpēc mācības padodas grūti.

Kas cenšas sevi parādīt mācībās no labās puses, tas mācās vecākiem un skolotājiem. Iespējams, ka tāds nekad arī neiedomāsies, ka ieradies pasaulē mācīties sev un apmierināt personiskās vajadzības. Pat ja patiesi nožēlo savu neizglītotību.

Jebkurš bērns, kas piedzimis šajā pasaulē, pirmām kārtām ir skolotājs. Baiļu dēļ viņš atnāk mācīt nelīdzsvarotos pieaugušos, kā kļūt līdzsvarotiem.

Vecāki ir gudrāki par bērnu.

Bērns ir saprātīgāks par vecākiem.

Vecākiem jāiemāca bērniem gudrības.

Bērnam nepieciešams iemācīt vecākiem saprātīgumu.

Bērns mācās no vecākiem.

Vecāki no bērna nemācās, jo saprātīgumu uzskata par

muļķību.

Tāpēc bērns tūlīt pat pārvēršas par skolēnu. Vispirms gudriem vecākiem, pēc tam gudriem skolotājiem. No bērna skolotājiem ir atkarīgs, kāds skolotājs reiz būs pats bērns. Tas nozīmē, ka pasniegšanas kvalitāte ir svarīgāka par mācību stundas saturu. Visi mēdz būt skolēni un kļūst par skolotājiem. Tāpēc ir svarīgi, lai skolotājs būtu līdzsvarots. Līdzsvarots skolotājs spēj iemācīt skolēniem līdzsvarotību.

Pilnīga līdzsvarotība ir ideāls. Katra dzīves diena maksimāli tuvojas līdzsvara punktam, un doties tālāk tā tuvumā — lūk, pēc kā būtu nepieciešams tiekties. Kas cenšas darīt labu domās, vārdos vai darbos, tas dienu nodzīvo laimīgi un guļ mierīgi, naktī atjaunojot fiziskos spēkus. Bet mēs, baiļu vajātie, diemžēl paskrienam garām līdzsvara punktam un nesaprotam, kāpēc ciešam kā no labā, tā no sliktā.

Cilvēce neprot dabas likumos saskatīt skolotāju. Citiem vārdiem sakot, neprot sekot virzienam, kuru parādījusi skolotāja roka, un balstīties uz šo roku. Toties mēs protam paaugstinošu palīdzību pārvērst pazemojošā pavēlē. Ar visu savu prātu esam iemācījušies maldīties no vienas puses uz otru pusi kā tumšā mežā, bet par skolotāju izraugāmies sadursmi ar šķēršļiem.

Vārdu sakot, tā vietā, lai ar ticību, cerību un mīlestību tuvotos ideālam, mācīšana kļūst arvien nelīdzsvarotāka, un tā arvien vairāk slīkst te vienā, te otrā galējībā. Rodas cilvēcei bīstama situācija — skolēni protestē pret mācīšanos, turklāt pret jebkādu mācīšanos.

Mācīšanās nokļuvusi krīzē. Bez vispārējas piespiešanas tā arī izrādījusies atkarīga no dzimuma.

Skolotāji-vīrieši ir tēvs, vecaistēvs, brālis, vīrs un visi vīrieši. Skolotāja ir māte, vecmāmiņa, māsa, sieva un visas sievietes. Sievietes un vīrieša mācīšanas stils atšķiras. Šoreiz man gribētos uzsvērt skolas lomu, jo skola ir tā vieta, kur labo mājas audzināšanas kļūdas, taču nekādi nespēj tās izlabot. Ta ir pasaules mēroga problēma.

Skolotājs-vīrietis dāvā bērnam brīvību. Skolotāja bērnam liedz brīvību. Vīriešu tiekšanās pēc brīvības kā iespējas izdzīvot izraisa to, ka vīrieši aiziet no skolas. Neizturējuši feminizācijas spiedienu, viņi atbrīvo bērnus no savas klātbūtnes un atstāj skolotāja darbu, kas paverdzina bērnus. Kamēr mēs visi neapjēgsim, ka nepieciešams mainīt pasniegšanas kvalitāti, vīrieši skolās nepaliks un zēniem netiks iemācīts nepieciešamais. Bet, ja skolotāji, īpaši skolotāji-vīrieši, ir spiesti bezdarba situācijā samierināties ar skolotāja darbu, tad skolā iemitinās cietsirdība. Varmācība pret sevi, ko diktē apstākļi, padara cilvēku nežēlīgu.

