Vīlma Lūle

Piedodu sev. Sāpes tavā sirdī. 5. grāmata

Lūle Vīlma Piedodu sev, Sāpes tavā sirdī. 5. grāmata

.

.

STRESU VALODAS MĀCĪBU GRĀMATA

Laimīga ir tā dzīve, kurā ir

sava daļa labā,

kas netiek tikai par labo uzskatīts, un

sava daļa sliktā,

ko tikai par slikto neuzskata.

Tikai cilvēkam ir dota prasme apzināti dot kaut ko citiem un pieņemt citu doto. Jo vairāk šī prasme tiek pielietota tikai materiālā līmenī, jo vairāk došana kļūst par gūšanu un pieņemšana par atņemšanu. Neredzamie spēki, kas cilvēku pazemina par šādu dzīvnieku, ir stresi. Atbrīvojot stresus, pazūd ieslodzījuma sajūta un cilvēks atrod sevī Cilvēku. Tāds ir sevis iepazīšanas process.

Sevis iepazīšana aizrauj prātus un dara laimīgu. Nav interesantākas darbības par sevis atklāšanu. Cilvēks, kurš sevi iepazīst arvien dziļāk, ne tikai gūst zināšanas, bet sāk tās izmantot sevis attīstīšanai. Viņš nenogurst no tā, jo zina, ka tas ir nebeidzams process. Viņam tās nav vardarbīgas pārmaiņas, bet dvēseli veldzējoša mainīšanās.

Cilvēks, kurš kļūst arvien pilnīgāks, rada arvien pilnīgāku pasauli, kas būtībā ir Radītāja spoguļattēls. Tikai sevi pazīstoša cilvēka radītā pasaule ir Garīgais un Laicīgais vienā harmoniskā veselumā, kurā valda līdzsvars. Šādā pasaulē dzīvojošie cilvēki prot sevi ārstēt ar domām. Ārstēšana ar domām jeb gara labošana ir cilvēka spēju augstākais līmenis. Mācībām tajā mēs jau esam gatavi. Kas tam netic, tas vēl nav gatavs.

Gan skolotājs, gan skolnieks šajā skolā ir pats cilvēks. Garā aug tas, kam nepieciešams iemācīties iepazīt sevi. Garā sastingst tas, kurš piespiež sevi audzināt garīgumu, uzliekot par pienākumu nodarboties ar sevi. Pasaulīgais spiediens un garīgais spiediens principiāli neatšķiras viens no otra. Vienmēr, kad turat rokās kādu grāmatu, kas attīsta garīgumu, pavaicājiet sev: “Vai man tā ir nepieciešama?” Izjūtiet mirkli un, ja izjūta saka, ka ir gan, tikai tad atveriet nākamo lappusi.

LASĪTAJAM

Cilvēks ir pats sev vislabākais ārsts. Gan jau būsit to pieredzējuši paši. Lai varētu labāk palīdzēt pacientam, lieti noderēs stresu valodas prasme.

Vecā tēma turpinās ar jaunām un precīzākām detaļām. Tā kā sākotnējais apgaismības modes vilnis Igaunijā ir pārgājis, tad ticu, ka šo grāmatu lasīs tie, kas patiešām nopietni sākuši ar sevi nodarboties. Tādēļ iedrošinos tuvāk aprakstīt sevis atrašanas maldu ceļus. Patiesi, bez aptuvenības.

Esmu pieredzējusi, ka citu man līdzīgo cilvēku stāstu klausīšanās vai lasīšana palīdz satvert sevis apzināšanās domas. Viena doma aizsāk otru domu, otrā trešo, un tā tālāk, līdz ķēde atkal noved pie kādas rakstura īpašības būtības slepenajām durvīm. Reizēm uz iepriekšējām dzīvēm, biežāk uz kādu šīs dzīves brīdi, kuram līdz šim tika nemanāmi skriets garām. Dvēsele šajā brīdī gan varēja salēkties, bet prāts un spēks pievērsa uzmanību kam citam. Atklājot pati sevi un vadot pacientus pa šo sevis atklāsmes ceļu, esmu sākusi ticēt sev tik ļoti, ka iedrošinos rakstīt par problēmām, kas pirms kāda laika vēl sagādāja sirdssāpes.

Šī ceturtā grāmata un nākamā piektā grāmata ir tapušas vienlaikus un paralēli, jo sākotnēji tās bija domātas kā viena. To rakstīšana bijusi interesanta, jo, izprotot kā sīkumus šķietošo detaļu rezultātus, varu mierīgi atkārtot dzīves patiesību: sīkums ir liela liela, un liela lieta ir sīkums. Vienkāršais ir sarežģīts, un sarežģītais vienkāršs. Grūtais ir viegls, un vieglais grūts.

Grūti ārstēt slimību, kuras garīgo saturu slimais aizrautīgi slēpj pat no sevis. Par mani nemaz nerunājot. Šīs pašas slimības ārstēšana klust viegla, kad slimais atver sevi jeb sāk atzīt savus stresus. Vēlēšanās būt labam cilvēkam ir kā teiksmains ļaunais gars, kas zvērējis kļūt par šī cilvēka dvēseles mantas kambaru mūžīgo sargu. Viņš pat īpašniekam neļauj pietuvoties savām vērtībām.

Bagātība, kas mirst no trūkuma, nav tikai pasaka. Katra slimība ir šāda bagātība. Ja cilvēks zinātu burvju vārdiņu “piedod”, viņš sajustu, pie kā ar to vērsties, un visas slepenās durvis atvērtos pašas no sevis cita pēc citas. Nevienam tad nevajadzētu ne urbties, ne rakties cilvēka slepenajos nostūros.

Ar “urbšanos” es nenodarbojos jau sen. Ar “rakšanos” vēl nodarbojos. Sapņoju par laiku, kad arī to vairs nevajadzēs darīt, jo slimnieks kā draugs nāks man palīgā atrast viņa slimības sākotnējos iemeslus. Un nevis tādēļ, lai iznīcinātu slimību kā ienaidnieku, bet lai saprastu tās saknes un ar burvju vārdu palīdzību tās atbrīvotu. Šīs saknes jeb iemesli ir pagātne gan garīgā, gan fiziskā ziņā.

Garīgā pagātne ir cilvēka paša iepriekšējās dzīves.

Fiziskā pagātne ir senči un viņu darbi.

Kļūdas abpusēji ir viena otras spoguļattēls. Garīgā pagātne atspoguļojas fiziskajā pagātnē. Ja mēs neattopam sevi iepazīt caur neredzamo, tad attaptu caur redzamo. Viena atbrīvošana atbrīvo ari otru. Nav svarīgi, no kura gala sākt. Viss pastāvošais taču ir tikai enerģija. Enerģijas atšķiras vienkārši ar to, ka vienas ir blīvākas un tādēļ redzamas, citas ir retākas un tādēļ neredzamas.

Ja iepriekšējā dzīvē bijāt sieviete, tāda šajā dzīvē ir jūsu sievišķā enerģija, kas pievelk jums līdzīgu sievieti. Vai ja iepriekšējā dzīvē bijāt sieviete tāda šajā dzīvē ir jūsu sieva.

Tāds, ja iepriekšējā dzīvē bijāt vīrietis, šajā dzīvē ir jūsu vīrs.

IEPRIEKŠĒJĀS DZĪVES BEIGĀS UN NĀKAMĀS SĀKUMĀ CILVĒKS IR PILNĪGI VIENĀDS. VIŅA IEPRIEKŠĒJĀS DZĪVES BEIGU ENERĢIJA UN VIŅA VECĀKU ENERĢIJU SUMMA BĒRNA IEŅEMŠANAS BRĪDĪ IR IDENTISKAS.

DZĪVE NEAIZLIEDZ DZĪVOT TĀLĀK CILVĒKAM, KURŠ NOMALDĪJIES.

STRESU VALODAS MĀCĪBU GRĀMATA

Viss pastāvošais ir dzīve, neatkarīgi no tā, vai mēs to sajūtam vai vēl ne.

Redzamā un neredzamā pasaule ir vienots, vienai otru atspoguļojošs veselums, vienalga, vai mēs to atzīstam vai ne.

Sazina ir dzīves saglabāšana, jo sazina ir mīlestība bez nosacījumiem. Viena saziņas daļa ir attieksme. Uzskatot par eksistējošu tikai acīm redzamo pasauli, noliedzam neredzamo; tas nozīmē, ka izturamies pret to slikti. Pat tad, ja paši uzskatam, ka izturamies pret to izcili labi. Ķermenis tūlīt un acīmredzami itin kā necieš no šādas attieksmes, bet cilvēkam vairs nav labi. Kāpēc?'Maldīgas attieksmes rezultātā rodas stress, kas vairs nedod cilvēkam mieru.

Tā kā jūs stresu neredzat, tad pēc materiālistiskās izpratnes tas nepastāv, bet, tā kā jums tomēr ir slikti, tas tomēr pastāv. Jo vairāk jūs to noliedzat, jo sliktāk jums ir. Pēkšņi jums ir fiziska slimība, kuras agrāk nav bijis. Neviens jūsos neko nav ielicis, neviens neko ari nav atņēmis, bet slimība tomēr ir.

Šādā situācijā ne viens vien sāk domāt, kāpēc viņš kļuvis slims, tas nozīmē: viņš sāk sazināties ar slimību. Kas pret slimību izturas slikti, rāj un lamā to, tas kļūst vēl slimāks. Kas atliecas pret lo ar izpratni, varbūt pat uzskata to par savas sarežģītās situācijas glābēju, tas kļūst veselāks. Pareizi izturēties prot tas, kurš saprot, kāpēc slimība radās un ko slimība viņam dod. Slimības piedāvāto vislabāk saņem tas, kuram kā nodzītam zirgam nepieciešama atpūta, un viņš bezgalīgi pateicas slimībai par šo atpūtu. No slimības pilnībā izveseļojas tas, kurš izprot slimības rašanās nozīmi.

Visu to ievērojot, es sapratu, ka ar stresiem jāsāk sazināties, un, to darot, sapratu, ka tā ir visparastākā saziņa, ar kuru nodarbojamies katru dienu. Pieredzēju, ka nav nekādas starpības sarunāties ar cilvēkiem vai ar stresiem. Palīdzēju sev, ģimenei un draugiem, līdz radās doma izlikt iegūtās zināšanas uz papīra.

Pirmā grāmata ir stresu un to valodas eksistences apraksts, principu noskaidrošana un lasītāju intereses modināšana par neredzamo pasauli.

Otrā grāmata ir stresu valodas izcelsmes jeb sakņu apzināšanās. Pēc tās iznākšanas ieguvu savus pirmos pārdzīvojumus, apzinoties un saprotot, ka starp runāšanu ar stresiem un runāšanu ar cilvēkiem ir liela starpība. Tas, ka, pēc manām domām, tas bija viens un tas pats, nenozīmē, ka tā tas ir arī citiem. Ar stresiem var runāt godīgi, būt tāda, kāda esi, un dot tiem brīvību, cik vien pietiek prasmes. Stresi dodas projām, un tava dvēsele un ķermenis kļūst vieglāki. Ar cilvēkiem var runāt godīgi tad, ja viņi šādam godīgumam ir gatavi, pretējā gadījumā runātāja dvēsele un ķermenis kļūst smags. Par laimi, man ir sīksta dvēsele, kas nenozīmē, ka tā būtu neievainojama. Nepieciešamība dot iemācīja, vai vispār dot un kā dot tiem, kas vispirms ir raduši saņemt.

Trešā grāmata māca, cik saprātīgi ir atbrīvot stresus un ko stresu valodas prasme dod cilvēkam. Par šo grāmatu bieži gaužas, ka tā esot pārāk bieza un pārāk sarežģīta. Es gan mācu, kā sarežģīto padarīt vienkāršāku, taču mūsdienu cilvēki, automātiski protestējot pret jebkādu obligātu mācīšanos, protestē ari pret brīvprātīgu mācīšanos. Daudzi tā arī nav tikuši talak. Viņi ir atgriezušiem atpakaļ pie saviem sākotnējiem, vienkāršākajiem uzskatiem. Pieradums atbrīvoties no savām slimībām ar medicīnas palīdzību nezūd viegli. Kļūt veselam šķiet vienkāršāk nekā atbrīvot slimību.

Ceturtā grāmata tā, kuru jūs pašlaik turat rokās, ir domāta Cilvēkiem. Tas nozīmē tiem, kuri cenšas saprast, kas viņiem ir vajadzīgs un kas nav. Mācoties sarunāties ar stresiem, jūs mācāties saprast, kas ir Cilvēks. Atklājat, ka Cilvēks ar lielo sākuma burtu jums nemaz nav nepiepildāms sapnis. Tas ir cilvēks, kas pamazām mācās iepazīt tuvāk pats sevi.

Piektā grāmata paskaidro visgrūtāk saprotamo problēmu un tiem atbilstošo vissmagāko slimību rašanos. Tā māca jums paredzēt slimības, kas varbūt tikai pēc gadu desmitiem būtu kļuvušas par jūsu neaicinātajiem viesiem.

Gan jau zināt, cik ilgi jāmācas viena valoda. Un ar stresu valodu nemaz nav citādi. Vienkāršākās frāzes visnepieciešamākajām vajadzībām var iemācīties ātri, un tas notiek tik vienkārši, ka jūs nemaz neievērojat, ka tā ir cita valoda. Un tā nemaz arī vairs nav, jo viss, kas ir iepazīts, kļuvis par savu. Zināšanu lietošana vēlamo rezultātu sasniegšanai arī ir zināšanu iepazīšana, bez kuras zināšanām nav vērtības. Zināšanu iekustināšana jeb to atbrīvošana ir burvju spēks, kas padara bagātību par vērtību. Neizmantota gudrība ir bagātība, kuras vērtība ar laiku arvien vairāk samazinās, un tā ir kā nasta, kas, lai gan neaug, pastāvīgi spiež nesēju pie zemes.

Ja jūs apzinājāt un atzināt savus galvenos stresus, to atbrīvošanas sākums bija nepieciešamība un jūs nejutāt kāds liek jums to darīt. Tāpēc nākamo grāmatu arvien smalkākās zināšanas par stresiem nāca ar pašsaprotamu dabīgumu, un jūs sākāt tos atbrīvot, sajūtot, cik daudz tas atvieglo jūsu dzīves nastu. Varbūt apziņa, ka ari stresiem ir sava valoda, atnāca pie jums patstāvīgi. Valoda taču ir līdzeklis, ar kura palīdzību sevi izteikt, bet izteikšana ir uzkrātās enerģijas izlaišana jeb palaišana brīvībā.

Runājot ar otru cilvēku, es nododu viņam nepieciešamo informāciju par to, kas man ir nepieciešams, un ari viņš dod man kaut ko, kas man nepieciešams, vienalga, vai tas butu materiāls vai nemateriāls. Apzināti vai neapzināti es to pieņemu. Runājot ar stresu, es dodu tam brīvību un tas dod brīvību man vajadzīgāko no vajadzīgākajām. Tagad es pieņemu to ar pateicību. Esmu devusi un tāpēc kļuvusi par man dotā pateicīgu saņēmēju. Es padarīju to laimīgu, tas padarīja laimīgu mani, un manī nerodas jautājums: “Kāpēc man jāsāk?", jo mani ir atpazīšana, ka no manis sākas mana dzīve, un ir dabiski, ka es pati sāku savas dzīves darbības.

Stresu valodas prasme ir nepieciešamāka nekā jebkādas svešvalodas zināšanas, jo STRESU VALODĀ AR CILVĒKU RUNĀ VINA PAŠA DZĪVĪBA.

Daudzi vaicā: “Vai šāda domāšana patiešām palīdz visiem cilvēkiem?” “Palīdz.,” es atbildu, “ja viņi ir cilvēki. Bet, ja viņi ir labi cilvēki, kas vēlas tikai labu un neatsakās no saviem uzskatiem, tad nepalīdzAtteikšanās no savu laiku pārdzīvojušiem principiem ir vissmagākā atteikšanās vispār, taču tā ir atslēga, kas ved pie laimes.

PAR PROFILAKSES MEDICĪNU

Ikvienam ir savs likteņa ceļš. Kam šaurs, kam plats, bet lielākajai daļai tieši tāds, lai būtu redzamas abas ceļa malas. Kā kurš pa to iet, tas jau ir katra paša ziņā: ātri vai lēni, līdzsvaroti vai grīļojoties, vienmērīgi vai palēcienos, stāvus vai četrrāpus, iznesīgi vai rāpojot, kā brīvs cilvēks vai kā cietumnieks, kā pats sev kungs vai kā vergs. Daudzu dzīvju laikā gan jau ir bijis viss, jo visu dzīves aspektu iepazīšana cilvēkam ir nepieciešama. 'Gaiķi vienmēr ir dažādi, bet vienmēr ir bijis iespējams izvēlēties starp divām iespējām. Tas, kurš pats nav pratis izvēlēties, ir vērsis skatu pēc palīdzības debesu virzienā, cerot, ka no turienes nāks palīdzība. Šādi nobijies cilvēks arvien vairāk savu darāmo ir atstājis Dievam.

Šis laiks spiež, cilvēkus ieskatīties sevī un redzēt, kā debesis spoguļojas pašas sevī, lai mēs beigtu meklēt Dievu ārpusē. Lai saprastu, ka visur, arī debesīs mēs redzam tikai sevi. Ja dzīve noorganizē visu tā, ka dvēsele ir slima tad, kad viss ir labi, pat vismateriālistiskākajam materiālistam ir jāatzīst, ka materiālā labklājība nedod dvēseles mieru. Dzīvojot materiālisma agonijā, nelabojami rodas agonijas sajūta, un tas. kurš uzskata sevi par cilvēku, sāk domāt, lai rastu risinājumu.

Šis laiks ir īpašs. Tā ir teikts laiku laikos. Viss jaunais ir nepazīstams un gluži kā nebijis. Mēs uzskatām tā, taču patiesībā tas tā nav. Vārdi vienmēr ir veci, bet nozīme vienmēr jauna. Un nevis principiāli, bet dziļākā nozīmē.

Dzīves patiesības var izteikt dažādos veidos. Dzejas formā tas ir mīļi un pacilājoši, bet es gluži kā ārste runāju prozaiski. Stāstu par vienu un to pašu lietu dažādos veidos, atbilstoši cilvēkiem, kas iepriekšējos skaidrojumus nav sapratuši. Šādi ari es pati kļūstu gudrāka. Mani tas nenogurdina. Ja jūs nogurdina, tad asiniet uzmanību. Uzbudināšanās ir zīme, ka jūs agrāk neesat izpratuši lietu. Tas ir protests pret zemapziņā noslēptā parādīšanos, iznākšanu atklātībā jeb nevēlēšanās atzīt sevi par muļķi.

Dzīvei ir divas puses: redzamā un neredzamā. Es esmu sākusi atzīt un apzināties neredzamās pasaules primārumu, pateicoties neziņai, ar kuru nodarīju sev ciešanas. Izglītības radītā neticība samazinās atbilstoši tam, cik daudz es pati sev izskaidroju izjusto neredzamo. Katra izpratne nozīmē atbrīvošanos no kādas ar dzīvību un veselību saistītas problēmas. Tas ir likums, kas ir spēkā gan man, gan jums.

Attieksmes maina nozīmē mainīšanos. Parasti attieksmes maiņas vietā slikto sāk pārveidot par labo. tādēļ rezultāts ir pretējs gaidītajam, jo netiek saprasts, ka citiem tas var arī nebūt tikpat labs kā man. Esam pieraduši dzīvot pēc gudrām pavēlēm un aizliegumiem, kuras izdomājuši labi un gudri cilvēki. Pieraduma inerce ir tik varens spēks, ka mums pat neienāktu prātā sākt šaubīties par gudrām pavēlēm, ja dzīve, dzīvojot pēc tām, būtu laimīga. Cilvēks, kas ilgojas pēc labā, netic ja viņš vispirms nodarbojas ar prāta uzlabošanu, mainās viņa domāšanas veids un darbi. Ar savu labo viņam vispirms daudzas reizes jāskrien pret sienu, jācieš sāpes, lai sāktu šaubīties par viņa labā patieso labumu.

Es nekaunos sacīt, ka pastāvīgi mācos no citu pieredzes, tādēļ daudz stāstu arī par savu pieredzi varbūt tā kādam noderēs. Laiku laikos zināšanas ir gūtas no tiem, kas pratuši savu dzīvi padarīt normālu. Pacelšanās cauri grūtībām līdz zvaigznēm ir lēna pacelšanās līdz garīgumam, atzīstot savas materiālās kļūdas. Ārzemju autori, kuru dvēsele meklē patiesību, nekautrējas parādīt lasītājiem savas kļūdas, kad to sniegtā mācībā pašiem ir kļuvusi skaidra.

Ari igaunis lasa un mācās, bet, tiklīdz kāds cits igaunis iedrošinās atklāti atzīt savas kļūdas, tā līdztautieši ieķeras viņam krāgā. Kāds dara to tāpēc, ka uzskata sevi par labāku nekā citi, kāds lai palielītos, kāds dzirksteļo kā degošs kadiķa krūms, jo viņam šķiet, ka viņš tiek spiests dzīvot tāpat. Ikviens taču domā saskaņā ar savu samaitātību. Ikviens saskata otrā pats sevi un, neprotot labot sevi, steidz noniecināt otru. Un vienmēr ar mērķi darīt labu.

Mēs tiekam uzskatīti par lēnprātīgiem un nepieejamiem, un tādi arī esam. Mēs ciešam no savas noslēgtības, bet nevēlamies mainīties. Tas nozīmē, ka patiesībā neiedrošināmies. Igaunim sevis mainīšana nozīmē vājumu, jo viņš vēlas visiem parādīt, ka viņš ir stiprs. Mēs neprotam būt līdzsvaroti nopietni,

inēs esam nāvīgi nopietni. Lai lo līdzsvarotu, šobrīd daži cilvēki ir aizrāvušies ar patosāli saldiem vēstījumiem par Dievu, uzskatot, ka šādi viņi kļūst garīgi. Bet aizraušanās ar garīgumu ir tā iznīcināšana! Ar garīgumu aizrāvušamies cilvēkiem ir visgrūtāk kaut ko darīt.

Arvien vairāk ir to, kas uzskata, ka viņi ir satikuši garu, ka Dievs ir viņiem parādījies un dāvājis īpašu, nebijušu garīgo talantu. Dažs raksta, dažs glezno, dažs dzejo, dažs muzicē. Ir labi, ja meklējošs cilvēks atrod savas agrāk neatklātās garīgās dāvanas, bet slikti, ja atradējs iekrīt azartā no saviem pirmajiem mēģinājumiem. Uzskata sevi par izredzēto.

Savas dāvanas atklājušā cilvēka vienkāršajai loģikai būtu jāsaka, ka tas, kuram ir dots kaut kas īpašs, ir tā vērts. Tas ir pareizi. Bet tādēļ uzskatīt sevi par labāku nekā citi ir maldīgi. Šāds uzskats apstādina attīstību un rada rūgtumu pret citiem, kurus uzreiz neaizrauj viņa dāvanas. Uzmanības un pieticības ieteikšana viņiem šķiet kā morāles lasīšana, par vienīgo pareizo uzskatot ieteicēja gudrību.

Sevis uzskatīšana par Dieva izvēlētu nozīmē pārlieku pieķeršanos Dievam. Dievs sākas cilvēka sirdī, tādēļ tā ir pieķeršanās sev jeb kļūšana par egoistu. Dogmatiķi vienmēr var pazīt pēc tā, ka viņš cīnās ar egoismu un egoistiem. Egoisms ir patmīlība jeb lepnība. Vai jūs reizēm esat egoisti? Es gan esmu. Bet es cenšos nenogulēt savu egoismu, tādēļ bieži to atbrīvoju. Tomēr manī ir pietiekami daudz baiļu kļūt par egoisti, tātad pietiekami egoisma, lai pievilktu apvainotājus. Turklāt apvainotāji nevēlas saprast, ka vispirms saskata manī paši sevi.

Publicējot zināšanas grāmatās, ir labi. ka cilvēks, kura dvēsele meklē, atradīs grāmatu, kas viņam vajadzīga. Viņš izlasīs to krustām vai šķērsām, no sākuma uz beigām vai no beigām uz sākumu, pa daļām vai maziem gabaliņiem, līdz atradīs to, kas viņam bija vajadzīgs. Dvēseles atmiņā neiemācītās mācību stundas paliek kā lietuvēni, kas nedod mieru, pirms nav

atrasta patiesība. Tas, kurš vel nav pietiekami daudz cietis, meklē patiesību likai materiālā līmenī, patērē visu, kas saukts par labu, līdz atrod grāmatu vai grāmatu grāmatu, kurā sāk atrast sevi. Zināšana ir laba lieta. Izpratne vēl labāka. Taču arī ar to nepietiek. Izpratne ir ļoti laba lieta. Arī tas vēl nav viss.

Zināšanas SAPRATNE padara zināšanu par gudrību.

Gudrības SAPRAŠANA padara gudrību par dzīvesziņu jeb prātīgumu.

Dzīvesziņas SAJUŠANA padara dzīvesziņu par radītspēju.

Prātīgums padara radītspēju par PRASMI RADĪT.

KATRA DAIĻRADE VISPIRMS IR SEVIS RADĪŠANA.

Mūsdienas raksturo gudrības absolutizēšana. Pieredzes ceļa iegūto, arī skolas gudrību vētraini straujā izaugsme rada arvien lielākas bailes dzīves priekšā, jo ne katrs ir radīts par zinātnieku. Kas jau nobaudījis gudrības slēptās puses rūgtos augļus, tas novēršas no vienpusīgas gudrības, lai meklētu to neizskaidrojamo, pēc kā ilgojas dvēsele. Šādu, baiļu izraisītu novēršanos daudzums visā pasaulē pieaug, un rezultātā gudrību sāk noliegt, neizprotot, ka gudrība ir materiālās pasaules dzinējspēks. Šādi rodas konflikts starp gudrību un prātīgumu vispirms sevī un tad arī ar apkārtējiem.

Kad es 1991. gadā novērsos no pierastās konveijeru sistēmas, jo protests pret rutīnu, kas arvien dziļāk ārstēja nevis cilvēku, bet slimību, bija kļuvis nepanesams, es atklāju, ka esmu izsviesta no sistēmas. Agrāk bija slikti atrasties starp zobratiem, tagad bija slikti atrasties ārpus tiem. Uz visām durvīm mani gaidīja uzraksts: “Neienākt!” Ja iedrošinājos ieiet pa kādām durvīm, visi bijušie draugi un paziņas savādi ātri izklīda. Es nesapratu, kādēļ pret mani pēkšņi sāk izturēties kā pret noziedznieci.

Rakstu par to tagad daudz mierīgāk, jo esmu daudz ko sapratusi, bet tai laikā valdīju asaras. No šīs asaru valdīšanas jeb drosminieces tēlošanas un dzīvošanas pastāvīgā aizsardzības stāvoklī septiņos gados pieņēmos svarā par 35 kilogramiem. Es nemācēju izprast šīs enerģijas kā stresus un tās atbrīvot. Tikai tagad esmu tās iepazinusi.

Dvēseliskais smagums kļuva par fizisko smagumu, jo vēlējos būt laba un darīt labu, cenšoties izprast cilvēkus, kas bija padarījuši mani par savu ienaidnieku. Centos saprast, kāpēc medicīna un baznīca, ar kurām taču velkam vienu vezumu, saskatīja manī ienaidnieku. Iemācījos skatīties uz sevi ar viņu acīm un sāku viņus saprast. Aizbēgu nošķirtībā, lai netraucētu labiem cilvēkiem. Tās bija manas bailes, no kurām neizdodas atbrīvoties ar vienu elpas vilcienu.

.Man ticēja, mani sauca, gaidīja, un es biju vajadzīga tikai vienā vietā mājās. Ģimene sakoncentrējās ap mani kā stingrs balsts, bet es jutu, ka ilgi ar tās atbalstu nenoturēšos. Es nezināju, ko darīt. Katram cilvēkam ir smagi brīži, kad viņam nepieciešams citu atbalsts, bet dzīvošana tikai ar atbalstu nozīmē atbalsta iznīcināšanu. Ģimene man ir vērtība, kuru nedrīkst izmantot savam labumam, un es nevarēju, sevi žēlojot, paliki, to iznīcinādama. Pateicu sev: “7"w vienmēr esi pratusi palīdzēt citiem, tagad palīdzi pati sev. Esi meklējusi veidus, kā slimniekiem nodarīt iespējami maz sāpju. Tagad atstāj sevis mocīšanu!" Runāju un strīdējos, sastrīdējos un izlīgu ar sevi tā biju neapzinīgi rīkojusies n'o bērna kājas. Grūtības bija iemācījušas man palīdzēt cilvēkiem ar vārdu. Ar tādiem pašiem vārdiem tagad palīdzēju pati sev. Kļuva vieglāk.

Cils cilvēks var palīdzēt atvieglot ķermeņa smagumu.

Ticība palīdz atvieglot sirdi.

Kad sirds ir viegla, neviena nasta nav pārāk smaga. Ticība dvēseles mierinošajai izvēlei ir patiesa ticība, kas palīdz. Es vēl nezināju, kādu ceļu esmu izvēlējusies, bet domas par to dāvāja dvēseles mieru. Kam gan es varēju ticēt, ja ne savai dvēselei. Ne reizi vien sapratu, ka esmu ticējusi savam stresam, jo, lai gan biju pārliecināta par savu pareizību, sirds nebija apmierināta. Atbrīvoju savas kļūdas, un ne reizi vien mani pārņēma izmisums, ka Šim darbam nebūs gala. Daudzi cilvēki nespēj izkļūt no šī izmisuma. Es izkļuvu, jo atzinu sev, ka šī izjūta ir patiesa domāšana arī pastāv tikmēr, kamēr pastāv dzīve vispār. Tas nozīmē bezgalīgi.

Mana apzinātā attīstība sākās tad, kad biju ieguvusi primitīvas zināšanas par parapsiholoģiju. Centos ticēt, ka šīs zināšanas nenāca tāpat vien. Kurss izkliedēja manas bailes, ka ar manu prātu kaut kas nav kārtībā. Toreiz es nesapratu pasniedzēja pretrunīgo attieksmi pret mani. Viņš lika aprakstīt meditācijās redzētās vīzijas, tādēļ es kā uzcītīga skolniece pacēlu roku, pati laimīga, ka biju kaut ko redzējusi. Kad viņš trešo reizi nikni uzbrēca: “Dodies atpakaļ uz turieni, no kurienes esi savu gudrību ieguvusi, un atgriezies no turienes tīra," es secināju, ka esmu viņam nepieņemama un nav jēgas viņu kaitināt. Paturēju savas vīzijas pie sevis.

Tagad zinu, ka parasti akadēmiskā gudrība neļauj intuīcijai dabīgi attīstīties un viņš uzskatīja, ka ar mani ir tāpat. Tikai pēdējā dienā, kad kāds no skolniekiem palūdza viņam paskaidrot, ko mana vīzija, ko biju citiem pusdienas laikā pastāstījusi, nozīmē, viņš garāmejot caur zobiem noteica: “7a.v nozīmē, ka viņa vēl tālu tiks.” Man viņš toreiz nepateica neko.

Neraugoties uz to, sāku apzināties sava pasaules skatījuma īpatnību. Ap mani radās jauns cilvēku loks. Arī viņi meklēja sevi. Daži jau bija daudz lasījuši, viņiem bija plašas zinašanas vai pieredze garīgā jomā, kurā viņi labprāt dalījās. Jutu tas nav tas. Jutu kāda slavena teorija vai tehnika rada gandrīz briesmu sajūtu, tātad tā nav domāta man. Tas, ka es kā slīcēja neķēros pie katra salmiņa, mani izglāba. Sāku arvien vairāk ticēt sev un mācu to pašu ari visiem saviem pacientiem.

Cilvēks ir cilvēks, vienalga, ar ko viņš nodarbojas. Cilvēkiem, kuri tiecas uz garigumu, stresi ir sarežģītāki nekā laicīguma arājiem, un viņu vēlme būt labākiem par citiem var tevi padarīt par slapju vietu uz zemes. Ja tu baidies no šādas pazemošanas, tad ari tiksi pazemots. Es pati, to nezinot, arī baidījos. Vēlēšanās būt labākai par citiem kādu dienu man iemeta sejā, ka es esmu Jūdas reinkarnācija. Kaut ko lādu es nojautu, jo mana vajadzība palikt par sevi nepiekrita pildīt visas autoritātes vēlmes. Dīvainā kārtā es nevēlējos protestēt.

Biju ieguvusi problēmu, ar kuru nodarboties, un, jo vairāk laika ir pagājis, jo vairāk esmu pateicīga šim ļoti smagā apvainojuma izteicējam. Bez viņa es varbūt nemaz nebūtu sākusi domāt par šādām problēmām cilvēku starpā. Viss nākamais gads pagāja saziņā ar Kristu un Jūdu. Devos atpakaļ laikā, pārbaudīju izplatītos uzskatus par abu dzīvi un sapratu, ka Bībele to visu atspoguļo samērā maz. Bībelei par starpniekiem bijušie cilvēki nav bijuši neitrāli, un lielākā Bībeles lasītāju daļa ir akla, jo viņi ir pieķērušies Bībeles vārdiem.

Esmu vienisprātis ar kādu gadu desmitiem ilgi Bībeli pētījušu zinātnieku, kas teica jo vairāk cilvēks iepazīst Bībeli, jo vairāk viņš attālinās no reliģijas. Pārvietojoties pasaulē, es uzzināju katrā zemē ir vismaz viena sevi citu vidū izceļoša cilvēku grupa, kurā ir Kristus un visi apustuļi, izņemot Jūdu. Ja kādā vietā klusi ieminējos, ka esmu Jūda, uz mani skatījās dīvaini. Normāls cilvēks taču brīvprātīgi neatzīs sevi par sliktu.

Tagad zinu, ka ar katru atdzimšanu cilvēks pilnveidojas. Tas nozīmē katrā jaunā dzīvē viņš ienāk arvien pilnīgāks. Ja kāds dzird, ka viņš kaut kur iepriekšējā dzīvē ir bijis, piemēram, karalis un tādēļ šajā dzīvē uzskata sevi par labāku nekā citi. tad labākajā gadījumā viņš cieš fiziski, sliktākajā

gadījumā sajūk prātā. Šādi darbojas vēlme pastāvīgi būt labākam par citiem. Ja kāds uzzina, ka viņš iepriekšējā dzīvē ir bijis noziedznieks un tāpēc šajā dzīvē uzskata sevi par sliktāku nekā citi, viņš iznīcina sevi garīgi vai fiziski. Iepriekšējo dzīvju neizprašana var novest līdz fatālismam. Jūda palīdzēja man no šīs nelaimes uzvairīties, un Kristus to atbalstīja.

Jūda bija ar Kristu vienlīdzīga, ārkārtīgi stipra personība, un, lai Kristus mācība būtu pamanāma un nonāktu cilvēku sirdīs, bija nepieciešams Jūda. Viņi abi bija dzimuši savai misijai. Cilvēce vienu padarīja par dievinātu un otru par nopeltu, tādēļ viņš cieš tik ilgi, līdz izlabo savu kļūdu. Nopēlums ir ļaunu vēlošs naids, kas izraisa vislielākās ciešanas vēzi tik ilgi, līdz cilvēce iemācās saprast ļaunuma būtību. Katrā iespējamā brīdi devos atpakaļ laikā un staigāju pa Jūdu zemes takām, pati laiku pa laikam domājot tā nevar būt patiesība. Lai gan dvēsele bija apmierināta ar padarīto.

Kad 1998. gada pavasarī Ēģiptes smilšu vētras laikā nolaidos Izraēlā, mana mute palika pavērta no pārsteiguma. Mani sagaidīja tieši tāda Izraēla, kādu biju pieredzējusi savos ceļojumos laikā. Man bija šķitis neticami, ka debesis un zeme kopā ar celtnēm var būt vienā krāsā bāli dzeltenas. Tomēr tieši tādas tās bija. Smilšu vētra bija visu iekrāsojusi vienā krāsā. Neviena cita ar Kristu saistīta vieta mani nepārsteidza vairāk.

Pagātnes izpēte sāka apsīkt, kad sapratu katrā cilvēkā ir Jūdas enerģija un, ja es kaut kad esmu bijusi Jūda, tad tas nav nekas slikts, jo to līdzsvaro slēptā Kristus enerģija. Bet es sajutu, ka tādas īpaši spēcīgas un patiesas labestības manī nav, tātad nav arī Jūdas. Neraugoties uz to, es biju mūžīgi pateicīga par mācību stundu. Tagad zinu, ka tomēr neesmu bijusi patiesais Jūda, bet tas man neliek no prieka lēkt debesīs.

Var vaicāt, kāpēc nezinu, kas es pati biju, ja protu apskatīt iepriekšējās dzīves. Mana iekšējā briesmu sajūta nav man ļāvusi novērtēt iepriekšējās dzīves ar absolūtu drošumu, jo tas nozīmētu pieķeršanos tām. Nav svarīgi, kas cilvēks ir bijis iepriekšējā dzīvē, svarīgi, ko viņš šajā dzīvē iemācījies un ko atstājis neiemācītu, un kas tādēļ bija jāiemācās šajā dzīvē. No katras mācību stundas cilvēks pieņem to, ko viņš māk pieņemt, bet prasme aizķeras aiz lepnības. Tāpēc man līdz šim nav radusies ne mazākā ziņkārība uzzināt lietas, kas liek cilvēkiem sasliet degunus. Ja iepriekšējā dzīve rāda sevi, tas nozīmē, ka esmu nobriedusi tās saprašanai. Arvien vairāk izvairos stāstīt slimniekiem par viņu dzīvēm.

Kas pats neprot, tas meklē palīdzību. Kādu dienu atklāju, ka man ir garīgs skolotājs, kuru es redzu un izjūtu un kas nenopuigo manus uzskatus. Biju laimīga, ka garīgā pasaule ir mani pieņēmusi. Es nebaidījos, ka no tās varētu rasties sliktums, ja es pati nedarīšu sliktu. Es nebiju pārliecināta, vai garīgās un materiālās pasaules labais un sliktais ir pilnīgi vienādi, tādēļ katram gadījumam neiedrošinājos uzrunāt Skolotāju. Centos noprast viņa attieksmi pret sevi.

Ne reizi vien pieķēru sevi pie izjūtas, ka viņš neuzskata manu darbošanās veidu par vislabāko. Visvairāk mani pārsteidza tas, ka, pēc manām domām, viņš atstāja neievērotu negatīvo, bet pat uz vismazāko pašuzupurēšanās izpausmi skatījās ar tik bargu skatu, ka bija neiespējams nesaprast. Kad es kādu dienu biju galīgi sapratusi, ka mana labā pašuzupurēšanās ir neizsakāmi slikta lieta, atklāju, ka mans Skolotājs ir aizgājis.

Bi ju satraukta. Sekoja diennakti ilga “vārīšanās savā sulā”, pirms no jauna iedrošinājos stāties Garīguma priekša. Manā priekšā stāvēja jauns skolotājs. Drīz viņš atdeva savu vietu trešajam. tas, savukārt, ceturtajam uti. Vaicāju citiem, kas tiecās pēc garīguma, vai viņiem arī ir tā, bet viņiem tā nebija. Viņiem bija viens skolotājs, kas atnāca un palika kā drošs mājas gars, uz kuru vienmēr var cerēt. Šāda bieža skolotāju maiņa līdz šim šķita savāda, līdz kādu dienu sapratu, ka skolotāji mainās atbilstoši skolnieka attīstībai.

Katrs skolnieks saņem sev tieši tos skolotājus, kuri viņam vajadzīgi. Uzņēmīgs skolnieks ātri apgūst sava skolotāja zināšanas. Garīgie skolotāji atzīst savu attīstības līmeni un labprāt atdod savu vietu augstāka līmeņa skolotājiem, ja vien skolnieks tam ir gatavs. Pat ja skolnieks neprot vēlēties labāku. Mierīgs un pateicīgs uzņēmīgums nosaka attīstību. Tas nenozīmē, ka cilvēks, kuram ir tikai viens skolotājs, stāv savā attīstībā uz vietas. Tas nozīmē katrs cilvēks attīstās savā veidā. Kāds pakāpienu pa pakāpienam paceļas līdz mākonim, cits uzlec uz tā uzreiz. Svarīgi, lai mēs būtu apmierināti ar savu attīstību. Tas, kurš, nesaprotot dotā jēgu, vēlas arvien vairāk, var pazaudēt visu.

Rakstu šīs rindas tāpēc, ka daudzi garīgā ceļa meklētāji izjūt, dzird vai redz savus garīgos skolotājus, kas dod saviem skolniekiem vajadzīgās zināšanas, bet skolnieks no lielām bailēm jūk prātā. Cilvēki ar mazākām bailēm pieķeras skolotājam un baidās viņu pazaudēt. Viņi sāk uzskatīt viņu par visgudrāko un attaisno sevi ar zināšanām, kuras gūst no skolotāja. Iegūstot, pēc viņu domām, īpaši vērtīgu informāciju, cilvēks sāk uzskatīt sevi par ļoti gudru ja ne par visgudrāko un pat nemana, kā attīstība apstājas. Šeit morāle: skolotājs lai ir par balstu, bet jāiet ir pašam.

Vienu manu skolotāju sauca Heross. Pirms viņa es neattapu pavaicāt skolotāju vārdus. Skatījos, kā sarkanmatainais, lielais un stiprais Heross kāpj kalnā pa lielām, stāvām kāpnēm un es, cīnoties pa vertikālu klinti, cenšos turēties viņam līdzi. Kādu dienu vaicāju visai pretenciozi: “7w kāp pa trepēm. Kāpēc man tā jāmokās ?" Viņš laipni atvēlēja vietu sev blakus, un es uzrāpos uz kāpnēm. Gājām. Pēc trešā pakāpiena brīnīdamās aptvēru, ka es rāpjos atpakaļ uz savas mežonīgās klints. Heross atzīmēja: "Nu, ko es teicu?" Sapratu, ka viņš pazina mani labāk nekā es pati. Sapratu, ka man ir ejams savs ceļš un pa citu iemītām takām es neiešu. Lai gan nemācēju saprast, ko šī apziņa nozīmē, jutu, ka nepieciešams ticēt sev.

Sāku sev ticēt arvien vairāk, un ārstniecības rezultāti uzlabojās. Kā samaksu par padarīto es kā dziedniece saņēmu arvien grūtākas un sarežģītākas slimības. Meklēju risinājumu un atradu. Kad slimnieki izveseļojās, es attīstījos. Ja neizveseļojās, ari attīstījos, jo centos izprast, kāpēc viņi neveseļojas. Tā attīstos arī tagad.

1992. gada beigās pie manis atnāca kāds savāds skolotājs. Viņa lēnā gaita, lielais spieķis un nekustīgās acis izraisīja cieņu. Viņa priekšā vienmēr bija ēna un aiz muguras gaisma, kas kustējās viņam līdzi. Caur ēnu nākošais skatiens pavēlēja bez vārdiem un patiesi maģiski izklīdināja jebkādu pretestību, bet vienlaikus tajā nebija piespiešanas. Viņš bija mans pavadonis tik īsu laiku, ka, pirms spēju pie viņa pierast, viņš jau bija gatavs ceļam. Ar tādu nešaubīgumu, kā viņš bija bijis, viņš atstāja man rakstāmpiederumu. Es kā paklausīga skolniece to pieņēmu, pirms sapratu, kas man tiek iedots.

Biju pārsteigta. Pirmā lieta, ko atskārtu izdarīt, bija atgrūst rakstāmpiederumu viņam atpakaļ. Vienlaikus skaidroju, cik daudz konspektu un slimības vēsturu esmu sarakstījusi savā dzīvē. Pamatoju un attaisnoju, kāpēc no manis nekad nesanāks es-nezinu-pat-kā rakstītāja. It kā viņš pats to visu nebūtu zinājis. Bet man nebija laika domāt par šādām lietām, man vajadzēja izglābt sevi no uzņemtajiem pienākumiem.

Viņš kā vienmēr bija nesatricināms. Mans teiktais viņam bija kā pīlei ūdens. Rakstāmpiederums stāvēja manā priekšā, runājot skaidru valodu, un viņš izgaisa tālumā. Gaisma aiz viņa muguras kļuva par gaismu manā priekšā. Pārsteidzoša nojauta, kurai es nespēju ticēt, piespieda mani kaut ko darīt. Nav iespējams, ka es kļūtu par rakstītāju! Es taču neprotu! Pēkšņi attapu izsaukties viņam pakaļ: “Klausies, es pat nezinu tavu vārdu!" Viņš lēni pagriezās un teica: "Homērs." Un projām bija.

Šausmīgi pārbijos. Ko tu, nabaga cilvēks, šādā situācijā vari iesākt! Visa mana pretestība pēkšņi atradās uz ceļiem. Lūdzu

piedošanu no visas sirds, ja mana strīdēšanās viņa profesionalitātei šķita kā šaubas, jo es nezināju, kas viņš ir. Tas nekas, ka būtu varējusi viņu atpazīt un ticēt savai sajūtai. Paķēru enciklopēdiju, jo no skolas laika maz atcerējos Homēru. Uzzināju, ka viņš bija akls. Tas nolika visu savās vietās. Nebija šaubu tas patiešām bija Homērs, leģendārais grieķu dzejnieks. Bet man mati uz galvas sacēlās stāvus, kad es sāku domāt, ko man tas viss nozīmē. Kā jau varat iedomāties, tajā brīdi es nemaz nebiju laimīga.

Savācos trīs dienas, pētīju visu no priekšpuses un aizmugures, no iekšpuses un ārpuses un nonācu pie secinājuma, ka Dievs ir gudrāks nekā es. Ja vajag, tad vajag. Bet kad vajag, gan dzīve parādīs. Pēc mēneša, draugu ierosināta, sarakstīju burtnīcu “Piedošana, mīlestība, veselība”. Ar pamatojumu, lai pašai būtu mazāk jārunā. It kā tā nemaz nebūtu bijusi rakstīšana. Slimnieki izlasīja to pirms pieņemšanas, un pieņemšanas laiku mēs to izmantojām slimnieka problēmu atšķetināšanai. Man bija vieglāk, pacientiem bija skaidrāk. Kad šo burtnīcu Igaunijā sāka ātri pavairot, sapratu, cik vajadzīga tā bija. Pozitīvā atbalss pārliecināja, ka esmu uz pareizā ceļa. Darbs vedās, slimnieki veseļojās apmierinoši un man nebija pamata gausties. Es nemācēju nojaust, kas mani sagaida. Tāpēc tikai tagad, ceturtās grāmatas sākumā, iedrošinos par to rakstīt.

Ja es nebūtu sev ticējusi, tad nebūtu ticējusi neredzamajam. Tas nozīmē nebūtu ticējusi Homēram Dieva sūtnim. Ja nebūtu ticējusi sev, tad nebūtu spējusi izturēt visu to spiedienu, kuri tieši vai netieši ir vēlējušies mani atkal padarīt par normālu cilvēku. Gudrība uzskata par savām tiesībām iznīcināt visu, ko pati nesaprot. Homērs ar savu klusēšanu parādīja, ka

tur, kur runā gudrība, prātīgums klusē. Sapratu, ka

tur, kur prātīgums runā, gudrība pārkliedz, un man bija un ir vieglāk paciest gudrības sitienus un neapvainoties. Esmu

iemācījusies izprast gudrības slēpto pusi, nepielīdzinot gudrību un gudro, muļķību un muļķo.

Pagāja gandrīz gads. Mana drošā, no iekšienes nākošā apziņa, ka cilvēkam var palīdzēt, nenodarot sāpes, deva man jaunu mācību un jaunus garīgos skolotājus. Reizēm viņi nāca pa vienam, reizēm vairāki kopā, reizēm pat ar komandu. Viņu sabiedrībā jutos labi, līdz kādu dienu redzēju, ka mūsu kompānijai tuvojas vēl kāds. Kad es redzēju, cik daudz rakstāmpiederumu viņam bija rokās, es būtu vēlējusies pārvērsties par pelīti un aizmukt. Sevis iedrošināšanai teicu: "Man taču nav viņam jātic. ” Bet viņš tikai nāca, un man neatlika nekas cits, kā savas drosmes parādīšanai vaicāt: "Kā tevi sauc?"

Viņš atbildēja.

Tas bija apustulis Pāvils. Pusgadu vēlāk es uzrakstīju tik labi vai slikti, cik mācēju, savu pirmo grāmatu.

Kā redzat, rakstu joprojām. Meklēju un atrodu slimību iemeslus. Izskaidroju slimniekam un iemācu viņam sev palīdzēt. Slimnieka izveseļošanās ir zināšanu pārbaude. Varu apstiprināt, ka viss grāmatās rakstītais ir pārbaudīts un to ikviens var izmantot savu slimību ārstēšanai. Kas tic un sāk strādāt ar sevi, tas izveseļojas. Kas netic, tas, protams, nesāk sev palīdzēt un arī neizveseļojas. Varbūt no dusmām šādas teorijas vai teorijas pierakstītājs pat kļūst vēl slimāks. Agrāk vēlējos izārstēt visus, tagad esmu sapratusi, ka cilvēks pats nosaka savu izveseļošanos. Vēlēšanās pierādīt, ka ar domu ārstniecību var palīdzēt visiem slimniekiem, palēnām samazinās kā mana hroniskā kaite. Zinu: dzīves patiesība nav jāpierāda tā pati sevi pierāda.

Mana pašpārliecinātība, ka visiem cilvēkiem ir iespējams palīdzēt, pārcieta daudz sāpju, pirms kļuva par ticību sev. Ticību, ka ir iespējams palīdzēt tiem, kam pašiem nepieciešama palīdzība, jo viņi ir gatavi šādas palīdzības saņemšanai. Katras apgūtās zināšanas automātiski aizsāk attiecīgu dzīves darbību. Brīvprātīga savām vajadzībām atbilstošu zināšanu pieņemšana aizsāk līdzsvarotu dzīvības darbību.

Mans teiktais ir fantastika tiem, kuri nespēj saredzēt neredzamo un tāpēc netic. Bet ziniet, ka ticība sev nosaka cilvēka dzīvi, jo no paša cilvēka sākas Dievs. Par fantastiku tiek saukts neiespējams izdomājums. Padomājiet par vārdu “izdomājums”. Tas būtu it ka no iekšpuses jeb paslēptuves domāšana iznāk uz āru un kļūst redzama. Kā var padarīt redzamu to, kā nav iekšā? Tātad fantastika ir zemapziņas izvešana apziņā, neiedrošinoties uzskatīt redzēto par patiesu. Kas tic sev, tas realizē savu fantāziju, un tā var kļūt par neiedomājami lielu vai skaistu lietu. Kas baidās no citu uzskatiem, tas sāk apliecināt savas fantāzijas materiālā līmenī, un, ja dzīves gadi ļauj, tad pielieto to arī radīšanai. Ja sev ticošais pierāda ar savu daiļradi, tad sev neticošais var pat nenonākt līdz radīšanai viss viņa spēks tiek izlietots pierādīšanai. Kurš esat jūs?

Vislabākais palīgs, lai atrastu ticību sev, ir pacietība.

Kad 33 gadu vecumā sesto reizi devos uz citu pasauli un skatījos sava ķermeņa atdzīvināšanu no malas, sapratu, ka medicīnas zinātne, kuras apgūšanai bija pagājusi galvenā manas dzīves daļa, ir maza un nemaz ne pati galvenā daļa no slimniekam nepieciešamās palīdzības.

Šis notikums piespieda mani atcerēties šīs pasaules pamešanu agrā bērnībā. Es nekad neesmu vēlējusies to saukt par nāvi, jo par navi vienmēr tiek runāts kā par kādu īpaši briesmīgu lietu. Man tie bija īpaši brīži, kas izdzēsa no atmiņas fiziskās ciešanas un deva neizskaidrojami mierīgu drošības sajūtu. Tomēr vienmēr, kad biju gatava palikt tur, radās sajūta, ka nepieciešams doties atpakaļ, jo kaut kas loti vajadzīgs bija palicis neizdarīts. Zināju, kas tas ir. Tā bija manas bērna dvēseles galvenā problēma. Es nevarēju iet, ja nebiju pārvērtusi slikto par labu.

Izmisuma brīžos ne reizi vien esmu devusies, lai atriebtos. Vienlaikus es nekādā gadījumā nevēlējos atriebties. “Vēlos” un “nevēlos” cīnījās mani. Jutu ja es aiziešu, tad tā paliks atriebība un, tā kā es no tā baidījos, tad atgriezos. Sirdī radās arvien lielāka vainas sajūta vecāku priekšā, kuriem es sagādāju raizes. Es nesaucu savu aiziešanu par nāvi, taču zināju, ka tā ir nāve. Tā kā es zināju, cik ļoti mana māte baidījās no nāves, tad nekad nevienam nestāstīju par redzēto. Ar stāstīšanu es būtu nodarījusi sliktu gan sev, gan citiem.

Mans noslēpums bija sava veida bagātība un slēpnis, kurā iemācījos aizbēgt tad, kad bija slikti, un kur varēju būt pati ar sevi un es pati. Došanās garīgajā pasaulē manā izpratnē pārstāja būt nāve. Laiku pa laikam es sadalījos un ļāvu savam ķermenim darīt to, ko prasīja pieaugušo pasaule, un pati šajā piespiedu situācijā es dvēseliski necietu. Zināju, ka esmu bērns, bet jutu, ka esmu arī pieaugusi un daudz vecāka nekā, piemēram, mana māte. Es tiku uzskatīta par nopietnu, atturīgu un gudru, bet arī par pacietīgu cietēju, kuru varēja izmantot. Ja kāds to darīja, tad nevarēju saprast, kā viņi nesaprot, ka es viņus saprotu. Par visām šīm problēmām esmu lauzījusi galvu visu dzīvi, līdz sapratu, ka ar galvu tās saprast nav iespējams. Sapratnes vieta atrodas sirdī.

Atceros kad ārsti mani pētīja vai ārstēja, zināju, ka 9 no 10 mokošajām procedūrām tika veiktas bezjēdzīgi. Brīnījos, kāpēc gudrie ārsti to nesaprot. Ja būtu atradies viens ārsts, kas būtu man ieskatījies acīs un no sirds uz sirdi pavaicājis: "Bērns, pasaki man, kāpēc tu esi tiks slima?", tad es būtu pateikusi. Es taču to zināju. To zina ikviens bērns, taču pateikt var tikai tam, kuram var no sirds uzticēties. Ārsti parasti to skaitā neietilpst. Manas mocības atviegloja tas, ka es pati sev teicu: “Kad es kļūšu par ārstu, es nekad nevienam bez vajadzības nenodarīšu sāpes.”

Zināju tad un zinu arī tagad, ka ārstiem ir labi mērķi, tādēļ pacietu tad un paciešu arī šobrīd medicīnas tāda vai cita veida uzbrukumus, lai gan man jāsaka, ka tie ir visai sāpīgi, reizēm pat nepanesami. Turklāt man nav tiesību nevienam materiālistam leikl, ka viņš maldās. Vēl vairāk man nav tiesību atbildēt viņam ar to pašu. viņu pazemot, nosaukt viņu par aklu. Man ir svēts pienākums viņam piedot un viņu mīlēt. Pat ja saprāts pavēl: “Atriebies! Viņš taču tev nodarīja pāri. Viņš taču apzināti un ar iepriekšēju nodomu darīja sliktu” tad sajūta saka, ka tas ir bailes. Bailes, kas tagad tevī pāraug naidā un skaļā balsī liek atjaunot taisnību. “Tu taču pievilki šo slikto, jo tu baidies no tā.”

Esmu iemācījusies arvien labāk ieklausīties savā sirdi un varu sev pilnīgi mierīgi pavaicāt: “Ko šī situācija man māca, ko tā nozīmē?” Ja cenšos no visas sirds saprast, tad drīz prātīgums iesit gudrībai draudzīgu belzienu pa pieri un saka: “Skat, cik muļķīgi! Būtu varējusi jau agrāk labot šo kļūdu kā prātīgam cilvēkam pieklājas. Tā kā tu nemācēji, tad tev nācās ciest. Taču es mīlu tevi un tāpēc piedodu tev šo kļūdu. Piedod arī tu citiem.”

Ginekoloģes darbs kopš 1974. gada nozīmēja nodarīt sāpes slimniekiem, ciest kauna izjūtas kopā ar viņiem un bieži atcerēties savu solījumu. Tā rezultātā pati kļuvu smagi slima. Nebija droši zināms, cik daudz palīdzēja medikamenti, bet zinu, cik daudz sarežģījumu tie man radīja. Apzināšanās, ka saspringta un stresa pilna dzīve rada slimības, radīja vēlmi aizbēgt no stresiem. Vienlaikus zināju, ka stresi nāk līdzi, vienalga, uz kurieni lai es arī bēgtu. Par laimi, pareizajā laikā pratu atpazīt, cik liela vērtība ir ģimenei un man šajā ģimenē. Izglītība spieda uzskatīt gudrību un darbu par primāriem, bet dzīve bez žēlastības un prātīgi nostāda lieta's savās vietās. Tā gadījās arī ar mani.

Skaidri atceros savu sesto aiziešanu. Zinu ja es pati nebūtu vēlējusies, tad pat vislabākie ārsti ar vislabākajām zālēm nebūt mani atgriezuši šajā pasaulē. Protu veikt šādas situācijas analīzi kā ārste un kā ezoteriķe gan no vienas, gan no otras puses. Tagad zinu, ka nāve nevar pieņemt bēgli, ja tam ir kaut

kas nepadarīts plašākā plāksnē tas nozīmē vairāk nekā personīgā materiālā dzīve. Tad es vēl nezināju. Kad 1991. gadā smagi saslimu ar sirdi, skaidri sajutu ja neko tagad nemainīšu savā dzīvē, nāks septītā nāve, un tā būs pēdējā. Tad es nezināju neko par reinkarnācijām.

Dzīve dod cilvēkam to, kas viņam vajadzīgs, ja vien mēs prastu to pieņemt. Es pratu, jo nāve vislabāk iemāca prast. Kopš 1992. gada arvien nopietnāk nodarbojos ar cilvēka domu pasaules izzināšanu, un esmu arvien vairāk apmierināta ar sevi. Es taču tagad varu, nenodarot sāpes, palīdzēt cilvēkiem izārstēties no arvien smagākām slimībām. Ticība sev ļauj pieņemt Dieva doto, izdarīt secinājumus un uzķert loģiskās sistēmas, ar kuru palīdzību atbrīvoties no slimības. Ticība sev ir ticēšana sev, taču tā nerodas pati par sevi. Šim mērķim ir nepieciešams sekot savām izjūtām, izdarīt secinājumus no kļūdām un atzīt savu maldīgumu. Kļūdas ir daudz un dažādas.

Kaut vai tā kļūda, ka es zināju jau iepriekš pieredzēto jāsāk pierakstīt, taču nevēlējos tam ticēt. Doma kļūt par rakstnieci man lika pat smieties. Biju savas gudrības gūstā un nemācēju saprast, ka gan mana gaišredzība, kas kļuva arvien skaidrāka dienu no dienas, gan simboliskās ainas, kuru nozīmi man vajadzēja iztulkot, patiesībā bija man dāvātas. Mana loma visā bija tikai tā, ka man pietika drosmes veltīt sevi šādam darbam.

Kādu dienu es atrados fakta priekšā, ka nekādi nespēju izstāstīt nepieciešamo visiem slimniekiem, un sāku rakstīt. Sevis padarīšana par saprotamu bija nepieciešama arī tādēļ, lai apstādinātu zinātniskās medicīnas pieaugošo agresivitāti. Varu teikt, ka tas neizdevās. 1998. gadā vairs netika pagarināta mana licence darbam ginekoloģes amatā un Igaunijas Sieviešu ārstu apvienība oficiāli draudēja man atņemt pat ārsta profesiju.

Bi ju nonākusi ceļu šķirtnē, kurā bija jāizvēlas, vai palikt par ārstu vai pašai par sevi.

Mācu piedot, nevis nest naidu.

Ja ar šādu izpratni nevar būt par ārstu, tad par cilvēku taču var.

Cilvēka dziļākajā būtībā mlt nepieciešamība palīdzēt. Bailes padara vajadzību par vēlēšanos. Vēlēšanās palīdzēt vada cilvēku pie medicīnas studijām. Kad nepieciešamība būt cilvēkam un vēlme būt ārstam savā starpā satiekas, sākumā uzvar ārsts. Nepieciešamība būt par cilvēku virza viņa darbības. Ārsta gudrība saka, ka es izārstēju šo slimnieku, bet izjūta saka tikai šoreiz. Kas notiks tālāk, nav zināms. Drīz arī pacients atkal ir slims.

Jo pašaizliedzīgāk ārsts ārstē slimniekus, jo ātrāk viņš nonāk pie sapratnes, ka ārstēšanai jeb seku likvidēšanai nav jēgas, un viņš sāk meklēt dzīves jēgu citur. Ārsta profesijas apgūšana vienmēr, salīdzinot ar visām citām specialitātēm, ir bijusi vissmagākā, laikietilpīgā un dārgākā. Tāpēc ārsti vienmēr ir turējušies pie savas profesijas prestiža ar zobiem, spiežot ķermenim rīkoties kā ārstam, bet paši dvēseliski atrodoties tālu no palīdzētāja lomas. Bailes būt pašam sev spiež cilvēku būt svešam pat pašam pret sevi.

Tas, kurš jūt, ka ir nonācis strupceļā, spiež sevi kaut ko darīt. Ārsts, kurš cer rast izeju no materiāluma, var pat ienirt biznesā. Ja viņa dvēselē dzīvo vajadzība palīdzēt, viņš neatradīs dvēseles mieru arī tad, ja savu biznesu izdalīs cietējiem. Dvēsele vienmēr meklē tikai patiesu risinājumu. Katrs' ārsts atzīst, ka patiesa palīdzība būtu slimību profilakse. Profilaktiskā medicīna lielākoties ir tukšs darbs un dvēseles izniekošana, jo tā zāģē zaru, uz kura pati sēž.

Cilvēks, kuram patiesība ir svarīgāka, atradīs filozofiju mācību par dabas, sabiedrības un domāšanas vispārīgajiem likumiem. Liela daļa no pazīstamiem filozofiem, patiecoties kuriem cilvēces attīstība ir spērusi soli uz priekšu, ir bijuši ar medicīnisku izglītību. Pārējie ir bijuši tie, kuriem vajadzējis palīdzēt nelaimē nokļuvušajai cilvēcei. Filozofija arī ir patiesā profilaktiskā medicīna.

Vairs nav iespējams, ka tas paliks tikai sapnis. Cilvēce jau ir pārāk slima vienīgi sapņiem.

ĶERMENIS GARĪGĀS ATTĪSTĪBAS SPOGULIS

Cilvēka veselības būtību var izskaidrot ļoti dažādi. Mācību un skolotāju ir daudz, un to kļūst arvien vairāk. Es šeit nerunāju par skolu skolotājiem, kas māca mums ļoti daudz, jo uzskata, ka bērni ir muļķi. Es nerunāju par ārstiem, kas māca cilvēkiem ļoti maz, jo uzskata, ka cilvēki ir muļķi. Es runāju par skolotājiem un mācībām par tiekšanos pēc garīguma. Viens māca: domā pareizi, tad būsi vesels. Otrs: elpo pareizi, tad būsi vesels. Trešais: ēd pareizi, tad būsi vesels. Ceturtais: kusties pareizi, tad būsi vesels. Bet kas ir pareizi?

Izskaidrojot nozīmi, ikviens gudrais pieķeras pie savas pareizības un viņa sekotāji sadalās divās nometnēs. Vieni izveseļojas, citi neizveseļojas. Pirmie saka teorija ir pareiza; otrie nepareiza. Paiet laiks, un puse no tiem, kuri izveseļojās, saslimst. Puse no saslimušajiem izveseļojas, jo ir meklējuši palīdzību citur. Bet, ja viņi pieķeras citur saņemtajai palīdzībai un sāk uzskatīt to par vienīgo pareizo, tad viņi saslimst atkal un vēl smagāk. Jo laikam ir paradums iznīcināt dogmas. Gan pirmie, gan otrie ir vīlušies savā dievinātajā.

Cilvēks, kas tic,'ka viss esošais kaut kam ir vajadzīgs, sāk domāt, kāpēc tas tā ir. Viņš saprot, ka viena lieta ir vienam, otra otram, bet man ir vajadzīgs tā. Tas nozīmē, ka viņš garīgi kustas. Kas garīgi kustas, tas kustas arī fiziski, un kopā šīs kustības veido vienu patiesu kustību jeb attīstīšanos. Tas, kurš

ir sācis apspriesties pats ar sevi, neielaižas lielos pārspīlējumos. Tas nozīmē, ka negūst lielas ciešanas. Šāds cilvēks visu jūt uz priekšu un tic savām sajūtām. Viņa tālredzība pilnveidojas ar secinājumiem, kurus viņš veic no pieredzes.

Tālredzība un pārdomāšana ir prātīguma augsne. Prātīgs cilvēks ar maziem līdzekļiem izdara daudz, izmanto mazas iespējas lielu rezultātu sasniegšanai. Gudra zinātne var nopelt šādu rīcību, taču visi lielie atklājumi ir sākušies, strādājot uz ceļgala. No kā radies uz ceļgaliem strādāšanas simbols? No tā, ka ceļgals atspoguļo virzību dzīvē. Tāpat kā jūs aprakstāt vai raksturojat savus ceļgalus, tāda ir arī jūsu virzība. Ja jūs ejat ar spēku, tad cīnāties ar šķēršļiem. Katra sadusmošanās par to, ka jūs neieguvāt, ko vēlējāties, padara ceļgalus slimākus. Kustība uz priekšu ir garīga, dvēseliska un fiziska, taču līdz šim mēs protam izdarīt secinājumus tikai no fiziskajām ciešanām, kas visi reducējas uz fiziskajiem ceļgaliem.

Kamēr vien cilvēks dzīvo, viņš arī kustas un kaut kur nonāk. Ja viņš ar to ir apmierināts, viņa ceļgali ir veseli. Līdzīgi, kā pasliktinās attieksme pret savas dzīves virzību, tiklīdz rodas neapmierinātība, saslimst ari ceļgali.

Pirms saslimšanas ir iepriekšēji brīdinājuma signāli: Tie ir:

-                                ceļgalu krakšķēšana,

-                                ceļgalu limšana,

-                                ceļgalu trīcēšana,

-                                ceļgalu plakšķēšana.

Runājot par ceļgaliem, nevar nepieminēt sirsnīguma jēdzienu. Jūs nekļūdīgi uzskatāt sirsnīgumu par pozitīvu un nešaubāties ne mirkli. Sirsnīgums ir vainas apziņas izprovocēts pārspīlējums. Tā ir vēlme pierādīt, ka manī ir sirds ja nu kāds uzskatītu, ka nav. Sirsnīguma pretstats ir bezsirdīgums. Laikam nav jāuzsver, ka bezsirdīgajiem arī ir sirds. Kas atbrīvo gan sirsnīgumu, gan bezsirdīgumu, tas kļūst zinošs.

Zinošs cilvēks jūt un zina, kā darīt lietas, un neielaižas pārspīlējumos, kas traucē virzību dzīvē. Viņa ceļgali ir veseli. Zinošs cilvēks ir līdzjūtīgs, un viņa ceļgali neļogās no vājuma, jo viņš nevienu un neko nežēlo. Zināšana un lietišķums nav viens un tas pats. Pirmā ir lietas pārzināšana, otrs ir būšana par lietu. Mašīna arī ir lieta. Lietišķums un mašīniskums ir dažādas vienas enerģijas pakāpes.

Ja cilvēks vēlas vienlaikus būt sirsnīgs un virzīties dzīvē, tad viņš ir vai nu sirsnīgs un nevirzās tālāk, vai kļūst par bezsirdīgu dzinēju. Kāpēc? Tāpēc, ka saknes, kas ir cieši zemē, netiek līdzi tam, kā aug galotne. Citiem vārdiem: ikviens attīstās savā tempā. Tam, kurš vēlas būt sirsnīgs pret saviem vecākiem, radiniekiem, ciemu vai tautu, kas savā attīstībā ir pārāk lēni, ir kauns parādīt savu virzību ciliem, uzskatot to par izrādīšanos.

Vēlēšanās būt labam pret visiem ir kā līme, kas salīmē pagātni un nākotni, krakšķot un klabot ceļgalos katru reizi, kad gājējs sper lielāku soli nākotnes virzienā. Katrs krakšķis cenšas saīsināt lielo soli, it kā sakot: tu atstāj aiz sevis atpalicējus. Pirms iešanas atbrīvo savus stresus, tad bez dvēseles mokām nonāksi tālāk un atpalicēji tevi cienīs. Vai jūs saprotat, cik labi ir slimi ceļgali? Tie māca atbrīvot pagātni, tagadni un nākotni kā stresus.

Ceļgalu limšana ir bezcerības vilnis, saistīts ar virzību dzīvē, kas rodas, kad cilvēks sāk baidīties un šaubīties par dzīves turpināšanos. Katrs vājuma uzplūds ceļgalos rāda, ka cilvēkam ir vājuma bridis, kurā viņš uz mirkli zaudē ticību sev un līdz ar to arī virzībai uz priekšu. Ja kādam saļimst ceļgali, viņš vairs nevar atgriezties. Cilvēks ar vājiem ceļgaliem ir spiests palikt uz vietas un pārdomāt savas darbības, lai saprastu, kas ir nepieciešams un kas nav, lai bezjēdzīgi neskrietu.

Cilvēkam, kurš pastāvīgā spriedzē spiež sevi steigties kalnup, nespēka brīdī ceļgali var sākt ļimt vienīgi no domas, ka es nejēdzīgi izniekoju laiku, slinkoju kas pats par sevi jau ir sevi žēlojoša cilvēka pašpārmetums. Tātad ceļgalu kaites vienmēr ir saistītas ar sirdi. Pirmā ceļu ļimšana vienmēr parādās, kāpjot pa kāpnēm vai no kalna. Tas liecina, ka šis cilvēks vienmēr vēlas iel pret kalnu un, ja viņš attiecīgajā brīdi to nedara, tad tas irtas pats, kas iešana uz leju jeb nolaišanās. Bet viņš tā baidās no pazemojuma, ka ceļgali kļūst vāji.

Bezcerība rada valīgumu. Bezcerība par nespēju tikt uz priekšu dzīvē padara vaļīgas ceļgala locītavu saturošās saites, tādēļ ceļgala locītavu veidojošie kauli un skrimšļi var nobīdīties. Sastiepums, mežģījums, izsitums vai lūzums uz ilgu laiku aiztur virzību dzīvē. Ceļgala locītavas saišu stāvoklis atspoguļo virzību dzīvē ar sakaru palīdzību. Mīlas saites padara virzību dzīvē optimālu. Arī patiesas draudzības saites. Darījumu sakari zināmā mērā nospriego jūsu virzību uz priekšu un padara to atkarīgu, arī ceļgalu locītavas ir zem spriedzes ar liekiem saistaudu elementiem.

1.       Godīgi un tieši darījumu sakari nodrošina no priekšpuses uz aizmuguri ejošo saišu veselību.

2.       Godīgi un savstarpēji vērā ņemoši darījumu sakari ar vairākām pusēm nodrošina sānu un krustenisko saišu veselību.

3.       Slēpti tomēr savstarpējā cieņā darījumu sakari nodrošina ceļgala locītavu iekšienē esošo saišu veselību.

4.       Ja jūs izmantojat savus sakarus kāda piekrāpšanai, lai dzīvē tiktu uz priekšu, tad jūsu saites savelkas zem jūsu kājas un jūs nekur netiekat. Jo nežēlīgāks ir bijis jūsu mērķis, jo asiņaināks ir ķirurgu darbs, sašujot jūsu ceļgalu saites. Lielāko sportistu ceļgala locītavu ārkārtīgi sarežģītie ievainojumi liecina par to, cik sarežģīti viņi pārdod savu ķermeni. Viņi uzskata to par virzību uz priekšu dzīvē, bet ceļgali rāda, ka patiesībā viss ir citādi.

Ceļu trīcēšana ir apstāšanās baiļu lēkme, kas saistīta ar virzību dzīvē. Krampjaina baiļu lēkme, domājot par to, kas notiks, ja tā viss turpināsies. Trīcēšanu nevar neievērot. Pēc trīcēšanas ir sajūta, it kā cauri visam ķermenim būtu izgājis kaut kas ļoti slikts. Ceļu trīsas ļoti nobaida, jo cilvēks būtu varējis nokrist. Tāda pati trīcēšana sirdī netiek pamanīta, un sliktā sajūta tiek saistīta ar ceļgalu. Tikai tad, kad sirds ekstrasistols parādās bez ceļgalu trīcēšanas, rodas nāves bailes, jo sirdsdarbības traucējumi rada ar nāvi saistītas sajūtas. Vai sapratāt, kāpēc neliela ceļgala vaina iedzen cilvēkus panikā?

Ceļu plakšķēšana ir sitiens ar pātagu pa apstājušos koka zirgu. Koks ir laba esības enerģija. Tātad ja cilvēks kā zirgs ir nonācis pie sienas un nevar iet tālāk, bet vajag iet, tad zirgam tiek sists ar pātagu. Jo stiprāks ir plakšķis, jo spēcīgāka pātaga. Dažu cilvēku ceļi plakšķ tā, ka citiem kļūst bail. Plakšķošas ceļgalu locītavas ir ļoti sausas. Tas nozīmē, ka cilvēks tā vārdā, lai viņš tiktu uzskatīts par labu cilvēku, ir apspiedis savas skumjas un naidu par nespēju dzīvē tikt uz priekšu tā, ka tas līdzinās dzīvības sulu pilnīgai izspiešanai no dzīviem audiem.

Naida lēkme par nespēju tikt dzīvē uz priekšu saplēš skriemeli.

Naida lēkme par to, kas iegāza un neizpildīja savu solījumu, neievēroja vienošanos, tādēļ nācās lēkt viņa vietā, lai mērķis nesabirztu pīšļos, rada ceļa locītavas meniska ievainojumus. Menisks ir kā buferis virzībai dzīvē. Cilvēks, kurš mīlestības iegūšanas, goda vai slavas vārdā pārāk daudz uzņemas, ir kā pārslogots buferis, kas mierīgas kustības gadījumā spēj izturēt ilgi, bet neiztur strauju došanos uz priekšu.

Buferis uzņem uz sevi arī sitienus, kad otrs iegāž. Ja otrs paiet malā, tad menisks nobīdās, raugoties no locītavas centra, uz ārpusi, lai uzņemtu sitienu. Ja otrs steidzas uz priekšu un atstāj mani aiz muguras, tad menisks nobīdās uz priekšu.

Ja otrs aizslēpjas aiz manis un atstāj mani kā mērķi, lēmēju, barību vilkiem, tad menisks nobīdās uz aizmuguri. Menisks var nobīdīties, ja ceļa locītava ir pārāk vaļīga. Meniska izoperēšana sākotnēji var it kā atveseļot celi, taču, ja tādi paši stresi saglabājas, tad nākotnē visa ceļa locītava jāaizvieto ar mākslīgu.

Cilvēkam, kuram tikšana uz priekšu dzīvē ir svarīgāka par pašu dzīvi, no izoperētā meniska ķermeni palikušie stresi pārceļas uz sirdi, ja cilvēks sāk sevi vainot un žēlot. Jebkurš izoperēts orgāns vai audi nav nekas cits kā stresa noliktavu pārpildījušā un neizmantojamā kambara izņemšana. Kambari bijusī enerģija izvietojas visā atlikušajā noliktavā ķermenī vai pārceļas koncentrēti uz kādu noteiktu vietu.

Ceļa locītavu no iekšpuses pārklāj jeb aizsargā ceļa bļodiņa jeb patella. Jo lielāka ir jūsu vēlēšanās, lai kāds jūs aizsargātu jūsu tālākajā ceļā, jo lielākās briesmās ir ceļa bļodiņa. Patiesa sadusmošanās par to, ka jūsu virzība uz priekšu netiek novērtēta, netiek atbalstīta, netiek aizsargāta garīgi vai fiziski, var sabojāt patellu.

Ceļa locītavā var uzkrāties šķidrums vai asinis. Šķidrums

> 9 »

liecina par to, ka cilvēks vēlas noslēpt savas skumjas par nespēju tikt dzīvē uz priekšu, un tas viņu pazemo. Asinis ir traumas rezultāts. Vēlēšanās atmaksāt tam, kas vainīgs, par nespēju tikt dzīvē uz priekšu, var padarīt cilvēku tik niknu, ka viņš kaut kam sper ar celi. Lielāka trauma nemaz nav vajadzīga. Jo lielāku sitienu cilvēks grib kādam nodarīt, jo lielāku traumu viņš gūst pats.

Ja jūsu ceļiem ir slimība, par kuru es nerunāju, tad domājiet tālāk paši. Ieklausieties savās domās un vārdos, ar kuriem raksturojat slimo vietu; un atbrīvojiet dzirdēto enerģiju, tad slimība palēnām varēs aiziet. Katra maza pretestība ir tāda pati pretestība jūsu domās jeb protests pret savu uzskatu maiņu. Mazs šķērslis kļūst par lielu ienaidnieku, ja mēs attiecamies pret viņu kā pret ienaidnieku. Vienlaikus liels šķērslis vairs nav ienaidnieks, ja mēs saprotam viņa nozīmību.

No ticības savas dzīves turpinājumam ir atkarīga gan garīgā, gan fiziskā turpināšanās.

TICĪBAS TRŪKUMS VISA TRŪKUMS

Ir cilvēki, kas visā dzīves laika visām savām kaitēm rod atvieglojumu no viena un tā paša līdzekļa. Visādi šādi paņēmieni un brīnumi tautā ir nodoti tālāk no mutes mutē un arī pierakstīti. Tie ir aizmirsti un no aizmirstības no jauna izrakti, ietērpti modernā tērpā un no jauna iekļauti lietošanā. Medicīniski tie bieži liek saukti par nejēdzīgām un kaitīgām muļķībām, jo ar gudro zinātni šo burvestību būtību nav iespējams izskaidrot. Kāpēc? Jo enerģiju nevar atklāt vai pierādīt ar medicīniski laboratoriskām analīzēm.

Vai jūs zināt kādu cilvēku, kas, jūtot, ka viņš kļūst slims taču būs saaukstējies tūlīt dodas dzert karstu tēju un nākamajā dienā ir tik vesels, ka ir aizmirsis par vakardienu? Citu reizi viņš saka, ka papildus tējai jāmērcē kājas karstā vannā. Pie pirmās iespējas viņš ari iemērc savas kājas līdz pusei tik karstā ūdenī, cik kājas var izturēt, un sūc karstu medus tēju tik ilgi, kamēr uz pieres izspiežas sviedri. Tad viņš iebāž savas sarkanās kājas vilnas zeķēs un ielien zem segas izsvīst, un veselība atgriežas, pirms vēl paspēj aiziet. Aukstumam, kas ietiecās ķermenī, viņš palīdzēja iziet, un slimība aizgāja secen.

Vai jūs zināt labāku veidu, kā izsargāties no saaukstēšanās? Nezināt? Nemaz nevarat zināt, jo visā pasaulē nav labāka. Salīdziniet šādu cilvēku ar sevi. Varbūt jūs esat draugi tas nozīmē, ka esat līdzīgi. Tomēr jūsos ir viena atšķirība, kas nosaka jūsu abu dzīvi un veselību. Viņš tic dabīgumam, bet jūs neticat. Viņš tic, ka dabā ir zāles pret visām kaitēm, un viņam tas patiešām tā ir. Viņš izmazgā savu potenciālo slimību no ķermeņa jau nemateriālā jeb jūtu līmenī. Jūs gaidāt, līdz tā materializējas, lai sāktu ar zālēm ārstēt savu slimību. Slimība ir aktīva enerģija, tādēļ jums jāpiesārņo savs ķermenis ar lielu daudzumu ķīmijas, pirms slimība nogalināta un apglabāta jūsu ķermenī.

Ticība Radītājam ir ticība radītajam un arī dabai. Radītā viena daļa ir daba ar saviem augiem un dzīvnieku valsti. Nekas nepastāv ārpus radītā. Gudrs cilvēks priecājas, ja zinātne kaut ko atklāj, un pierāda, jo cer, ka no tā dzīve kļūs labāka. Gudrība nedomā, ka nav iespējams atklāt to, kas nepastāv. Tāpēc gudrība attīstās muļķīgā veidā, ciešot tik ilgi, kamēr uzskata sevi par labāku nekā prātīgums.

Dzīve ir enerģiju kustība. Mūsdienīgā valodā runājot informācijas kustība. Jo labāk jeb brīvāk kustas informācija, jo lielākas ir zināšanas. Horizontālā līmeņa jeb materiālās pasaules dzīves un lietu informācijas kustība paplašina mūsu redzesloku. Tā ir virspusēja attīstība, kas nedod dvēseles mieru, pirms cilvēks ir atradis šādas attīstības jēgu jeb dzīves patiesību. Nepieciešamība atklat enerģiju kustību starp redzamo un neredzamo ir radījušas informātikas zinātnes. Ceru, ka drīz tās atradīs par nepieciešamu sākt mācīt cilvēcei, kā atbrīvot enerģijas. Gan bērniem, gan pieaugušajiem būtu nepieciešams iemācīties atbrīvot savas bailes, jo bailes ir mūsu tumsonības iemesls. To dēļ mēs šķērdējam laiku, spēku un naudu un vēlāk sūdzamies, ka to nav.

Par absolūtām izveidotas gudrības jeb zinātnes ir kā bērni, kas pa melna priekškara caurumiem glūn otrā pusē, neiedrošinoties pavilkt šo priekškaru. Ja kāds iedrošinās aizkara caurumu pēc savas iniciatīvas paplest lielāku un, izbāžot caur to galvu, apgalvot, ka tagad viņš redz ievērojami vairāk, citi viņam vispirms “sadod sukas” un tikai pēc tam paši ieinteresējas par to. Tad viņi paši tiek nosodīti no nākamo neticīgo jeb dogmatiķu puses. Daudzi šāda “grēka" dēļ ir palikuši bez ķermeņa.

Inkvizīcijas darbs šķiet šausmīgs, ja vien mēs uzskatām ķermeņa nāvi par vislielāko mocību. Patiesībā izrādās, ka modernā gudrība uzskata miesas sodu par pārāk mazu un neatbilstošu vispārizplatīto principu un zinātnes sasniegumu attīstībai. Modē nākusi celmlaužu garīgā šaustīšana. Šāds cilvēciski augstākais soda veids ir nepieciešams, lai redzētāji atbrīvotos no sava ego, apvienotu savas zināšanas un iemaņas un palīdzētu aklajiem iznākt no tumsas, vienlaikus nenolamājot viņus par aklajiem.

Prātīgums virza un vada visu. Gudrība to realizē materiālā līmenī.

Prātīgums rada garīgo pasauli kā debesis bez robežām, kuru viena maza daļa ir fiziskā pasaule. Bet gudrība rada fizisko pasauli. Ikviens no mums izveido savu pasauli tā, kā viņš uzskata par vajadzīgu. Tādā pasaulē, kādu mēs to esam izveidojuši, mēs arī dzīvojam.

Zinātnei mēs nevaram neko pierādīt, jo medicīna noraida parazinātnes. Arī to cilvēku ego, kas nodarbojas ar parazinātnēm, vēl ir pārāk liels. Tik liels, ka tas ir piešķīris sev tiesības padarīt zinātni smieklīgu, neizprotot, ka padarīšana par smieklīgu ir atriebība. Neviena no pusēm nesaprot, ka vēlme pierādīt savu taisnību vienmēr izveidojas par cīņu, līdz zaudētājs tiek sodīts. Nekad zaudētājs nav tikai viena puse.

Varu vērsties pie tiem cilvēkiem, kas manī klausās: “Dārgie cilvēki! Meklējiet patiesību sevī, bet nepieķerieties tai, jo tad patiesības attīstība apstāsies un tā pārstās būt patiesība. Patiesība nav lieta, kuru jūs ieguvāt sev. Patiesība ir mirkļa pilnīgums, kas nākamajā mirklī vēl vairāk pilnveidojas. NEKAD NEKO NENOLIEDZIET. Jo enerģiju kustība padara neredzamo redzamu un redzamo neredzamu tad, kad tas vajadzīgs. Gudrība un prātīgums ir viena veseluma divas daļas. Tās kopā ir dzīve. Kas zina un saprot patiesību, tam nevar būt tiesību darīt pāri cilvēkam, kurš iemaldījies dūksnājā. Jo tas, kurš izprot sevi, izprot arī citus.”

Zinātnieki ir apvienojuši zināšanas zinību nozarēs. Zinātņu nozares nelabojami sāk arvien vairāk atzīt viena otru, jo tās ir nepieciešamas viena otrai. Šīs apvienības atklāj un pierāda arvien sarežģītākas struktūras, kas nepieciešamas materiālās pasaules izveidošanai. Zinātnieku aizraušanās ar pašapliecināšanos, ko var ar savu aci skatīt un ar rokām aptaustīt, ir dabīga. Šādi materiālā pasaule pievelk un kārdina ikvienu.

Gudrība rada slēgtu sistēmu kā labirintu, kurā riņķojošais sākumā uzskata, ka tas ir ideāls. Jo sarežģītāks kļūst labirints, jo paniskāka kļūst vēlme no tā izkļūt. Tas, kurš ir izkļuvis, saprot, ko šis apcietinājums nozīmē. No vienkāršākajiem labirintiem iemaldoties sarežģītākajos, ikviens kaut kad nonāk brīvībā, kur jūt, ka slēgtās sistēmas mācību stundas vairs nav nepieciešamas. Tā notiek nonākšana garīgumā caur materiālo pieredzi un ciešanām. Šādu veidu nedrīkst pārmest.

Cilvēks uzskata gudrības loģiku un racionālumu par neapstrīdamiem ideāliem, līdz kaut vai uz sekundes daļu atpazīst patiesas brīvības svētlaimīgo augli. To ļauj izdarīt prātīgums, ja cilvēks sāk meklēt savas darbības nozīmi. Prātīguma loģika un racionālums neatšķiras no gudrības loģikas. Atšķiras vien rezultāts.

Gudrība ir prieka avots. Prātīgums ir laimes avots.

Prieks nav laime, bet laime ir prieks.

Prieks ir pozitīva emocija, kuras pārspīlēšana paver tā slēpto pusi skumjas.

Katrā cilvēkā ir prātīgums un gudrība. Prātīgums ir iepriekšējās dzīvēs iegūto nepieciešamo zināšanu kopums. Gudrība ir šajā dzīvē iegūto zināšanu kopums.

Prātīgums vada cilvēku zemapziņā pat tad, ja viņš neko nezina un pat nevēlas zināt par iepriekšējo dzīvju pastāvēšanu.

Ja cilvēks to zina, taču neatzīst, tad viņu vada gudrība. Bērns, kuram no mazotnes ir potēts, ka gudrība ir absolūta, var kļūt par zinātnieku, kura zemapziņas kļūst par apziņu, izejot gudrības labirintu. Tas viņam ir vajadzīgs.

Ja esat izjutuši vienkāršāku attīstības ceļu, ejiet savu ceļu un neapsmejiet to, kurš izvēlējies grūtāku. Pat tad ne, ja viņa lepnums uzskata sevi par labāku nekā jūs un viņš no augšas noliek jūs pie vietas.

Gudrība ir esošā zināšana.

Prātīgums ir esošā pārzināšana.

Cilvēks saskata otrā tikai pats sevi. Ja jūs nīstat zinātni vai tos, kas uzskata sevi par labākiem nekā citi un traucē jums darīt to, ko jūs vēlaties, tad jūs ienīstat paši savu gudrību un iznīcināt to. Gudrība ir vajadzīga bagātība, kuras kļūšana par prātīgumu ir atkarīga no jums pašiem. Jūs varat sevi saukt par garīgu un pierādīt zinātnes nožēlojamību. Varat zināt visas iespējamās garīgās tehnikas un gudrības, bet nemanāmi uzkrājas arī muļķība, kas vienā brīdi sāk valdīt pārjums.

Vistrakākais ir tas, ka jūs to pat nesaprotat. Bet citi redz un saprot. Vai ir svarīgi, no kādiem mirušu gudrību pārslāņojumiem ir radusies garīgā slimība? Vai palīdz, ja pierādām, ka šizofrēnija ir savam laikam priekšā būšanas slimība, pārgudrības slimība, kur gan slimnieks, gan viņam apkārt esošie cilvēki ir atkarīgi no viņa slimības kā ieslodzītie? Šizofrēnisks domāšanas veids ir vēlme, lai viss būtu tikai labs.

Šajā grāmatā stāstu par daudzām labām vēlmēm, kas padara cilvēku slimu, lai mācītu atbrīvot no sevis visas vēlmes. Lai vēlmes kļūtu par vajadzībām. Vajadzība izslēdz steigu mērķa vārdā. Vajadzība izslēdz arī pieķeršanos mērķim, kas mūsdienīgi tiek saukta par uzmācīgu ideju jeb dogmu. Vispazīstamākā dogma ir reliģija un tās slēptā puse ateisms. Šie abi absolutizē sevi un noliedz visu cilu.

Nepieciešamība ticēt kaut kam arī ir ticība. Pateicoties tai, karstā tēja palidz cilvēkam, kam nepieciešama palīdzība, izvairīties no slimības. Zemapziņā esošu ticību ir viegli iznīcināt. Piemēram, jums kādreiz bi ja ļoti liela vēlme ticēt tam, kas palīdz jūsu draugam. Jums cilvēkam, kas šaubās tas nepalīdzēja zibens ātrumā, un tādēļ jūs neticat. Vēlme ticēt, jo jūs vēlējāties izveseļoties un turklāt vēl ļoti ātri, iznīcināja ticību. Nepalīdz arī drauga pārliecināšana vai piemērs, jo jūs mācāties tikai caur ciešanām, lai gan to nevēlaties.

Daba nesteidzas apsteigt laiku. Cilvēks, kas tic dabai, nesteidzas apsteigt laiku. Viņam pietiek laika izjust sevi, dabu sevī un sevi dabā. Šāds jutējs pat vismazākā traucējuma gadījumā sajūt, kāds augs viņu pievelk pie sevis, un viņš tic šai vilkmei. Katrai enerģijai mūs ietverošajā dabā ir sava atbilstība. Nav jāmeklē tālāk, kā saredz paša acs. Nav svarīgi, vai ir vasara vai ziema. Nav svarīgi, kas jūs izveda no līdzsvara. Bailes izraisa pārspīlēšanu gan ar labu, gan ar ļaunu. Jālīdzsvaro abi pārspīlējumi. To vislabāk prot daba. Galvenais, lai mēs paši nenokavētu savu došanos pie tās.

Civilizēts cilvēks arvien ātrākā tempā steidzas uz priekšu, tādēļ viņā sakrājas visas tās enerģijas, kurām viņš neapstājoties paskrējis garām, jo neiedomājās, ka tās ir skolotāji ceļā. Viņš pats izvēlējās šo ceļu kopā ar šiem skolotājiem, jo viņam tie bija nepieciešami. Uzkrājusies enerģija kā neiemācīta mācību stunda kļūst par slimību, kas piespiež cilvēku likties slimības gultā, lai apspriestos pats ar sevi.

Kādreiz cilvēki ārstēja sevi tikai ar dabu. Augu uzlējumu koncentrācija, kas atbilda slimības enerģijas koncentrācijai, izveda slimību no ķermeņa. Steidzīgos, kuriem slimības enerģijas koncentrācija bija pārāk liela, būtu bijis nepieciešams ārstēt ilgāk jeb pacietīgāk, nevis ar lielākām devām. Pārāk koncentrēta augu enerģija ir inde. Steidzīgais mirst.

Pieaugot bailēm, visi nelabojami kļuva steidzīgi. Lai izdzīvotu, lika atklāts un pierādīts, ka medikamenti ir labāki nekā augi. Tā kā par mērķi tika uzstādīta slimības kā ienaidnieka iznīcināšana, tad nevienu neinteresēja, kur tā pazūd un kas ar to notiks pēc tam. It kā medikamenti nebūtu bijuši koncentrēts dabas produkts. Daba tagad ir nolēmusi stāties ceļā gudrības muļķībai, lai cilvēku no jauna atgrieztu pie dabas, jo gudrība jau vardarbīgi sāk uzskatīt, ka ta nemaz nav dabas daļa. Agrāk vai vēlāk katram cilvēkam jāsāk tas saprast. Tas. kurš saprot dzīves bezvārdu sakāmo un sāk tīrīt savus netīrumus, tā dzīve izdara pilnīgu pagriezienu, un cilvēks sāk pārliecināties, ka visātrāk uz priekšu var tikt, ejot lēnām. Kas to nesaprot, tas aiziet mirušo valstībā. Dzīvei nav paraduma žēlot. Nāve ir dzīves līdzjūtība.

Sākumā mācīju atbrīvojiet sliktumu, tad tas kļūs labs. Tagad mācu atbrīvojiet labo, tad tas nekļūs slikts. Šīs šķietami mazās mācības lielais saturs parasti netiek saprasts, tādēļ man vienmēr viss gari jāizskaidro. Arī tas ne vienmēr palīdz. Piemēram, var runāt, cik vien gribas; cilvēks, kas par vislielāko plusu ir uzskatījis savu gribasspēku un sasniedzis ar to visu, ko vēlējies, nespēj uztvert manis teiktā jēgu.

No sliktuma nevienam nav slikti. Sliktuma atbrīvošana tiek saprasta kā atbrīvošanās no sliktuma. Ir labi, ka sliktuma vairs nav! Visi zina, ka sliktumu nevar žēlot. Līdz apnicībai atkārtotais princips, ka piedošana ir sliktā atbrīvošana jeb pārvēršana mīlestībā, labiem cilvēkiem ir kā pīlei ūdens. Lielākajai daļai ir vienalga, kas ar slikto notiks pēc tam, galvenais, lai pats no tā tiktu vaļā. Arvien vairāk pārliecinājos, ka tas, kurš vēlas darīt labu, pat nezina, ko viņš vēlas.

Cilvēks, kas vērtē pēc saviem parastajiem priekšstatiem un secina, ka daba nav viņam dāvājusi neko, ar ko izcelties citu starpā, sāk audzēt gribasspēku, lai ar tā palīdzību kaut ko sasniegtu. Lai būtu kāds. Jo vairāk viņš, sasprindzinot gribasspēku, ir sasniedzis, jo vairāk viņš uzskata to par pozitīvumu, un, jo vairāk sasprindzinās vēl, jo vēlmes pieaug. Radušos slimību laikam neviens gudrs cilvēks nav uzskatījis par pārlieka gribasspēka rezultātu. Tieši pretēji izveseļošanās no smagas slimības vienmēr tiek pamatota ar vīrišķīgu gribasspēku.

Visa pasaules vēsture, māksla un literatūra slavina gribasspēku. Cīņa ar grūtībām un uzvara ir pārliecinošs pierādījums gribasspēka pozitīvumam. Cīnītāju garīgā vai fiziskā saslimšana netiek uzskatīta par gribasspēka salūšanu. Tomēr katram cilvēkam kādā brīdī pienāk robeža, kur ārkārtīgi lielā vēlēšanās pāraug par ārkārtīgi lielu nevēlēšanos.

SATURA PĀRVEIDOŠANA FORMĀ

Labs un slikts ir relatīvi jēdzieni. Salīdzinot ar kaut ko vai kādu, viena lieta ir slikta vai laba, liela vai maza, skaista vai neglīta, lēta vai dārga, muļķīga vai gudra. Vērtēt var bezgalīgi. Materiālais līmenis vērtē, garīgais nekad.

Vērtēšanas kritērijus jeb dvēseles mērauklu cilvēks manto no mājām. Ja viņam nav īstu māju, tad no vides, kurā viņš aug bērnībā, kas galarezultātā šim cilvēkam tomēr ir tas pats, jo pasaule atspoguļo cilvēkam viņa paša būtību. To būtību, kura viņam attīstīta iepriekšējo dzīvju laikā un kuras dēļ viņš ieradies šajā dzīve lai attīstītu to vēl vairāk.

Spogulis atspoguļo izskatu, formu, materiālo līmeni.

Dzīve atspoguļo būtību, saturu, garīgo līmeni. Vērtējot cilvēku pēc izskata, tiek iznīcināta būtība. Bērnībā to dara vecāki, pieaudzis to dara ikviens. Vecāki to dara reizēm, paši pastāvīgi. Šādi saturs arvien vairāk kļūst par formu. Vajadzības kļūst par vēlmēm, un laimes par nelaimēm.

Būtība nosaka likteni. Liktenis ir kā ceļš, kas pastāv, bet iešana pa to ir šīs dzīves uzdevums. Tāpat kā visi ceļā gadījušies

redzamie vai neredzamie šķēršļi var mainīt gājēja virzienu, tā bērna dzīves ceļš ir atkarīgs no audzinātājiem. Jo mazāks ir bērns, jo mazāk viņš baidās no tā, ar ko agrāk nav saskāries. Jo vairāk viņš visu, kas viņam tiek iepotēts, uzņem ka tīru zeltu.

Lēna gājēja ceļā gadī jies šķērslis viņa virzienu nevar īpaši izmainīt, jo briesmu sajūta spiež gājējam apstāties un palikt domās. Jo lielāks ir ātrums jeb bailes dzīves priekšā, jo mazāk ir laika izjust, un tādēļ ir vairāk sadursmju. Lai no tām izvairītos, gājējs automātiski paiet malā. Pie noteikta ātruma paiešana malā nozīme ieskriešanu grāvī. Secinājums: mums gan ir savs liktenis, bet nedrīkst par zemu novērtēt blakusparādību nozīmi. Tas būtu jāzina ikvienam bērna vecākam un audzinātājam, jo bērnībā tiek izveidota attieksme pret dzīvi.

Stresa slodze veido izpratnes. Stīvas izpratnes, savukārt, palielina stresa slodzi. Stīva pašpārliecinātība, kas pati par sevi ir bailes, lepojas ar saviem pareizajiem principiem. Tā parāda tos kā piemēru vājajiem un nostiprina tos likuma spēku nesošā formā, kļūstot par noteiktos ietvaros esošu varu. Rezultātā rodas slēgts aplis jeb stāvēšana uz vietas, kas agrāk vai vēlāk iznicina pati sevi. Tāpēc jo vecāks ir cilvēks, jo arī stresu atbrīvošana kļūst arvien grūtāka.

Viena problēma ir tā, ka saviem uzskatiem pieķēries cilvēks nesaprot, ka viņam nepieciešams sevi mainīt. Otrkārt, ir uzkrājies milzīgs daudzums stresu. Treškārt, dzīves cīņa gadu laikā ir izlietojusi cilvēka spēka uzkrājumus. Katru dienu redzu cilvēkus, kas vēlas aizbēgt no nāves uz garīgumu, nesaprotot, ko tas nozīmē. Rādīšana ar pirkstiem uz viņiem kā dumjajiem nozīmē rādīšanu ar pirkstiem uz sevi.

Ikvienam būtu labi laiku pa laikam sev pavaicāt: u Ko es darītu, ja pēkšņi izrādītos, ka man jāizvēlas nāve vai dzīve?”

Šādi jautājumi parasti netiek uzdoti, tādēļ jūs nevarat iedomāties, cik spēcīgi baiļu krampis sarauj gan saprātu, gan izpratni. Baiļu krampjos esošs cilvēks vairs neko nejūt un savas emocijas kā izjūtu paudējus vairs nesaprot pareizi. Viņš sajauc iemeslu un sekas. Tādēļ ari mums jāuzdod šis jautājums, pirms ir par vēlu. Lielas kļūdas jālabo tad, kad tās vēl ir mazas.

Pieņemšanās redzu satrauktus vecākus, kas ar visu savu būtību, mīmiku un žestiem steidzina savu bērnu: “Dari taču! Kāpēc tad tu nedari, tevi taču māca!" Bērns nesaprot, vai viņam jāklausa mani vai vecāki, īpaši māte. Bērns klausās un apdomā. Tam nepieciešams laiks. Viņš nav pieradis pie cilvēkiem, kas, uzskaitot viņa sliktās īpašības, neuzskata viņu par sliktu. Viņš zina, ka pieklājīgi cilvēki var arī rādīt labu seju, tāpēc viņš ir nedaudz apjucis. Tikai tad, kad viņš sāk ticēt savām jūtām, viņš nonāk ar mani uz viena viļņa.

Lai pārlieku norūpējušies vecāki neizbojātu saziņu ar bērna sirdi, man jāsauc vecāki pie kārtības. Šāda lieta nepatīk ne man, ne bērnam, bet, ja man šī iemesla dēļ jāizvēlas starp diviem sliktumiem, tad es izvēlos mazāko. Lielākā daļa vecāku saprot, ka viņi nav ļāvuši bērnam dzīvot un tādēļ bērns ir slims. Ir ari tādi, kuriem cērt vai galvu nost, bet viņi neatzīs savu stīvo, neapmierināto un ārkārtīgi prasīgo kārtīgumu, kas nogalina. Viņi neatceras, ka bērnībā kāds būtu prasījis viņu viedokli. Tagad viņi to neprasa arī no citiem. Pat tad, ja otrs ir paša slimais bērns. Esmu dzirdējusi taisnošanos: "Ar mani tika darīts tāpat!’’ Šāds vecāks nesaprot, ka viņš atriebjas savam bērnam par to, kas kādreiz tika darīts ar viņu. Uzskats ja es kā bērns cietu, tad arī tev jācieš, ir lielākais egoisms jeb ar citu nosaukumu iedomība.

Skaidrojot bērna slimību, nonāku, protams, līdz vecāku kļūdām, un, lai gan ir lasījuši manas grāmatas, viņi sāk aizsargāties kā cilvēki, kuri piespiesti pie sienas. “Kāpēc es?" kliedz viņu būtība, lai gan mute ir ciet. Viņi taču ir atnākuši bērna, nevis savas veselības dēļ. Es. viņiem esmu tas vardarbīgais elements, kas piespiež viņus ieskatīties pašu radītajā ellē, atzīt savas kļūdas un izlabot savu roku darbu. Tas, kurš skatās pirmo reizi, noteikti protestē: “Es to neesmu darījis!" Viņš taču ir gribējis labu. Viņam ir taisnība. Viņš patiešām ir vēlējies labu, tikai neprot atšķirt patiesu un maldīgu labo.

Kad uz pieņemšanu pirmo reizi atnācis svešs cilvēks šādi reaģē, es to saprotu. Es gan ieņemu viņa protestu sevī, bet kā caur sietu izlaižu to sev cauri brīvībā. Informācija par manu neiemācīto stundu, ar kuru es šo slimnieku pievilku pie sevis, palika kā iemācīta mācību stunda manā gara ķermenī. Ja man atkal un atkal jāizlaiž caur sevi līdzīgas paziņu un radinieku, vai atkārtoti nākošu vecāku apvainošanās, rodas jautājums: “Vai man jātēlo šāda kanalizācijas caurule? Varbūt būtu gudrāk ļaut viņiem cīnīties savā kanalizācijas jūrā tik ilgi, kamēr viņi paši pieķersies pie pirmajā reizē manis izmestā glābšanas riņķal"

Palielinās to cilvēku skaits, kuri pastāvīgi cenšas atrasties virs citiem. Būšana pāri citiem jeb lepnums, vēl precīzāk sakot, lepnuma augstākā virsotne egoisms cenšas pie katras iespējas uzkundzēties, padarīt par apsmieklu citu zināšanas un pieredzi. Pat tad, ja pašiem no tā kļūst sliktāk. Lepnums nedomā par sekām. Lepnums vispār nedomā. Godīgi atzīšu, ka baidos no domāt nespējīgiem cilvēkiem un strādāju ar šīm bailēm, bet to mani vēl ir daudz, un pēdējo gadu pieredze ir tās palielinājusi, jo agrāk nepratu saskatīt sevī šādas briesmas.

Izveidojušies priekšstati un uzskati ir kā droša klints, kuru neviens nevar nobīdīt no vietas. Un neiedrošinās, jo klints var uzkrist virsū. Tāpēc arī es, staigādama kā kaķis ap karstu putru, cenšos ieskaidrot klintij, ka tai pašai vajag sevi pakustināt. Tai nepieciešams pacelt savas acis no zemes jeb materiāluma uz augšu, lai redzētu, kā dzīve mainās laikā un telpā un ka tai pašai nepieciešams iet līdzi laikam. Nav jāiet, bet vajag iet. Pašai savam labumam. Pretējā gadījumā dzīve ar mūsu uzskatiem

un priekšstatiem izdarīs to, ko zemē sagūstītie spēki dara ar klinti, kad izlaužas.

Bērns ir mātes un tēva summa, vienalga, vai mēs vēlamies to atzīt vai ne. Mātes domas nosaka bērna pasauli, tas nozīmē izveido attieksmi pret dzīvi kopumā. Tēva domas rada bērna materiālo pasauli, līdz bērns kļūst spējīgs pats izveidot savu pasauli. Ar mātes veidoto attieksmi bērns var staigāt līdz dzīves beigām, ja vien dzīves bezdibenis nepiespiež viņu mainīt prātu. Vienkāršāk sakot: kā sieviete vēlas, tā vīrietis dara.

Ja sievietes vēlme kļūst par vīrieša vēlmi, tad ir pavisam slikti. Varbūt jūs vēlaties man tūlīt pierādīt pretējo, jo jūsu bērnības mājās bija pretēji un arī jūsu ģimenē ir tā. Iesaku jums nekad nesteigties strīdos un domu apmaiņās, kur kaut kas jāpierāda, jo strīdēšanās ir viedokļu karš. Viedokli cilvēkiem ir tik ilgi, kamēr viņi nav sapratuši lietas. Strīdēšanās ir kā volejbola spēle ar tik daudzām muļķības bumbām, cik vien ir spēlētāju. Atbrīvojot savu vēlmi, jūs vairs neesat pašpārliecināti. bet gan ticoši sev. Pretējā puse to sajūt, un jūs abi saprotat lietas.

PRĀTĪGUMS MEKLĒ PATIESĪBU.

GUDRĪBA MEKLĒ TAISNĪBU.

Gudrs un inteliģents cilvēks piedalās neglītā strīdā apmēram tā: “Atvainojiet, pēc manām domām, nav tā, kā jūs teicāt Šajā “pēc manām domām” arī ir āķis. Izjūtas, ar kurām mēs sajūtam materiālo pasauli, nodod mums tieši to materiālo, analogo pieredzi, kas iepriekšēji ir ierakstījusies atmiņā. Taču tā nemaz nav patiesība. Patiesība ir tā, ka dzīve sastāv no garīgās un fiziskās puses, kur gars virza, dvēsele nosaka un fiziskais ķermenis rada uz tā pamata fizisko pasauli.

AR PRĀTĪGUMU TIEK IETS,

AR GUDRĪBU TIEK DARĪTS.

Ja nav iešanas, nav arī darīšanas.

Gars ir līdzsvarotība.

Dvēsele ir nelīdzsvarotība. No tās līdzsvarošanas ir atkarīga dzīves kvalitāte.

Ideja kļūt par līdzsvarotu aizrauj dvēseli, bet izpildījums to izmēģina. Materiālās pasaules šķietamais spožums ir katras cilvēka dvēseles patiesais, velnišķīgi smagais pārbaudījums. Tas palielinās tik daudz, cik daudz palielinās materiālās labklājības līmenis, neceļot garīgo līmeni. No šī brīža, ja dvēsele uzķeras uz saimnieciskās labklājības makšķeres, sākas tās nāves agonija. Tā ir kā zivs uz āķa. Pat tad, ja kāds to izglābj no āka, tā tomēr ir ievainota.

īpaši savainota ir rikle saziņa.

Zivs enerģija ir vajadzība pašiem savu dzīvi padarīt labu. Zivij vajag dzīvot kā zivij. Ja cilvēkā ir vajadzība pašam padarīt savu dzīvi labu, tad viņš dzīvo kā zivs ūdenī. Bet, ja cilvēks vēlas dzīvot kā zivs ūdenī, viņš kļūst par sevis upurētāju, kas ļauj citiem izmantot sevi līdz pēdējam, lai justos laimīgs. Viņš simboliski ir kā zivs, kas brīvprātīgi sevi ķer, tīra, sagriež, vāra, cep, kūpina un marinē, un ir līdz debesīm laimīgs, ja citi viņu uzteic: “Tu nu gan esi labs!”

Citi pieņem piedāvāto, izlieto to. un kādā brīdī zivs ir galā. Neviens to vairs neredz tās taču vairs nav. Tas, kurš šādā situācijā aptver, ka pats ir pieļāvis kļūdu, sajaucis prieku ar laimi, bijis mīlestības pelnītājs, kura kļūdu sekām tādām ari bija jābūt, ir iemācījies dzīves mācību stundu. Viņš nevaino citus nepateicībā vai kādā vēl trakākā lietā. Viņš nemirkst sevis žēlošanas asarās, perinot sliktajiem sliktu vai pats cepoties savā naidā.

Manā kabinetā ir sēdējuši daudzi labi cilvēki, kuru sarunas jēga ir pārliecināt klausītāju, ka viņš ir labs cilvēks. Lielākā daļa klausītāju piekrīt runātājam, jo viņš nenāk pie viņiem meklēt palīdzību savās grūtībās. Viņš vienkārši vienu reizi vēlas sevi izrunāt tukšu. Reizēm vaicāju: “Kā jūs zināt, ka esat tik labi?" un redzu, kā apstulbinošs pārsteigums runātāja sejā rāda, cik naivi viņš izprot dzīvi. Viņš redz visu lapat kā citi, vērtē tāpat kā citi. Cīnās ar slikto tāpat kā citi un, tā kā spēj but pa prātam saviem paziņām, viņš tiek uzskatīts par labu. Kādā brīdī visi šie vērtētāji ap viņu ir pazuduši. Daži ir vai nu tālu un nevar ierasties, bet varētu kādā citā veidā savu pateicību atmaksāt. Pārējie, šie nepateicīgie, ir labo cilvēku aizmirsuši.

Zivis ir dažādas. Jo lielāka ir vēlēšanās būt labam cilvēkam, jo vairāk cilvēkam simpatizē liels, trekns un smaidīgs valis. Asakainais ķīsis tam blakus ir tukša vieta. Vaļveidīgs pašuzupurētājs tik ilgi pieradina citus sevi izmantot, ka tie aizmirst, ka citādi vispār ir iespējams. Piemēram, šāda māte vai tēvs padara bērnu par liekēdi, kurš tad, kad no vecākiem vairs nav nekā, ko ņemt, iet un ņem jebkur. Ņem kaut vai ar varu, jo viņš ir pieradis, ka no dzīves jāņem tas, ko iespējams paņemt. Iemesls rada sekas.

Kādu dienu viņam jāsaņem tas, ko dod dzive, sods. Jo to, ko dod dzīve, nevar atstāt nepieņemtu. Ari vecāki ir kā dzīve, kuras doto nevar nepieņemt. Nav taču vēlmes tos apvainot. Tāpat kā bērns, kas vēlas būt labs bērns pašuzupurēšanos atbalstošiem vecākiem, pieņem piedāvāto un pierod iznīcināt vecākus, jo vecāki to vēlas. Cilvēks aiz bailēm vienmēr vēlas to, ko patiesība nevēlas. Rezultātā neviena puse nav pateicīga otrai. Ir radies abpusējs ļaunums: vecāki ienīst noziedzīgo bērnu, bērns ienīst vecākus, kas viņu padarījuši nelaimīgu.

Tas, kurš jūt, ka, esot patīkams citiem, nevar padarīt labu savu dzīvi, cenšas citādi. Piemēram, arī darot darbu, var padarīt savu dzīvi labu. Šādi domājošam cilvēkam vienmēr patīk ēst zivis. Darbam nepieciešami līdzekļi. Tam, kuram patīk pašam rūpēties par darbarīkiem, patīk arī pašam ķert zivis. Jo plašāk cilvēks sāk visu darīt pats savām rokām, jo lielāka iespēja, ka makšķernieks kļūs par zvejnieku. Kas mīl jūru un cer uz to, tas var dabūt pilnu vēderu zivju un apģērbu mugura un noteikti zina, ka, pateicoties zivīm, viņš ir vesels. Viņš nemaz nezina, ka tas rodas tieši no mīlestības uz zivīm.

Tas, kurš nevēlas savas zināšanas, iemaņas, laiku, ģimeni un visu, ko viņš uzskata par savu dzīvi, izlietot citu cilvēku labā vai upurēt citiem, lai gan citi uzskata viņu par sliktu, klust alerģisks pret zivju ēdieniem. Bērns, kura abi vecāki upurē sevi un savu ģimeni sabiedrībai, var no dzimšanas protestēt pret visu, kas kaut kā ir saistīts ar zivīm: rotaļlieta zivs formā, vanna kā zivju dzīves vide, vannā peldošās rotaļlietas, akvārijs, no jūras veltēm izgatavoti izstrādājumi, zivju ēdieni.

Bērns ir vecāku un pieaugušo garīgais skolotājs.

Pieaugušie ir bērna laicīgie skolotāji.

Es mīlu akmeņus un stiepju tos mājās gan no laukiem, gan no jūras. Gan skaistus, gan vienkārši mīļus, gan lielus, gan mazus, gan no dabas, gan no veikala. Man bija jānoslēpj no sava mazāk kā vienu gadu vecā mazbērna visi zemes izcelsmes akmeņu gabaliņi, jo tie viņu īpaši pievilka. Pēc aizraujošiem gliemežvākiem un koraļļiem viņš savu roku nestiepa. Šādi viņš mani lūdza: “Vecmāmiņ, atbrīvo savu pašuzupurēšanos. Ar to tu sev, maniem vecākiem, man un daudziem citiem nodari sliktu."

Vecmāmiņa bija spiesta atzīt, ka izpatikšana pasaulei gan ir patīkama, bet, šādi dzīvojot tālāk, nākotne ir vairāk nekā nepatīkama. Bērns parādīja, ka viņš baidās no pašuzupurēšanās, bet, ja es no tā nemācīšos, tad viņam būs jāsāk protestēt. Viņš gan ciestu no alerģiskās slimības, bet vecmāmiņa pievērstu skatu no pasaules savam mazbērnam tik daudz mana mazbērna vecmāmiņai prātīguma gan ir -, un dzīve varētu atkal sākt iet pareizi. Cilvēka dzīve ir veidota, lai sāktos no sevis, paplašinātos uz ģimeni, tikai tad uz sabiedrību un pašās beigās uz cilvēci. Pretēja secība nevienu nepadarīs laimīgu.

Katrā cilvēkā ir visu dzīvnieku enerģijas. Tas nozīmē katrā cilvēkā ir dzīvnieks, bet cilvēks nedrīkst kļūt par dzīvnieku. Piemēram, par zivi. Zivij ūdens nozīmē brīvību. Bailes padara vajadzību par vēlmi un ūdeni par skumjām. Zivij ir labi dzīvot jūrā, bet cilvēkam skumju jūrā dzīvot ir slikti. Īpaši tad, ja viņš vēlas būt par zelta zivtiņu nelaimīgajiem, kas sapņo par laimi. Zivis nārstošanas laikā parasti peld pret straumi. Sevi upurējošam cilvēkam dzīve it kā būtu pilna tukšuma, ja viņš nevar pastāvīgi peldēt pret straumi. Pats sevi līdz pēdējam nogurdinot, viņš cer pierādīt savu upurēšanos. Tā ir vēlme pierādīt dzīvošanas principus citu labsajūtas vārdā. Vai arī citiem ir vajadzīgs viņa labais, par to viņš nedomā.

Alerģija pret zivju ēdieniem ir protests pret pašuzupurēšanos. Bet, ja cilvēkam zivju ēdieni vienkārši nepatīk, tad tas nozīmē, ka viņam arī pašuzupurēšanās vienkārši nepatīk.

Ķermenis ir dvēseliskās dzīves izpausme fiziskā līmenī. Ja mēs patieso dzīvi citādi nesaprotam, tad, skaloties ar acīm, taustot ar rokām, ostot, garšojot un ieklausoties citu viedokļos, maldoties un gūstot sāpes, mums jāsāk meklēt savas dzīves jēga. Vienā galējībā gūtie ievainojumi pārsviež nelīdzsvaroto otrā galējībā, līdz viņš vairs nespēj raustīties no vienas galējības otrā un saprot, ka nepieciešams sākt domāt uz priekšu. Ja viņš domā, bet pēc tam vienalga skrien, tad skrien tik ilgi, kamēr pacietība piespiež viņu saprast, ka arī domāt var dažādi. Tā cilvēce laiku laikos ir zinājusi, ka materiālās lietas nenes laimi. Zina, bet nesaprot zināšanas nozīmi. Lietu gribēšana, domāšana par lietu iegūšanu, darbība lietu iegūšanas vārdā padara cilvēku par lietu. Dzīve lietas lomā ir dzīva nāve.

Dzīves grūtības izmaina cilvēka priekšstatus un uzskatus, un uzskati un priekšstati mainās, ja dzīve cilvēkam ir mīļa. Tas nozīmē, ka dzīve liec cilvēku, līdz tas kļūst lokans, vai, ja nekļūst, tad salūst. Tam, kurš no dzīves uz dzīvi ir pietiekami daudz lūzis, viena diena ciešanu mērs ir pilns, un viņš sak domāt, kā mainīt savu dzīvi. No ši brīža:

piespiedu mainīšanās pārtop par brīvprātīgu mainīšanos; šķietama mainīšanās pārtop par patiesu

mainīšanos; formas mainīšanās pārtop par satura

mainīšanos;

attīstība kā dzīvniekam kļūst par attīstību

kā cilvēkam.

Tas nozīmē, ka viņa maņas fiziskās pasaules vērtētājas vairs viņu nelauž. Attīstīšanās ar iekšējo izjūtu palīdzību ļauj saprast no ārpuses nākošās informācijas nozīmi. Nozīmes meklēšana visā izslēdz labākā meklēšanu, dod zināšanas, ka nekas nav ne labāks, ne sliktāks, viss vienkārši ir.

Pie cilvēka, kurš, ar saprātu meklējot kaut ko labāku, pieķeras no ārpuses nākošajam zināšanām vai teorijām, uzmācīgās idejas piesūcas kā dēles, un viņš cieš tik ilgi, līdz saglabā pie sevis alkatības dēli. Pievērsiet uzmanību vārda “uzskati” jēgai. Tas tieši vēstī, ka kaut kas tiek uzskatīts par pareizu. Ja tiek uzskatīts, tad tas var arī nebūt pareizs. Savu uzskatu pareizībai tic daudzi. Šādu cilvēku slimību ārstēšanai senāk tika lietotas dēles melno asiņu iesūcēji. Tā nebija seno laiku cilvēku muļķība. Tas bija viņu prātigums. No cilvēka, kas dzīvo ar rokām uz iekšu un savāc sevī visu slikto, kaut kādā brīdī sliktais jādabū ārā, citādi viņš nomirs.

Mūsdienās dēles neliek liktas, sliktās asinis tiek laistas tikai izņēmuma gadījumos. Pašreiz slimības tiek nomāktas ar zālēm, tās tiek šķietami iznīcinātas. Medicīna ir zinātne, kas izsaka cilvēces pašreizējā brīža attīstības līmeni jeb veidu, kā pašreizējā brīdī cilvēce prot sevi ārstēt. Gifdrs cilvēks palīdz sev ar gudrību, un to nosodīt būtu kļūda. Dzīve vada attīstību prātīguma virzienā.

Gudrībā ietilpst maz prātīguma, bet prātīgumā papildus visu dzīvju pieredžu kopsummai ietilpst arī šīs dzīves gudrība. Tādēļ, ja kāds manis teiktajā izlasa, ka gudrība, tai skaitā arī medicīna, nav vajadzīga, tad tā ir liela muļķība. Es vienīgi cenšos izskaidrot, ka tikai ar medicīnisku izārstēšanu mēs vairs nekur tālu netiekam. Nevienu nevar padarīt veselu, tas nozīmē veselību nevar iegūt, bcl vesels var kļūt ikviens. Izveseļošanās nav ieguvums, bet sasniegums pacelšanās attīstības līmenī.

Medicīniskā “izārstēšana” atspoguļo mūsdienu cilvēku vēlmes saņemt dabu: “Nevienam nav tiesību iejaukties manās iekšējās lietās, atņemt manu mantību, saukt manu labo par slikto un traucēt man darīt to, ko es vēlos." Zāles neko nepaņem projām. Tātad cilvēks saņem, ko vēlējies, aiz šķietamas veselības vēl lielāku kaiti. Lasot tālāk sapratīsiet, cik daudz mums visiem vajadzētu dēļu, jo nevēlamies atteikties ne no kā. Asinis sūcošas dēles ar siekalu dziedzeriem izdala asins sarecēšanu traucējošu olbaltumvielu hirudīnu.

Dēle pie cilvēka ķermeņa māca: “Paskaties uz mani. Es esmu slikto asiņu sūcēja un pārtieku no tām. Tava vēlme iegūt ir tāda pati. Ja es iesūkšu pārāk daudz., tad pārplīsīšu. Arī tu. Senāk tas bija publiski redzams kas paņēma maz, tas laimi neatrada, bet, kas daudz laupīja, tas gāja bojā. Attīstīts cilvēks prot mānīt jeb slēpt. Viņš ņem slepeni, šādi mānot sevi un citus. Pēc pašu domām, visi ir labi, bet vienalga sāpīgi pārplīst. Vēlme iegūt ir tāpat kā dēle paņem sev un saka šādi darīja citiem labu. Ja asinis jau ir tik biezas, ka nevar plūst asinsvados, tad vēlme iegūt jau zvana iznīcības zvanu. Tad tā jau kļuvusi par alkatību."

Neizlasiet šeit atkal, ka Vilma noliedz medicīnu. Esmu ārste un zinu medicīnas vērtību. Es nevarētu vēlēties neko labāku kā sadarbību ar medicīnu. Padomājiet, cik labi būtu -atklāti, savstarpēji uzticoties, ar esošajām iespējām palīdzēt viens otram. Vienalga, vai es lūgtu apstiprināt savu vīziju ar medicīnisku izpēti vai medicīna lūgtu man pārtulkot iegūto pētījumu rezultātus stresu valodā. Rezultātā iegūtu mēs visi: pacients, medicīna un es. Ticiet, šāda lieta ir iespējama, un, ja jūs esat apvainojušies, ka pašreiz tā vēl nav iespējama, tad jums tā drīz vien būs ir iespējama, jo alternatīvas ārstniecības iespējas cienošu ārstu kļūst arvien vairāk. Jūs nonāksiet pie šāda ārsta.

Esam cilvēki, kuru gara, dvēseles un ķermeņa kopdarbība nodrošina laimi, kuras viens aspekts ir veselība. Ja jūs tagad dotos uz šīs nodaļas sākumu un aizvietotu vārdu “gars” ar vārdu “tēvs” un vārdu “dvēsele” ar vārdu “māte”, tad saprastu to pašu teikto, raugoties no nedaudz cita aspekta. Saprastu, cik delikāti gudriem cilvēkiem ir jāatver prālīguma pasaule, lai viņi izprastu, ka nekas pat nav jāpierāda. Dzīves neredzamā puse pati pierāda sevi.

Ideja ir Dievs.

Ideja ir dzīve.

Ideja ir gars.

Ideja ir radījusi augsni un sēklu, no kuras sāks augt dzīves augs. Augsne nosaka sēklas augšanu. No sliktas sēklas labā augsnē ar labu aprūpi var izaugt spēcīgs augs. Tam nav nepieciešamas šķirnes īpašības, bet tas ir izturīgs un labākais pamats attīstīšanai nākamajās paaudzēs. Bet, ja augsne ir vāja un nekas netiek darīts tās uzlabošanai, sēkla zaudē savas šķirnes īpašības un ātri var kļūt mežonīga. Tad tai nepalīdzēs pat mākslīgais mēslojums.

Kas apstrādā zemi, nesot sirdī debesis, ir dzīvesziņas bagāts, un viņa augļi dīgst labi. Kas debesu zīmes neuzskata ne par ko, tā guvums ir vārgs vai vispār iznīkst. Augs ir gars. Iznīkstošie augi nozīmē dvēseliskuma iznīkšanu jeb dzīvošanu ar emocijām. Nepalīdz, ja arvien vairāk tiek runāts par garīgumu un visam tiek piekarināta garīguma jeb, modernā izpratnē, naturāluma izkārtne.

Debesis ir gars, garīgums.

Zeme ir dvēsele, dvēselīgums.

Tēvs ir debesis. Māte ir zeme. Starp tiem ir bērni augošs augs. Ja debesis radītu zemi un zeme radītu debesis, augs būtu spēcīgs un augtu ka bulta debesīs. Radīšana rodas no sirds, tā ir vajadzība. Cilvēks, kas ar rokām un kājām vēlas sev iegūt debesis, zemi vai dvēseli barojošu augu, dodas uzbrukumā savam mērķim ar rokām un kājām, raujas kā dzīvnieks, bet tomēr neiegūst to, ko vēlējies. Ar smagu sirdi darītājs apskata rezultātu un nesaprot, kāpēc viņa sirds ir tik smaga. Lika auga izaugšana kā vainas smagme nolaižas uz vecāku sirdīm. Pat tad, ja viņi savas kļūdas neredz un neatzīst.

Jo līkāks ir augs, jo grūtāk vēlāk to padarīt taisnu. Bieži vien neiespējami. Debesis, kas ir smagas un zemas, kas sevī esošo sauli aizsedz ar zemāk esošajiem mākoņiem, spiež augu pie zemes. Ja zeme ir bagātīga devēja, kas prot sevī esošo siltumu līdzsvarot ar debesu aukstumu, koks aug stingrs un žuburots, spēcīgs un skaists savā izvēlētajā augsnē. Lietaskoks tas nav. Tas ir īpašs, dzīves spēku izstarojošs, gadsimtiem stāvošs dižkoks. Tas māca, ka nemaz nav vienalga, kādas sievietes klēpī vīrs iesēj savu sēklu.

Vīrs var būt kā saule, kas nekad neiznāk no mākoņu ēnas, bet viņš pastāv. Ja viņš seko savas sirds vajadzībai, tad sirds aizved viņu pie sievietes, kas prot ar sirdi saredzēt sauli aiz mākoņiem un pacietīgi gaidīt baismīgo mākoņu izklīšanu. Mīloša sieviete prot p-a-l-ē-n-ā-m vīrieša bērnības mākoņos tītās debesis padarīt saulainas kaut vai savas ģimenes vajadzībām. Ja vēlēšanās iegūt mīlestību dzen vīrieti no vienas sievietes pie otras, tad vīrietis var iesēt veselu lietaskoku mežu, bet laimi viņš tomēr negūs. Ja vīrietis pats sevi nemaz neciena, tad aiz viņa paliek raibs purvs ar pundurkociņiem.

Sieviete rada sev debesis, tas nozīmē sieviete nosaka ģimenes dzīvi. Vīrs nevar iesēt savu sēklu, ja augsne viņu nepievelk. Sievietes vajadzība mīlēt vīrieti pievelk pie viņas vīrieti, kurā ir vajadzība mīlēt tieši šo sievieti. Pat tad, ja viņi nekad ne no viena nav saņēmuši nekādu mācību, viņi pamazām iemācās mīlestības patieso mākslu. Sirds vadībā viņi mācās paši un māca viens otru, jo viņos ir pacietība.

Mīlestība ir pacietība. Nevis ciešanas. Vienalga, cik nabagi un nopelti, neglīti un pagātnes izkropļoti, vāji vai šķībi, nabagi vai muļķi ir šie divi cilvēki, par noteicošo kļūst viņu sajūtas un vajadzība dot. No viņu savienošanās izaug pilnvērtīgs, dzīvotspējīgs bērns, kas nekaunas par saviem vārgajiem vecākiem, jo vārgums ir tikai ārējs vērtējums.

Vajadzība mīlēt ir mīlestības došana.

Vēlēšanās mīlēt ir mīlestības saņemšana.

Mīlu, tas nozīmē es dodu mīlestību. Kas mīl, tas ir laimīgs arī tad, ja nesaņem pretmīlestību.

Ja bērna ārējais perfektums nepadara vecākus aklus un viņi nekļūst kurli no vērtētāju slavas dziesmām, ja viņi nepadara bērnu par savas nepilnīgās pašapliecināšanās pagarinājumu, ja viņi neizmanto savu bērnu, lai revanšētos nežēlīgiem vērtētājiem vai paši sava iepriekšējā zaudējuma izlīdzināšanai, tad no viņu bērna izaug personība, nepiespiežot viņu izaugt par personību.

Būtne ir būšana.

Personība ir būšana par sevi pašu.

Vajadzība būt personībai ir katrā cilvēkā. Ja jums pašiem nav bijis prasmes būt par personībām, dodiet šo iespēju saviem bērniem. Tas nozīmē nevēlieties, lai viņš kļūtu līdzīgs kādam jums pozitīvam cilvēkam. Ļaujiet viņam būt tādam, kāds viņš ir. Viņš taču nav sliktāks nekā tas, kas ar savu skaislumu, gudrību, slavu un bagātību tiek ievērots. Ikvienam ir

ejams savs ceļš. Jūs taču nezināt, cik cienījamu un augstu ceļu jūsu bērns ieradies iet. Ja jūs uzspiežat viņam savas vēlmes, var gadīties, ka virsotņu vietā viņš iegāžas bezdibenī. Vai vēl sliktāk: sāk rāpot pa dubļiem.

Bailes padara vajadzības par vēlmēm.

Bailes atņem spēju domāt.

Bailes neļauj just un iz just emociju nozīmi.

Cilvēks, kas vēlas mīlēt, nedomā par sekām. Viņam liek darboties vērtējoša un lietišķa vēlme iegūt, jo viņš šādi cer kļūt laimīgs. Iegūtais prieks sākotnēji arī šķiet kā laime. Līdz izrādās, ka viss bijis vien acu apmāns. Ir pienākušas skumjas. Šādos brīžos ir ļoti sarežģīti izprast, kādēļ labais kļuva par slikto. Vēl grūtāk ir to saprast.

Laime kļūst par nelaimi tāpēc, ka cilvēks vēlas iegūt laimi. Vēlas to, kas patiesībā viņam ir vajadzīgs.

Vajadzība ir svēta. Vajadzība kļūst par svētību. Svētība ir veltīšanās.

Vēlmes ir prastums. Vēlmes pāraug rupjībā. Rupjība ir iznīcība.

Izjūtiet savu dvēseli un sāciet sev atkārtot: “Vajag, vajag, vajag, vajag…” Jo vairāk atkārtojat, jo brīvāk un vieglāk kļūst dvēselei, līdz atbrīvojušies nopūšaties. Izjūtiet no jauna un sāciet atkārtot: “Gribu, gribu, gribu, gribu, gribu… gribu, gribu, gribu! Velns parāvis, es gribu, vai tad jūs nesaprotat, ka ari man ir savas vēlmes?!”

Tā ari radās rupjība. Vēlmes dzemdē rupjību. Vienalga, lai cik gudrs un cienījams būtu cilvēks ja vēlme iegūt un alkatība dabū viņu savā rīcībā, nāk arī rupjības. Ja radoši cilvēki neiegūst to, ko viņi vēlas, rodas īpaši rupjas rupjības. Kāpēc? Jo radīšana nāk no sirds, un, ja mīlestība tiek iejūgta vēlmju ratos, uz sirds jāsakrājas atkritumu kaudzei.

Tagad nedaudz konkrētāks vingrinājums. Izjūtiet šādu jēdzienu atšķirību. Pasakiet sev, vērojot savas izjūtas: “Man vajag mīlestību." Izjūtiet un atcerieties savas izjūtas. Pasakiet: “Es gribu mīlestību." Vai pamanījāt atšķirību? Vai pamanījāt, ka no vēlmēm domas negribēti pārslēdzās uz seksu? Lai atrastu sevi, atkārtojiet, salīdzinot šos divus teikumus.

Pasakiet sev: “Man vajag laimi." Vai jūtat, kā vārdi pēkšņi pazūd. Paliek tikai neizskaidrojami laba un viegla sajūta. Tagad pasakiet: "Es gribu laimi." Vai rādās doma, kā šo laimi sasniegt? Vai varbūt asara iezagās acs kaktiņā? Vai nopūta izlauzās no krūtīm? Mēs sūtam apsveikuma kartiņas: “Daudz laimes!", neizprotot, ka laime vai nu ir, vai nu tās nav. Ja vēlam kaut kā daudz, tad tas var būt tikai prieks. Ar šiem pašiem vārdiem iegrūžam jubilāram rokā dāvanu un izbaudām viņa prieku. Ja viņš ir patiesi laimīgs, tad esam vīlušies: "Viņš nemaz nepriecājas."

Pasakiet sev: "Man vajag seksu." Vai ir laba sajūta? Nav? Kāpēc nav? Sekss taču ir vajadzīgs. Tik vajadzīgs, ka bez seksa beigtos cilvēces attīstība. Jūsu reakcija balstās uz gadsimtiem ilgi pastāvējušas reliģiskas dogmas, ka ķermeniskā mīlestība ir grēks. Dogma kā apcietināta enerģija dzīvo mūsos tā, ka cilvēks var pasludināt sevi par brīvdomātāju, nesaprotot, ka viņa tā sauktā “brīvdomāšana” ir tikai protests pašam pret savu dogmu. Viņam sekss nav svēts, jo viņš neprot sajust to, ka Dievs deva cilvēkam ķermeni, lai šis cilvēks ar ķermeņa palīdzību mācītos pacelties augstāk par dzīvnieku.

Dievs ir gars. Cilvēks ir Dieva dēls jeb gara būtne, un viņa ķermenis tāpat ir daļa no Dieva, tikai materializētā veidā. Mīlošam cilvēkam nepieciešams sekss, un viņš mīlējās ar mīlamo. Tagad pasakiet: "Es gribu seksu." Vai jūsu domas novirzījās uz dzimumorgāniem? Noteikti novirzījās. Cilvēks, kas stāsta, ka viņš kādu mīl un viņa mīlestība ir tik liela, ka viņš var mīlēties, vienalga, cik daudz un, vienalga, ar ko, jo tas viņa mīlestību nesmērējot, vienkārši murgo. Viņš nezina, ka mīlestība vai nu ir, vai nu tās nav. Tas, kurš runā par lielu vai mazu mīlestību, patiesībā runā par iegūšanu.

Pasakiet sev: “Man vajag naudu." Vai ir laba sajūta? Vai mans jautājums padarīja jūs nervozus? Par naudu nav pieņemts runāt, jo gan vienā, gan otrā veidā cilvēki baidās to aizrunāt. Nauda ka cilvēcisko nelaimju redzamā izpausmes forma ir tabu tēma. Vai tad jums patiešām nevajag naudu? Vajag taču! Bez naudas nekādi nav iespējams dzīvot. Vajadzība ir tā, bez kuras nekādi nevar dzīvot. Tātad nauda ir fiziskā līmeņa vajadzība. Ja jūs dzīvojat pēc vajadzībām, jūsu nauda nekļūst par problēmu un jūs naudas dēļ nenodarīsiet ļaunumu ne sev, ne citiem. Pasakiet: “Es gribu naudu.” Vai radās sajūta, it kā aplaupot banku? Vai kaut vai sajūta par naudas dabūšanu no kaut kurienes? Tagad jums ir jāsāk nospiest šo sajūtu, citādi citi sāks jūs saukt par sliktu cilvēku. Tas, kuru interesē cita naudas maka saturs, taču ir slikts cilvēks.

Varat turpināt tādā pašā garā, un jūs arvien vairāk sapratīsiet, cik liela principiālā atšķirība ir starp vajadzību un vēlēšanos. Nesāciet tikai sevi žēlot par to, ka skaisti sapņi jūsu pašu muļķības dēļ ir palikuši tikai par sapņiem. Tagad ir īstais laiks atbrīvot vēlmes. Vai jums vajag atbrīvot savas vēlmes? Vai esat spiesti to darīt, jo citādi vairs nav iespējams? Redzat, jautājumu var uzdot arī šādi.

Vajadzība cel augšup un izpleš.

Vēlēšanās pazemo un savāc kopā. Tie ir baiļu krampji, kas cilvēku koncentrē un uzaudzē par dziļumā grimstošu akmeni. Lielas vēlmes spiež sevi arvien vairāk saņemties jeb sakoncentrēties. Dvēsele un miesa kļūst arvien smagāki, bet to mēs uzskatām par pašsaprotamu. Citādi mēs neprotam. Un pat nevaram iedomāties, ka būtu iespējams citādi. Bet smagas lietas parasti grimst lejup…

Dzīves vienkāršās patiesības gudram cilvēkam ir pašsaprotamas, bet, ko tās nozīmē, par to ar viņu nav vērts diskutēt. Viņu neinteresē vienkāršas lietas, un runāšana par tam ir nejēdzīgs laika patēriņš. Esmu tikusies ar daudziem ļoti gudriem cilvēkiem gan šaipus, gan otrpus zemeslodei un varu teikt, ka gudrs cilvēks zina visu, bet neko nesaprot. Viņš uzskata par pašsaprotamu ja viņš zina, tad arī visiem citiem jāzina. Tā šī vienkāršā lieta paliek neiemācīta pat bērniem. Ja bērnam šī gudrība ir ļoti nepieciešama, izrādās, ka vecāks gan zina, bet neprot to lietot. Kā lai viņš prastu to iemācīt bērnam?

Bērns, kuru vecāki nemāca, sāk saņemt sāpīgas mācības no dzīves. Redzot sava bērna ciešanas, varat teikt: es esmu viņu mācījis. Patiesībā tikai pavēlējāt un aizliedzāt, spiedāt mācīties to, ko māca labi skolotāji. Tas patiešām bija labi, bet nebija tas, ko jūsu bērnam vispirms un visvairāk vajadzēja.

PATIESS GADĪJUMS

Kāda māte atnāca uz pieņemšanu un teica: “Vai zināt, ko mana piecus gadus vecā meita man teica? Viņa teica: “Māt, man sāp vēders no tavām dusmām! ” Man no bailēm bijā tāda sajūta, it kā griesti būtu uzkrituši uz galvas. Ak tu Dievs, mans mazais bērns stāsta to pašu, ko jūs. Biju jūs klausījusies pa radio un televīziju, pat grāmatas nopirkusi, bet nebiju lasījusi. Uzskatīju par pašsaprotamu, ka esmu visu to zinošs, tātad labs cilvēks. Mans bērns man iemācīja, ka es varbūt zinu visu, bet neko nesaprotu, tāpēc neprotu arī pareizi dzīvot. Tagad es vēlos mācīties.” “Vai patiešām vēlaties? Varbūt jums vajag mācīties?” laboju. “Jā-jā, protams,” viņa atvainojās “es esmu taču piesūkusies ar vēlmēm. Es saprotu, ka man ir sevi jāattīra.” Patiešām bija un gan jau ir jāattīra vēl ari tagad.

Ši māte bija gatava atzīt savas kļūdas. Dzīve ienāk bērnā no mātes, un attieksmi pret dzīvi art izveido māte. Jo mazāks ir

bērns, jo vienmērīgāk viņš atspoguļo savas mātes domas, vēlmes un darbus. Kāda maza bērna māte vaicāja: “Kāpēc mans bērns man naktīs neļauj gulēt? Dienā ir mierīgs, bet naktī viņš guļ, pieķēries man kā pērtiķēns." Atbildēju: “Jūs baidāties, ka ar bērnu kaut kas var notikt tieši tad, kad jūs to neievērojat. Naktī jūs guļat, tātad nevarat ievērot, un bērns dod jums zīmi, ka ar viņu viss ir kārtībā. Tas, ka jums šķiet, ka bērns jums neļauj gulēt, tā ir jūsu vaina." Izskaidrotā veidā šis ir jauks stāsts, taču cik daudz nervu spriedzes tas izraisījis.

Jo labāka māte vēlas būt, jo vairāk tas tiek darīts uz tēva rēķina, un bērni sāk uzskatīt tēvu par sliktu. Jo materiālistiskāka attieksme pret dzīvi ir mātei, jo izstumtāks ir tēvs. Ja mātes privātīpašnieciskā mīlestība pret bērnu pieaug, tēvs liek nostumts malā. Sākumā vīrietim jāturas pa gabalu no sievietes, jo bērnam vajadzīga māte, vēlāk vīram jāturas malā no bērna, jo mātei vajadzīgs bērns. Beigās vīram jāturas pa gabalu no ģimenes, jo viņš pats ģimenei vairs nav vajadzīgs. It kā vainīgs būtu no ģimenes aizgājušais vīrietis. Patiesībā visi ir izdarījuši kļūdu, kuru neprata izlabot sākumā, bet vēlāk vairs nevēlējās. Sarūgtināta attieksme pret ģimeni paliek visiem. Bērna ģimenes dzīve šādi tiek iznīcināta iedīglī.

Ir ģimenes, kurās tēvs tādā pašā veidā ir izspiedis māti un bērni viņu gandrīz vai neieredz. Starp citu, bērnu naids pret no ģimenes izstumtu tēvu vienmēr ir mazāks nekā pret no ģimenes izstumtu māti. Sievišķīgs vīrietis ir kļuvis par šādu sievietes vietas ieņēmēju, ciešot no savas pārāk bargās mātes. Tā kā viņa centieni izpatikt mātei nav nesuši augļus, viņš atriebjas, nodarot sāpes sievietei vai visai sieviešu dzimtai. Bērnu ciešanas šāds tēvs neredz un kas vēl sliktāk nevēlas redzēt.

Šādā gadījumā visu parasti vada vīramāte, kas ar savām labajām vēlmēm ir izveidojusi dēlu par sievišķīgu. Viņa uzskata to par labu un neredz, ka tādēļ vedeklai jāpilda vīra loma. Tam, kurš kādu vērtē kā labu, kāds cits vienlaikus jāvērtē kā slikts, jo vērtēšana vienmēr ir salīdzināšana, mērīšana, apsvēršana.

Ja sieviete ir vīrieša lomā, tad nav svarīgi, vai viņa pati ir uzņēmusies šo lomu vai pakļāvusies piespiedu situācijai. Visos gadījumos ģimene ir apgriezta ar kājām gaisā un vismazāk ar to ir apmierināts tas, kurš izdarījis vislielāko kļūdu. Ja sieviete izspiež vīrieti no viņa lomas un vīrietis no jauna, kaut vai ar spēku noliek viņu pie vietas, tā vēl ir maza bēda. Ja sievu apņēmis vīrietis aizbēg no savas lomas un sievietei nav citas iespējas, kā kļūt par vīrieti, tā ir liela nelaime. Tāpēc sievietes, kas vēlas palikt par sievietēm, baidās no sievišķīgiem vīriešiem un labprātāk ir ar mieru paciest vīrišķīgu vīriešu agresīvumu.

Bērna vajadzība padarīt savu dzīvi labu nozīmē, ka viņam jālabo sevī rakstura iezīmes, kuras viņš ieguvis no vecākiem. Baiļu dēļ šī vajadzība kļūst par vēlmi kļūt labākam par saviem vecākiem. Šādi vecāku redzamais sliktais tiek noslēpts, nevis atbrīvots. Bērns kļūst par tiešu pretstatu vecākiem. Jo nervozāka ir māte, jo vairāk bērns vēlas kļūt par viņas pretstatu un kļūst līdzīgāks tēvam.

Tā ir ārēja līdzība. Mātes negatīvo īpašību nospiešana izraisa slimības, kas ir tieši pretējas mātes slimībām. Piemēram, māte ir fiziski slima, bet bērns ir psihiski slims, vai māte ir psihiski slima, bet bērns ir fiziski slims. Kļūstot vecākam, viss vēlreiz kļūst pretējs un bērns iegūst principā tādas pašas slimības kā mātei un tēvam, tikai smagākā formā.

Tajās jomās, kurās māte ārēji ir laba, bērns cenšas kļūt viņai līdzīgs. Jo labāka ir māte, salīdzinot ar tēvu, jo vairāk bērns cenšas pilnībā līdzināties mātei. Rezultāts ir tādas pašas, bet ievērojami smagākas slimības nekā mātei. Piemēram, mātei vienā orgānā ir iekaisums, bet bērnam tajā pašā vietā ir audzējs. Vai māte ir neirotiķe (dvēseliski slima), bet bērns ir šizofrēniķis (garīgi slims).

Ir bērni, kurus audzina tikai tčvs. Māte var but pametusi ģimeni, aizgājusi neceļos vai nespējīga audzināt bērnu, bezcerigi slima vai mirusi. Tēvs, kas izskaidro bērnam radušos situāciju patiesi, audzina cienījamu bērnu, kura dvēsele gan var būt trausla, bet viņa prāts vienmēr kalpo sirdij par balstu. Tiklīdz tēvs vēlas būt pārāk vīrišķīgs un sāk attiecīgajā situācijā meklēt vainīgos, bērns atpazīst melus un sāk attālināties no tēva. Jo vairāk tēvs lād sievu vai sievietes vispār, jo vairāk bērns sliecas sieviešu virzienā. Līdz viņš pieķeras sievietēm. Pieķeršanās kadam vai kaut kam nozīmē to padarīšanu par savējo, kā rezultātā cieš abas puses. Tādējādi bērns cieš no sieviešu rokas, un tēvs var teikt, ka viņam bija taisnība sieviešu dēļ vienmēr tikai jācieš.

Un, tieši pretēji, ir tēvi, kas cenšas bērniem aizvietot māti, taču tas nav iespējams. Rezultāts ir sievišķīgi mīksts, maigs un mīļš tēvs, kas pārstāj būt vīrietis. Jo lielāks bērns izaug, jo vairāk viņš vēlas redzēt īstu tēvu vīrieti, kas jebkurā situācijā prot paliki vīrietis. No dzimumu lomas novirzījušos vīrieti ir grūtāk paciest nekā no dzimumu lomas novirzījušos sievieti. Dzimumi ir materiālā sastāvdaļa, un tie gribot negribot tiek vērtēti ar prātu.

Ja bērniem nav iemācītas vienkāršas jeb ikdienišķas dzīves patiesības, viņi sāk izteikt pārmetumus saviem vecākiem. Tas taču ir tik vienkārši izdarāms. Daudz grūtāk ir saprast. Tāpēc daudziem tas vispār paliek nedarīts. Tikai lielā vecumā ir žēl domāt, ka vecāki tā arī nemaz nav iepazīti. Bieži par kādu tiek vaicāts: “Vai tu pazīsti viņu?”, ar acīmredzamu vēlmi vēl vairāk uzzināt par jautājamo. Atbildat: “Zinu gan, bet nepazīstu.” Vai esat kādreiz domājuši, ko šī atbilde nozīmē? Cik žēl, ka mums tāpat jāatbild par saviem vecākiem.

Savus vecākus var arī nezināt, bet savas mātes un tēva sajūta tomēr mīt ikvienā cilvēkā. Saprāts vai nu zina, vai nu nezina, bet sirds tos noteikti sajūt. Ticiet savām izjūtām. Izjūtiet atkārtoti, izjūtiet saistībā ar vienu vai otru lietu. Runājiet domās ar saviem vecākiem. Šādi palēnām iegūsiet arvien pilnīgāku un patiesāku zudušā vecāka tēlu. Turklāt viņa dvēsele jūt, ka jūs ar viņu runājat, pat ja viņa vairs nav šajā pasaulē.

Vienalga, lai cik sāpīga arī būtu patiesība, pirmajā mirklī, apspriežoties ar sevi, noskaidrojas emocionālās debesis un jūs saprotat savus vecākus. Saprotat, kāpēc viņi vienā vai otrā situācijā rīkojušies tā vai citādi, un jūtat, ka viņi nevēlējās sliktu. Viss vienkārši sanāca tā, jo viņi neprata citādi. Viņi bija nobijušies cilvēki, kuri nesaprata, kas ir labs un kas slikts. Ja jums ietiepīgi jāuzskata savi vecāki par sliktiem, tad jūs vēlaties būt labāki par viņiem. Bet, tā kā jūs kļūstat tieši pretēji, jūsu bērni savukārt kļūst tieši pretēji jums, tas nozīmē jūsu vecāku kopijas augstākā attīstības līmenī. Un jūs iegūstat to, ko patiesībā nevēlējāties.

īsumā:

Viss. kas jums ir un kas vēl būs, ir jums vajadzīgs. Citiem vārdiem, viss labais un sliktais, ko esat vai neesat vēlējušies, bet kas jums ir un būs, ir jums vajadzīgs. Arī sliktais. Ja jūs būtu dzīvojuši pēc vajadzībām, tad viss būtu vienkārši. Tā kā esat dzīvojuši ar vēlmēm, tad jums ir labi un slikti. Vēloties gūt labo, esat audzējuši sev šķēršļus, ar kuriem cīnoties un kurus pārvarot, esat ieguvuši labo, līdzsvarojošo slikto. Ja esat dzīvi. tad jums ir nedaudz vairāk nekā 50% labā un nedaudz mazāk kā 50% sliktā.

Ja jūs to neatzīstat un arvien turpināt gribēt labu, tad jūs palielināt labo un to līdzsvarojošo slikto. Jūsu labais ātrāk pārsniedz kritisko robežu nekā sliktais, un rezultātā ir vājprāts. Ja turpināt iznīcināt slikto, sliktais pieaug, jo jūs iznīcināt arī labo, ko uzskatāt par slikto. Rezultātā ir arvien smagākas fiziskas ciešanas dzīves notikumu un slimību izskatā.

PAR SPĒKU UN BEZSPĒCĪBU

Cilvēks ir ieradumu vergs, nesaprotot, ka viņš tāds ir. Kamēr nenotiek kaut kas katastrofisks, viņš neattop apšaubīt savus uzskatus. Pietiekami daudz ir pat tik stīvu cilvēku, kas drīzāk mirst nekā atsakās no saviem novecojušajiem principiem. Pēc viņu domām, viņiem ir taisnība. Tas, ka dzīve ir gājusi tālāk un viņu uzskatu jēga attīstoties ir paplašinājusies, viņus neinteresē. Šāda cilvēka dvēselei, kam jāpaļaujas saprātam, arī nepaliek nekas cits, kā nākamajā dzīvē atgriezties, lai iepazītos ar to pašu uzskatu jaunu līmeni.

Kā materiālisti esam mācījušies novērtēt sasniegumus atbilstoši izlietotajam laikam, spēkam vai naudai. Nauda un laiks ir izmērāmi skaitļos, taču spēks ne. Tādēļ mēs nonākam pie domas, ka viss, ko darām ar spēku, ir darīšana ar vardarbību. Varat sākt strīdēties, ka tas, kurš dara ar vajadzību, dara arī ar spēku. Jā, bet tas ir brīvās gribas spēks jeb dzīves spēks, jeb mīlestība. To atšķirība ir sajūtā un rezultātos. Darot ar brīvu gribu, dvēsele ir viegla tas nozīmē, ka sajūtu var sajust uzreiz, apmierinošas sekas var redzēt vēlāk. Darītājs ar gribasspēku iet kā buldozers, un izdarītais arī izskatās kā buldozera rakumi.

Gribasspēks un pienākuma apziņa iet roku rokā, jo tās abas ir dzimušas no bailēm. Griba uzliek pienākumus, un pienākuma apziņa vēlas likumību, kārtību, varu vai pakļaušanos pavēlētājam. Pašlaik mēs spriežam tiesu par kara noziedzniekiem. Izvelkam pat vismazākos bandiniekus dienasgaismā un nenogurstam slavēt, cik taisnīgi mēs esam. Mēs pat netaisāmies atzīt, ka tā ir atriebība. Pašlaik mēs to uzskatām par taisnīgumu.

Pēc gadu desmitiem tas pats atkārtosies ar šībrīža aktīvajiem tiesas spriedējiem. Kaut kad šodienas soda krēslā sēdošie bija tie paši taisnīgākie, pašreiz apsūdzētāji ir paši taisnīgākie, neizprotot, ka vēsture atkārtojas. Atkārtojas tikmēr, kamēr saprotam, ka tas, kurš pats sev patiesi prot darīt labu, arī citiem dara patiesi labu, un citi nedara viņam sliktu. Kurš šeit izlasīja, ka es aizstāvu kara noziedzniekus, tas izlasīja to, ko vēlējās izlasīt.

Kad sāku runāt, ka pienākuma apzina ir negatīva enerģija, pēc pirmajām izbailēm man piekrita, jo cilvēki ir noguruši dzīvot tikai pēc pavēlēm un aizliegumiem. Piespiedu situācijas smagā nasta jau ir nonākusi no zemapziņas apziņā to mūsu cilvēki jau ir sapratuši. Kad iedrošinājos klusiņām ieminēties, ka arī gribasspēks ir negatīva enerģija, tas bija it kā šāviens ar lielgabalu. Uz brīdi iestājās nespēja domāt, un tad skaidrs: “Nē! Tas nav iespējams!" Atbilstoši inteliģences pakāpei reakcija tika vai nu izteikta, vai manā klātbūtnē noklusēta. Ko tur slēpt, ne viens vien pacients zaudēja jebkādu cieņu pret mani.

Jo ātrāk gudrais pieņem lēmumu, jo mazāk viņš saprot lietu. Ja pirms lēmuma pieņemšanas nebija laika padomāt, tad pēc lēmuma pieņemšanas nav jēgas domāt, labāk ir doties meklēt jaunas emocijas. Tā gudrība bieži nemaz neuzzina, ka tās lēmums bija protests pret jauno un nesaprotamo, par kuru tā neko nezina. Tomēr tā nojauš. Bet gudrība to neatzīst, jo tai vajag, lai neviens neapšaubītu tās gudrību. Tā labāk cieš.

Vienalga, vai mēs atzīstam patiesību vai ne, tā pastāv. Ceļš pie patiesības katram ir atšķirīgs. Jo svarīgāka cilvēkam šķiet tikai gudrība, jo līkumaināks, bedraināks un zaudējumiem bagātāks ir viņa dzīves ceļš. Ko tas nozīmē?

Lai to saprastu, iedomājieties, ka jums rokā ir kāds priekšmets, kas var saplīst vai pazust. Tieši tas pats var notikt arī ar gribasspēku. “Gribu” kļūst par “nevēlētos”, tas nozīmē, ka gribasspēks saplīst, salūst un tā vairs nav. Tā gadās ar ikviena gribasspēku, ko apzinīgi audzējam savu mērķu sasniegšanai. Apzinīgums kļūst par neapzinīgumu, un gribasspēks par bezgribas spēku.

Iedomājieties, ka ejat pa ielu un pamanāt kādu cilvēku bez gribasspēka, kuru jūs varbūt saucat par klaidoni, ubagu, bomžu, ielasmeitu vai vienkārši par cilvēces kauna traipu. Kādas ir jūsu izjūtas pret viņu? Pacentieties apzināties šīs izjūtas. Ja jūs sakāt, ka nejūtat neko, tad arī tā ir attieksme. Ja nevēlaties viņu pamanīt un steidzaties garām, arī tā ir attieksme. Vai jūs baidāties, kaunaties, peļat, žēlojat, jūtat līdzi, baraties, pieprasāt nekārtību izbeigšanu?

Viens ir skaidrs labs prāts jums nebija. Jūsu izjūtas ir svarīgas, bet vēl svarīgāk ir saprast, ka šis cilvēks bez gribasspēka nav gadījies jūsu ceļā nejauši. VIENALGA, KUR UN KĀDUS CEĻUS CILVĒKS IET, ŠIS CELŠ VIENMĒR IR VINA LIKTEŅA CEĻŠ. Viss, ko viņš šajā ceļā satiek, ir viņa dzīves mācību stunda. Ja pret to attiecas negatīvi, tad viņa stāstīto tāpat nedzird, tātad viņš māca bez vārdiem, ar negatīvo piemēru. Ja jūs prastu klausīties ar sirdi, tad dzirdētu, kā dzīve saka: “Mīļais cilvēk! Cilā tu redzi tikai pats sevi, vienalga, kas šis otrs ir: cilvēks, dzīvnieks, augs, lieta, situācija vai spļāviens uz zemes. Tāpat kā tu attiecies pret citu, tu attiecies pret šādu pašu enerģiju sevī.

Nav iespējams, ka tevī trūktu kaut kā, kas pastāv pasaulē. Vienīgi tas var būt tevī tik labi noslēpts, ka pat tev pašam nav ne jausmas par tā pastāvēšanu. Ja tu to nenoliedz, tad to atradīsi. Ja tu pašreiz atzīsti šo dzīves patiesību, tad esi spējīgs to arī atbrīvot, un tā vairs nekad nenodarīs tev ļaunu. Bet, ja tu uzskati sevi par labāku nekā citi, tad ar tevi noliks tas pats, kas notika ar viņu.

Ari es kādreiz biju gribasspēka pilna kā tu pašlaik. Es biju kā liels, stiprs un skaists koks citiem skaisti skatīties un pašai lepna sajūta. Lai būtu vēl lepnāk, es sakrāju sirdī, prātā un uz kakla arvien lielāku pienākuma apziņas nastu. Kādu dienu es vairs neizturēju spriedzi. Es nezināju, ka spriedze ir bailes, uzskatīju sevi pat par pārāk drosmīgu. Es arī nezināju, ka pienākuma apziņa ir tikai vēlēšanās patikt un nopelnīt mīlestību. Darbīgie taču tiek cienīti.

Ta no manas mutes pirmo reizi atskanēja: “Negribu!” No viena mana zariņa pirmo reizi atskanēja krakšķis viena stiegra, nostiepta kā ģitāras stīga, saplīsa. Bet neviens to ne par ko neuzskatīja: “Visi taču reizēm saka: “Negribu!”” Kāpēc tad ir jāsaka: ““Gribu”, ja es negribu?” Gudrība vienmēr attaisno un šādi pamato. Pret šo loģiku nevar cīnīties. Nozīmi neviens nemeklēja. Ka lai to atrod? Gudrība neievēro detaļas un neredz tālu uz priekšu, tāpēc šie “negribu” un krakšķi sāka atkārtoties, līdz pirmais zars nolūza. Tā bija pirmā slimība.

Gudrība atkal teica: “Visi reizēm ir slimi, kas tajā ir tik īpašs? Cilvēks saaukstējās vai guva traumu, gan tā pāries.” Gudrības loģika ir nevainojama. Prātīgumam šeit nav tiesību neko iebilst, tāpēc slimības īstais iemesls nekad netiek atrasts. Tā zari viens pēc otra sāka lūzt. Protams, mazais, lielais un vēl lielākais, līdz kādu dienu stumbrs salūza. Neviens nevarēja to iedomāties. Tagad esmu koks ar salauztu stumbru. Esmu lava skolotāja skolotāja ar negatīvo piemēru. Citādi es neprotu. Tu neklausītos manu stāstāmo, tāpēc mācu ar savu esamību. Ja tu vēl neesi savu degunu saslējis labi augstu, sapratīsi, ko es varu sacīt, un izmantosi šīs zināšanas savam labumam.

Koks ir augs. Augs ir līdzsvars jeb gars. Tas ir līmeņa līdzsvars. Tu esi cilvēks, kas nācis attīstīt savu garu, tas nozīmē celt augšup. Kļūšana par augu cilvēkam nozīmē zemošanos. Par augu kļūst tas, kurš meklē laimi materiālā līmenī. Augs kļūst par zemi. Paraugies uz mani, esmu augs, kas dzīvo, ja tiek ļauts, un mirst, ja vairs netiek ļauts. Tu centies kļūt par cilvēku, kas paceļ augu sevī, tad izaudz par arvien cienījamāku cilvēku, kas nav atkaries ne no kā un ne no viena, iznemot sevi. Šadi tu pats kļūsti par devēju.

Es dzīvoju no žēlošanas un apžēlošanas, jo nezinu, ka tās abas ir negatīvas. Es neesmu pratusi atbrīvot sevis žēlošanu un pievelku sev līdzīgos, kas sauc sevi par žēlotājiem. Lai gan viņi ļauj man saglabāt dvēseli, es nevaru būt viņiem pateicīga. Saprāts liek teikt paldies, jo esmu tā mācīta. Bet zobi sakožas un vārdi nenāk pār lūpām.

Es tieku saukta par nepateicīgu, jo apžēlotāji gaida uzslavas un sabiedrisku uzmanību. Šādi viņi nopelna mīlestību un nesaprot, ka viņu labais darbs ir šķietams. Katram cilvēkam, arī vissliktākajam, nepieciešama pacelšana, nevis pazemošana. Apžēlojošs žēlotājs atdod to, kas viņam pašam vairs nav vajadzīgs. Ja viņš to nevis iemet atkritumu tvertnē, bet atdod cilvēkam, viņš nevar gaidīt cieņu un viņam nevajadzētu atgādināt par savu labo darbu sev un citiem. Tā būtu godīgāk.

Cilvēkam nepieciešama līdzjūtība.

Līdzjūtība nozīmē, ka cilvēks izjūt to, ko jūt otrs, un caur citu pieredzi mācās izvairīties no tādām pašām kļūdām. Līdzjūtība vada līdzi jutēju pie savas vienalga, cik lielas vai mazas bagātības, lai atdotu to, kas nelaimē esošajam vajadzīgs. Pat tad, ja tas vēl ir loti vajadzīgs sev. Sajūta, ka citiem tas ir nepieciešams daudz vairāk nekā man, ļauj ar vieglu prātu atdot savu un negaidīt pateicību pat pateicības izskatā. Runā, ka Dievs atmaksā labu darbu. Tā ir taisnība. Došana no sirds sirdij dara laimīgu gan devēju, gan saņēmēju. Aukstumā sastingušais vai badā novārgušais līdz dzīves beigām pateiksies savas dzīvības glābējam. Šāda pateicība pati atrod ceļu uz patiesa labdara sirdi un nav domāta parādīšanai publikā vai atspoguļošanai medijos. Patiesi labs darbs ir cilvēka sirdslieta.1 ’

Šādi dzīve runā caur cilvēku ar salūzušu gribasspēku, kas gadās jebkura ceļā. Tā saka: atbrīvo savu gribasspēku, tad tas kļūs par brīvu gribu, kas ir nesalaužama savā lokanumā.