Skolotāja baidās izrādīties slikta skolotāja. Bailes izrādīties vainīgajai rada pārmēra prasīgumu pret sevi un bērniem. Skolotāja apelē pie sirdsapziņas, pienākuma izjūtas. Viņa pierunā, aicina, pārliecina, uzsver sava priekšmeta būtisko nozīmi un nesaprot, ka, saliecot rīksti, pieļauj kļūdu. Viņa visus vērtē pēc sevis un neiedomājas, kas notiktu, ja visi cilvēki apgūtu tikai vienu priekšmetu. Tadi paši pārspīlējumi raksturīgi skolotājiem-vīriešiem ar sievišķīgu emocionalitāti.

Tipiska skolotāja neļauj bērniem brīvi izvēlēties. Pārmēra prasīguma dēļ bērnu dvēseles raujas vai gabalos, un, ja viņi nesāktu protestēt, izrādītos palikuši bez tā, kā dēļ tagadējā dzīvē piedzimuši. Pārmēra paklausīgs bērns kļūst par bandinieku dzīves šaha spēlē. Skolā viņu sauc par labu, taču turpmākajā dzīvē dēvēs par sliktu, nejēgu, pasīvu, muļķi vai to visu kopā. Padevīgus vergus, kas nespēj patstāvīgi domāt, nemīlēja jau verdzības iekārtā un kur nu vēl tagad.

Visi mūsdienu bērni ir vergi tādā mērā, kādā ļauj sevi paverdzināt aiz bailēm no pieaugušajiem. Tad viņi izaug un, izvēlējušies skolotāja profesiju, savukārt uzkrauj skolēnu pleciem sava pārmēra prasīguma nastu. Tāds skolotājs pats jūt, ka vajag vienīgi tā, un tieši tādu attieksmi prasa no skolēniem. Ta iznīcina nepieciešamību mācīties, paliek vienīgi apziņa, ka vajag mācīties.

Ja jūs vēlaties iebilst, ka tik briesmīgs stāvoklis ir tikai pie mums, jo padomju vara mūsos iedzina pakļāvības garu, tad jūs kļūdāties. Dzīves īstenība ir viena: jo lielāka materiālā labklājība, jo spēcīgāka dvēseles verdzība. Padomju vara ārēji bija barga. Sliktais, kas neslēpj savu slikto, ir vieglāk saprotams un labojams. Cilvēks, kas cieš no uztiepta sliktā, dara visu, lai uzlabotu savu dzīvi, un slikto pārmaina atbilstīgi savām spējām. Šis sliktais viņu bagātinājis ar sadzīvisku sirdsgudrību, atklājot to labo, kas slēpās sliktajā.

Kapitālistiskās sabiedrības ārējā labklājība skubina tā, ka notrulinās visas jūtas, un cilvēks, lai gan pēc savas gribas ieradies apgūt grūtāku mācību stundu, pārstāj saprast. Viņa dzīves mācību stunda tā arī paliks neapgūta, ja viņš neko nedarīs sevis glābšanai. Šāds glābējs izrādās histērija, kas piespiež cilvēku paniski mētāties. Tādējādi slims intelekts pēc likumiem, ko pieņem vairākums, tiek dēvēts par izsmalcinātu uzvedību, tāpēc histērisks cilvēks ir tiesīgs sevi uzskatīt par labāku nekā pārējie rupekļi. Viņa dzīves traģika parādās vēlāk. Es pietiekami daudz esmu nodarbojusies ar ārzemniekiem, lai varētu teikt: "Mīļie igauņi! Iemācieties turēt dārgu savu dzimteni un tautiešus. Iemācieties apjēgt savas nepieciešamības, kuru dēļ jūs par dzimšanas vietu izvēlējāties šo zemi un šo tautu. Iemācieties būt apmierināti ar sevi, tad jūs būsiet apmierināti arī ar savu dzimteni. Iemācījušies palīdzēt sev, jūs palīdzēsiet arī tai. ”