Līdzjūtība tiek saistīta ar kaut ko sliktu. Tā ir kļūda. Mācieties just līdzi labajam, tad sapratīsiet, kā kurš pašreizējā brīdī kļūdās. Mācieties just līdzi jeb izjust jebkuru dzīvu un arī nedzīvu priekšmetu, kas gadās jūsu ceļā, un jūs sapratīsiet līdzjūtības būtību.

Viena slimība sākas no konkrēta stresa, bet tā nekad nesastāv tikai no viena stresa. Ja cilvēks atzītu savus stresus, viņš veseļotos ātri. Diemžēl lielākajai daļai slimnieku vienlaikus ir divi pretēji stresi. Piemēram, vēlme izveseļoties un nevēlēšanās atzīt savas kļūdas, un tas reizēm izraisa vēlēšanos uzzināt, no kurienes viena nelaime sākusies. Jo sarežģītāka ir slimība, jo tālāk ēnā stiepjas tās saknes.

Tālā pagātnē iestiepušos problēmu izcelšana dienasgaismā cilvēkiem ir salīdzinoši patīkama, jo iepriekšējo dzīvju kļūdas var brīvi noliegt un vecāku kļūdas var uzskatīt par vecāku vainu. Arī jaunības grēkiem var atmest ar roku un teikt: kas piemin vecas lietas… Daudzi pat saniknojas, nesaprotot, kāpēc jācieš iepriekšējo dzīvju vai vecāku grēku dēļ. Pēc viņu domām, dzīve nav taisnīga.

Pats vārds “grēks” daudzos izraisa niknumu. Kāpēc? Jo reliģiskais grēka jēdziens ir Dieva radītā jeb dabas likumu padarīšana par apsmieklu, un izvairīšanās no tā, kas tiek saukts par grēku, nozīmētu cilvēces izmiršanu. Naids ir bezpalīdzīgs niknums pret neatrisinātu situāciju.

Dzīvošana tikai ar gudrību atņem mums prasmi saprast, ka iepriekšējā dzīve vispārīgā nozīmē ir kā vakardiena, kad izdarījām kļūdu, kuru atstājām nelabotu. Tieši šie un nevis citi vecāki ir mūsu pašu brīva izvēle, un apvainoties uz to nozīmē apvainoties uz sevi. Vēlēšanās šķist labam jeb bailes būt vainīgam spiež mūs noliegt savas kļūdas, vienalga, vai šis cilvēks atrodas pie ārsta, sensitīva, tiesas izmeklētāja kabinetā vai prokurora priekšā. Tie ir zemapziņas centieni sevi apzināti ārēji nomazgāt tīru, nesaprotot, ka iekšpuse tomēr paliks netīra. Ja izdodas savu netīrību tik veiksmīgi noslēpt, ka citu acīm to nekad neskatīt, tad sirdis tomēr redz. Neviens neizbēgs pats no savas tiesas.

Cena par domu slēpšanu, kas baidās no gaismas, var būt nāve. Esmu daudzkārt redzējusi, kā vēža slimnieki nāk uz pieņemšanu ar savu dzīvesbiedru vai bērniem, arī vecāki ar savu vēža slimo bērnu cerībā, ka es paņemšu viņu slimību. Viņi ir lasījuši, ka naids rada vēzi. Ko tas nozīmē, kādā veidā un no kā naids rodas par to viņi nedomā un nevēlas domāt.

Vēlēšanās palikt dzīvam spiež nākt pie manis, vēlēšanās palikt labam cilvēkam spiež, galvu lepni pacēlušam un apvainotam, aiziet no manis, kad es sāku noskaidrot slimību iemeslus. Pēc lielākās cilvēku daļas domām, slimības vēl joprojām izraisa negatīvie ārējie faktori. Bailes no tā, ka es teikšu, ka viņš domājis sliktas domas par saviem tuviniekiem, rada garīgu un fizisku domu krampi, kas neļauj neko saprast.

Ja es godīgi pasaku patiesību, tad esmu slikta. Ja runāju principiāli, lai cilvēks sāktu vispārīgajā meklēt un atbrīvot personīgo, tad esmu bezjēdzīgi izniekojusi cilvēka laiku un naudu. Ja saku, ka viņš nav gatavs nākt pie manis, tad viņš noteikti arī to iztulko citādi. Piemēram, domā vai saka, ka viņam nevēlas palīdzēt un viņš tiek apzināti dzīts nāvē. Dažs ir teicis, ka viņš nekad nav tik ārkārtīgi aizvainots. Viņam esot pateikts, ka viņš esot vissliktākais cilvēks pasaulē, lai gan centos runāt nevis par viņu, bet par viņa kļūdām. Iedomājieties, cik ātri šāda cilvēka veselība sāk velties lejup. Pēc apspriedēju domām, Vīlma, protams, cilvēku iedzina kapā. Nebūtu gājis pie Vīlmas, noteikti būtu dzīvojis tālāk. īpaši muļķīga šāda izrunāšanās skan no onkologu mutes, kad viņi šādi stāsta pašam slimniekam un vina tuviniekiem. Vini taču zina, ko nozīmē tālu attīstījies vēzis. Šādas lietas teikt liek nelabvēlīgs naids pašā ārstā.

Cilvēks, kas dara sliktu aiz nezināšanas, liek ciest sev un citiem. Cilvēks, kas apzināti nodara sliktu, cieš īpaši smagi. Tas, ka ciešanām nav pieliktas iemeslu izkārtnes, ir cita lieta. Jo lielāku naidu viens ārsts nes, jo iespējamāk kļūst, ka viņš liks ciest ari saviem bērniem vai bērnubērniem, lai mācība būtu sāpīgāka.

Vairāk vai mazāk visi dziednieki uz savas ādas ir izbaudījuši ārstu naidīgumu. Atcerieties nevis ārsti, bet ārstu lepnums spiež viņus vērtēt visu vienveidīgi. Tad jums būs vieglāk piedot. Vai ārsti paši ir labākā situāci jā? Nav. Sensitīvi nomelno ārstus tieši tāpat. Kas cieš visvairāk? Pacients. Kas ir centrālais tols, kurš uzsūta ārstus dziedniekiem un samusina dziedniekus pret ārstiem? Tas arī ir pacients. Pareizāk sakot, viņa apvainošanās par to, ka viņš tūlīt nesaņēma to, ko gribēja. Par apvainošanos lasiet tālāk.

Tātad savu vēlmju dēļ cilvēks saslima. Viņš vēlējās izveseļoties, bet ārsts viņu neizārstēja. Tad viņš devās meklēt veselību pie dziednieka. Izdzīvoja tur savu sarūgtinājumu pret ārstiem, pazemojot ārstus, uzteica dziednieku, lai viņš ātrāk liktu atveseļots. Dziednieks uzķērās uz makšķeres, jo arī viņš ir cilvēks, kura skats vispirms pievērsts dubļiem apmētātajam, un viņš redz, ka tas ir netīrs. Vēlēšanās būt labākam nekā ārsti lika viņam mērķtiecīgi darboties. Vēloties izpatikt pacientam, dziednieks viņam piekrita, un tad, kad viņam izdevās izpildīt visas paciena vēlmes, pacients patiešām kļuva vesels. Šoreiz un tikai no šīs slimības par to neviens nevēlas domāt. Visi naivi cer uz brīnumu.

Nākamajā reizē tas var tā vairs nebūt. Pacienta naids atkal pagriežas, un slimnieks skrien pie ārstiem. Par patikšanu ārstiem viņš nomelno dziednieku, ļauni smejas par sensitīvu nemedicīniskajiem, mistiskajiem izteicieniem, kurus pats nebija spējīgs saprast. Viņš padara par apsmieklu neseno palīgu, un, ja ārstam nav pašcieņas, viņš pilnībā piekrīt niknajam pacientam. Gandrīz vienmēr, tēlojot labu cilvēku, var izskaidrot, ka mēs darām vislabāko, bet diemžēl nodarītos zaudējumus nekādi nevar izlabot. Šādi vēlēšanās vienmēr iznākt tīram no citu dubļiem var noslīcināt cilvēku savos dubļos.

un izrādās, ka citiem palīdzošam labam cilvēkam pašam jācieš visvairāk.

īsumā var teikt: ja cilvēks neprata dzīvot un nonāca nelaimē, tad viņam vismaz jāatver sirds un jāsniedz roka palīdzētājam. Palīdzība ir jāpieņem un jābūt pateicīgam. Ja izrādās, ka palīdzība ir vajadzīga vel kādam, tad tas ir tā nevis tāpēc, ka palīdzētājs bija slikts, bet tāpēc, ka nelaime bija pārāk liela. Bet nelaimes izraisītājs ir PATS jeb PATĪBA, EGOISMS jeb LEPNUMS.

Man bieži vaicā, kāpēc Igaunijā alternatīvās medicīnas pakalpojumus nevar izmantot godīgi. Cilvēkā ir protests: “Kāpēc man jāslēpj un jāmelo? Kāpēc es nedrīkstu teikt, kam es ticu! Kā es varu uzticēties ārstam, kuram es nevaru atvērt savu sirdi, jo viņš sadusmotos un mani neārstētu!" Ir zināms, ka visās mūsu kaimiņvalstīs Somijā, Zviedrijā, Latvijā un Krievijā attīstība ir nonākusi tik tālu, ka alternatīvā medicīna ir atļauta ar likumu. Jautātājiem esmu atbildējusi, ka šajās valstīs cilvēki ir drošāki, jo kaites ir lielākas. Varu teikt, ka viss, kas ir aizliegts, ir īpaši salds tātad arī īpaši izturīgs tādēļ mums nav jākaunas kaimiņu alternatīvo ārstēšanas iespēju meklētāju priekšā.

Bet par sirds atvēršanu esmu sākusi teikt, ka cilvēkam pašam jāzina un jājūt, kam, kur, kad un kā atvērt savu sirdi. iMbticīei cilvēki ar atvērtu sirdi vienmēr ir cietuši. Jūs varat teikt, ka es mācu cilvēkiem melot. Nē, es mācu viņiem pieņemties prātā. Par neuzticamību un tās otro pusi atklātību tika runāts jau iepriekš. Man nevajag, lai jūs ciestu. Arī pati nevēlos ciest. Jo tas, kas mani ir padarījis par savu ienaidnieku, uzskata, ka es esmu viņu piespiedusi šādi domāt. Viņš domā, ka man ir kādas īpašas melnās maģijas spējas. Viņš nevēlas redzēt, ka cilvēki meklē patiesību, un, kad ir atraduši, bet sevī šaubās, viņi tiek vadīti pie kāda, kas tic sev vairāk.

Labticīgums nozīmē tikai ticēšanu labajam. Ārējais labais līdzsvarojas ar iekšējo sliktumu, tādēļ labticīgums cieš no iekšcjā sliktuma tikmēr, kamēr iemācās to saskatīt. Kas redz, tas

nem vērā. Ja sliktums viņam vairāk nedara sliktu, tad viņam tas vairs nav slikts.

Es netēloju labdari, kas paņem jūsu nelaimes. Katrā grāmatā es rakstu, ka stāstu jums tikai pār jums pašiem. Neko citu pie manis meklēt nav jēgas. Neraugoties uz to, labs cilvēks vēlāk visiem, kas vēlas dzirdēt sliktu par mani, sūdzas, ka es viņam esot iebliezusi gluži kā ar koku pa galvu. Viņam, jau tā cietušam labam cilvēkam, tika nodarīts pāri.

Cilvēki, kas deklarē: “Patiesību, stāstiet tikai patiesību, vienalga, lai cik rūgta tā arī būtu\", vispār nevar izturēt patiesību, jo viņi nemaz nezina, kas ir patiesība. Tikai viens patiesībai tuvs teikums un viņu dvēselē jau ieplūst naids. Kādu patiesību es viņiem lai stāstu? Šādi es tieku nostādīta izvēles priekšā: vai patiešām runāt patiesību, vai grozīties cauri puķēm. Pirmajā gadījumā cilvēks nesāks ar sevi nodarboties, jo viņš neatzīs savus stresus. Otrajā gadījuma viņš neprot atrast savus stresus aiz ziediem. Rezultāts ir viens: Vīlma ir slikts cilvēks.

Es nestrīdos pretī. Ja mans tiešums tiek nosaukts par sliktu, tad pēc šī sliktuma pie manis nav jānāk. Ja mana prasība izlasīt grāmatas tiek saukta par sliktu, tad arī to nemaz nevajag darīt. Var dusmoties, ka esmu pārāk pašpārliecināta. Patiesībā mana intuīcija jeb ticība sev vienmēr ir pateikusi priekšā, kas jādara, ko var darīt un ko nedrīkst darīt. Biju veiksmīga ginekoloģe, kuras mierīgums, izlēmība un precizitāte ļāva pareizajā laikā dot skaidras pavēles, no kurām bija atkarīga mātes un bērna dzīvība tas bieži bija minūšu vai pat sekunžu jautājums.

Biju ķirurģe ar drošu roku, no kuras griezuma milimetrīgās precizitātes bija atkarība operējamā pacienta dzīvība un veselība. Es nebiju to visu aizmirsusi. Neraugoties uz to, es drīzāk biju maigi elastīga nekā stūraini prasīga, tādēļ mani slimnieki veseļojās labi. Tagad esmu ezoteriķe, kurai jādod slimniekam skaidra un konkrēta doma, ārstniecības shēma, kas palīdz stūrainam cilvēkam kļūt elastīgam. Pretējā gadījumā viņš neveseļojas. Kas vēlas saprast, tas saprot, ka, raisot pieklājīgas, saviesīgas sarunas, to izdarīt nevar.

Diemžēl ir cilvēki, kas, nelaimē saucot pēc palīdzības, to pieņem, bet, tiklīdz briesmas ir garām, viss ir aizmirsts. Līdz nākamajai reizei. Jo viņi ir pieraduši, ka bez palīdzības nepaliks. Zinu cilvēkus, kuriem esmu palīdzējusi iegūt veselību, tad iegūt bērnus, tad iegūt veselību arī šiem bērniem. Bet bērni saslimst arvien no jauna, jo pēc savu lielo vēlmju saņemšanas vecākiem par prāta labošanu vairs nav ne silts, ne auksts. Viņi vēlas dzīvot, lai gūtu no dzīves to, kas vēl nav iegūts. Esmu patiešām slikta, jo ar pārāk daudzām un ātrām došanām esmu palīdzējusi viņiem audzēt vēlmi saņemt. Bet arī es mācos.

Viss jaunais nāk, pretojoties vecajam. Ja tas ir atnākšanas vērts, tad tas atnāk. Ceļā tas norūdās. Nobijusies cilvēce neiedrošinās atļauties sev vienkāršāku ceļu. Igaunijas tauta vēl vēlas ciest. Kuram ir tiesības to aizliegt?

Sakāmvārds saka: nelaime iedzen vērsi akā. Tas nenozīmē, ka vērsis, izkļūstot no akas, atzīst aku par palīdzētāju nelaimē. Esmu dzirdējusi vai lasījusi no nāves ķetnām izkļuvušu pazīstamu cilvēku atmiņas. Viņu pateicības un slavinājuma vārdi tiek dāvāti medicīnai un ārstiem, un es par to priecājos. Pazīstu ne vienu vien no viņiem, kuru dzīvības mazumiņu ir palīdzējis noturēt sensitīvs. Zinu, cik grūti ārstam ir atdzīvināt slimnieku, bet arī zinu, cik ļoti grūti to izdarīt sensitīvam. Dažu sensitīvu priekšā es noņemtu cepuri, bet no nāves atgrieztais cilvēks par viņu noklusē. Zinu, ka cilvēks kaunas parādīt atklātībai savu attieksmi pret dzīvi, lai gan viņam tas nenozīmē vietas zaudēšanu kā agrāk. Mani apbēdina tas, ka cilvēks, vēloties patikt sabiedrībai, iznīcina pats sevi.

Fiziskās pasaules lielie vada uz priekšu materiālo pasauli. Viena šāda liela cilvēka droša atzīšanās nozīmētu citu lielo varasvīru uzmanības pievēršanu pastāvošam faktam. Pašreiz vara var deklarēt, ka Igaunijā neeksistē parazinātnes, jo tā ir aizliegusi šis zinātnes. Arī padomju laikā tālāka attīstība bija aizliegta. Tas ir tāpat, it kā svarīgs darbinieks atnāk un sabar zāles stiebrus, kas spraucas cauri asfaltam, par to, ka arī tie grib dzīvot. Ja tas nepalīdz, viņš tos noplēš, aizliedz augšanu un ziņo saviem augstajiem pavēlniekiem, ka nezāle ir pazudusi. Viņš nevēlas redzēt, ka pirmās izrautās lapiņas vietā jau aug vesels zāliens, kas nostumj asfaltu no sava ceļa. Tā mērķis nav iznīcināt asfaltu, ka liek maldīgi uzskatīts. Tam nepieciešama attīstība. Dievišķais attīstības likums saka-ja vecais nevēlas atjaunoties, tam jāiznīkst, jo tas ir zaudējis savu cienu.

Medicīna ir sena. alternatīvā medicīna ir jauna. Cienījams ārsts akceptē alternatīvu, aicina sensitivu sev palīgā, lai palīdzētu slimniekam. Viņam ezoteriķi tie, kas nodarbojas ar slepenām zinātnēm, nenozīmē draudus. Inteliģents, zinātni absolutizējošs ārsts saskata ezoteriķī ienaidnieku, kas jāiznīcina. Man pārāk bieži jāmicrina slimnieki, kas ir vēlējušies uzticēties ārstam. Viņi ir izstāstījuši visu no sirds, ar šausmām attopot, ka izdarījuši nelabojamu kļūdu. Kādreizējā izteikti patīkamā ārsta vietā viņu priekšā ir auksta siena. Dažas sienas arī rej un kož. Slimnieku šausmina nevis tas, ka viņam jāatrod jauns ārsts (patiesu ārstu taču ir daudz), bet tas, ka viņa ticība ārstiem ir iedragāta. Man jāatjauno šī ticība ārstiem, jo šis slimnieks vēl nav gatavs iztikt bez medicīnas.

Lepnums ir spēks. Salauzts lepnums ir sevis žēlošana jeb nespē ja dzīvot. Par to runāsim turpmāk.

VESELĪBA ir tīrība

Dvēseliskā tīrība nodrošina fizisko tīrību.

Ar ko jūs kaut ko tīrāt, ja tas ir sasmērējies? Ar ūdeni. Vai kā pirmo jūs atcerējāties tīrīšanas līdzekli? Es nebrīnītos, jo ar tīrību parasti tiek pārspīlēts. Pat nupat piedzimis bērns liek iegrūsts speciāli šim mērķim, personīgi jūsu mazulim izgudrotās ziepju putās. Šādai reklāmai tic. Viss taču ir pārbaudīts, un veselības dienesti ir atļāvuši atskan par attaisnojumu. Bet, vai tas ir nepieciešams, par to neviens pat neiedomājas.

Bērnam pirms gada vecuma sasniegšanas nav nepieciešams nekāds mazgāšanas līdzeklis, pat ne ziepes, ja vien viņš nepalīdz tēvam remontēt automašīnu. Pārlieka tīrība iznīcina ādu aizsargājošās baktērijas, un bērnam rodas kreveles. Tas ir ķermeņa protests pret nedabīgu un uzspiestu situāciju, kas atšķīrusi viņu no viņa draugiem vajadzīgajām baktērijām. Tas, ko agrāk darīja šie draugi, tagad ķermenim jādara pašam. Šim mērķim nav citu līdzekļu kā audu sula jeb limfa, kas sāk plūst no visām porām un labākajā gadījumā pārvēršas krevelē. Krevele vienmēr, neatkarīgi no tās rašanās vietas, ir nospiesta jeb apspiesta žēlošanās enerģija. Krevele ir izžuvušas skumjas.

Ja neesat apmierināti ar bērna piedzimšanu, jūs neesat veikuši dzemdībām nepieciešamos priekšdarbus un esat nemākulīgi un bezpalīdzīgi. Ja jūs kaunaties par savu nemākulību un bezpalīdzību, tad jūs to apspiežat un nevaicājat pēc palīdzības. Parastais: “Ak, tas nekas, gan es tikšu galā” arī ir bezpalīdzības apspiedējs, līdz rodas skumjas par savu neprasmi. Drīz vien klāt ir ari asaras. Tā jau ir sevis žēlošana, kas pārvērš situāciju par žēlošanos jeb bērna žēlošanu, jo viņš arī ir tas, kurš lika jums raudāt. Žēlošana rada normālā dzīves spēka kritumu jeb bezspēcību.

Mikrobus bieži uztver kā kaut ko šausmīgu, ar ko noteikti un vienmēr jācīnās ar visiem spēkiem. Baktericīdi mazgāšanas līdzekli ziepes, ak vai, pat zobu pastas jau pastāv. Kas baidās, tas ienīst un cīnās. Ja esat izdarījuši šādu kļūdu un jūsu mazulis ir alerģisks, tad ziniet, ka slimības izmazgāšanai ir divi patiesi labi līdzekli: tīrs ūdens no ārpuses un kazas piens no iekšpuses. Par augu tējām, kas ir piemērotas lietošanas gan iekšķīgi, gan ārīgi, šeit nerunāšu.

Kaza ir dzīvnieks, kas ēd visus attiecīgajā reģionā augošos augus. Tā nesmādē pat nātres un dadžus. Šī iemesla dēļ kazas piens ir pilnvērtīgs, visvairāk atgādinot mātes pienu. Tas nav jāvāra vai jāatšķaida, tas nerada alerģijas un ir labākais līdzeklis visu slimību ārstēšanai. Kazas piens vienlaikus baro un attīra, tāpēc tas īpaši labi piemērots bērnu alerģisko slimību ārstēšanai. Daudzi vecāki bērna slimības dēļ ir pat iegādājušies kazu, un viņi to nav nožēlojuši. Arī veciem un smagi slimiem cilvēkiem kazas piens ir palīdzējis no jauna piecelties.

Kazas piena īpašības:

-          olbaltumvielu saturs vidēji ir 4,49%, tauku saturs 4,37%;

-          pateicoties smalkākai struktūrai, salīdzinot ar govs pienu, organisms to izmanto 5 reizes labāk;

-          tā taukskābēm ir unikāla vielmaiņu sakārtojošā spēja samazināt holesterīna līmeni ķermenī;

-          salīdzinot ar govs pienu, tas satur vairāk dzelzs, vara, magnēzija, mangāna, kobalta, cinka, fosfora un bioloģiski aktīvā kazeīna;

-          tajā ir divas reizes vairāk A vitamīna, 50% vairāk B1 un 80% vairāk B2 vitamīna, kā arī vairāk C un D vitamīna nekā govs pienā;

-          atšķirībā no govs piena, kazas pienam ir sārmaina reakcija, tādēļ tas ir piemērots paaugstināta kuņģa skābes daudzuma ārstēšanai;

-          kazas piens labi palīdz, cīnīties ar infekcijām un hemolīzi jeb sarkano asinsķermenīšu sadalīšanos;

-          bērna dienišķās olbaltumvielu un tauku normas apmierināšanai nepieciešams par 30-40% mazāk kazas piena nekā govs piena.

Kazas piena ārstnieciskais efekts ir individuāls, taču negaidiet to ātrāk kā pēc nedēļas. Ja alerģiskā ēde sākumā kļūst intensīvāka, tā ir attīrīšanās pazīme, kas saka dienā izdzeramais piena daudzums jāpalielina līdz puslitram. Sākotnēji varat nelietot nekādas citas barības vielas, jo no kazas piena zīdainis saņem visu, kas viņam nepieciešams.

Ar kazas pienu ārstē ne tikai alerģiju, bet arī mazasinību, apetītes trūkumu, paaugstinātu skābes līmeni kuņģī un čūlas, bronhiālo astmu, tuberkulozi, distrofiju jeb ķermeņa audu barošanās traucējumus, rahītu un citus vielmaiņas traucējumus. Ir divu veidu alerģijas pret govs pienu: pirmā ir olbaltumu alerģija to kazas piens ārstē. Otrā ir cukura alerģija to neārstē. Kazas piena ārstniecisko īpašību pētītāji atzīst kazas piens nav brīnumlīdzeklis pret visām slimībām, un es tam piekrītu. Tas nozīmē neviena laba lieta nav spēcīgāka par sliktu domu.

Mūsu materializētās sliktās domas ūdenim jāizmazgā no ķermeņa. Ūdens tātad mazgā ķermeni gan no ārpuses, gan no iekšpuses. Vai zināt kāds ūdens? Ķermenī ir divi šķidrumi: asinis un limfa. Kurš, pēc jūsu domām, ir tīrītājs? Ja uzskatījāt, ka asinis, tad maldāties. Asinis ir barotājas un mācību stundas pasniedzējas. Visu materiālo, ko mēs savācam ķermenī, asinis nogādā pie šūnām materiāli. Viss materiālais ir tikai materializējies garīgais, kas mums tagad jāmācās materiālā līmenī. Asinis var atnest indi, bet, ja limfa būtu tīra kā avota ūdens, tā izvadītu indi ārā no šūnām tik ātri, ka tai nebūtu laika ievainot vai saindēt šūnu. Sūnā paliktu tikai informācija par notikušo, kas galarezultātā arī ir nepieciešams.

Jo piesārņotāka ir limfa, jo biezāka tā ir un jo lēnāk tā plūst. Tā nenonāk īstajā laikā un īstajā vietā, un tā ir tik piesārņota,

ka vairs neattīra. Šūnas tiek bojātas. Ja nebūtu stresu, piesārņojums limfā nesaglabātos. Kāds stress piesārņo limfu?

Atcerieties, kāds stress pārveido limfu degunā par puņķiem. Apvainošanās. Cilvēka, kurš bieži apvainojas, degunā visa aizvainošanās enerģija neietilpst. Tā meklē sev lielāku tilpni, it kā sakot ja tu nevari dzīvot neapvainojoties, man jāatrod izeja. Apvainošanās par vienu un to pašu lietu sakrājas vienā vietā, apvainošanās par citām lietam uzkrājas citā, un tā tālāk. Kopā tas ir aizvainojums. Ir cilvēki, kas apvainojas šķietami bieži, bet viņiem iesnas nerodas. Ir lādi, kas it kā nemaz neapvainojas, bet ir slimi. Abos gadījumos ķermenī sakrājas slēptais aizvainojums. Vienā brīdī limfa ķermenī ir pārvērtusies puņķos, un, tā kā ar puņķiem nav iespējams neko nomazgāt, ķermenis kļūst slims.

Slimība var aptvert vienu orgānu, piemēram, degunu, aci, ausi, plaušu, nieres, sirdi vai aknas. Vai audus piemēram, kaulu audus, muskuļu audus, taukaudus, saistaudus vai nervu audus. Vai veselu zonu piemēram, roku, kāju, galvu, vēderu, muguru. Vai orgānu sistēmu piemēram, nervu sistēmu, vielmaiņu, sirds un asinsvadu sistēmu, urīna un dzimumorgānu sistēmu, gremošanas sistēmu, asins radīšanas sistēmu, limfas sistēmu. Viss ir atkarīgs no mūsu aizvainojuma īpatnībām.

No kā rodas aizvainojums?

No tā, ka cilvēks nesaņem to, ko vēlas.

Patiesībā cilvēks nekad nesaņem to, ko vēlas. Viņš vienmēr saņem to, kas viņam nepieciešams. Ja mēs atskārstu pie jebkādas vēlmes pavaicāt: “Vai tas ir nepieciešams?” un spētu sagaidīt atbildi paši no sevis, tad saprastu, vai tas bija vajadzīgs vai ne. Abos gadījumos dvēsele ir mierīga. Ja nevajag, tad nevajag, un lieta ir aizmirsta. Ja vajag, tad mērķtiecīgi un nesteidzoties jādara savas lietas, nepieķeroties mērķim.

Mums nepieciešams desmit reizes vairāk nekā saņemam. Savu vajadzību izjušana liek mums sasniegt šīs vajadzības. Tā kā mēs ar savām bailēm padarām savas vajadzības par vēlmēm, tad savu vēlmju piepildīšanai izlietojam desmit reižu vairāk laika, spēka un līdzekļu un galarezultātā tomēr iegūstam desmit reizes mazāk nekā vajag. Papildus arī aizvainojumu. Ja mēs atbrīvotu savas vēlmes, tad rīkotos saskaņā ar vajadzībām. Mēs iegūtu visu, kas nepieciešams, un aizvainojums nerastos. Aizvainojums kā skolotājs nav nepieciešams, ja cilvēks domā pareizi. Atcerieties, ka vēlmes vienmēr ir kopā ar aizvainojumu. Ari tad, ja vēlaties to, kas jums nepieciešams.

Lxibs cilvēks vēlas labu, un tāpēc laba cilvēka deguns ir puņķains ievērojami biežāk nekā slikta cilvēka deguns. Varbūt jūs jau paši būsiet to pamanījuši. Labs cilvēks apvainojas vairāk, ja viņš uzskata par savām tiesībām saņemt to, ko vēlas. Sliktais zina, ka viņš ir slikts un viņam nav tiesību pieprasīt to, ko viņš vēlētos. Slikts cilvēks uzreiz piekrīt, ka nav ne sliktu, ne labu cilvēku, ka cilvēks vienkārši ir. Labam cilvēkam šo vienkāršo patiesību ir ieskaidrot ļoti grūti, jo viņam ir neiedomājami grūti brīvprātīgi atteikties no sava labā cilvēka oreola.

Ja cilvēks vēlas maz, viņš to saņem ja viņam tas bija nepieciešams. Aizvainojumu viņš saņem piedevām. Ja cilvēks vēlas daudz, viņš to neiegūst, ja viņam nevajag, bet tā vietā viņš saņem lielu aizvainojumu. Bet, ja cilvēks vēlas ko īpaši lielu, tad viņš to nesaņem, ja viņam tas nav vajadzīgs, bet saņem īpaši lielu aizvainojumu. Šādi aizvainojums no mazām vēlmēm sakrājas pa pilienam, no lielām pa kausiem un īpaši lielām ar spaiņiem. Vienā brīdī mērs ir pilns un nosaka cilvēkam viņa aizvainojuma izmēram atbilstoši lielu slimību.

I Ja cilvēks vēlas laicīgās bagātības, viņa aizvainojums sakrājas kā fiziskā ķermeņa slimības.

II       Ja cilvēks vēlas dvēseliskās vērtības mīlestību, cieņu, godu, uzmanību, rūpes, izpratni, maigumu utt., aizvainojums sakrājas kā dvēseles slimības: psihiska nelīdzsvarolība, neirozes, psihozes. Ja šīs enerģijas tiek apspiestas ar iegrožošanu, pieklājību un inteliģenci, pašiedvesmu vai medikamentiem, rodas krūšu kurvja orgānu vai audu slimības.

III     Ja cilvēks vēlas garīgās vērtības, viņš noteikti uzskata gudrību par garīgumu un sāk mācīties. Šāda pacelšanās jeb garīgās izaugsmes vajadzība kļūst par vēlmi pacelties pāri kādam vai kaut kam, un, ja viņš sasniedz savu vēlmi, rodas vēlme kļūt par priekšnieku. Iespējams, ka pacelšanās pārvēršas iedomībā.

Gudram cilvēkam sabiedriskā pozīcija ir vitāli svarīga, un nokrišana no tās var viņu pat novest līdz nāvei. Ja viņš nopietni uzskata sevi par garīgi labāku nekā citi, tad viņš nokrīt un salūst. Sabiedriski augsta pozīcija ir vēlēta, tāpēc tā ir nedroša. Daudz, drošāka ir ar darbu saistīta pozīcija, kas ļauj ar zināšanu un pieredzes palīdzību būt labākam nekā citi. Tam, kurš pozīcijas iegūšanas vārdā vēlas parādīt, ka viņš ar savām garīgajām spējām ir labāks nekā citi, krišana ir laba mācība. Vienam šī mācība atnes saprātu, citiem atņem pat tās saprāta paliekas, kas bija.

Nevēlēšanās atzīt savu muļķību spiež mācīties, mācīties un mācīties, lai apliecinātu, ka citi, viņu nogāžot, ir muļķi un paliks tādi arī turpmāk. Viņa galva kļūst par atkritumu maisu, kuras vāks kādu dienu vairs nav aiztaisāms. Šādi rodas smadzeņu slimības, no kurām vissmagākās ir garīgās slimības. Tas ir vistrakākais, kas ar cilvēku var notikt. Vienalga, kāda slimība cilvēku paņem no šīs pasaules, tās tomēr ir mācību stundas beigas un došanās starpbrīdī. Ja gars dodas projām, cilvēks ir kļuvis par dzīvnieku, un tas ir vienīgais solis atpakaļ attīstības ceļā. Tāpēc no sajukšanas prātā vienmēr baidās visvairāk.

Ja pašreiz domājat, cik daudz jums ir bijis visādu iespējamu vēlmju, tad varat saprast, cik daudz jūsos ir atkritumu. Un arī nevēlēšanos, kas arī ir vēlmes. Vēlēties labo un nevēlēties slikto būtība ir viens un tas pats. Par atkritumiem klust viss, ko cilvēks nav izdomājis, izteicis vai izdzīvojis.

Izdomāšana jeb prāta labošana atlīsta garu,

izteikšana atvieglo dvēseli, bet pateiktais drīz vien

no jauna sakrājas uz sirds.

Izdzīvošana atvieglo ķermeni un dvēseli,

bet tā ir liela sevis mānīšana.

Cilvēka pazīme ir spēja domāt. Tas, kurš saka, ka dzīvnieki vispār nedomā, kļūdās. Dzīvnieki ir izveidoti dzīvības saglabāšanai un attīstībai; cilvēks dzīves tālākai attīstīšanai. Attīstība un attīstīšana ir divas dažādas lietas. Abiem vispirms ir svarīga domāšana ar sirdi jeb izdzīvošanas iespējas atpazīšana, un šai sajūtai atbilstoša rīcība. Dzīvniecisks domāšanas veids attīsta horizontālo enerģiju jeb materiālo pasauli, cilvēciskais domāšanas veids tieši pretēji vertikālo enerģiju jeb garīgo pasauli. Šādi gan cilvēks, gan dzīvnieks ir viens otra skolotājs.

Reizēm saka dzīvnieks ir prātīgāks nekā cilvēks. Tas ir zemākais vērtējums, ko var dot cilvēkam. Tas nozīmē, ka dzīvnieks ēd pats, ja viņa vēders ir tukšs. Cilvēka vēlme iegūt liek viņam atņemt pēdējo citiem arī tad, ja viņa paša vēders ir pilns. Dzīvnieks ir glabātājs, cilvēks patērētājs. Dzīvnieki ap mums māca saprast dzīvniekus mūsos, lai mēs atrastu sevī cilvēku.

Tātad nobijies cilvēks dzīvo ar vēlmēm. Vēlmju ir nebeidzami daudz, un ikviena no tām ienes ķermenī mazu vai lielu aizvainojumu, kas noteiktā brīdi materializējas atbilstošā slimībā. Nav lietas, kuru cilvēks nevēlētos un kuras neiegūšana tūlīt un visātrākā veidā viņu neaizvainotu. Ir aizvainojumi, kurus izjūtam un apzināmies, bet ir aizvainojumi, kurus arī nevēlamies apzināties, jo tic pazemo mūs pašus savā priekšā.

Norijam aizvainojumu un izliekamies, ka nekas nav bijis, bet gremošanas traktam aizvainojums jāsagremo. Tā kā aizvainojums nav barība, gremošanas irakts to nevar sagremot. Gremošanas trakta saslimšana rāda, ka cilvēks nav spējis izdarīt to, ko ir vēlējies. Attieksme pret sevi nosaka citu attieksmi pret mani, un tā esam spiesti norīt aizvainojumu par to, ko citi ar mani dara.

Neprotot būt mēs paši, nostādām sevi atkarībā no citiem cilvēkiem. Cenšamies būt labi un attaisnojam otra aizvainojošo uzvedību. Ja kāds baras par to, kāpēc tu ar sevi tā ļauj darīt, tad apslāpējam otru, sakot, ka tas nekas. Viņam bija grūta bērnība un nelaimīga dzīve, citādi viņš tā neuzvestos. Gan es to norīšu. Un norijat.

Citu reizi nekādi negribētos norīt aizvainojumu, bet jums tas jādara, jo no tā ir atkarīgs ļoti daudz. Rādot laimīgu seju, sakožat zobus un ciešat, lai nesāktu vemt. Vēlāk ienīstat sevi par pielaizīšanos citiem. Gremošanas trakts kļūst arvien slimāks. Ja uz ielas redzat kādu skolnieku urbinām degunu un bāžam puņķus ar pirkstu mutē, saniknojaties par to, kāpēc bērns tik šausmīgi uzvedas un kāpēc viņam nav mācīts šņaukt degunu. Jūs nesaprotat, ka viņš pašlaik ir jūsu skolotājs. Viņš saka: “Es esmu puņķu ēdājs, bet tu arī esi. Mani laicīgie puņķi tiks sagremoti gremošanas traktā, bet tavi garīgie puņķi padarīs tavu gremošanas traktu slimu, ja tu tos neatbrīvosi. ”

Reizēm ir tā, it kā būtu iespļauts sirdī. Esat uzskatījuši kaut ko par ļoti svētu, dzīvojuši tā vārdā, ielikuši tajā visu dvēseles spēku un jūtat, cik sāpīgi otra vērtējums ir iegājis tieši sirdī. Esat ievainojami, jo vēlaties, lai otrs uzskatītu par svētām tās pašas lietas, ko jūs. Tas nozīmē vēlaties padarīt otru par sev līdzīgu. Jūs nesaprotat, ka esat pieķērušies savam svētumam un arto iznīcināt savu svētumu. Otrs darīja tāpat. Reizēm esat aizvainoti no nejauša vārda uz ielas vai pilnīgi svešā sabiedrībā, kur pār jums un jūsu vērtību kritērijiem nekas nav zināms.

Jo sirsnīgāks vēlaties but, jo bezsirdīgākus aizvainojumus iesūcat sevī. Otrs pateica vai izdzīvoja savu viedokli, un viņš pat nenojauš, ka jums tas ķēries pie sirds un jūs to tur atstājāt. Pat ja zinātu, viņš nevarētu nojums to izņemt. Jūsu neiemācīto stundu neviens cits iemācīties nevar.

Bieži tiek lietots ari jēdziens “spļāviens sejā”. Primitīvi cilvēki to dara fiziski, attīstīti cilvēki garīgi. Gudrs cilvēks var arī iekliegt otram savus uzskatus sejā tā, ka siekalas lido to pašu ceļu, bet saniknots cilvēks, kurš rūpējas par savu inteliģentumu, var arī bez spļaušanas iespļaut sejā tā, ka otrs vairs nerādīsies visu dzīvi. īpaši tad, ja otrs jūt, ka gudrībai vai gudram darbam tika uzspļauts un spļāvējs nav vērts ne viņa, ne viņa gudrības. Šāds sarūgtinājums var būt redzams tā cilvēka sejā, kuram tika iespļauts, tikmēr, kamēr viņš nav atbrīvojis savu sarūgtinājumu.

Sejā tiek iespļauts tam, kura ilūzijas ir pārāk lielas. Seja izsaka attieksmi pret ilūzijām. Pēc vajadzībām dzīvojošs cilvēks negaida un nepieprasa citiem savu ilūziju piepildīšanu. Jo vairāk jūs aizraujaties ar savām skaistajām ilūzijām, jo mazāk protat ņemt vērā to realizācijas iespējas. Ja jūs nenogurdināmi nodarbojaties ar savām vēlmēm, tad otra pacietība beidzas un viņš visu, kas sakāms, pasaka jums tieši sejā. Sajūtat, ka jums tika iespļauts sejā. Esat līdz sirds dziļumiem aizvainots, ka jums netika dots vārds. Ja jūs sev pavaicātu: “Kāpēc tā gadījās?”, tad saprastu, ka to, ko jūs nodarījāt viņam, viņš nodarīja arī jums.

Starpība var būt tikai tā, ka viens domāja un otrs pateica. Vai zināt, ko dara bezpalīdzīgs cilvēks, kuram ir sasietas rokas un kājas un no kura vēl kaut kas tiek spīdzinot mēģināts izvilkt? Viņš iespļauj savam spīdzinātajam sejā, lai notiek kas notikdams. Ja jums tiek iespļauts sejā savs spriedums, tad jūsu vēlēšanās ir bijusi pārmērīgi liela. Ja atbrīvojat savas vēlmes, piedodat arī spļāvējam, jo saprotat, ka esat viņu izprovocējuši.

Lai kāda arī būtu vēlme, tā tomēr ir vēlme kaut ko vai kādu iegūt. Tas nozīmē, ka tā ir vēlme iegūt. Ja vēlamies iegūt lietu, tā ir maza vēlme, lai arī tas būtu miljons. Ja vēlamies iegūt cilvēku, tā ir liela vēlēšanās un var maksāt daudzus miljonus. Rezultātā jūs iegūstat viņa ķermeni. Ja vēlaties iegūt šī cilvēka mīlestību, varat samaksāt kaut vai ar dzīvību, bet mīlestību neiegūsiet.

Mīlestība nav iegūšana, mīlestība ir došana. Savas vēlmes nesaņemšana var jūs padarīt traku. Varat veikt jebkādus labus darbus, lai apliecinātu, ka esat viņa mīlestības vērts. Varat būt dievināts visas pasaules acīs, bet tik ilgi, kamēr neatbrīvosiet savas vēlmes, jums netiks dots tas, ko vēlaties. Cilvēki, kuriem ir nauda, spēks un vara, var kļūt traki no savām vēlmēm, bet, ja viņu vēlēšanās iegūt kļūst par alkatību, viņus paņem nāve.

Iegūšanas vēlme ir vēlme iegūt.

Alkatība ir vēlme iegūt iespējami ātri, iespējami daudz, iespējami labi. Tās šķir tikai laika faktors. Ātrums jeb bailes, ka neiegūšu to, ko vēlos, padara vēlmi iegūt par alkatību. Kad sāku meklēt šīs enerģijas starp cilvēkiem, tās rādīja sevi ka vispārpazīstamus simbolus, kuru atbrīvošana ir pa spēkam ikvienam.

Vēlme iegūt ir Velns cilvēkā. Ar asti un ragiem tāds, kādu to zīmē.

Alkatība ir Nāve cilvēkā. Patiess vīrs melnā apmetnī ar izkapti.

Vēlme iegūt padara cilvēka dzīvi par elli, un šis cilvēks padara par elli citu dzīvi. Cilvēks pats to parasti nesaprot. Ja kāds par jums saka, ka šis cilvēks ir īsts velns, tad vairs negaidiet, lai kāds to pateiktu jums tieši sejā. Atbrīvojiet savu velnu. Teicējs jūsos gan vispirms saskatīja pats sevi, taču, ja viņa velns nebūtu mazāks par jūsējo, viņš to būtu pateicis jums tieši sejā. Viņa mazais velns baidās no jūsu lielā velna.

Vienmēr, kad šķiet, ka dzīve ir kļuvusi par elli, atbrīvojiet savu elles ķēniņu. Pretējā gadījumā viņš negaidīti izaugs par vīru ar izkapti, kura darbs ir pļaut. Tāda pati nežēlīga pļaušana kā jūsu alkatība. Vienu nopļauj uz vietas, otru griež ilgāku laiku. Tas, kurš vēlas nopļaut materiālu labumu, tiek nopļauts pie kājām. Tas, kurš vēlas sapļaut godu un slavu, tiek pļauts pie galvas. Nāve nāk palīgā, kad redz, ka šis cilvēks vienalga šajā dzīvē vairs neko neiemācīsies.

Vēlme ir ļoti plašs jēdziens. Daži cilvēki apvainojas jau par to, ka viņa mazās, necilās vēlmītes liek sauktas par vēlmēm vai, vēl trakāk, par alkatību. Viņš neko nav dabūjis un ari nedabūs, bet tomēr viņam jāstaigā ar gribētāja vārdu. Vienlaikus tas, kurš skaļā balsī klāsta, ka “vēlos gan saņemt, esmu gan alkatīgs”, tiek pat celis godā. Gaidīšana, ilgošanās, vēlēšanās, gribēšana, pieprasīšana pacietīgi vai nepacietīgāk, klusu vai skaļi, domās vai darbos -, pēc būtības tās visas ir vēlmes iegūt.

Vēlme iegūt var radīt mazu, slēptu apvainošanos, ko neviens, pat ne pats cilvēks, nepamana, vai īpaši lielu aizvainojumu, kuru nevar noslēpt. Slimības atbilst aizvainojuma īpatnībām. Tas, kurš neiedrošinās to visu parādīt, iegūst slēptas slimības. Tas, kurš iedrošinās savu sliktumu parādīt, iegūst redzamas slimības, jo drosme ir līdz nepazīšanai nospiestas bailes, kas nevar nedemonstrēt savu pārākumu bailīgo priekšā. Drosme ir lepnums, kas nespēj dzīvot, sevi neeksponējot. Lepnums un aizvainojums neeksistē viens bez otra. Jo lielāks ir lepnums, jo lielāks ir aizvainojums, un jo vairāk cilvēks apvainojas, jo lielāks kļūst lepnums. Tik ilgi, kamēr nokrīt uz deguna gar zemi.

Vēlme iegūt un alkatība ir materiālā līmeņa jēdzieni. Laicīgo elli mēs radām sev paši un tad bēgam no sava radītā nāvē, kas patiesībā ir mūžīga dzīve. Debesis ir tā paradīze, pēc kuras pastāvīgi ilgojamies. Kad nonākam tur, vēlamies atpakaļ uz zemes. Nonākot atpakaļ šeit, aizmirstam debesu gudrības un atkal dodamies līdzi vēlmei iegūt.

Vēlme iegūt padara cilvēka dvēseli netīru, un viņa limfa kļūst par samazgām. Limfas sistēmas piesārņošanās līdz kritiskajai robežai neļauj ķermenim dzīvot tālāk.

Alkatība padara cilvēku asiņainu dvēselē, un viņa asinis kļūst biezas. Asins sabiezēšana līdz kritiskajai robežai izraisa asinsrites apstāšanos un ķermeņa nāvi. Šādi dvēsele ir atbrīvojusies no nepatīkamā, kā cilvēks dzīvojot to bija vēlējies.

Limfa simboliski ir vīrietis. Vīrietis ir Gars, kā Debesis, kas rada Zemi materiāliskumu.

Asinis simboliski ir sieviete. Sieviete ir Dvēsele, kā Zeme, kas rada Debesis garīgumu.

Limfa ir dzīves sula, asinis ir pati dzīve.

Tāpat kā limfa ir asiņu daļa, vīrietis ir sievietes daļa. Tāpat kā asinis sastāv pa pusei no limfas, lā sieviete pa pusei sastāv no vīrieša. Jūsu attieksme pret māti un sievietēm kopumā, un tēvu, un vīriešiem kopumā atspoguļojas jūsu asiņu un limfas stāvoklī.

Asinis sastāv no limfas un asinis veidojošajiem elementiem. Tāpat kā Debesis ietver Zemi, lai Zeme neietu bojā, asins serums jeb limfa ietver veidojošos elementus, lai tie neietu bojā. Tā gars ir izveidots glabāt dvēseli, lai ķermenis neietu boja. Jeb tā vīrietis materiālā līmenī ir izveidots glabāt sievu, lai dzīve neietu bojā. Šādu dabas radījumu paši sevī varam iznīcināt vienā elpas vilcienā ar savu maldīgo attieksmi.

Vīrišķīgās un sievišķīgās enerģijas līdzsvars ķermenī nozīmē veselību. Maza novirze no līdzsvara nozīmē mazu slimību. Liela novirze lielu slimību. Ja vēlaties kaut ko no tēva, vīra, dēla vai vīriešiem kopumā, bet nesaņemat, jūs apvainojaties un jūsu limfa iegūst pilienu puņķu klāt. Ja vēlaties kaut ko no mātes, sievas, meitas vai sievietēm kopumā, bet nesaņemat. asinis saņem pilienu puņķu. Tas nozīmē, ka jūsu asinis jau no paša sākuma baro jūs ar aizvainojumu. Tas nozīmē, ka, sadusmojoties uz māti, noteikti sadusmojaties uz tēvu.

Viens naids rada otru naidu, un rezultāts ir slimība.

Katram cilvēkam ir neskaitāmi daudz vēlmju, un to kļūst arvien vairāk. Vienlaikus tās nav nepieciešamas un tās ir iespējams atbrīvot. Konkrēta vēlme pati zina, kad likt par sevi manīt, lai jūs to atbrīvotu. Ja jūs katru dienu pievēršat kaut vai nedaudz uzmanības savām domām, jūs tām garām nepaskriesiet. Ja paskrējāt, tad tās rāda, ko stress var izdarīt ar cilvēku.

Aprakstīšu, kā sevi izsaka vēlme, lai es netiktu piespiests, vēlme dzīvot brīvi jeb aizvainojums par piespiešanu: miegainas acis, taukaini mati, sadudzis ķermenis un notrulinātas maņas. Nogurums no piespiešanas ir atņēmis cerību, lai acis redzētu kaut ko bez pavēlēšanas, ausis dzirdētu kaut ko bez vēlmēm, deguns justu kaut ko bez vēlmes iegūt, mēle garšotu kaut ko bez ieguvuma vēlmes un rokas sataustītu kaut ko, kam tūlīt netiek piekarināta cena.

Apvainošanās sakrājas degunā, aizvainojums ķermenī.

Abi stresi var rasties patstāvīgi un kā patstāvīgi slimības avoti arī atbrīvoties, bet var arī pāriet viens otrā. Apvainošanos norīšana vai to aizķeršanās sirdī rada aizvainojumu. Deguns, kā redzat, ir tieši savienots ar III un IV čakru.

Garīgai būtnei ir pašapziņa, zināšanas pašam par savu es. Tā ir izpratne par savu attīstību, dvēselisko un intelektuālo pastāvēšanu. Bailes padara pašapziņu par pārapziņu, pārāk liela svarīguma piešķiršanu savai personai. Lepnums un augstprātība ir pārapzinas izpausmes formas. Lepnums apvainojas, augstprātība stāv pāri apvainojumiem. Apvainoties var uz citiem un uz sevi. Augstprātība vairāk apvainojas uz citiem. Sevis gudrība vairāk apvainojas uz sevi.

Augstprātībai ir paradums ieķerties citiem degunā. Ja pa augstprātību tiek sists, tā parasti ari paliek degunā, jo augstprātība neredz tālāk par savu degunu. Tā redz, ka viņai tika darīts pāri. Pēc daudzām dabūšanām pa degunu tā iemācās saskatīt pasaules attieksmi pret sevi un slēpi aizvainojumu.

Mācīšanās caur sāpīgu pieredzi rada un audzē pārapziņu jeb dzīvošanu tikai pašam ar savu gudrību, caur kuru ciešanas audzē aizvainojumu. Pārapzinīgs cilvēks sil pa degunu par sevi muļķākiem un pats saņem pa purnu no gudrākiem, jo viņa lepnums vēlas apliecināt savu labākumu. Viss, kas fiziskā līmenī atrodas pāri viņam, nozīmē viņa pazemošanu, un viņš to norij, lai pats būtu tam pāri. To, kas dvēseliskā līmenī ir pāri viņam, viņš ņem pie sirds. Bīstamāks ir sirdī esošais aizvainojums, jo tas apdraud mīlestību.

Pārapzinība jeb dzīvošana tikai ar savu gudrību ir egoisms jeb augstprātība.

Apvainošanās kļūst par aizvainojumu rīklē, no kuras tā pēc tam tiek norīta vai ņemta pie sirds. Kā? Ar pārapzinību jeb savu paša gudrību. Ja cilvēks ir spiests atzīt savas gudrības muļķību, ikdieniškāk sakot, tā izrādās vienkārši muļķība, vina rīkle saslimst. Tas nozīmē, ka cilvēks ir apvainojies. Aptuvena apvainošanās ir apvainošanās uz sevi zemapziņā. Jo vairāk naida slēpj apvainošanās, jo sāpīgāka ir rīkle. Izsakoties ikdienišķākā valodā: jo vairāk cilvēks sevi lād, jo slimāka ir viņa rīkle.

Savas muļķības apzināšanās pazemo pašcieņu un liek

cilvēkam būt atkarīgam no savas muļķības. Pazemojums rada iekaisumu. Neizturams pazemojums rada strutojošu rīkles iekaisumu, kura biežākās komplikācijas ir sirds, nieru vai saistaudu saslimšana. Jo lielāks ir cilvēka naids par savu muļķību un tās rezultātiem, jo lielākas ir komplikācijas.

Rīkles mandeļu iekaisums jeb angīna ir pazīstamākā rīkles slimība. Rīkles mandeles ir rīkles ausis jeb pārapzinas ausis, kuras kā lokatori uztver to, ar kā palīdzību varētu uzcelt debesīs savu degunu. Lepnība, kas neļauj gudrībai kļūt par prātīgumu, agrāk vai vēlāk piekrāpj cilvēku. Jo gudrāks cilvēks sev šķita, jo vairāk viņš sevi lād un jo smagāka ir angīna. Vai bērna angīna.

Atcerieties dienu pirms sava bērna pēdējās angīnas. Vairākas dienas slavējāt bērnu un il īpaši tajā dienā, bet tad uzzinājāt, ka viņš nemaz nebija tik labs, kā jūs domājāt; jūsu apvainošanās gūlās pār bērnu apvainojumu veidā. Viņa priekā mirdzošā seja nodzisa, kļuva blāva, noslēdzās. Jūs to neievērojāt, jo bijāt aizņemti ar savu uzvarošo, taisnīgo naidu, un iznicinājāt mazos melus, ar kuriem bērns vēlējās parādīt sevi labāku, jo baidījās būt atklāts. Pavēlējāt bērnam iet gulēt, un viņš devās. Pakļāvīgāk nekā parasti. Pēc dažām stundām viņam jau bija augsta temperatūra un angīna. Pilnīgi vesels bērns, un pēkšņi slims!

Varat, uzliekot roku uz sirds, zvērēt, ka slimība radās ne no kā, jo viņš nebi ja saaukstējies. Jūs joprojām par slimības izraisītajiem uzskatāt fiziskos faktorus. Jūs savā taisnībā nepamanījāt, ka bērna pakļāvība bija sevī ieslēgšanās process, kura gadījumā, sevi žēlojot, cilvēks ienīst sevi tāpat, kā to darījis otrs. Bezpalīdzība palīdzēt saviem vecākiem rada abpusēju žēlošanu, ar kuru vecāku naids pārceļas uz bērnu. Aiz tā visa taču bija jūsu pašu noskaņojuma maiņa. Vairākas dienas bijāt tik lepni par sevi, bet slavējāt bērnu, jo redzējāt bērnā paši sevi. Tad noskaņojums kritās un nepatika par to tika uzkrauta bērnam. Viņš uzņēma visu un saslima.

Jūs varat būt tik nikns uz jebko, ka sākat ātri elpot, naids vēlas nosmacēt. Dzīve jums šķiet netaisna. Pietiek bērnam šajā brīdī pagadīties pa tvērienam, un jūs viņam uzkliedzat. Bērns, kurš dienas laikā ir pārkāpis kādu nelielu aizliegumu, jūtas vainīgs un pilnībā uzņem sevī jūsu naidu. Pēc dažām stundām viņam ir smacējoša rīkles slimība. Viena no šādām slimībām ir difterija. Tā kā grūtos laikos tā epidēmijās ir paņēmusi bērnu dzīvības, mūsdienās bērni tiek vakcinēti pret difteriju. Bet doma ir spēcīgāka par jebkuru laicīgo līdzekli, tādēļ difterijas vietā mūsdienu bērnus moka rīkles krampis laringospazma.

Rīkle ir slima ari šarlaka gadījumā. Dzirdēju kāds ārzemju ārsts stāstīja par bērnu, kas bija nokļuvis pie viņa ar šarlaku. Pirms tam viņš bija ārstēts no šarlaka jau 13 reizes. Apskatīju slimības iemeslu. Skumja, bezcerīga un spītīga lepnība, kura, kad pašam acis pilnas asaru, liek turēt galvu un kaklu augstu paceltu kā gulbim. Bērnā ģimenes dzīves spoguļattēlā šī enerģija materializējās par šarlaku. Imunitāte, kurai būtu jārodas pēc šarlaka izslimošanas, nebija radusies, jo, tiklīdz parādījās slimības pazīmes, beta-hemolītiskais streptokoks, kas izraisa šarlaku, tika iznīcināts ar medikamentiem. Bet stress, kura izrādīšana bija aizliegta un kurš tāpēc netika saprasts, parādās tās pašas slimības veidā atkal un atkal.

Medicīniski rīkles iekaisumu izraisītāji ir mikrobi. Lai iepazītos, izrakstu 1998. gadā izdotajā klīniskās mikrobioloģijas rokasgrāmatā atrodamos biežāk sastopamo mikrobu nosaukumus. Apskatiet tabulā, ar kādām domām jeb stresiem cilvēks spiež savus mikrobus vairoties.

VIRUSI

Rhinovirus izmisīga bēdāšanas par savām kļūdām.

Coronavirus gluži kā sausuma nonākušai zivij domāšana ar šausmām par savām kļūdām.

Adenovirus cīņa par neiespējamā padarīšanu par iespējamu vai savu kļūdu izpirkšanas vārdā.

Influenzavirus jeb gripas vīruss A un B bezcerība izlabot savas kļūdas, nomāktība, vēlēšanās izgaist.

Paramyxovirus vēlēšanās izlabot visas savas kļūdas vienlaikus, zinot, ka tas nav iespējams.

Herpes simplex virus jeb vienkāršā ēde pasaules labošana jeb sevis piespiešana visu izlabot, vainojot sevi. Šis stress var pāraugt pasaules iekarošanas idejā.

Coxsackievirus A cenšanās tikt uz priekšu kā rāpulim, zinot par savām kļūdām.

Epšteina-Barra vīruss augstsirdīguma tēlošana pie savām mazajām iespējām, cerībā, ka piedāvātais netiks pieņemts. Vienlaikus sevis vainošana utt.

Cotomegalovirus apzināts, indīgs naids par savu nespēju pretoties ienaidniekiem un vēlme padarīt visus par vienu pelēku masu. Tā ir ienīšanas realizācija.

Iegūtā imūndeficīta vīruss (HIV) spītīgi nelokāma nevēlēšanās būt nekam.

HLAMĪDIJAS UN MIKOPLAZMAS

Mycoplasma hominis nesamierināma sevis ienīšana par savām bailēm, kas spiež bēgt. Idealizēta nāve ar paceltu galvu.

Mycoplasma pneumoniae pāridarījumu un mazo iespēju apzināšanās, bet, neraugoties uz to, dzīšanās pakaļ savām vēlmēm.

Chlamydia trachomatis naids par samierināšanos ar vardarbību bezpalīdzības dēļ.

Chlamydia pneumoniae kukuļa došana vardarbībai, zinot, ka vardarbība pieņems kukuli, bet turpinās darīt savu.

BAKTĒRIJAS

Streptococcus pyogenes cilvēka, kura brīvība un tiesības ir apdalītas, nežēlīga vēlme kādu “uzdurt uz mieta”. Sava nepanesamā pazemojuma realizācija.

Citi betahemolitie streptokoki tiīpat kā devītais vilnis spēku audzējošs, naidīgs izaicinājums brīvības atņēmējam: varu dzīvot ari bez brīvības, esiet slikti, dariet, pieprasiet, bet es dzīvošu un augšu jums par spīti.

Arcanobacterium haemolyticum īstā mirkļa gaidīšana riebīga un ļauna darba realizēšanai.

Actinomyces pyogenes ārēji mierīga slazdu un tīklu izlikšana, lai varētu atriebties.

Corynebacterium diphtlieriae nežēlīga vēlme kādu pakārt.

Bordetella parapertussis dots pret dotu jeb savas aizvainotās netaisnības atmaksāšana palīdzības lūdzējiem, kuri, kad es meklēju palīdzību, pagāja man garām.

Bordetella pertussis nelabojama zaudētāja izmisīgs un cīnīties nespējīgs naids, nepārtraukta slēpta cīņa ar pāridarījumiem.

Neisseria gonorrhoea lepnums un augstprātība arī tad, ja cilvēks pats ir līdz kaklam atkritumos, neizskaidrojams izaicinājums un atmaksa smagās situācijas radītājam: “Paskaties tagad, ko tu izdarīji!”

SĒNES

Candida albicans padošanās un bezspēcīgs naids bezcerīgā situācijā, kurā tā vai tā neko nevar darīt, bet tam vienalga jābūt izdarītam. Vienkāršāk sakot, tā ir spīts, veidojot kaut ko no nekā.

Cryptococcus neoformans sevis savākšana, protestējot pret mērķa pēlējiem un vēlmi sasniegt mērķi ar īpaši precīzu trāpījumu desmitniekā.

Sporothrix echenckii apzināta vēlme izspiest no sevis pēdējo jeb ciest tādēļ, lai kaut ko apliecinātu sev un ciliem.

Visas sēnes norāda uz ipaši lielu piesārņojumu. Ja kāds steidz mazgāties, tad viņš saka, ka tas jādara, jo citādi izaugs sēnes. Izteiciens ir pilns dzīvesziņas un saka: sēnes izaug tur, kur ir īpaši liels piesārņojums. Ķermenī rodas sēnīte, ja cilvēks, neraugoties uz visu, vēlas pierādīt, ka viņš spēj eksistēt bez brīvības kā sēne bez saules un gaisa. Lai viņš nenomirtu savos netīrumos, sēnes nāk viņam palīgā.

Barības vadā ir atrasts vairāk nekā 200 anaerobu jeb bez brīvā skābekļa dzīvojošu, fakultatīvi anaerobu un aerobu jeb tikai brīva skābekļa vidē dzīvojošu mikrobu sugu. Bērnībā barības vada iekaisumu parasti rada vīrusi, skolas laikā arvien vairāk pieaug baktēriju īpatsvars. Tas nozīmē, ka mazulis uzņemas vainu jeb pēc cilu apvainojumiem sāk sevi vainot.

Kopš skolas, lai pašaizsargātos, vaina tiek noliegta vai visā tiek vainoti citi. Tas nenozīmē, ka dažus mēnešus vecam bērnam nevarētu būt strutaina angīna. Ja bērnam savas ipaši mīlošās, ar pasaldi pastāvīgi cīnošās mātes dēļ vairs vispār nav ko elpot, viņam rodas streptokoku angīna. Streptokoks ir anaerobs mikrobs.

Ja cilvēks izmisīgi cīnās, lai, iznīcinot cietumu, atbrīvotos no cietuma, rodas anaerobu infekcija. Ja viņš izmisīgi cīnās par lo, lai no cietuma atbrīvotos vai tiktu atbrīvots, rodas aeroba infekcija. Aerobās infekcijas priekšrocība ir tā, ka strutas pašas meklē gaisu jeb izeju. Avotam iztukšojoties, samazinās slimības akūtums. Anaeroba infekcija nemeklē izeju. Tā var iznīcināt cietumu arī bez skābekļa. Jo vispārīgāka un akūtāka ir cīņa, jo tuvāk ir sepse.

Rikle atrodas V čakras vidū, un tā pauž saziņas īpatnības. Rīkle saslimst, ja cilvēks vēlas pierādīt, ka viņam ir tiesības vai citiem nav tiesību. Jo lielāka ir vēlme, jo smagāka ir slimība. īpaši lielas bailes, ka es nevarēšu apliecināt savas tiesības, rada rīkles krampi. Jo skaļākā balsī jeb jo niknāk savas tiesības tiek pieprasītas, jo smagāka slimība rodas. Balss pazušana nozīmē, ka ķermenis vairs neļauj runāt skaļi.

Rīkles mandeļu operatīva izoperēšana parāda, cik operatīvi ģimenē vēlas atrisināt problēmas. Vecāka uzskats, ka bērnam jāklausa lielie un gudrie pieaugušie, beidzas ar bērna rīkles mandeļu operāciju, jo katrā bērnā kādreiz rodas protests pret eksistēšanu pēc citu cilvēku vēlmēm. Dzīvošana pēc citu vēlmēm, kas pazemo pašlepnumu, atstāj cilvēku bez kakla mandelēm. Ja agrāk netiek apzināts operācijas iemesls, tad viņš audzina bērnu, tāpat kā ir audzināts viņš.

Ja cilvēkam vairs nav pašapziņas ausu, viņam nevar sist ar vārdiem pa neredzamām ausīm. Katrs pāridarījums tagad izveidojas par viņa pašapziņas jeb ego audzināšanu. Nav neiespējami, ka cilvēkam ar izoperētām mandelēm kaut kad būs jādzird, ka viņš tiek saukts par bezsirdīgu. Ievilkšanās sevī izdzīvošanas vārda padara cilvēku pilnīgi manāmi nejūtīgāku. Viņam vairs nevar tik vienkārši likt dejot citiem pa prātam.

Tic, kas sajūt, ka viņu slimības nāk no vecāku savstarpējiem konfliktiem, cenšas audzināt savus bērnus citādi. Piemēram, viņi nespiež bērnu pakļauties sev mājās, bet spiež to darīt ārpus mājām. Rezultāts tomēr ir bērna kakla mandeļu operācijā. Mandeles ir izoperētas, bet, ja bērnam joprojām jādzīvo pēc citu vēlmēm, saslimst citi rīkles audi. Parasti jāveic operācija. Labu griboši vecāki, kas cerēja, ka operācija palīdzēs, ir vīlušies. Cerība kļuva par bezcerību.

Tas, kas ir vecākos, ir arī bērnos. Bezcerība rada gan garīgu, gan fizisku atslābšanu. Ja vēlaties uzzināt, kāda ir jūsu bezcerība par to, vai no manis kaut kas iznāks, atveriet muti un apskatiet, kā izskatās jūsu ūka jeb uvula (latīniski). Ja neatceraties, kāda tā bija agrāk, tad redzēsiet tikai ārējās krāsas izmaiņas.

Pārlieks sārtums izsaka iekaisumu jeb naida izmešanu.

Paplašināti asinsvadi stāsta, ka atliekat sevis izpaušanos jeb nodarbošanos ar sevi uz vēlāku laiku, jo par sevis izpausmi uzskatāt nodarbošanos ar citiem un citu labā.

Uvulas neliela palielināšanās nav redzama, bet tā ir jūtama. Savu vēlmju apspiešanas nelabojamība rada skumjas, kas padara uvulu smagu.

Skumjas par sevis padarīšanu pilnībā un visā par citu īpašumu, paplašinās arī uz mīkstajām aukslējām, radot tur plēšanas sajūtu līdz pat krampjvieda spriedzei. Tiek aprasts ar sajūtu, ka zem deguna elpošanas ceļu priekšējā sieniņā ir kaut kas smags un uz leju līkstošs. īpaši, ja ārsts ir apstiprinājis, ka tur nav nekā slimīga.

Ja akūtas skumjas jeb sevis žēlošana padara uvulu acīmredzami līdzīgu ūdens pilienam vai ūdens tulznai, hroniska, slēpta sevis žēlošana žāvē audus un uvula kļūst maza un bāla, ar asiem stūriem. Bieža rīšana smaguma un telpas trūkuma sajūtas dēļ palīdz dienas laikā uzlabot uvulas asinsapgādi un limfas kustību, bet naktī tā nepalīdz. Naktī tas jādara krākšanai.

Krākšana ir bezcerība sakārtot attiecības.

PATIESS GADĪJUMS

75 gadu vecai sievietei bija vēzis rīkles augšpusē, par kuru tika uzskatīts, ka tas ir sācies no žokļa kaula, precīzāk, no zoba, kura sakne, kā izrādījās pēc izvilkšanas, bija pārāk gara un ietiecās deguna dobumā. Zobs pirms desmit gadiem bija sāpējis, bet sieviete bijusi ļoti pacietīga un nevēlējusies atteikties no zoba. Un viņai arī nebijis laika apmeklēt ārstus, jo viņas slimajai mātei bijusi nepieciešama kopšana. Visādu problēmu pieticis, un sev vienkārši nepalicis laika. Nekur jau sis zobs neaizbēgs.

Mātes nāve un atbrīvošanās no zoba arī notika vairāk vai mazāk vienlaikus, precīzi vairs nevar atcerēties, kura bija pirmā. Cauruma atveseļošanai gan bija nepieciešams nedaudz ilgāk laika, nekā būtu vajadzējis, bet tas jau arī bija nedaudz neparasts gadījums. Sieviete nepārmeta ārstam. Rīkles aukslējas pēc tā gan kļuva nedaudz nejūtīgas, bet viņa jau vairs nezināja, kādai bija jābūt īstajai sajūtai.

Mierīgs cietēja tipa cilvēks vienmēr domā šādi. Viņš prot atrast pārliecinošu iemeslu arī visnepatīkamākajai situācijai. Ārsts taču teica, ka ar šo lietu nu ir galā. Desmit gadu laikā smagums pamazām pieauga un sāka traucēt rīšanu. Parādoties garšas izjūtas traucējumiem, sieviete sāka pētīt mutes dobumu ar spoguli, bet, tā kā viņa neko neatrada, tad cieta tālāk.

Ievērojiet, cik daudzas reizes, stāstot par viņu, es lietoju vārdu “cieta” un “bet”. Pētot sarkanīgu, blīvu plankumu rīkles augšdaļā, tika atklāts, ka deguna dobumā ir nedaudz biezu, vecu strutu. Tās tika izskalotas, bet, tā kā problēma saglabājās, tika veikti papildus pētījumi, un atklājās skumjā patiesība tas ir vēzis.

Šī sieviete mani pārsteidza ar pašuzupurējošos atklātību mūsu sarunas sākumā: "Zināt, es centos piedot, bet laikam esmu tik lepns cilvēks, ka nespēju to izdarīt.’’ "Varbūt neprotat?” vaicāju. Neprasme viņai nemaz nebija tik liela problēma kā nespēja. Viņai nepatika jebkāda nespēja. Tas arī parāda viņas īpašo prasīgumu pret sevi.

Prasīgums pāraug neapmierinātībā. Viņas dabīgi iegrožotā neapmierinātība bija vēl vairāk apspiesta ar augstāko izglītību ieguvušajiem raksturīgu dabīgu, maksimālu prasīgumu pret sevi. Mierīga loģika, saprotošs draudzīgums, skaidrs saprāts un līdzdomāšana savu kļūdu meklēšanā ir smagi slimam cilvēkam reti novērojamas rakstura īpašības, bet viņai tās bija.

Paskaidroju, ka deguna dobuma ieejošas labā dzerokļa saknes stāsta, ka mātes vēlēšanās noteikt sava bērna nākotni ir bijusi īpaši pamatīga. Viņa savus materiālos uzskatus kā saknes ir iedzinusi bērna nākotnē. īsāk sakot: nulles gudrība ir iedzinusi saknes bērna prātīgumā. Līdzīgs process kreisajā pusē liecina par spēcīgu tēvu. Ja bērns paliek pats par sevi vai kaut vai izcīna savu vietu, tad šādas zobu saknes nerada īpašas briesmas veselībai. Bet, ja bērns vēlas būt labs un tiek pazemots zem savu vecāku varas, viņam rodas zoba saknes iekaisums. Vistrakāk ir tad, ja vecāki padara par apsmieklu bērna garīgos centienus.

Bērna dzīve sākas no vecākiem. Vecāku attieksme pret bērniem nosaka cilvēka attieksmi pret bērniem visas dzīves laikā. Šajā gadījumā problēma bija māte, no kuras sākas attieksme pret sieviešu dzimumu. Par pēdējo pilienu šīs slimnieces kausā kļuva viņas meita, kas smējās par mātes raizēm. Jo vairāk māte raizējās par meitu, jo mazāk meita stāstīja mātei par savu dzīvi. Katru reizi, kad māte kaut ko uzzināja par meitas gājieniem un darbiem, viņa jutās apvainota, padarīta par apsmieklu un vēl spēcīgāk sakoda zobus.

Sieviete, kas bija cietusi no mātes, nesaprata, ka attiecībās ar meitu viņa kļuva arvien līdzīgāka savai mātei. Meita bēga, jo nevēlējās ciest tāpat. Tāda bija sieviešu lepnība. Jo lepnāku gudrība padara cilvēku, jo grūtāk gudrība ir iegūta. Mācīšanās par spīti grūtībām ir parasta lieta.

Visgrūtākā grūtība var būt vecāks, kurš uzskata bērna garīgo attīstību par savu sasniegumu. Bērns, kas uzstādījis lielus mērķus, nevēlas, lai par viņa sasniegumiem liktu runāts pirms īstā laika. Vecāks, kura lepnums neļauj gaidīt, aizvaino bērnu kairu reizi, kad viņš ar bērnu lepojas. Vēlēšanās būt pāri tam visam spiež slēpt savus sasniegumus no vecākiem. Sākumā tas ir pašaizsardzības, vēlāk atriebības dēļ.

Ja noslēpums atklājas un tas aizvaino bērnu, saslimst deguna dobumi. Deguna dobumi ir lepnuma par sevi enerģijas noliktavas. Cilvēkam, kam patīk lepoties, otra slēpšanās var šķist smieklīga, un viņš ar īpašu prieku atklāj otra noslēpumu. Ja pieaugušo noslēpumi liek čukstēti aiz muguras, tad par bērna dvēseles dzīvi bieži vien netiek domāts vispār. Lielas kompānijas skaļo smieklu pavadījumā tiek runāts par bērna panākumiem, nesaprotot, ka tā ir bērna apsmiešana. Tas ir kā sitiens ar dūri sejā cilvēkam, kas stingri glabā savu noslēpumu.

Deguna sānu dobumi bērniem attīstās 4-5 gadu vecumā, jo pirms tam viņi neiemācās slēpt savu prieku. Ja viņi tiek piespiesti to darīt, viņu iešņauktā apvainošanās paliek mandelēs. Jo biežāk deguna mandeles ir piepampušas no skumjām vai iekaisušas no pazemojuma, jo tuvāk ir adenoīdu rašanās, kas saka bērnam nav tiesību parādīt savu apvainošanos. Pieaugušiem deguna rīkles mandeļu saslimšana dod par sevi zināt kā kairinājums vai sāpju sajūta dziļi degunā un bieža rīšana.

Mēs varam slēpt savus noslēpumus no svešiem, bet no savas mātes nevaram. Malei var noliegt noslēpumu zināšanu, bet mātes domas, vārdi un uzvedība arvien aizvaino, jo viņa vienmēr trāpa desmitniekā. Mātēm ir raksturīgs ļauns prieks, ja bērnam klājas slikti, tāpēc ka viņš nav klausījis māti.

Imuhs prieks pārvēršas apsmieklā, ja tas tiek stāstīts citiem ar mērķi apkaunot bērnu. Ļauns prieks un padarīšana par apsmieklu ir ļaundabīgi naidi, ko bērns, sevi žēlojot, ieņem sevī. Šī sieviete atzina, ka viņas mātes pārsvars vienmēr bijis īpaši liels un ka viņa ne reizi vien, darot lietas pretēji mātes gribai, ir apzināti nodarījusi ļaunumu pati sev. Galvenais, lai neuzvarētu mātes griba. Mātes dzīves beigas nogurdināja viņu tā, ka viņa vairs nevēlējās neko.

Spriedze bijusi tik liela, ka viņa reizēm naktīs modusies un zobi bijuši līdz sāpēm sakosti. Viņa apzinājās, ka tā ir nespēja paciest mātes neapmierinātību. Viņa neapzinājās, ka vēlēšanās atbrīvoties no problēmas ir vienlīdzīga vēlmei atbrīvoties no mātes. Ķermeņa fiziskajā līmenī tas nozīmē atbrīvošanos no zoba. Ja kāds brīnījās, kā viņa to visu spēj paciest, tad viņa bija lepna, ka to spēj, bet viņas lepnums šo lepnumu neļāva izrādīt. Viņa nebūtu sev piedevusi, ja no viņas mutes būtu atskanējis kaut kas slikts par māti.

īsumā gudra lepnība par savām ciešanām radīja vēzi. Tas nozīmē ja cilvēks vēlas būt pārāks par kaut ko, tad viņš ir sliktāks nekā tas, par kuru viņš ir pārāks. Tikai augstprātība ir augstāka par lepnību. Augstprātība arī rada vēzi.

Sevi lādot, mēs sitam sev pa degunu un provocējam arī citus to ar sevi darīt. Vīzdegunība jeb lepnība pēkšņi sadusmojas.

1.       Jo sāpīgāks ir sitiens pa degunu un jo bezpalīdzīgāk jūtaties, jo pēkšņāk it ka bez jebkāda iemesla sāk tecēt deguns.

2.       Jo vairāk skumstat par savu neizdošanos, jo lielāks sapampums degunā rodas un jo vairāk deguns ir ciet. Citiem vārdiem lepnība ir ciet.

3.  Jo vairāk lepnība sevi žēlo, jo vairāk deguns tek. Vai pil.

4.   Jo aizvainojošāka ir situācija, jo puņķaināks ir deguns.

5.       Jo vairāk domājat par savu aizvainojumu, jo biezāki ir punki.

6.       Tekošs deguns saka cilvēks vēl nesaprot, kas ar viņu noticis.

7.       Biezu puņķu skaļa izšņaukšana stāsta, ka cilvēks uzskata, ka precīzi zina, kas viņam nodarījis pāri.

8.       Atmaksas vēlmes uzliesmošana rada asins tecēšanu no deguna. Jo asiņaināka ir vēlme atmaksāt, jo spēcīgāka ir asins tecēšana. Asins slimību nodaļā par to tiek runāts vairāk.

Lepnība vienmēr uzstāda mērķi, ko tā sāk iekarot. Citas iespējas viņai it kā nav. Ja mērķis neizdevās, palika tikai viena iespēja. Tas nozīmē, ka cilvēkam vairs nav izvēles iespējas.

Viņa izvēles iespējas orgāns sietiņplātnīte, kas atrodas starp acīm virs deguna dobuma, ir gluži kā izņemta.

Ja cerība sasniegt savu vēlmi ir absolūta nulle, kas nozīmē, ka bezcerība ir pilnīga, tad sietiņplātnīte ir gan enerģiski, gan fiziski pavisam pilna un caur to neiet ne piliens gaisa. Jo neiespējamāka jeb nožēlojamāka ir situācija, jo lielāks ir ožas funkcijas traucējums, jo sevis žēlošana rada orgānu un audu funkciju traucējumus.

Kā zibens kaklā uzkritusi bezcerība atrast vēl kādu iespēju rada akūtus ožas traucējumus. Jo neiedomājamāka ir bezcerīgās situācijas uzlabošanās, jo bezcerīgāka ir ožas atjaunošanās. Tāpat kā rodas cerība, tā sāk atjaunoties arī oža, lai gan medicīniski tas var būt pilnīgi neiespējami. Bezcerības atbrīvošana rada cerību, un, ja tai nepieķeras, tas ir, ja cerība ar pieķeršanos netiek padarīta no jauna par bezcerību, tad oža atjaunojas.

Ožas pēkšņa pazušana var izraisīt pilnīgu apjukumu. Man pašai reiz ir bijušas dzīvē tik lielas iesnas, ka vairākas dienas es nejutu nekādu smaržu. Iesnu pilieni gan atvēra degunu un varēju paelpot, bet pārējā ziņā bija galīgi traki. Drosmīgi devos uz darbu, jo kas nu iesnas par slimību, bet to, ko es pati nepamanīju, mani darbabiedri ievēroja uzreiz. Pēc dažām stundām visa slimnīca zināja, ka šodien Vīlmai nedrīkst sūtīt pacientus uz konsultāciju, jo viņas deguns nejūt smaržas un viņai tādēļ ir ļoti grūti uzstādīt pareizo diagnozi. Manī tas izraisīja smieklus, bet, kad oža bija atjaunojusies, sapratu, ka tā bija tīra patiesība. No tā laika, darot darbu, sāku apzinīgāk izmantot savu degunu un attīstīt ožu.

Oža ir intuīcija jeb t. s. septītais prāts, par kuru bieži tiek runāts, nezinot, ka patiesībā tā ir visprimitīvākā maņa oža. Dzīvei vienmēr ir divas puses, un tā arī šeit. Primitīvās, materiālās pasaules smaržu izjušanas otra puse ir garīgās pasaules enerģiju saošana.

Visam, kas pastāv, ir sava smarža, bet to sajūt nedaudzi. Jo labāks cilvēks vēlas būt un jo labākas lieta viņš vēlas iegūt, jo emocionālāk viņš reaģē uz dažādām sajūtamām smaržām. Dažas smaržas viņam ir kā dievišķs aromāts, citas turpretim kā riebīga smaka. Tā kā viņš neizjūt lietas būtību, viņš tiek noķerts uz dievišķo aromātu makšķeres.

Šeit uzsveru, ka nevienam nav jādemonstrē savs pārsvars lepnībai. Lepnība gūst trāpījumu jau tikai no tā, ka kaut kas vai kāds, pēc viņas domām, ir par to labāks. Viņa saskata citos pati savu vēlēšanos un tai nerodas pat šaubas, ka citi varētu domāt citādi. Jo vairāk viņa cīnās, jo vairāk pieaug viņas aizvainojums, lai kļūtu labāka par ciliem. Paejot garām vai paceļoties, parādot labākus rezultātus nekā kāds, kurš attīstās dabiski, rodas sportisks azarts. Nu viņa jau mierīgi skatās no augšas uz sava ceļa gājēju un neatstāj nepadomātu vai nepateiktu, ka ir tikusi tālāk. Viss, kas tai nepatīk, to aizvaino.

Sportisks azarts ir vērojams ne tikai sportā. Arī par skaistāku, gudrāku vai bagātāku kļūst ar sportisku azartu, un katru reizi, kad cilvēks ir saspringts, bet priekšā gājējam nav izdevies paiet garām, palielinās aizvainojums. Jo lielāki ir mērķi, jo lielāks aizvainojums.

Tā kā katrā cilvēkā ir lepnums, tad visi arī apvainojas. Tas, ka jums sen nav bijušas iesnas, nenozīmē, ka jūs neesat apvainojies. Tas nozīmē, ka jūs neesat iesnas izrādījis. Ja iemācāties atbrīvot savas vēlmes, aizvainojums atbrīvojas pats no sevis un uzlabojas arī tie veselības traucējumi, kas it kā vispār nav saistīti ar degunu. Piemēram, jebkādi smadzeņu traucējumi vai slimības.

Visas dzīves problēmas var izrunāt caur aizvainojuma aspektu. Pamēģiniet kādu laiku paskatīties uz savu dzīvi caur aizvainojumu, un jūs būsiet pārsteigti. Savas apvainošanās šķiet neticamas. Sapratīsiet, kādēļ tik vienkārši barat kādu: “Kas tur ko apvainoties par tādu mazu lietu. Būtu vismaz kaut kas!”

Otrs pat nebūtu sapratis, ka apvainojās, ja jūs to nebūtu pateicis. Zemapziņā esoša apvainošanās palielinās uz tās apzinātās apvainošanās rēķina, ko tā ieguva no tā, ka jūs šādi teicāt.

Jo vairāk cilvēks cenšas noliegt aizvainojumu, jo vairāk viņš mēģina to paslēpt no sevis, bet citi joprojām redz. Tāpēc apvainojoties tiek teikts: citi zina par mani vairāk nekā es pati. Zina ari. Tāpēc ikviens cilvēks zemapziņā vēlas būt tīrs. Vēlēšanās realizējas tikai fiziskā līmeni, un rezultāts ir slimīga tīrības mīlestība.

Jo lielākas cilvēkam ir problēmas ar savu iekšējo netīrību jeb aizvainojumu, jo vairāk viņš pieprasa tīrību gan no sevis, gan no citiem. Ar savu īpaši rūpīgo tīrīšanu viņš varbūt vēl ir apmierināts, bet ar citu veikto nekad. Kritiski liela aizvainojuma gadījumā viņš pat neslēpj savu neapmierinātību un aizvainojumu par to, ka ar viņu nerēķinās. Viņam ir pilnīgas tiesības apvainoties, jo viņš taču vēlas tikai labu, bet visi apvainojas par viņa neapmierinātību, it kā viņš būtu vēlējies sliktu.

Savas aizvainotās sejas rādīšana var būt demonstratīva. Jo inteliģentāks ir cilvēks, jo mazāk viņš parāda savu aizvainojumu. Tas nozīmē, ka viņš mazāk demonstrē savu iekšējo netīrību. Šis pats inteliģentais cilvēks mājiniekiem un tuviniekiem var katru dienu rīkot demonstratīvas aizvainojuma izrādes, jo ikviens sāk cīnīties no bailēm noslīkt savos atkritumos. Viņš neatzīst, ka ar to aizvaino citus. īpaši tuviniekus aizvaino atšķirība starp viņa medus saldo divkosību ārpus mājas un briesmīgo dabu mājās.

Tikai īpaši prasmīgi stresu apspiedēji var visur rādīt tādu seju, ir kā nekas nebūtu noticis. īpaši prasmīgu stresu apspiešanu ļauj veikt vēlme būt labākajam un apliecināt, ka esmu vislabākais. Šādas domu gaitas rezultāts ir grūtākās slimības.

Katras slimības ārstēšanai būtu vispirms jāsākas no tīrīšanas. Ja mājās ir tīrība, tad var teikt, ka šajā ģimenē valda kārtība. Sterila kārtība, kuru mūsdienās raksturo eironormas,

ir pārlieka jeb pārspīlēta kārtība. Šāda slimības radoša kārtība tiem, kuru bailes but netīram, melnam, prastam spiež iekšējās netīrības, melnuma, prastuma dēj būt ārēji īpaši tīriem, kārtīgiem un inteliģentiem.

Ārstniecība ar ķīmiskajiem medikamentiem principā ir šķietamās jeb ārējās kārtības radīšana. Patiesībā iekšēji izgāztuve pieaug. Ja atkritumi vairs neietilpst ķermenī, slimība vairs neuzlabojas arī šķietami. Tā kļūst hroniska. Tas, kuram vienmēr jāsteidzas, kurš bēg no bailēm, noteikti vēlas visātrākajā veidā atbrīvoties no slimības. Viņam ir dabīgi atklāt uz slimību viesuļuguni no visiem ieročiem. Viņš neredz, kā viņa ķermenis pārvēršas par mikrobu kapiem, un, kas nav redzams, tas nepastāv. Viņš neuzskata mikrobus par sava ķermeņa drošības nodrošinātājiem un indē tos kā ienaidniekus. Nepareizi principi kā garīgā inde un ķīmija kā laicīgā inde padara indētāju bezcerīgi slimu.

Šajā situācijā var palīdzēt augi. Jūs varat izjust auga iedarbību virspusēji, bet, ja jūs tam ticat, tas dos no sevis visu. lai no jūsu iekšām iztīrītu indes. Domājot par citām lietām vai darot ko citu, un citu starpā iedzerot augu tēju, jūs pierādāt augam, ka tam neticat. Augs nespēj izlauzties cauri jūsu neticības sienai.

Zinātniski ārstēšanu no ķermeņa attīrīšanas sāk tikai homeopātija un homotoksikoloģija. Galvenokārt no dabīgiem līdzekļiem izgatavoti medikamenti, kas nesatur ķīmiju, tiek arvien plašāk lietoti visā pasaulē, ārstējot hroniskas slimības. Tā ka tic iedarbojas lēni. dzīvībai bīstamu akūtu slimību ārstēšanai tie jādod kopā ar ķīmisko ārstniecību. Paejot krīzei, no ķīmijas būtu jāatsakās. Pēc ārstēšanas ar ķīmiskajiem medikamentiem ķermenis noteikti būtu jāattīra kā kaujas lauks no visādiem mēsliem ar homeopātiskajiem vai homotoksikoloģiskajiem medikamentiem. Šos medikamentus jums pratīs ieteikt homeopāts. Par homeopātiju esmu stāstījusi savā trešajā grāmatā.

Mūsu valstī nav atsevišķu homotoksikologu, lai gan būtu jābūt, jo pēdējo 50 gadu laikā pasaulē ir sākta 18 miljonu jaunu ķīmisku savienojumu lietošana, no kuriem 300 000 cilvēkam ir alergēni. Tas nozīmē, ka vienā cilvēkā var būt 300 000 dažādu indīgu domu, ar kurām viņš atraida nepazīstamo. Var šķist neticami, bet vienā cilvēkā tomēr ir viss, kas pasaulē pastāv. Kura doma sāk augt un parādās kā slimība, tas ir atkarīgs no mērķiem, kuru vārdā cilvēks cīnās ar dzīvi. Jo indīgāks ir cilvēka domāšanas veids, jo vairāk viņš pievelk attiecīgās indes. Tas pats cilvēks var darīt nenormālu darbu, lai atrastu līdzekli, ar kuru šo ķīmiju, neievainojot ķermeni, izvadīt no ķermeņa. Tas, ka to var izdarīt, tikai labojot prātu, tā ir cita lieta.

Homeopātija un homotoksikoloģija šobrīd ir cilvēkam visdraudzīgākās ārstētājas, bet tomēr arī šeit saglabājas cerība, ka otrs man palīdzēs ar kādiem līdzekļiem. Stresu atbrīvošana ļauj tikt galā pašam ar sevi.

PAR VELĒŠANOS BŪT KAUT KAM

Lūdzu pasakiet, ko jūs atbildētu, ja es jums vaicātu: “Vai jūs esat kaut kas?" Ja jūs atbildētu ar jā vai nē, es pavaicātu: "Kāpēc jūs tā domājat?" Atbilde būtu atkarīga no daudziem apstākļiem. Piemēram, no tā, vai jums ir ģimene vai nav un kāda tā ir. Vai jums ir bērni un cik labi viņi ir. Vai jums ir darbs, nauda, stāvoklis sabiedrībā, slava, vara utt. īsi sakot, atbilde ir atkarīga no tā, vai jums ir kaut kas, ar ko lepoties. Dzīve katru rītu mūs modina un vaicā: "Vai tu esi kaut kas?" No atbildes ir atkarīgs vairāk, nekā mēs varam iedomāties.

Cilvēks, kurš ir kaut kas, ir vesels un imūns pret slimībām. Imunitāte ir izturība pret kaitēm, drošība pret infekcijām, organisma dabīgā vai iegūtā aizsardzības spēja pret slimībām un indēm. Mūsdienās ar ārkārtīgi jaudīgajiem elektronu mikroskopiem ir pierādīts, ka cilvēkā nav nevienas sterilas jeb no mikrobiem brīvas vietas. Tas nenozīmē, ka cilvēks būtu slims. Ja jūs, kas uzskatāt sterilumu par veselības pamatu, kā slimnieks uzzinātu, ka jūsu degunā, rīklē, plaušās, sirdī, urīnizvadkanālos, dzimumorgānos, gremošanas traktā ir atrasti stafilokoki un streptokoki, tuberkulozes nūjiņas, dažādas sēnes, trihomonoze, hlamīdija, coli baktērija un citas šausmas, tad nebūtu brīnums, ja jūs domātu, ka gudrāk būtu bijis vienkārši nomirt. Redzat, cik labs ir teiciens, kas skaidri saka visam, ko dzirdi, nav vērts ticēt, tad ir vieglāk dzīvot.

Zināšanas ir nepieciešamas, bet ir jāzina to nozīme. Dzīvojoša cilvēka ķermenī notiek aktīva, neredzama darbība. Mūsu ķermenis jeb makroķermenis sastāv no neskaitāmiem mikroķermeņiem jeb mikrobiem, kas visi uztur un aizsargā makroķermeni. Ja mēs tos uzskatām par ienaidniekiem, tad esam tos iedomājušies par ienaidniekiem. Tas nozīmē, ka vēlamies sev ienaidniekus, lai gan mums tie nav nepieciešami. Viņiem neatliek citas iespējas kā kļūt par ienaidniekiem, jo citādi nobijies cilvēks vēl nespēj mācīties.

Mikrobi dzīvo pēc tādiem pašiem dabas likumiem kā cilvēks. Tā kā viņiem nav saprāta, tad viņiem nav stresu un viņus vada saimnieka organisma stresi.

Mikrobu uzvedība reaģē uz vismazāko saimnieka noskaņojuma maiņu. Ja cilvēks ir imūns pret jebkādiem vērtējumiem, kas tiek izteikti par viņu vai viņa dārgajiem, ja viņš nejūt sevi aizskartu ne labā, ne sliktā nozīmē, tad viņš ir imūns arī pret slimībām. Tā kā viņš skatās, ka viss vienkārši ir tā, kā ir, tāpat redz arī mikrobi un mierīgi dara savu darbu. Cilvēks, kurš jūt, ka viņš ir kaut kas, nesāk pierādīt, ka viņš ir kaut kas. Tas nozīmē, ka viņš neļaujas traucēties no citu vēlmēm un darbiem. Neļaušanās traucēties arī ir imunitāte. To nedrīkst sajaukt ar vienaldzību.

Imunitāte ir būšana kaut kam.

Ja cilvēks ir viņš pats, tad viņš ir kaut kas. Ievērojiet, kā uzvedas cilvēks, kurš tiek saukts, bet, atrodoties lielā masā, labi nedzird. Viņš pagriežas saucēja virzienā, norāda ar pirkstu uz krūšu augšdaļu un kliedz: Es vai?" Viņš nenorāda uz vēderu vai krūšukurvja lejasdaļu, kur atrodas sirds. Viņš rāda tur, kur atrodas timuss (dakšas dziedzeris), jo, ja kāds kādu sauc, roka automātiski dodas uz turieni, kur atrodas par kam ko būšanas orgāns.

Timuss, latiņu valodā thymus, ir imunitātes orgāns. Medicīniski tas ir maz izpētīts. Ir zināms, ka bērniem tas ir samērā liels, bet pieaugušajiem mazs vai arī tā vispār vairs nav un imunitāte tiek nodrošināta kādā citā veidā. Tas nozīmē, ka bērni pēc dabas ir kaut kas un viņu orgāns, kas pauž viņu būšanu par kaut ko, ir īstajā izmērā. Ja vecāki baidās, ka viņu bērns ne par ko nekļūs, jo viņu bērns, neraugoties uz centieniem, ne ar ko neizceļas citu vidū, tad bērna timuss ir pārāk mazs.

Jo lielākas ir bailes, jo lielāks ir timusa baiļu krampis un jo mazāks tas šķiet. Bet, ja vecākiem ir noteikts mērķis, ka viņu bērnam, vienalga, par kādu cenu, jākļūst par kādu gudru vai svarīgu darboni, un bērns jau iepriekš ir pilns svarīguma, tad bērna timuss ir pārāk liels. Ja vecākiem ir nenoteiktas, izteikti lielas ambīcijas pret savu bērnu, viņa timuss ir īpaši liela, bezformīga masa, kuras tikpat kā nav, jo tās robežas nav iespējams atrast.

Ja bērnam, arī lielam izaugot, saglabājas tāds pats domāšanas veids un viņš uzskata sevi par dabas kroni un pasaules iekarotāju, viņš attiecas pret dabu no augšas un netic dabas gudrībai. Atbilstoši domāšanas veidam viņa timuss samazinās, līdz pamazām izgaist. Timusa samazināšanās rāda, cik nepareizi cilvēks izprot dabas iemeslu un seku likumu. Kas pilnībā apgriež otrādi iemeslu un sekas, tā timuss izplūst limfas sistēmā. Tagad tai arvien spēcīgāk jāsāk likvidēt sekas.

Katram cilvēkam nepieciešams būt kaut kam. Bailes padara vajadzību par vēlmi. Ja jūs baidāties, ka netiksiet uzskatīti ne par ko, ja jums nav tā, pēc kā cilvēks par kaut ko tiek uzskatīts, tad varat mācīties un strādāt, sasniegt ļoti daudz, un visi uzskatīs jūs par svarīgu cilvēku, bet, kad sāksiet paši domāt par sevi, tomēr jutīsiet, ka jūs neesat nekas. Sajūta ir viens, bet zināšana kaut kas pretējs. Jo gudrāki jūs esat, jo vairāk uzvar zināšana. Traucējošā sajūta tiek nospiesta, bet zemapziņā tā jūs vada, pastāvīgi aug un kļūst par nosacījumu uzstādīšanu: “Ja es to nedarīšu, tad es nekas neesmu.” Tā kā jūs vēlaties būt kaut kas, tad arvien darāt un darāt, līdz saslimstat.

Jo vairāk esat noņēmušies ar savas dzīves padarīšanu par labu, jo vairāk esat upurējuši sevi, vēloties patikt citiem. Jo lielāka ir šāda iespēja ja vairs negadāties viņiem acīs, jūs it kā nemaz nepastāvat. Jūtat, ka esat aizmirsti, un zināt, kāds ir iemesls. Tas ir tas, ka jūs nekas neesat. Ar šādu domāšanu esat slims un paliksiet slims arī turpmāk.

Vēlēšanās būt kaut kam spiež sevi nomelnot un gaidīt, lai citi pierādītu pretējo. Ja citi nogurst no šādas spēles un viņiem apnīk, cilvēks kļūst slims.

PATIESS GADĪJUMS

Nedaudz korpulenta sieviete, kura svara dēļ ir aizliegusi sev to, kas citiem ir atļauts, kas vienmēr ir centusies būt patīkams cilvēks, laba speciāliste, sieviete un māte, jūt sirdī neizskaidrojamu smagumu. “Ak, ko gan es…” viņa parasti saka, un arī es to daudzkārt dzirdu. Ar gadiem jautrā, visās situācijās galā tiekošā sieviete ir kļuvusi par smejošu masku. Viena nelaime nāk aiz otras, bet īstas slimības it kā nav. Viņa vairs neiedrošinās piedāvāt sevi darbā pat “cauruma aizpildīšanai”, un ari citi to nelūdz. Viņa ir secinājusi, ka viņa vairs nav vajadzīga, ka viņa nav nekas. Jaunās, skaistās, slaidās pārsver viņas gud

rību un dzīves pieredzi, lai gan viņas neko neprot. (Ievērojiet šeit cilvēku vērtējumu jeb attieksmi pret citiem!)

Savu aizvainojumi viņa neizrāda, lai gan reizēm, pēc viņas domām (!), viņa tiek aizvainota gandrīz apzināti. Sajūta, ka drīz nāks smaga slimība un tad tiks pieklājīgi pateikts, ka viņas pakalpojumi vairs nav vajadzīgi, spiež krūtis tā, ka reizēm nav elpas. Cenšanās ierobežot ēstgribu vienmēr panīkst, kad viņa jut, ka viņa jau tāpat nekas nav. Kuram viņa ir vajadzīga!? Skatījos, kāda ir viņas vēlme būt kaut kam.

Tā bija kā snaiperis, kas cenšas zirnekļu tīklu pilnos pazemes ierakumos caur šauru šaujamlūku trāpīt pa virszemes kustīgajiem objektiem. Ja vienlaikus visiem mērķiem trāpīt nevar, tad vina zina, ka viņai nav tiesību nemaz vēlēties izkļūt no zirnekļu dzīvesvietas uz zemes. Sēdi šeit un skaties uz zirnekļiem, vairāk tu neesi cienīga! Ļoti noraidoša attieksme pret visu, īpaši pret sevi. Vēlēšanās ari turpmāk ar darbiem pierādīt, ka es joprojām vēl kaut kas esmu. Tas, kurš to nesaprot, ir kā zirneklis, kas šķietami netraucēti dara savu darbu un citus vispār neievēro. Šādas attieksmes rezultāts bija lēnām uzglūnoša vispārēja saslimšana, kuras gadījumā neviens nesaprot, no kā nelaime ir sākusies.

Ja ieejat kādā vecā, pamestā mājā, alā, pilī, kas ir pilna zirnekļa tīklu, ko jūs sakāt? “Te neviena nav." Ja dodaties pie kāda ciemos un skats apstājas pie zirnekļa tīkla, tad domājat, ka tc nav neviena, kas notīrītu zirnekļa tīklus. Un tā ir patiesība, tur neviena arī nav, jo šie cilvēki sevi ne par ko neuzskata.

Kāda ir jūsu attieksme pret zirnekļiem? Baidāties, skrienat projām un kliedzat, jums ir pretīgi, neciešat, iznīcināt, uzskatāt zirnekļa tīklu par netīrības un nekārtības rādītāju? Vai jūtat bijību, atstājat zirnekli mierā un gaidāt, lai viņš aizietu? Kā jās attiecaties pret zirnekļiem, tā attiecaties pret būšanu par kaut ko.

Mācoties iepazīt vēlēšanos būt kaut kam. ievēroju, ka tā rāda sevi visiem kā zirnekli. Sapratu, ka ari zirneklis ir skolotājs, kas atnācis uz jūsu istabu pateikt: “Dārgo cilvēk! Tu vēlies būt kaut kas. jo tev šķiet, ka tu nekas neesi. Atbrīvo savu vēlmi, tad sajutīsi, ka esi kaut kas. Tu neko neesi darījis, bet tā, kā tu jūti, tā pret tevi arī attiecas. Svešiem tas uzreiz ir redzams. Ar savējiem nepieciešams nedaudz, laika, jo viņi ir pieraduši, ka tu sevi ne par ko neuzskati, un arī viņi neuzskata. Kā tu pats attiecies pret sevi, tā pret tevi attiecas arī citi. Atceries to, tas ir dzīves likums!”

PATIESS GADĪJUMS

Devos pie paziņām. Sieviete kuru katru minūti gatavojās doties dzemdēt. Dzemdēšanas riska faktoru medicīniskā nozīmē bija vairāk nekā vajag. Viņa bija pastāvīgi nodarbojusies ar prāta labošanu, bet katrs sieviešu konsultācijas apmeklējums deva viņai jaunus stresus riekšavām vien, jo viņa pastāvīgi tika bārta, ka vispār ir ķērusies pie šādas bīstamas lietas. Tas padarīja mani tramīgu. Ja cilvēks ar faktiem tiek piespiests pie sienas, tiek saskaitīti riska punkti un izrādās, ka gan tu, gan tavs bērns nav nekas cits kā viens liels risks, tad cilvēks ir tikai vienas lielas bailes, un jūs jau zināt, ko dara bailes. Tādēļ devos drošināt.

Ienāku pa durvīm, un pirmā vieta, kurp manas acis paskatās, ir priekšnama lampas kupols. Manas acis pirms tam un pēc tam tur nav nonākušas, tas nozīmē, ka mana dvēsele ne pirms tam, ne pēc tam nav likusi man turp skatīties. Ko es redzu lampas kupols ir biezi pārklāts ar zirnekļa tīmekļiem. Zinu, ka viņi ir ļoti tīrīgi cilvēki, turklāt vēl gaidot jaundzimušā ienākšanu mājās.

Es vēl nepaspēju sākt smieties, kad nokaunējusies sieviete ar garu putekļu lupatu bija klāt un sniedzās lampas virzienā, pati atvainojoties: es vēl vakar to notīrīju. Tam es ticu. Zinu, ka zirneklis prot aust brīnumaini ātri, ja nepieciešams, un šeit tas bija nepieciešams. Saķēru birstes kātu: “Kuš, muļķīte! Zirneklis atnāca tev palīgā, un tu nesaproti. Ja tu pēc visa tā, ko esi pārcietusi, neesi spējusi sevi atrast, tad zirneklis šoreiz palīdzēs tev izkļūt no nelaimes. Pirms dzemdībām neviens nedrīkst pieskarties zirnekļa tiklam. Lūdz sev, bērnam, zirneklim un tīklam piedot savu kļūdu un sāc atbrīvot savu vēlmi būt kaut kam. ”

Sieviete piedzemdēja veselu un mierīgu bērnu ar asu skatu, kura attīstība, neraugoties uz riska punktiem, jau veselu gadu bija bijusi pilnīgi normāla. Māte pati arī bija vesela. Laimes zirneklis taču neatnāca pareizajā laikā ciemos tāpat vien.

Timusam ir zirnekļa enerģija. Zirneklis auž tīklu, kā timuss rada limfas sistēmu. Ja cilvēks ir kaut kas, viņa timuss ir pieliekami liels un limfas sistēma ii viņam atbilstoša. Šāds cilvēks ir vesels. Tiklīdz rodas vēlme būt kaut kam, rodas arī timusa un limfas sistēmas slimīgas pārmaiņas.

1.       īpaši lielas bailes, ka es nekas neesmu, saspiež timusu zirnī un limfas sistēmu trauslā, viegli plīstošā tīkliņā. Šāds timuss un limfas sistēma ir cilvēkam, kas dzīvojis zem vecāku patvaļas un arī kā pieaudzis cilvēks baidās no visa un visiem. Spēcīgie vecāki brīnās, no kurienes viņiem radies šāds vājš bērns. Līdzpilsoņi brīnās, kā cilvēks var dzīvē būt tik bezspēcīgs.

2.       Ja cilvēks baidās, ka viņš nav nekas, bet vēlas par kaut ko kļūt, viņa timuss ir ka mazs zirneklis, bet limfas sistēma sāk palielināties. Jo lielāka ir vēlme, jo vairāk paplašinās limfu ceļi un limfas mezgli. Lielākos limfas mezglus var sataustīt ar roku. Ar elefantiāzes nosaukumu pazīstamā ķermeņa daļu sapampšana ir redzama par ar aci.

3.       Ja cilvēks ir iemācījies būt pārāks par bailēm un ir saņēmis, ko vēlējies, tad viņš izpleš savus taustekļus kā

zirneklis, kas bija kā mazs kumšķis, bet tagad kļuvis liels, garkājains un biedējošs. Agrāk tika baidīts viņš, tagad viņš baida cilus. Ja viņš, primitīvā veidā bļaujot un spiedzot, tika baidīts, tad tagad viņš baida citus ar savu enerģisko žņaugšanu un izsūkšanu. Bet, ja viņš tika baidīts ar indīgiem vērtējumiem, tad viņš kļūst par indīgu zirnekli.

Ja sākat atbrīvot savu vēlmi būt kaut kas, nebrīnieties, ka sevī redzat no sevis iznākam zirnekli. Dariet to atkārtoti, tad redzēsiet, ka jūsos burtiski ir zirnekļu audzētava. Atbilstoši tam, kā esat audzējuši sevi par kaut ko.

Jo vairāk cilvēks spiež sevi būt par kaut ko, jo lielāks kļūst vina timuss. Vienā brīdī viņš ir kā krabis ar lielu ķermeni un resnām rokām, kas, tāpat kā vēzis, no sava neatlaižas. Cērt to kaut gabalos. Ja cilvēkam ir kāds mērķis, ar kuru pierādīt, ka viņš ir kaut kas, tad viņam mērķim atbilstošā vietā ķermenī rodas vēzis. Ja cilvēks vēlas visā vienmēr un mūžīgi būt kaut kas gudrs, solīds, inteliģents -, viņa timuss ir kā no sevis audzēšanas un saņemšanās noguris, krūšu kurvī izplūdis krabis, kura paša nav, bet kura vēlmes kā spīles automātiski tver tālāk. Šīs slimības nosaukums ir sarkoidoze.

Pati par sevi sarkoidoze nav ļaundabīgs process, bet, tā kā tā kaitē diafragmai un plaušām, tās gaita var būt ļaundabīga. Sarkoidoze rodas, ja cilvēks par katru cenu vēlas pierādīt, ka viņš ir kaut kas, taču nespēj. Šādā bezcerības un sevī vilšanās brīdī, kad rodas pilnīga vienaldzība pret sevi, arī parādās sarkoidoze. Par ļaundabīgu tā kļūst tad, kad cilvēks ir pilnīgi vienaldzīgs pret tiem, kas viņam traucējuši kļūt par kaut ko.

Attīstīšanās par cilvēku caur vienkāršākām dzīvības formām nozīmē, ka mēs kādreiz esam arī zirnekļi. Tas nozīmē, ka katrā cilvēka nepieciešamības gadījumā ir zirnekļa enerģija.

Tā ir nepieciešama, lai prastu būt kaut kas arī tad, ja neko neatceramies no zirnekļa dzīves. Zemapziņa zina visu. Tas, kurš vēlas atrast dzīves patiesību, ciena visu dzīvo. Viņš laiku pa laikam priecīgi pieķer sevi pie domas, ka viņš, tāpat kā zirneklis, ir pratis kādu darbu izdarīt tik filigrāni, ka nekāda smalka iepriekšējā plānošana un mērīšana nemaz nav bijusi nepieciešama. Iekšējā sajūta vadīja, un rezultāts bija perfekts darbs.

Šis cilvēks arī nākamajā reizē iedrošinās ticēt savai iekšējai sajūtai, un neviens nesaprot, kā cilvēkam var būt tādas zelta rokas. Cilvēks arī pats neprot pateikt, ka no zirnekļa, taču tas nav svarīgi. Zirneklim acis atrodas it kā visur, tāpēc viņš prot visu vienlaikus nemt vērā. Vina acis ir vina uzaustais tīkls.

Viņa pat nebija tuvumā, kad viņa tīkls tika norauts, bet viņš kā ar burvju spēka palīdzību uzauda atkal jaunu tīklu, turklāt perfektu kā vienmēr. Zirneklis it kā strādātu ar izpratni ja vajag, tad vajag, ko te daudz gausties. Sekošana viņa tīkla aušanai rada vārdos neizskaidrojamu cieņu pret perfektu darbu.

Ja zirneklis uzauž tīklu vienā istabā, viņš pats var būt vienalga cik tālu, bet viņš zina, kas noliek šajā istabā. Zirnekļa tikls ir bioloģiska informācijas sistēma ar atpakaļsaikni, kas nodrošina pašregulējošos procesu notikšanu pie nosacījuma, ka ne zirneklis, ne zirnekļa tīkls netiek iznīcināts. Tāda pati ir ari timusa un limfas sistēmas darba organizācija. Ja iznīcināt zirnekļus un tīklus, jūs nemanot iznicināt savu timusu un limfas sistēmu. Bet, ja atbrīvojat savu vēlmi būt kaut kam un visas vēlmes, kas ienāk prātā, tad zirneklis pats dodas projām no jūsu dzīvesvietas un zirnekļa tīkli paši par sevi kļūst par putekļiem.

Vai esat dzirdējuši, ka senatnē uz brūcēm, īpaši uz slikti dzīstošām brūcēm, lika likti zirnekļu tikli? Seno laiku cilvēki nezināja, ka zirnekļa tīklam ir limfas enerģija un limfa ir tīrītāja, bet viņi to juta un darīja tā, kā viņiem pateica priekšā

sajūta. Viens vīrs, kura no suņa kodieniem sastrutojusī roka, neraugoties u/. labajām zālēm, nevēlējās un nevēlējās dzīt, atbrīvoja savu zirnekli un uz nakti uzklāja brūcei zirnekļa tīklu. Nākamajā dienā brūcē vairs nebija ne strutu, ne sapampuma. Lai izveseļotos, bija nepieciešamas trīs dienas. Vīrs brīnījās tikai par vienu lietu rēta nepalika.

Ja cilvēks ir kaut kas, viņš kustas ātri un viegli kā zirneklis tīkla. Bet, ja viņš vēlas būt kaut kas un nonāk atkarībā no savām vēlmēm, kuras viņš vēlas pierādīt, viņa locekļi palēnam no skumjām sāk kustēties smagāk. No rīta, cīnoties ar blīvu pampuma šķidrumu, viņam ļoti jāpiepūlas, lai sāktu kustēties. Jo vairāk cilvēks jūtas pazemots no tā visa, jo iespējamāka ir locītavu iekaisuma diagnoze. Jo vairāk viņš sliktu situāciju iztēlo par labu, tā ka arī pats sāk ticēt savai divkosībai, jo tuvāk ir reimatisks locekļu iekaisums. Tas parasti neapmierinās ar vienu locītavu.

Zirneklis ir ātrs, bet viņš nesteidzas. Steidzīgs cilvēks, kurš vēlas būt kaut kas, ir kā zirneklis, kas cenšas citus kā mušas noķert savā tiklā. Viņa filigrāni izstrādātā un sevis atzītā sistēma kļūst par autoritāru vadības sistēmu, kurā visi izlūko visus un tūlītēja nepakļaušanās pavēlei nozīmē bojāeju.

Muša ir enerģētiski apnicīgs labdaris. Autoritāra vadītāja jeb tirāna tīklā īpaši daudz cieš labdari, kas ar apnicīgu spītību cenšas sliktās lielas pārvērst par labām. Kāpēc? Jo autoritārs vadītājs saskata citos savu slēpto būtību kukaini jeb apgrūtinājumu, ko viņš vēlas iznīcināt.

Niecības sajūta provocē vēlmi pierādīt, ka es neesmu nekāds apnicīgs kukainis, ka es esmu kaut kas. Jo lielāka ir autoritāra vadītāja vēlēšanās būt kaut kam, jo vairāk viņš pieprasa bezierunu pakļaušanos savai varai, lai nodrošinātus savu autoritāti, līdz iet bojā pats un iznīcina sistēmu. Šīs sistēmas augļus var izjust lielākā daļa mūsdienu bērnu, kuru vecāki vēlas gan viens otram, gan bērniem parādīt savu varu. Turklāt tā vietā,

lai redzētu savas kļūdas, šie vecāki asi cīnās pret valsti vai jebkādu autoritāru vadības sistēmu. Viņi nespēj paskatīties uz sevi no malas, tāpēc viņi neredz ari savas kļūdas, un tāpēc dzīvei viņi smagi jāmāca.

Autoritāte un autoritārums ir viena veseluma divi gali. Tas, kurš vēlas būt kaut kas jeb autoritāte, kļūst par autoritāru. Citiem vārdiem tirānu. Arvien biežāk par tirāniem kļūst jau mazi bērni, jo vecāki audzina viņus par labākiem nekā citi. Pārmērīgi mīlošiem vecākiem viņu mazais tirāns ir īpaši mīļš un jocīgs. Viņu īpašnieciskā mīlestība nepieļauj domu. ka šādi viņi padara savu bērnu nelaimīgu. Bieži viņi raugās uz citiem vecākiem un redz viņu kļūdas, bet tādas pašas savas kļūdas viņiem pat neienāk prātā. Par tirānu kļuvušam bērnam ir ļoti grūti no jauna atrast sevi. Iespējams, tam nepieciešama slimnīcas vai cietuma palīdzība.

Ja sieviete un vīrietis abi ļoti vēlas būt autoritātes, bērnā šī autoritāte summējas un kļūst īpaši liela. No mātes iegūtais, tikai šai mātei raksturīgais sievišķīgais autoritārums un no tēva puses iegūtais, tikai šim tēvam raksturīgais vīrišķīgais autoritārums, kas vecāku gadījumā var šķist ļoti patīkams, padara bērnu par tirānu, kuram līdzīgu pasaule vēl nav skatījusi. Viņam nav jāapdraud cilvēces eksistence, bet saviem vecākiem viņš var nodarīt daudz sāpju. Sabiedrības acīs autoritāri vecāki mājās var būt pilnīgi sava bērna vergi. Viņiem jācieš, jo viņi paši padarījuši sevi par vergiem.

Bērns var sākt vecākus tiranizēt tūlīt pēc piedzimšanas, ja vecāki sak viņu tūlīt no pirmajām dzīves dienām par kaut ko veidot. Nav svarīgi, vai tas tiek darīts fiziski. Ir svarīgi, cik stipri tas tiek darīts sapņos. Vēlēšanās, lai mans bērns tūlīt jau jaunībā tiktu tālāk un augstāk nekā es, ir egoistiska vēlme, aiz kuras slēpjas vēlme apliecināt savu vērtību kā vecākam. Šādiem vecākiem dzīves attīstība praktiski apstājas, bērnam piedzimstot.

Ja jau ar vienu bērnu ir tik grūti, tad otra dzemdēšanai drosmes nepietiek. Par trešo pat nerunāsim. Jo vairāk vecāki cenšas risināt savas problēmas saprātīgi, jo vairāk bērns kāpj viņiem uz galvas gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Turklāt viņš arvien jūt, ka viņš nav nekas un neviens viņu neciena. Aizvainojums par to tiek izgāzts uz vistuvākajiem. Bieži tic ir arī vecāki.

Bērna audzināšana par kaut ko ir liela kļūda. Bērns, kurš liek audzināts, nevar augt, ejot blakus saviem vecākiem pa vienu ceļu un darot kopīgus darbus. Tomēr tieši tā viņš nācis augt. Viņš zināja iepriekš, ko, dzīvojot kopā ar šiem vecākiem, var pieredzēt, un viņš atnāca tieši pie viņiem, jo bez viņu pieredzes viņš nevar attīstīties tālāk. Viņš protestē pret savu audzināšanu daudzos veidos. Ja nekas cits nepalīdz, viņš kļūst slims, lai vecāki viņu žēlotu un beigtu audzināt.

Ja bērns atkārtoti saslimst pirms kāda svarīga pasākuma ar audzinošu mērķi, vecāki paši bieži aptver, ka bērns zemapziņā nevēlas turp doties. Nedaudzi aptver, ka bērnam ir nepieciešams būt savās mājās savas ģimenes vidū, lai iemācītu saviem vecākiem sazināties savā starpā. Viņš taču ir nācis, lai padarītu savus vecākus laimīgus. Tas nozīmē padarīt laimīgu sevi, savu vecāku summu.

Ja cilvēks pats sev ir kaut kas, bet tas nepatīk pārējai pasaulei, jo pasaule necieš, ja kāds ir kaut kas, tad šis Kāds var dzīvot laimīgi un veselīgi, labākajā gadījumā, atšķirtībā. Nav taču jēgas pasaules dēļ saslimt vai doties nāvē. Atšķirtība nav dzīvošana mūžamežā vai pasaules galā. Ar savām mājām apmierināts cilvēks var darīt savu darbu un sazināties ar pasauli caur literatūru un mākslu. Viņš nav skumjš, jo nav viens. Tas, kurš ir kaut kas, vienmēr ar visu ir viens veselums. Slimībām nav jānāk viņu mācīt.

Vēlēšanās būt kaut kam mūsdienīgākā valodā ir vēlēšanās būt autoritātei. Cilvēks vēlas to, kā nav. Vēlēšanās izsaka

bailes, ka netiks iegūts tas, ko vēlas. Bailes pievelk baidāmo. Tātad tas, kurš vēlas būt autoritāte, pēc savām domām, var būt autoritāte. Pēc citu domām, viņš ir autoritārs.

PAR BAIĻU GŪSTEKŅIEM UN UZRAUGIEM

Nav sliktā bez labā un preteji. Stāvēšana aci pret aci ar smagām un it kā neatrisināmām saziņas problēmām ir likusi man pārprast vienkāršu par sarežģīto un tad atkal sarežģītu par vienkāršo. Sazināties var ar vārdiem vai bez vārdiem. Vārds var būt dzirdams ar ausīm vai sirdi. Runāt var daudzos vārdos vai maz vārdos. Esiet, kādi esat, esiet jūs paši jeb cilvēki, tad jums netraucēs ne daudzvārdība, ne mazvārdība, ne pieklājība, ne rupjība, jūs sapratīsiet abu jēgu. Pirmais saziņas līdzeklis taču ir sirds, kas ar prātu izteikto vērtējumu pārveido par vērtību. Tā padarām dzīvi vienkāršāku.

Arī stresus var atbrīvot vienkāršāk.

Iedomājieties kaut kad sen, nav svarīgi kad, kāds stress kā skolotājs atnāca pie jūsu durvīm un pieklauvēja. Jūs atvērāt durvis, un viņš ienāca. Jūs aizvērāt durvis un teicāt: “Savādi, man šķita kād.s klauvēja." Jūs to neuzskatījāt ne par ko un ne par vienu, jo nepratāt to redzēt. Bet viņš ir dzīves vismazākais, lai ari vissvarīgākais stūrakmens, dzīves elementārdaļiņa.

Viņš ir skolotājs, kas zina, ka viņam ir jāmāca tā, lai skolnieks iemācītos. Tā kā viņu neatzina, viņam bija jāizaug lielākām, lai dotu zināt par savu pastāvēšanu. Viņš izauga par IZJŪTU, bet tad jūs sākāt saukt viņu par labu vai sliktu. Viņš zina, ka tas nav pareizi. Viņam bija jāizaug tik lielam, lai vairs neietilptu jūsos. Viņš izauga par JUTU UZPLŪDU jeb

EMOCIJU, savienojoties ar citām emocijām un izveidojot NOSKAŅU. Bet jūs nesapratāt, ka emocija irjāatbrivo. Viņš izauga vēl lielāks un kļuva par DZĪVES SMAGUMU, lai jūs iemācītos domāt, kāpēc jums gadījusies šāda nelaime. Tā ka jūs nesapratāt ari to un sākāt to pašu kļūdu atkārtot atkal un atkal, viņam bija jākļūst par SLIMĪBU, lai jūs, apstākļu spiesti, slimības gultā noguldīti un esot paši ar sevi, sāktu pārdomāt savas slimības nozīmi.

Jo smagāka ir slimība un jo mazāk var cerēt uz kāda palīdzību. jo vairāk slimnieks ir spiests no visas sirds domāt, kā uzlabot savu bezpalīdzīgo situāciju. Rezultāts ir pilnībā izmainījies cilvēks. Citiem viņš var patikt vai nepatikt, bet viņš noteikti ir vairāk kļuvis pats. un var teikt, ka, pateicoties slimībai, viņam ir atgriezies saprāts. Aplūkosim vienu piemēru. Pienākuma apziņa ienāca jūsos, un jūs ieslēdzāt to sevī. Tā kļuva par jūsu gūstekni, jūsu ķermenis kļuva par tās cietumu. Pirms tam tas bija karaļpils. Starp tiem valda ieslodzītā un cietuma attiecības. Viens lauž vienu, otrs lauž otru, un sāpes gūst abi.

Kas vienam ieslodzītajam ir vajadzīgs? Tik ļoti ceru, ka jūs teiksiet: “Brīvība.” Ja uzskatāt to par pašu par sevi saprotamu atbildi, tad tas, pēc jūsu domām, tā arī ir. Es domāju tāpat. Taču, kad sāku skaidrot pacientiem, jutu, ka man jāuzdod šis jautājums. Atbildes ir bijušas dažādas. No jauna pieredzēju, ka dažs dzīvē svarīgs, īpaši vienkāršs princips, kas man ir pats par sevi saprotams, var citiem tāds arī nebūt.

PATIESS GADĪJUMS

Pavaicāju to kādai 70 gadus vecai kundzei, kad redzēju, ka grāmatu lasīšana un pirmās reizes sakāmais viņai bija kā pilei ūdens. Viņa bija otro reizi atnākusi uz manu pieņemšanu. Tik delikāti, cik vien spēju, teicu ja viņai nav bijis laika nodarboties ar savu stresu atbrīvošanu, tad nav bijis vērts tagad nākt. Būt varējusi atnākt kaut kad vēlāk. Viņa apvainojās un teica, ka ir dziļi apbēdināta, ka es tik slikti par viņu domāju.

Nevēlēdamies biju aizvainojusi visu mīlētu un cienītu kundzi. Viņa nevēlējās sevi atzīt par parastu, apvainojošos cilvēku smalkāk ir būt apbēdinātai. Viņa teica, ka vienmēr ar savu strādīgumu un kārtīgumu ir bijusi piemērs citiem. Lai nepadarītu situāciju sliktāku, teicu, ka ļoti vēlos, lai viņa kļūtu vesela, un tāpēc esmu kā stingrs un prasīgs skolotājs, kas nedod skolniekiem mieru.

Viņai bi ja personīga pieredze ar šādiem skolotājiem, un viņa aizrautīgi nodevās jaunības atmiņām, lai pastāstītu, kas viss viņas skolas gados bija atgadījies. Mēs būtu arī palikuši, tikai senas lietas atceroties, bet es nemanāmi novadīju sarunu atpakaļ vajadzīgajās sliedēs. Centos cilvēkam ar vecumā palēninājušos domāšanas spēju iespējami pieņemami izskaidrot pienākuma apziņas būtību un iemācīt viņai atbrīvošanas vajadzību. Apmēram pēc desmit minūtēm kundze parādīja savu apnikumu, skatoties ārā pa logu un nomocīti nopūšoties. Lai rosinātu viņu domāt, pavaicāju: “Sakiet, lūdzu, kas ir vissvarīgākais cietumniekam?"

Ar kundzi pēkšņi nolika piepeša un acīmredzama pārmaiņa. Nogurums un izklaidība izgaisa, vaigi sasārtojās. acis iedegās, seja bija pilna smieklu un visa viņas būtība it kā vēstīja: “Beidzot šī muļķīgā ārste pamanījās pavaicāt kaut ko, uz ko atbildot, var parādīt savu labumu."’ Tik labam cilvēkam neko nedrīkst pieprasīt, viņam jāatņem viņa kaite. Viņa iesaucās: “Ēst!” Man it kā iesita pa pieri. Klusi teicu: “Dārgā kundze, tāpēc ka jūs tā domājat, jums arī ir zarnu vēzis." Viņa to zināja arī pati.

Cilvēkiem, kuru dzīve reducējas uz ēšanu un ēšanas problēmām, gremošanas trakts ir slims. Ne viens vien pārtrauks šādu sarunu ar jautājumu: “Vai tad bez. ēšanas var dzīvot?" Dažiem esmu atbildējusi, ka, īsi sakot, var gan. Āzijā ir reģistrēti vairāki simti cilvēku, kas nav ēduši gadu desmitiem, lai gan dzīvo parastu dzīvi, strādā un rada pēcnācējus. Tas šķiet neticami, taču principā tas ir iespējams, ja cilvēks ir dvēseliski pilnīgs. Austrumos cilvēki ēd apbrīnojami maz. Varam teikt, ka viņi badojas, jo nevēlas strādāt, bet tas nav pareizi. Badošanās un mazas prasības tikai virspusēji šķiet viens un las pats. Viņi ir daudz tuvāki dzīvošanai no gaisa un mīlestības nekā mēs.

Ēšanas apetīte izsaka dzīves apetīti. Dzīvi var dzīvot pēc vajadzībām, bet var arī pēc vēlmēm. Jo lielākas ir bailes, jo vairāk materiālo pasauli uzskatām par dzīvi un jo vairāk dzīvojam pēc citu vēlmēm, liekot ķermenim arvien vairāk ciest. Tikai pēc vēlmēm dzīvojošs dzīvs cilvēks nepastāv. Jo vairāk vajadzības kļūst par vēlmēm, jo tuvāk ir nāve. Visvairāk bez vēlmēm, tas nozīmē, pēc vajadzībām dzīvojošie cilvēki ir svētie.

Tieši tā, kā cilvēks domā, viņš ari gremo. Tāpēc domāšana bieži tiek saukta par sagremošanu ar smadzenēm.

A.    pēc vajadzībām dzīvojošs cilvēks prot saplānot savus darbus, tāpēc viņš mierīgi var veltīt sevi vienam darbam. Viņam vienmēr ir pietiekami laika. Tas nenozīmē, ka viņš sāk izmantot savu laiku jūsu vēlmēm. Viņš zina, kas ir svarīgs un kas mazāk svarīgs. Attiecīgajā brīdī viņam vienmēr vissvarīgākais ir tas, ar ko viņš tajā brīdī nodarbojas. Ja šī darbība, piemēram, ir ēšana, tad tā ir svēta darbība, kuru viņš pats nejauc un arī citiem neļauj jaukt. Viņa ēšana sākas ar lūgsnu un beidzas ar pateicību, jo ēšana ir svarīgākā materiālā darbība, kas nodrošina dzīves saglabāšanos materiālā līmenī. Pēc vajadzībām dzīvojoša cilvēka gremošana ir kvalitatīva.

B.  pēc vēlmēm dzīvojošs cilvēks neprot sakārtot un saplānot savas darbības, jo viņu spiež ātrums. Viņam vienmēr trūkst laika un ir tūkstošiem vienlaikus darāmu darbu. Ēšanai un atpūtai viņš atvēl tik daudz laika, cik tieši ir vajadzīgs, jo tās neietilpst svarīgu darbību skaitā. Negaidītas situācijas noteikti sagrauj viņa dienas plānu un, nodarbojoties ar negaidītām situācijām, viņš pamet novārtā ēšanu, lai gan bāž sev mutē ēdienu. Ēdiens kā enerģija gan iekrīt kuņģī, bet, tā kā tas paliek nesvētīts, tas nezina, kurp doties, un paliek ķermenī kā noliktavā, gaidot savu rindu. Pēc vēlmēm dzīvojoša cilvēka gremošana ir kvantitatīva.

Cilvēki ir divu veidu:

1)             ar sīkumiem,

2)              ar lielām lietām strādājošie.

1.   pēc vajadzībām dzīvojošs, ar sīkumiem strādājošs cilvēks ēd maz, bet bieži. Tāpat kā viņa galva iepriekš līdz smalkumiem pārdomā visas savas darbības, tikpat smalki viņa gremošanas trakts sagremo apēsto ēdienu. Pilnvērtīgi sasmalcināts ēdiens klust par enerģi ju, kuras daļas iziet cauri viņa ķermeņa enerģētiskajam sietam, tajā neieķeroties un nekļūstot par atkritumiem. Barība dod garīgajam ķermenim nepieciešamo informāciju, fiziskajam ķermenim nepieciešamās vielas, bet viss nevajadzīgais tiek izvadīts no ķermeņa.

2.   pēc vajadzībām dzīvojošs, ar lielām lietām strādājošs cilvēks ēd reti, bet daudz vienā reizē. Piemēram, vienreiz dienā pirms gulētiešanas. Jūs zināt, ka tā ir visneveselīgākā ēšana. Bet, tā kā viņš domā perfekti, tad arī sagremo perfekti, neuzkrājot atkritumus. Visas olbaltumvielu, tauku, ogļhidrātu, vitamīnu, minerālu un

kaloriju enerģijas iedarbojas garu attīstoši un nodrošina ķermeņa normālu anatomiju un fizioloģiju. Patoloģiju radošie akritumi ķermenī nepaliek.

3.      pēc vēlmēm dzīvojošs, ar sīkumiem strādājošs cilvēks spiež sevi ēst, lai gan viņš nevēlas. Pēc viņa domām, viņš var pastāvīgi domāt un darīt, bet vēlāk izrādās, ka tomēr nebija tā, kā vajadzēja. Sevis pielīdzināšana savam darbam rada nenozīmīguma sajūtu, kas var pāraugt atmešanā ar roku. Ar raižpilnu galvu šāds cilvēks gremo bezgaršīgo ēdienu, lai to kaut kā norītu. Ēdiens jebkādā ziņā var būt perfekts, taču šajā cilvēkā tas kļūst gan par garīgu, gan fizisku piesārņotāju, jo cilvēks neprot saņemt nepieciešamo informāciju. Novājēšana šādā gadījumā ir slimības pazīme.

4.      pēc vēlmēm dzīvojošs, ar lielām lietām strādājošs cilvēks ēd, lai būtu stiprs un cīnītos ar grūtībām. Viņa apetīte no sākuma ir lielāka nekā nepieciešams. Viņš ēd reti un daudz, lai nepaliktu vājš. Ēdiena daudzumam nav jābūt lielam vai kalorijām bagātam, bet tas tiek norīts kopā ar daudzām sliktām, neizdomātām domām. Smagās domas sākumā ir kā smaguma sajūta kuņģī, tad jau visā ķermenī, kļūstot par liekajiem kilogramiem atkritumu kilogramiem. Jo lielākas ir vēlmes, jo lielāka ir nepārdomātība un jo lielāki nesagremoti gabali uzkrājas ķermeņa enerģētiskajā sietā, radot arvien lielāku slimību.

Ja cilvēks vēl ir patiess un vēlas visu izrādīt, tad viņa atkritumi sakrājas kā tauki. Tā ir visatturīgākā, sākumā tikai estētiskajam iespaidam traucējoša patoloģija, kas laika gaitā, arī tad, ja nepalielinās, iedarbojas kā smaga nasta, jo tālāk, augstāk un ātrāk cilvēks vēlas nokļūt.

Citiem vārdiem resni kļūst tie cilvēki, kas visvairāk ciena godīgumu un tāpēc arī paši vēlas būt loti godīgi. Viņi rīkojas zemapziņas vadīti, neapzinoties, ka godīgums ir sliktuma parādīšana. Tātad resnais vēlas parūdīt slikto, bet baidās to izdzīvot, jo raizējas, ka viņš tiks uzskatīts par sliktu. Ar labu darbu un pieklājīgu uzvedību viņš cenšas apliecināt savu labumu. Viņš nespēj iedomāties, ka vienreiz pienāks pacietības robeža.

Jo svarīgāks ir ārējais skaistums, jo vairāk cilvēks cenšas atteikties no ēdiena, nesaprotot, ka arī dvēseli knapi velkošs ēdiena daudzums tiek sagremots analogi viņa domāšanas procesam. Nedaudzās kalorijas neļauj kļūt resnam, bet tās netraucē saslimt. Daudziem resnajiem zemapziņā mīt bailes sākt ēst mazāk, jo tad viņi uzreiz saslimtu. Tur viņiem ir taisnība.

Nemainot domāšanas veidu, savu stresu līdzsvarošanai nepieciešams daudz ēdiena, un, ja tā nav, tas tiek paņemts no ķermeņa. Ķermenis novājē, vieta stresu ietilpināšanai samazinās, un stresi izkļūst ārā ķermenis saslimst. Piemēram, cilvēks izmisīgi vēlas novājēt, bet bada sajūta rada izmisīgu apvainošanos, ka netiek ļauts ēst. Atbilstoši apvainošanās naida īpatnībām rodas arī slimība.

Tas, kurš zina daudz, jūt, ka viņam vienmēr ir par maz. Viņš neiedrošinās un nevēlas atdot pat šo mazumiņu. Viņš vēlētos atdot tikai to, kas viņam savā ķermenī nepatīk, piemēram, liekos kilogramus. Neatdodot naida enerģiju, kilogrami nepazūd. Tas, kurš sevi spītīgi uzskata par labu cilvēku, neatzīst savu naidu un nesaprot naida enerģijas dziļo būtību. Savukārt neatzīšana iedarbojas kā nevēlēšanās atdot to, kas man ir. Liela daļa cilvēku uzskata, ka viņiem visa ir par maz, tāpēc viņiem arī ir ciets vēders.

Ciets vēders rodas no tā, ka cilvēks visu patur sev. Viņam atdošana ir izšķērdēšana un izniekošana. Ja cilvēkam ir ciets vēders, tad taupība noteikti ir kļuvusi par skopulību. Viņa vēlme iegūt liek viņam visā saskatīt skopulību vai ļaunprātīgu šķērdēšanu. Viņš netic, ka cilvēks varētu būt devīgs. Skopulība ir garīga, dvēseliska un materiāla.

Cilvēks, kas nevēlas atdod savu gudrību, ir garīgs skopulis. Tas ir vistrakākais skopulības veids. Bailes palikt bez savas gudrības reizēm pat nejauj dalīties dzīves gudrībā. Baiļu lielums, ka mana gudrība vai informētība tiks izmantota, ir atkarīgs no tā, cik augstā zinātnes līmenī cilvēks darbojas. Ar šādām bailēm cilvēka bailes strauji pieaug, kad viņš dzird, ka kaut kur slepeni ir nozagti zinātniski dati.

Cilvēka izaugsme un vairošanās ir kvantitāte, attīstība ir kvalitāte. Zināšanu turēšana pie sevis ir skopošanās ar kvalitāti, kuras gadījumā vēders it kā izietu, bet, neraugoties uz to, uz zarnu gļotādām ir lielas atkritumu masas, kas neļauj zarnām kvalitatīvi strādāt.

Dvēseliskā skopošanās, skopošanās ar mīlestību rada arī skopošanos ar lietām. Skopošanās ar lietām, savukārt, rada vēl lielāku skopošanos ar mīlestību. Tā rezultātā bailes, ka mani nemīl, kļūst par bailēm, ka mana mīlestība nav vajadzīga. Sākumā nedeva tāpēc, ka netika dots pretī. Tagad nedod tāpēc, ka netiek pieņemts. Pamatojums ir pārliecinošs. Vēdera aizcietējums ir vēlme iegūt to, ko es vēlos iegūt. Ar to saistītās mokas ir nevēlēšanās iegūt to, ko es vēlos iegūt. Ja tā padomā, ir taču savādi. Šādi ačgārni domājoši, paši sev nelaimes kaklā uzvelkoši dīvaiņi vairāk vai mazāk esam mēs visi.

Tātad caurejas zāļu lietošana pēc būtības ir rīkošanās tieši pretēji cilvēka vēlmēm, tādēļ pēc zarnas iztukšošanas nerodas īpaša atvieglojuma sajūta. Galvenie atkritumi ir pieķērušies pie zarnas gļotādām, pārveidojoties par akmens citiem gabaliem. Zarna attīrās, kad cilvēks maina domas.

Tīrīšanas vajadzība tiek saprasta, bet attīrīšanās vajadzība diemžēl ne. Esmu dzirdējusi par daudziem paņēmieniem un redzējusi daudzus brīnumus darošus klīstera aparātus, kas var izmazgāt zarnas no iekšas spīdīgas, bet diemžēl tas viss ir līkai acu apmāns. Sava domāšanas veida maiņa jeb stresu .ilbrīvošana ļauj atbrīvoties no visa nevajadzīgā, nelietojot i/slavētās, ķermenim naidīgās procedūras.

Es ticu tam, ko redzu ar trešo aci jeb sirdi. Pirms dažiem gadiem man ārzemēs piedāvāja demonstrēt īpaši smalku zarnu mazgāšanas ierīci, kura it kā nemaz neievainojot -ķermeni. Izmēģinājumu trusīša godu es noteikti atstāju pašam reklamētajam. Viņš gan bija aizvainots, bet centās mani pārliecināt ar to, ka reizi nedēļā veic divu stundu ilgu klistīru un nekad agrāk nav juties tik labi kā tagad. Turēju muti ciet gudru cilvēku ir gudrāk netraucēt. Viņš nenomierinājās. Kaut kad mums bija jāsatiekas vēlreiz, lai apspriestu šo lietu. Diemžēl mazāk nekā pēc gada viņš nomira no zarnu vēža.

Cilvēku vienmēr interesē tas, kas ir viņa paša vājā vieta, pat ja tā vēl fiziski par sevi nedod zināt. Zemapziņa pievelk problēmas risinājuma iespēju. Prātīgi domājot, problēma ir atrisināma tikai domāšanas jeb garīgā līmeni. Domājot ar gudrību, sākam meklēt iespējas izlīdzēties materiāli. Cilvēks, kas vēl neapzinās savu kļūdu, sajūt to pašu kļūdu citos. Viņš var sevi pilnīgi veltīt palīdzībai citiem, nepamanot sava ķermeņa padziļinošos slimību. Ķermenis šādi viņam pierāda, ka ķermenim vispirms jāpalīdz nevis materiāli ar zālēm un procedūrām bet garīgi, ar prāta labošanu. Jo līdzsvarotāk cilvēks domā, jo mazāk viņam nepieciešama materiālā palīdzība.

Vēdera aizcietējumi paātrina zarnu vēža rašanos. Tas nenozīmē, ka pastāvīgi šķidri izkārnījumi liecinātu par vēža neiespējamību. Šķidrs vēders ir ar darbiem saistīts izmisums, kad cilvēks vēlas vienā reizē atbrīvoties no visiem traucējošajiem darbiem. Ja cilvēkam ir ļoti liela vēlme būt stipram un demonstrēt savu stiprību un tikpat liela vēlme atbrīvoties no visām nepatīkamajām darbībām, viņa vēders pastāvīgi var būt šķidrs. Viņš var kļūt vājš līdz ģībonim, bet kļūst acīmredzami resnāks. Kāpēc? Jo viss nepieciešamaisminerāli un

vitamīni izplūst no ķermeņa, bet nevajadzīgais liekas kalorijas paliek tajā. Vielmaiņas traucējumi palielinās vēl vairāk.

Resns cilvēks pats vēlas būt atklāts, tievs cilvēks vēlas, lai citi būtu atklāti. Resnais arī meļus var uzskatīt par godīgiem, tievais arī godīgo uzskata par meli. Tievais pret citiem ir ļoti prasīgs, jo viņš uzskata, ka citi viņam neko nevar pārmest, viņš taču ir cilvēks formā. Ja resns cilvēks uzstāda sev par mērķi novājēšanu un patiešām novājē, tad viņa prasīgums pret sevi pārtop par pārlieku prasīgumu pret citiem. Rodas princips kāpēc citi nevar, ja es varu. Šāda attieksme var kļūt par pilnīgu nežēlību. Svara vērošana ir modē. arī nežēlīgums.

Taukaudi ir stresu noliktava. Precīzāk sakot, skumju noliktava, bet skumjas ir bezspēcīgs naids. Ja noliktavas izmēri tiek samazināti, saturam jāizvietojas blīvāk. Ja noliktava samazinās vēl vairāk, saturs ir jāsaspiež. Pie kāda ķermeņa svara saturs pārsniedz sprādzienbīstamības kritisko robežu un kādā brīdi tas uzsprāgst, ir atkarīgs no noliktavas īpašnieka izturības robežas un ādas biezuma jeb vēlmes būt godīgam cilvēkam.

Skaisto ideju sekot savam svaram un ēdiena kvalitātei svara vērotāji ir pārvērtuši par farsu. Sacensība par to, kurš pazaudēs vairāk kilogramu, atstāj mierīgus tikai dažus dalībniekus. Azarts neprasa, kas notiks pēc tam. Galvenais ir iegūt sev pārdošanai piemērotu izskatu. Vienalga, kāda slimība rodas no šādas stresu sablīvēšanas. Sliktāk ir tad, ja cilvēks tiek iznīcināts. Resns, darbīgs un labsirdīgs cilvēks, kas izrādījis aktīvu interesi par pasauli, pēkšņi kļūst par sava ķermeņa vergu, kas vairs neredz neko citu, izņemot kalorijas un kilogramus.

Varat justies aizskarti, ja arī jūs esat nodarbojušies ar svara vērošanu. Jūs vēlētos man teikt, ka tādi nekļuvāt. Ja nekļuvāt, tad ipaši nezaudējāt svaru. Ja nezaudējāt, tad atmetāt ar roku. Kvalitāti taču ir grūti nodrošināt. Ar kvantitāti ir ievērojami vienkāršāk. Principā svara vērošanas ideja ir pateicīga, jo tā māca cilvēkam pievērst uzmanību savam ķermenim un saprast ediena kvalitāti.

Iepriekšējā piemērā minētajai kundzei gan vēdera aizcietējumi, gan šķidrs vēders bija ikdienišķa parādība. Neiedziļinoties manis teiktajā, viņa attaisnoja sevi ar to, ka atgādināja man kara šausmas un deportācijas, lai gan ne es. ne viņa šajā dzīvē no tām nebija cietusi. Es, savukārt, atgādināju viņai, ka mēs abas iepriekšējā dzīvē esam mirušas no bada un tāpēc abām ir bail palikt badā. Man vēl ir bail kļūt nespēcīgai, jo es paļaujos tikai uz sevi. Viņai šīs bailes vēl ir mazas, jo viņa tomēr uzskata, ka citiem vienmēr viņai jāpalīdz un jāizveseļo.

Kundze piekrita manis teiktajam, lai gan nesaprata, kam viņa piekrita. Vēlēšanās būt labam cilvēkam liek viņai šādi uzvesties nebeidzami. Vēlāk viņš vienmēr ir aizvainots. Vienlaikus šī pati vēlme spiež viņu turēt muti un norīt savu aizvainojumu, citādi varbūt aiz muguras tiks teikts kas aizvainojošs. Viņa ir pilnīgi droša, ka neviens nevar teikt pa viņu neviena slikta vārda. Vienīgais, kas runāja citādi, bija viņas vecais, bet tas jau pirms divdesmit gadiem ir miris. Un bērnu viņai nav.

Cenšanās visiem izpatikt gandrīz vienmēr tiek realizēta uz ģimenes rēķina. Jo lielāks ir paziņu loks un vēlme ar viņiem visiem labi satikt, jo vairāk cieš dzīvesbiedrs, bērni un vecāki. Ja citi nedeva tik daudz mīlestības, kā cerēja mīlestības pelnītājs, tad vainīga ir ģimene. Slikta ģimene neļauj labam cilvēkam pietiekami izcelties.

Saucot svešus cilvēkus par labiem, savējos noteikti saucam par sliktiem. Līdz kādu brīdi arī svešie kļūst slikti, jo viņi nav pietiekami augstu novērtējuši labā cilvēka pūliņus. Arī ģimenes aizvainojums par situāciju, kurā viņi ir bez vainas vainīgie, atgriežas atpakaļ pie aizvainotāja. Beigas vienmēr ir vienādas: cilvēks jūt, ka neviens viņu nemīl. Katrā nākamajā dienā atkārtojas viens un tas pats ar aizvien melnāku scenāriju tik ilgi, kamēr cilvēks maina savus uzskatus vai nomirst. Pēdējais variants līdz šim ir bijis visizplatītākais. Pretēji pamācošajam sakāmvārdam šīs dzīves darbības tiek kārtas uz nākamās dzīves vadža.

DZĪVE caur gremošanu

Cilvēka dzīve ir viena nebeidzama darbošanās jeb atrašanās darbībā. Darbošanās mēdz būt dažāda: garīga, dvēseliska un fiziska. Domāšana par zemi, pasauli un savu lomu šajā nebeidzamajā pasaulē ir garīgā darbība. Mīlēšana ir dvēseliskā darbība. Strādāšana ir laicīgā darbība. Tas viss kopā ir vienkārši eksistence jeb dzīvošana un mērķtiecīga nodarbošanās ar savam vajadzībām, jeb vajadzību apmierināšana. Lai dzīvotu kā cilvēks, garīgās, tad dvēseliskās un pašās beigās fiziskās vajadzības jāapmierina tieši šādā secībā.

Zemapziņa zina, kas ir vajadzīgs. Ja mēs neprotam apzināties zemapziņas zināšanas, tad nesaprotam šādas secības nepieciešamību un ļaujam saprātam apgriezt visu ar kājām gaisā. Rezultāts ir gremošanas trakta saslimšana. Gremošanas trakts šādi parāda, kā mēs attiecamies pret saviem darbiem un darīšanām. Kā un cik daudz esam atkarīgi no saviem darbiem un esam pieķērušies vēlmei ar darba palīdzību kaut ko iegūt.

Darbošanās kļūst par darbu, ja mērķtiecība kļūst par tiekšanos uz mērķi. Tas nozīmē ja bailes padara vajadzību par vēlmi. Dzīvojot mērķa vārdā, nevar vienkārši būt un nodarboties ar vajadzīgajām lietām. Mērķa sasniegšanai kaut kas ir jādara, un, jo lielāks ir mērķis, jo vairāk jādara. Šādi cilvēks, kurš dzīvo mērķa vārdā, kļūst par darba vergu. Vergs ir piespiedu

darītājs un cilvēks, kurš cieš no darīšanas. Tāpēc vergs neieredz darbu. Jo gudrāks ir vergs, jo vairāk viņš ienīst saimnieku, kas spiež darīt darbu. Tā mūsdienīgs, sevi par brīvu uzskatošs cilvēks ienīst valsti, saimnieku vai sevi, atkarībā no tā, kurā viņš saskata pavēlnieku.

Domāšana kaut kā vai kāda iegūšanai ir garīgs darbs. Mīlēšana kaut kā vai kāda iegūšanai ir sekss kā laicīgais darbs. Strādāšana kaut kā vai kāda iegūšanai ir verga darbs. Tas viss kopā ir sevis upurēšana savu vēlmju iegūšanas jeb mērķa vārdā. Iegūšanās vārdā dzīvojoša cilvēka gremošanas trakts iegūst slimību, kuras smagums ir salīdzināms ar iegūtās vērtības cenu pārnestā nozīmē.

Vēloties būt labs, cilvēks vēlas darīt labu citiem, lai būtu labi viņam pašam. Viņš vēlas dot labu, lai saņemtu labu. Galvenokārt arī saņem. Tikai labajam nāk līdzi tā neredzamā puse sliktais, kas izraisa slimības. Slimība māca, ka apzināta labā darīšana citiem ir apzināta sliktā darīšana sev jeb ļaunprātība. Šī enerģija padara cilvēku par noziedznieku.

Ja citi neļauj sev darīt labu, nepieņem labo, vēlme paliek nepiepildīta. Nepadarīts darbs, ko vēlētos darīt, ir vēlme. Nerealizētā labprātība kļūst par ļaunprātību, ja tā netiek uzskatīta par labu. Jo vairāk ir nerealizētu labu vēlmju, jo vairāk ir aizvainojumu un jo tuvāk ir vēzis.

Tātad vēlmēm ir divas puses: labdabīgā un ļaundabīgā.

Audzējot vienu, aug arī otra. Nelaimē nonācis cilvēks pie labākās gribas nespēj saprast, kāpēc viņam pie visa viņa labuma tik šausmīgi jācieš.

Tā kā vēdera dobuma orgānu stāvoklis pauž stāvokli jūsu darbā un darīšanās, tad ievērojiet šajā nodaļā vārdus: nodarbošanās, darīšana un darbs visos locījumos un konjugācijās. Izjūtiet šos vārdus atsevišķi, un jūs sapratīsiet, ka darbošanās ir neierobežots jēdziens, kurā ietilpst visi darbi un darbības, bet darbā ietilpst ļoti maz nodarbošanās ar sevi. Tāpēc cilvēkam, kas arvien dara un strādā, ir slims gremošanas trakts. Nav darbības, kuras situācija neatspoguļotos gremošanas traktā, un nav slimības, ar kuru vienlaikus nebūtu traucēta atbilstošā gremošanas trakta dala.

Garīgi atbrīvojot no sevis materiālo darbu, darba darīšana kļūst par nodarbošanos ar sevi. Ja pirms katra darba pāris minūtes veltāt saziņai ar darbu, tas nozīmē, atbrīvojat to no sevis, tad jūtat, kā mainās jūsu attieksme pret darbu. Esat iemīlējuši smagu vai nepatīkamu darbu, un tas vairs nav ne smags, ne nepatīkams. Beidzoties darbam, noguris ir tikai jūsu ķermenis, bet dvēsele vairs nenogurst nekad. Esat apmierināti ar sevi. Ja esat apmierināti ar sevi, esat apmierināti ari ar darbu un pasauli kopumā.

Šajā darbā nodarbojaties ar sevi, un šis darbs neatstāj jūsu gremošanas traktā savas pēdas. Ja iemācāties atbrīvot visus darbus, pirms sākat tos darīt, jūsu gremošanas traktam vairs nav problēmu. Tam, kurš nodarbojas ar sevi, izbeidzas ne tikai gremošanas trakta kaites, bet visas vēdera dobuma kaites.

Vispretenciozākais darba objekts ir otrs cilvēks. Kalpotājiem, arī medicīnas darbiniekiem, vislielākās raizes sagādā cilvēki, kas pieprasa, lai ar viņiem nodarbotos, bet paši pasīvi skatās it kā no malas. Turklāt viņos mīt absolūta apziņa, ka par garīgo palīdzību nav jāmaksā.

Iemācieties garīgi atbrīvot no sevis to fizisko cilvēku, kas vēlas, lai jūs ar viņu nodarbotos. Ja jūs to protat, tad varat viņam fiziski darīt to, ko viņš vēlas, bet sev to pašu darīt garīgi. Viņam to izdarīt garīgi jūs nevarat nekādā gadījumā. Rezultātā abi esat apmierināti ar sevi un viens ar otru. Viņš gan nesaņēma garīgo palīdzību, bet, tā kā viņš nāca ar vēlmēm un prasībām, tad patiesībā arī nenāca saņemt garīgo palīdzību. Esot pateicīgs jums, viņš zemapziņā tomēr ir saņēmis kaut kādu garīgu palīdzību.

Šādi rīkojoties, sapratīsiet atziņu, ka visu, ko cilvēks dara citiem, viņš patiesībā dara sev.

Lielos vilcienos vēdera dobuma kaites atrašanās vieta norāda jūsu problēmas iemesla atrašanās vietu. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka, tāpat kā cilvēkam ir gars, dvēsele un ķermenis, tā viņam ir arī vēdera augšdaļa, vēdera vidusdaļa un vēdera lejasdaļa.

I          Vēdera augšdaļas problēmas norāda uz problēmām garīgajās darīšanās.

II Vēdera vidusdaļas problēmas norāda uz problēmām dvēseliskajās darīšanās.

III Vēdera lejasdaļas problēmas norāda uz problēmām materiālajās darīšanās.

Visas garīgās, dvēseliskās un fiziskās problēmas iespējams atrisināt garīgi, bet nevienu problēmu nav iespējams atrisināt tikai fiziski.

Slimību var ārstēt fiziski jeb medicīniski, slimnieka audus var pat ķirurģiski izoperēt no ķermeņa, bet saslimšanas problēmas nav iespējams atrisināt medicīniski. Sirds negūst mieru no medicīniskas ārstēšanas. Un, ja gūst, tad tikai šķietami, uz īsu laiku, jo drīz ir klāt nākamā problēma.

Problēmu risināšana senākā valodā ir sakārtošana. Dzīve nav jāpadara laba vai slikta, dzīve ir jāsaved kārtībā.

u Garīgo problēmu risināšana tikai garīgi ir visvienkāršākā, jo tās ir vienāda blīvuma enerģijas. Vienīgais nosacījums ir tāds, lai cilvēka gars tomēr būtu mājās, lai cilvēks būtu domātspējīgs. Dvēsele ir garīgais līmenis.

j Dvēselisko problēmu risināšana tikai garīgi ir samērā viegla, jo dvēsele vienmēr ir mājās. Tā var būt tik nospiesta, ka dzīvo gandrīz kā pagrabā, bet, ja to uzrunās, tā izdzirdēs.

□        Materiālo problēmu risināšana tikai garīgi ir iespējama, tikai tas ir ļoti grūti. Lielākajai daļai mūsdienu cilvēku šim mērķim nepietiek pastāvības un materiālā līmeņa vislielākās vērtības laika. Smagums kļūst par normālu parādību, ja cilvēks saprot, ka tas viņam ir nepieciešams.

Padomājiet tagad pāršāvām problēmām. Kā jūs iztēlojaties vēdera augšdaļas jeb garīgo problēmu atrisināšanu tikai garīgi vai tikai fiziski? Kas ir iespējams, kas nav iespējams? Kā jūs iztēlojaties vēdera vidusdaļas kā dvēselisko problēmu ārstēšanu tikai garīgi vai tikai fiziski? Kā iedomājaties vēdera lejasdaļas kā materiālo problēmu atrisināšanu tikai garīgi vai tikai fiziski? Vai fizisko problēmu risināšana tikai fiziski ir iespējama?

□        Garīgo problēmu risināšana fiziski nekādā gadījumā nav iespējama.

□        Dvēselisko problēmu risināšana arī fiziski nav iespējama, lai gan cilvēki runā ja man būtu laba dzīve, mana dvēsele būtu mierīga. To stāsta tie, kas vēl nav izbaudījuši labo dzīvi un ar to saistītās dvēseles mokas.

□        Materiālo problēmu atrisināšana tikai fiziski arī nav iespējama, ja cilvēkam trūkst saprāta. Materiālo problēmu risināšana materiāli ir iespējama tikai pie viena noteikuma. Tas ir tad, ja cilvēks dzīvo kā dzīvnieks.

VEDERA AUGŠDAĻA

Vēdera augšdaļa atbilst garīgajām darīšanām.

Vēdera augšdaļā atrodas kuņģis, aknas, divpadsmitpirkstu zarna, škērszarna un liesa.

Domās var nodarboties pats ar sevi un savu attieksmi pret pasauli. Šīs darbības rezultāts ir attīstība kā cilvēkam. Ja saprotam, ka nepieciešams nodarboties ar sevi, jūtam vajadzību nodarboties. Ja mums jānodarbojas, tad varbūt nodarbojamies, bet nejūtam vajadzību nodarboties. Nemanāms protests ir iznicinājis izjūtu. Šādā gadījumā lai nodarbotos, ir vajadzīgs mērķis. Tas nozīmē, ka domāšana kļūst par darbu no brīža,

kad domās kaut kas

tiek sākts mērķtiecīgi darīt.

Ja no domāšanas nekas nesanāk, tā paliek vārda tiešā nozīmē iekšā un uzkrājas kā vēdera augšdaļas kaites, slimības.

Bērni un veci cilvēki, kuriem jau vai vēl ir spēja domāt patstāvīgi, bet kuri, to neizmantojot, nevēlas nodarboties ar sevi, sāk pieprasīt, lai ar viņiem kāds nodarbotos. Viņi kļūst par īstiem tiepšām. Pavaicājiet bērnam, kur viņa tiepša dzīvo, un viņš noteikti parādīs uz savu vēderu. Vecam cilvēkam pat nevajag prasīt, viņš pats sūdzas par savām vēdera sāpēm. Jo lielāka ir jebkāda vecuma cilvēka vēlme, lai ar viņu kāds nodarbotos, jo lielākas ir viņa vēdera problēmas. Ja nevēlaties ar viņu nodarboties, tad tās ir arī jums. Citas iespējas nemaz nav, jo, ja jums spiež kaut ko darīt, jūs protestējat tādā vai citādā veidā.

Vēlēšanās, lai ar mani kāds nodarbotos, pastāvīgi cenšas citus sev pakļaut. Ja vēlaties būt labi un ļaujat sevi pakļaut, tad viņš jums nedos mieru nekur. Gan bērns, gan vecs cilvēks dosies jums līdzi pat uz tualeti un asi protestēs, ka jūs liekat viņam gaidīt ārā. Viņu netraucē, ka jūs sēžat uz poda. Viņu traucē, ka ar viņu neviens nenodarbojas. Tā kā visi cilvēki nav vienādā attīstības līmenī, mācieties izteikt savas vajadzības citiem arī vārdos. Tā ir vienkāršāk sakārtot attiecības.

Bērns labprāt atbrīvo savu Tiepšu un pamāj viņam ar roku. Vecs cilvēks stingri pretojas un pieprasa savas tiesības. Pēc viņa domām, visi, kas ar viņu nenodarbojas, ir netaisni, pāridarītāji vai ļaunprātīgi. Atbilstoši tam, kāds viņš pats ir attiecībā pret citiem. Lai jūs neciestu no kāda tiepšanās, atbrīvojiet savu vēlmi, lai ar mani kāds nodarbotos. Padomājiet paši, ko jums nozīmē jēdziens “nodarbošanās”.

Par vecu cilvēks kļūst tad, kad pats ar sevi nenodarbojas. FJ ar dzīves jeb mīlestības kļūšanu tikai par darbu tiks runāts plašāk, apskatot vainas sajūtas. Gan jau jūs zināt, ka cilvēkus pēc viņu gara vecuma bieži iedala jaunajos, nobriedušajos, vecajos utt. Vienlaikus bieži liek atkārtota atziņa, ka cilvēks ir tik jauns, cik viņš jūtas. Kā tad šīs lietas ir patiesībā?

Gars ir līdzsvarota enerģija jeb dzīves kvalitāte. Garīga attīstība ir dzīves kvalitātes pieaugums, kuru nevar celt no malas tas ceļas pats, ja iemācāmies pazīt dzīvi. Jo labāk cilvēks iepazīst dzīvi, jo augstāka ir viņa brieduma pakāpe, kas piešķir garam simbolisko garīgo vecumu. Neatkarīgi no gara vecuma varam justies jauni vai veci no dzimšanas līdz kapam. Jo mazāk cilvēkam ir stresu, jo jaunāks viņš ir dvēselē. Dvēseles vecums nosaka šo dzīvi un veselību.

Ja jums ir labi, domājot par to, kas jums ir viss, tad vēl esat jauni gados vai dvēselē. Ja jums ir slikti, domājot par visu, kā jums nav, arī tad esat jauni. Ja jums ir slikti par visu, kas jums ir vai kā nav, tad esat jau veci gados vai dvēselē. Bet, ja jūsos ir prasme visu uzņemt netraucēti tā, kā tas ir, un jūs turpināt iet tālāk savu ceļu, tad esat vecs gars. Veca gara dvēsele nenoveco.

Orgānu izvietojums vedera dobuma

I aknas; 2 mazā taukplēve; 3 mazās taukplēves gļotu maisiņš;

4   kuņģis; 5 aizkuņģa dziedzeris; 6 škērszarna; 7 vēderplčve; 8 lielā taukplēve; 9 tievā zarna; 10 lokzarna; 11 dzemde; 12 dzemdes kakls; 13 urīnpūslis; 14 maksts; 15 anālā atvere; 16 urīnvads

Šķērsgriezums pie mugurkaula 12. skriemeļa

1-12. skriemelis; 2 labā niere; 3 virsnieres; 4 apakšējā doba vēna;

5    aknas; 6 aknu divpadsmitpirkstu saite; 7 divpadsmitpirkstu zarnas augšdaļa; 8 vēdera aorta; 9 liesa; 10 aizkuņģa dziedzeris; 11 mazās taukplēves gļotu maisiņš; 12 kuņģis

Dvēsele nolietojas un noveco, gars nobriest un noveco.

Dvēseles novecošana no ciešanām ir daļa no gara nobriešanas procesa.