Mūsu zeme nav ne labāka, ne sliktāka par citām. Ta ir mūsu mājas. Bērnam, kam mājās iepotēta mīlestība uz tēvzemi un dzimto valodu, tā vairs skolā nav jāmāca. Bet, ja viņam ābeci neparāda mājās, skolā nākas veikt ugunsdzēsēja darbus. Diemžēl skola arvien vairāk kļūst līdzīga ugunsdzēsējam, kurš dzēš degošas nepieciešamības, lai pats nedabūtu apdegumus no dedzinošām dusmām. Skolotāju vainošana piespiež ugunsdzēsēju līst liesmās. Ģimenes, kurās it visā vaino tikai skolotājus, bet savas kļūdas nesaskata, pārvērš bērnam skolu par niknāko ienaidnieku. Vēsturiski iesakņojies priekšstats, ka ienaidnieku vajag iznīcināt, izraisa ugunsgrēku skolā ar bērna starpniecību. Nav nekā un neviena, kas neciestu no šī ugunsgrēka tiešā vai pārnestā nozīmē.

Tevs un māte sniedz sākotni bērna augšanai, kas salīdzināms ar augu. Skolotājs ir tas saules stars, kas izkliedē tumsu, lai no pieticīgām saknēm attīstītos spēcīgs dzinums. Saules stars nepiespiež, pēc tā veido dzīvi. Tas mums neliek veikt darbus dienas laikā, bet mēs tam piemērojamies, jo mums pašiem ir izdevīgāk.

Ja mātes un skolotājas-sievietes to apjēgtu un attiecīgi uzturētu sevī pašcieņas jūtas, tad mātes kļūtu tik taisna virziena skolotājas kā saules stars. Bet skolotājas vienlaikus būtu arī maigas mātes, kas dāvā siltumu līdzīgi saules staram. īpaši viegli tad būtu dzīvot bērniem ar ne tik priekpilnu bērnību. Tas ir, pašu skolotāju bērniem.

Diemžēl vairākums sieviešu-pedagogu ir savas profesijas verdzenes. Viņas nespēj iziet no savas skolotājas lomas un būt vienkārši cilvēki — tik ļoti viņās iesakņojusies pārliecība, ka viņas ir labākas, gudrākas, izglītotākas, vērtīgākas par citiem. Vēlēšanās savus bērnus, pie kuriem pieder arī viņu audzēkņi, izaudzināt par visgudrākajiem pasaulē, kļūst arvien liktenīgāka gan bērniem, gan skolotājiem. Protests pret skolotājiem izraisa protestu pret mācīšanos.

Sievietes-pedagoga pārmēra prasīgums piespiež viņu nodarboties ar katru bērnu individuāli, kā arī sarindot bērnus pēc prāta spējām, kas audzēkņu vidū izraisa naidīgu sacensību. Skolotāja cenšas iekļūt katra bērna domās, lai tās ievirzītu īstajās sliedēs. Bet īstās sliedes nu reiz ir tas, kā domā viņa pati. Viņa nepamana, ka arvien biežāk runā vienu, domā otru, bet dara trešo, un pieņem, ka neviens to nepamana. Bet, ja kāds arī ievēro, vainīgajos allaž izrādās kāds trešais, kaut vai valsts.

Mazākie bērni ļauj ar sevi slikti apieties, bet vecākie sāk protestēt, tāpēc ar viņiem manipulēt ir grūtāk. Bērns, kas it visā cenšas skolotājam iztapt, tā arī var palikt par vientiesīgu muļķīti, kura naivumu ļauni izmanto. Šādas briesmas īpaši draud bērnam, kura vecāki ieņem augstu stāvokli sabiedrībā. Bailes automātiski rada cilvēkā skaudību pret to, kurš par viņu ir labāks. Bet skaudība ir viscietsirdīgākais ierocis.

Pārmēra prasīga skolotāja stundas beigās nogurst, un arī bērni kļūst gaudeni. Citam skolotājam ar šo klasi nākamajā stundā klājas grūti, jo bērni ir notruluši, neapķērīgi, vienaldzīgi, apātiski, dumji. Mēdz būt bērni, kas nesamierinās ar šādiem brīvības ierobežojumiem. Parasti tie ir puikas, kas traucē vadīt stundu un bez mitas blēņojas kā stundas sākumā, tā beigās. Ja skolotāja kaut reizi visā stundā pasmietos par draiskuļa jokiem, zēna misija tiktu piepildīta — viņš klasē būtu atmodinājis dzīvību. Tad mācīšanos neiznīdētu dzimtbūšanas garā. Diemžēl šādus bērnus soda.