Slims piedzimis bērns no dzimšanas dvēselē ir vecs. Tas nozīmē, ka iepriekšējās dzīves beigās viņš bija tik truls un noguris no darba darīšanas, ka neprata sev atvēlēt laiku nomiršanai. Dzīve ikvienam dod laiku nodarboties ar sevi. Pat ja to pieņemam tikai nāves gultā, principā mēs varam saprast savas dzīves laikā izdarītās kļūdas, atzīt tās paši sev, tas nozīmē izlabot. Grēksūdze mācītājam, guļot uz nāves gultas, dažu cilvēku dvēseli ir padarījusi tik jaunu un vieglu, ka dzīves gars ir spējis atgriezties un cilvēks ir nodzīvojis vēl daudzus gadus.

Ja mācītājs tēlo stingru tiesnesi, tad tas nenotiek. Šāds pats laicīgs mācītājs ir cilvēks pats, ja viņš pat nāves vaiga priekšā domā par saviem nepadarītajiem darbiem. Ja nepadarītā darīšana ir atriebšanās kādam, tad nasta ir īpaši smaga. Ir cilvēki, kas saka viņi arī mirstot nepiedos. Tas nozīmē, ka viņi neatbrīvo savu nepadarīto darbu nastu un tāpēc neatrod savu bērnišķīgo bezrūpību. Tāpēc nākamā dzīve viņam jāsāk kā veciem jeb slimiem. Viņu vienīgā iespēja tagad ir vecāki, kuri, atbrīvojot savu stresa nastu, prastu atvieglot bērna dvēseli.

Vecāku enerģiju summa jeb bērna dzīves sākuma enerģija ir tāda pati kā bērna iepriekšējās dzīves beigu enerģija, tādēļ maz ir tādu vecāku, kas, redzot nelaimīgo bērnu, iedziļinās sevī. Sevis vainotāji gan atrodas, taču krīzes situācijās dārgo laiku tam šķērdēt nedrīkstētu. Tāpat nedrīkstētu izšķērdēt laiku, vainojot citus. Tomēr tas tiek darīts nepārtraukti. Rīcības cilvēks dzīvo pēc principa: ko jūs blenžat un kasāt galvu, jārīkojas! Viņš nesaprot -ja vispārīgās sacīkstēs sāk niezēt galva, tieši tagad ir īstais laiks to pakasīt. Laba doma šādi dod par sevi zināt.

Vēlēšanās būt tikai labam uzskata par pašu par sevi saprotamu, ka tas, kurš ir vainīgs, ari izpērk savu vainu. Iedzimto slimību izraisītāji tiek meklēti un atrasti visur apkārtējā vidē.

ukai ne sevi, un medicīnai kā apkārtējās vides sakārtotājai jālabo kļūda. Gan zinātniskā, gan alternatīvā medicīna var izdarīt visu, taču tā ir slimnieka mainīšana. Tā ir vardarbība, kas, pie bērna dodot labus rezultātus, ģimenes aspektā dod sliktus rezultātus. Nedaudz veselāks bērns un tikpat lielā mērā salauzta ģimene tomēr aptur bērna izveseļošanos.

Tur, kur vecāki tiek mācīti nodarboties ar bērnu, nevis pieķerties medicīnai un cerēt, tiek sasniegti ievērojami labāki rezultāti gan attiecībā uz bērnu, gan attiecībā uz ģimenes veselību. Tikai tad, ja nobriestam tiktāl, ka vecāki iemācās, bērnam saslimstot, garīgi nodarboties paši ar sevi, redzam brīnumu.

Bērns ir vecāku garīgais skolotājs. Ja viņš piedzimst slims, tad vērš uzmanību uz vecāku savstarpējām, tikpat slimajām attiecībām jeb mīlestību, kas ir padarīta par vergošanu. Neprasmes un nezināšanas dēļ. Tas, kurš skatās uz slimo bērnu kā uz savu un ģimenes spoguli, izdara secinājumus un sāk atbrīvot savu kļūdu, uzlabo savu lomu. Veselība tādā pašā apjomā uzlabojas it kā pati no sevis.

Vesels bērns darbojas. Darbošanās ir atrašanās darbībā ar visu savu būtību. Darbošanos nevar saukt par darbu, pat ja rezultāts ir padarīts darbs. Darbošanās ir vesela enerģija arī tad, ja nekāda konkrēta materiāla rezultāta nav. Cilvēks, kurš darbojas, ir mierīgs, koncentrējies un veltījies savai darbībai, kas sniedz, viņam apmierinājumu. Mūsdienās šādus cilvēkus var satikt reti.

Darbošanās ir raksturīga veselam bērnam. Diemžēl darbojošos bērnu ir aizvien mazāk. Lielākā daļa nodarbojas ar kaut ko mērķtiecīgi, jo arī ar viņiem nodarbojas mērķtiecīgi, mācot viņiem kaut ko darīt. Šī darbība var bērnu interesēt, bet, ja tā nav viņa pirmā vajadzība, tā ir piespiedu situācija, un bērna vēdera augšdaļa sagādā raizes.

Ja arvien domājat, kā atrisināt kādu problēmu, un atrodat risinājumu, bet to nerealizējat, vēdera augšdaļa sāk sagādāt

raizes. Laba doma ir iestrēgusi vēderā un rada sliktas mokas. Tas nozīmē ja jūs neiegūstat savu vēlmi, iegūstat ciešanas. Kāpēc netiek realizētas idejas? Jo cilvēki baidās jau iepriekš un pat nemēģina. Vai ari viņi tiekas ar šķēršļiem un atmet ar roku. Izvēlas vieglāko ceļu. Neprot garīgi atrisināt jeb atbrīvot savas problēmas.

Problēmas var būt garīgas, dvēseliskas un materiālas. Tiek uzskatīts, ka no to atrisināšanas tikai domās nav nekāda labuma. Domu darba rezultātam jātiek realizētam, citādi dvēsele nedos mieru. Ja realizējat to materiāli, tas atbrīvojas arī garīgi. Tas nepaliek uz jūsu dvēseles kā nepadarīts darbs. Ja saprotat, ka tas nav materiāli realizējams, ka tas bijis tikai skaists sapnis, kas pie pašreizējiem nosacījumiem ir utopija, tad atbrīvojiet to garīgi. Ja esat to pilnvērtīgi atbrīvojuši, var gadīties, ka tas realizējas, jo tas nemaz nebija utopija. Vienkārši jūsu gudrība nebija pietiekama tā realizācijai. Jūsu prātigums deva tam iespēju realizēties.

NB! Ja cilvēkam ir garīgi mērķi, tad tie vienmēr ir saistīti ar garu jeb garīgo būtni, jeb cilvēku. Arī tad, ja to neapzinās.

Gars ir neierobežots. Mērķi ierobežo galarezultāts. Tas nozīmē, ka gara uu mērķu savienošana ir utopija. Tomēr mēs to darām. Uzskatām, ka cilvēks ir tas pats, kas ķermenis, un sākam to mērķtiecīgi mainīt. Nedaudzi maina sevi, lielākā daļa maina citus un ir neizsakāmi pateicīgi, ja redz, ka citi mainās. Cita cilvēka izmainīšanās tiek uzskatīta par sava darba rezultātu. Tas, kurš patiesi tic, ka otrs izmainījās manis dēļ, nenogurst sevi slavēt. Viņš no lepnuma ir piepūties, un tieši tāda ir ari viņa vēdera augšdaļa.

Kļūšana garīgam ir gāzu uzkrāšanās.

Pastāv jēdziens “garīgs presings”. Vēl mūsdienīgākā valoda tas tiek saukts arī par manipulāciju ar kāda apzinu, patiesībā ar zināšanām. Žēlojot un redzot no malas, kā cilvēks garīgi tiek apstrādāts, pašam jebkur vēdera dobuma rajonā var rasties krampjveida spiediena sajūta. It kā bumba sāktu piepildīties. Sākumā bumba it kā piepildās, lad jau rodas nepatīkama spiediena sajūta, tālāk jau pārsprāgšanas sāpes. Negribot uznāk bailes.

Tās ir traģiskas bailes kas notiks, ja es nedarīšu tā, kā cilvēks vēlas? Gribētos nākt citiem pretim, bet iekšējā sajūta saka šādi sev nodarīsi sliktu. Bailes bloķē spēju domāt, un cilvēks, vienalga, vai viņš ir liels vai mazs, arī ļauj ar sevi manipulēt. Garīgā presinga virtuozi zina, ka viņi vienmēr sasniegs to, ko veļas. Turklāt neviens viņus vēlāk nevarēs vainot, jo viņi nav pielietojuši fiziskus spēka paņēmienus. Visi uz papīra rakstītie likumi taču aizsargā cilvēku no muļķības, nevis gudrības.

Katrs vērtējums principā ir garīgs presings. Vērtējums kalpo mērķim, neatkarīgi no veida, kā tas tiek izteikts: tiešs vai ne- tiešs, pozitīvs vai negatīvs, domās, vārdos vai rakstiski. Augstākā līmeņa manipulēšana ar cilvēku apziņu ir reklāma, kura tiek uzsvērts, ka reklamējamā prece, salīdzinot ar citām, ir vislabākā. Stresā dzīvojošu cilvēku, kurš neprot izjust sevi un pasauli, ar reklāmas palīdzību var padarīt par pilnīgu zombiju. Viņš vairs neredz reklāmu, kura iepazīstina ar jauna un nepieciešama izstrādājuma vērtību, bet dzenas pakaļ ārējam spožumam.

Ja ar bērnu bērnībā nav manipulēts, tad pieaudzis viņš nekļūs par nopietnu manipulāciju objektu, kuram jebko var iesmērēt ar reklāmu jeb kuru var vienkārši aizrunāt. Viņš izjūt jebkādas informācijas slēpto domu un uzņem sev vajadzīgo, neļaujot pārējam sevi traucēt. Tā reklāmas daļa, kas manipulē ar viņa nezināšanu jeb muļķību, nepadara viņu no sevis atkarīgu.

Cilvēkus, kuri saprot, ka ar viņiem manipulē, bet paši vēl neprot būt viņi paši, traucē manipulācija. Viņi iekaist par jebkādu garīgu vardarbību, jo vēlētos aizstāvēt visus upurus. Jo pieklājīgāk tiek mēģināts atrisināt situāciju, jo vairāk tā ir ciņa tikai ar saviem stresiem, kas tiek nospiesti. Rezultātā cilvēks kļūst vēl manipulējamāks.

PATIESS GADĪJUMS

Runāju pa telefonu ar kādu grūtu sievieti, kurai bija sāpes vēdera lejasdaļas labajā pusē. Viņas labā olnīca šķita kā ar naglu pie sienas pienaglots kartupelis. Dzemde bija pagriezusies nedaudz pa labi, it kā uzgriežot muguru auglim. Auglis bija bērns, kurš skumji cieš, uzlicis galvu uz krūtīm un sakodis zobus. Visas šīs sajūtas sievietei bija pazīstamas, bet viņa nebija attapusi tās atbrīvot. Cilvēka fantāzija vienkārši neprot tik vienkāršām lietām piešķirt īpašu nozīmi.

Labā olnīca nozīmē brāļa enerģiju. Dzemde jeb māte bija uzgriezusi brālim muguru. Sievietei pašai brāļa nebija. Jutu, ka problēma bija augli un tā brālī. Vecāki, kas sarunājās ar augli, ari mazo trīsgadīgo dēlu bija sagatavojuši māsas vai brāļa atnākšanai. Puisēns bija pilntiesīgs brālītis, kurš katru dienu ar savu māsu vai brāli dzīvi runājās un spēlējās, protot to darīt daudz labāk nekā vecāki. Piedzimušais un nedzimušais bērns izveidoja vienu veselumu, tādēļ arī viņu ciešanas bija kopīgas. Māte to bija apzinājusies un daļu stresu jau atbrīvojusi, bet visu vēl nebija sapratusi.

Māte ātri aptvēra problēmas būtību. Viņa atzina, ka viņai ir iekšējs protests pret saviem vecākiem, kas, vēloties rūpēties par zēnu, vēlas viņu izaudzināt par īstu vīrieti. īsts vīrietis, pēc vecāku domām, ir vīrietis, kurš vienmēr dod sievietei ceļu, pilda sieviešu vēlmes un ir pazemīgs. Māte, kas redz sava tēva pazemību jeb rezultātus dzīvei zem sievietes tupeles, protestē pret sava dēla audzināšanu tādā pašā garā. Viņa nevēlas, lai dēls, augot par vīrieti, kļūtu nikns savā pazemojumā.

Sieviete zināja, ka vecāku dvēselē ir neiedomājami liela vainas apziņa savu bērnu priekšā, ko viņi vārdos kategoriski noliedz. Viņi attaisno sevi, lai gan neviens viņus nevaino, un pastāvīgi cenšas pierādīt, ka viņi nav vainīgi. Meita nevaino vecākus un ir to vecākiem daudzkārt teikusi, bet vecāki to nesaprot. Viņu vainas apziņa neļauj saprast. Situācija meitai ir kļuvusi līdz apnikumam muļķīga un nogurdinoša. Vainas apziņā dzīvojošie vecāki meklē vainīgos un pieprasa, lai visi piekristu viņu versijai.

Piezīmējot var teikt, ka cilvēki, kas dzīvo ar vainas apziņu, vēlas, lai visi viņiem piekristu. Viņi var tā aizrauties, ka pat nepamana, ka no kāda cilvēka, it kā viņš būtu kāds trešais, pieprasa, lai tas viņiem piekristu, lai gan patiesībā tas ir tieši las cilvēks, kuru viņi vaino. Galarezultātā šis cilvēks ir vainīgs, ka nav sācis sevi bez iemesla vainot. Vainas sajūtā dzīvojoši cilvēki uzskata sevi par pareiziem un stāsta visiem, cik pareizi viņi ir. Lielākā daļa diemžēl viņiem tic. Jo lielākā daļa nezina, ka cilvēks citos saskata pats sevi.

Vainas sajūta bērnu priekšā liek būt īpaši labiem pret mazbērniem. Turklāt īpaši labs nozīmē mazbērnu audzināšanu par īpaši labiem. To, ka tas nav vajadzīgs un nodara sliktu, vecvecāki nespēj saprast arī tad, ja viņiem mēģina par to stāstīt. Vienmēr tiek runāts garām. Jaunie, aptverot situācijas bezcerību, pārtrauc centienus izmainīt vecākus, bet viņi vēl nav atbrīvojuši bailes, ka vecāki neliks viņus mierā. Vecāki ari neliek mierā, kamēr jaunieši atbrīvo savas bailes un vairs neprovocē ar savām bailēm vecos.

Vēloties būt taisnīgi, neprotot sev pavaicāt, vai tas ir nepieciešams, viņa ļāva dēlam izvēlēties, vai dēls vēlas doties pie vectētiņa un vecmāmiņas vai ne. Dēls neteica ne jā, ne nē. Tikai pēc dažām stundām viņš nokrita un savainoja sevi. Tā kā parasti viņš nekrīt, māte saasināja uzmanību, lai saprastu, ko las nozīmē. Nākamajā dienā puisēns nokrita atkal. Šīs dienas vakarā mātei radās spiedīgas sāpes vēdera lejasdaļas labajā pusē.

Kad vaicāju mātei, ko viņai izsaka jēdziens “garīgais presings”, viņa attapa tūlīt. Viņai bija traucējis vecvecāku garīgais presings. Viņa atstāja mazo un tiešo bērnu aci pret aci ar pieaugušo vecvecāku viltību, ļaujot bērnam izlemt. Tā bija kā muguras uzgriešana savam bērnam. Puisēns bija tadā pašā situācijā, kā ar naglu pie sienas pienaglots kartupelis.

Pieaugušo savtīgums runā, pārliecina, masē un manipulē ne tikai ar bērniem. Arī citiem pieaugušajiem, īpaši ģimenes locekļiem tiek teikts: “Tu liec man raudāt. Kāpēc man tevis dēļ jābēdājas? Kāpēc tu padari manu dzīvi tik grūtu?’’, ja neizdodas panākt, lai otrs darītu to, ko cilvēks vēlas. Sieviete savā apspiestajā izmisumā atturīgi, bet sāpēs pavaicāja: “Kāpēc vecāki tā dara?”

Kāpēc cilvēks tā dara? Jo citādi viņš neprot. Dara tā, līdz iemācās darīt citādi. Ja viņš, liekot ciest sev un citiem, nonāk līdz krīzei un saprot, ko ir izdarījis, tad vairs nedara. Līdz šim viņš nav sapratis, ka, darot labu, viņš patiesībā dara sliktu.

Manipulēšana ar citu apziņu tiek saukta arī par tīšanu ap pirkstu. Citus cilvēkus ap pirkstu tinošie necieš tos, kas tin ap pirkstu citus un saskata tos arī tur, kur to nav. Viņi saskata citos paši sevi. Tāpēc jāatceras ja rādāt uz citiem ar pirkstu, tad trīs pirksti rāda atpakaļ uz sevi. Ja brīdināt kādu cilvēku no cita cilvēka, jo jums šķiet, ka tas sāk tīt viņu ap pirkstu, tad padomājiet arī par sevi. Brīdināšana ir normāla. Pārspīlēta brīdināšana jau ir iebaidīšana. Ja iebaidāt, tad nesaprotat, ka runājat par sevi.

“Cik ilgi man tas jācieš?” vaicāja sieviete. “Līdz vecāku dzīves beigām, ” atbildēju. “Jūs uzskatāt, ka vecāki ir tādi. Patiesībā jūs pati esat vecāku summa, un, ja jums nebūtu bijusi tāda pati neiemācīta enerģija iepriekšējās dzīves beigās, jūs nebūtu šos vecākus sev izvēlējusies. Jo rūpīgāk nodarbojaties ar sevi, jo tuvāk esat šīs problēmas pilnīgai atpazīšanai. Ja atpazīstat, ko tā jums nozīmē, tad no jūsu pasaules redzējuma dtkal nokrīt vieni smagi aizkari un jūs esat pateicīga vecākiem, ka caur viņiem, tas nozīmē vistiešāko un tāpēc skaidrāko skolotāju pāri, esat iemācījusies savas dzīves mācību stundu.

Ja cerat uz svešiem, tad varat arī palikt cerot. Ja sveši cilvēki izdara uz jums garīgu presingu, dodieties projām un pārlrauciet attiecības. Ar saviem vecākiem tas nav tik vienkārši izdarāms. Tā arī ir laime, kuru jūs vēl nesaprotat. Laime ir iespēja iepazīt savus vecākus labi ilgi. Daudziem, pat lielākajai daļai cilvēku, tā šķiet nelaime. Bet tā, kā mēs domājam, viss mums ari ir. Ja izpratne kļūst pretēja, tad arī tā pati problēma ir kļuvusi pretēja. Vienmēr viss ir atkarīgs no attieksmes.”

Runāju ar sievieti, un pēkšņi viņa saka: “Ak, man no mutes iznāca milzīgs gaisa burbulis. Vēderā tūlīt palika vieglāk. ” Vēl dažas minūtes, un spiediena sajūta vēdera lejasdaļā bija pazudusi. Vēl pēc dažām minūtēm bija jūtama dzemdes atgriešanās pareizajā vietā un visas vēdera lejasdaļas atbrīvošanās sajūta. Šī problēma bija atbrīvojusies. Māte atkal bija kā vista, kas paņēma savu dēlu zem saviem spārniem tik ilgi, kamēr dēls pats slēpās zem spārna. Šīs sajūtas mātēm jāsajūt, lai pirms īstā laika bērns netiktu izstumts uz patstāvības ceļa. Prātīgam bērnam jāmāca pazīt pieaugušo zemisko gudrību, citādi viņu saspiedīs lielākie un spēcīgākie.

Kad sieviete nākamajā dienā piezvanīja vēlreiz, situācija bija cita. Vakarā vecmāmiņa bija mazdēlam atkal piezvanījusi un tā pierunājusi zēnu, ka viņā radās pretestība un viņš nolēma, ka paliks mājās. Vēlēšanās likt projām no pilsētas dzīvokļa uz patīkamajiem laukiem izskrieties un zemapziņā mītoša briesmu sajūta spieda bērnam izlemt. Bērns nonāca strupceļā. Fiziskajā līmenī viņš izlēma, bet dvēseliskais strupceļš palika. Mātei, kas ar nodomu klausījās sarunā, lai iemācītos labāk iepazīt šajā situācijā sevi, kļuva bērna žēl. Vienlaikus viņai bija žēl arī mātes. Žēl par to, ka māte ir tāda. Kāpēc viņa nevarētu bērnu saprast? Kāpēc viņa nevarētu būt atklāta un tieša? Visi taču varētu savā starpā saprasties normāli.

Vēlēšanās būt labiem pret visiem un ceriba, ka citi, man neatverot muti, visu sapratīs, bija viņā pārāk liela, un viņa nepateica vecākiem to, kas būtu bijis jāsaka. Vienkārši tāpēc, ka nesaprotošs cilvēks nav spējīgs saprast citādi. Nepieciešamā neizteikšana sakrājās sevī kā bumba ar laika degli.

Žēlošana ir enerģija, ar kuras palīdzību notiek enerģiju pārvadīšana no žēlojamā uz žēlotāju. Māte paņēma sevī bērna strupceļu, bet uzreiz nospieda to lejup. Stresu nospiešanas mākslu pieaugušie pārvalda izcili. Par laimi, viņa nepaņēma no zēna sev visu. Pretējā gadījumā viņai jau būtu apendicīts. Rezultātā mātei visa vēdera centrālā daļa un vēdera lejasdaļa bija nedaudz kairināta. Auglis turpretim bija drosmīgi izlēmīgs, tāpat kā brālis. Tas nozīmē grūtniecība vairs nebija apdraudēta.

Vēdera dobumu no iekšpuses klāj vēdera plēve. Tā ir kā noteikta cilvēka darbošanās joma, procesa notikšanas vieta, zona, reģions, teritorija. Ja savu darbošanās jomu jāsāk aizsargāt, vēdera plēve sasprindzinās. Ja rodas protests jeb pasīvs naids, tad jau rodas mazas sāpes. Ja pašaizsardzībai rodas vēlme uzbrukt, tad tā jau ir iziešana ārpus savas teritorijas robežām, kas tāpat kļūst redzama arī vēdera plēvē. Šajā gadījumā, par laimi, bija darīšana ar sevis un sava bērna aizsargāšanu, nevis uzbrukumu mātei.

Pēc trim nedēļām sieviete piezvanīja atkal. Šoreiz viņa bija pilnīgi salauzta. Viņai bija temperatūra, tas nozīmē viņa bija nonākusi pēkšņā izmisumā. Kas atkal bija noticis?

Sieviete pastāstīja, kā atrisinājās problēma ar vecākiem. Viņas dvēsele nomierinājās. Dvēseles miers sašķīda gabalos, kad viņa devās uz sieviešu konsultāciju, uz kārtējo grūtniecības kontroli. Papildus parastajām analīzēm viņai tika paņemtas asinis ģenētiskai izpētei. Ģenētiskās izpētes jēdziens profesionālim kaut ko varbūt arī izteiktu, taču neprofesionālim tas neizsaka neko. Šajā gadījumā sieviete ar augstāko izglītību bija neprol'esionāle un viņai būtu vajadzējis nedaudz plašāk izskaidrot izpētes būtību. Uz jautājumu: “Kāpēc tas taņad ir nepieciešams?” tika atbildēts vēsi, kā pats par sevi saprotams: “Neviens nevēlas nepareizi attīstījušos bērnus. ” Savas lietas veikšana, it kā tā būtu pati par sevi saprotama, nozīmē, ka ego rīkojas, neņemot vērā citus.

Pacienta ego un ārsta ego sadūrās. Pacienta ego ir zināšana, ka viņam ir tiesības iegūt uz sevi attiecināmo informāciju. Ārsta ego ir zināšana, ka pacientam jāpakļaujas rīkojumiem. Viņam taču neviens nevēl neko sliktu. Un, tā kā viņš tikpat neko nesaprot, nav jēgas kaut ko gari skaidrot. Ārstu, kas prastu sarežģītu medicīnisku informāciju vienkārši, īsi un pacientam saprotami izskaidrot, ir maz. Pacientiem ārstu vienkāršo un īso informāciju traucē pieņemt viņu žēlabas par sevi. Šī žēlošanās prasa, lai viņš būtu vienīgais pacients, kuram ārsts velta sevi pilnībā un uz mūžiem. Par to lasiet sīkāk sevis žēlošanas nodaļā.

Ideālā gadījumā gēnu pētījumiem būtu jāietilpst profilaktiskās medicīnas nozarē. Stresos dzīvojošās sievietes loģika tūlīt teica ja tas tiek darīts tik vēlā grūtniecības stadijā, pastāv aizdomas par kaut ko sliktu. Viņa neprata saskatīt to, ka viņa vēl joprojām baidās no garīgā presinga, un tāpēc zemapziņā viņas aizdomas kr ita uz ikvienu, no kā tas kaut vai nedaudz bija atkarīgs. Zemapziņa zina katra problēma atstāj pēdas. Sieviete gan bija apzināti problēmas atbrīvojusi, bet zemapziņa zināja, ka tas vēl nav viss. Rezultāts bija trīs nedēļas ilga “vārīšanās savā sulā”, kas beidzās ar to, ka viņa uzzināja ar analīzēm viss ir kārtībā.

Spriedzes kritums izlaiž uzkrājušos stresus. Vārīšanās vainas apziņā vienmēr beidzas ar pieķeršanos vēlākai gudrībai: “Es jau pats to zināju. Kāpēc man neviens neticēja? Kāpēc

neviens man neprasīja? Kāpēc es tieku uzskatīts par malā stāvošu? Kāpēc es nonācu šādā situācijā?” Spriedzes krituma izmisums vienmēr vaino: “Kāpēc man bija velti jācieš?" Pretējās situācijās kad kāda slimība tiek atrasta cilvēka prāts nav spējīgs uztvert. Tad cilvēks atviegloti nopūšas: “Paldies Dievam, tika paņemtas analīzes, tagad tomēr kaut ko var izdarīt bērnam, kamēr vēl nav par vēlu!" To viņš nekādā gadījumā nevēlas pat iztēloties.

īpaši lielas spriedzes situācijā tā garīgi jāatbrīvo kā vesela enerģija, kas sastāv no ļoti daudzām enerģijām, tad nebūs jācieš. Vienmēr atrodas kaut kas, ko nezina pat savā jomā visgudrākais un profesionālākais gudrais, un tādēļ viņam jāgriežas pie citiem. īpaši tas attiecas uz ārsta palīdzību. Ja ticat, ka jums tiek vēlēts labais, šāda tracinoša spriedze nerodas.

Izrunājām lietas, un sieviete teica, ka viņai rodas nelabums. Teicu: “Lieliski! Izvemiet tagad savu riebumu, tad arī jūsu Žultspūslis kļūs tukšāks.” Viņas nevēlēšanās dzīvot tālāk šādi sāka plūst pāri robežām. Visu vakaru viņa bija vēmusi pie klozetpoda un brīnījusies par to visu, kas no viņas nācis ārā. Neticami daudz bijis gaisa. Šīs pašattīrīšanās gaitā viņa sāka man atgādināt, ka vecāku mājās viņa vismaz reizi mēnesī bija vēmusi. Viņa teica: “Pirmo reizi dzīvē es izbaudīju vemšanu, jo tā padarīja manu pašsajūtu arvien labāku. Biju laimīga, ka varu vemt.”

Garīgais presings, kuru ar bailēm pievelkam, var novest cilvēku gan garīgā, gan fiziskā strupceļā. Tikai garīgā strupceļa gadījumā galva ir kā sajukusi un glābjošas domas nenāk ne no kurienes. Fizisks strupceļš, kas ir garīgā strupceļa rezultāts, rada apendicītu. Ja savstarpēji sliktās attiecībās esoši vecāki pieprasa bērnam, lai tas darītu to, ko viņi abi grib un bērns vēlas, neraugoties uz visu, mīlot gan savu tēvu, gan māti, būt pa prātam abiem, tad viņam rodas apendicīts. Uz operāciju ^alda bērns samierina vecākus. Uz īsāku vai uz ilgāku laiku la ir cita lieta.

Tāda cilvēka, kuram ir izoperēts vai gadiem ilgā iekaisumā iznīcināts tārpveida piedēklis, strupceļi uzkrājas aklajā zarnā, kas atrodas

1.vēdera vidusdaļas apakšējā labajā pusē,

2. augšupejošās lokzarnas apakšējā pusē,

3.       zem tievās zarnas savienojuma vietas ar augšupejošo lokzarnu jeb resno zarnu.

Tā ir sava veida nosēdumu aka. Jo vairāk strupceļu, jo augstāk ceļas nosēdumu līmenis un jo vairāk piepildās visa resnā /.aina. Dažiem cilvēkiem resnā zarna jau bērnībā ir no vecāku māju strupceļiem tā pārpildīta, ka, to iztukšojot, tā kļūst par strupceļu radītāju arī citiem. Cilvēkiem, kas uzmācas citiem pēc principa “ja tu neesi mans draugs, tad tu esi mans ienaidnieks”, resnā zarna noteikti ir slima.

Jo vairāk cilvēks ir viltīgi slēpts labs draugs, jo mazāk viņam iespējams izteikt pretargumentus un jo vairāk viņa piedāvātais tiek norīts. Sev tas neder, bet atpakaļ arī netiek spļauts. Tā arī piepildās. Jūsu pašu mazā, viltīgā, slepenā draudzība, kuru reizi pa reizei izmantojāt citu aptīšanai ap pirkstu, šādi izauga liela, un jūs tiekat izmantoti šā vai tā tik ilgi, kamēr:

1.       mērs ir pilns un jūs sākat pretoties, tādēļ jūsu pseidodraudzība beidzas;

2.       kļūstat tādi paši patīkami un nepatīkami draugi, kolēģi, dzīvesbiedri, bērna vecāki, no kuriem cilvēki bēg, bet, ja liek saķerti, lati cieš. Resnā zarna jums katrā gadījumā ir slima.

Tas, kurš bērnībā ir kritiski daudz cietis, nevēlas citiem likt ciest tāpat. Cilvēkā var būt tik radikāls protests pret vecāku priekšstatiem un problēmu risinājumiem, ka viņš sevī ir iekodējis pavēli: “Drīzāk miršu, nekā darīšu tāpat!” Un mirst, un patiešām tā nedara. Tā vietā, lai iedzītu strupceļā citus, viņš sakrāj visu sevī un var pret kļūt pret sevi tik nežēlīgi, pārliecīgi prasīgs, ka rada sev čūlainu kolītu. Šī iemesla dēļ viņš var vairākkārt nonākt uz operāciju galda un pamazām palikt bez savas resnās zarnas, ja neatsakās no saviem principiem.

Nežēlība rada visas brūces. Nežēlība rodas no skumjām par apspiestību. Skumjas, savukārt, no nevēlēšanās būt bezpalīdzīgam un parādīt savu bezpalīdzību. No konfliktiem bagātām ģimenēm nākuši bērni par katru cenu cenšas apliecināt, ka viņi nav bezpalīdzīgi, ka viņi paši var tikt galā ar savu dzīvi. Tas nozīmē, ka viņi vienmēr mēģina pierādīt to, kā nav.

Tik ilgi, kamēr bērns dvēseliski cieš par vecāku savstarpējam sliktajām attiecībām, viņā ir strupceļš, vienalga, cik liela ir viņa materiālā labklājība. Paaugstinoties materiālās labklājības līmenim, samazinās savu dvēseles grūtību kā strupceļu atzīšana pat sev. Par runāšanu jeb atzīšanu citiem pat nav vērts runāt. Tā labklājības valstīs dzīvojošu cilvēku ēdiens var būt zinātniski maksimāli sabalansēts, bet zarnu trakta kaites kļūst arvien biežākas un smagākas.

Saņēmu no kādas paziņas vēstuli ar lūgumu palīdzēt. Viņas 29 gadus vecajam dēlam, kurš jau gadiem čūlainā kolīta dēļ tika ārstēts ar hormonu preparātiem, draudēja kārtējā operācija. Skatījos, ka situācija bija jau gluži vai dzīvībai bīstama, un aizrakstīju viņai. Vaicāju, vai viņi nav manās grāmatās atraduši sev vajadzīgo. Vēstulē taču nevar tam, kam nepieciešama palīdzība, pārstāstīt visu grāmatu. Ja cilvēki attop man rakstīt, tad viņiem butu arī jāzina, ar ko un kā es ārstēju. Dēls ir gadiem slims, manas grāmatas arī ir iznākušas jau pirms dažiem gadiem. Atbilde bija pieklājīga, bet stingri konkrēta: “Mums nav laika lasīt. Mums jācīnās ar slimību. ”

Čūlainais kolīts ir mocekļu slimība. Moceklis ir ticības cietējs, cilvēks, kurš cieš-par savu pārliecību. Moceklis atdod savu dzīvi, lai izpirktu noteiktas cilvēku grupas ciešanas. Tas nozīmē cieš, lai citi atbrīvotos no ciešanām. Citu ciešanas viņam dvēseliski ir tik neizturamas, ka fiziskās ciešanas ar tām pat nav salīdzināmas.

Redzēt mīļus cilvēkus, kas varētu viens otru mīlēt, bet, tieši pretēji, padara viens otra dzīvi rūgtu, jo vēlas, neredzot savas kļūdas, viens otru padarīt citādāku, rada strupceļu. Cilvēka pārveidošana par citādāku ir vislielākais darbs, kas nekad netiks izdarīts. Cita dzīves vai cita atzīšana par labu vai sliktu jau pati par sevi ir vēlme to izmainīt. Ja tas nav iespējams, iestājas strupceļš.

Strupceļā var būt vēl daudzas lietas. Par rokas vai kājas pirksta apkārtnē briesmīgas sāpes izraisošu iekaisumu liek teikts, ka rokas vai kājas pirksts ir aizcietējis. Medicīniski šī slimība saucas panarīcijs. Roku un kāju pirkstu gali atspoguļo galvu, tāpēc panarīcijs viena vai otra rokas vai kājas pirksta galā izsaka atbilstošas dvēseles problēmas risināšanas veidu fiziskā līmenī. Ja panarīcijam ir arī strutains iekaisums, tad tas ir nepanesams pazemojums par nemācēšanu atrisināt šo procesu cilvēciski.

Atgādinājumam par rokas un kājas pirkstu nozīmi:

I pirksts, īkšķis un lielais kājas pirksts izsaka tēvu,

II   pirksts un atbilstošais kājas pirksts māti,

-    III pirksts un atbilstošais kājas pirksts mani pašu,

-   IV pirksts un atbilstošais kājas pirksts māsas, brāļus,

V pirksts un atbilstošais kājas pirksts svešus cilvēkus.

Pirkstu problēmas izsaka tiem atbilstošās ar cilvēkiem, viņu došanu un iegūšanu saistīto darbu un rīcību problēmas. Kāju pirkstu problēmas izsaka ar kustību, iešanu un tikšanu uz priekšu saistītās ikdienišķās problēmas, kas arī ir saistītas ar darbiem un rīcībām.

Gremošanas trakts saslimst, ja darbs tiek darīts darīšanas dēļ.

Rokas saslimst, ja darbs tiek darīts iegūšanas dēļ.

Kājas saslimst, ja darbs tiek darīts, lai tiktu dzīvē uz priekšu.

Patiesībā nekas nav jādara kaut kā vai kāda dēļ. Darbs ir jādara kaut kam vai kādam. Sevis un citu iepazīšanai.

Viss, ko cilvēks saskata citos, ir savas problēmas. Ja no tā netiek izdarīts secinājums un problēmas netiek atbrīvotas, jānāk atbilstošajām fiziskajām ciešanām lai cilvēks caur tām atpazītu savu problēmu.

Ir vēl viens darbs, ar kuru var nonākt strupceļā. Tā ir mīlēšanās pienākuma apziņas dēļ. Rezultāts ir sieviešu olvadu un vīriešu sēklvadu aizsērēšana. Ja no šī strupceļa tiek atrasta izeja, jebkādu savienojumu dēļ aizsērējušie olvadi un sēklvadi atveras. It kā paši no sevis.

Vislielākās dvēseliskās ciešanas izraisošā cilvēku grupa ir ģimene jeb sieviete un vīrietis. Jo vairāk viņi vien otru slikti vērtē jeb vēlas pārveidot, jo vairāk cieš viņu bērni. Nevēlēšanās parādīt šādas ciešanas slēpjas resnajā zarnā kā lielu darbību simboliskajā slēpnī.

Visidiotiskākā vēlme vispār ir vēlme padarīt otru cilvēku par cilvēku. To vēl neviens nav spējis, bet daudzi uzskata, ka ir spējuši. Tiklīdz cilvēks sāk ievērot pasauli sev apkārt, tā viņš sāk to pārveidot. Nesaprotot, ka citos saskata sevi. Sievietes vairāk nodarbojas ar šādu sevis mānīšanu. īpaši mātes, kas “izveido” par cilvēkiem savus vīrus un bērnus. Tāpēc sievietes bieži kunkstot ķeras pie savas vēdera augšdaļas. Starp citu, šķērszarna arī atrodas vēdera augšdaļā. Tā vietā varētu atbrīvot savus mērķus, lai paši mainītos un pēc tam redzētu cilus citā gaismā.

Cilvēkā, kurš kādu, pēc viņa domām, ir padarījis labāku, dīgst un aug pasaules labošanas ideja. Ja tiku galā ar vienu, lad taču varu tikt galā arī ar visiem. Kāda skaista cerība padarīt visus cilvēkus par labiem! Patiesi labiem. Bērns, kas no visas sirds tic, ka viņa māte padarījusi viņa tēvu par labu, vai, pretēji, pats sāk sapņot par tāda paša varoņdarba veikšanu. Jo lielāka izaug viņa vēlme būt par pasaules labotāju, jo lielākas izaug viņa vēdera augšdaļas problēmas.

Cilvēkam, kurš vēlas tūlīt sākt demonstrēt savus sasniegumus, uzblīst vēdera augšdaļa. Pievienojoties citiem stresiem, viņš sāk redzami pieaugt jeb kļūt resnāks. Cilvēkam, kura lepnums neļauj demonstrēt sīkumus, vēdera augšdaļas augšana notiek uz iekšpusi tik ilgi, kamēr mērķis ir sasniegts. Tam, kurš var sevi droši saukt par kāda glābēju, vēdera augšdaļā jau ir noteikta medicīniski diagnosticējama slimība.

Cilvēks, kurš maina citus domās, var arī nebūt ar saviem darbiem fiziskā līmenī kaut kur nonācis, bet viņa vēdera augšdaļas slimība nonāk. Citus labojošs jeb par labākiem veidojošs cilvēks kļūst arvien drosmīgāks un stiprāks no tā, ka viņš apspiež savas bailes. Aizvainotas skumjas par to, ka mērķis nav sasniegts vai vienalga neliks sasniegts, uzkrājas vēdera augšdaļā esošajā mazajā tauku slānī, un tas sāk arī izspiest citus orgānus uz priekšu, aizmuguri vai uz sāniem atbilstoši tam, kā cilvēks savās domās spiež citus. Atpalicējus uz priekšu, priekšā skrējējus atpakaļ un bezcerīgos malā. Apskatiet gremošanas trakta orgānu novietojuma shēmu. Katra orgāna nozīmi varat izlasīt iepriekš.

Cilvēku, kas drosmes dēļ būtu pats, izsaka savu viedokli, kāds noteikti mēģinās pāraudzināt. Jo lielāka izaug viņa vēlme pierādīt, ka viņš dara pareizi un tāpēc nebaidās no citiem cilvēkiem, jo vairāk viņš patiesībā baidās un jo lielāka kļūst viņa vēdera augšdaļa. Jo vairāk viņš cenšas sasniegt savu mērķi tikai garīgi, jo vairāk aug vēders. Līdzīgi viņa vēdera augšanai palielinās to cilvēku skaits un kareivīgums, kas cīnās pret viņu.

Vēloties būt ļoti garīgs, šim cilvēkam pastāvīgi un katram gadījumam jābūt pašaizsardzības pozīcijas. Tas ir tas pats, kā pastāvīgi un katram gadījumam būt pilnam ar gaisu. Atcerieties vēlreiz grūtnieces piemēru. Viņa atradās aizsardzības pozīcijā pret vecākiem gan dēla, gan sevis, gan visas ģimenes vārdā, bet uzbrukums, kas deva pēdējo triecienu, nāca no pavisam citas puses.

Bailēs cilvēku priekšā un bailēs cilvēku dēļ slēpjas naids pret cilvēkiem un naids cilvēku dēļ. Pastāvīgi par kādu un kādu kāda dēļ aizsargāt ir grūti. Lai to izdarītu, jāaudzina sevi stiprāku. Šāda audzināšana diemžēl ir tikai vēdera audzēšana.

Vispusīgā jeb visās nozīmēs pastāvīgā sevis aizsardzībā esoša cilvēka vēders ir kā muca. Tam, kura aizsardzība ir pastāvīgā gatavībā uzbrukt, lai aizsargātos, muca ir pilna. Katrs vārds, ko viņš saka sevis aizsardzībai, ir kā spundes noņemšana un tvaika daļēja izlaišana. Ja nesaprata bet vienalga nesaprata katram ēdiena kumosam jāpiedod tvaiks, un šim cilvēkam katrs kumoss var izraisīt mokošu un spiedošu iekšējo spriedzi, bet palikt neēdis viņš nevar nekādā gadījumā. Neēšana būtu līdzvērtīga nāvei.

Ja cilvēkā mīt nāves bailes, viņam dūšīgi jāēd, lai viņš būtu stiprāks par nāvi. Ja esat resns cilvēks un sakāt, ka jums nav nāves baiļu, tad esat aizliedzis sev izjust šīs bailes. Cilvēks var aizliegt sev izjust jebkādu stresu, lai būtu drošāk dzīvot. Tas nenozīmē, ka stresa nav. Nav izjūtas.

Neatkarīgi no ķermeņa svara, jūsu krūšu kurvis gan no priekšas, gan no aizmugures, no diafragmas līdz pat jostasvietai var būt iekšēji saspringts, smags, nelokans. Varat just pat pārakmeņošanās sajūtu. Tas nozīmē, ka jūs vēlaties tūlīt visiem visu izskaidrot . Šāds maksimālisms var būt tikai cilvēkam, kas sevi vēlas izaudzināt pat absolūti ideālu.

Ideāls cilvēks patiešām prot visiem visu izskaidrot. Viņš nesteidz to darīt, jo prot sev pavaicāt: “Vai tas ir nepieciešams?” Sevi par ideālu audzējošs cilvēks var būt ļoti gudrs, loģisks, spēcīgs gan teorijā, gan praksē. Jo vairāk viņš prot, jo vairāk viņš vēlas dot savas iemaņas citiem. Ja kāds viņu nesaprot, viņš liek strādāt savai galvai un vēl detalizētāk pārdomā savu gudrību, lai tad visiem klausītājiem tūlīt visu izskaidrotu. Katra pretošanās no klausītāju puses palielina viņa stresu.

Ideāla skolotāja lomu spēlējošam cilvēkam ir vēlme visu tūlīt visiem izskaidrot. Viņi var citu vietā visu līdz sīkākajām detaļām pārdomāt, izskaidrot un, ja varētu, tad arī visu izdarītu citu vietā. Vēlme just lepnumu par savu īpašo prasmi rada minētajā ķermeņa daļā pārakmeņošanās sajūtu. Šāda sajūta bieži ir Parkinsona slimības slimniekiem. Lai izvairītos no Parkinsona slimības, nekad nenoliedziet šo sajūtu ari sev.

Tā vai cita slimība ir glābējs, kas paglābj šo cilvēku no pārvēršanās dzīvniekā. Ja cilvēks nevar kā cilvēks ar normāliem vārdiem citam kaut ko izskaidrot, viņam rodas vēlme to darīt ar rokām. Garīga enerģija koncentrējas par materiālo. Ja pastāv doma lai notiek, kas nolikdams, galvenais, lai es nekļūtu par sliktu cilvēku, tad arī rodas galvas slimība. Bet problēma paliek un aug tālāk.

Vēlme citiem kaut ko izskaidrot vienmēr atduras pret cilu nesapratni. Nākamajā brīdī vēlme ir lielāka. Sevi par pietiekami gudru uzskatošs cilvēks lieto savu mērķu izskaidrošanai citiem gan vārda spēku, emocijas, gan arī fizisko spēku. Rezultāts ir atbilstoši vienkāršas vēdera augšdaļas un galvas traumas vai slimības. Tās var būt hroniskas, ja cilvēks neatkāpjas no savas vēlmes, bet dzīvību tās parasti neapdraud.

Sevi par nepietiekami gudru uzskatošs cilvēks vispirms vēlas visu izskaidrot sev. Šādi viņš var kļūt pārgudrs. Bet vēlme vēl skaidrāk un detalizētāk tūlīt visu izskaidrot citiem var viņu padarīt slimu no galvas līdz kājām, un viņš var kļūt par invalīdu. Tā tas ir tāpēc, ka viņš nevar savu gudrību arvien vairāk dot uz ārpusi. Pieaugot viņa gudrībai, samazinās to gudro skaits, kas būtu spējigi viņa piedāvāto pieņemt.

Gudrības kā stresa atbrīvošana rada pretestību arī tiem, kas ir lasījuši manus agrākos sacerējumus. Stresā dzīvojošs cilvēks automātiski uzvedas atbilstoši savām bailēm. Bailes pazaudēt gudrību ir trakākas nekā nāve, jo ar gudrību tā ir apliecinājusi savu būšanu par cilvēku. Gudrs cilvēks ar lielāko prieku atbrīvotu savu gudrību, ja kads viņam uz plaukstas noliktu prātīgumu. Tā kā prātīgums ir atbrīvota gudrība, tad pirms

•

gudrības atbrīvošanas tas atnākt nevar. Bet gudrs cilvēks neiedrošinās atdot savu gudrību, pirms nav saņēmis pretī prātīgumu.

Par visideālāko tiek uzskatīta audzināšana ar piemēru. Cilvēkam, kas, nospiežot savas vajadzības, kļūst par piemēru, ir vislielākās vēdera augšdaļas problēmas. Ja viņš spiež sevi pastāvīgi būt priekšzīmīgam, tas nozīmē pastāvīgi padara sevi par piemēru, viņam ir pastāvīgas vēdera augšdaļas problēmas. Jau esot slimam, viņam, pēc viņa domām, ir tiesības citiem pavēlēt un aizliegt ar pamatojumu, ka pirms saslimšanas viņš bija piemērs. Ja citi nedara tā, kā viņš vēlas, tad viņa vēdera augšdaļas mokas tūlīt palielinās, un pie tā ir vainojami citi.

Priekšzīmīgam cilvēkam ir tiesības pieprasīt, lai citi būtu tikpat priekšzīmīgi kā viņš. Nevaicājot, vai tas ir nepieciešams. Sevi par priekšzīmīgu audzējošs cilvēks pat neiedomājas par to, ka patiesi piemēri neuzskata sevi par piemēriem. Viņi ir tādi, kādi viņi dabīgi ir. Vienalga, kāds cilvēks varētu būt patiess piemērs citiem, ja vien viņš mācētu būt viņš pats.

Ja jums ir garīgi mērķi un, pēc jūsu domām, jums ir ari prasme tos realizēt, tad citi gari jeb cilvēki nepieņem tos vai nepieņem tos tā, kā esat domājuši. Garīgie mērķi padara cilvēku par aizrāvušos cilvēku. Aizraušanās ir daļas iegūšana no gara. Tā vispirms ir iegūšana. Ja jūs, aizraujoties ar sevi, uzspiežat savu ideju citiem, daži ar to saslimst un aizraujas tāpat. Zemapziņā jeb nezināšanas dēļ. Cili rāda aizrautīgu seju, lai tiktu vaļā nojums un jūsu skaistā mērķa. Viņi dara to apzināti, un jūs uzķeraties. Vēdera augšdaļa jums atkal ir pilna no lepnības, lai gan darīts nav itin nekas.

Aizraušanās izpauž sevi ar aizrautību un azartu. Fiziskā līmeni ar aizrautību un azartu var nonākt tālu, bet garīgā līmenī nevar nonākt nekur. Aizraušanās ir sevis mānīšana, kuru gan sev, gan citiem ir grūti saprast. Aizraušanās padara cilvēku par krāpnieku afēristu, kurš, lai aizsargātu sevi, sauc par afēristiem citus. Ja esat cilvēks, kurš aizraujas, un nonākat afērista nagos, tad nav vērts viņu vainot. Tad ir nepieciešams saprast savas dzīves mācību stundu. Ir jāapzinās, ka garīgums tiek nonivelēts par laicīgumu, ja padarām to sev par mērķu sasniegšanas līdzekli.

To zinot, var sev teikt, ka es tā nedaru. Tiklīdz tā domājat, notiek pretējais. Noliegums vienmēr padara visu pretēju. Apzinīgi uz garīgā ceļa nostājies cilvēks savus garīgos mērķus var šādi nēsāt apslēptus sirdī, pat nesaprotot, ka ir uzstādījis sev garīgus mērķus. Ja vēdera augšdaļa sāk mocīt, viņš nesaprot, kāpēc. Viņš taču ir sekojis garīgajai mācībai. Bijis uzmanīgs un atturīgs. Nevienam nav uzspiedis savus priekšstatus. Tikai vēders uzvedas tieši pretēji viņa atturībai liecas uz priekšu. Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē ja šāds cilvēks, mainot sevi, domā, ka šādi viņš labo savu bērnu, mazbērnu un visu nākamo paaudžu dzīvi, tad viņam ir mērķis. Ja viņš šo mērķi sasniegtu, viņa nākamajām paaudzēm vairs nebūtu iespējams neko darīt, lai attīstītos. Garīgā mērķa vārdā dzīvojošs cilvēks pat neievēro, ka viņš spiež sevi pastāvīgi nodarboties ar garīgumu. Filozofēšana, meditācija, lūgšanās, piedošana mērķa vārdā ir darbības, kuras beigās izraisa dusmas. Tas tiek pamanīts tikai tad, kad mērs ir pilns.

Piemēram, nākamajām paaudzēm tikai kaut kam jānoiet greizi, lai rastos izmisums. Dažu cilvēku vilšanās var būt tik ekstrēma, ka agrākie ideāli ar lielu troksni izlido mēslainē. Esmu redzējusi daudzus tādus izbijušos garīguma dievinātājus. Naids pret garīgumu un garīgā ceļa gājējiem tagad viņiem ir ekstremāli liels, jo viņi uzskata garīgumu par sevis muļķotāju. Viņi dara visu, lai padarītu garīgumu par apsmieklu.

Uz mērķi orientētam, ar sava prāta labošanu nodarbinātam cilvēkam parasti ir vēl tālāki personiskie mērķi. Piemēram, vēloties, mainot sevi, padarīt vieglāku bērnu dzīvi. Sirds dziļumos viņš cer, ka nākamās paaudzes viņu atcerēsies un kaut vai pateicībā sekos viņa piemēram. Tad taču viņi būs laimīgi. Mērķis ir lielisks, bet tas ir mērķis.

Mērķis vienmēr rada piespiedu situāciju, un piespiedu situācija automātiski rada protestu. Tā vecmāmiņai vai vectētiņam, kas visiem ir līdzsvara etaloni, var būt pastāvīga protesta pilns mazbērns vai mazbērni. Ja bērni spēj saprātīgi iegrožot savu protestu, mazbērns to parāda, jo viņš vēl neprot būt prātīgs.

Dvēselē slēpts garīgs mērķis padarīt savus bērnus laimīgus iegrožo cilvēkus vairāk nekā jebkāds materiāls mērķis. Tas liek cilvēkam pašam sevi ziedot garīguma vārdā. Garīgums kļūst par dzīves un nāves problēmu, kas bloķē nieres augšgalu. Vielmaiņas traucējumi, kas no tā rodas, neatstāj neskartu nevienu ķermeņa šūnu. Atbrīvojiet savu garīgo mērķi, tad apzināsieties, ka esat iemācījušies savu mācību stundu. Esiet laimīgi ari par to, ka neesat savas mācību stundas atstājuši par nevajadzīgu nastu nākamajām paaudzēm.

Ja viņi jums ir pateicīgi, neļaujiet sevi tam traucēt. Lai viņi uzskata jūs par labdariem, ja viņiem tā patīk, bet neļaujiet slavinājumiem sevi traucēt. Dariet tālāk savu darbu un esiet laimīgi. Atcerieties vienkāršu padomu nekad neuzskatiet, ka jūs no kāda kaut ko esat izveidojuši, tad ar jūsu vēdera augšdaļu viss būs kārtībā. Un nākamajai paaudzei nebūs jāraizējas par jūsu veselību.

Ja kāds saka, ka viņš ir izveidojis nojums cilvēku, neļaujiet arī tam sevi traucēt. Lai viņš tā uzskata. Pretējo jūs pierādīt nevarat. Atbrīvojiet viņu no sevis. Nodarbojieties ar savām lietam tālāk un esiet laimīgi. Jūs nevarat izmainīt viņa domāšanas veidu.

Ja esat centušies citiem dot garīgi labāko, to neuzspiest, esat sevi pat maksimāli atturējuši, jo zināt, ka vismazākā piepiešana ir kļūda, kas rada citos protestu, tad varat pieredzēt, ka pie jums nāks, pat lauzīsies ar spēku, bet jūsu dotais vienalga netiks pieņemts. Kāpēc? Jo jūsu zemapziņā mīt vēlme viņiem darīt iespējami daudz laba, lai viņiem kļūtu labi. Tad taču jums ir labi.

Nepazīstot šo kļūdu un neatzīstot to sev, esat kā slaucama povs, kas tikai dod un dod, līdz norauj pienu. Jūtat sevī tādu protestu, ka vairāk nevēlētos dzirdēt ne par vienu nelaimīgo. Jūs vairs nevēlaties darīt labu. Zināt un jūtat, ka sliktu arī negribētu darīt. Ir sajūta, ka negribas darīt neko. Esat no tā visa izmisumā. Atbrīvojiet savu izmisumu un centieties sev izskaidrot, ka labais nemaz nav jādara.

Tas, kurš nedara labu, nedara arī sliktu. Vienas lietas izdarīšanas vietā ir nepieciešams ar šo lietu nodarboties. Nodarbojoties ar darbu, tas nepaliks nepadarīts. Atšķirība ir tā, ka jūs neesat pieķērušies darba rezultātiem un nekļūstat par mērķa upuriem. Nodarbojoties ar darbu, cilvēks pamana savas emocijas un neuzskata darbu par vainīgu. Viņš prot saprast, ka viņam kaut kas ir ne tā. Šādi darbā iemācās sevi pazīt. Ja tad cilvēks prot atbrīvot savus stresus, viņš ir laimīgs.

Attīstītās pasaules cilvēki prot radīt arvien sarežģītākas mašīnas, kas atvieglo un paātrina visus iespējamos darbus. Pat domāšanu. Taču. vienalga, cik liela arī kļūtu cilvēka gudrība, mašīna, kas aizvietotu nodarbošanos ar sevi, tā nekad nespēs izdomāt. Lai saglabātu sevi. ir jāmācās nodarboties ar sevi, tad sajutīsiet savas un cilvēces vajadzības un nenovilksiet stīgu pārāk stingri.

Mērķtiecīga nodarbošanās ar sevi ļauj palikt par cilvēku. Uz mērķi orientēta nodarbošanās ar sevi padara cilvēku par mērķim atbilstošu cilvēku. Labu cilvēku. Čaklu cilvēku. Gudru cilvēku. Priekšzīmīgu, stipru, izturīgu, strādīgu, prasmīgu,

draudzīgu, devīgu, uzmanīgu, pieklājīgu, izpalīdzīgu cilvēku. Tikai ne vienkārši cilvēku. Tas, kurš savu mērķi nesasniedz, nonāk izmisumā un vairs nevēlas to sasniegt.

Mērķtiecīga darbība dod enerģiju.

Uz mērķi orientēts darbs panēm enerģiju.

Tik daudz, cik vēlmes ir lielākas nekā vajadzības, mēs ēdam un dzeram. Darām to, barojot savus stresus, kas nelabojami nāk līdzi vēlmēm. Jo vairāk barojam stresus, jo lielāki tic izaug, līdz gust uzvaru pār ķermeni. Visa šī cīņa notiek kaujas laukā, ko sauc par gremošanas traktu. Jebkāda slimība ķermenī nozīmē atkritumu sakrāšanos arī attiecīgajā gremošanas trakta vielā. Tas nozīme ja pārgriežat pirkstu vai jums ir pūte uz deguna, tad gremošanas trakts butu jāattīra. Pretējā gadījumā viss sakrāsies ka redzami tauki vai slēptas slimības.

Baroties var loti dažādi, bet princips ir viens: galdā irjābūt tam, ko vēlas cilvēka dvēsele. Pretējā gadījumā viņš nav apmierināts.

Tas, kurš ir apmierināts ar vienkāršo ikdienas dzīvi, ir apmierināts arī ar-vienkāršo ikdienas pārtiku. Viņa gremošanas traktam ir vienkārši sagremot vienkāršu barību, un atkritumi varbūt nemaz nepaliek ķermenī.

Cilvēks, kurš vēlas, lai dzīve būtu interesanta un daudzpusīga, vēlas daudzpusīgu ēdienu, neprotot pavaicāt, vai un kāpēc tas nepieciešams. Daudzpusīgs ēdiens ir mūsdienu cilvēka ideāls, likai neviens nezina, ko šis daudzpusīgums patiesībā nozīmē. Viens un tas pats daudzpusīgais ēdiens vienam iziet cauri viegli, bet citam pa to pašu ceļu atnāk atpakaļ. Sāk pretoties. Vienam tas ir nepieciešams, citam nav.

Cilvēks, kurš vēlas būt īpašs, vēlas arī ēst kaut ko īpašu. Tam, kurš domu par savu īpatnību jau ir konkrēti izdomājis, var būt apetīte kaut vai pēc lakstīgalu mēlēm. Ja mērķis ir viņa vajadzība, viņš saņem un ēd savu īpašo ēdienu, kas citiem nkai no skatīšanās vien liek izbolīt acis. Jo lielāka ir vēlme, jo lielāka apetīte. Liekās kalorijas sakrājas ķermenī kā atkritumi.

Ja cilvēkam nav nepieciešama šī īpatnība, kuru viņš vēlas, rodas biežas izmisuma lēkmes un gremošanas trakts reaģē tāpat, cenšoties izmest no ķermeņa nevajadzīgo. Tā parasti reaģē šī cilvēka gremošanas trakts, kurš pat nezina, ko vēlas, bet vēlas. Vēlas kaut ko īpašu, kura konkrēto jēgu viņš sev nav izdomājis.

Cilvēka, kurš vēlas, lai dzīve būtu kā rožu dārzs, galdam katru dienu jābūt pārpildītam. Jūs jau zināt, ko vēders saka pēc kārtīgiem svētkiem. Tas ir visnotaļ skumji. Bērnam, kura vecāki vēlas, lai katra diena būtu kā svētki, vēders atsakās strādāt jau bērnībā. Ja no tā netiek izdarīti secinājumi un bērnam ieviešas tādas pašas vēlmes, viņš nevar neko ēst. Mokas no tā, ka nedrīkst, bet gribas, var pārvērst cilvēka dzīvi ellē. Dzīve nonivelējas uz barošanas problēmām.

Nodarbojoties ar ēdienu un nenodarbojoties ar cilvēku, mēs pat neapzinoties mainām cilvēku, un vēdera augšdaļa nevar neprotestēt.

PATIESS GADĪJUMS

Jauna sieviete netiek galā ar dzīvi. Viņa jūt, ka sāk jukt prātā. Domājot par savām problēmām, viņa ir nonākusi pie secinājuma, ka iemesls ir tēvā. Viņa uzskata savas un tēva problēmas par principiāli vienādām un tāpēc dzīvo kā slēgtā aplī. Tēvs ir atkarīgs no alkohola. Meita ir atkarīga no ēšanas.

Uz viņas svaru tas vēl nav atstājis redzamu iespaidu, bet uz ādu gan, it īpaši uz sejas ādu. Viņa izskatās ievērojami vecāka, nekā ir patiesībā. Tas ir tas, ko redz citi, taču neviens nezina, kādas ir viņas mokas par izskatu. Viņa zina, ka ēd, nevis lai pabarotu ķermeni, bet gan lai gūtu dvēseles mieru. Viņa zina, ka dvēseles mieram būtu jānāk no darba darīšanas, saziņas, mērķu sasniegšanas, bet to visu viņa ir aizstājusi ar ēšanu.

Tā ir patiesa atkarība. Atkarība vispirms no iemācīta absolūti pareizā domāšanas veida, kas savā stīvumā nedod nevienu citu iespēju. Ja darba darīšana vai mērķa sasniegšana nedod dvēseles mieru, tad it kā būtu loģiski, ka cilvēks sāk domāt, kur ir kļūda. Manī vai idejā?

Viņai ir labi tikai tad, kad viņa ēd. Pēc ēšanas viņai atkal ir slikti. Tiklīdz viņa aizliedz sev ēst, sākas tādas mokas, ka pazūd dzīves apetīte. Viņa zina, ka būtu mērķtiecīgi jāatbrīvo savi stresi, bet ar šādām mokām viņa to nespēj. Viņa jūt, ka vinā it kā atrodas vēl kāda cita būtne, kas vada viņas dzīvi un liek viņai darīt to, ko viņa pati nevēlas. Vienu reizi viņai pat ir doti nomierinoši līdzekļi, bet pēc dažu dienu ārstniecības viņa sajuta, ka tiek sarauta gabalos starp diviem pretējiem spēkiem, un viņa bailēs sajukt prātā izsvieda medikamentu. Pēc tā viņa devās un iegādājās daudz ēdiena, kura aprīšana viņu nomierināja.

Viņa zina, ka aiz šīs ārprātīgās apetītes slēpjas bailes, pārlieks prasīgums, ilgas, panika, pretīgums pret jebkādu darbu, neizskaidrojama pretošanās, bet viņa nespēj ar tām nodarboties. Pirms dažiem mēnešiem viņa mobilizēja visus spēkus un badojās 27 dienas, bet nekas nemainījās. Pareizāk būtu sacīt, ka pēc tam viss bija vēl trakāk. Neviens no tuviniekiem viņas problēmas nesaprot un nevēlas saprast.

Otra problēma ir tā, ka viņa nespēj piedot mātei, jo māte ir viņas pastāvīgo stresu avots. Viņa pastāvīgi runā, ka meita ne par ko nav kļuvusi. Māte var iedzelt tā, ka meita pārklājas aukstiem sviedriem un jūt, kā spēks atstāj ķermeni. Ne reizi vien meita, savākusi pēdējos spēkus, ir piestreipuļojusi pie ledusskapja. Māte to uzskata par ņirgāšanos. Viņai ir sajūta, ka meita, protestējot pret māti, vēlas kļūt resna. Viņa to nevar pieļaut, jo pēc šķiršanās ir audzinājusi bērnus viena pati un visas cerības likusi tieši uz meitu.

Pastāvīgi vēloties padarīt meitu par kaut ko, bez priekšstata par savu mērķi māte ar pārmetumiem pastāvīgi “izgriež” bērna dvēseli. Savā pārliekajā prasīgumā viņa ir neiespējami nežēlīga, uzsverot, ka viņa, neraugoties uz grūtībām, ir tālu tikusi un meitai jātiek vēl tālāk. Izvēlējusies meitai specialitāti, kur smalki kauli un lokani muskuļi ir obligāti, viņa nav ņēmusi vērā, ka bērna tēvam ir lieli kauli. Tā kā viņa šo vīrieti ir uz mūžiem aizslaucījusi no savas atmiņas, tad viņa gan apzināti, gan neapzināti pieprasa, lai bērni darītu to pašu. Tas ir tas pats, kas padarīt pusi no saviem bērniem par neesošiem.

Enerģētiski tas jau ir noticis, jo meitas parāda sajūta mātes priekšā spiež tai būt pa prātam mātei. Bet viņa nespēj “izplēst” tēvu no savas sirds. Viņa mīl to dzērāju, kas ir viņas tēvs. Meitas dzīves spēks samazinās, jo viņas iekšienē notiek pastāvīgs, neredzams, enerģētisks karš starp labo māti un slikto tēvu. Esot depresijā, viņa ir īpaši jūtīga pret to, lai gan nesaprot, kas tas ir. Tiklīdz kāds runā par labo, kas vienmēr uzvar slikto, viņas mati no bailēm salējas stāvus un viņa atkal steidz ēst. Briesmīgas bailes no iznīcības jeb nāves, ko viņa neapzinās, šādi tiek līdzsvarotas ar briesmīgu dzīves apetīti, ko izsaka ēšanas apetīte. Tas ir sava veida protests pret māli, kuru māte sajūt un pasaka.

Gan jau saprotat, ka svarīgākā patiesībā ir pirmā problēma. Mātes vēlme izveidot savu bērnu par cilvēku un kaut ko ir šī būtne, kas padara meitu par bezpalīdzīgu, manipulējamu rīmu. Meita ir izpratusi, ka viņa ir mācījusies pilnīgi nepareizā nozarē un tas var novest māti līdz izmisumam. Meita vēlas sākt mācīties sev patīkamu amatu, bet mātei tas jāfinansē. Gan māte, gan meita vēlas padarīt otru saprotošāku, bet neviena nesaprot pati sevi. Meitas vienīgā cerība ir jauna mērķa sasniegšana, bet viņa baidās, ka pirms tam būs kļuvusi resna kā varde un tad vairs nederēs nekur.

Meita zina, ka var sevi atrast pati, bet viņai neizdodas izmainīt māti. Viņa zina, ka visi, īpaši māte, saskata viņā sliktu un galā neliekošu darba nīdēju, kas dzīvo uz mātes rēķina un pierijas resna no vislabākajiem produktiem. Jau runājot vien par to, viņa kļūst bāla un uz viņas pieres izspiežas sviedri. Tā ir viņas traģika, kas izspiežas uz pieres. Traģika, ka nevar māti izmainīt. Tas arī ir viņas rijības iemesls.

Minēju šo piemēru vēdera augšdaļas problēmu ilustrēšanai, bet patiesībā tas ilustrē arī vēdera vidusdaļas problēmas. Tievā zarna, kas raksturo māti un mātes rīcību, atrodas vēdera vidusdaļā. Māte, kas nepieņem no bērna to, ko bērns var dot, bet pieprasa to, ko viņa vēlas no bērna saņemt, ir kā tievā zarna, kas nesaņem no ēdiena, kuru bērns viņai dod, to, kas ēdienā ir. Viņa vēlas saņemt kaut ko lielu un skaistu.

Tas nozīmē, ka bērna māte ir pārstājusi būt sieviete, kuras laicīgā dzīve ir veidota, lai sāktos no sīkumiem, un bērna tievā zarna ir pārstājusi būt tievā zarna, kuras funkcija ir uzņemt no ēdiena sīkumus, kas nosaka dzīves kvalitāti. Māte vēlas iegūt kaut ko lielu un skaistu, un bērns, kas vēlas patikt savai mātei, dod mātei arvien lielāku un resnāku pats sevi. Vai māte to uzskata par skaistu, tā ir cita lieta.

Manipulēšana ar apziņu atbilstoši zināšanu īpatnībām var radīt pilnīgi pretēju efektu. Tā kā pasaule ienāk bērnā caur viņa māti, tad mātes viedoklim ir izšķiroša nozīme. Aprakstītais piemērs stāstīja par sievieti, kurai pēc viņas mātes vēlmēm bija jābūt tievai kā maikstij, lai dzīvē izsistos uz augšu. Manipulēšana ar šo apziņu radīja bērnā slimīgu apetīti. Cita māte, kurai resns bērns šķiet skaists bērns, var, manipulējot ar savām zināšanām, piespiest bērnu ēst, un bērnam var rasties anoreksija vai vēl smagākas garīgas slimības. īpaši smaga situācija ir tad, ja ģimenē nav tēva, kas sauktu māti pie kārtības.

Manipulēšana ar cilvēka apziņu jeb zināšanām, kas viņam tiek iepotētas, ir garīga nežēlība. Tās ieroči ir iebaidīšana, draudēšana un pielabināšana.

Iebaidīšana tiek veikta, lai iegūtu.

Draudēšana tiek veikta, lai iegūtu.

Pielabināšanās tiek veikta, lai iegūtu.

Lai iegūtu to. kas tiek gribēts. Gan garīgi, gan dvēseliski, gan materiāli. Gan bērnu, gan pieaugušo var baidīt, ka viņš nesaņems labo vai saņems slikto, ja viņš nedarīs tā, ka pieprasa tas, kurš vēlas, vai tā, kā vēlas pieprasītājs. Var iebiedēt ar to, ka viņš ar savu nepaklausību nodara sliktu citiem, piemēram, pārlieku mīlošai mātei. Ir mātes, kuras saka: ja tu neēdīsi, tad māte saslims vai nomirs. Pat ja tas tiek teikts vienu reizi, tā ir garīga izvarošana.

Ja bērns tādēļ no lielām bailēm norij ēdienu, tas pats paņēmiens tiek lietots arī turpmāk. Ja kāds aizrāda par to, kāpēc ar bērnu tā jādara, tad atbilde tūlīt ir rokā: “Es neesmu viņam neko sliktu darījusi. ” Mērķis taču bija par jebkādu cenu likt bērnam ēst. Teikšana un domāšana netiek uzskatīta par nodarījumu.

Šādu iebaidīšanu, kuru vecāku šizofrēniskais domāšanas veids jeb tikai labu vēlošs domāšanas veids prot izdomāt, ir nebeidzami daudz. Ja ar iebaidīšanu gars netiek salauzts, bērnam sāk draudēt. Atkal un atkal tā, lai ciestu viņš pats vai liktu ciest citiem. īpaši labi ietekmē draudi visiem izstāstīt vai visiem parādīt, cik slikts tu esi. Šādi sodot par mazu nedarbu, cilvēks ar trauslu dvēseli, īpaši bērns vai jaunietis, var kļūt garīgi slims. Slimību izraisījušais vecāks toties staigā apkārt kā eņģelis un žēlojas visiem par savu nelaimīgo likteni. Viņš nesaprot, ka viņa uzvedība ir psiholoģiskais terorisms. Psiholoģiskais terorists nekad neatzīst savas kļūdas. Savai uzvedībai viņam vienmēr ir pārliecinošs pamatojums un attaisnojums.

Jo biežāk ar citiem manipulējošs cilvēks sasniedz savas vēlmes, jo vairāk viņam ir tiesību visu pieprasīt. Arī ārstam, kurš viņa dārgo bērnu tūlīt neizārstē, viņš sāk draudēt, iebaidīt vai pielabināties, vai dara visas trīs lielas kopā. Viņa labās vēlmes ir tik loģiskas un. atsevišķi ņemot, dabiskas, ka viņš var ilgāku laiku šādi muļķot daudzus cilvēkus, pirms tie saprot viņa būtību. Parasti daudzus cilvēkus ar vājāku nervu sistēmu viņš ir garīgi iedzinis kapā. Gremošanas trakts gan manipulētajam, gan manipulējamajam noteikti ir slims.

Jo vairāk vecāki laba mērķa vārdā baida savu bērnu, draud vai pielabinās viņam, jo lielākas ir bērna apetītes jeb dzīves apetītes problēmas. Tas, kurš nevēlas dzīvot, pārtrauc ēst. Tas, kurš, neraugoties uz visu, ļoti vēlas dzīvot, kļūst par rīmu. Abi divi ir vienādi slikti. Bērns, kurš cenšas būt pa prātam manipulējošiem vecākiem, kļūst garīgi slims. Pret vecāku vēlmēm protestējošs bērns kļūst fiziski slims.

Tas, vai bērnam būs laime saslimt fiziski, ir atkarīgs no tēva. Atgādinājumam enerģētiski tēvs ir gars, kas tieši rada materiālo līmeni. Ja tēvs izdara jebko iegūst vienalga cik slikta vīra un tēva slavu, bet nepakļaujas sievietes garīgajam presingam bērns nekļūst garīgi slims. Bet, ja tēvs vēlas pierādīt, ka viņš ir labs tēvs, viņš nelabojami pats sāk manipulēt ar bērnu. Tas nozīmē salauzt bērna garu jeb salauzt sevi bērnā.

Ja labas mātes baida, draud un pielabinās, tad labi tēvi pielabinās, baida un draud. No ieroču lietošanas secības ir atkarīgs rezultāts. Pielabināšanās, kas nedod rezultātus, noved cilvēku izmisumā daudz ātrāk nekā baidīšana vai draudi. Laba tēva izmisums par savu bērnu var izpausties bērna garīgajās slimībās. Tā paša tēva stingri audzināts bērns nekļūst garīgi slims.

Vēlēšanās iegūt citu savā varā ir attapīga. Viena no drošākajām iespējām un tāpēc īpaši bīstama ir garīgs presings, ar kuru mēģina izraisīt žēlošanu. Žēlošana rada bezspēcību. Garīgā spēka jeb spēka būt par cilvēku kļūšana par garīgo bezspēcību nozīmē garīgo sadugumu. Tikai nedaudzi, nemainot apkārtējo vidi, spēj paši no jauna iztaisnoties. Vide, kuru sauc par mājām, kristīgajā pasaulē ir kļuvusi par cilvēka attīstību bremzējošu faktoru. Tāpēc bērni arvien vairāk raujas projām no mājām. Tas aizvaino vecākus. Tas ir kauns labiem vecākiem, par kuru runāt ir tabu. Tomēr par to ir jārunā arvien vairāk.

Vajag, bet nedrīkst. Jo cilvēki baidās no cilvēkiem. Viena kliedzoša cilvēka mājas miera dēļ paturam zināšanas, kuras neliek nodotas simtiem vai tūkstošiem, bet tām cieš viņi un viņu bērni. Piemēram, es, nodarbojoties ar sevi un savu darbu, bieži esmu kā saucēja balss tuksnesī. Tiklīdz kāda šāda manipulētāja dēļ publiski atkal sāku iegūt sliktu slavu un pieklājīgi aizveru muti, mana dvēsele un vēdera augšdaļa liek man raizēties. Viņas abas saka: “Atbrīvo savas bailes un dari to, kā dēļ tu šajā pasaulē esi ieradusies. Nespied sevi darīt to, kas tev nav jādara, neaizliedz sev darīt to, kas jādara. Neviens cits tavā vietā to izdarīt nevar.” Šādi mana vēdera augšdaļa palīdz man atkal atrast sevi. Reizēm labu laiku meklēju, pirms atrodu kādu līdz šim neatrastu stresu.

Vēdera augšdaļā esošā liesa nav gremošanas orgāns. Liesa ir dzīves sākuma enerģijas glabātāja un dalītāja. Tā ir

vesela, ja cilvēks dzīvo pēc principa: ikvienam pēc viņa vajadzībām. Ja bērns ir ieņemts ar patiesu mīlestību, ko vecāki izjuta viens pret otru, tad viņu darbības rezultāts ir bērna dzīves pilnvērtīga sākuma enerģija jeb vesela liesa. Tā ir kā saule cilvēka vēderā.

Ja vecāki sevi vai otru neuzskata ne par ko, viņi arī mīlējās atbilstoši šādam vērtējumam un bērna liesu aizsedz mākoņi. Liesa vairs nav draudzīgs devējs, bet gan savtīgs aprēķinātājs. Tā ir saņēmējs, kas cer ja tā izmainīs otru cilvēku, tad arī pati iegūs dvēseles mieru. Jo sāpīgāka ir cilvēka attieksme pret šo problēmu, jo sāpīgāka ir liesa.

Cilvēka ieņemšana parasti ir samērā nenoteikta, jo lielākā daļa vecāku nemaz nezina, kad viņi bērnu ieņēmuši, tādēļ liesas sāpes arī parasti ir samērā nenoteiktas un nepatīkami traucējošas. Ja vecāki sliktā noskaņojumā atceras un, piemēram, nožēlo bērna ieņemšanu, situācija kļūst ievērojami konkrētāka, tāpat kā liesas sāpes. Ja vecāki, ienīstot viens otru un nelabojami sadusmojoties, nolād bērna ieņemšanas brīdi, tad bērna liesa ir kā nejūtīgs tukšums, kas izstaro iznīcinātu dzīves spēku. Tas gan nenodara sāpes, bet sāpes būtu labākas par to, ko jūt bērns.

Māte, kas nav apmierināta pati ar sevi, nav apmierināta arī ar vīru, un tas parādās bērna vēdera vidusdaļā. Tēvs, kas nav apmierināts pats ar sevi, nav apmierināts arī ar sievu, un arī tas ir redzams vēdera vidusdaļā. Atšķirība ir tā, ka tēva attieksme

>                                                                     *

sākas no vēdera vidusdaļas augstumā esošā mugurkaula un staro uz vēdera malām vai zem krūtīm atbilstoši resnās zarnas atrašanās vietai.

Ja jūs vēlaties dvēseliski atrisināt savas garīgās problēmas, tas nozīmē, ka jūs vēlaties attiekties pret otru cilvēku no visas sirds. Viss it kā būtu ideāli, bet rezultāts ir pretējs gribētajam, jo jūs esat padarījuši mīlēšanu par mērķi. Otrs var gribēt jūsu labo, gaidīt, sapņot, izlūgties, vaicāt utt., bet, ja jūs dodat savu lielo mīlestību vai ar lielo mīlestību, viņš to nepieņem. Vai arī pieņem, bet nav apmierināts.

Jūsu skumjas un sevis žēlošana par to, ka nevarat ar savu labo izmainīt otru, rada šķidruma sakrāšanos jūsu vēdera augšdaļā. Jo vairāk vēlaties parādīt savu nelaimi, jo vairāk citi pamana jūsu vēdera augšdaļas uzblīšanu. Jo smagāka ir jūsu dvēsele, jo smagāka ir arī vēdera augšdaļa. Vēloties slēpt savu zaudējumu, šķidrums sakrājas vēdera dobumā. Vēloties daļēji parādīt un daļēji slēpt, šķidrums sakrājas gan vēderu sedzošajos, gan vēdera dobuma orgānos.

Kāpēc tāds rezultāts? Jo liela mīlestība nav mīlestība. Viss, kas ir liels vai mazs, ir piederēšana kaut kam. Mīlestība vienmēr tiek pieņemta. Liela mīlestība, zem kuras sloga jācieš, liek atstumta.

Gan dzīvnieks, gan cilvēks prot skumt un raudāt. Bezpalīdzība no vēlmes kādu izmainīt un sevis žēlošana par to, ka

netika sasniegta sava vēlme, arī rada šķidruma uzkrāšanos. Velme citu cilvēku garīgi vai dvēseliski mainīt ir materiālistiska attieksme pret dzīvi. Tam, kurš ir tik materiāls, ka ar fiziskiem sodiem vai iedzīšanu verdzībā vēlas izmainīt citu, vēdera augšdaļā ātri rodas taustāmas sekas. Tas nozīmē fiziskas slimības.

GAISS

Jeb kļūšana garīgiem ir gāzu sakrāšanās.Cilvēka mainīšana ar domām nozīmē gāzu uzkrāšanos vēdera augšdaļā.

ŪDENS Jeb kļūšana dvēseliskiem ir ūdens sakrāšanās.Cilvēka mainīšana ar vārdiem nozīmē šķidrumu sakrāšanos vēdera augšdaļā.

ZEME ■Ieb kļūšana laicīgiem ir jebkāda laicīga augšana.Cilvēka mainīšana ar darbiem nozīmē pārmērīgu audu augšanu vēdera augšdaļā.

SLIMĪBA UGUNS

Šādi var kļūt par zemi, jūtot, ka dzīve ir nodzīvota pa tukšo. Mainot citus, patiesībā cilvēks mainās pats. Vissmagākā vēdera augšdaļas slimība ir vēzis, kas rāda, cik daudz šis cilvēks, mainot citus, ir cietis pats. Jeb cik daudz viņš pats sev ir radījis bezjēdzīgu ciešanu. Jeb cik daudz viņš kā cilvēks ir palicis neattīstījies.

VĒDERA VIDUSDAĻA

Vēdera vidusdaļas augšējā robeža ir jostasvieta. Apakšējā robeža ir vēdera apakšējā kroka. Vēdera vidusdaļā atrodas tikai tievā zarna un resnā zarna jeb simboliski māte un tēvs, kuru darbi un rīcība nosaka bērna vēdera vidusdaļas veselību. Mierīgi, savu darbu daroši vecāki, kas ar savu darbošanos papildina viens otru, nodrošina bērnam veselu tievo zarnu un resno zarnu. Ja viņi kā cilvēku vēlētos izmainīt viens otru jeb ja viņi nebūtu apmierināti viens ar otru kā cilvēkiem, bet cienītu viens otru kā darba darītājus, tad vēdera augšdaļa bērnam varētu radīt raizes, bet vēdera vidusdaļa ir kārtībā.

Ja vēdera augšdaļa izsaka cilvēka kā garīgas būtnes attīstību kā veselumam jeb garīgā līmenī, tad vēdera vidusdaļa izsaka cilvēka attīstību kā puisim un meitenei, vīrietim un sievietei, tēvam un mātei, vectētiņam un vecmāmiņai, utt. īsāk sakot: vēdera vidusdaļa izsaka cilvēka nodarbošanos atbilstoši dzimuma lomai.

Dzimums ar saviem plusiem un mīnusiem atspoguļojas pretējā dzimumā. Tiklīdz šos plusus un mīnusus sāk apskatīt atsevišķi, tos sāk saukt par labiem vai sliktiem. Rezultāts ir negatīvuma vardarbīga kļūšana par pozitīvo, kas nozīmē pozitīvuma kļūšanu par ārēju normu un negatīvuma nospiešanu ēnā. Nezinot, ka pozitīvā enerģija ir vīrišķā enerģija un negatīvā enerģija ir sievišķā enerģija, tiek palielināta ārējā vīrišķība un iekšējā sievišķība. Saturs nosaka formu, tādēļ sievišķā enerģija nosaka, kas notiek ar vīrišķo enerģiju. Ja to summa pārsniedz kritisko robežu, sievišķā enerģija iznīcina vīrišķo enerģiju jeb saturs iznīcina formu.

Dvēsele ir cilvēkam un dzīvniekam. Cilvēks, kas skatās un vērtē dzīves divas puses atsevišķi, ir kā dzīvnieks, kuru vada pašsaglabāšanās instinkts. Atšķirībā no dzīvnieka, cilvēks ne tikai ir nomodā, lai sevi aizsargātu, bet arī uzbrūk. Kaut vai katram gadījumam, jo viņš uzskata, ka šādi viņš nodrošina savu nākotni. Tas nozīmē cilvēks ne tikai ir nomodā, lai izprastu otra cilvēka uzvedības mērķus, bet viņš noteikti vēlas otru izmainīt.

Domāšanas spēju jeb spēju nodarboties ar sevi viņš izmanto pretējā dzimuma padarīšanai par līdzīgu sev.

Ja viņš to tikai vēlas jeb dara domās, viņa vēdera vidusdaļā

sakrājas gāzes.

Ja viņš dara to vārdos, viņa vēdera vidusdaļā sakrājas ūdens.

Ja viņš dara to darbos, viņa vēdera vidusdaļā sakrājas vēžveidīgs process.

Arī atkritumu uzkrāšanās ir atkritumu audzēšana. No katras augšanas audzējs var arī nerasties, bet katra augšana var izaugt par dzīvībai bīstamu vispārīgu izgāztuvi. Fiziska, vienalga cik izsmeļoša sevis attīrīšana no iekšpuses un no ārpuses ir kā pastāvīga sevis beršana augošā izgāztuvē. Tā cilvēka, kurš izmanto savu domāšanas spēju garīgo, dvēselisko un materiālo problēmu atbrīvošanai, gremošanas trakta problēmas neizaug lielākas par gāzēm.

VĒDERA LEJASDAĻA

Vēdera lejasdaļā atrodas daži svarīgi orgāni: sigmas zarna, taisnā zarna, daļa dzimumorgānu un pūslis. Tie ir orgāni, kas atrodas zemāk par vēdera apakšējo rievu.

Vēdera lejasdaļa mums stāsta, cik nepieciešama cilvēkam ir vina fiziskā dzīve un nodarbošanās ar sevi fiziskā līmenī jeb saistībā ar visām materiālās pasaules parādībām.

Sigmas zarna vēsta esi godīgs pret sevi un atzīsti sev izdarītās kļūdas, tad dzīve vai nāve tev nebūs problēma. Strupceļā nonācis cilvēks sāk melot un zagt. Ja cilvēks nespēj būt godīgs, viņš pamazām pārstāj būt cilvēks. Viņš kļūst par ķermeni, kuru raksturo vēlme iegūt. Ar melošanu un zagšanu mūsdienās ir tik aprasts, ka tās tiek sauktas dažādos godīgos vārdos. Neviens nespēj iedomāties, ka, jo vairāk cilvēks melo un zog, jo slimāka ir viņa sigmas zarna.

Taisnā zarna stāsta ja atzīsti sev savas kļūdas, saproti gan sākumu, gan beigas. Nekas nepaliek tevī. Viss iznāk ārā. Tas nozīmē izdodas.

Dzimumorgāni stāsta ja cilvēks nodarbojas ar sevi, viņš ir cilvēks un prot laicīgā līmenī radīt dievišķi pilnīgu radījumu citu sev līdzīgu. Tas ir bērns. Vesels bērns ir cilvēka spēju radošā virsotne.

Pūslis stāsta ja kāds kā cilvēks pielieto savas garīgas spējas praksē, viņa attīrīšanās procesi ir pilnvērtīgi. Pūslis tad ir tikai ķermeņa mazgāšanai nepieciešamā ūdens izdalīšanās vieta.

Jo materiālistiskāks ir cilvēks, jo lielākas ir viņa vēdera lejasdaļas problēmas. Dzīves un nāves, un nākamo paaudžu ieņemšanas, dzemdēšanas un audzināšanas problēmas. Tas, kuram ir vēdera lejasdaļas problēmas, noteikti ir ļoti nelaimīgs cilvēks.

Ja vēderā rodas akūta slimība, cilvēks nevar ēst. Jebkāds ēdiens var palielināt sāpes un mokas. Arī tad, ja tā nav tikai gremošanas trakta slimība. Tāpēc pat vismazākā traucējuma gadījumā ir gudrāk gavēt. Nevis badoties. Ja sakāt sev tagad es gavēju, neēšana ir vieglāk pārciešama. Ja sakāt sev tagad es badojos, tā var neizdoties. Kāpēc? Jo daudz darba darīt vēlošam cilvēkam daudz jāēd, lai būtu daudz spēka. Badošanās padara cilvēku vāju. Tam, kurš vienmēr vēlas but stiprs un palikt stiprs, jau vienas ēdienreizes aizkavēšanās var būt acīmredzams bads. Apņemšanās badoties ir piespiešana, sevis izvarošana.

Gavēšana galvenokārt ir augsta domu darbība, kuru ēšana traucētu. Svētie var gavēt mēnešiem ilgi, jo domāšana par tādu svētumu kā dzīve ceļ cilvēku. Cilvēks var to nezināt, bet vārda enerģija tomēr uz viņu iedarbojas. Gavēšanas mācīšana ir pacelšanās mācīšana. Tāpat kā nav iespējams gavēt kāda cita vietā, neviens nevienu nevar ari celt. Fizisko darbu varam izdarīt cita vietā, bet garīgi mēs to nespējam. Ja vēlamies, tad ciešam. Ja vainojam sevi par savām nerealizētajām vēlmēm, tad ciešam vēl vairāk.

Badošanās nozīmē aizliegt sev dzīvei visnepieciešamāko.

Gavēšana nozīmē dot sev dzīvei visnepieciešamāko.

Badošanās pazemina personību, gavēšana cel personību.

PATIESS GADĪJUMS

Centos palīdzēt homeopātiem, kas, savukārt, centās palīdzēt 35 gadu vecai sievietei, kurai vairs nebija spēka darīt savu ikdienas darbu. Homeopāti uzdod pacientiem vienkāršus jautājumus par ikdienas dzīvi, ģimenes attiecībām, vecākiem, bērniem, darbu, interesēm, leksiku, patīkamām un nepatīkamām lietām, pat par miegu un sapņiem, jo šai informācijai ir nenovērtējama vērtība slimnieka problēmu risināšanā.

Paciente atbildēja, īpaši centīgi klanot galvu kā sākumskolas skuķis, kuram jāatstāj īpaši gudra skolnieka iespaids. Ieplestām acīm un krampjaini sažmiegtām rokām viņa bārstīja augstskola iegūtās zināšanas, lai atbildētu uz ārsta jautājumiem. Ārsts vairākkārt apturēja viņu lik maigi, ka maigāk vairs nevarēja: “Nē, nē, pastāstiet man, ko jūs jūtat." Viņš centās netraucēt slimnieci.

Viņi runāja viens otram garām. Ārsts bija nelaimīgs, un es devos viņam palīgā. Teicu sievietei: “Jūs esat izglītota un gudra sieviete, bet tagad no gudrības nav nekādas jēgas. Nebaidieties runāt par savām jūtām. Tāpēc mēs neuzskatīsim jūs par sliktu.” Viņa skaļi norija siekalas, un viņas acis no šausmām iepletās. Uz mums raudzījās neiedomājami lielas bailes. Šaubu nevarēja būt. Tās bija vājprātīgi lielas bailes būt sliktai. Lai atbrīvotos no šādām bailēm, lika meklēta darbība. Vaicāju, par ko viņa strādā un kādi ir viņas vaļasprieki.

Izrādījās, ka viņas darbs un vaļasprieks ir aerobika. Tā ir izmisīga cīņa visu nomoda laiku, lai nospiestu savas pieaugošās bailes.

Aerobika bija viņas lepnums. Kā īpaši apzinīga trenere viņa bija sevi pilnīgi nomocījusi. Kādreiz skaistās acis bija izspiedušās, kas raksturīgs tireotoksikozei. Vairogdziedzera palielināšanās ārsta acij bija redzama, iesācējam vēl ne. Vārgais un tievais ķermenis dūrās acīs ar neierasti resniem locekļiem, bet locekļu raizes viņa steidza noliegt. Kā papīrs plānā un saspringtā āda bija plankumaina. Viņas sejā spoguļojās hronisks bads. Tā nebija tikai barošanās problēma, bet bailes dzīves priekšā, kas neļāva viņai no dzīves pieņemt visu, ko tā viņai varēja dot.

Cilvēks, kas dievina pienākuma apziņu, audzējot to, var kļūt pilnīgi nejūtīgs citās izjūtās. Ja pavaicā, ko viņš jūt, viņam nav nekā, ko atbildēt. Toties viņš zina, ka tas, kas ir slikts, jāpārvērš par labu. Ja pieminēju viņas ārkārtīgi lielo pienākuma apziņu, tad viņa iedegās. Kad stāstīju, ka liekā pienākuma apziņa ir jāatbrīvo, viņa saduga kā savītusi puķīte.

Viņa mani cienīja, jo esmu ārste, un apzinīgs cilvēks paklausa ārstam. Bet viņa nesaprata, kāpēc viņai jāatbrīvo pienākuma apziņa. Kad pavaicāju, vai viņa saprot, viņa enerģiski klanīja galvu un it kā pamodās no jauna, jo viņai tika uzlikts pienākums saprast. Sajutu, ka ar homeopātiju un domu ārstniecību šo slimnieci ir bezjēdzīgi ārstēt, un pateicu to arī homeopātam.

Homeopāts zināja viņas stāstu. Sieviete negriežas pie akadēmiskās medicīnas kopš tā laika, kad viņas māte nomira no olvadu vēža. Par savas mātes nāves iemeslu viņa uzskata operāciju, kuru nedrīkstēja veikt. Viņas pienākuma apziņa spiež sevi ārstēt citādi. Apskatīju viņu un ieraudzīju viņā enerģētiski potenciālu vēzi. Tā kā mūsdienās visiem īpaši inteliģentiem cilvēkiem var atrast enerģētisko vēža informāciju, es to skaļi neteicu.

Palielināt vienu bīstamu enerģiju ar godīgu un atklātu runāšanu par to nedrīkst, kamēr citas enerģijas nav sākušas atbrīvoties. Pretējā gadījumā cilvēks nesaprot no teiktā neko citu, ka lo, ka viņam arī ir vēzis. Man šī sieviete šķita esam pilnīgi bezcerīgā situācijā, kurā vismaz sākotnēji neatveras nevienas durvis.

Tā kā bezizejas situācijas nepastāv, sākumā iemācīju viņai atbrīvot konkrētas bailes, kuras viņa spēja apzināties. Jo mazākas ir bailes, jo vieglāk cilvēkam ir saprast sevi un atbrīvot parādījušos stresus jau patstāvīgi. Grāmatas viņa bija lasījusi, tātad priekšzināšanas viņai jau bija. Nepieciešamības gadījumā viņai bija iespējas pielietot šīs zināšanas praksē. Homeopātiskā ārstniecība no savas puses palīdzētu viņai izveseļoties.

Pēc dažiem mēnešiem piezvanīja sievietes dzīvesbiedrs un teica, ka viņu ģimenē ir notikusi šausmīga nelaime. Sievietei lika atklāts olvadu vēzis. Apskatīju notikušo un redzēju, ka viņā sakrājies negatīvums it kā tika spiests kopā no visām pusēm. Enerģijas blīvums olvados sasniedza kritisko robežu, un vēzis bija klāt.

Pavaicāju vīram, kas šajā laikā bija noticis. Bez saņemšanās kāda mērķa vārdā šāda lieta notikt nevar. Vīrs vienkārši teica: "Jā, viņa beidzot saņēmās un sāka badoties, lai izveseļotos. Viņa nevēlējās būt tāda pati būtne bez. gribasspēka kā viņas māte, kuru viņa ļoti žēlo. Pēc tam parādījās sāpes vēdera lejasdaļā un viņa devās pie ginekologa. Ar sonogrāfiju tika atklāts audzējs. Audzēja analīze liecināja, ka tas ir vēzis.7 '

Apzinīga cilvēka maņas nomierinās, tiklīdz viņš pieņem kādu noteiktu lēmumu. Apbrīns par kāda cilvēka badošanos liek apzinīgam cilvēkam darīt ar sevi to pašu. Ja kāda autoritāte pateiktu, ka to nevajag darīt, tad nedarītu, bet, tā kā dzīvē uz katra stūra nevar sastapt autoritātes, kas dala pavēles un aizliegumus, tad notiek tā, kā notiek. Lepošanās ar savu pienākuma apziņu, kas rada ciešanas, šajā gadījumā noveda līdz saslimšanai ar vēzi. Sieviete aizmirsa divu alternatīvo ārstu leikto uzreiz, tiklīdz pieķērās grāmatai par badošanos, kas solīja viņai brīnumus tūlīt un ātri.

Vīrieša strupceļš bija šausmīgs. Kas varētu pateikt, ko darīt? Kā nogādāt uz operācijas galda sievieti, kurai vēža operācija ir līdzvērtīga nāvei? Sievietei var pirms operācijas samelot, ka tā ir vienkārša cista. Bet, kad sāksies kimioterapija, meli atklāsies. Kurš ir vislielākais vaininieks? Virs. Zemapziņā esošas skumjas jeb bezspēcīgs naids, ka seksuālā dzīve ar šo vīru nav kārtībā, pastiprinās, un slimības enerģija palielinās vēl vairāk.

Ja sievietei kāds pateiktu, ka viņai ir vēzis, viņa neļautu sevi operēt. Viņa nesaprot, ka vēzis ir radies nesen un pašreiz to vēl būtu iespējams pilnībā izoperēt. Domu ārstniecība viņai nav pa spēkam, un nav neviena, kas atņemtu viņas slimību ar roku. Ko darīt? Šādā situācijā jārunā patiesība. Nesaprātīgu cilvēku izbīlis var ietekmēt labi. Un, ja neietekmēs, tad padarīt situāciju sliktāku vienalga vairs nav iespējams.

Ja slimība ir tik akūta, ka tā iekļūst vēdera dobumā, liek kairināta vēdera plēve, kas liecina par to, ka cilvēka dzīvība ir nopietnās briesmās. Tad caur muti vairs nekas nedrīkst iet lejup. Arī ūdens. Tas nozīmē, ka cilvēkam ir pēdējais laiks sākt nodarboties ar sevi. Ķermenis vairs neļauj pieņemt nevienu enerģiju, kamēr nav sagremoti esošie stresi. Kamēr cilvēks nav sapratis, ko viņš dara nepareizi.

Lielākajai daļai cilvēku šķiet neiespējami sākt domāt, ja vēdera dobums ir kā pilns ar uguni, bet cilvēks pals stāv uz sabrukšanas robežas. Senāk šie cilvēki mira. Mūsdienu medicīnas augstā kvalitāte palīdz fiziskajam ķermenim izkļūt no nelaimes, lai garīgais ķermenis varētu labot savas kļūdas. Cilvēkam tiek dols laiks, kuru viņš pats pirms saslimšanas nemācējis paņemt no dzīves. Ja veseļojoties viņš sāktu domāt pats

I>;ir sevi un savu dzīvi, atzītu savas domāšanas kļūdas, kas izraisījušas fiziskās kaites, viņš kļūtu pilnīgi vesels. Parasti tā nenotiek. Tāpēc cilvēka vēders līdz pat dzīves beigām paliek nedaudz kairinošs.

Ir maz tādu cilvēku, kuru vēders novecojot nepalielinās. Jo lielāks ir vēders, jo vairāk tajā ir sakrājušies ar darba darīšanu saistītie nepadarītie domu darbi. Viena cilvēka darbs nekad nevar ļbūt pārmērīgi liels. īpaši liels vēders rāda, ka cilvēks ir uzņēmies pārāk daudz citu cilvēku darāmā darba un netiek ar šī darba darīšanu galā. Skaidrāk izsakoties, viņš nespēj tikt galā ar citu dzīves izdzīvošanu.

Jo vairāk par to raizējas viņa dvēsele, jo vairāk viņu moka liels vēders. Jo lielāka ir viņa neapmierinātība, ka viss ir nepadarīts tas nozīmē, ka neviens cits nedara un viņš nevar darīt -, jo vairāk viņa vēders sāp. Ēdiena kumoss var radīt griezīgas sāpes. Tas nozīmē, ka cilvēks dzīvo uz izmisuma robežas. Nepadarītie darbi viņu tur ir noveduši.

Nerealizēta vēlme garīgi, ar domām izdarīt citu darbu izveido lielu vēdera augšdaļu. Tas ir tas pats, kā pastāvīga domāšana par cilu darbiem, kad nekas neliek izdomāts. Bezjēdzīga domāšana un savas sirds sāpināšana, raizēšanās. Nerealizēta vēlme dvēseliski izdarīt citu darbu izveido lielu vēdera vidusdaļu. Nerealizēta vēlme fiziski izdarīt citu darbu ir ārēji maz pamanāma. Tā vairāk paliek kā iekšējs spiediens, tādēļ cilvēks tūlīt pārstāj vēlēties vēl kaut ko izdarīt kāda cita vietā. Pašam jau viss ir slikti.

Cilvēks, kas sūdzas par nepadarītajiem darbiem un sliktajiem cilvēkiem, sūdzas arī par tikpat lielām raizēm savā vēderā. Patiesībā viņš sūdzas tāpēc, ka nav spējis tādā mērā, kā vēlējies, izmainīt ne dzīvi, ne cilvēkus. Tas nozīmē viņš sūdzas tāpēc, ka nav izdzīvojis savu gribasspēku jeb naidu. Par to, ka tas viss nav nepieciešams, viņš neprot padomāt. Ja prastu, tad padomātu.

Cilvēkiem ar lielu vēderu medicīniski var arī nebūt smagu slimību. Sūdzības ir lielākas nekā patiesībā, domā ārsti. Cilvēki ar mazu vēderu tieši pretēji bez jebkādām raizēm var audzēt gremošanas trakta vēzi līdz pat kapa malai. Kāpēc?

Lepnums par savu strādīgumu padara vēderu lielu. Lepnums demonstrē jeb izrāda savu labumu, lai tiktu slavēts. Ja viņš nedemonstrē savu strādīgumu, viņa dvēsele negūst mieru ne dienu, ne nakti. Lepnuma otra puse ir kauns. Kauns lepoties, ka esmu darījis tik maz, padara vēderu mazu.

Jo lielāks ir šis kauns, jo mazāks ir vēders. Ja ar savu strādīgumu lepojies cilvēks pēkšņi attop, cik maz viņš patiesībā ir darījis, viņa lielais vēders dažos mēnešos var sakristies, un, diagnosticējot kādu nopietnu medicīnisku slimību, ir skaidrs, ka tā ir slimības vaina. Patiesībā slimība ir tikai sekas.

Jo lielākas ir bailes jeb mazvērtības komplekss, jo vairāk cilvēks cenšas strādāt. Garīguma trūkumu viņš vēlas līdzsvarot ar fizisko pārspīlējumu, neizprotot, ka tas nav iespējams. Patiesībā mazvērtības komplekss ir pārspīlējums pārspīlēšana ar bailēm un vērtējumiem, tāpēc garīgā un fiziskā pārspīlējuma summa noteikti ir ciešanas. Patiesi -garīgi mazattīstītam cilvēkam gremošanas trakts ir vesels, jo viņa fiziskā darbība atbilst garīgajai attīstībai.

Garīgi augsti attīstītam cilvēkam gremošanas trakts ir vesels, ja viņš ar savai attīstībai atbilstošu garīgo darbu apmierina savas fiziskās vajadzības. Tā kā gudri cilvēki, kas uzskata sevi par garīgi augsti attīstītiem, uzskata par savām tiesībām pieprasīt vairāk, nekā viņiem vajag, viņu vēders ir resns vai slims. Vai liels un slims, vai mazs un slims.

Katram darbam ir laika un iespēju robežas. Cilvēks ar lielu vēderu var zināt, ka viņš nevar izdarīt vairāk, bet tomēr viņš to vēlas, šādi pievelkot tos. kas vēlas no viņa saņemt. Ja viņā vēl mīt arī garīgās mācības parasti caurvijošā apziņa, ka tiem, kuriem vajadzīga palīdzība, nedrīkst atteikt, viņš pievelk palīdzības meklētājus, kas uzskata par savām tiesībām pieprasīt, lai ar viņiem kāds nodarbotos. Protests pret šādu dzīvi agrāk vai vēlāk rodas ikvienam.

“Kas man par daļu, tā ir tava problēma! Man vienalga, dari, kā vēlies! Ej ratā! Mirsti, ja vēlies/” kliedz pašaizsardzībā esoša cilvēka dvēsele. Ja vēlme to visu izkliegt ir vājāka nekā vēlme būt labam cilvēkam, vēders sāk izspiesties vairāk. Jo cilvēks nerealizēja savu vēlmi, bet neatbrīvoja arī stresus. Rezultāts ir tukša vēdera sajūta un vēlme ēst pat tad, ja vēders ir pilns līdz ūkai.

Ja cilvēks ar mazu vēderu, kurš kautrējas lepoties ar savu strādīgumu, nonāk tieši tādā pašā situācijā, kurā viņš reaģē tieši tāpat, viņa vēders no iekšpuses tiek it kā sarauts un viņam ir pilna vēdera sajūta arī tad, ja viņš nav ēdis vairākas dienas. Pat mazs kumosiņš neiet iekšā. Atbrīvojot stresus, katrs cilvēks nonāk pie apziņas, cik daudz viņam jādara, lai organizētu savu materiālo dzīvi. Viņam nav jāatsaka, citiem rādot pieklājīgu seju un pašam iekšā vāroties. Atteikšana un izteikšana ir divas dažādas lietas. Sava viedokļa izteikšanai viņam tagad nav jāatsaka jeb jāatsakās. Ja ārsts pasaka slimniekam, ka slimniekam vispirms kaut kas jāizdara savā labā, viņš nav slimniekam atteicis un viņa gremošanas trakts necieš.

Zinu, cik daudz man pašai objektīvu iemeslu dēļ ir bijis jāatsaka un tāpēc jāliek sev ciest. Tādēļ uzsveru šo kļūdu visiem ārstiem un dziedniekiem. Mēs nevaram dzīvot citu dzīvi. Nevaram, nespējam, nedrīkstam.

Domājot par dzīvi, ikviens cilvēks pats var nonākt pie šādas apziņas, bet tikai nedaudziem tam pietiek laika. Visiem ir daudz darba. Zinot to, sāku rezervēt laiku sev, jūtoties vainīga, ka atņemu šo laiku slimniekiem. Zinot, ka caur esošajām grāmatām ikviens var sev pietiekami daudz palīdzēt, ja vien saņemas pastrādāt ar sevi, es audzēju lielāku savu vainas sajūtu.

Zināšanas un sajūtas lielākajai daļai cilvēku nonāk pretrunā. Kā jūs domājat, kuras uzvarēs? Jo gudrāks ir cilvēks, jo vairāk uzvar zināšanas. Kāpēc? Jo zināšanas ir nejūtīgumā jeb cietā ķermeņa blīvumā saspiestas bailes. Savukārt, jūtas, kaut vai apbrīnojami maz, tomēr vēl ir tekoša šķidruma blīvumam atbilstošas bailes, vainas apziņa vai naids.

Arvien vairāk pievilku palīdzības meklētājus, arvien vairāk man bija jāatsaka, līdz sāku nodurt acis, lai neiedrošinātu palīdzības meklētājus, kas tikai no ieskatīšanās acīs guva tik daudz drosmes, ka nāca saņemt savu vēlmi. Manipulēšana ar apziņu, ka viņa nedrīkst atteikt, liek cilvēkam atbilstoši darboties.

Mana manipulācija ar zināšanu, ka es nedrīkstu atteikt, izprovocēja citu manipulāciju ar apziņu, ka viņa nedrīkst atteikt. Sapratu, ka kauns liek man nodurt acis. Vainas apziņas nodaļā un arī citur runāšu par kaunu vēl un izsmeļošāk.

Ja konstatējat, ka jums ir tādi paši stresi, bet vēders ir mazs, tad esat nospieduši stresus daudz spēcīgāk nekā es. Ja zināt vai jūtat, ka jūsu gremošanas trakts ir kārtībā, tad esat savus stresus ļoti labi nospieduši. Esat tos aizsūtījuši mūža ieslodzījumā, kuru nevar pārsūdzēt, un tāpēc tie ir uz mūžiem izdzēsti no atmiņas. Bezcerībai taču tiek atmests ar roku. Bet viņi neatmet ar roku. Viņu vienīgā doma ir atrast jūsos kādu vāju vietu un izlauzties. Cilvēks kā gūsteknis var arī neatrast šo vietu, bet stress kā gūsteknis atrod. Viņam netraucē bailes no neizdošanās. Tāpēc atbrīvojiet savus stresus, pirms nav par vēlu.

Gan savas dzīves pārdomāšanai laiku dodošs, gan šim pašam mērķim sev laiku ņemošs cilvēks var nonākt pie tā paša rezultāta. Atšķirība ir tikai apstāklī, ka pirmais ir vesels, bet otrais tomēr ir slims. Es, labs cilvēks, kļuvu resna. Sapratu par labu esamības slēpto domu, nevēlējos vairs būt laba un kļuvu resnāka vēl straujāk. Kāpēc? Jo nedevu sev laiku būt ar sevi, vienmēr vēlējos tikai palīdzēt citiem. Es taču zināju, kā.

Zināju, bet nepavaicāju sev: “Vai viņiem to vajag? Vai tā vajag? Vai tūlīt vajag?’’ Zināju, ka vajag.

Jo prasmīgāka kļuvu, jo vairāk redzēju, kā cilvēki cieš, un biju gatava palīdzēt. Kļuvu par devēju, kuras doto bieži ne likai neprata, bet arī nevēlējās pieņemt, jo gribēja, lai es paņemtu projām slimnieku slimības. Gribētāju loks arvien pieauga. Ir gana grūti veltīt laiku sev, ja palīdzības meklētāji vēlas, lai tu dotu to viņiem. Šādā situācijā protests pret došanu citiem un no citiem saņemošajiem cilvēkiem rodas viegli. Patiesībā tas ir vienlaicīgs protests pret došanu un saņemšanu, kas var pilnībā nobloķēt cilvēka domātspēju.

Nepazīstot sevi, protam saskatīt citu problēmas. Domājot par tām, iemācāmies pazīt arī sevi. Es šajā ziņā neesmu izņēmums.

PATIESS GADĪJUMS

Kāds vīrs ar gremošanas trakta raizēm sūdzējās, ka sieva cenšas viņam iebarot visādas labas lietas, bet daži ēdieni viņam ir tik pretīgi, ka viņš nezina, ko darīt. Sieva apvainojas uz vīru, ka šis vīrs neēd veselīgus ēdienus, un viņš apvainojas uz sievu, ka sieva liek viņam ēst kā mazam bērnam. Redzu, ka vīram vairs nepatīk nekas. Viņam viss ir kļuvis par darbu. Pat ēšana, kuru viņš dara piespiedu kārtā, lai nezaudētu spēku. Problēma ir kā vista, kas drudžaini knābā, bet nespēj trāpīt graudiem, jo viņa šos graudus nevēlas. Viņa izliekas, ka vēlas.

Teicu, ka viņš ar savu vēlmi darīt visiem labu ir sevi tā sašķaidījis, ka pats savu graudu vairs nespēj atrast, bet citu graudus vairs nevēlas atrast. Viņš pieķērās pie vārdiem un teica: "Jā, un šie diedzētie graudi man nemaz nepatīk, vienalga, lai cik labi par viņiem runātu. ” Tajā sajutu savu līdzību ar šo vīru. Arī man nekad nav patikušas sēklas vai diedzēti graudi.

Apskatīju, ko šī sēkla nozīmē. Sēkla ir ideja, kas sāk dīgt. Rezultāts ir auglis. Ja cilvēkā pašā ir pietiekami daudz ideju, kas gaida realizāciju, tad citu idejas viņš nevēlas. Šī nevēlēšanās izpaužas kā nevēlēšanās ēst sēklas vai graudus. Diedzēšana ir augļu nešanas paātrināšana. Nevēlēšanās turpināt citu sākto ideju realizāciju un uzņemties atbildību par galarezultātu rada nevēlēšanos ēst dīgstus. Lai gan tie ir bagāti ar vitamīniem un minerālvielām.

Ēšanai domāto dīgstu jēga ir no dīgt sākošas idejas iespējami ātri iegūt visu vērtīgo. Šajā vīrā ir vēlme palēnām briestošu ideju padarīt par augļus nesošu. Secinājums: atbrīvojiet savas idejas. Ja esat tām pieķērušies, varat strādāt kā mašīna, bet to, ko vēlaties, jūs tomēr neiegūsiet.

Vaicāju, kāds ēdiens viņam patīk. "Bez rudzu maizes es dzīvot nespēju, ” skanēja ātra un konkrēta atbilde. Tas nozīmē, ka bez nopietnas un dziļas dzīves gudrības, kas no graudiem ir sacepta maizē, viņš dzīvot nespēj. Jeb šis vīrs skaidri zina, ka bez raupjās patiesības, kura iztur visās situācijās, viņš nevar dzīvot. Graudi ir viena vesela enerģija, bet no graudiem sastāvošā maize ir pavisam cita vesela enerģija.

Redzat, šis vīrs zināja par sevi visu, bet viņš nezināja, ko tas nozīmē, un tāpēc ļāva citiem ar sevi darīt to, ko citi uzskatīja par labu. Kurš cieta? Vīrietis pats.

Vēl vīrs mīlēja arī pusgatavus augļus, bet sieva vienmēr ar lielu rūpība izvēlējās tikai nobriedušus un kvalitatīvus augļus. Bet vīrs neiedrošinājās izpaust savas vēlmes. Tas nozīmē, ka šis vīrs vēlas visas idejas izdomāt gatavas ar savu galvu. Viņam nepatīk būt tikai patērētājam. Sieviete ir tieši pretēja. Viņa tic reklāmai un attiecas labi pret labo un slikti pret slikto. Gudras zināšanas viņai ir liela patiesība, kurai viņa akli tic, nepārbaudot, vai tā patiešām ir patiesība.

Būtu loģiski, ka sievietes gremošanas trakts ir kārtībā. "Kā gan tas ir kārtībā!” vīrietis atmeta ar roku. “Viņa nevar ēst neko svaigu. Mūždien gan taisa to salātus, bet mūždien viņai ir gāzes. ” Tas nozīmē, ka sieviete vēlas gatavas dzīves patiesības, bet spiež sevi ēst nesagatavotu dzīves patiesību enerģiju, pret kuru pali protestē. “Ka tad jūs ēdat, ja jums viss ir pilnīgi pretēji?” pavaicāju vīrietim. “Mēs jau arī neēdam, mēs strīdamies pie galda. ” Ši atbilde bija kā punkts uz “i”. Papildus visam citam viņi ieēd ari strīdu enerģiju. Viņu gremošanas traktam ir jābūt veidotam no ļoti izturīga materiāla.

Ko nozīmē, ja cilvēks nevar ēst svaigas lietas? Dabīgie augļi un dārzeņi taču ir veselīgi. Ir cilvēki, kas agrāk ļoti cienījuši visu svaigo un ciena arī tagad, taču vairs nevar ēst, jo svaigais rada raizes gremošanas traktā.

Piemēram, cilvēkam ļoti garšoja āboli. Ja viņš tagad apēd ābolu, tas kā dūre paliek kuņģī un rūgst tur ilgas stundas kā gāzes mašīna. Viss vēders ir nomocīts un sprāgst vai pušu gāzu dēļ. Par ciemošanos pat nav ko domāt. Ābols ir pilnības enerģija. Tas nozīmē, ka cilvēkam ļoti patika pilnība un apetīte pēc tās ir vēl arī tagad, bet nesagatavotu pārpilnību viņš vairs nevēlas. Viņš vēlas nobriedušu pārpilnību.

Muļķība ir negatava gudrība. Ja esat noguruši no muļķības, tad vispirms esat noguruši no savas muļķības, bet nesaprotat, jo uzskatāt sevi par gudriem. Jo vairāk šī problēma jūs nomoka, jo vairāk jūs moka vēdera augšdaļa. Sapņojot par cilvēkiem, kas kļūst arvien prātīgāki, tas nozīmē par garīgo pārpilnību kā mērķi, iegūstat arvien lielāku vēdera augšdaļu, kas nedod jums mieru.

Nepiepildītie sapņi nevienam nedod mieru. Varat atpazīt šo situāciju pēc tā, ka vēlaties arvien vairāk un arvien labākus ābolus, bet arvien vairāk nevarat tos vairs ēst. Gremošanas trakts protestē pret tiem tāpat, kā jūs protestējat pret muļķību, kas tiek saukta par gudrību. Ja atbrīvojat savu gudrību, tad saprotat savu muļķību, bet tad tā vairs nav muļķība, bet mācību virziena norādītāja.

Ir cilvēki, kas nepanes kādu noteiktu svaigu ēdienu. Ir tādi, kuru nepanesamo svaigo ēdienu saraksts pastāvīgi papildinās.

Necieta vienu, drīz necieš otru, trešo, ceturto. Beigās šāds cilvēks var nepanest nevienu svaigo produktu. Pat gremošanas trakta ārstēšanai ieteiktie kāposti, gurķi, burkāni, banāni, arbūzi un melones uz ilgu laiku paliek kuņģī un moka. Negatava ēdiena kumoss rosina smaguma sajūtu, vēdergraizes, gāzes, šķidru vēdera izeju.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka vēlme ēst negatavo ir vēlme iztaisīt no nekā kaut ko. Ir cilvēki ar apbrīnas vērtu attapību un roku prasmi, kas izbauda lielu taisīšanu no dabīgiem materiāliem, jaunu un modernu drēbju šūšanu no vecām drēbēm, jaunas un īpaši interesantas ēkas būvēšanu no nojaukto ēku materiāliem, nenogurstot no šāda darba. Šāda darbošanās ir daiļrade, kas baro dvēseli. To sauc par vaļasprieku jeb iemīļoto nodarbošanos. Gan vienkāršam darba cilvēkam, gan sevi par smalku speciālistu izveidojušam cilvēkam līdz pat kapa malai var būt šāds no negatavā materiāla gatavas vērtības veidošanas vaļasprieks.

Bauda kļūst par mokām, ja cilvēks ir spiests ar savu vaļasprieku pelnīt naudu, būt pa prātam citiem, mācīt un audzināt citus, pats tālāk neattīstoties, jo nav laika. Vēlme kļūst par nevēlēšanos nodarboties ar vienkāršiem, bērnišķīgiem, primitīviem, negataviem darbiem un problēmām un nevēlēšanās izšķērdēt savu dārgu laiku visādiem niekiem.

Bērnība un jaunība enerģētiski ir negatava jeb nenobriedusi, vienkārša, dabiska, godīga, tīra. Tas nozīmē cilvēcīga. Bērnībā un jaunībā nerealizētas dvēseliskās vajadzības izveidojas par vaļasprieku. Tas, kurš mīl savu bērnību, mīl arī vaļasprieku, vienkāršību, patiesumu un, protams, arī negatavu vai svaigu ēdienu. Mīl un pacieš, jo tā ir viņa vajadzība. Viņš nepieēdas līdz kaklam ar labiem augļiem tikai tāpēc, ka tie viņam ārkārtīgi garšo. Arī tad ne, ja viņam liek teikts, ka vairāk nav. Viņa gremošanas trakts pieņem svaigo un negatavo barību un bez traucējumiem sagremo kā dabīgu. Viņam nero

ilas sajūta, ka negatavā barība nepiepilda vēderu un nedod spēku.

Negatavā barība nepiepilda vēderu tiem, kas vēlas būt spēcīgi dzīves cīņā. No problēmu pilnas bērnības arvien tiek bēgts uz pieaugušo pasauli, un bērnība paliek nebijusi. Tādi ir fiziski ātri pieauguši bērni, un viņi ārkārtīgi vēlas saldus dārzeņu un augļus. Bērns, kuram ir problēmu pilna bērnība, ir noguris ka vecs cilvēks un nespēj pats bēgt. Izjūtot viņa slinkumu, viņam sāk dzīties pakaļ, lai viņš ātri kļūtu gudrs jeb pieaudzis. Šādam bērnam ārkārtīgi garšo saldi augļi. Dārzeņi viņam var šķist pat pretīgi.

Ilgas pēc savas nebijušās bērnības var radīt slimīgu apetīti pēc augļiem. Zināmā brīdī cilvēks ir tik vecs, ka mīļo bērnības sapņu realizācija būtu bērnišķība. Aizliegšana var kļūt par izaicinošu noliegšanu: “Es nemaz negribu!" Patiesībā gribētu gan. Un tā arī ir radusies augļu nepanešana. Jebkāds aizliegums kairina aizkuņģa dziedzeri. Uztraucies cilvēks rīkojas tieši pretēji vajadzībām, tādēļ tāpat dara arī aizkuņģa dziedzeris. Kārtīgas sagremošanas vietā tas šķidras vēdera izejas veidā ar sāpēm izmet ārā nesagremotos augļus. It kā vēlētos teikt: saņēmi, ko gribēji!

Jo vecāks kļūst cilvēks, jo mazāk viņam aizliedz citi cilvēki un jo vairāk viņš aizliedz pats sev. Jo gudrāks viņš ir, jo vairāk, gūstot informāciju par visu, kas ir labs un kas ir slikts, viņš prot sev aizliegt. Ja citu aizliegumā ir kaut kāda loģika, tad, aizliedzot sev, tās var pilnībā nebūt.

Aizliegšana sev kaut kāda mērķa sasniegšanas vārdā ir visidiotiskākā aizliegšana, jo šis aizliegums šā vai tā netiek ievērots. Un, ja tiek ievērots, tā ir īpaši liela pieķeršanās mērķim, kas ir tas pats, kas pieķeršanās aizkuņģa dziedzerim, kas tādēļ nevar normāli darīt savu darbu. Labā, kas butu ļoti vajadzīgs, aizliegšana sev īpaši kaitē aizkuņģa dziedzerim. Reizēm ir ļoti nepieciešams mazs sliktais, lai, to piedzīvojot, varētu izvairīties no liela sliktā. Tas, kurš audzē sevi par īpaši kārtīgu, neatļauj sev ne mazāko grēku. Bērniem vēl vairāk.

Aizkuņģa dziedzeris netiek bojāts, tikai aizliedzot sev to, kam būtu jāienāk caur muti. Tam kaitē aizliegšana kā tāda. Visas vēlmes taču rodas no vajadzībām. Bailes padara vajadzību par vēlmi. Cilvēks, kurš dzīvo pēc vajadzībām, apmierinās ar mazumiņu. Cilvēks, kura vajadzība kļūst par vēlmi, vēlas arvien vairāk un vairāk. Pats no tā ciešot, cilvēks sāk sev to aizliegt. Rezultāts ir vēl trakākas ciešanas. Mācieties atbrīvot vēlmes un aizliegšanas vietā sev pavaicāt: “Vai man tas ir nepieciešams?” Gan jau jutīsiet, kas ir nepieciešams un kas nav. Viss, ko vēlas dvēsele, dzīvē ir savā ziņā nepieciešams.

Aizliegšana izsaka sevi ar vārdiem: “Nedrīkst. Nevar. Nedari.” Visādu ne ir neskaitāmi daudz. Jo mazāk šie vārdi tiek atkārtoti, jo labāk. Ja bērns no pirmās reizes nesaprot, tad otrajai reizei būtu jābūt pamācošai tā, lai bērns saprastu, ka tie nav nekādi joki. Ja arī sev nav skaidrs, drīkst vai nedrīkst, kāpēc drīkst vai nedrīkst, tad aizliegt nedrīkstētu. Bērns uzreiz pamana bezjēdzīgu aizliegumu un nepilda pavēli, bet aizliegšanas enerģija tik un tā nonāk viņa aizkuņģa dziedzerī.

Jo labāku cilvēku vecāki vēlas izaudzināt no bērna, jo vai%

rāik tiek aizliegts viss sliktais un mazie labie, lai iegūtu lielo labo. īpaši bezpalīdzīgu padara labticīga, lūdzoša un prasoša aizliegšana, jo pret to ir kauns pat protestēt. Bērnam ir sajūta, ka viņš nedrīkst neko, bet citi bērni drīkst visu. Pat protestēt.

Ja bērnam ir līdz kaklam būšana labam pret citiem un labā darīšana, viņa pašaizsardzība izsviež protestu: “Dariet paši!" Dariet paši sev labu, un, tā kā esmu jums darījis labu, tagad dariet labu man. Jo vairāk vēlme, lai citi padara manu dzīvi labu, paliek neizdzīvota, neizkliegta, neizbļauta, nepateikta, neizraudāta, jo tuvāk ir cukura diabēts. Diabētiķim jāaizliedz sev ļoti daudz, tas nozīmē, ka viņa slimība arī nevar pazust.

I

I ikai tad, ja cilvēks iemācās visus aizliegumus šadi aizvietot ar solījumiem, kas sev nekaitē, diabēts var aiziet.

Labā vārdā un labu vēlot, pieaudzis cilvēks aizliedz gan sev, gan citiem. Nāk raudiens, ja padomā, kā visa tik nav pasaulē, bet aizliedzējs nedrīkst neko. Nav arī svarīgi, kāpēc. Svarīgi ir tas, ka nedrīkst. Aizliegšanas vietā gan sev, gan bērniem ir jāpaskaidro, kāpēc nedrīkst. Ko tas nozīmē un kādas briesmas tas var radīt. Katrs bērns teikto sapratīs. Pieaugušie nesaprot, jo, lai saprastu, būtu nepieciešams laiks, bet laiku pieaugušie tērē nesvarīgām lietām, kuras viņi sauc par svarīgām.

Aizliegšana ir pavēlēšanas otra puse. Tas nozīmē, ka principā jeb pēc būtības tās ir vienādas enerģijas. Jādara labais un nedrīkst darīt slikto kalpo vienam mērķim. Abas šīs lietas ir piespiešana. Atšķirība ir tikai ārējā formā. Pavēlēšana ir šaustīšana ar pātagu mērķa vārdā. Kāpēc cilvēki labprāt pavēl? Jo pavēlēšana rada labu pašsajūtu. Kāds nemaz nedara neko cilu, kā vien dzenas pakaļ citiem un tāpēc uzskata sevi par labu cilvēku.

Gan sevis, gan citu pavēlēšana “sit”pa aizkuņģa dziedzera ārējās sekrēcijas funkciju, un no tās izplūst gremošanas fermenti. Ja gremošanas fermentu ir pietiekami daudz, barība tiek ātri un kārtīgi sagremota. Asinis piesātinās ar nepieciešamajām vielām, tai skaitā glikozi. Tātad pavēlēšana rada piesātinājuma sajūtu. Sajūta, ka visa pietiek, ir īpaši laba. Tiklīdz cilvēks domā, ka viņam nav visa pietiekami, viņš pavēl no jauna un atkal it kā visa būtu pietiekami. Sev pastāvīgi pavēlošs cilvēks var sākt ticēt, ka viņam arī visa ir pietiekami.

Pavēlēšana sev un citiem iedvesmo, padara aktīvu.

Būt par to, kuram tiek pavēlēts, rada protestu. Tas, kurš visu laiku tiek izrīkots, kādā brīdī sajūt, ka tagad pietiek. Tagad man ir līdz kaklam. Šādi cilvēkam var būt līdz kaklam pat pašam no sevis.

Pavēlēšana paaugstina glikozes saturu asinīs. Īslaicīgs glikozes satura paaugstinājums labi ietekmē galvas smadzenes un nervu audus kopumā. Pārspīlēšana ar pavēlēm noved pie protesta un asins pārsātināšanās ar vielām, kas protesta dēļ vairs netiek no asinīm šūnās. Protests pret pavēlēšanu bloķē insulīna izdalīšanos, tādēļ glikozes līmenis nekrītas. Katrā nākamajā ēdienreizē tas, tieši otrādi, palielinās. Un šādi arī ir radusies cukurslimība.

Cukurslimība rodas tad, kad cilvēkam aizliegumi ir līdz kaklam un viņš pēc citu piemēra kļūst par pavēlētāju.

Cilvēku, kuriem pavēlēšana ir pats par sevi saprotams dzīves stils, ir pietiekami daudz. Viņu vielmaiņa ir ātra un viņiem jāēd bieži, jo, ja viņi neēd, viņu gremošanas fermenti sāk gremot paši savu zarnu gļotādas. Čūlas smagums rāda, cik nežēlīgi cilvēks pavēl sev vai citiem. “Pavēle ir vecāka nekā mēs, ” šādi cilvēki saka, un citādi viņi neprot. Agrāk vai vēlāk arī viņu pavēlēšana kļūst par aizliegšanu.

Kas notiek aizkuņģa dziedzerī, ja tiek aizliegts?

Cilvēks negribētu neko, ja viņam tas nebūtu vajadzīgs. Ja mēs atbrīvotu vēlmi, tad sajustu ja cilvēkam kaut kas ir vajadzīgs, tas viņam atnāks. Līdz tam darīšu to, kas jādara. Viss, kas pasaulē pastāv, ir domāts mums visiem. Ja kādam kaut kas kļūst vajadzīgs, tā ir cita lieta. Mums nepieciešams labais un sliktais, lielais un mazais, tālais un tuvais, garīgais un materiālais, karš un miers, bagātība un nabadzība. Lielā un labā gribēšanu aizliedz mums jebkādus slikto un mazos labumus. Cenšoties sasniegt jebkādu lielo labo, cilvēks iegūst lielu svaru.

PATIESS GADĪJUMS

Uzklausīju kādas 130 kilogramus smagas sievietes raizes. Tā kā viņas kājas nevēlējās viņu vairs nest, viņa nolēma sākt badoties. Trīs mēnešus viņa bija ēdusi tikai tvaicētus dārzeņus

un baidījās pat tējā likt augus. Dzēra tikai vārītu ūdeni. Rezultāts bija 138 kilogrami. Nonākusi lielā izmisumā, viņa vienu nedēļu atļāvās vislabākās lietas. Kad viņa, itin kā atmaksājot ienaidniekiem, aizgāja nosvērties, sak, paskaties, ko tagad esi izdarījusi, svari rādīja par diviem kilogramiem mazāk. Nabaga trakā sieviete ar savu galvu vairs nekā nespēja saprast.

Šādi reaģē cilvēks, kuram ir īpaši liels protests pret aizliegšanu. Ja viņa nevar tūlīt kā atmaksājot visu izdarīt tieši pretēji citu aizliegumiem, jo sabiedrībā eksistē kopdzīves noteikumi, tad aiz stūra viņa to tomēr dara. Zina, ka viņa, sieviete gados, laiku pa laikam citu acīm slēptā vietā dara apkaunojošas lietas. Piezīme: ja viņa savu naidu šādā veidā nebūtu izgāzusi, viņa jau sen būtu cukura slimniece. Aizliegšana sev iedzen vinu trakumā, bet sev uzbrukt taču nevar. Var lādēt, un to viņa dara labprāt.

Šoks lika viņai atmest ar roku novājēšanai, bet viņa vēlējās zināt, ko šis absurds nozīmē. Tas nozīmē katru reizi, kad bezjēdzīgi tiek aizliegts, aizkuņģa dziedzeris saņem triecienu, no kura asinīs ieplūst papildu insulīna deva, kas nogādā glikozi uz šūnām. Šūnas šādi kļūst lielākas, bet asinīs rodas hipoglikēmija. Smadzeņu šūnas, kas nevar ne sekundi ilgāk atrasties glikozes badā, informē par savu situāciju ar uzbudinājumu un izsalkumu. Tās rūpējas par savu pastāvēšanu, radot apetīti, kurai nevar pretoties. It kā sakot, ka esi resns, bet esi cilvēks.

Ja novājēšanu par mērķi uzstādījis cilvēks ieiet pārtikas veikalā, apskata bagātīgo izvēli un sāk sev aizliegt vienu, otru un trešo, viņa aizkuņģa dziedzeris saņem vienu triecienu pēc otra, līdz glikozes saturs ir zems līdz ndģībšanai. Tam nepieciešamas tikai minūtes. Ja viņš sāk sevi žēlot, ka visi drīkst un es nedrīkstu, tad arī noģībst. Noģībšanas sajūta ari atbrīvo nāves bailes. Nāves bailes ir trakākas nekā bailes par liekajām kalorijām. Cilvēks ar gribasspēku aizliedz sev vēlreiz, šoreiz jau noģībt, un nopērk, piemēram, kilogramu saldējuma. Viņam tagad bija vajadzīgs saldējums, jo tas visātrāk līdzsvaro baiļu enerģiju.

Pārējais kuņģis būtu rīkojies tāpat, bet sievietes šausmīgā apetīte pēc saldējuma stāsta, ka viņa ir apvainojusies uz dzīvi, kas ir netaisnīga pret viņu, un viņai nepieciešama tieši šis enerģijas līdzsvarošana. Saldējumā ir inteliģentas apvainošanās jeb apvainošanās aizlieguma enerģija. Jebkāda negatīvā parādīšanās aizliegšana taču ir inteliģenta. Būtu viņa kaut vai pirms ēšanas sev pavaicājusi: "Vai man to vajag?", viņa būtu paņēmis vienu karoti, un šādi nepieciešamība pēc saldējuma būtu apmierināta pat uz veselu gadu. Tagad viņa nopirka kilogramu smagu kasti un pieēdās līdz ūkai.

Pēc dažām dienām viņa bija gandrīz divus kilogramus smagāka; trīs mēnešu laikā četras reizes šādi kļūdīties, un astoņi kilogrami ir klāt. Kāpēc tā? Jo, ēdot saldējumu, ar katru kumosu lejup dodas apziņa, ka nedrīkst, nevar, nedari tā, izbeidz. Beidzot ēšanu, bads šādi var būt lielāks nekā ēšanas sākumā, jo glikoze no asinīm tiešā ceļā aizceļo uz audiem un saglabājās kā tauki. Sakāmvārds saka: aizliegtais auglis ir salds. Redziet, tas vārda tiešā nozīmē tā arī ir.

Ja aizliedzat sev jebkādu garīgo, dvēselisko vai materiālo, tas tomēr reducējas cukura vielmaiņas problēmā. Ar cukuru iegūtās liekās kalorijas kļūst par laukiem, tāpat kā bailes kļūst par bezspēcīgu naidu jeb skumjām. Piemēram, jūs vēlaties būt labi un aizliedzat sev aizliegšanu. Tas, kas būtu bijis jāaizliedz, nu uzvedas kā no būra izlaists dzīvnieks, kurš dara sliktu sev un citiem. Jūs staigājat apkārt bezspēcīgi, skumji un izsalkuši un ievērojami pieņematies svarā. Kādā brīdī mērs ir pilns un jūs uzsprāgstat. Vēlāk sākat to visu nožēlot. Nožēla vēl vairāk palielina jūsu svaru. Nožēla nozīmē sevis vainošanu par to, ka neaizliedzu sev darīt to, ko nedrīkstēju darīt. Jo vairāk nožēlojat, jo vairāk palielināt aizliegšanas enerģiju un jo lielāks vai blīvāks kļūst jūsu tauku slānis.

Izmisumā atmetot ar roku svaram, viņa devās uz veikalu un pirka, ko vien sirds kāroja. Vienu nedēļu viņa atļāvās visu, pēc ka viņai bija apetīte. It kā dodot sev nāvējošu triecienu, viņa uzkāpa uz svariem un atteicās tiem ticēt viņa bija zaudējusi divus kilogramus. Kāpēc? Jo viņa apsolīja, neaizliedza sev neko vajadzīgo. Viņas svara normalizēšanās tagad ir atkarīga no prasmes atbrīvot sev aizliegšanas stresu. Protests pret aizliegšanu tad ir viegli atbrīvojams.

Viņa bija atļāvusies pat savu mīļāko gardumu šokolādi. Šokolādei ir nepiepildīto sapņu sarūgtinājuma mazināšanas enerģija. Arī tā nepalielināja viņas svaru, jo viņa atļāva sev pietiekami apklusināt savu sarūgtinājumu. Izmisumā esošs cilvēks taču nespēj būt cilvēks, tāpēc viņam reizēm nepieciešama arī šokolāde.

Pasaulē nav nekā, kas vispār nebūtu vajadzīgs.

Cilvēkam, kuram no dzimšanas nekas nav aizliegts un kas atļauj sev visu vajadzīgo, nav problēmu ar svaru. Viņam nav jābūt līdzsvarotam, tas nozīmē, ka stresu dēļ kādu dienu var pieēsties krēma kūkas, bet otrā dienā viņš vēlas tikai ūdeni. Vēlēšanās sev garastāvokļa nomierināšanai atļaut kaut ko labu var radīt tieši apetītes trūkumu. Cilvēks, kas patiesi saka viņš nekad neko sev neaizliedz, nekļūst resns. Ja viņš ienīst uzspiešanu, tad viņš, piedāvājot sev pārāk daudz, var tieši novājēt. Ja cilvēks nesaprot sava svara noviržu ierosinātājus, arī svaru regulēt neizdodas.

Ja visu vēlmju piepildīšana liek uzskatīta par labuma pazīmi, bērns tiek negribēti audzināts par vislabāko, neko viņam neaizliedzot. Rezultātā viņš atļauj sev absolūti visu. Piemēram, iespļauj jums sejā vai izdara kaut ko vēl trakāku. Sevi par labākiem uzskatošie audzinātāji nenosoda šādu bērna uzvedību. Viņi var būt pilnīgi pārliecināti, ka nekad nedrīkst aizliegt, un, ja ierauga bērna nedarbu, tad cer kādreiz viņš pats to sapratīs. Sev aizliegšanu aizliedzošs labs cilvēks var izaudzināt bērnu par dzīvnieku. Vēlāk dzīvnieku no jauna izaudzināt par cilvēku praktiski nav iespējams.

Lielākā cilvēku daļa saista aizliegšanu ar materiālajām iespējām. Ja mācu, ka savs aizliegums jāatbrīvo, cilvēki steidz skaidrot: man nav tik daudz naudas, lai atļautos visu, ko vien sirds vēlas. Es stāstu, ka jāatbrīvo aizlieguma enerģija, viņi stāsta par savu maku. Vienalga, vai viņi ir lasījuši manas iepriekšējās grāmatas. Tas nozīmē, ka mēs vēl esam stingri pieķērušies materiālajam līmenim, un doma automātiski pāriet uz naudu.

Vēlmju apmierināšana audzē vēlmes un savtīgumu.

Vajadzību apmierināšana normalizē vajadzības un paaugstina cienīgumu.

Ķermeņa svara pieaugums bieži sākas ar dzīvesvietas maiņu. Piemēram, vecāki izšķiras un tā vietā, lai mācītos paši un mācītu bērnam tikt galā citādi, viņi sāk aizliegt to. kas agrāk bija atļauts. Reizēm tas ir pilnīgi demonstratīvi. Reizēm pat il kā ņirgājoties par bērnu, ja bērns aizgājušo vecāku ļoti mīl. Šādi liekot bērnam ciest, tiek realizēta sava atriebība. Vecāks, kas aizliedz bērnam kaut ko, uzsverot otra vecāka garīgo vai fizisko trūkumu, iznīcina visu ģimeni.

Arī apprecoties cilvēks sevi ar aizliegumiem sauc pie kārtības tā vietā, lai pats sev izskaidrotu, ka viens dzīves etaps ir pagājis un ir nepieciešams doties tālāk jaunā veidā. Aiziešana pensijā bieži vien ir tāds pats lūzums cilvēka dzīvē. Daudzi, it īpaši sievietes, jau 50 gadu vecumā sāk žēloties, ka viņas nedrīkst to, citu vai vēl kaut ko. Katram aizliegumam vienmēr tiek atrasts kāds pamatojums. Daži cilvēki jau no jaunības aizliedz sev būt jauniem. Citi aizliedz sev kļūt veciem.

Šķiet, nav nekā, ko nevarētu sev aizliegt. Piemēram, es tik ļoti vēlētos būt labs, bet es to sev aizliedzu, jo otrs ir slikts. Šādā gadījumā aizliegšana jau ir atriebība. Tas nozīmē ļaunprātības realizēšanos ļaunuma darīšanai. Labā nedarīšana stresos dzīvojošam cilvēkam taču ir sliktā darīšana. Šādas sarežģītas mezglošanas vietā cilvēks taču varētu atļauties to labo, kas viņam pašam tik ļoti ir nepieciešams. To neprotot, viņš nonāk pie sarūgtinājuma un uzskata, ka otram šis labais nemaz nav vajadzīgs. Šī apziņa ir kā attaisnojums, lai nākamajā brīdī atstumtu citu labo.

Dzīves nesaprotamie kūleņi var ierosināt pēkšņu un ekstrēmu aizliegšanu, kas pāraug par atteikšanos. Tas, kurš spēj atteikties no vilinājumiem, sāk ar sevi lepoties. Redzami nabadzīgs cilvēks, kurš lielās, ka viņam nekas nav vajadzīgs, šādi audzē savu lepnību. Viņa svars pieaug, bet viņš stāsta, ka viņam nav nekā, ko ēst. Uz viņa galda var trūkt tikai delikateses, bet viņš turpat pie galda stāsta, ka viņam nav nekā ko ēst. Ja kāds strīdas viņam pretī, tad viņš tiek uzskatīts par netaisnu.

Neviens netic, ka tik daudz ēdošam cilvēkam ir bads un tāpēc, kā viņš apgalvo, viņam nav spēka. Patiesībā viņam ir taisnība. Zems glikozes saturs rada bada sajūtu. Viņa glikozes saturs pieaug, un viņam ir labi tikai tad, kad viņš var no kāda kaut ko pēc savām vēlmēm paņemt nozagt, ja jāsaka pavisam godīgi. Piemēram, viņš var nokost no valsts pīrāga lielā gala tā, ka valstij paliek vien caurums. Ja šī pati valsts viņam piedāvā palīdzību vai nosaka to ar likumu, tad viņš saka, ka tie ir ubaga graši. Zems glikozes saturs asinīs bieži kaitē nervu sistēmai, tāpēc šāds cilvēks drīz vien vairs neiederas sabiedrībā.

Cilvēks, kurš badojas, vispār apdraud sabiedrību. īpaši bīstams ir cilvēks, kurš badojas savas savtīgās atteikšanās dēļ. Ja sabiedrība sāk palīdzēt cilvēkam, kurš cieš no šādas atteikšanās, tad viņš kļūst sabiedrībai vēl bīstamāks. Viņš necieš, ja kāds dzīvo no kāda žēlastības un viņam jādzīvo no sabiedrības žēlastības. Sevis uzskatīšana par neaizvietojamu darba zirgu pielej ugunī vēl vairāk eļļas. To, ka viens dzīves etaps ir beidzies un tagad jāiet tālāk, šādi cilvēki nesaprot.

Atteikšanās padara cilvēka tievu. Jo savtīgāka ir atteikšanās, jo tievāks cilvēks kļūst. Savtīgums ir pašapzinīga apziņa. Apziņa, ka mani vēlas pazemot ar mazu un vārgu piedāvājumu, bet es neļaušu to darīt, ļauj cilvēkam atteikties ar plašu žestu. Ja lepns cilvēks, kas vēl arvien vēlas pierādīt, ka viņš ir labāks, zina, ka viņš tiek uzskatīts par sliktu, tad lepnumam atbilstošā vieta viņa ķermenī izaug. Egoismam atbilstošais vēders savelkas un neglīti nokaras.

Novecojošu cilvēku augošais vēders liecina par to, ka šie cilvēki joprojām vēlas kaut ko izdarīt, lai apliecinātu, ka viņi ir labāki. Par smalkām kļūstošas kājas liecina, ka cilvēks vēlas plaši parādīt, ka viņš pats tiek ar visu galā un viņam nav nepieciešama citu palīdzība. Jo slimākās kļūst kājas, jo naidīgāka ir cilvēka attieksme pret tiem, kuriem, pēc viņa domām, ir labi.

Cilvēks notievē un kļūst par cilvēku, ja viņš atļaujas vajadzīgo.

Cilvēks notievē, bet kļūst par dzīvnieku, ja viņš atļaujas visu, ko vēlas.

Cilvēks kļūst resns, ja viņš aizliedz, sev visu, ko vēlas. Cilvēks kļūst īpaši resns, ja viņš aizliedz sev visu vajadzīgo.

Cilvēks kļūst tievs, ja viņš atsakās no tā. ko vēlas. Cilvēks kļūst īpaši tievs, ja viņš atsakās no vajadzīgā.

Atteikšanās no kaut kā liek cilvēkam atteikties ari no cēliena. Cilvēks, kurš atsakās, nevēlas ēst. Viņam nav šādas dzīves apetītes. Viņš uzskata par savām tiesībām iegūt tādu dzīvi, kādu viņš vēlas. Ja viņā mīt spītīga vēlme kādam pierādu, ka tas ir slikti, viņam izveidojas īpaša pārtikas vielu izvēle, kas dod viņam mērķu realizēšanai nepieciešamo enerģiju. Viņa glikozes saturs asinīs ir normā, un galva uztver labi.

Vēlme atmaksāt koncentrē domāšanas spēju labāk nekā nepieciešams.

Ja savu labumu ar visa labā aizliegšanu apliecinošs cilvēks pēkšņi kļūst atsakošs, tad viņa varbūt pat līdz vājprātam attīstījies trulums sāk gaist un pamazām pārvēršas par arvien skaidrāku un loģiskāku domāšanu. Tas, kurš par to priecājas, nepamana, ka šāda cilvēka intereses ir koncentrējušās uz vienu mērķi. Tāpēc šāda vecu cilvēku pārmaiņa var sagādāt visai nepatīkamus pārsteigumus.

Cilvēks, kurš vispusīgi interesējās par dzīvi, ēd drīzāk daudz nekā maz. Viņš nevar sev aizliegt ēšanu, jo badā viņa galva nestrādā un ķermenis nekustas. Badošanās izdodas tiem, kuriem dzīvē ir tikai viens mērķis ideāls izskats, ar kura palīdzību viņi cer iegūt visu, ko vēlas. Apziņa, ka laime slēpjas skaistumā, nospiež bada sajūtu. Katra absolūti droša zināšana var pilnībā nospiest par pretēju situāciju liecinošu sajūtu. Cilvēkam nerodas ne mazākās šaubas, ka viņš kaut ko dara nepareizi.

Anoreksijas slimniekam bailes no katra klāt pienākošā tauku grama ir lielākas nekā bailes no nāves. Aizliedzot sev ēst, viņš šādi nodrošina sev laimīgu dzīvi. Jo ilgāk glikozes zemais līmenis pastāv, jo vairāk tiek bojāta nervu sistēma, īpaši smadzenes, kļūstot arvien trulākas, nejūtīgākas un apātiskākas. Samazinoties interesei par dzīvi, sašaurinās arī vispusīgie priekšstati, un cilvēks var dzīvot tālāk, skatoties uz dzīvi kā caur šauru šaujamlūku.

Reizčm kāda cilvēka raksturošanai tiek lietots teiciens: viņa nervi nereaģē ne uz ko. Tikai vienam mērķim absolūti un paliekoši pieķērušamies cilvēka nervus nesatricina nekas cits. Nepalīdz ne teiktais, ne lūgums. Nāve viņam ir nevis nāve, bet palikšana bez mērķa. Jo mazāk par viņu raizējaties, jo labāk abiem, jo šādi jūs atbrīvojat viņu no savu labo vēlmju ķetnām. Viņa pieķeršanās pašaizsardzībai samazinās, un varbūt viņš pamana, ka dzīvē ir vēl kaut kas cits interesants. Viņš taču tikai bēga no savām bailēm.

Atteikšanās no dzīvei vajadzīgā ir lepnuma virsotne jeb egoisms. Tā ir bēgšana no reālās dzīves nenormālo ideju pasaulē, kuru cilvēks pats vairs nespēj saprast. Par šādām potenciālām iespējām jādomā ikvienam, kad saprāts “vēl ir mājās”.

Bēdzējs un darba zirgs neprot saprast pats sevi, bet bēdzēji vai darba zirgi ir lielākā daļa cilvēku. Nav svarīgi, vai bēdzējs vai darba zirgs ir vienkāršs darba cilvēks, vai viņš ir uzkalpojies par smalku speciālistu. Noteicošais ir tas, ka viņam nav laika. Lielākā daļa cilvēku uzsver, ka viņi vēlētos doties pie dabas, nodoties vienkāršai lauku dzīvei, trallināt ar bērniem un dzīvniekiem, bet ak vai viņam nav laika to darīt. Viņš aizliedz sev visu cilvēcisko un kļūst arvien vairāk tikai par sava darba darītāju. Drīz viņš sāk protestēt arī pret aizliegto, jo tas traucē viņam darīt darbu. Pat aiz garlaicības vienam otra nervus kremtošiem pensionāriem nav laika.

Pēc kaut kā sasniegšanas savā dzīvē tiek aizmirsts būt par cilvēku.

Cilvēcība, kas šādam cilvēkam vajadzīga vairāk nekā dzīve, nāk pie viņa dzīves gudrības mazu bērnu, dzīvnieku, vienkāršu lielu, darbību un situāciju izskatā, ne gatavas barības, atklātu attiecību veidā, caur dabiskām ieražām, bet viņš protestē. Jo

lic visi ir viņa īpaši vērtīgā laika laupītāji. Arvien vairāk tiek protestēts pret negatavām mācībām. Cilvēki vēlas saņemt konspektīvu, sistematizētu, izcili racionālu, līdz detaļām pārdomātu, līdz norīšanai sažļambātu teoriju, bet sagremot to jeb izmantot dzīvē viņi neprot. Protests pret negatavo informācijas materiālu neprot saskatīt, meklēt vai atrast pārbridušajā materiālā ta sākuma elementus.

Ja cilvēks, darot vienu darbu, ir sevi caur to pietiekami iepazinis, tad darbs sevi viņam ir izsmēlis. Viņš atstāj šo darbu ar vieglu sirdi, kā draugu darām savas darīšanas, un jauns darbs viņu jau gaida. Darbs attīstīja cilvēku, jo cilvēks tūlīt nepieprasīja rezultātu. Attīstībā esošs cilvēks pilnveido darbu, kura kvalitāte līdz ar to mainās. Jaunā kvalitāte nozīmē augstāka līmeņa darbu. Cilvēks, kas dara darbu, lai attīstītos, ar katru

>                                     7 darbu attīstās arvien tālāk. Bet cilvēks, kas dara darbu, lai kaut ko iegūtu, var visu savu dzīvi darīt vienu darbu. Piemēram, mācīties, bet to, ko viņš vēlējies, viņš tomēr neiegūst. Iegūst to, ko nevēlējās, savam protestam atbilstošu gremošanas trakta slimību.

Šāda situācija būtu sevī jāatpazīst. Ja jums traucē mazi bērni, ar kuriem daudz un gari jārunā par vienkāršām lietām, jo viņi nesaprot no viena vārda, jums noteikti ir arī problēmas ar neapstrādātas barības sagremošanu. Ja jums nepatīk nepratējiem izskaidrot vienkāršas lietas, ja uzskatāt nacionālās ierašas par zemu attīstības līmeni, ja uzskatāt atklātas un tiešas attiecības par neinteliģentām, jums ir traucējumi neapstrādātās barības sagremošanā un apgūšanā. Ja atbrīvojat vēlmi iegūt dzīves gatavās jeb nobriedušās, jeb pilnīgās vērtības, jūsu gremošanas trakts sāk normāli gremot neapstrādātu ēdienu. Kamēr jūs pievelkat jēlo un negatavo, tikmēr jums no šī jēlā vēl ir ko mācīties.

Šī problēma ir pietiekami izplatīta un grūti saprotama, tādēļ šeit būs daži piemēri.

1.   Sieviete, kurai nabadzības dēļ no mazotnes viss ir bijis jādara savām rokām, prot ar diegu, adatu un drēbes gabalu apģērbt visu savu ģimeni. Tā ir viņas dzīves iemācītā mācību stunda. Viņai tas vairs nebūtu jādara, bet viņai tas ir jādara, jo viņa baidās, ka citādi viņa nesavilks galus kopā. Ar darbu nospiestās bailes ir kļuvušas par apziņu, ka mans naudasmaks neļauj pirkt gatavās drēbes.

Viņa zina, ka savs roku darbs ir izskatīgāks, ērtāks, mājīgāks, oriģinālāks, modernāks, bet viņa ir nogurusi un viss viņai apnicis. Viņa vēlētos darīt pati, bet viņa vēlētos arī atpūsties. Viņa neprot atbrīvot savas prastās darīšanas, viņa prot pret tām protestēt. Protests ir iespēja atbrīvoties no nepatīkamā. Protests pret šādu vienkāršu darbu tiek attaisnots ar to, ka veikalā visa ir pietiekami un citi cilvēki pērk, tikai es nevaru. Visu dzīvi esmu vergojusi un vairs nevēlos. Viņas protests ir tik liels, ka pat pogas piešūšana ir kā piespiedu darbs.

Šādas sievietes parasti ir vēlējušās būt ļoti labas mātes. Tas nozīmē, ka viņas ir atstājuši savas iemaņas nenodotas bērniem pareizajā laikā, kad tās bērnu interesēja. Vai ari viņa tās ir nodevusi un bērni dara sev tik daudz, cik nepieciešams, bet labai mātei tomēr Šķiet, ka par maz. Vēlme darīt un nevēlēšanās darīt cīnās šādā cilvēkā, līdz nevēlēšanās uzvar. Kur ir izeja? Vispirms būtu garīgi jāatbrivo no sevis problēma. Tālāk jau sajūta pateiks priekšā, ar ko jāsāk nodarboties. Varbūt tā nemaz nav nekāda īpašā lieta. Varbūt darāt to pašu darbu, bet jaunākā un augstākā pilnvērtīguma līmenī.

2.  Tāds pats stress var būt ari vīrietim, kas visu darījis pats, sākot no koku gāšanas mežā, naglām un āmuriem. Viņš ir apguvis šīs bērnišķīgās, vienkāršās un negatavās dzīves mācību stundas un viņam tās vairs nav nepieciešamas, bet viņa pieķeršanās apziņai, ka viņš ir nabaga cilvēks, liek viņam darīt to, kas viņam vairs nav vajadzīgs. Daudzi, darot lielu darbu, bagāti kļuvuši cilvēki neprot būt bagāti, tāpēc bagātība pie viņiem ilgi neturas.

Daudzi ar vienkāršu darbu sākušie un sevi par sarežģīta darba speciālistiem izveidojušie cilvēki neprot būt speciālisti. Kāpēc? Jo viņi caur darbu nav attīstījušies kā cilvēki. Esot nobrieduši zināšanās un fiziskajās spējās, viņi ir garīgi negatavi. Šādi augsti kvalificēts speciālists sadeg savu stresu dēļ un, neraugoties uz savu vērtību, beidz dzīvi renstelē.

Nabadzībai ir raksturīga naturālā saimniecība. Cilvēks, kurš kļuvis gudrāks un ar gudrāku darbu izsities uz augšu, tagad savu iemaņu līmenī varētu tikt galā ar dzīvi, bet pieķeršanās pagātnei neļauj to izdarīt. Attīstības līmenim atbilstošā slodze velk sev līdzi pagātnes slogu. Viņa sirds jeb vainas apziņa neļauj padarīt pagātnes nastu par vaļasprieku. Viņa attīstības potenciāls ļauj viņam attīstīties vēl tālāk, un cilvēks sāk nodarboties ar zinātni. Triju nastu nešanai viņam nepietiek ne spēka, ne laika. Nodarbojoties ar vienu, viņš ir vainīgs pārējo priekšā.

Paradoties ģimenes vai veselības piespiedu problēmām, viņš atsakās no naturālās saimniecības. Vainas sajūta palielinās un pārvēršas vainošanā. Tas nozīmē, ka, iegādājoties veikalā ēdienu vai rūpniecības preces, viņš sāk tajās meklēt vainu. Tas, ko viņš kādreiz pats izveidoja, šķiet labāks. Tikai sev ticošs cilvēks netic dzīvei. Viņa vēlme visu paspēt un izdarīt pašam beidzas ar gremošanas trakta saslimšanu, kurai būtu viņam jāizskaidro kā slimnieks viņš vairs nevar darīt darbu.

Pilnīgi pretēja situācija ir cilvēkiem, kas nezina, ko nozīmē nabadzība. Materiālās labklājības apstākļos dzimušie bērni no dzimšanas pierod dzīvē iegūt gatavus augļus. Viss tiek pirkts veikalā, un bērns prot tikai to izmantot. Šāds bērns izaug par patērētāju, kas neprot ar savām rokām neko darīt. Jo mazāk cilvēks prot radīt ar savām rokām, jo vairāk viņš prot ar tām iznīcināt. Jo citu izdarītais viņam ir nevērtīgs. Citu izdarītais nav mīļš viņa sirdij.

Tik ilgi, kamčr viņā dzīvo zemapziņā esoša vajadzība kaut ko ar savām rokām izdarīt, viņa vēders neprotestē pret negatavu barību. Viņa vēders protestē pret visiem tiem labumiem, kas tiek piedāvāti zem perfektuma izkārtnes. Tas protestē pret pārlieku labo jeb pārliecīgo un galīgo briedumu. Šādā veidā šis bērns māca saviem vecākiem kļūt cilvēciskākiem, dabiskākiem, godīgākiem un vienkāršākiem. Jo lielākā vecumā šāds cilvēks nonāk situācijā, kur viņš ir spiests ar savām rokām kaut ko sākt darīt, bet viņš to neprot un baidās kļūt par apsmieklu, jo lielāks protests rodas. Vienlaikus rodas ari gremošanas trakta grūtības.

Visu iegūt pieraduši cilvēki tiek saukti par cilvēkiem ar patērētāja mentalitāti. Pie iegūšanas pierod tik ātri, ka tikai vakar iegūt vēlošos cilvēkus kritizējušais cilvēks šodien jau ir tieši tāds pats. Tik ilgi, kamēr viņš zina, ka viņš nav tāds, viņam pat neienāk prātā pārbaudīt, vai situācija nav mainījusies. Ja kāds naida lēkmē nokristī viņu par alkatīgu, viņš var sevi aizsargāt, bet ne izdarīt secinājumus. Tikai tad, kad kāds draudzīgi ir pievērsis viņa uzmanību šim apstāklim, var nākt sapratne.

Esam pieraduši, ka vēlme iegūt nozīmē materiālu iegūšanu. Patiesībā dvēseliskā un garīgā vēlme iegūt ir daudz šausmīgāka. Mani dzen izmisumā cilvēki, kas aprij garīgās zināšanas un, pirms tās ir apstrādātas, vēlas saņemt vēl. Ja saku, ka es nevaru jums vairāk neko teikt, jo šādi es rīkotos slikti, viņi pamato, ka nav sapratuši doto. Ja es beidzu stāstīt, viņi ir dziļi nelaimīgi, jo viņi tikai nupat vēlējās sākt jautāt. Manas atbildes viņi būtu norijuši, un nākamreiz es izmisumā atklātu, ka tur tās arī palikušas.

Vēlme garīgi iegūt nesaprot, ka, pirms kumoss nav sagremots, līdz izejai nav kam nonākt. Cilvēks, kas garīgi sagremo sevī iegūto informāciju, mācās sev vaicāt un sev atbildēt. Gremošanas procesam gan nepieciešams laiks, toties rezultāts ir perfekts. Neviens cits nevar sniegt perfektu atbildi. No otra j-an var ātri iegūt atbildi, taču tā var radīt saņēmējam garīgu taurēju. Esmu bijusi pieliekami piesārņota šādās garīgajās taurējās, un tas ir darījis mani uzmanīgu. Vēlmes garīgi iegūt apstulbināts cilvēks to nesaprot, jo viņš taču vēlas kļūt vesels.

Cilvēki, kas rūpīgi strādā pie savām problēmām ar grāmatu palīdzību, reti nāk uz pieņemšanām. Mans izmisums vēl līdz šim ir mans stress, kas pievelk tos, kuri dzen izmisumā. Nesen atklāju sevī izmisumu, tāpēc neesmu vēl spējusi to pietiekami atbrīvot, bet tik daudz esmu izdarījusi, ka ievēroju esmu katra stresa smalku sagremošanu pacientam pabeigusi vienā nedēļā. Turklāt es nejūtos vainīga, es atstāju graušanu un norīšanu pacienta ziņā. Viens aspekts no mana pārliekā labuma tātad ir sācis atbrīvoties.

Iemācieties arī jūs atbrīvot izmisumu. Gan jau esat ievērojuši, ka pārstājat saviem bērniem visu sagremot priekšā un ļaujat viņiem pašiem kustināt savas smadzenes. Bērni pieraduma visu vienkārši saņemt dēļ sākumā var protestēt, bet vēlāk teiks jums paldies. Atbrīvojiet ari savu labo un vēlēšanos atvieglot citu dzīvi, tad jūsu draugi un draudzenes, tuvinieki, radinieki vai paziņas pārstās cerēt uz jums un vēlāk nepārmetīs. Viņi iemācīsies vaicāt padomu un izmantot saņemto padomu savā labā.

Nepārdomātas problēmas ir dzīves izejmateriāls. Ja protat paši savas problēmas atrisināt jeb savas dzīves negatavo augli izdomāt par nobriedušu, bet vēlaties būt labi cilvēki, tad esat kā graudu žāvētājs, uz kuru visi stiepj savus negatavos graudus. Viņi jums dod savu negatavo un ar visām tiesībām pieprasa kvalitatīvus graudus. Kādā brīdī jums tas viss ir līdz kaklam. Izmisums, ka vairāk neiet iekšā, neļauj jums vairs pieņemt ne garīgo, ne fizisko negatavo, pat ja jūs ļoti vēlētos.

īpaši jūsu gremošanas trakts protestē pret augļiem, jo tie ir īpaši viegli iegūta, neapstrādāta augļa enerģija. Dārzeņu iegūšanai cilvēkam vismaz jāpieliecas, bet augļi tiek gaidīti ar

pret debesim ieplestu muti. Jutāties arvien vairāk kā melnā darba darītāji, kuriem jāpilda savu tiesību pieprasītāju griba. Vēdera protesta dēļ jūs vairs neēdat neapstrādātu pārtiku, bet, ja vēlme būt labam saglabājas, ieņemat citu cilvēku negatavo vēlmju enerģiju. Pēkšņi esat kļuvuši par negatavu cilvēku. Šādi tiek saukta nežēlība.

Jūsu negatavums kļūst redzams, kad jūs sāk salīdzināt un vērtēt. Šādi, vienalga, cik augstu, attīstījies cilvēks var kļūt par negatavu, ja viņam ir līdz kaklam apnikušas nesaprātīgas prasības, vēlmes, lūgumi, smalkumi. Cilvēks, kurš pašaizsardzībai kļuvis negatavs, atkal sāk paciest negatavo.

Ja, protestējot pret smalkumu, vēlaties būt negatavs, jūs vēlaties arī jēlu gaļu un zivis. Sākumā pagaršošanai, vēlāk izbaudāt no ārpuses viegli apceptu, bet iekšpusē asiņainu gaļas gabalu. Drīz ar lielu patiku ēdat no jēlas gaļas pagatavotu ēdienu. Tik ilgi, kamēr baidāties no cilvēciska negatavuma, runas par jēlas gaļas ēšanu liek jūsu matiem sacelties stāvus.

Atbrīvojiet dzīvīgo negatavumu un briedumu, tad jūsu darbības būs līdzsvarotākas un jūsu gremošanas trakts pacietīs visus parastā veidā pagatavotus ēdienus. Atzīstiet, ka jūsos ir negatavums, un neuzskatiet, ka esat nobrieduši. Galīgi nobriedis nav neviens cilvēks, jo attīstība ir nebeidzama. Ja esat droši, ka esat nobrieduši, tad nāve ir tuvu.