Skolotāji nevēlas, bet notrulušie klasesbiedri nespēj pamanīt to, ka no blēņdariem izaug visuzņēmīgākie ļaudis, jo viņi neļauj iznīcināt savu patību. Viens nesadusmojies disciplīnas pārkāpējs cietu kārtību pārvērš elastīgā kārtībā, kas klasē ienes dzīvīgumu un brīvību. Tas saliedē klasi vienotā domubiedru kolektīvā. Bērni, kas ir brīvi dvēselē, nekļūst slikti. Bet tādi kļūst, nokļuvuši cietas kārtības gūstā.

Jo mazāk skolotāji to apzinās, jo stingrāk soda disciplīnas pārkāpējus un jo pamatīgāk grauj klases kolektīvu. Beidzot visos bērnos nostiprinās protests pret piespiešanu, 'la vietā, lai ar resgali no sirds izrunātos, mēģinot viņu saprast, no neērtā bērna cenšas atbrīvoties. Un bieži tas arī izdodas, taču kopīgais naidīgums tāpēc nemazinās, jo brīvības cīnītājus mīl. Turklāt īpaši mīl tie, kas paši baidās cīnīties par savu brīvību un tēlo paibērniņus.

Gan man, gan droši vien arī jums gadījies iepazīt skolotājas, kas no tipiskās skolotājas atšķiras tādējādi, ka viņas ar mīlestību izturas pret ķildīgiem dauzoņām un izpelnās kolēģu nelabvēlību. Tādām skolotājām ir grūta dzīve, jo ārēji viņas atbalsta nekārtību. Eļļu ugunij pielej arī ačgārna izpratne audzēkņu vidū, jo ļaunprātīgi skolēni savu izlēcienu attaisnošanai sāk piekasīties — kālab viens drīkst, bet otrs ne. Labsirdīgs blēņdaris un ļaunvēlīgs ņirga, izrunājot vienus un tos pašus vārdus, atstāj klausītājos tieši pretēju iedarbību. Tikai skolotājs, kam piemīt pašcieņa, saprot atšķirību, un viņa noteiktais vārds kļūst par likumu, ko ciena gan pieaugušie, gan bērni.

Baiļpilnam skolotājam šī māka nepiemīt, pat ja viņš savā priekšmetā ir labs speciālists. Tāpēc daudzi no šādiem skolotājiem no darba aiziet. Viņi baidās no varmācības un ar savām bailēm provocē varmācības pieaugumu attiecībā pret sevi un citiem sev līdzīgiem. Mīļā miera labad uz agresīviem skolēniem skatās caur pirkstiem, taču bailes izraisa arvien pieaugošu varmācību.

Skolēnu varmācības pieaugums visā pasaulē liecina par dusmu pieaugumu, kuru cēlonis ir piespiešana. Bērns ir ģimenes spoguļattēls, pieaugušo liekulības paudējs. Bērnu agresivitātes kāpums māca: labāk, ja bērns nepilnīgi izglītojas, nekā viņš tiek piespiests mācīties. Lai gan vēlāk puskoka lēcējs savā muļķībā vaino vecākus, skolu vai sabiedrību, viņa dusmas izpaužas tikai vienkāršajā dūres patiesībā. Ar savu dumjo galvu tāds labāku atriebību izdomāt nespēj. Bet, ja šis bērns, degdams vēlmē pārspēt citus, iegūst tehnisko izglītību, viņš dvēselē sāk lolot neizskaidrojamu atriebtkāri un viņa gudrās smadzenes izgudro masu iznīcināšanas ieroci. Un tad viņa priekšā vicināt garīgas vērtības ir par vēlu.

Bērns, kas mūža pirmajos gados iepazinis garīgas vērtības, dvēselē tiecas pēc zinībām. Iegūstot augstāko tehnisko izglītību, ari viņš var izgudrot sarežģītas mašīnas, taču viņš nekļūst par postītāju. Viņa līdzsvarotais gars ir brīvs. Viņa garīgums un iedvesma virza dzīvi uz priekšu. Taču arī šādi bērni neaug vakuumā. Par viņu audzināšanu atbild — rindas kārtībā — pirmām kārtām vecāki, tad skolotāji un tad arvien plašāks ļaužu loks, tas ir, sabiedrība, nevis pretēji. Laiks diktē nepieciešamību pēc augsti kvalificētiem speciālistiem saskarsmes jomā. Taču šādi speciālisti netop augstskolu sienās. Viņi visbiežāk rodas garīgajā darbalaukā, kurā nododas sevis meklējumiem un atradumiem.

Mēs piedzimstam, lai apgūtu dzīves būtību. Ta kā informācijas lielākā daļa pie mums nonāk caur redzes uztveri, ir nepieciešams, lai skolotājs būtu cilvēks, kas dzīvi redz labāk. Kurš tas ir? Vīrietis. Tieši viņam piemīt pilnīgs redzējums un spēja saskatīt lietu nozīmīgumu. Par vīriešu dzimuma pedagogu katastrofālo deficītu runā daudz, taču, ja netiks izprasta nepieciešamība pēc viņiem, vienas runas vien neko nemainīs. Vīrieši ir spiesti atstāt skolu tās feminizācijas un sieviešu kundzības dēļ. Vairākums skolotāju ir sievietes, tāpēc skolās valda sievišķais pasaules redzējums, kas neder, lai no zēniem izaudzinātu vīriešus.

Kāds ir skolotājs-vīrietis? Minēsim kā piemēru skolotāja tipu, par kuru ir visvairāk anekdošu. Vārgulīgs briļļainītis, plikpaurains un vecs, tikpat vecs kā aizlaikos celtā skola. Bet kāda nozīme ir to vecumam? Svarīgi ir tas, ka ne skolu bez viņa, ne viņu bez skolas iedomāties nav iespējams. Pārdzīvojis visus laikus, nepārtraucot mācīt bērnus, viņš sevī iemieso vietējo vēsturi. Viņš zina visu, bet par viņu nezina neko. Viņa sieva ir atsaucīgs cilvēks ar nelielu paziņu loku, bet viņu bērni nemanot izauguši lieli un, kā dzirdēts runājam, kaut kur izsitušies ļaudīs.

Pats viņš katru dienu uz katru stundu nāk pārmērīgā precizitātē gluži kā uz svētnīcu un stundu beidz minūti minūtē, tādējādi izrādot cieņu saviem audzēkņiem. Bērnos nerodas tukša gaisa izjūta, kuras dēļ skolotājam nākas tērēt savu dārgo laiku. Tads skolotājs kopš jaunības ar cieņu izturas pret mācību programmām, bet allaž tajās ieliek ko savu, tām nekaitējot. Stundas pašā sākumā viņš saviem zēniem izskaidro, kāda lieliska jaunu zināšanu apguves iespēja viņiem šodien pavērsies. Viņš tūkstošiem reižu skaidro vienu un to pašu, tikai dažādiem bērniem, tāpēc viņa jūsma katru reizi ir citāda, lai gan neviens, izņemot viņu pašu, to nesaprot.

Tikai tas, kam nākas uzstāties atšķirīgu auditoriju priekšā, zina, ka precīza atkārtošanās nekad nemēdz būt. Puikas iedvesmojas, centīgi ķeras pie darāmā, bet te vecais skolotājs it kā starp citu ieminas, ka viņam uz brīdi jāiziet. Viņš saviem zēniem atgādina, ka līdz stundas beigām uzdevumiem jābūt pabeigtiem, un pazūd. Puišeļi jūt, ka pavēle ir likums, bet ne piespiešana.

Zēni zina, kādam ļoti svarīgam darbam laiku pa laikam nododas viņu skolotājs, un sazvērnieciski nospurdz plaukstās. Viņiem nav noslēpums, ka aiz stūra ir maza, ērta ieskrietuve, no kuras vīri iznāk mirdzošām acīm. Ne citādi, kā vien pēc mirdzuma viņš turp arī dodas. Nevienam no viņiem visdrīzāk tā arī neienāk prātā, ka starp citu skolotājs viņiem pat mācīja pareizi lietot alkoholu.