Šīs nodaļas kopsavilkumam vēl piemetināšu, ka tad, kad sākat nodarboties ar darbu, darbs vedas. Ja sākat darīt darbu, tas nevedas. Viens šķērslis seko citam, un jūs kuļaties kā vista pa salmiem. Papildus gremošanas traktam sāk sāpēt jūsu kājas, jo tās izsaka tikšanu dzīvē uz priekšu, tikšanu tālāk utt. Sāpinoties darbos, bailes uznāk pašas no sevis. Sākat just bailes jau iepriekš, jo, ja darbs nevedās vakar, tad varbūt arī šodien nekas nesanāks.

Bailes bloķē nieres, un ūdens nenāk ārā. Darbs kļūst smags, un arī ķermenis kļūst smagāks sapampumu dēļ. Ūdens nesāk kustēties un izvadīt atkritumus, kamēr jūs nesākat atbrīvot no sevis apstājušos darbu. Ja noskaišaties un vēlaties no tā visa atbrīvoties, tad it kā izspiežat sevi. Ja jūs, sevi nežēlojot, savācat spēkus, lai sasniegtu savu vēlēšanos, ūdens iznāk, bet netīrumi paliek iekšā un koncentrējas par slimībām. Par koncentrēšanos, mobilizēšanos un sanemšanos kā slimību radīšanas 7 ■> tehniku vēl tiks runāts.

Šķidrumi paliek ķermenī, ja cilvēkā ir izmisums. Tas ir smadzeņu piedēkļa un III čakras stress, kas var nobloķēt visu gremošanas traktu. Cilvēkam, kas vēlas kļūt laimīgs, padarot nepadarītos darbus, tver pie vēdera izmisuma aukstā roka, līdz izrādās, ka viņa skaistos plānus nav iespējams realizēt. Jo lielāki ir izdarītie tēriņi, jo lielāks ir izmisums. Par izmisumu kļūstošās raizes ierosina vēdera dobuma saslimšanu.

īsumā var teikta, ka:

3 vēdera augšdaļa saslimst no vēlmes padarīt sevi un citus citādus,

□ vēdera vidusdaļa saslimst no vēlmes padarīt visus vienādus,

u vēdera lejasdaļa saslimst no vēlmes atbrīvoties no visa, ko padarīt nav izdevies.

Par cilvēku pārveidošanu it kā jau ir runāts pietiekami. Vēlme padarīt visus vienādus vēlas, nedomājot par sekām, padarīt sievietes par vīriešiem un sievišķību par vīrišķību. Jo vīrieši, pēc tās domām, ir labākā stāvoklī. Vēlme atbrīvoties no visa, ko nav izdevies izdarīt, var ekstremālā gadījumā beigties pat ar dažu orgānu izoperēšanu.

Ja cilvēks sava izmisuma ilustrēšanai lieto pārspīlēto jēdzienu “viss”, tad viņam kāda vieta gremošanas traktā saslimst patiešām, bet pārējais gremošanas trakts tai piespēlē. Ja cilvēks ir maksimālists, kas neatzīst nepilnības, tad viņa slimība izmisuma brīdī uzsprāgst kā bumba visā vēdera augšējā, vidējā vai lejasdaļā. Ekstremālā gadījumā uzsprāgst viss gremošanas trakts. Šāda situācija jau noteikti ir dzīvībai bīstama.

Gremošanas trakta slimības vienmēr ir saistītas ar nepadarītajiem darbiem, bet visi nepadarītie darbi ir nelabojami saistīti ar cilvēkiem. Varat doties vienalga kurp, aizbēgt atvaļinājumā vai aizmirstībā, bet nepadarītie darbi arvien nedod jums mieru. Darba narkomānija jeb laimes meklēšana darbā liek jums strādāt. Pirms neesat to atbrīvojuši, jūsu vainas apziņa nedod dvēselei mieru. Ar darbiem un darbošanos saistītā vainas apziņa ir ar gremošanas trakta slimībām noteikti saistīti stresi. .Ja darbā atrodat paši sevi, tad esat laimīgi un pateicīgi darbam.

Turpmāk jau tuvāk apskatīsim gremošanas trakta stresus.

Šo nodaļu sarakstīju pēc nākamās grāmatas vielmaiņas un nervu sistēmas nodaļas pabeigšanas. Ievietoju to grāmatā pirms nākamās nodaļas, lai gan nākamā jau bija gatava pirms gada. Pamanot šo nodaļu atšķirību, sapratīsiet, kā, atklājot vispārīgajā detalizēto, atklāju detaļās atkal vispārīgo, tikai nobriedušākā līmenī.

DZĪVE caur gremošanas DETAĻĀM

Arī iepriekšējās grāmatās esmu par to runājusi. Gremošanas trakts sākas V čakras augstumā. Šis fakts liecina, ka dzīves priekšstati ir atkarīgi no attieksmes. Tāda pati, kāda ir attieksme pret dzīvi, ir arī attieksme pret ēdienu. Tas, kurš mīl dzīvi, to arī ciena. Mīlēšana ir svēta darbība. Skrienot un cīnoties nav iespējams mīlēt. Tas, kurš mīl dzīvi, tas mīl arī ēdienu kā svētumu un attiecas pret to ar cieņu. Viņš ari XX gadsimta beigās noskūpsta nokritušu maizes gabalu un lūdz piedošanu par to, ka nav veltījis ēdienam pietiekami lielu uzmanību.

Ateistiska izpratne par Dievu neļauj lūgt vai pateikties tam, kura nav. Ateistam ticība neredzamajam ir apsmiekla cienīga un apkaunojoša lieta. Tāpēc kaunigums traucē arī galda lūgšanas skaitīšanu. Dievs taču neara, nesēja un necepa maizi, to darīja cilvēks, uzskata ateists. Ja ģimenē esat vienīgais citādi domājošais, tad skaitiet savu lūgšanu bez vārdiem, dodoties pie galda vai lēnas košļāšanas pavadījumā, tā, lai jūs šādi netraucētu citiem. Ēdiens neapvainosies, ja jūs to darīsiet arī kādu laiku iepriekš. Koncentrēšanās tikai ēdienam arī ir ēdiena cienīšana un tā enerģētiskā uzņemšana sevī.

Galda lūgšana ir ēdiena svētīšana, ar kuru ēdienam tiek piešķirta ēšanas jēga un ideja.

Ēšanas jēga ir dot katrai ķermeņa šūnai to, kas tieši šai šūnai ir nepieciešams, un izvadīt no šūnām to, kas šūnai vairs nav vajadzīgs.

Ēšanas ideja ir ar katru ēdienreizi arvien vairāk pietuvoties ideālam.

Ēšana pati ir ēšanas jēgas un idejas realizācija fiziskā līmenī. Diemžēl cilvēki ir pārvērtuši sevi par mašīnu, kurā ēdiena apstrādes process gan ir iekodēts, bet no kurienes ikviens ņem atbilstoši savai aklajai vēlmei iegūt kad vien vēlas, ko vien vēlas, kā vien vēlas un cik daudz vien vēlas, nedomājot par sekām. Katra citus vērā neņemoša vēlme kaitē mašīnas darba spējām. Ja kāds ir paņēmis pārāk daudz, tad kāds ir palicis bez nepieciešamā un kāds nav apmierināts. Kāds savu pārliecīgo un vairs nederīgo alkatību atmet atpakaļ mašīnā, ir ka mašīna būtu vainīga. Cits ieraksta mašīnas atmiņā savu pretenziju: "Tu esi slikta!" Kādā brīdī mašīna apstājas un vairs kārtīgi nestrādāt, iekams nav iztīrīta no netīrumiem.

Ja ģimenē ir mazs bērns, tad tieši ir īstais laiks mainīt attieksmi pret ēdienu. Tas gan nav izdarāms ar pavēlēm. Ja kāds ir pieradis pie galda lasīt avīzi, skatīties televizoru vai skaļā balsī runāt, bet jūs tencināt Dievu to Kungu un skūpstāt maizi, tad nedrīkstat viņu piespiest mainīt viņa ieradumus. Ja viņš vēlas kopā ar ēdienu norīt no medijiem nākošo negatīvumu un saslimt, tad tas viņam ir nepieciešams. Ja bērns vaicā, kāpēc viens vai otrs cilvēks tā dara, jums ir jāskaidro, ka viņam taču tā patīk.

Pavaicājiet bērnam, kurš variants, pēc bērna domām, ir pareizāks, un viņš jums atbildēs. Bērns var atbildēt pilnīgi pretēji tam, ko jūs gaidāt, ja esat bijuši uzbāzīgi. Ja stāstāt, ka maize vai putra saprot, vai tā tiek vai netiek mīlēta, tad tas bērnam ir ievērojami konkrētāk. To mazulis sapratīs. Gan jau sapratīsiet, ka uz katra bērna sirdi ved atšķirīgs ceļš, bel viena valoda jūtu valoda.

Mutes dobumā un barības vada augšdaļā notiekošais tātad ir attieksmes veidošana pret ēdienu. No mutes nākošais un tajā ieejošais ir vienlīdzīgi. Tas nozīmē, ka tas, kas nāk no sirds, iet uz gremošanas traktu. Mainās tikai ārējā forma. Galvenā nozīme nav vārda vai ēdiena nosaukumam, bel gan vārda jēgai, kas izsaka dvēseles dzīvi, un no tā ir atkarīga ēdiena kļūšana par ķermeņa draugu vai ienaidnieku. Ēdiena vērtēšana jau ir noteikumu uzstādīšana, un šādi tiek bloķēta ne viena vien vajadzīgā enerģija.

Barības vada apakšdaļa iet cauri sirds čakrai, it kā parādot, ka sākotnējo kļūdu ir iespējams labot ar mīlestību. Sākot no kuņģa, pārējais gremošanas trakts galvenokārt atrodas zem 111 čakras jeb piespiedu situācijas enerģijas valdījuma. Tāpat kā jūs attiecaties pret piespiedu situācijām, tā piespiedu situācija iedarbojas uz jums. Tā kā vispārīgā attieksme ir slikta, tā ir infekcija, kas vēlas izveidot mūsu visu attieksmi. Tam, kurš pieņem infekciozo domāšanas veidu, gremošanas trakts kļūst slims, tas mūsdienās ir noticis ar lielāko daļu cilvēku.

Kā attiekties pret piespiešanu? Gan jau zināt, ka tas, kurš iirk piespiests, pret piespiešanu attiecas slikti. Tas, kurš piespiež pats, attiecas pret to labi. Šādi var pat nepamanīt savu piespiešanu jeb uzskatīt to par labu. Kam gan var kaitēt tas, ka es sevi piespiežu ne viens vien strīdas, kad mācu, lai sevi nepiespiež. Ja sāksiet atbrīvot no sevis piespiešanas stresu, tad pamanīsiet, cik viegli un nesāpīgi jūsu brīvā griba sāk jūs vadīt. Darīšanas ir tās pašas, bet rezultāts ir apmierinājums ar padarīto darbu. Dzīvošana ar brīvu gribu nozīmē dzīvošanu bez piespiešanas stresa un veselu zarnu traktu.

Zarnu trakta beigas atrodas I un II čakras rajonā. Tas nozīme, ka dzīve caur ēdienu dod mums savu enerģiju, kuru mēs starp tās uzņemšanu un atbrīvošanu izmantojam savā labā vai savam labumam. Pēc vajadzībām dzīvojošs cilvēks var izmantot ēdienu savā labā tā, ka atkritumi nepaliek ķermenī. Tas, kurš dzīvo pēc vēlmēm, ievēro tikai savu labumu, un viņa zarnu trakts pastāvīgi ir aizdambēts. Šāds savtīgumu ievērojošs cilvēks var kļūt akls.

Skaidrs ir tas, ka sasmalcināšana ar zobiem nav ēdiena galīgā sasmalcināšana, īpaši, ja zobi ir bojāti vai mākslīgi. Ideāli veseli, balti un kārtīgā rindā esoši zobi ir prātīguma rādītāji. Jebkāda zobu patoloģija liecina par uzspiestās gudrības iznīcinošo iedarbību uz prātīgumu.

Bērns ienāk šajā pasaulē, lai mācītos pēc savas brīvas gribas. Tieši mācīties, jo visa dzīve ir mācīšanās. Mācīšanās ir vajadzība. Ja bērnu sāk spiest mācīties, tad vajadzība kļūst par vēlmi. Vēlme, savukārt, par nevēlēšanos jeb protestu pret mācīšanos. Piespiešanas īpatnībām atbilst protesta īpatnība, kas, savukārt, izraisa zobu patoloģijas īpatnības. Tikai 32 zobi, bet vai jūs zināt, cik daudz ir zobu slimību?

Visblīvākie audi jeb audi ar vismazāko ūdens saturu cilvēka ķermenī ir zobu emalja. Tāda paša blīvuma enerģijas uz Zemes ir kristāliem. Kristāli vislabāk saglabājas zemes dzīlēs, bet, ja tie jau nonāk cilvēka rokās, tie pēc to īpašnieku vēlmes liek slīpēti un tiek iznīcināta to patiesā vērtība. Vērtība tiek padarīta par bagātību jeb laime tiek padarīta par prieku, kas pēc būtības ir nelaime.

Tam, kurš jau bērnībā ir attapis vai pieredzējis, ka viņš savas patiesās vērtības nedrīkst uzticēt alkatīgiem vērtētājiem, zobi ir veseli. Tam, kurš jebkādā vecumā nonāk pie šādas izpratnes, zobi tālāk vairs nebojājas. Tam, kurš uzskata, ka viņš ir kļuvis prātīgs, bet pats ir sevī ierāvies cilvēku nīdējs, kurš nevienam neuzticas, zobi turpina bojāties. Tas nozīmē, ka tikai sevis priekšā nav vērts lepoties ar savu prātīgumu.

Dimants ir dabas jeb garīguma attīrīšanās galīgais produkts jeb pilnīgs fiziskā līmeņa līdzsvars. Zobu emalja nav tik tīra, tāpēc tā ir vieglāk ievainojama, tāpat kā no citu gudrības atkarībā nonācis prātīgums. Tam var iesist daļiņas, un tajā rodas plaisa. Acij neredzamas plaisas ziņo par sevi ar paaugstinātu zobu jutīgumu. Sākumā zobi ir jutīgi pret aukstumu un karstumu, tad tie jau kļūst jūtīgi pret pieskārieniem. Tas nozīmē, ka cilvēks kļūst īpaši jūtīgs pret visu, kas uz viņu attiecas jeb ar ko tiek vērtēts prātīgums. Vērtēšana ir prātīguma iznīcināšana.

Briljants ir slīpēts dimants. Ja mēs sākam dimantu jeb perfektumu slīpēt par briljantu jeb ar varu pilnveidot vēl vairāk, atklājas tā vājās vietas un tas sašķīst. Tam būtu vajadzējis audzēt vājās vietas vēl izturīgākas, bet tam netika atvēlēts laiks. Tā tas arī saplīsa. Šādi sabojājas arī cilvēka zobi.

Ir cilvēki, kuru dienas plāns ir noteikts ar minūtes precizitāti līdz smalkām detaļām, un viņi apņemas šādu plānu izpildīt. Prātīgums prastu ņemt vērā arī neparedzamo, bet gudrība neprot. Jo vairāk sastādāt dzīves īpaši svarīgo sīkumu izpildes plānus tikai ar savu gudrību, šaustot sevi ar steidzinošu pātagu, jo vairāk tiek bojāti jūsu dzerokļi. Kad no dzerokļa atlikušas tikai drupas, jūs varētu pamanīt, kā arvien biežāk traģiski nopūšaties par to. ka neviena lieta vairs neizdodas. Jūs netiekat galā pat ar sīkumiem.

Ja atbrīvojat pieķeršanos savai gudrībai un materiālās dzīves pieredzei, tad šīs drupas iztur vēl ilgi. Ja zoba saknes kā pamats ir saglabājušās, tad ārsti palīdzēs uzbūvēt jaunus mūrus. Ja vēlaties ar savu gudrību vispirms, ilgāk nelauzot galvu, nokost lielu gabalu, tad no priekšzobiem atdalās lieli gabali. Zobs salūst, ja ļoti pēkšņi vēlaties iegūt lielu gabalu. Kariess rodas tad, ja lielā gabala neiegūšanas tārpiņš pastāvīgi grauž dvēseli.

Kāpēc bojājas zobu emalja? Tāpēc, ka cilvēks vēlas pierādīt savu briljanta būtību. Tā ir vēlme izcelties starp citiem ar savu gudrību, būt pamanāmam, būt pārliecinošam panākumu vārdā. No kā rodas šāda vēlme? Tā ir no iepriekšējās dzīves līdzpaņemtā niecības sajūta, kas strauji pieaug, ja pret bērnu attiecas kā pret putekļu kārtu. Ja viņš tiek uzskatīts par svarīgu tikai tad, kad vecāki dodas ciemos vai mājās liek gaidīti ciemiņi. Jo mazākā vecumā jāsāk pierādīt sava briljanta būtība, jo mazākā vecumā zobu emalja liek bojāta. Tās bojājumi kļūst par vārtiem kariesam.

Daudziem cilvēkiem zobs gadu desmitiem ir pastāvīgi jutīgs pret aukstumu, karstumu vai saldumiem, bet kariess nerodas. Kāpēc? Ja cilvēks vēlas pierādīt savu briljanta būtību, bet gan vienā, gan otrā situācijā jūt, ka tas tik un tā neizdosies vai citi vienalga viņu vēl nesapratīs, tad viņš cenšas savu briljantu vēl pieslīpēt, lai pierādīšana izdotos. Šāda izpratne liek cilvēkam nodarboties ar sevi, un viņam nav iespēju audzēt savu skaudības tārpiņu pret citiem. Viņam pašam pietiek, ko darīt. Brīžos, kad it kā tūlīt, tūlīt būtu iespējams apliecināt savu briljanta būtību, visas cilvēka maņas ir satrauktas, bet izradās, ka citi tomēr vēl aizvien nav gatavi saprast, zobu emalja kļūst nepanesami jutīga. Tai nevar pieskarties pat ar zobu birsti.

īpaši jutīgi ir zoba kakla emaljas defekti. Tas nozīmē, ka īpaši grūti ir pierādīt savu briljanta būtību tiem, kas šā vai tā pret viņa gudrību attiecas ar nosodījumu. Jebkāds kakls izsaka attieksmi pret attiecīgo problēmu. Zobu emalja biežāk bojājas vispirms uz zobu ārējām vai griezošajām virsmām. Tas nozīmē, ka cilvēkam ir nepieciešams, lai citi redzētu viņa briljanta gudrību. Ja atbrīvojat šo vēlmi, vispirms samazinās paaugstinātais jutīgums, tālāk ir iespējams, ka atjaunojas zobu emalja. Ja sakāt, ka tas nav iespējams, tad sakiet, ka man tas nav iespējams. Tad jūs nelemjat ne par vienu citu, tikai par sevi.

īpaši jutīgus zobus iesaka isi mazgāt ar dzeramo sodu vai sārmainām zobu pastām, jo šādi tiek līdzsvarots skābju uzbrukums. Skābe ir vainas sajūta. Bērnam ir vainas sajūta sava prātīguma priekšā par to, ka viņš jauj sev uzbrukt ar apvainojumiem. Cauruma rašanās virs ieplaisājušās emaljas ir vienkārša, tāpat kā cauruma rašanās ieplaisājušā prātīgumā. Sava prātīguma aizvietošana ar citu gudrību ir tikpat nesāpīga kā zobu audu aizvietošana ar zobu plombu. Daži labprāt dodas ārstēt zobus, citiem tā ir līdzvērtīga iešanai nāvē.

Vajadzība rūpēties par zobiem ir vajadzība rūpēties par savu prātīgumu. Ja par zobiem jārūpējas, tā ir kļūda. Zobu mazgāšana mūsdienās ir obligāta pat suņiem. Kāpēc zobi kļūst netīri? Kāpēc uz tiem sakrājas netīra un smirdoša kārta, kas bieži nenozīmē, ka zobi mutē ir bojāti? Tas nozīmē, ka cilvēks aizsargā savu dvēselisko tīrību ar ārējo netīrību jeb aizsargā savu prātīgumu ar šķietamu muļķību. Šādi viņš atbaida gudros un uzbāzīgos. Tādēļ mēs ari uzskatām, ka dumji cilvēki nemazgā zobus, jo viņi nezina, ka zobiem jābūt veseliem.

Apskatiet iezemiešu mirdzoši baltos un tīros zobus, un jūs sapratīsiet, ka viņiem nemaz tas nav jāzina. Viņiem nav jārūpējas par saviem zobiem, viņiem vajag rūpēties par savu prātīgumu, jo citādi viņi ietu bojā. īsumā: zobi ir jāmazgā, jo mēs esam pārspīlējuši ar savu gudrību un padarījuši zobus vājus. Izmisīgas beršanas vietā labāk nodarbojieties ar savas gudrības un prātīguma atbrīvošanu.

Daudzi raizējas par to, ka viņu elpa smird, vienalga, ar ko un cik bieži viņi mazgātu zobus. Medicīniski gan zobi, gan deguna dobumi, gan kuņģis ir veseli, bet reizēm smaka ir tik spēcīga, ka to jūt pat cilvēks pats. Ko tas nozīmē? Atcerēsimies, ka ādas stāvoklis izsaka cilvēka attieksmi pret godīgumu un gļotādu stāvoklis izsaka attieksmi pret meliem.

Nepatīkama elpa nāk no mutes gļotādām, un tas ir brīdinājums pirms mutes gļotādu saslimšanas. Tā brīdina: nemelo! Melīguma iemesls ir vēlme būt labam cilvēkam, un tās dēļ savs sliktais tiek slēpts. Vislielākais melīgums ir tas, ja cilvēks saka, ka viņš neieredz melīgumu. Tas, kurā pašā nav melīguma, saprot cita melošanu un melošanas iemeslus, tāpēc nereaģē iznīcinoši. Viņš uzskata melošanu par sliktu, bet melotāju ne.

Melo tas, kurš neiedrošinās teikt patiesību. Ir meli, kurus mēs uzskatām par meliem un par kuriem pieprasām smagu sodu. Ir meli, kurus mēs neuzskatām par meliem un, jo vairāk tos idealizējam, jo vairāk tie nemanāmi var sakrāties par smagām un dzīvībai bīstamām slimībām. Šādi meli ir visi tie, kuri tiek saukti par pieklājību. Piemēram, klusēšana, lai netraucētu citus ar patiesību. Vai pieklājīga sarunas novirzīšana, lai novērstu vai izgaisinātu uzmanību no problēmas, un dažāda diplomātija, kad visi zina lietu patieso stāvokli, bet tikmēr, kamēr tas nav pateikts vārdos, ne uz vienu nevar rādīt ar pirkstu.

Viena no biežākajām mutes gļotādas slimībām ir aftoze. Aftas ir nemanāmai pūtīšu stadijai sekojošas loti sāpīgas mutes gļotādas čūlas, kuru izraisītājs ir vīruss. Atcerēsimies, ka vīrusu slimības rodas no sevis vainošanas, bakteriālās slimības rodas no citu vainošanas. Tātad: afta rodas tad, ja cilvēks, kurš necieš melus, tos dzirdot gan klusē, bet uzskata to par kaunu. Kaunēšanās no savas uzvedības, nožēla, vērtēšana arī ir sevis vainošana.

Dažiem cilvēkiem pastāvīgi pāriet viena afta un tūlīt atnāk otra. Tas nozīmē, ka Šis cilvēks cieš no tā, ka neiedrošinās vai neprot cīnīties ar meliem, lai gan uzskata to par vajadzīgu. Cilvēkam, kurā mīt liels iekšējais protests pret zemiskiem meliem un kurš atzīst savu vājumu, ir daudz aitu vienlaikus. Cilvēkam, kurā mīt dedzinošs naids gan pret meliem, gan pret sevi tāpēc, ka viņš nav spējīgs melotājam pateikt taisnību tieši acīs, rodas plaša aftoze ar temperatūru, kuras radīto sāpju dēļ nav iespējams ne ēst. ne dzert. Mazs bērns, kas ir uzņēmies uz sevi atbilstošu sava vecāka naidu, noteikti jāaizved pie ārsta, jo viņš nevar izturēt ilgstošu neēšanu vai nedzeršanu. Viņa mutes gļotādas sāpes ir jāmazina.

Par mazu bērnu mutes aftu iemeslu bieži liek uzskatīts sors sēnīle. Sēnīle nozīmē iznīkšanu sarūgtinājuma par dzīvi dēļ. Bailēs dzīvojošs vecāks noteikti mazākā vai lielākā mērā ir dzīvē vīlies cilvēks. Tā kā viņš ir padarījis sevi nejūtīgu, tad viņa paša gļotādas nereaģē vairs uz katru sīkumu. Bērns, kurš vēl vecākiem labu, uzņemas slimības. Sors neļauj jau tā sāpīgajai aftai izveseļoties. Jo stiprākas ir bērna sāpes, jo lielāks ir vecāka, bieži tieši mātes, sarūgtinājums par dzīvi.

• Ir teiciens: cilvēks no dusmām ir putās. Ja padomājat, tad saprotat, ka tikai tas, kurš saskata vainīgo citā, uzbrūk vainīgajam ar vārdiem vai darbiem. Puto tas, kurš ir nikns uz sevi par to, ka viņš neiedrošinās iemest otram vārdus tieši sejā.

Uz mutes gļotādām uzrodas aftas, ja cilvēks nevēlas izrādīt savu naidu.

Uz lūpām un sejas aftas rodas, ja cilvēks vēlas parādīt savu naidu.

Tā ir vēlme izrādīt savu godīgumu, taisnīgumu un cīņu ar netaisnību kā labumu. Ja cilvēks jau ir sācis izteikt savu naidu un tad aizver muti, viņa seja var izskatīties kā alus pudeles kakliņa putojošā apkārtne, jo ar savu daļējo godīgumu viņš ir vēl vairāk iedzinis sevī dusmas. Žūt sākušās tulznas pārklājas ar miziņu. Šausmīgā monstra seja izārstējas dažās dienās, neatstājot rētas, ja cilvēks saprot savu kļudu un palīdz adai atveseļoties, atbrīvojoties no stresiem.

īsi sakot, ja cilvēks vaino sevi:

“Kāpēc es viņam nepateicu!… ” aftas rodas mutē,

“Kāpēc es viņam pateicu!… ” aftas rodas mutes ārpusē uz sejas,

“Kāpēc es viņam pateicu!… ” teikšana palika pieklājības jeb normālā toņa ietvaros, aftas uzrodas ka lūpu sasarkums jeb normālā tona ietvaros.

Biežākās mutes gļotādas kaites ir sapampumi. Sapampums vienmēr nozīmē skumjas. Skumjas ir bezspēcīgs naids, bet, jo lielāka ir cilvēka pazemība, jo mazāk viņš atpazīst skumjās naidu. Smaganu sapampums ir skumjas par to, ka skumstošajam netika pateikts, ka viņš skumst. Ja viņu ir apbēdinājis kāds konkrēts sīkums, sapampusi var būt tikai viena zoba smagana, bet, ja viņu skumdina it viss, tad visas smaganas ir sapampušas. Tik ilgi, kamēr skumjas nepazūd, nevar pazust arī sapampums. Ja rodas vēlme apbēdinātāju nedaudz apbēdināt, tas nozīmē atbildēt ar to pašu uz to pašu, kas pati par sevi ir atriebība, smaganas sāk asinot.

Dažiem cilvēkiem smaganas asiņo visu mūžu un nekas trakāks nemaz nenotiek. Citam tās tik tikko sāk asiņot, kā jau tiek diagnosticēta parodontoze zobus ietverošo audu atslābšana, kuras dēļ zobi mutē ir sākuši ļodzīties. Gan jau saprotat, ka, tiklīdz. viens stress pāraug citā, rodas arī citi slimības simptomi.

Ja cilvēks pastāvīgi domā par atmaksu gribošu cilvēku un vēlētos kaut ko izdarīt, kaut vai otram ieskaidrot, ka tā nedrīkst, ja izmisuma brīdi viņam rodas vēlme nodarīt otram kaut ko sliktu, lai viņš saprastu, cik daudz slikta viņš nodara citiem, viņa smaganas asiņo pastāvīgi reizēm vairāk, reizēm mazāk. Tam, kurš ļoti vēlas otram sadot pa zobiem, bet vēlēšanās būt inteliģentam cilvēkam spiež sevi padarīt nejūtīgu jeb vienaldzīgu, jeb sausu, smaganas sāk žūt jeb kļūt vaļīgas. Šādi arī rodas parodontoze.

Jo dziļāka un izsmeļošāka ir šāda sevis iznīcināšana ir, jo tuvāk ir zobu izkrišana. Savu jūtu iznīcināšana un ar tā palīdzību kļūšana par inteliģentu cilvēku mūsdienās tiek uzskatīta par pozitīvu, un šo priekšstatu ir ļoti grūti mainīt. Tāpēc arī parodontozes izārstēšana ir īpaši grūta, medicīniski praktiski neiespējama. Inteliģents jeb ārēji jauks cilvēks ir jauks tur, kur viņam tas ir izdevīgi, sabiedrībā, ar kuras palīdzību viņš cenšas sevi pacelt augstāk. Tur viņš savus zobus nerāda un nedemonstrē prasmi iekost. Lai gan vēlētos.

Par sevi zemāku, dumjāku, neprasmīgāku, nomaldījušos un grēcīgu cilvēku sabiedrībā tas pats cilvēks var kaut ko pateikt tik sāpīgi vai indīgi, ka klausītājiem no malas acis sariešas asaras. Tiem cilvēkiem, kuri vēlas citiem pateikt ko sāpīgu vai to ari pasaka, žokļu kauli un zobi gan sāp, bet paliek mutē. Jo vairāk indes ir izteiktajos vārdos, jo tuvāk ir zobu izkrišana, tā ka izkrišana pat nav jūtama. Nejūtlgums palielina indi, un inde palielina nejūtīgumu.

Parodontozes slimnieks var būt skops vārdos, bet no viņa vārdiem baidās, jo viņa, vienalga, cik pieklājīgajā teiktajā ir apvainojums, vērtējums, pārmetums, neapmierinātība, cietēja sarūgtinājums. Viena īpatnība, kas nosaka parodontozi jau agrā jaunībā, ir vienaldzība. Ja 20 gadu vecs cilvēks mīl, kaut vai lai atbrīvotu otram rokas, teikt: "Ak, man vienalga. Dari, kā zini”, tad nav brīnums, ja viņam 40 gados ir parodontoze. Augstsirdība vēlas parādīt, ka viņš atbrīvo otram rokas, bet augstsirdība ir lepnības izpausme. Lepnība ir vēlme būt labākam. Mazvērtības kompleksos dzīvojoša cilvēka lepnība grauž pati sevi tik ilgi, kamēr zobi izkrīt no mutes.

Cilvēks, kurš iepriekšējā dzīvē ir dzīvojis pēc citu gudrības un vēlmēm, izvēlas sev līdzīgus vecākus, lai pats iemācītos un mācītu vecākus. Bērna zobu stāvokļa uzlabošana vecākiem ir

pilnībā pa spēkam. Lai 10 izdarītu, ir jāatsakās no dzīvošanas pēc citu vēlmēm, visās situācijās vaicājot padomu savai sirdij un tad dzīvesbiedram. Ar vienu domu un kopīgiem spēkiem darīts darbs ir savstarpēji pilnveidojošs darbs, kas dara bērnus līdzsvarotākus jeb prātīgākus.

Nedrīkst aizmirst, ka bērna dzīves sākums ir vina ieņemsana. Ja vecāki, kas viens otru mīl, ciena viens otra prātīgumu un visā ņem vērā viens otru, tad auglim attīstās pilnvērtīgi zobu aizmetņi, no kuriem izaug spēcīgi un veseli zobi. Zobu aizmetņi sāk attīstīties 6. grūtniecības nedēļas beigās. Augļa zobu aizmetņi tieši izsaka vecāku savstarpējās attiecības. Ja vecāki neprot domāt uz priekšu, tad vēlāk nepieciešams daudz darba, lai sakārtotu bērna zobus.

Bērna zobu uzturēšanas vienkāršā recepte vecākiem: ar savu gudrību negrauziet bērna prātīgumu! Mācieties cienīt bērnu un viņa izvēli. Ja jums ir kāds labs plāns, pavaicājiet bērnam, ko viņš domā. Jūs redzēsiet, ka bērns vienmēr jums piekritīs, jo viņš ir nācis, lai visu darītu ar jums vienprātīgi un ietu ar jums vienā virzienā. Ja sākat viņam pavēlēt un steidzināt, viņš sāk protestēt un tas jūs aizvaino, jo pielīdzināt sevi savam ķermenim un pat nesaprotat, ka bērns protestēja pret jūsu pavēli, nevis pret jums.

Tā vietā, lai audzinātu bērnu vardarbīgi, ļaujiet viņam augt. Ja jūs šeit kaitina jēdziens “vardarbība”, centieties saprast, ka jebkura mainīšana principā ir vardarbība, kas traucē mainīties. Mēs nākam, lai mainītos pēc mūsu brīvas gribas, taču, ja tā tiek uzspiesta, arī tā ir vardarbība. Jo vairāk tā tiek pielietota bērnam, jo vardarbīgāks bērns kļūst. Pats viņš to nesaprot. Ja jūs kaitināja vārds “vardarbība”, tas liecina, ka tika ievainota jūsu iekšienē paslēptā vardarbības enerģija, tātad tā jāatbrīvo.

Augšanas un audzināšanas atšķirība ir tikpat liela kā melnā un baltā atšķirība. Augšanai vispirms ir nepieciešams laiks, audzināšanai vajadzīga pātaga. Vai tā palīdz cits jautājums. Par to runāsim tālāk.

Pirmie zobi ir piena zobi. Piena enerģija ir vajadzība, lai cili padarītu manu dzīvi labu. Bezpalīdzīgam bērnam nepieciešama citu palīdzība. Ja viņam jau pašam jābūt spējīgam savas dzīves labā kaut ko darīt, piena zobi sāk izbirt. Bojāti piena zobi liecina, ka vecāki pārspīlējuši ar savu labdarību. Ja piena zobi paši neiznāk ārā un spiež īstajiem zobiem augt nelīdzeni, tas nozīmē, ka bērnam izveidots atbaidošs priekšstats par patstāvīgu dzīvi. Viņš baidās, ka netiks galā ar savu gudrību. Nelīdzeni zobi ir kā bērna novirzītā zemapziņa, kas arī ir prātīgums.

Nelīdzenā rindā augoši zobi rāda, cik daudz bērns ir bi jis spiests ciest ar sakostiem zobiem, vēl atrodoties mātes vēderā un noskatoties vecāku attiecībās. Pēc piedzimšanas miega pilnas un viegli iekaisušas acis liecina par pēc kāda laika nelīdzeni augošiem zobiem, kas norāda, ka tagad ar zobiem saistītās kļūmes vēl būtu iespējams labot.

Pēdējā laikā uz pieņemšanām ir nākuši pieauguši, pat vairāk nekā 80 gadu veci cilvēki, kuriem pēc sākotnējā uzskata ir sākuši augt jauni zobi. Tad tiek atklāts, ka patiesībā tie ir žokļu kaulā bijušie neiznākušie zobi. “Ko tas nozīmei" tiek vaicāts. Tas nozīmē, ka cilvēks nekad nav iedrošinājies parādīt savu dzīvesziņu. Viņš ir pieradis vienmēr nospiest savu prātīgumu zināmās lietās. Viņam vienmēr ir bijis jādzīvo pēc citu pavēlēm un aizliegumiem. Tagad ir radusies vajadzība dzīvot savu dzīvi.

Sāpes, kuras rada šādu zobu nākšana, rāda, cik daudz mums jācieš, ja esam ļāvuši citiem pārņemt varu pār sevi. Esam viņus pie tā pieradinājuši tādā mērā, ka viņi uzskata viņiem uz to ir tiesības. Vecumā nākošie zobi parasti tiek izrauti, jo tie nodara sāpes. Tas rāda, cik daudz sāpju cilvēkam jācieš par sava prātīguma nospiešanu.

Protēzes jeb mākslīgie zobi ir aizvietotājs būšanai pašiem par sevi. Arēji tie ir ideāli, un, jo vairāk to ir, jo vairāk ir ārējā ideāluma. Jo vairāk vēlaties patikt gudriem cilvēkiem, jo paklausīgāk absolutizējat svešu gudrību. Šadi var pilnībā pārstāt domāt ar savu sirdi. Ja jums ir vēl ir atlicis kaut viens zobs, iemācieties visas gudrības laist caur savu sirdi, jo šādi tās kļūs par jūsu prātīgumu. Mācījāties skolā, tas nozīmē uzņēmāt sevī mirušu gudrību. Tagad atbrīvojiet to. Šādi tā kļūs par dzīvu gudrību.

Ja esat savu(s) zobu(s) jeb prātīgumu iznīcinājuši un likuši izraut, un caur ciešanām nonākuši jaunā prātīguma līmenī, tad protēzes der kā uzlietas. Jūs nesakāt par tām, ka tie ir neīstie zobi, tas nozīmē neprotestējat pret neīstumu, bet esat laimīgi, ka jūsu trūkstošās ķermeņa daļas aizvietošanai ir izveidoti palīgi. Jūs nesakāt “neīstie zobi”, tas nozīmē, ka jūs nelepojaties ar lietām, ko paši neesat izveidojuši. Esat pateicīgi stomatoloģijai, un jaunie zobi patiešām ir gluži kā īsti.

Zobos atspoguļojas cilvēka pagātne, tagadne un nākotne. Savu zobu nākšanu jūs diez vai atceraties. Bet atcerieties, kā nāca jūsu bērna vai mazbērna zobi. Tieši tāpat izpaužas ari viņa prātīgums. Dažiem pirmie zobi iznāk dažu mēnešu vecumā un uz nākamajiem jāgaida ļoti ilgi. Tas nozīmē, ka par bērna prātīguma izpausmēm neviens nebija laimīgs. Par mantību visi priecājās vai ari vispār neievēroja. Šis bērns nāca agri dzivot ar savu prātīgumu, jo iepriekšējā dzīvē viņš ļāva citiem iegūt pār sevi varu. Pārāk agri iznākuši zobi lai ir par brīdinājumu vecākiem, kas saka: nesāciet man uzspiest savu gudrību, bet māciet man attīstīt prātīgumu.

Dažās ģimenēs bērna pirmā zoba iznākšana ir patiesi svētki. Bērna prātīguma izpausmi nedrīkstētu novērtēt par zemu, tad arī nākamie zobi nāks vieglāk. Uzmanīga sekošana bērna attīstībai, viņa interešu īpatnību uzskatīšana par svarīgām var kļūt par noteicošu viņa attīstības atbalstīšanā. Vienlaikus nedrīkst

bērnam piešķirt ari pārāk lielu nozīmi. Ģimenē, kur dzive obligāta kārta griežas ap bērnu, agrāk vai vēlāk viss sāk notikt ačgārni. Lielākā vecāku daļa liek bērnam darīt to, ko paši uzskata par lietderīgu un ienesīgu. Jo lielāka ir piespiešana un bērna protests, jo slimāki ir bērna zobi. Grūtniecības laiks un pirmais dzīves gads nosaka zobu dzīvi.

Dažiem bērniem pirmie zobi parādās gada vecumā vai vēl vēlāk. Tas nozīmē, ka viņiem nav bijis iemesla agrāk rādīt savu prātīgumu. Ja zobi nāk nemierīgi, bērnam ir pastāvīga vēlme grauzt, siekaloties, viņam ir gremošanas traucējumi un temperatūra, tas nozīmē, ka bērns baidās parādīt saru prātīgumu. Kāpēc? Jo vecāki ir lepni par savu gudrību, bet bērns netiek uzskatīts par cilvēku. Ja zobi nāk tik nemanāmi, ka tikai karotes šķindēšana mutē liecina par zobu, tas nozīmē, ka bērns tiek cienīts.

Zinu bērnus, kuru pirmais zobs ir iznācis nemanāmi gada vecumā un pēc dažu mēnešu pārtraukuma dažu nedēļu laikā nemanāmi mutē parādījušies arī visi pārējie zobi. Tas nozīmē tāpat nāk viņa gudrība un prātīgums. Sākumā ir grūti, bet pēc tam tiek izlīdzināts viss iztrūkums. No vecāku pacietības atkarīgs, cik ilgam gaidīšanas laikam seko bērna prātīguma zieda uzziedēšana, vai ari saskaņā ar mūsdienu ieražām bērns jau agri tiek spiests sacensties ar citiem gudrībā, kas izraisa protestu pret uzziedēšanu.

Tā, kā jūs raksturojāt sava bērna vai mazbērna zobu nākšanu, nāk arī viņa gudrība. Nav bērnu bez zobiem, tādēļ nav arī bērnu bez prātīguma. Bet tik daudz, cik ir bērnu ar bojātiem zobiem, tik daudz ir arī bērnu ar iznīcinātu prātīgumu. Viņi var būt gudri, bet tas nenovērš prātīguma trūkumu, vai muļķi, bet veseli zobi to nepārsver.

Zobam ir kronis un sakne. Dažiem ir drūpoši, jutīgi, bojāti kroņi, bet spēcīgas saknes. Dažiem tieši otrādi. Vienalga, kādā sakarā tiek domāts vai runāts par saknēm, tas pārnestā nozīmē vienmēr nozīmē vecākus. Kronis vienmēr ir pats cilvēks. Kāds kronis jūs esat saviem vecākiem, atkarīgs nojums. I ielākā daļa zobu sāk bojāties no kroņa, jo cilvēks nav apmierināts ar savu gudrību.

Pārāk garas, likās vai ar citām īpatnībām zobu saknes raksturo vecākus tieši ar tādiem pašiem vārdiem. Vaiga dobumos ietiecošās zobu saknes nozīmē, ka esat ļāvuši vecākiem tā ieaugt jeb iesakņoties jūsu nākotne, ka jums tas sagādā grūtības. Ciešat no zobiem tāpat kā no vecākiem.

Zem zoba ar veselu kroni radies zoba saknes iekaisums parasti beidzas ar zoba izraušanu. Stomatologs var censties darīt brīnumus, bet, ja cilvēku ir tā pazemojusi viņa vecāku vai vecu cilvēku spītīgā savu tiesību pieprasīšana, ka viņš nespēj un nevēlas to vairs dzirdēt un izturēt, tad strutošanas process var pārvērsties pat par žokļa kaula osteomielītu un aizvest cilvēku uz viņpasauli. Nepanesams pazemojums rada strutainu iekaisumu. Domu ārstniecība Šādā krīzē nav iedomājama.

Vislabākais problēmas risinājums būtu strīds, kurā tiek izdzīvots šis nepanesamais pazemojums, kur ar vārdiem tiek riets un kosts, lai arī tas nav inteliģenti. Tomēr tas ir labāk nekā nāve. Šādā situācijā noteikti jāstrldas, tikai vēlāk jāizdara pareizais secinājums. Parasti tas netiek darīts. Vienreizēja naida izspļaušana gan palīdz, bet, ja tad tiek turpināts vainot citus, tas ātri sakrājas no jauna un atveseļošanās var atvirzīties nenoteiktā nākotnē.

Vēlme pārtraukt attiecības ar vecākiem izraisa palikšanu bez zoba. .la bērns nonāk izmisumā savu vecāku slikto rakstura īpašību dēļ, viņš vēlas atbrīvoties no viņiem, lai gan viņš nevēlas to nāvi. Ķermenis to saprot, un cilvēks drīz vien atbrīvojas no attiecīgā zoba. Tas rāda, kas notiek, ja mēs pielīdzinām vecākus viņu rakstura īpašībām. Ja cilvēks jūt, ka viņam šis vecāks nav vajadzīgs un, ja viņam pietiek drosmes pašam atteikties no šī vecāka, viņa zobs pats izkrīt no mutes.

Lielākā cilvēku dala gaida, lai cili pieņemtu šo sāpīgo lēmumu, tādēļ lielākajai daļai cilvēku stomatologs arī izdara šo sāpīgo operāciju, it kā sakot, ka tavu vecāku prātīgums un gudrība ir viena daļa no tevis, kuru nav prātīgi izplēst no sevis, bet. ja nekā citādi nevar, tad tas jādara. Pretējā gadījumā nav iespējams dzīvot. To, ka mūsdienās vecāku un bērnu konflikts ir lielāks nekā jebkad agrāk, apliecina fakts, ka mūsu vectēvi mira ar saviem īstajiem zobiem mutē, bet mēs jau agrā jaunībā sākam tos zaudēt. Mēs neprotam savus vecākus mīlēt tādus, kādi viņi ir. Mēs uzskatām sevi par labākiem nekā vecāki un vēlamies viņus redzēt vismaz tādus pašus, nesaprotot, ka esam savu vecāku summa.

Vecāki, savukārt, nespēj saprast, ka bērni ir viņu pašu dzīves spogulis. Tas, kurš nevēlas ieskatīties savā sejā, vēlas atbrīvoties no spoguļa. Spoguļa saplēsēju gaidot deviņi gadi nelaimīgas mīlestības, bet atteikšanās no sava bērna paliek aizzīmogota uz sirdsapziņas septiņās paaudzēs. Izvairīšanās no šādas nelaimes ir apbrīnojami vienkārša vecākiem jāatzīst savas kļūdas vienam otra un bērnu priekšā. Tad arī bērni pratīs un iedrošināsies atzīt savas kļūdas, nebaidoties, ka tāpēc tiks uzskatīti par sliktiem. Drosme atzīt savas kļūdas ari ir godīgums.

Godīgi vecāki ir kā spēcīgas saknes, kas atstāj bērniem mantojumā spēcīgas zobu saknes. Ja bērni pieņem doto ar pateicību, viņiem ir arī veseli zobu kroņi. Bet, ja bērni pasaules ārējā mirdzuma aptumšoti, nenovērtē vecāku doto labo un slikto, uzskata ārpus mājām esošu gudrību par vissvarīgāko, viņu zobu kroņi sabojājas, neraugoties uz spēcīgajām saknēm.

Prātīgums vai nu ir, vai nu tā nav. Par to nevar teikt liels vai mazs, labs vai slikts. Zobu lielums izsaka prātīguma īpatnību, kuru izsakām ar laicīgiem jēdzieniem. Zobu garums, platums un novietojums izsaka prātīguma garumu, platumu un novietojumu. Cilvēkam ar gariem zobiem ir liels garīgo spēju potenciāls. Bojāti gari zobi rāda, ka potenciāls ir saplīsis, |o las ir pieņēmis uzspiesto prātīgumu. Jo slimāki ir zobi, jo vairāk zobu īpašnieks cenšas iekost citiem cilvēkiem ar vārdiem. Jo vairāk cilvēks cenšas iekost citiem, jo slimāki ir viņa zobi. 'las ir noslēgts aplis.

Katram zobam ir sava enerģētika. Cilvēkam, kuram garīgums ir viens liels vesels, ir arī vienāda lieluma zobi. Cilvēkam, kuram liktenis ir noteicis iet pa vienu vai citu garīguma kanālu, ir nevienmērīga garuma un platuma zobi. Zobu apvīlēšana skaistumam nozīmē zināma attīstības potenciāla padarīšanu par grūtāk realizējamu.

Plati zobi rāda materiālās attīstības potenciālu. Tic ir nedaudz stiprāki, salīdzinot ar garajiem zobiem, jo bailes nokļūt badā un nabadzībā liek saimniekot prātīgi. Tas nozīmē nopietni jeb ar sirdi attiekties pret saimnieciskajām problēmām. Ja prātīgs saimniekotājs vīrs pieņem citu gudrību, neizlaižot to caur sevi, viņa pasākumi cieš neveiksmi un zobi sāk sāpēt, it kā ar saimniecisko krahu vēl nebūtu diezgan. Tiek teikts, ka pārāk šaura vieta plīst. Tas nozīmē ja dzīvē kaut kas saiet grīstē, arī veselība tūlīt sāk streikot. Šīs divas lietas gudri cilvēki nekādi nevēlas savstarpēji saistīt, bet dzīve arvien uzskatamāk apliecina, ka tā vajag.

Rets zobu izkārtojums liecina, ka prātīgumam netrūkst materiālās attīstības vietas un iespēju ir daudz. Ciešs novietojums liecina par pretējo. Tik blīvi zobi, ka viena zoba mala pārklāj otra zoba malu, liecina, ka šim cilvēkam nav jēgas cīnīties ar materiālajām lietām, tās viņam vienalga nesanāk. Tāds ir liktenis. Ja viņam jau bērnībā ļauj iet garīgo attīstības ceļu, nespiež vispirms kļūt gudram, tad bagātam un pašās beigās laimīgam, viņš caur garīgumu varbūt arī iegūs materiālās vērtības.

Ja bērnam ar nelīdzeni izkārtotiem zobiem un mākslinieka dvēseli ļauj realizēt viņa fantāzijas mākslā, viņa zobi, augot žokļa kaulam, izaug par skaistu pērļu rotu. Īpaši cieši un nelīdzeni izkārtoti zobi bojājas visātrāk. Kāpēc? Jo lielākajai cilvēku daļai pašlaik vissvarīgākais ir ātri nokļūt uz zaļa zara, un viņi nemaz nezina, ko nozīmē garīga attīstība. Jo vairāk bērns, ciešot ar sakostiem zobiem, pilda pavēles un aizliegumus, jo šausmīgāki grābekļa zari ir viņam mutē.

Darbu var darīt prātīgi, bet to var darīt arī gudri. Mutes dobums un zobi rāda, kā cilvēks prot plānot savas darbības. Priekšzobi rāda vispārīgo plānošanas prasmi, dzerokli rāda detalizēto. Par to esmu stāstījusi jau agrāk. Tāpat ka perfekta projekta izstrādāšana nenozīmē, ka, ceļot ēku. nav jādomā, arī zobu darbs nav pilnībā sagatavot ēdienu uzņemšanai ķermenī.

Zobu iekšējā veselība medicīniski ir atkarīga no kalcija un fluora. Arējā veselība ir atkarīga no tīrības. Fluoram ir uz materiāluma balstīta, uz garīgumu virzīta enerģija. Citiem vārdiem, fluors veido attīstības enerģiju par augošu piramīdu, kas, kā jūs zināt, balstās ar pamatu uz zemes un ar galotni ietiecas debesīs. Fluora trūkums pārvērš piramīdas būvmateriālus mālos, kas pārāk liela ūdens satura jeb skumju gadījumā izplūst kā mīkla. Pārāk maza ūdens satura jeb sevis žēlošanas izraudāšanas gadījumā tā kļūst drupana, pie vismazākās slodzes viegli saplīstoša.

Fluora pārsātinājuma gadījumā piramīdveida enerģija kļūst par mērķtiecīgu uzbrucēju debesīm ar pārāk asu galotni. Tāpat kā cilvēks, vēloties kļūt gudrs, uzbrūk garīguma balstiem. uzskatīdams gudrību par garīgumu un garīgumu par gudrību, ēdienam vai zobu pastām pievienotais fluors uzbrūk zobu emaljai, pārklājot to ar brūniem plankumiem. Atbilstoši gudrības iegūšanas mērķim. Ja zināmā reģionā, kur nav fluora, dzeramajam ūdenim tiek pievienots fluors, tā ir uzteicama rūpēšanās par tautas veselību. Bet tas, ka visas zobu pastas satur fluoru, ir par daudz.

No mutes ēdiens nonāk barības vadā. Darot darbu, iepriekš nepieciešams pārdomāt katru kustību. Caur mazu atveri lielu kumosu izspiest nevar, neliekot mazajai atverei ciest. Daudzi cilvēki vēlas netiešā jeb garīgā veidā norit lielāku kumosu, ncka nepieciešams, un tas tiešā jeb laicīgā ziņā iestrēgst barības vadā.

Barības vads nav vienkārši caurule, caur kuru ēdienam laiet cauri. Barības vads rāda, caur ko vai, citiem vārdiem, ar kā palīdzību cilvēks kaut ko plāno realizēt. Cilvēkam, kuram pastāvīgi plāni ir lielāki nekā vajag, rodas barības vada sašaurināšanās. Kāpēc? Jo par vajadzīgo pastāvīgi lielākiem plāniem nāk līdzi bailes, ka vēlamais netiks sasniegts. Tas rada barības vada pastāvīgu spazmatisku jeb sarāvušos stāvokli, ko lielāki kumosi izstiepjot traumē. Aizvainojums un pazemojums par to, kas netika iegūts, rada iekaisumu tajā pašā vietā.

Cilvēks, kas nespēj atteikties no lielām vēlmēm, neatteiksies ari no liela kumosa. Apziņa, ka man ir tiesības to pieprasīt, neļauj atteikties, jo atteikšanās bailēs dzīvojošam cilvēkam ir nodošana jeb nodevība. Nododot arī to, kā vēl nav, mērķi. Tas, kurš ienīst nodevību, neatsakās no sava pat tad, ja savējais šādi tiek iznīcināts. Tas nozīmē, ka viņš nokļūst atkarībā no savām vēlmēm un atkarības stāvoklis iekaisuma bojātajos audos rada audu Pavilkšanos jeb rētu izveidošanos.

Rēta savelkas jeb sašaurinās tik ātri, cik ātri rodas sajūta, ka dzīve tur manus darbus pie krūtīm un neļauj iet tālāk. Pie krūtīm cilvēkam var pieķerties tikai pārāk liela atbildības sajūta jeb pienākuma sajūta. Jo vētraināki šie stresi ir, jo iespējamāka barības vada ēdes rašanās, kurai seko principā tādas pašas izmaiņas barības vadā. Atgādinājumam teikšu, ka vecāku problēmas rada bērniem ciešanas.

Tam, kurš uzskata, ka viņam ir tiesības pieprasīt, lai viņa plāniem netiktu atteikts, lai to realizēšanai tiktu izveidoti īpaši apstākļi vai tic tiktu atstāti gaidīt labākus laikus, rodas barības vada divertikuli jeb izspiedumi. Liels kumoss izstaipa barības vadu, ēdiens iet divertikulā, bet ārā neiznāk, pirms nav

sācis put un izraisījis iekaisumu. Pastāvīga gabala atrašanās sajūta krūtīs var mocīt gadiem, pirms ārsts attop veikt speciālu barības vada izpēti. Ja cilvēks uzskata, ka viņa plāni tiek aizturēti par spīti, lai viņu apzināti un gribēti šādi apvainotu un ņirgātos, viņam rodas barības vada vēzis.

Kad ēdiena kumoss tiek norīts, tas nonāk kuņģī. Daudziem cilvēkiem barība patiešām būtu it ka nejauši nonākusi kuņģī, jo kuņģis nav sagatavots barības sagremošanas sākšanai. Varbūt atceraties kuņģis saslimst, ja cilvēks liek sev strādāt. Ja nebūtu baiļu, nebūtu arī naida, kurā ietilpst sevis piespiešana.

Cilvēks bez bailēm ir laimīgs, ka viņš var darīt darbu.

Ja cilvēkā mīt bailes sākt. viņš baidās no visa, arī no darba sākšanas. Viņa kuņģis ir kā noliktava, kurā kā maisā kaut kas ir samests, bet kas tieši, tā nav viņa darīšana. Viņš izliekas, ka viņam ir cits un svarīgāks darāmais. Bailes sākt liek cilvēkam ļoti dažādos veidos atteikties no darba vai izvairīties pat tad, ja ir izveidoti skaisti plāni. Iemesli var būt dažādi, un visi var tiem noticēt tikai kuņģis zina patiesību un saslimst atbilstoši tai.

Cilvēkam, kuram ir liela privātīpašnieciska sajūta, bet, neraugoties uz vēlmēm, pašam nepieder nekas, var rasties pilnīga cilu darīšanu ignorēšanas sajūta. Viņš visā saskata pats sevi un bezcerīgi atmet citu darīšanām ar roku, līdz rodas bezcerība arī par savām darīšanām, jo bez palīgiem viņš savas lietas nevar izdarīt. Rezultāts, neraugoties uz sevis piespiešanu un saņemšanos, ir bezcerība, kuras nopietnībai atbilst kuņģa atslābšana. Atslābis kuņģis izstiepjas neatkarīgi no tā, vai tajā ir barība vai nav.

Parasti tiek uzskatīts, ka izstaipīts kuņģis ir cilvēkiem, kuri ēd pārāk daudz. Pats par sevi tas ir pareizi, tikai pārliecīga ēšana ir sekas. Vēlme daudz iegūt ir pārlieku lielas ēšanas izraisītāja. Vēlme daudz iegūt ir kā pavēlnieks, kas pavēl kuņģim izaugt lielākam, un kuņģis arī sāk augt. Vienlaikus tilpuma receptori sāk pieprasīt, lai kuņģis nebūtu pilns ar tukšumu.

1'ilpuma receptoru kairinātāji ir nevēlēšanās runāt pa tukšo un darīt tukšu darbu, nevēlēšanās izniekot laiku tukšām lielām. Ja cilvēkam ir šie divi stresi vēlme daudz iegūt un nevēlēšanās darīt tukšu darbu, viņa kuņģis var ietilpināt neticami daudz ēdiena un dzēriena.

Tas. kurš vēlas daudz iegūt, sāk to pieprasīt ari no citiem, un citi sāk pret to protestēt. Šādi cilvēkā var būt protests pret izteikti lielām vēlmēm un nevēlēšanās darīt tukšu darbu, kura rezultātā viņam ir mazs, krampjaini savilcies kuņģis. To viņš piekrauj pilnu ar ēdienu tāpat kā savu dienas plānu pēc piecelšanās no ēdamgalda tajā nedrīkst būt nevienas tukšas vietas. Ja ir, tad viņa noskaņojums ir slikts. Taču, ja viņš savu ēdiena daudzumu nav iepriekš precīzi aprēķinājis un pieklājība prasa izēst šķīvi tukšu, viņš tās pāris karotes gan “iepresē” iekšā, taču viņa noskaņojums no tā ir kļuvis sliktāks.

Līdzsvarots cilvēks ir ātrs, bet viņš nesteidzas, tāpēc nekļūst arī lēns. Izbijies cilvēks steidzas, līdz vairs nespēj, un tad viņa kustība kļūst arvien lēnāka, līdz apstājas. 'Liesi tāpat strādā viņa kuņģis. Pārslodzes dēļ knapi kustēdamies un piespiezdamies varam piespiest sevi ari ēst, zinot, ka ēšana dod spēku. Vai ķermenim, kura sastāvdaļa ir kuņģis, tas patiešām ir nepieciešams, to nevaicā neviens.

No piespiešanas nogurušais kuņģis līdz nākamajai ēdienreizei nepaspēj izdarīt savu darbu. Par šādu situāciju liecina pilna vēdera sajūtu, bet tajā cilvēks neklausās, jo darba darīšanai ir nepieciešams vairāk spēka. Iztēlojieties gumijas bumbu, kurā tiek krāts ēdiens. Vienalga, vai tā tiek piestūķēta līdz pārplīšanai vienā reizē un tai jāstiepjas, vai esošajam tiek pamazām arvien likts klāt, rezultāts ir viens. Atšķirība ir tikai saturā un laikā, kura gaitā mainās arī saturs.

Pārāk ātri un pārāk liels caur kuņģi izgājušais ēdiena daudzums izslauc kuņģi tukšu no kuņģa sulas, līdz rodas sausums atrofija, kuras rezultātā kuņģī nonākušais ēdiens vairs netiek

sagremots. Tas sāk pūt. Pūstošs ēdiens paliek stāvam kuņģi. Paradums ēst ātri rada paradumu ēst daudz, nejūtot, ka kuņģis vēl nav tukšs.

Mokoša apetīte rodas nevis no kaloriju trūkuma, bet no dzīvei visnepieciešamākā trūkuma tas ir minerālu un vitamīnu trūkums. Nevis no kvantitātes, bet gan kvalitātes trūkuma. Pārliecīga ēšana nerodas no tā, ka vēders vēl nav pilns, bet gan no tā, ka cilvēks nesaņēma ar ēdienu to, kas viņam bija vajadzīgs. Problēma ir nevis no pārtikas nesaņemtajā vielā, kas līdzsvarotu konkrētu stresu, bet ķermeņa nespējā uzņemt šo konkrēto vielu no ēdiena.

Kāpēc nevar saņemt? Jo barība nevar dot cilvēkam nepieciešamo, ja cilvēks neprot pieņemt dzīves doto. To, kas mums nepieciešams no ēdiena, tā arī dod. Jo lielākas ir cilvēka prasības pret ēdienu, jo vairāk viņš no ēdiena iegūst. Diemžēl parasti tas ir tieši pretēji vajadzībām.

Līdzsvarots cilvēks neiegūst no ēdiena pilna vēdera sajūtu, viņš iegūst apmierinājuma sajūtu, jo ēdiens ne uz brīdi nepaliek stāvam viņa kuņģī. Gremošana patiesībā ir neticami ātri noliekošs nepārtraukts process, kurā sasmalcināšana, uzsūkšanās, apgūšana un izdalīšanās notiek vienlaikus. Ēdiens cilvēkam vispirms dod to, kas ir vajadzīgs cilvēka dzīvei. Rezultāts ir atkarīgs no tā, ko cilvēks uzskata par dzīvi. Vienam tā ir tikai fiziskā ķermeņa pastāvēšana, otram vispirms fiziskā ķermeņa pastāvēšana, trešajam tikai garīgā ķermeņa pastāvēšana, ceturtajam vispirms garīgā ķermeņa pastāvēšana. Ēdiens var pilnvērtīgi dot visu tikai tam, kas, izjūtot divas dzīves puses, neko nenoliedz un saprot, ka dzīve sākas no debesīm, bet bez zemes arī nebūtu dzīves. Tā, kā debesis dod zemei, zeme dod debesīm.

Pasakiet, lūdzu, ja tagad būtu jāizvēlas starp skaistumu un bagātību, kuru jūs izvēlētos? Šādas izvēles priekšā dzīve mūs nostāda ik uz soļa. Ja vaicātājs precizētu, ka prātīgums citiem vārdiem tiek saukts par iekšējo skaistumu, jūs varbūt padomātu, pirms atbildētu. Tā kā viņš nesaka, jūs automātiski runājat tā, kā saka Gudrais Aprēķins. Tas saka tā kā numur 1 vienmēr norāda uz sākumu jeb svarīgāko, no kura izriet viss sekojošais, cilvēkam svarīgākais ir tas, kas pirmais “iekrīt” acīs. Labam cilvēkam, kā ari tādam, kas vēlas kļūt par labu cilvēku, vispirms iekrīt acīs skaistums, jo skaistums ir labs. Izvēlējāties skaistumu, sākāt to audzēt un nevēlaties samierināties ar to, ka tas kļūst par neglītumu.

Labu vēlošs labs cilvēks pat neiedomājas, ka no labā varētu atteikties. Stresi neļauj šādai domai viņam pat ienākt prātā. Arī prātīgums ir labs, ja tas tiek vērtēts ar laicīgu mērauklu, bet to nav iespējams iegūt, tas atnāk pats, ja jūs esat tā vērti, tāpēc to nav iespējams novērtēt. Ja vēlaties ar to lepoties un tāpēc sākat vērtēt, jūs varat novērtēt tikai gudrību, jo prātīgums jau ir izgaisis.

Skaistums un prātīgums ir tieši un netieši saistīti ar barošanos. Varbūt jums palīdzēs, ja pastāstīsiet sev, ka apetīte ir saistīta ar vēlmēm un nevēlēšanos. Par cilvēku, kurš sācis kļūt resns, tiek teikts, ka viņš ir ticis labā dzīvē. Tas nozīmē, ka viņš ir vēlējies labu, saņēmis labu, pats uzskata to par labu un dzīve viņam paiet kā alkšņa ragavās. Alksnim ir dzīves secības enerģija. Tas nozīmē, ka tam, kurš uz resnumā pieņemšanās slidenā ceļa ir uzņēmis gaitu, izkāpšana no labās dzīves ragavām ir patiess pārbaudījums.

Resns cilvēks ir apmierināts ar dzīvi, bet viņš nav apmierināts ar sevi.

Tievs cilvēks ir apmierināts ar sevi, bet nav apmierināts ar dzīvi.

Ja kādreizējās labā gribēšanas vietā notievēšanas vārdā sāktu atklāti protestēt pret slikto, jūs sāktu uzskatīt par sliktu cilvēku. To jūs nevēlaties. Tātad atliek tikai, runājot ar savām vēlmēm un nevēlēšanos, atzīt tās sev un pamazām atbrīvot. Nc tāpēc, lai kļūtu par skaistu un tievu, bet tāpēc, ka gan labais, gan sliktais ir jāatbrīvo. Tad jūs esat iekšēji skaists cilvēks un attīstāties kā saprātīgs cilvēks.

“Vēlos labu” nozīmē kļūšanu resnam.

“Nevēlos labu” nozīmē novājēšanu.

Devējam tiek dots, un viņš prot doto ar pateicību pieņemt. Ja nabaga cilvēks, kura galds gan vienmēr ir bijis trūcīgs, bet kurš pateicas Dievam, ka viņam vienmēr ir bijis, ko ēst, apsēžas pie bagātīgi klāta galda, viņš ar acīm varētu izrīt galdu tukšu. Taču, kad viņš sāk ēst, tad tikai nedaudz paknābā, un jau ir viss. Kāpēc? Jo viņš garīgi uzņēma ēdiena enerģiju un gars zina, cik daudz viņam fiziski nepieciešams, lai garīgais un fiziskais būtu savstarpēji atbilstoši.

Vienalga, vai cilvēks ir nabags vai bagāts, ja viņš ir laimīgs, viņa gremošana ir normāla un viņš pilnībā uzņem ēdiena enerģiju, pat tad, ja, ar acīm skatoties, kaut kas paliek nesagremots. Piemēram, cilvēka gremošanas trakts nesagremo celulozi, bet izmanto to kā tilpuma vielu ēdiena tālākai transportēšanai. Celulozē esošo dabas jaudas enerģiju cilvēks ar normālu attieksmi pret dzīvi uzņem, un tā viņā rada ticību sev un savu pasākumu veiksmei.

Kad es sāku saskatīt III čakru kā piespiedu situācijas enerģijas atrašanās vietu, nesapratu, kāpēc tai ir dots tāds nosaukums saules pinums. Saule taču ir starotāja, devēja, kas dod nevaicājot. Palēnām sapratu, ka es taču meklēju slimības izraisošos stresus, un man arī bija jāredz brīvībai pretējā piespiedu situācija, jo tie ir viena veseluma divi gali. Ja cilvēks ir līdzsvarā jeb ja cilvēks ir Cilvēks, viņa saules pinums strādā kā starojošā un dodošā Saule un ķermenis strādā tāpat. Tā kā mēs redzam tikai to, ko saule dod Zemei, bet neredzam, ko Zeme dod Saulei, mēs neprotam dot tā, kā dod Zeme neredzami.

Ja cilvēks sak dzīvi no sevis, viņa kuņģis ir vesels. Tas nozīmē ja viņš zina un jūt, ka visu, ko viņš dara, viņš dara likai sev, viņa kuņģis ir vesels. Tāpat kā cilvēks neko neņem un neatstāj ari sevī neko lieku. Par viņu var teikt, ka viņš ir tads, kāds ir. Viņš ir es pats. Šāds cilvēks skaidri jūt savas vajadzības, tostarp caur muti ienākošās vajadzības.

Parasti ar savu pieaugošo vēlmi būt par labu cilvēku ieraušam vairāk nekā vajag. Katram gadījumam vācot paturam iekšā arī to. kas nav vajadzīgs vai ir pat bīstams. Tam, savukārt, nav citas iespējas, ka padarīt ķermeni resnu un slimu. Ja vēl kaut kā stāvam kājās, lai citiem izdarītu labu, vienmēr atliekam rūpes par savu ķermeni uz rītdienu. Tātad -

tas, kurš vēlas būt labs, kļūst resns un saslimst;

bet tam, kurš zina, ka viņš ir labs, vairs nav jākļūst resnākam. Fiziski slims viņš ari kļūst lēnāk. Kāpēc? Jo viņš sevī neko neuzkrāj ciliem. Viņu var saukt par egoistu, kas nedomā par citiem, nekad neko nedod citiem un ar citiem neko nedala, bet, ia \'inš šīs attieksmes īlēl uz. ciliem nenoskaišos. tad sveiks un vesels dzīvo tālāk. Bet, ja viņš ilgojas pēc citu sabiedrības, izjūt sevis atstumšanu un vaino sevi tajā, rodas psihes traucējumi.

No brīža, kad viņš sāk vainot citus, sāk attīstīties fiziskās slimības. Augstprātīgs nopēlums pret ciešanu radītājiem un sevis piespiešana vīrišķīgi paciest šādu situāciju beigās rada kuņģa vēzi. Katrā cilvēkā ir gan labais cilvēks, gan egoists, un, ja šie divi sāk savā starpā čikstēties, cilvēks kļūst gan psihiski, gan fiziski slims, un visi ārsti, uzstādot diagnozi, var kļūdīties no vienas galējības otrā.

Nepareizas diagnozes visvairāk aizkaitina tos slimniekus, kas paši izraisa savas nepareizās diagnozes. Atkarībā no stresu izmaiņām viena slimība īsā laikā var pārvērsties citā, un, ta kā katru dienu cilvēks neapmeklē ārstu un pastāvīgi netiek ari apmeklēts tikai viens ārsts, rodas priekšstats, ka visi ārsti ir muļķi. īpaši grūti ārstam ir orientēties, ja slimnieks savā ikdienas dzīvē ir uz-kuru-pusi-vējš-pūš, bet pie ārsta atnāk ar divkosīgu ak-es-nabadziņš smaidu sejā. Tātad ja esat slimi, pie ārsta esiet atklati.

Palīdzot ārstam, palīdzat paši sev. Tā tomēr ir jūsu veselība. Kāpēc ārstam jādzenas pēc tā, ko jūs izmisīgi cenšaties slēpt? Ja jūsu vēlme parādīt sevi no labās puses radīja nepareizu diagnozi, tad vismaz nevainojiet ārstu. Vainošanas naids padara slimību vēl smagāku un no tās arī rodas vēl viena nepareiza diagnoze.

Vēlme būt stipram padara kaloriju iegūšanu ātru un vieglu. Bet, ja dzīves apetīte beidzas, tad cilvēks vairs nevēlas neko, arī būt stipram, un kalorijas neuzsūcas. Ievērojiet, kā veciem cilvēkiem patīk turēt konfektes aiz vaiga. Viņi to pamato, sakot, ka mutē jūtama naida garša. Cukura uzsūkšanās no mutes līdzsvaro bailes un naidu un noņem naida garšu. Ja veca cilvēka mute vairs nejūt garšu, ir nejutīga no iznīdētām jūtām, viņš vairs neinteresējas par konfektēm. Viņam vairs nav vajadzīgs dzīves spēks, jo viņa dzīves apetīte ir zudusi.

Kalorijas dod primitīvo dzīves spēku naida enerģiju, ar kuru tiek darīti materiālās pasaules darbi, un neņemiet ļaunā, ka saku to tik atklāti. Ziniet, ka viss, kas šajā pasaulē pastāv, ir vajadzīgs. Arī naids materiālās pasaules neatņemama sastāvdaļa, par kura neizaugšanu pārāk lielam cilvēkam jārūpējas. Primitīvais dzīvesspēks ir nepieciešams, lai mēs būtu dzīvi. Ja esam dzīvi, varam paši rūpēties, lai primitīvais dzīvesspēks nekļūtu pārāk liels.

Līdzsvarā esoši stresi ar mazu svārstību amplitūdu nodrošina izturību, kas satur piemērotā daudzumā visas cilvēka dzīvē nepieciešamas enerģijas. Ja vēlamies būt stipri, bet nevēlamies būt kareivīgi, tad ēdam pārāk daudz, un liekās kalorijas uzkrājas kā spēka rezerves taukaudos. Tas nozīmē, ka vēlme būt stiprākiem nekā vajadzīgs izraisa aptaukošanos. Šāds resns

cilvēks necīnās fiziski, viņš cīnās garīgi, un šis cīņas nosaukums ir Pasaules Labošana. Viņš cīnās sevī ar savām vajadzībām un aizliedz tām iznākt. Tieši to pašu viņš pieprasa un sagaida no citiem.

Šāda cilvēka pretmets ir cilvēks, kura dzīves darbu vada nevēlēšanās dzīvot šādu dzīvi. Šī stresa izraisītās slimības nosaukums ir psihiskais apetītes trūkums jeb anoreksia nervosa. Anoreksijas slimnieks baidās no ēšanas vairāk nekā no nomiršanas badā, jo viņš sev ir dzīvs tikai tad, ja ir vistievākais un slaidākais cilvēks vispār. Dogmatiskā pieķeršanās savam izskatam balstās uz vainas sajūtu.

Pastāv priekšstats, ka skaistie, bagātie un gudrie cilvēki vienmēr ir zirgā. Neglītie, nabagie un muļķie vienmēr ir visā vainīgi. Par savu neglītumu iepriekšējā dzīvē daudz cietis cilvēks šajā dzīvē var būt skaists, bet stress viņā dzīvo tālāk un viņš nevar būt apmierināts ar savu izskatu. Ja viņa neglītums ir bijis resnumā, tad nav brīnums, ka šajā dzīvē viņš izmisīgi baidās no katras tauku šūnas. Patiesībā viņš baidās būt vainīgs. Baidās par to, kas viss viņa vainas dēļ var palikt neiegūts.

Tā vietā, lai rosinātu anoreksijas slimnieku ēst vai barotu viņu ar varu, ģimenei būtu vispirms jāsāk rīkoties, atbrīvojot savu vēlmi iegūt. Tāpat būtu jāatbrīvo arī skaista izskata idealizēšanas paradums. Skaista mērķa sasniegšana ar nopēlumu, kuram ir vismazākā vērtība, liek jaunietim atteikties no visa, kas ir ideāls. Šādi viņš arī sasniedz savu mērķi mirst. Miris cilvēks ir patiesi ideāls cilvēks.

Ja bērnam no dzimšanas pastāvīgi jāklausās traģiska problēmu apspriešana, ka nekā nav un nekā arī nebūs, un tā vietā, lai pieēstos resns, varētu nopirkt kādu lietu, viņš jūtas vainīgs katru reizi, kad liek kaut ko mutē. Viņam rīklē rodas kamols vai krampis, un kumoss neiet lejup. Uz vēdera rēķina ietaupīšanas problēma rodas tur, kur dzīve tiek reducēta uz mantības iegūšanu. Mūsdienu anoreksijas ārstniecība iznīcina anorektiķa personību. Ja jūsu ģimenē kādam jaunietim novērojamas anoreksijas izpausmes, ziniet, ka vispirms vecākiem jāsāk nodarboties ar sava prāta labošanu. Jaunietis sākotnēji jāatstāj pilnīgi mierā.

Anoreksija ir bezpalīdzības un dzīvei tapai zaudēšanas problēma.

Bulīmija ir bezpalīdzības un cīnās pret zaudēšanu dzīvei problēma.

Bulīmija jeb nepiepildāma apetīte rodas no vairākiem pretrunīgiem stresiem un izpaužas kā pārliecīga ēšana un vemšana pārmaiņus. Vēlme dzīvot maksimāli labu dzīvi un nevēlēšanās dzīvot tādu dzīvi, kāda tā ir, kopā arī rada bulīmiju. Vēlme cīnīties ar dzīvi nāk kā vilnis, un cilvēks steidz ēst, lai uzkrātu spēkus. Sajūta, ka tas nav tas, ka ar to cīņai nepietiek, rada izmisumu, un, ja vemšana nesākas pati, cilvēks iebāž pirkstus mutē. Bulīmi ja ir cīņa ar savām bailēm.

Cilvēkiem ir visas iespējamās vēlmes. Piemēram, tam, kurš vēlas būt cilvēks ar galvu jeb gudrs, slimības sakrājas galvā. Tam, kurš vēlas ar būšanu par labu padoto, pavēles izpildītāju, vergošanu un priekšnieku, valdītāju un pavēlnieku uzslavu saņemšanu padarīt savu dzīvi labu, saslimst plaušas. Tam, kurš vēlas izcelties ar ātrām kājām, rodas kāju slimības. Tam, kurš vēlas uzlabot dzīvi ar darbu, saslimst gremošanas trakts. Ja cilvēks liek sev būt gudram, uzcītīgam, ātram vai strādīgam, tad papildus galvai, plaušām, kājām un citiem gremošanas orgāniem noteikti saslimst arī kuņģis.

Varbūt ievērojāt, ka vārdu “pakļauts”, “pavēļu izpildītājs” un “vergs” vietā es lietoju vārdu “uzcītīgs”. Kāpēc? Jo uzcītība ir vergošanas augstākais vērtējums. Ja vergam tiek teikts: ”Labi/”, viņš atviegloti ieelpo kā zirgs, kuram ar atzinīgu uzsitienu pa kaklu tika atļauts elpot. Zirgs un vergs tiek piespiesti. Tam, kas protestē pret būšanu par zirgu un vergu, nav ļauts ievilkt elpu, bet jāstrādā tomēr ir.

Lai citi nespiestu un viņu ar savu piespiešanu nepazemotu, cilvēks sāk sevi piespiest pats. Tas rodas no vēlmes slēpt savu pazemojumu. Ja viņš piespiež sevi būt gudram, uzcītīgam, atram un strādīgam, viņam visi minētie orgāni saslimst viens aiz otra. Ja viņš strauji un pēkšņi iesit ar pātagu pa savu gudrību, uzcītību, ātrumu un strādīgumu, rodas sistemātiska slimība, kas ietver visus šos orgānus. Būšana uzcītīgam citu priekšā padara plaušas slimas. Būšana uzcītīgam savā priekšā padara slimu kuņģi.

Vienas vēlmes pēkšņa palielināšanās rada viena orgāna vai auda saslimšanu.

Daudzu līdzīgu vēlmju vienlaicīga, pēkšņa palielināšanās rada sistemātisku saslimšanu.

Atgādinu ja cilvēks vēlas būt labs, viņš to dara uz citu rēķina. Tas nozīmē, ka viņš var šķist labs tikai tad, ja cits ir slikts. Jo labāks cilvēks vēlas būt, jo vairāk slikto irjābūt ap viņu. Sevis piespiešana būt labam vai ļoti labam padara kuņģi mazāk vai vairāk slimu.

1.tam, kurš spiež sevi būt labam un atturīgam darba cilvēkam, kuņģis ir kā koka baļļa, kas peld atkritumu jūrā. Jo vairāk tā peld, jo vairāk tā piepildās ar atkritumiem, bet ārā nedod neko. Koks trūd ļoti lēnām. Tāpēc apkārtējā sliktā mocīts labs cilvēks, lai paliktu par labu cilvēku, var justies dzīves aizvainots un piespiests norīt šo aizvainojumu, bel ar savu iekaisušo kuņģi viņš var dzīvot tālāk. Ja lepnība neļauj nolaisties zemākā līmenī par sevi, cilvēks var garīgi atstumties no citiem un kļūt par žūstošu koka baļļu, kuru citi nelabojami apšļāc ar saviem atkritumiem. Citādi baļļa pārsprāgtu no sausuma.

Norītais sarūgtinājums rada kuņģī rūgtas skābes izdalīšanos, kas liek, citus vainojot, pacelt sevi vēl augstāk. Radušais čūlainais gastrīts liek nolaist degunu normālā augstumā.

Ja cilvēks to nesaprot, viņš saslej to vēl augstāk. Viņa kuņģis klust par atkritumu jūrā peldošu baļļu, kas sažūstot pārsprāgst un nogrimst. Šādi kuņģi šķērsojoša čūla var uz mūžiem pārvilkt svītru cilvēka skaistajiem mērķiem.

Kurš atbrīvo vēlmi būt labam cilvēkam, neliek sev būt labam, un viņa kuņģis kļūst vesels.

2. tas, kurā mīt apziņa ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs, uzskata citus par slinkiem un nolaidīgiem un kļūst par citu piespiedēju. Citu piespiešana ir nepatīkama, bet piespiešanas rezultāts ir patīkams, tādēļ cilvēks, piespiežot sevi, sāk piespiest citus, viņš kļūst par priekšnieku, pavēlētāju, varu, kas nav iedomājama bez pavēlēšanas. Šāda cilvēka kuņģis ir kā slēgta akmens baļļa, kas sava smaguma dēļ ātri nogrimst. Ja tā tur guļ apakšā mierīgi, nenotiek nekas cits, kā tā grimst sava smaguma dēļ arvien dziļāk atkritumu jūrā un piepildās ar dūņām.

Tik ilgi, kamēr priekšnieks ar noslīdējušu kuņģi uzskata, ka viņa pavēlēšana kustas no augšas uz leju, ar viņu pašu viss ir kārtībā. Ja dzīve pierāda, ka viņa pavēlēšana patiesībā kuslas no apakšas uz augšu, viņš sāk spiest sevi celties. Viņa kuņģis ir kā akmens, kas mēģina izkļūt no dūņām un rada ap sevi vietējas nozīmes dūņu vētru, pēc tam tomēr nokrītot atpakaļ. Ja viņa ceļā gadās tāds pats ciets akmens, tad arī tas sašķeļas un ātri piepildās ar dūņām.