Pirms stundas beigām skolotājs atkal ir savā vietā, un visi uzdevumus ir atrisinājuši. Katrs to izdarījis pa savam, jo visiem bija ļauta brīva izvēle. Viens gudrs puišelis, kas labi zina priekšmetu, tos atrisinājis visracionālāk, visātrāk. Otrs gājis garāku ceļu, jo viņa zināšanās ir robi. Trešais pamatīgi lauzījis galvu, tomēr visu izdarījis un jūtas pārmēra laimīgs. Ceturtais sākumu nošpikoja no pirmā, bet tas neļāva norakstīt beigas, tāpēc nācās izgrozīties pašam. Kaut ko viņš tomēr ir padarījis. Piektais un sestais sākuši strīdēties, paliekot katrs pie savas taisnības, taču beigu beigās vienojušies. Septītais atbildi nez kur rāvis, visādā ziņā tie nav racionāli spriedumi, taču viņš nav arī norakstījis. Atbilde atnākusi pati. Un tā tālāk.

Līdz stundas beigām vēl pietiek laika, lai pārspriestu pasaules problēmas. Palikuši bez skolotāja, šie mazie vīrieši netrokšņoja kā maziņie, jo apmierinātība ar sevi padara viņus pieaugušākus un vīrišķīgākus, salīdzinot ar vienaudžiem. Skolotājam atgriežoties, viņi mierīgi apsēdās savās vietās. Skolotājs nesāka cildināt pirmo, bet pavaicāja, vai viņu interesē arī citi priekšmeti. Otram viņš lika saprast, ka jebkuras zināšanas reiz noderēs. Trešam piekrītoši uzsmaidīja, ceturtajam noteica: “Kā strādāsi, tā ēdisi. ” Piekto un sesto salīdzināja ar melno un balto kazlēnu uz tiltiņa, un viņiem atlika vien minēt, kurš no abiem ir melnais, kurš — baltais. Pārbaudot darbu septītajam, pavērās ārā pa logu, domīgi palūkodamies mākoņos. Tad paskatījās uz puisēnu un ilgi, caururbjoši raudzījās viņam acīs, un viņi abi juta neizskaidrojamu vienotības izjūtu. Skolotājs zināja, ka šis puisēns uzlidos augstāk par visiem, ko nevienam nepierādīt. Skolotājs zināja, ka visi šie puisēni izaugs par lieliskiem vīriešiem.

Zēni, kurus māca pedagogi-vīrieši, nekapitulē dzīves priekšā. Pat ja skolotājs ir bargs vai untumains. Vīrieši labāk saprot cits citu, jo viņi prot saskatīt jautājuma būtību. Zēni nevar saprast, kāpēc sievietes domā neloģiski un piespiež pārējos

sekot viņu muļķīgajām vēlmēm. Viņi nespēj izprast sieviešu dzīves grūtumus. Tieši tā paša iemesla dēļ skolotājiemvīriešiem grūti mācīt meitenes. Sievietes ir neprognozējamas būtnes, pat ja izprot viņu dabu. Viņas ir līdzīgas visnoslēpumainākajai dzīvei, kas savā virzībā plūst uz priekšu, nesaprotot, ko nozīmē “uz priekšu”.

Mācīšana ir zināšanu tālāknodošana.

Nav lielākas vērtības, kā brīvprātīgi apgūtas zināšanas.

Mācības ir zināšanu saņemšana.

Ta saņemšana, kuras dēļ mēs esam ieradušies pasaulē.

Citādi dzīve uz priekšu nevirzās. Savā neprasmē mums jāmācās, lai reiz kaut kad saprastu, ka mums tas ir nepieciešams.

Mācību procesa sarežģītība ir iemācīties just apgūstamās zināšanas.

Pretējā gadījumā iemācītais paliks tikai nedzīvas, nederīgas zinības. Un vērtībai zūd jebkāda vērtība. Šī problēma pašlaik ir aktuālāka nekā jebkad agrāk, jo cilvēces prāts iznīcina sirdsgudrību, un tas cilvēcei var izrādīties liktenīgi.

Sirdsgudrība ir zināšanas, nepieciešamais ir izjūta. Zināšanas ir taisnība, nepieciešamais ir patiesība. Pilnīga patiesība ir Dievs.

NOSLĒGUMA VIETĀ

Nav jēgas klāstīt secinājumus, kamēr saruna nav pabeigta. Gribu vienīgi lasītājam atgādināt, ka, lasot šo grāmatu, vairāk nekā iepriekšējās jāpievērš uzmanība katram vārdam. Pacentieties priekš sevis noskaidrot vārdu un teikumu jēgu, kā ari pamanīt, ka vakarējās zināšanas pašlaik krietni paplašinājušās. Tā jūs varēsiet vērot savas domu pasaules attīstību, virspusējā pārvēršanos dziļumos.

Tipogrāfijas iespēju robežās esmu izcēlusi īpaši nozīmīgus vārdus, bez kā teiktajam draudētu pārvēršanās dažādās frāzēs, kuras jau tā apnikušas. Mēs taču tās lietojam tūkstošiem reižu, neiedziļinoties pateiktā jēgā.

Šī grāmata ir trešais pakāpiens cilvēka domu pasaules attīstības augšupvedošajās kāpnēs. Uz šī pakāpiena mēs šobrīd esam uzkāpuši kopā. Jūs stāvat man blakus tāds, kāds šobrīd esat, un es jums stāvu blakus tāda, kāda šobrīd esmu. Rīt mēs visi būsim pilnīgāki.

Kāds zinātnieks teica: “Sajās grāmatās nav nekā tāda, kas nebūtu Bībelē, taču tajās ir daudz tāda, kā nav Bībelē. Tajās ir ārstes meklējumi, kura vēlas palīdzēt slimniekiem, meklējumi, kas paver jaunas, mūsdienīgas piedošanas iespējas. Lūgums piedot pēc būtības taču ir lūgšana. Zinātniski virzītai lūgšanai piemīt brīnumdarošs, dziedinošs spēks. To uz savas ādas var izmēģināt ikviens.

Nav jēgas kādu par to pārliecināt, jo neticīgos nedrīkst piespiest ticēt. Katram pienāk savs laiks, kad šīs zināšanas viņam būs nepieciešamas. Noteikti būs nepieciešamas. ”

Jūsu —

Lule Vilma

SATURS

Bīstamais prāts ………………………………………….

Kad rēķini tiek noslēgti………………………………

Par saplūsmi dvēseliskā mīlestībā ………….

Kā kļūt laimīgam ………………………………………

Par sāpju sindromu …………………………………..

Pārmēra prasīgums …………………………………..

Neapmierinātība………………………………………..

Atrast sevi …………………………………………………..

Par verdzību un brīvību, par suni un kaķi .

Vēlme būt labākam par citiem………………….

Pretējību vienotība………………………………………

Dari labu pagātnei………………………………………

Ego un egoisms — divi baiļu veidoli …………

Par sirdsapziņu………………………………………….

Konflikts ar sevi………………………………………….

Par mācīšanu un mācībām……………………….

Noslēguma vietā……………………………………….

JAUNĀ CIKLA GARĪGUMA PAMATS

Šeit parādītas zīmes, kas saņemtas no Kosmiskās Datu bankas 1995. gada janvāri un kas nepieciešamas ikvienam cilvēkam, lai mierīgi sasniegtu jaunā cikla garīgumu. Šī ceļa atslēgas vārds ir “sadarbība”.

Izjūtiet šo tekstu kopumā. Pieaugot garīgumam, mēs iemācīsimies to ari lasīt.

LŪLE VILMA

Piedodu sev

Mīlestības gaišais avots

Formāts 60x90/16. Ofsetspiedums.

SIA “Kantri Nams”, Tēriņu ielā 22, Rīgā, LV-1004. Iespiesta SIA “Tipogrāfija Ogrē”, Brīvības ielā 31, Ogrē, LV-5001.

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev. Mīlestības gaišais avots. 4. grāmata

BĪSTAMAIS PRĀTS

KAD RĒĶINI TIEK NOSLĒGTI

PAR SAPLŪSMI DVĒSELISKĀ MĪLESTĪBĀ

KĀ KĻŪT LAIMĪGAM

PAR SĀPJU SINDROMU

PĀRMĒRA PRASĪGUMS

NEAPMIERINĀTĪBA

ATRAST SEVI

FAR VERDZĪBU UN BRlVĪBU, PAR SUNI UN KAKI

VĒLME BŪT LABĀKAM PAR CITIEM

PRETĒJĪBU VIENOTĪBA

DARI LABU PAGĀTNEI

EGO un egoisms — divi baiĻu veidoli

PAR SIRDSAPZIŅU

KONFLIKTS AR SEVI

PAR MĀCĪŠANU UN MĀCĪBĀM

NOSLĒGUMA VIETĀ

SATURS