Spriedze, kas rodas, nonākot līdz varas cīnās kritiskajai robežai ar sev līdzīgu cietu akmeni kuņģa čūlu, kas beidzas ar akūtu asiņošanu. Jo lielāka vara ir cilvēkam, jo vairāķ akmeņu viņa ceļā var gadīties un jo vairāk asiņojošu čūlu var būt viņa kuņģī.

Tas, kurš atbrīvo no sevis vēlmi būt pārākam par citiem, neliek sev būt pārākam par citiem, un viņa kuņģis izveseļojas.

3.tam, kurš liek sev būt spēcīgam cilvēkam, kuņģis ir kā dzelzs baļļa, kas, peldot atkritumu jūrā, ārēji gan nedaudz rūsē, bet atkritumi to ātri vien noberž spīdīgu. Nemanāms nodilums ārējā skaistuma vārdā tiek noklusēts. Spēcīgs cilvēks šādi nemet norītos atkritumus atpakaļ, jo viņš vēlas lepoties ar savu spēcīgumu. Tie nosēžas un kļūst par cietajiem atkritumiem un ūdeni. Cietie atkritumu sarūsina dzelzi vienā, ūdens citā veidā.

Spēcīgs cilvēks saka dzelzs rūsē arī tāpat, šādi norādot uz savu mirstīgumu. Viņš nesaprot, ka šāda vienaldzība pret sevi pietuvina nāvi. Caurumu dzelzs baļļā ir iespējams labot, bet arī tas tiek labots ar dzelzi. Šādi dzelžaini palīdzošus, īpaši efektīvus čūlas medikamentus caurumu lāpīšanai var lietot tik ilgi, kamēr ielāpu ir vairāk nekā sākumā dzelzs. Dzelzs pati nemanāmi ir sarūsējusi tā, ka vairs netur ielāpus.

Dzelzs ir smags metāls, lai gan ne vissmagākais, tāpēc tam, kurš vēlas būt stiprs, vēzis rodas nevis nemanāmi, bet gan citu kuņģa slimību rezultātā.

Tas, kurš atbrīvo savu vēlmi būt stipram cilvēkam, neliek sev būt stipram, un viņa kuņģis kļūst vesels.

4. tam, kurš liek sev būt zelta cilvēkam, bet zelta cilvēkiem vienmēr jābūt arī zelta rokām, kuņģis ir kā zelta jlagmanis. Viņam vienmēr un visur jābūt pirmajam, jo, ja viņš nav, nav ari cili un notiek kaut kas briesmīgs. Zelts atkritumu jūrā oksidējas un kļūst blāvs. Ja no atkritumiem ārā sniedzošās daļas plusu iegūšanai tiek nospodrinātas, tad atkritumos peldošajai apakšdaļai neviens pat nepieskaras. Pirmkārt, tāpēc, ka zelta cilvēks cenšas savu labumu sliktajiem nedemonstrēt. Otrkārt, tāpēc, ka zelts ir pārāk dārgs, lai to šķērdētu. Zelta cilvēks neizšķērdē sevi uz visādām tukšām lietām un uzskata par pazemojošu, ja viņš tiek apgrūtināts ar atkritumiem. Ja tiek apgrūtināts, tad viņš neatsaka.

Zelta cilvēks neatsaka arī tad, ja kāds ar viņa zelta ratiņiem vēlas uzvest uz lauka savus atkritumus. Tie ir kā dzīvsudrabs, kas ātri padara zeltu par augsni. Sev kā dzīvsudrabam kustēties liekoša zelta darba cilvēka kuņģis, iepriekš neraidot nekādu SOS zīmi, kļūst drūpošs kā zelta laivas dibens. Tam, kurš nespēj, dzīvojot kā dzīvsudrabs, attiekties no pārējā zelta, zelts kļūst par zemi, vienalga, vai viņš to vēlas vai ne.

Zelts un dzīvsudrabs abi ir smagi metāli. To pārliekā uzkrāšanās ķermeni izraisa vēzi. Stress vēlme būt patiesi cienījamam cilvēkam uzkrāj zeltu kā vērtību, kurai cilvēks būtu jāpadara cienījams. Ši vēlme liek cilvēkam ilgoties pcc zelta, pirkt to un ar to greznoties. Vēža slimniekam, kas devies uz citu pasauli, jo vēlējies uzkrāt sevī zeltu, tā var ari nebūt vispār.

Vajadzība būt sevi ātri mobilizējošam, vienmēr kustīgam un ar visu momentā aprodošam ir dzīvsudraba enerģija.

Bailes to pārvērš par vēlmi sevi ātri mobilizēt un pastāvīgi kustēties, tādēļ šāda cilvēka ķermenī sakrājas dzīvsudrabs. Tikai no dzīvsudraba sakrāšanās vēzis nerodas. Dzīvsudrabs ir pastāvīgi kustībā esošs šķidrs metāls, un tā kustība kā šķidrumam var būt jebkādā veidā traucēta un radīt jebkādu nogalinošu saindēšanos. Tas nozīmē, ka cilvēks mirst, pirms no dzīvsudraba kritiskās uzkrāšanās paspēj rasties vēzis. Vēzis ir uz vietas stāvēšanas enerģija.

Tāpat kā pārmērīga steiga beidzas nepārvarama šķēršļa priekšā, kuru cilvēks sāk iznīcināt, tā pastāvīga steiga sāk iznicināt viņa zelta mērķus. Šādi dzīvsudrabs sadrupina cilvēkā esošo zeltu. Jo ātrāk cilvēks cenšas sasniegt savus mērķus, jo ātrāk tas notiek. Vai esat kādreiz dzirdējuši, ka par cienījamu cilvēku tiek teikts: “Zelta cilvēks.” Neesat. Par cienījamu cilvēku saka: “Saulains cilvēks.” Gan jau tagad sapratīsiet, kāpēc pie vēža slimnieka kapa bieži dzird atskanam izteicienu "zelta cilvēks”.

Vēlme būt sevi ātri mobilizējošam, visur paspējošam un visas situācijas aprodošam jeb vēlme būt dzīvsudrabam līdzīgam cilvēkam rada reimatisku locekļu iekaisumu, kas var pilnībā iznīcināt slimnieka kustības, jo sapampušie un pārveidojušies locekļi pie vismazākās kustības nodara neiedomājamas sāpes. Parādoties pārdošanā zelta šļircēm, tika cerēts uz palīdzību reimatiķiem, bet gaidītā brīnuma nebi ja. Kāpēc? Jo ja šādā cilvēkā joprojām mīt vēlme starot kā zeltam, tad zeltu saturošais medikaments viņam palīdz, bet, ja cilvēkā nav vēlmes patikt citiem un viņa vienīgā vēlme ir izveseļoties, tad viņa slimība saasinās. Ja jums pašreiz radās bailes no vēža, tad atbrīvojiet tās kopā ar vēlmi būt zelta cilvēkam, un liekais zelts no jūsu ķermeņa tik izvadīts caur izdalīšanās orgāniem.

5. dabā ir daudz smagu metālu, un ikvienam no tiem ir sava enerģija. Atcerieties, ka vārds “smags” nozīmē skumjas. Baiļu mocīts cilvēks, kas nesaprot dzīvi pareizi, dzīvo, nospiežot skumjas, tāpēc viņš ir bezpalīdzīgs. Kaunoties prasīt palīdzību un slēpjot savu bezpalīdzību, no bezpalīdzības arī izaug skumjas, kuru nospiešana un radītais kauns rada nežēlību. Ja cilvēks vēlas būt labs un neizdzīvo savu nežēlību uz citiem, viņš ir nežēlīgs pats pret sevi, līdz iemācās saprast savas kļūdas.

Piemēram, vēlme būt visā labākajam liek cilvēkam stingri pieprasīt sev maksimālo, stingri aizliegt jebkādu emocionālo labo, no bērna kājas būt pieklājīgam un korektam un pieprasīt no citiem to pašu. Ja citi tā nedara, viņš ar pieklājīgu un klusējošu nopēlumu dod viņiem savu vērtējumu. To pašu viņš dara arī ar sevi.

Stingra aristokrātiska ciešana augstāku mērķu vārdā vienlaikus ar pārspīlēta ārējā spožuma nopēlumu ir raksturīga platīna cilvēkam. Tā ir tipiska vēlme vispirms kļūt ideālam jeb pilnvērtīgam un tikai tad lepoties ar savu pilnību. Rezultāts ir karcinomatoze, kuras gadījumā ķermenī ir pārāk daudz platīna. Tas liecina, ka kļūšana par dārgmetālu apdraud būšanu par cilvēku.

6. svins sakrājas to cilvēku ķermenī, kas uztver savus pienākumus nāvīgi nopietni. Svins ir smags, bet mīksts, elastīgs un viegli drūpošs metāls. Ar to var liet laimi jeb, dzīvojot blakus šādam cilvēkam, var būt laimīgs. Šāds cilvēks cenšas citiem dot maksimāli daudz, bet, tiklidz viņa dotais netiek pieņemts, viņš to uzskata par nāvīgi nopietnu apvainojumu. Par šādiem cilvēkiem saka “smags cilvēks” pat tad, ja viņi slēpj savu nāvīgo nopietnību. Ja viņu dotais nav vajadzīgs un viņam tiek atteikts, rodas smaga vainas sajūta, kuru, šķiet, nekādi nav iespējams izpirkt. Dzīvi nāvīgi nopietni uztverošiem cilvēkiem piedošana ir ļoti grūta.

Tātad: kalorijas nodrošina ķermeņa audu kvantitāti; minerāli nodrošina kvalitāti; vitamīni nodrošina visu ķermenī esošo vielu optimālu vielmaiņu.

Gremošana notiek ar kuņģa sulas palīdzību. Zinātniski atklāto un neatklāto kuņģa sulu ir tieši tik daudz, cik daudz ir sagremojamo barības vielu. Ja kāds cilvēks savas dzīves laikā nav ēdis kādu pārtikas vielu, tad attiecīgā kuņģa sula ir iemigušā stāvokli un, pirmo reizi to nesagremojot, šī viela kā traucēklis tiek izvadīta no ķermeņa. Ja cilvēks šo barību, kura viņam tagad, apstākļu spiestam, jāēd, nesāk ienīst, ķermenis sāk ražot nepieciešamo kuņģa sulu. Medicīniski tiek diagnosticēts kuņģa sulas trūkums vai neesamība, kas pats par sevi ir protests pret kādu konkrētu enerģiju.

Atceros, kā man kā bērnam tika radīts piena cukuru sagremojošā aizkuņģa dziedzera fermenta laktāzes trūkums. Tas nozīmē, ka es nezināju neko par lietu ar šādu sarežģītu nosaukumu, bet es noteikti zināju, ka es nekad nesākšu dzert pienu, ja ar mani turpinās darīt to, kas tika darīts. Māte centās mani spēcināt, jo es biju maza, vāja un nebeidzami slima. Šis kumoss par mammu, un šis par tēti, un tad vēl, un vēl, Dievs vien zina, par ko. Un, protams, baidot mani ar visu, kas notiks, ja es neēdīšu. Neviens neņēma vērā, ka bērna vēderā saiet tieši nk, cik bērnam ir nepieciešams.

Kad es ar aizvērtu muti un asarām acīs protestēju, tad /ināju, ka tagad tiks izdomāts kaut kas jauns. Un arī tika izdomāts. Kāds zināja, ka piens glābj no nāves, un tā sākas manis glābšanas eksperiments. Liels pluss bija tas, ka mājās bija govs un piens bija pa rokai. Pasākumā tika iesaistīti visi, kas ienāca pa durvīm. Skolā arī skolotāji un pat direktors. Stundām ilgi sēdēju pie piena glāzes. Klausījos skaistas, gudras un pārliecinošas lekcijas par piena noderīgumu un biju nelaimīga par to, ka šis derīgais šķidrums ir tik pretīgs.

Piens iedarbojas kā vēlme, lai citi padarītu manu dzīvi labu. Viņi darīja. No visas sirds darīja. Bet es atnācu uz šo pasauli, lai pati padarītu savu dzīvi labāku. Mans ķermenis palīdzēja man izkļūt no nelaimes: tiklīdz labiem cilvēkiem par patikšanu biju norijusi malku, tā pēc dažām minūtēm skrēju uz tualeti. Vēders bija šķidrs kā ūdens. Turpmāk vēders sāka viegli vērties vaļā un ciet un mani tāpat glābt katru reizi, kad man bija jāēd kaut kas taukains, slidens vai citi labumi. Tagad visas šīs raizes ir pārgājušas, bet mans gremošanas trakts atceras, ka mani jāatbrīvo no piespiešanas. Viņš pieradušā veidā glābj mani arī no sevis piespiešanas.

Kuņģa sulas ir ļoti dažādas, un pirmās no tām, kas sāk gremot ogļūdeņražus un stērķeli, jau ir mutē. Izkusuša cukura uzsūkšanās jau no mutes nekavējoties līdzsvaro bailes, tāpēc saldumus lieto visi, kuriem tas nav gluži bīstami dzīvībai. Lielākā kuņģa sulu daļa pievienojas kuņģī, un visdaudzpusīgākie fermenti atrodami divpadsmitpirkstu zarnā. Normāla gremošana principā ir kā ātri notiekoša ķēdes reakcija.

Pastāvīgā kustībā esošais ēdiens, ne uz brīdi neapstādamies, katrā nākamajā kuņģa sulu vidē atdod kādu vērtīgu daļu no sevis tieši tā, lai ķermenis varētu pieņemt to, ko tas ir spējīgs pieņemt tikai ar šo vielu. Tas nozīmē, ka ķermenim tiek dota barība un ķermenis to pieņem. Ķermenis dod barībai kuņģa sulu, un barība to pieņem, atdodot līdz ar to kādu daļu no sevis, un ķermenis pieņem doto. Šādi norisinās nepārtraukta pateicīgas došanas un pateicīgas pieņemšanas ķēde, līdz vēl ir ko dot un pieņemt. Cilvēkam ar stresiem gremošanas process ir traucēts atbilstoši viņa attieksmes pret dzīvi īpatnībām.

Kuņģis ir cilvēka kā personības kvalitāti raksturojošs orgāns. Līdzsvarota jeb cienīga cilvēka jeb personības kuņģis ir vesels, un no kuņģa izdalošās kuņģa sulas paņem no ēdiena tik daudz kaloriju, minerālvielu un vitamīnu, cik ķermenim nepieciešams. Šāds kuņģis ir kā cilvēks, kas vēlas, lai dzīve sāktos no viņa un kuram vispirms jārūpējas par sevi. Viņš atver sevi dzīvei un pateicas dzīvei, pirms dzīve viņam ir kaut ko devusi, dod kuņģa sulu, pirms ēdiens ir mutē. Cilvēks, kas tencina ķermeni un ēdienu par to, ka tie pastāv, šādi izraisa kuņģa sulu izdalīšanos.

Tā kā personība vērtē visu, tad personībai nemaz nav vienalga, kādu ēdienu tā ēd. Tik ilgi, kamēr esat nelīdzsvaroti, vienas un tās pašas, bieži par labām uzskatītās pārtikas vielas uz cilvēkiem iedarbojas dažādi. Viens no šī labā kļūst vesels, cits no tā paša ēdiena saslimst. Viens nokrītas svarā, otras pieņemas. Man bija tā laime šīs grāmatas rokraksta izskatīšanas laikā lasīt kādu grāmatu, kurā tiek stāstīts par asins grupu saistību ar ēdiena sagremošanu un tātad arī ar veselību. Tā ir Dr. Petera Dž. D‘Adāmo un Katrīnas Vitnijas “Ed pareizi, atbilstoši savam tipam”. Tajā varat iegūt sev daudz zināšanu un varbūt arī izskaidrojumu savas garšas īpatnībām. Attiecībā pret vietējām pārtikas vielām mācieties iepazīt, vai konkrētā pārtikas viela ir jums vajadzīga vai nav.

Lasot varat pabrīnīties, ka jūs arī ēdat to, kas tur tiek ieteikts, un jums absolūti negaršo tās pārtikas vielas, kas grāmatā ir iedalītas kā jums neieteicamas vai kaitīgas. Tas nozīmē, ka asins grupa un cilvēka raksturs savstarpēji atbilst viens otram.

la jūs rīkotos pēc savas izjūtas, tad daudzas jūsu problēmas nemaz nepastāvētu. Kā jau gudri cilvēki esat darījuši tā, kā ladara, tādēļ esat sev sagādājuši ciešanas un tagad kļūda ir jalabo.

Cilvēks ar stresiem pateicas tikai tad, ja ir kaut ko ieguvis, tāpēc viņa kuņģis arī nav gatavs ēdiena uzņemšanai un ēdiens sāk kustēties saraustīti. Kuņģa darbu ietekmējošo stresu ir tik daudz, bet es šeit parādīšu dažas īpatnējas atšķirības.

Cilvēkam, kas dzīvo tikai citu labklājības vārdā, pašam nepieciešams maz, un tāpēc viņš arī ēd maz. Viņa ēdiens ātri izskrien caur kuņģi un atstāj tajā tik daudz, lai dvēsele turētos iekšā. Citu vietā taču ēst nevar. Ja varētu, tad ēstu. Dvēselē mītošās bailes par mīļiem cilvēkiem nedod viņam mieru ne dienu, ne nakti. Viss, ko viņš ir ieguvis ar ēdienu, tiek palaists vējā, un, ja viņš tūlīt neuzņems vēl ēdienu, tad ar viņu ir cauri. Viņa ķermenis ir vājš un auksts, bet viņa pašuzupurēšanās var būt nebeidzama. Par viņa gremošanas smaguma punktu kļūst divpadsmitpirkstu zarna, kas izsaka attieksmi pret citiem cilvēkiem, ģimeni, draugiem, kolektīvu, domubiedriem.

Šis cilvēks ir vesels tik ilgi, kamēr viņam ir tas, ko viņš vēlas dot, bet, kad viņam tā vairs nav, saslimst viņa divpadsmitpirkstu zarna. Tā ir puse nelaimes. Lielā nelaime sakas tad, kad viņa labais netiek pieņemts un viss sakrājas divpadsmitpirkstu zarnā. Atšķirība starp sevi citiem upurējošiem materiālistiem un ideālistiem ir tikai tajā, ka vieni rūpējas par citu laicīgo labklājību un otri rūpējas par citu garīgo labklājību. Neviens neprot pavaicāt, vai citiem šādas viņu rūpes ir nepieciešamas.

Cilvēkam, kurš nodrošina savu labklājību, lai kaut kad nodrošinātu citu labklājību, kuņģis noteikti kļūst slims, jo viņš pārslogo savu kuņģi un kuņģa darbs palēninās. Tikai par savu labklājību vai vairāk par savu labklājību cilvēki sak rūpēties tikai tad, kad viļas un gūst sarūgtinājumu par citu darbiem. Jo ilgāk ēdiens paliek kuņģi, jo vairāk samazinās tā uzturvērtība un jo vairāk ogļūdeņraži sarūgst alkoholā, kas sadalās par uguni un ūdeni jeb kalorijām un ūdeni.

Ilgi kuņģī palikušās olbaltumvielas kļūst par pūstošiem atkritumiem, no kuriem ķermenis vairs neiegūst neko, izņemot kalorijas un ūdeni. Viss pārējais kļūst par atkritumiem, no kuriem tikai zeme prot pagatavot zeltu. Ilgi kuņģi stāvējušie tauki maina struktūru, un kā dzīvībai svarīgas ķermeņa celtniecības vielas tās vairs nav izmantojamas. Toties tās noder kā aizvietotājs taukaudos, un tajos ar kuņģī esošo stresu palīdzību atkritumi arī nonāk.

Resns cilvēks dusmu brīdī tiek saukts par “resno kuņģi” kā norādot uz vietu, no kura resnums sākas. Patiesībā šī vieta gan atrodas starp ausīm, bet fiziskā līmenī tas patiešām ir kuņģis un cilvēka vēlme visu izdarīt citu vietā, lai viņš tiktu uzskatīts par labu.

Neuzskatiet, ka taukaudi ir tikai ar acīm redzami un rokām taustāmi zem ādas esoši audi, par kuriem parasti saka: “Fui, cik pretīgi…" Gan jau zināt kādu vāju cilvēku ar lielu vēderu, kura vēders viņu pastāvīgi nomoka. Viņš ir pilnībā izpētīts, bet slimība nav atrasta. Šāds ir pastāvīgā pašaizsardzībā dzīvojošs cilvēks.

Spēcīgam jābūt tāpēc, lai izdarītu kaut ko spēcīgu. Sevi jāaizsargā, lai pastāvētu. Tātad pašaizsardzība stresos dzīvojošam cilvēkam ir ļoti svarīga. Viņa ķermenis rīkojas tā, kā uzskata sevi aizsargājošs cilvēks tauki vistaisnākā ceļā tūlīt steidzas uz lielo tauku slāni, kas piestiprinās pie kuņģa apakšējā izliekuma un kā aizsargājošs priekšauts aizklāj visu zarnu traktu. Cilvēkam, kurš bieži skandē: “Es visu daru pareizi! šis priekšauts ir īpaši garš, plats un biezs, it kā rādot, ka šis cilvēks pielīdzina sevi savām darbībām un nekad nekļūdās. Apziņa, ka es daru pareizi, ir viņu aizsargājošais vairogs un uzbrukuma ierocis.

Jo lielāks ir viņa vēders, jo mazāk cilvēks ir spējīgs saprast, ka sevi jāaizsargā tam, kas baidās un ar bailēm izdomā sev ienaidniekus, un pievelk tos. Šāds cilvēks arī pastāvīgi pamato un attaisno savu rīcību vai nedarīšanu. Arī pamatošana un attaisnošana ir pašaizsardzība. Ja zināt šādu cilvēku, nenosodiet viņu, bet uztveriet kā skolotāju, kas saka: “Arī tu esi cilvēks ar bailēm, un, ja tu uzsāktu kaut ko lielu, tu redzētu šķēršļus vai traucētājus arī savu mērķu sasniegšanai un automātiski sāktu aizsargāt savus ideālus.

Savu ideālu fiziskā aizsargātāja vēders ir blīvs un panes sitienus kā jau cīnītājs. Savu ideālu garīgā aizsargātāja vēders ir liels, mīksts un kupls, lai, ja ienaidnieks iesit, nerastos ievainojums. Cilvēki ar garīgajiem ideāliem, nenodarot sliktu, cenšas darīt labu un pat nesaprot, kā pievelk sitienus.”

Tas, kurš vēlas sevi aizsargāt pret cilvēkiem, ir kā sumo cīnītājs. Ja jūsu vēdera augšdaļa, salīdzinot ar vēdera lejasdaļu, tiecas vairāk uz priekšu, jūsu pašaizsardzības enerģija ir vairāk sakrājusies mazajā tauku slānī. Mazais tauku slānis savieno kuņģa mazo liekumu un divpadsmitpirkstu zarnu ar aknām. Jo vairāk jūs vēlaties būt labi, jo vairāk ienaidnieku pievelkat un jo kuplākam jābūt jūsu mazajam tauku slānim, lai atvieglotu gūtos sitienus.

Nospiestas skumjas un aizvainojums par to, ka cilvēki ir tādi, kādi ir, un, neraugoties uz jūsu centieniem, vispār nemainās, piepilda mazā tauku slāņa gļotu slāni, padarot to par arvien saspringtāku bumbu. Bumbas sajūta vēderā ir slikta sajūta, bet saspringtas bumbas sajūta ir vēl sliktāka sajūta. Runājiet ar savu mazo tauku slāni un lūdziet viņam piedošanu, ka esat tajā savākuši vēlmi izmainīt citus cilvēkus. Ja uzskatāt kādu par labu vai sliktu, tā jau ir zemapziņā mītoša vēlme padarīt viņu normālu.

Mazais tauku slānis savieno kuņģi, divpadsmitpirkstu zarnu un aknas. Citiem vārdiem cilvēku, kolektīvu un valsti. Vēl precīzāk cilvēku, ģimeni un valsti, jo ģimene ir vismazākais kolektīvs un valsts ir vislielākais kolektīvs. Vēlme redzēt visus cilvēkus citādus, nekā viņi ir, nozīmē vēlmi patiesībā redzēt citādu sevi. Vēlme pierādīt, ka esmu citāds, liek kaut ko darīt. Tā vietā, lai nodarbotos ar sevi, sākam sevi pārveidot. Viss reducējas uz darbu.

Darbs ir goda celta darbība, kam savā atturībā nebūtu neviens jāaizkailina un jāļauj darīt labu. Tomēr, jo vairāk spiežot sevi strādāt, laužaties dzīvē uz priekšu, jo vairāk jums ir ienaidnieku un jo vairāk izspiežas jūsu vēdera augšdaļa. Tas māca vienmēr atbrīvo darbu, tad jutīsi, ka tev tas ir vajadzīgs. Varbūt ir labāk, ja kāds cits vai citi to paši izdara savā labā. Jūs šajā laikā varēsiet nodarboties ar sevi. Šādi būsiet veselāki un neprovocēsiet citus.

Savelkot kopā:

jo lielākas ir bailes no cilvēkiem, jo lielākas ir skumjas jeb pašaizsardzības bezspēcīgais naids pret cilvēkiem un jo lielāks ir mazais tauku slānis, kas padara lielu vēdera augšdaļu.

Jo lielākas ir bailes, ka mans darbs netiks novērtēts, apspriests, ka tas tiks nopelts, padarīts par apsmieklu, jo lielāka ir vēlme aizsargāt savu darbu un jo lielāks ir lielais tauku slānis, kas padara lielu vēdera lejasdaļu.

PATIESS GADĪJUMS

Cilvēki nevēlas, ka tiek norādīts uz viņu kļūdām pat tad, ja tas tiek darīts pamācīšanai. Tāpēc lekcijās sastopu dažādas reakcijas, lai gan ne uz vienu neesmu rādījusi ar pirkstu. Tā vietā, lai pie sevis komentētu: "Re, man ari ir liels vēders. Jāsāk atbrīvot savu pašaizsardzību,’' ieslēdzas pašaizsardzība. Vairāk nekā vienu reizi man uzbruka ar jautājumu: “Vai tad man sevi nav jāaizsargā? Lai ļauju visiem ar sevi darīt, ko vien vēlas, un vēl pasaku paldies!?” Tas ir pašaizsardzību izsakošs jautājums.

Uzbrūkošais tonis, kuru runātājs parasti neatzīst, provocē uzbrukumu. Bailes izsakošs jautājums ir vainojošs, kas provocē uzbrukumu ar apvainojumiem. Visi tie principi, kas radīja šādu jautājumu, provocē uzbrukt. Traģisks pārspīlējums ir norādīšana uz visiem. Kopumā šāda cilvēka pašaizsardzība patiesībā ir uzbrukums, kas rosina nākamā cilvēka pašaizsardzību. Vēlme būt stipram un visiem pretoties jeb pasīvā pašaizsardzība kļūst par aktīvu, uzbrūkošu, vārdisku pašaizsardzība, un cik gan tālu ir tie nagi un zobi.

Atbildu: "Jā. jums nav iāaizsarņā sevi, bet jums ir nepieciešams sevi aizsarvāt. ia iau jūs kādu provocējat uzbrukumam. Pašlaik citādi vairs nav iespējams. Lielākā daļa kauju ir vārdu kaujas. Ja sākat norādīt uz savām zināšanām un tiesībām, tad uzbudināt to, kurš cīnās pret jums, vēl trakāk, jo viņa lepnums neļauj jūsu lepnumam celt galvu. Ja sākat taisnoties, pamatot, skaidrot, pierādīt, tad arī tā ir pašaizsardzība, kas nevēlas padoties. Bet, ja pavaicājat: “Kur ir mana kļūda?”, rodas pamiers. Ja atbrīvojat pašaizsardzības enerģiju, paši brīnāties, cik mierīgi vārdi ienāk jūsu mutē. Tieši tādi, kādi bija nepieciešami, lai izvairītos no konflikta vai to atrisinātu. ”

Visādas taisnošanās, pamatošanas, izskaidrošanas, pārliecināšanas, dažādu variantu piedāvāšanas, pievilināšanas ar nogaidošu atkāpšanos, brīdināšanas, norādīšanas uz citu vajadzībām, noslēpumu pieminēšanas, lai iegūtu savu gribu, ir otra aizrunāšana jeb viselementārākā piespiešana, kas arī tiek izmantota pašaizsardzībai pēc principa ja es nedarīšu tev, tad tu darīsi man.

PATIESS GADĪJUMS

Apmēram pusstundu pēc lekcijas sākuma redzēju kādu klausītāju, kas devās projām no zāles. Viņš bija ievērojami neapmierināts. Pēc lekcijas pienāca viņam blakus sēdējusī sieviete un stāstīja, ka aizgājušais cilvēks bijis ļoti dusmīgs. Viņš bija teicis, ka ir zemiski izvēlēties no klausītāju vidus vienu grēkāzi

un sākt viņu, citiem dzirdot, apspriest. Stāstītāja teica ja šis cilvēks nebūtu izteicos savu viedokli, viņa varbūt arī būtu aizgājusi no zāles, jo viņa uzskatīja tieši tāpat.

Pavaicāju, vai viņa nebija dzirdējusi, ka lekcijas sākumā es uzsvēru, ka visiem ir visi stresi un jūs varat justies aizskarti. Sieviete teica, ka bija gan dzirdējusi, bet, kad sāka nākt tiešie trāpījumi, radās tāds naids, ka viss iepriekšējais bija kā aizslaucīts no galvas. Cita vārdi gan atgrieza saprātu, bet kareivīgs nosakņojums saglabājies lidz šim.

Bailes cilvēku priekšā var pāraugt par aktīvu pašaizsardzības naidu pat tad, ja cilvēks zina, ka viņam ir šādi stresi. Tas nozīmē, ka no zināšanām ir maz jēgas, ja tās netiek pielietotas praksē. Iegūtās zināšanas var iedarboties pat slikti. Piemēram, rosināt vardarbības lēkmi, ja klausītājam ir slimas aknas. Vai ja viņam ir žultsakmeņi. Starp citu, akmens ir lepnības pazīme.

Akmeņi liecina par to, ka cilvēks, lai tas maksā, ko maksādams, ir vēlējies būt pārāks par slikto un ir sasniedzis savu vēlēšanos. Pretējā gadījumā viņam nebūtu žultsakmeņu. Ja viņam ir sakrājies tik daudz drosmes, ka viņš jūt pietiek spēka būt pārākam par sliktu cilvēku, viņš var dusmās mesties virsū tam, kas, pēc viņa domām, ir slikts. Tādēļ pat lekciju klausīšanās nav gluži nekaitīgs darbs.

Kaloriju kustība materiālistam un ideālistam it tieši pretēja. Ar fizisko darbu un sporta palīdzību laimi meklējoša cilvēka kalorijas no kuņģa vispirms dodas uz muskuļiem, šādi padarot gan muskuļus, gan iekšējo orgānu gludos muskuļus fiziski spēcīgus. Tiklīdz šis cilvēks sāk vilties savā dzīvē, viņa muskuļi sāk aptaukoties, jo viņš zemapziņā sāk protestēt pret tiem, kurus agrāk idealizēja.

Dzīves materiālajā pusē vīlušās un savu garīgumu idealizēt sākuša cilvēka kalorijas tagad vispirms dodas uz taukaudiem.

Ja cilvēks ir sācis noliegt fizisko dzīvi, muskuļos tās vairs nenonāk. Iedomājieties sevi ķermeņa vietā un sapratīsiet, ka ļus darītu lo pašu, ko ķermenis. Ja jūs redzat, ka viss fiziskais liek noliegts, ka cilvēks cenšas tikt vaļā no ķermeņa, tad jākrāj spēki, lai izturētu ilgāk šāda taču ir parastā loģiskā domāšana.

Ogļūdeņraži sadalās kalorijās visvienkāršāk, tauki visgrūtāk, dažos audos esošie tauki nesadalās arī kritiskā bada stāvoklī tātad rezervju uzkrāšana taukaudos ir visdrošākais izturības variants. Ja dzīvē vilies cilvēks nevēlas dzīvot, tad ķermenis zina, ka patiesībā viņš nevēlas dzīvot šādu dzīvi. Dzīvi ir iespējams mainīt, kamēr cilvēks ir dzīvs, tādēļ ķermenis cenšas nodrošināt dzīvības saglabāšanos.

Esmu daudz pētījusi aptaukošanās problēmas un, pirms kļuvu resna, centos izprast, kāpēc daudzi garīguma dižgari ir bijuši tik resni. Tagad zinu, ka papildus daudziem citiem stresiem viņos visos ir mitusi apziņo ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs un arī vajadzība aizsargāt savus garīgos ieguvumus, jo jauno un nesaprotamo vienmēr ir centušies iznīcināt.

Pasaules glābšanas ideja pasaules garīgo stāvokli redzošiem cilvēkiem ir bijusi uz sirds kā smaga nasta, un viņi ir pieredzējuši, ka pasaule pieņem viņus, kad viņi ir slaveni, tas nozīmē pazīstamas personības. Realizācijas vārdā ideja reducējas par personīgu jeb vienas personas citai personai organizējamu laicīgās pasaules labošanu.

Apziņa ja es neko nedarīšu, tad neviens nedarīs var iedarboties kā pātaga, bet, katru dienu saņemot pātagas cirtienus, cilvēks kļūst nejūtīgs, un tā pati kā maza nelaime sāk sakrāties uz sirds. Tas liek palīdzēt pat tad, ja cilvēks neprot palīdzēt. Tas liek, savienojot jūtas, zināšanas un pieredzi, domāt un meklēt izeju. Ja darāt tā, tad uzskatāt par dabisku, ka arī citi tā dara, īpaši ja cilvēks ir nonācis nelaimē. Jūs paši ejat atbilstoši kāda pratēja mācībai, un arī protat. Viņš arī tā varētu, bet viņš izvēlas vieglāko ceļu. Tikai tad, kad viņā ir radusies apziņa, ka jums viņam jāpalīdz, jūs sadusmojaties. Protests pret stīvu domāšanu neļauj iet. Ja neiet, tad esat vainīgi.

Un ir jāsāk aizsargāt sevi. Ja atbrīvojat no sevis gan pasaules glābšanas, gan pasaules labošanas stresu, tad nepievelkat labošanas un glābšanas gaidītājus un jums vairs nav pret ko sevi aizsargāt. Ja jūs, neatbrīvojot savus stresus, vēlaties viņiem kaut ko iemācīt, jo viņiem tas būtu nepieciešams, viņi nepieņem jūsu mācību.

Ir slikti, ja jums netiek dots labais, bet ir nepanesami slikti, ja jūsu labais netiek pieņemts. Tas viss paliek jūsos un kļūst par jūs iznīcinošo slikto. Rezultātā pasaules labotājs jālabo un pasaules glābējs jāglābj.

Ķermeņa upurēšana garīguma vārdā ir kļūda. Bet sevis iznīcināšana garīguma vārdā ir vislielākā kļūda. Mēs nevaram attīstīt garīgumu, ja nav ķermeņa, un nevaram attīstīt ķermeni, ja nav gara jeb manis paša. Tie sader kopā. Varat teikt, ka jūs to zināt un ka to nav vērts tik bieži atkārtot. Jā, bet zināšanas maz noder. Sāciet atbrīvot šīs zināšanas, un jūs sajutīsiet, ko tas nozīmē. Dvēsele kļūst vieglāka, ķermenis veselāks, un jūs atklāsiet, ka esat sākuši citādi attiekties pret lietām. Esat mainījies kā cilvēks kopumā.

Vēlme pierādīt, ka viņa idejas ir pareizas, liek cilvēkam dzīvē lauzties uz priekšu. Tas nozīmē gribasspēka mobilizēšanu savu jūtu realizēšanai. Laušanās mēdz būt ļoti dažāda.

Tam, kurš kā nikns zirgs vēlētos spert ar pakaļkājām, lai citus, kas laužas uz priekšu, aizlidinātu tālu atpakaļ, tiek ievainotas pēdas.

Tam, kurš vēlētos ar elkoņiem izspiest ceļu, cieš elkoņi.

Tam, kurš vēlētos ar savu pēcpusi dot mīkstu, bet spēcīgu sitienu, lai citi dotos citā virzienā, cieš pēcpuse.

Tam, kurš vēlētos pierādīt savu ideju ar darbu, uzblīdusī vēdera augšdaļa rāda, cik spēcīgi cilvēks laužas. Turklāt viņš noteikti jūt, ka pret viņu neizturas taisnīgi un viņam tiek darīts pāri. Centieni ar savu darbu izlauzties par pasaules labotāju rada neglīti izspiedušos vēdera augšdaļu, kas neļauj labi saliekties. Tā spiež cilvēku iztaisnoties un paskatīties uz pasauli no cita skatu punkta. Tas, kurš ir nepareizi sapratis mācību, klust par pasaules labotāju, un viņa vēdera augšdaļas slimībām pievienojas arī kuņģa saslimšana.

Tam, kurš vēlas ar krūtīm izlauzt ceļu, lai apliecinātu, ka viņš ir kaut kas, saslimst krūtis. Vīriešiem vairāk saslimst tas, kas atrodas krūtīs iekšā, sievietēm vairāk tas, kas atrodas krūšu virspusē.

Tam. kurš vēlētos ar savu galvu jeb prātu izlauzties kaut kur tālu un augstu, saslimst galva vai smadzenes. Lai izlauztos, vienmēr ir nepieciešams spēks.

Jo lielāks ir minerālvielu un vitamīnu trūkums, jo grūtāk cilvēkam ir būt cilvēkam. Tas nozīmē, ka vissmalkākajam cilvēkam raksturīgākās funkcijas spēja sajust un domāt tiek traucētas un cilvēks atkal ķeras pie ēdiena. Pēc ēšanas viņš atkal uz brīdi jūtas kā cilvēks. Pilnībā izstaipīts kuņģis var radīt visas iespējamās nepanesamās raizes visā vēderā. Kādreiz pārāk daudz ēdošais cilvēks ir spiests atteikties no ēdiena, ja viņam ir dārga viņa dvēsele.

Ja šādā stāvoklī cilvēks nesāk domāt par savām kļūdām, nolād savu veselību, jo tā neļauj realizēt lielus plānus, rodas kaskādes kuņģis, kas izskatās kā centrālajā daļā uz pusēm sadalīts izstiepies maiss. Šādā stāvoklī nonācis kuņģis liecina par bezcerību un trulu vienaldzību pret visu, kas nav saistīts ar sevi. īsāk sakot, šāds stāvoklis ir augstākā patmīlība jeb egoisms. Pasīvs egoisms.

Cilvēks, kurš vēlas atbrīvoties no sava pasīvā egoisma, sāk vemt. Šādi viņš nedaudz samazina savu riebumu jeb bailes par rītdienu, bet, ja viņš ir visam ar roku atmetošs pagātnē dzīvojošs cilvēks, tad viņš turpina mocīties gan dvēseliski, gan fiziski.

Ja cilvēks necer ne uz ko un ne uz vienu, tad viņa kuņģis negremo un nesūta vairs barību tālāk. D/īve it kā apstājas. Šādā situācijā cilvēks meklē sapratni. Žēlošanās var viņam pat ļoti palikt, bet tā nerisina problēmas. No bēdu izstāstīšanas uz brīdi var būt vieglāk, vēlāk ir tādā pašā mērā grūtāk. Līdzjūtību un palīdzības piedāvāšana sakārto kuņģa darbību. Moža “nekas, nekas, gan jau tu tiksi galā” attieksme sadusmo cietēju. Viņš jūt, ka viņa nelaimei neviens netic, ka tā tiek pārvērsta jokā, un tas viņu aizvaino. Runāšanas vietā šādu cilvēku labāk maigi un bez vārdiem piespiest pie krūtīm, lēni un mierīgi glāstot viņa muguru.

Bailes, ka mani nemīl, padara cilvēku aktīvu.

Bailes, ka es nebūšu vajadzīgs, pasīvu.

Noslīdējis kuņģis un atrofiskais gastrīts ir pasīvuma slimības. Tāda pasīvuma, kura gadījumā cilvēks var ārēji būt pilnīgi padevies. Taču, ja viņš iekšēji savā nelaimīgumā tik spītīgi noliedz savas kļūdas, viņam nepalīdzēs nekāds teiktais un nekādas zāles. Tāpat kā pasivitāte var izveikt pilnu apgriezienu, tā ari slimība var kļūt tieši pretēja. Tas nozīmē var rasties erozīvs gastrīts.

Cilvēks, kurš liek sev pacelties pāri bailēm, liek sev arī sākt darbu. Katru ritu atkārtojas viens un tas pats, līdz rezultāts ir kuņģa čūla. Tas tā var arī palikt, bet var sākt arī parādīties laiku pa laikam, ja no pasīvuma pamodies cilvēks pēc agresīvuma lēkmes jūtas vainīgs un no jauna iekrīt apātijā. Par normālu gremošanu ekstrēmā gadījumā nevar pat runāt. Šādi kuņģa sulas izdalīšanās var svārstīties attiecīgi no nulles jeb pilnīga iztrūkuma līdz akūtai un koncentrētai skābju izdalīšanai, bet kuņģa gļotādas ēde jeb čūla rodas dažu stundu laikā.

Čūla sāk asiņot, ja cilvēks sāk sevi piespiest kādam atmaksāt. Tam, kurš nolaiž cita asinis, pašam kuņģis neasiņo, jo viņa sliktais izplūst kā asinis no cita ķermeņa. Cita fiziskā čūla k ļ11si par viņa dvēseles ievainojumu, kas tagad kā vainas ap/iņa paliek dvēselē tik ilgi, kamēr tiek izpirkta. Bet tas, kurš perina atriebību, šausmīgas kuņģa asiņošanas dēļ var nonākt i itā saulē, lai gan viņš vēl neko nav izdarījis. Doma arī ir darbs, la l itam vai citiem šī mācību stunda nav nepieciešama, tad nav arī adresāta.

Dvēseliskam triecienam plānotā asinskārā nežēlība atgriežas savā fiziskajā līmenī, lai materiāli domājošs cilvēks saprastu, kāds spēks ir domai. Teiciens "Nu es viņiem parādīšu, ko spēju!” var izraisīt kuņģa asiņošanu pat tad, ja cilvēks vēlas atmaksai citiem pierādīt, ka nav tik nespējīgs, kā domā citi.

Bailes bloķē normālu dzīves darbību un rada vainas sajūtu. Vainas sajūta liek kaut ko darīt, lai cilvēks nejustos vainīgs, lai dvēsele gūtu mieru. Bailes būt vainīgam šausta sirdi. Lai gan sirds liek cilvēkam rīkoties kā cilvēkam, tas nozīmē vispirms apdomāt savu darbību un tikai tad rīkoties, tomēr vienmēr vispirms viņš ķeras pie darba. Jo fiziskais darbs nomierina visātrāk. Šādi mazie stresi tiek apspiesti, un viņiem jāizaug lieliem. Tik lieliem, ka sirds vairs negūst mieru no darba cilvēkam ar slimu kuņģi sirds darbā negūst mieru.

Sevi par vainīgu jūtošs cilvēks var no tīras sirds tik ļoti uzskatīt par pareizu citu viedokli, ka viņam pat neienāk prātā, ka viņš nav vainīgs. Viņš vērtē sevi pēc citu vērtējumiem, ar savām bailēm provocējot citus vērtēt. Lielākā vainotāju jeb vērtētāju daļa dara to neapzināti, jo nezina, ka saskata citos paši sevi. Mazākā daļa vaino apzināti, lai uzgrūstu savu grēku citam. Šādi savu kļūdu no tīras sirds atzīstošs cilvēks uzņem sevī citu apvainojumus. Tāpēc atcerieties sajūta, ka esmu vainīgs, un apziņa, ka esmu vainīgs, ir divas dažādas lietas.

Sajūta jāuzlabo, to garīgi atbrīvojot.

Zināšana ir jālabo, sakārtojot to fiziski. Ja atbrīvojat sajūtu, kauns netraucē savu darbu fiziski izlabot. Arī citi tad attieksies pret jums cilvēcīgi.

Kuņģa saslimšana rāda. ka cilvēks uzskata sevi par vainīgu darba darīšanā. Lai izpirktu savu vainu, viņš liek sev kaut ko darīt, un, jo vairāk viņš liek, jo smagākā ir slimība. Dzīvi par pilnīgu izveidot cerošs cilvēks atzīst savus trūkumus un nepadarītos darbus, un, pat ja viņš kā mierīgi dzīvi attīstošs cilvēks zina un jut, ka viss vienlaikus nav iespējams, viņam cita savtīgais apvainojums trāpa kā zibens no skaidrām debesīm. Arī viņš taču citos saskata pats sevi. Šāda naiva jeb no tīras sirds nākoša uzticēšanās sākotnēji ir ikvienā cilvēkā, tāpēc bērniem un jauniešiem daudz jācieš.

Arī vecāki cilvēki, kas atrod kādu sirdij tuvu darbu (tas ir tas pats, kas atrast darbā sevi) un sāk to aizrautīgi darīt, vairs nemana apkārt augošo skaudību, līdz skaudība viņiem uzbrauc virsū. Lepnība, skaudība un savtīgums iet roku rokā. Viņi visā saskata sevi. Nesen pārdzīvoju šādu zem riteņiem pakļūšanas sajūtu un tāpēc tuvāk pētīju iemeslus, ar kuriem pievilku uzbrukumu. Kuņģis teica, ka tā nav detaļa, kurai atmest ar roku un vienkārši piedot, neapzinoties problēmas būtību. Tā arī sāku pētīt ar kuņģi saistīto vainas apziņu.

Lepnība neatzīst nesavtību un netic nekādā gadījumā. Lepnība reducē jūtas par naudu, un tās apvainojumi vienmēr balstās uz skaudību. Pat tad, ja tā neņem naudas vārdu pat mutē. Garīgo vērtību reducēšana par laicīgiem priekšstatiem jeb, vienkāršāk sakot, visa pārrēķināšana naudā ir kā šaušana pa kuņģi ar lielgabalu. Par šo stresu lasiet vēl nākamajā nodaļā. Cilvēks, kuram ir trāpīts, pēc katra viņa kuņģi nonākušā kumosa var izjust plēsošas sāpes. Šādi par sevi ziņo akūts gastrīts.

Gastrīts ir īpaši smags, ja cilvēks ir atdevis sevi ekstremāli. Šādi cilvēki nekad neļauj sev neko, pirms viņi nav izpildījuši savu pienākumu. Tieši tāpat kuņģis nedod ārā kuņģa sulas, pirms nav izpircis savu vainu, lai gan cilvēks var ēst vairāk, nekā ēda agrāk, lai nepaliktu vājš. Vājais nespēj pierādīt savu nevainību.

Bez vainas vainīgais, kas liek sev pierādīt savu nevainību, iegūst ar skābju trūkumu saistīto atrofisko gastrītu. Viņš vēlas skābo, kas līdzsvaro viņa vainas apziņu. No brīža, kad viņš sāk sevi vainot, rodas pārlieku liela skābju izdalīšanas un gastrīts ar lieko skābju izdalīšanos. Tātad sevis piespiešana ar vainas apziņu un sevis piespiešana ar apvainojumiem ir divas dažādas lietas.

Vēlme pēc skābā var būt tik liela, ka cilvēks dzer jebkādu skābi. Zinu cilvēkus, kas, gadiem dzerot etiķskābes šķīdumu un etiķī marinētu dārzeņu marinādi, ir pilnībā iznīcinājuši sava kuņģa gļotādu. Kuņģa skābuma paaugstināšanai nepieciešama neitrāla skābe. Tā ir citronu sula, kuru, atšķaidītu ar ūdeni, vēlams izdzert no rīta pieceļoties, vismaz pusstundu pirms ēšanas. Jūsu gremošana ievērojami uzlabosies. Garšīgā apelsīnu sula var iedarboties tieši pretēji.

Mutē notiek ēdiena sasmalcināšana un sakausēšana. Kuņģi notiek pārtikas sadalīšana barības vielās.

Ja cilvēks ir apmierināts ar sevi, tad izdalās tieši tik daudz kuņģa sulas, cik nepieciešams ēdiena sagremošanai. Bet, ja bailes būt vainīgam ir tā nospiestas, ka tās kļuvušas par apziņu, ka esmu vainīgs, kuņģa sula vai kuņģa skābe izdalās tikpat lielā mērā vairāk. Apziņa, ka esmu vainīgs, jau ir sevis vainošana.

Ja atceraties, skābais ir vainas apziņas un skābe ir vainošanas enerģija. Šādi kuņģa darbība kompensē vainas apziņas, jo darbs ir darbs. Ja darba nepietiek, tas nozīmē, ka barības netiek dots pārāk daudz; tad kuņģis sāk sevi grauzt. Tieši tāpat kā cilvēks, kas darba trūkuma dēļ sāk grauzt savu dvēseli ar sevis vainošanu un ar tādām pašām sajūtām liek sev darīt kaut ko nevajadzīgu. Pārāk liels skābes daudzums kuņģī ir pārlieka vainas apziņa. Tā ir nežēlība pret sevi, kas rada kuņģa čūlu. Nežēlība vienmēr rada brūci.

Vainas sajūta pāraug vainošanā. Vainošana arī ir naids. Slimi cilvēki bieži mīl dzert skābus dzērienus, jo šādi zemapziņā viņi baro jeb mazina savu vainas apziņu. Šādi Liek palielināta vainošanas enerģija. Jo smagāka ir slimība, jo vairāk būtu jāizvairās no skābā. Piemēram, vēža slimniekam nedrīkst dol pat negatavu banānu, nemaz nerunājot par āboliem, ogām un citrusaugļiem. Vēža slimniekam ir nepieciešami pēc garšas maigi dārzeņu ēdieni ar nelielu garšvielu saturu, bez dabīgiem taukiem un olbaltumvielām. Tas pats patiesībā attiecināms ari uz visām slimībām. Tas viss labais, kas slimniekam tiek nests, ir tikai mēģinājums samazināt nesēju vainas apziņu.

Viens cieš no kuņģa sulas daudzuma, otrs no tās trūkuma. Ko tas nozīmē? Ir divu veidu cilvēki: vieni uzņemas vainu un citi neuzņemas. Pirmie vēl nav pietiekami cietuši no vainas apziņas sakrāšanās, tāpēc viņi bieži uzņemas vainu pat par to, ko viņi nav izdarījuši. Šāds cilvēks kļūst par bez vainas vainīgo un sāk sevi vainot kāpēc es to darīju?

Agrāk vai vēlāk katra vainas apziņa kļūst par vainošanu. Sākumā sevis vainošanu, no kuras rodas kuņģa čūla kā nežēlīga attieksme pret sevi. Vēlāk rodas citu vainošana, kas rada brūces citiem. Kādam dvēseles brūces, kādam miesas brūces. Esat varbūt dzirdējuši kāds naida lēkmē sola padarīt cita dzīvi skābu un padara arī. Ar ko gan citu, ja ne ar vainošanu viņš varētu provocēt otra vainas apziņu? Vienmēr atbilstoši tam, ko brūču ieguvējs ir ieguvis. Lai ar provokatoru būtu kā būdams, brūču radītājam noteikti ir vairāk kuņģa skābes nekā vajag, lai viņam būtu darbība, kas aizvelk domas projām no provokatora uz sevi.

Tie, kas neatzīst vainu, var būt tik daudz cietuši no vainošanas, ka mokās no skābju trūkuma. Vainošana rada sevis taisnošanos, kas ir civilizēta cilvēka visparastākā pašaizsardzība. Vainas vārdiska noliegšana ir raksturīga bērniem un tiem, kuri vēlas būt godīgi. Pastāvīgas bailes, ka atkal sāksies vainošana, rada apvaldītu taisnošanos.

Skaidrošana, pamatošana, pierādīšana, loģika un zināšanas nāk palīgā sevis attaisnošanai, un, jo biežāk mērķis tiek •..isniegts, jo vairāk nostiprinās apziņa, ka man ir taisnība. Jo vairāk cilvēks uzvar strīdos, jo bīstamāk tas ir viņam pašam. Šādi nemanāmi rodas pašpārliecinātība. Jo dzelžaināka tā ir, |i> par labāku tā tiek uzskatīta.

Pašpārliecināta cilvēka domas pastāvīgi vērpjas ap saviem darbiem un darīšanām, domājot par kļūdu meklētājiem un viņu iespējamajiem vainojumiem, lai sevi kaut kā aizsargātu. Pašpārliecinātība ir sevis nodrošināšana, padarīšana par cietoksni. Jūs jau zināt, kāpēc agrāk tika celti cietokšņi. Tagad tie vairs netiek celti, jo ir saprasts, ka tas vairs nepalīdz. Ja vēl aizvien būvējat sev cietoksni, jums nelabojami jāsāk attaisnot savi darbi vai domas, pašiem esot no iekšpuses iztukšotiem baiļu dēļ.

Pašpārliecināts cilvēks uzskata sevi par stipru, un stiprā zināšanas gandrīz vienmēr ir dzelžaini drošas. Ja viņš kļūdās, tad ar nekļūdīgu noteiktību taisnojas, ka citi ir vainīgi. Sevis attaisnošana rada skābju trūkumu kuņģī. Atrofiskais gastrīts, kura gadījumā kuņģa skābes tiek vērtētas kā nulle un kura sekas ir H12 vitamīna trūkuma izraisīta mazasinība, ir nekļūdīgi pašpārliecināta cilvēka pazīme.

Dzelzs dod asinīm stiprumu.

Asins vājums ir pārāk liela stipruma rezultāts.

B12 vitamīnam ir pašaizsardzības enerģija.

Sevi aizsargā tas, kurš uzskata sevi par vainīgu.

Par vainīgu sevi uzskata tas, kurš dzīvo ar bailēm.

Dzīvošana ar bailēm ir viņa galvenā kļūda, kas vienu pēc otras rosina visas citas kļūdas.

Sev pat nemanot, šis cilvēks ir pārstājis būt devējs. Pavisam bez došanas dzīvot nav iespējams, tādēļ viņš atdod to, kas ir sliktāks, varbūt pat sev iztēlojot to par labu. Atbilstoši priekšstatiem viņam rodas mazasinība. Par mazasinību brīdina ādas, īpaši sejas ādas bālums, kas var ilgt gadiem, kamēr rodas anēmija.

Ja bērns ir bāls vai viņam kaut vai vienreiz ir diagnosticēta mazasinība, vecākam noteikti būtu jāatbrīvo sava pašpārliecinātība. Un, īsi ieskatoties tēmā, uzsvēršu, ka īpaši svarīgi ir atbrīvot pašpārliecināto greizsirdību, jo tā rada vissmagākās asinu slimības.

Ja jums pēc ēšanas sagādā raizes vēdera augšdaļa, tajā esošā spiedošā sajūta, ka ēdiens ir apstājies kuņģī un netiek tālāk, vēdera augšdaļas redzams izspīlējums, smagums sirdī, atbrīvojiet savas bailes būt vainīgam, sevis attaisnošanu, nekļūdību, pašpārliecinātību. Vainas sajūta ir ar mīlestību saistīts sirds stress un ar darbu saistīts kuņģa stress. Bailes būt vainīgam ir sirds ritma traucējumu izraisītājas, tāpēc sirds pēc pamatīgas pieēšanās var tikpat pamatīgi sākt streikot. Ja cilvēkam ir noteikta izpratne, ka kārtīgu pilnu vēderu ir nopelnījis tikai liela darba darītājs, viņam no savas sirds jādabū kārtīgi pa dibenu.

Ja strīdaties pretī zināt, ka neesat nekļūdīgi un ka nekļūdīgu cilvēku vispār nav, no jūsu zināšanām ir maz labuma. Atbrīvojiet savas zināšanas un jūs sajutīsiet, kā kuņģis sāk gremot. Tas nozīmē, ka jūsu pašpārliecinātība bija izaugusi tik liela, ka neļāva vairs saprast dzīvi. Zināšanas traucēja uzskatiem. Tas ir tas pats, ka cilvēks paziņo un saprot, kas ir ēdiens vai barība, bet nezina, kas ir barības vielas. Ja viņš zina, tad nesaprot, kas un kam domātas ir olbaltumvielas, taukvielas un ogļūdeņraži.

Kāds bieži pastāvošs pašpārliecinātības rādītājs un īpaši smags stress ir apziņa, ka ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs. Šis stress būtu ar zelta burtiem jāuzglezno uz sienas, jo ikviens mūsdienu cilvēks, kas kaut ko ir darījis vai kaut ko sasniedzis, uzskata tieši tā. Jo lielākas ir bailes, jo nelokāmāks ir šis skaidri izveidojies priekšstats, neatkarīgi no attīstības līmeņa. Tas nozīmē, ka šādi var domāt gan fiziskā, gan garīgā darba darītājs. Šāda izpratne rada ar dzelzs smagumu salīdzināmas garīgās vai fiziskās slimības, kas izdara ar cilvēku to, kas tiek darīts ar dzelzi, lai to saliektu.

Sis stress liek izdomāts vai izteikts droši un pārliecinoši, ar pašsaprotamību, slavējoši, nervozi, aizvainoti, ar nogurumu, sarūgtināti, verdziski, ar slēptu nodomu, skumji, sevi žēlojot, .11 mežonīgu naidu, izspiedoši, riebīgi, ņirgājoties par sevi vai ciliem, izaicinoši, provocējoši, savu niecību uzveroši, ar rūpēm, dzeļoši, savu muļķību apsmejoši, ar viltus atturību, zem pāridarījumiem ciešoša cilvēka veidā, utt.

Katrs nosauktais stress dod pamatstresam kādu papildu enerģētisku niansi. Šie stresi materializējas kā kuņģa slimības, kas, savukārt, padara visu ķermeni slimu. Ja sākumā dvēsele padarīja ķermeni slimu, tad vēlāk ķermenis padara slimu dvēseli un tas pats aplis, tikai jaunākā, zemākā un smagākā līmenī, atkārtojas atkal un atkal, līdz ķermenis iet bojā. Jo drošāks ir cilvēks, ka viņam liek darīts pāri, jo slimāks viņš ir. Pieķeršanās zināšanām viņam nodara sāpes.

Jebkura absolūti droša zināšana ir slikta. Jo tā ir pārstājusi attīstīties tālāk. Kāpēc domāt tālāk, ja es zinu, ka šī lieta noteikti ir tā un ne citādi! Man taču ir daudz citu svarīgu nodarbošanos. Tas nozīmē, ka jebkurš nostiprinājies priekšstats ir apspiesto baiļu summa. Aiz tā ir slēpts naids, un, jo ilgāk tam jāsēž klusu, jo vairāk tas kļūst par ļaunumu. Zināšanas padziļināšanas vietā rodas zināšanas iznīcināšana. Tam šajā vai nākamajā dzīvē jānoved pie šaubām, ka viss varbūt nemaz nebija tā, kā es zināju.

Pamatojoties uz ārējo vērtējumu, neglītajai baiļu nospiestības enerģijai ir dots skaists vārds pašpārliecinātība. Pašpārliecināts cilvēks nešaubās ne par ko un uzskata sevi par nekļūdīgu. Ja viņš absolutizē materiālumu, tad jau pie pēdējiem kumosiem no ēdiena galda steidzas uz darbu, jo noteikti zina ja viņš nedarīs, tad neviens nedarīs.

Stress, kas sākotnēji iedarbojas kā sevis slavināšana, sakrājas par cilu pelšanu. Prieks par savu skriešanu kļūsi par skumjām, ka neviens nepalīdz. Un patiešām nepalīdz. Ja jūsu ģimenē, skolā vai darba kolektīvā kāds pastāvīgi vēlas visu izdarīt pats un arvien atkārto ja viņš nedarīs, tad neviens nedarīs, tad, baidoties no šādiem izteikumiem, drīz sākat to neieredzēt un, kaut vai protestam, arī paši neizdarāt to, kas būtu nepieciešams. Cilvēks, kas uzņemas citu darba darīšanu, nelabojami atstāj nepadarītus savus svarīgos darbus. Kolektīva interesēs jums šis darbs jāizdara, un drīz vien jūs jau domājat tāpat kā viņš.

Atcerieties savas bērnības mājas, un jūs sapratīsiet, no kurienes nācis šāds stress. Ja mans kuņģis nebūtu sācis dot par sevi zināt, es būtu turpinājusi nodarboties ar citām, pēc manām domām, svarīgām lietām. Es taču nestaigāju un nebazūnēju, ka man ir jāizdara cilu darbs. Esmu sākusi, tieši pretēji, arvien vairāk protestēt pret šādu lietu, jo manai mātei tas ir bijis ikdienišķs sakāmais un viņas sevis žēlošanas rosinātājs. Atgādinu ja bērns sola sev, ka es nekad nebūšu tāds kā mana māte, viņš ir pilnībā nospiedis savas mātes atbilstošo stresu. Visi var apliecināts, ka viņš it kā nemaz nebūtu savas mātes bērns.

Patiesībā stress ir tik ilgi nospiests, kamēr sāk plūst pāri malām. Esot ārēji tieši pretējs mātei, viņš baidās no mātes un līdzīgi viņai uzvedošos cilvēku attiecīgajām izdzīvošanām. Ar savām bailēm viņš provocē tās, pastāvīgi uzkrāj sevī no citiem izplūdušo enerģiju, un tā kļūst par viņējo, līdz kādu dienu mērs ir pilns un cilvēks uzsprāgsi. Šādi viņš principā arī kļūst tāds pats kā māte, bet atbilstoši attīstības stadijas atšķirībām stress tiek izdzīvots vai nu uz citiem kā darīja viņa māte, vai sevī kā liek inteliģence.

Tieši tāpat ačgārni mums māca tēva uzskats, ka man ir jādara viss, jo neviens cits to nedara. Apkārtējā vide vēl piemet savu artavu. Lai no visa tā izvairītos, cilvēks liek sev attīstīties, nonāk kaut vai nedaudz augstākā attīstības līmenī un atklāj, ka neviens neprot to, ko prot viņš. Zemapziņā mītoša apzina, ka, tikai kopā ejot, var sasniegt vispārīgu augstāko līmeni, arī rada vēlmi, lai visi nāktu līdzi.

Ikviens staigā savā gara tumsībā, ar nodurtu degunu meklejot sevi, tāpēc viņš neredz cita doto gaismu un neprot to pieņemt sevis atrašanai. Tad nobijies gaismas piedāvātājs, kurš baidās, ka viņa gaisma nav vajadzīga, sāk to uzspiest citiem. Maz vai daudz tā ir cita lieta. Apziņa, ka man jādara, jo neviens nedarīs, pieaug.

Tāpat kā visi stresi, arī šis stress mīt katrā cilvēkā. Nav jēgas vainot citus, jo citos saskatām paši sevi. Jo labāks es vēlos būt, jo lielāks ir šis stress manī. Šis sliktās lietas labā puse ir fakts, ka liels stress Jauj spert lielu soli manā attīstības etapā, ja es gluži pirms tam neesmu paspējusi nomirt. Tas nozīmē, ka tas, kurš pārāk daudz uzņem sevī un sev par nastu, nespēj spert soli līdz galam un viņam nākamajā dzīvē jāmēģina no jauna. Uz viena stresa iemācīšanās kāpnēm mēs protam un spējam speit šo soli, uz otra stresa kāpnēm nespējam, uz trešā stresa kāpnēm varbūt pat nemēģinām, bet uz ceturtā stresa kāpnēm uzkāpjam pa vairākiem pakāpieniem. Katrs savā veidā.

Tātad jo vairāk cilvēks vēlas, jo vairāk viņš redz ja viņš neparādīs savu iniciatīvu, viss paliks nepadarīts un viņš nesasniegs savus mērķus. Vēlme būt labam cilvēkam liek rādīt piemēru un sākt pašam. Šādi cilvēks arī pats uzņemas pienākumu nastu, pats pieprasa no sevis, arī ja pats netiek ar to galā. Tad viņš sāk protestēt, ka, ja viņš nedarīs, tad viss arī paliks nedarīts. Patiesībā neviena lieta nepaliktu neizdarīta, tāpat kā tā nepaliek neizdarīta ari tad, ja cilvēks pamet šo pasauli. Vēlme visu iegūt ātrāk un ar mazāku piepūli rada vēlmi iegūt caur citiem. Kamēr vēlme būt labam cilvēkam ir lielāka nekā vēlme izinantot citus, šis cilvēks negūst miera ne dienu, ne nakti. Viņš ir kā pats savā sulā, kur mērķis piespiest sevi arvien vairāk kļūst par vēlmi aizraut citus ar savu strādīgo piemēru.

Slēpta vēlme iegul atbaida citus. Šādi strādīgi vecāki atbaida viens otru un savus bērnus no tā, kas visiem ir vajadzīgs un kāpēc viņi ir ieradušies šajā pasaulē. Neviens nav apmierināts ne ar sevi, ne ar citiem. Šādi cilvēki bēg no kopīgiem pasākumiem skolā, kur par darbu neviens nemaksā, un kolektīvā, kur par darbu tiek maksāts. Tas, no kā tiek bēgts, saniknojas, ka viņam viss jādara un citi nedara neko. Viņš izjūt savu nespēju izdarīt kaut ko lielu un nesaprot, ka bēg nevis no viņa, bet no viņa vēlmes iegūt. Sevis piespiešanas mērķis ir iegūt mīlestību, cieņu, godu, izcelšanu, uzslavu, bagātību, slavu, svarīgumu. Kas gan cits to darīs, ja ne pats.

Aplūkosim šī stresa visvienkāršāko piemēru. Sieviete ir radīta ģimenes barošanai. Viņa vāra ēst. Jo lielāka ir viņas pārliecība ja viņa netaisīs ēst, tad neviens netaisīs, jo droši vien tad, ja viņas nav mājās, vīrs un bērni ēd sviestmaizes. Tātad sievietei arī ir taisnība. Ja atrasta taisnība, neviens pat nesāk domāt tālāk. Stress vada māti, māte visu ģimeni, un meitas varbūt pat nesāk interesēties par pavārmākslu. Jo ja viņas taisītu ēst, māte taču nevarētu atkārtot, ka bez viņas neviens cits neko nedara. Kāda jauna sieviete sūdzējās, cik grūti viņai bija apprecoties. Tikai slepus no mātes vai tad, ja mātes nebijis mājās, viņa varēja vārīt ēst. Citā laikā māte atstūma meitu no plīts, jo neviens negatavoja tik labi kā māte. Meitas taisītajam ēdienam noteikti bija kāda vaina vai tas vispār nederēja ēšanai, lai gan citi to ēda un slavēja.

Vai cits piemērs vīrs ir radīts celšanai. Tēvs, kas uzskata ja viņš nedarīs, tad neviens nedarīs, var kaitināt savu mazo dēlu, sakot, ka tas neko neprot, bet nedot bērnam savus darbarīkus. Bailes, ka bērns pazaudēs vai saplēsīs darbarīku, arī izraisa to, no kā tēvs baidās. Vainīgs ir bērns. Tēvs var šo vainu bērnam visu dzīvi bāzt degunā un aizbaidīt bērnu no darba. Bet citiem viņš stāsta ja es neko nedarīšu, tad viss sabruks, bet neviens savas rokas klāt neliks. Šādi pārlieku strādīgu vecāku bērni var būl neprasmīgi un slinki dzīves dedzinātāji, kuriem dzīvē nemaz nav vietas.

Cilvēks bez stresiem ir vienkārši cilvēks, kas jūt, ka viņš prot vienu lietu labāk nekā visas citas, bet tāpēc neuzskata sevi par labāku nekā citi. Viņš ir laimīgs, ka viņam ir iespējams prast to, ko citi neprot, un attīstīt savu prasmi ar darba pieredzes palīdzību vēl vairāk. Viņš ir laimīgs, ka viņam ir, ko dot citiem. Viņam netraucē, ja neviens nesaprot viņa īpašo stāvokli, jo viņā ir apziņa, ka cilvēka īpatnība arī slēpjas faktā, ka viņš kaut ko prot labāk nekā citi. Viņš negaida, lai citi sāktu interesēties par viņa prasmēm un skrietu pie viņa mācīties, jo viņā mīt apziņa, ka viņi nāks tad, ja būs gatavi šādas iemaņas nepieciešamībai. Šāds cilvēks pievelk sev līdzīgus. Šādi ikviens dod savu ieguldījumu kopīgā pasākumā un kopā tiek iegūts perfekts rezultāts.

Vai jūs pazīstat kādu Šādu cilvēku? Gan jau zināt kādu, bet, kad iepazīstat viņu tuvāk, saprotat, ka esat kļūdījušies. Ja mans draugs kuņģis nebūtu parādījis, ka man jāiepazīst šī problēma, viņš nebūtu ieradies mani mācīt. Es nebūtu sākusi atbrīvot apziņu -ja es neko nedarīšu, tad neviens cits nedarīs.

PATIESS GADĪJUMS

Atbrīvoju šo stresu kā apcietināto un apskatīju viņa esību un aiziešanu. Sekoju viņa uzvedībai; jo tālāk stress devās, jo vairāk tas sāka ne tik daudz redzami, cik sajūtami mainīties. Tāpat kā, raugoties no malas uz citu cilvēku, no uzvedības var nolasīt otra noskanu, arī stresa kā ķermeņa uzvedība var būt skaidra pat bez vārdiem. Sākumā viņš bija kā mierīgs cilvēks, kas samierinoši dara to, ko dara, jo citi neprot un tāpēc nedara.

Viņš bija smags un skumjš, ka viņam nav domubiedru, ar kuriem kopā dalīties problēmās. Viņš attaisnoja cilus ar to, ka viņi neprot. Kā gan viņi var darīt, ja viņi neprot. Atbrīvoju viņu vēl vairāk un pēkšņi pieķēru sevi pie atpazīšanas, ka tieši tāda esmu bijusi. Parasti vērtējot mierīgs, citus vērā ņemošs labs cilvēks, lai gan pārāk smags un skumjš. Smagums un skumjas taču ir viens un tas pats.

No jauna kā gūstekni cietuma kamerā apskatīju savu apziņu -ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs,. Tajā bija kaut kāds nemiers, meklēšana, kas lika kaut kur skriet vai bēgt. Lai no tā izvairītos, viņa pati raudādama savā cietuma kamerā bija uzbūvējusi mūžīgu nerūsējošā tērauda zvēru būri. Atbrīvoju savu cietumnieku no abiem cietumiem un sapratu, ka šis sākotnējais cietums ir zemapziņas līmeņa bailes. Tajā atrodoties, cilvēks lēnām kļūst par dzīvnieku. Ja viņš nevēlas būt dzīvnieks, tad apzināti uzbūvē sev būri, kura vārds ir Vēlme Būt Labam Cilvēkam. Ievērojiet, es taču atbrīvoju apziņu ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs, un kur tā nonāca? Tiesa gan, ja es pati sevi nepadaru par savu baiļu un vēlmju gūstekni, tad to nedarīs neviens. Ne garīgi, ne fiziski.

Apskatīju viņu no jauna. Kāds cietumnieks ar vēlmi tirgoties, kurš, kad es atļāvu viņam iziet brīvībā, sāka šaubīties pa iešanu. Sapratu, ka viņš baidās iet. Kāpēc viņš baidās? Viņš baidās ja viņš aizies, tad viņš vairs nevarēs svarīgi teikt ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs. Biju pārsteigta, ka manī ir tik liela vēlme būt svarīgai. Tā taču ir vēlme būt lepnai par kaut ko. Tas ir slēpts mazvērtības komplekss, nederīguma sajūta. Izskaidroju savam stresam arī šo problēmu, un viņš sāka iet. Šī iešana gan bija pret viņa gribu un lēna, taču, jo tālāk viņš devās, jo vieglāk kustējās. No manas dvēseles it kā būtu nokritis kaut kas smags un gļotains. Kad vakarā mazgājos, ar pārsteigumu atklāju, ka vēdera augšdaļas sausā un raupjā āda bija kļuvusi zīdaina.

Es atbrīvoju šo stresu daudzas reizes. Tam bija nepieciešamas dienas, jo sev domāto brīvo brīžu vienmēr ir pārāk maz, bet es tos atļāvos. Katrs nākamais attēls radīja atziņu: "Joprojām! Esmu tevi jau daudzas reizes atbrīvojusi, bet tagad tu paradies ar šādu mazu niansi!'' Apmēram katrs desmitais attēls pārsteidza vai šokēja, bet mācīja, jo es vēl nebiju nonākusi līdz šī stresa būtības izpētei. Kuņģis un gremošanas trakts ar pilnībā atšķirīgiem panākumiem reaģēja uz visām iespējamajām labajām vai sliktajām atpazīšanām, līdz kādu dienu sajutu to pašu, ko no manis brīvībā izejošs ieslodzītais: esmu laimīga, ka varu prast stresu valodu labāk nekā citi cilvēki.

• Man sev vairs nav jāsaka, ka man nav tiesību vērtēt citus cilvēkus, vienalga, ko viņi dara, kā gudrus vai muļķus, labus vai sliktus. Tas nozīmē, ka labajam cilvēkam manī nav jāsauc pie kārtības sliktais cilvēks. Apziņa un sajūta, ka esmu laimīga, ka varu darīt savu darbu, izslēdz apziņu, ka man jādara tāpēc, ka citi nedara, neprot, nespēj, nevēlas, negrib, nesaprot, neatceras.

Turpmākā saziņa ar šo stresu man tagad ir dzīvei svarīga saziņa. Nodarbojoties kaut vai tikai ar šo vienu stresu un tā atbrīvošanu, palēnām atbrīvojas arī visi citi stresi, jo katrs stress pieķeras, sapinas, izveido dzīves rakstus ar citiem stresiem. Ja ķermenī kāda vieta atgādina par savu esamību, tad viņš zina, ka pašreiz tā ir centrālā problēma, un saka: “Dārgo cilvēk, sāc no šejienes savu mācību stundu, attīstoties kā cilvēkam. ”

Kuņģis ir cilvēka vienatnes jeb uz ego vērsts orgāns. Tas

nozīmē tajā sakrājas viss, kas ir saistīts ar viņu kā personu un tas nevar nekur pazust, pirms problēma nav atrisinājusies. Persona un personība ir viena veseluma divas puses. Padomājiet, ko šie divi jēdzieni jums nozīmē.

Aizkuņģa dziedzeris ir prasmes būt vienatnē jeb personības orgāns. Ja ar cilvēku kā personu viss ir kārtībā, viņā kuņģis ir vesels, bet, ja ar cilvēku kā personību viss ir kārtībā, viņa aizkuņģa dziedzeris ir vesels. Abos gadījumos pārējais organisms tāpat ir vesels. Citiem vārdiem materiālā dzīve sākas no sīkumiem, un, ja ar tiem viss ir kārtībā, ari lielās lietas ir kārtībā. Tas, kurš baidās but ma/s, sapinas sīkumos, lai gan vēlas būt liels.

Kuņģis un aizkuņģa dziedzeris ir materiālie orgāni.

Lielā jeb dzīves izpratnē ar sīkumiem nodarbojas kuņģis un ar lielām lietām nodarbojas aizkuņģa dziedzeris. Mazā jeb gremošanas izpratnē kuņģis ir lielu lietu darītājs un aizkuņģa dziedzeris ir vismazāko lietu darītājs.

Dzīves izpratnē bez kuņģa var dzīvot, bet gremošanas izpratnē bez kuņģa dzīvot ir ļoti grūti, jo bez gremošanas dzīvot nevar. Vienalga, cik labu darbu ēdiena sagatavošanā dara zobi un mēle, cilvēkam ar izoperētu kuņģi vienmēr jārēķinās ar citiem. Tāpēc ir ļoti svarīgi atbrīvot apziņu ja es neko nedarīšu, tad neviens nedarīs. Pretējā gadījumā pastāv bīstamība nonākt situācijā, kad visiem jādara kaut kas man, jo es pats neko nevaru izdarīt.

īsumā varētu teikt ja cilvēks uzskata, ka viņam nav īpaša skaistuma, gudrības vai bagātības, viņš sāk apliecināt savu vērtību, darot darbu. Ja sākumā tas viņam izdodas, viņš jau iespiež “gāzi grīdā” un sāk ar darbu lauzties dzīvē uz priekšu. Kuņģim nav citas iespējas kā saslimt. Pilna vēdera sajūta un spiedoša vēdera augšdaļa ir pirmās pazīmes, ka ar kuņģi kaut kas nav kārtībā.

Bailes palielina ātrumu, un vainas apzina palielina slodzi, vienalga, par kādu ķermeņa funkciju vai vielmaiņas posmu tiek runāts. Bailes padara vielmaiņu ātru un ķermeni vāju, vainas apziņa dara pretējo. Tā ir kā smaga nasta, kas kustas arvien lēnāk un lēnāk, līdz iegrimsi augsnē. Vainas apziņa ir kā augsne, uz kuras cilvēks aug kā augs.

Resnu cilvēku, īpaši bērnu, vispār nedrīkstētu vainot vai vērtēt, jo viņa vainas apziņa šādi izaug vēl lielāka. Viņš kļūst vēl resnāks, bet, tā kā vainas apziņa provocē vainošanu, tieši tas arī tiek darīts. Tievu cilvēku nedrīkstētu baidīt, jo baiļu palielināšanās padziļina notievēšanu, bet, tā kā tā provocē baidīšanu ar savam bailēm, tad tas tiek darīts.

Kāds baiļu dzīts cilvēks steidz visu darīt pats, jo uzskata, ka citi to tik un tā nedarīs. Otrs vainas apziņas dēļ velk arvien pieaugošu vezumu un arī uzskata ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs. Bailes sāk mīdīties uz vietas un vainot citus, ja vairs nespēj paskriet ātrāk. Vainas apziņa, no sevis visu izspiežot, var sagumt un joprojām klusēt, jo baidās no vainošanas. Tās sarūgtinājums paliek viņā un slēpti dara savu iznīcinošo darbu. Tāpēc kuņģa vēzis ar lēnu attīstību vairāk apdraud resnus nekā vājus cilvēkus.

No kuņģa sākas pārtikas sadalīšana barības vielās, kas turpinās katrā nākamajā gremošanas trakta posmā. Katrs posms dod savu kuņģa sulu, kas ļauj noteiktai vielai atbrīvoties no ēdiena, un uzņem šo vielu ķermenī. Tilpuma vielas kustas tālāk nekā konveijers un vienlaikus velk uz savu pusi to, kas ķermenim vairs nav vajadzīgs.

Normāla gremošana sasmalcina ēdienu.

Nenormāla gremošana sadrupina ēdienu.

Sevis piespiešanu ar bailēm izmet kuņģī pārāk daudz skābju. Bet, ja nobijies cilvēks vēl arī sadusmojas, tad izplūst pārāk koncentrētas skābes, kas sadedzina barību. Dedzināšana liecina par šādu situāciju. Tāpat kā no krāsnī piedegušas kūkas daļas vairs nav nogriežamas, neviens gremošanas trakta nākamais posms vairs nesaņem to, kas ķermenim nepieciešams. Tāpat kā piededzis ēdiens ir kancerogēns, tāpat tāds ir arī pārlieku skāba kuņģa produkts. Piedegušu kūku neraizējoties izmetam atkritumos, bet piedegušu kuņģa saturu izmetam zarnās.

Cilvēkam, kurā mīt bezrūpība par citiem un nākotni, saslimst zarnu trakts. Vainas apzina neļauj izdalīt sevis piespiešanas nastu. Tieši tāpat arī barība uzvedas kā nasta, kas kuņģa skābju mazuma vai trūkuma dēļ tiek sašķelta ar pūšanu un nosēžas ķermenī kā atkritumi, vispirms kaitējot kuņģim. Jo vairāk resns cilvēks vēlas slēpt savas problēmas un jo vairāk viņš ar savu priecīgo seju apmāna pat sevi. jo slēptāks ir process. Apziņa, ka ar mani viss ir labi, ir pielīdzināma nāvei.

Cilvēkam, kurš liek sev ar bailēm būt vainīgam, var būt slims viss gremošanas trakts no kuņģa līdz taisnajai zarnai, tā ka neviens pat nesaprot, kas viņam īsti kaiš. Reizēm bailes ir lielākas par vainas apziņu, reizēm vainas apziņa ir lielāka par bailēm, un reizēm vērojams protests pret vienu vai otru situāciju.

Gremošanas traktā uzkrājušies stresi rada vemšanu, par kuru tiek teikts: man ir nelaba dūša. Dūša var būt nelaba ilgu laiku, bet ārā nekas nenāk, ja cilvēks nesaprot, ka viņš glabā apcietinājumā mīlestību pret savu darbu. Mīlestībai šādās bailēs ir slikti. Atbrīvojiet savu mīlestību, tad tai nekad nebūs slikti. Tad gan pret savu, gan citu darbu un darāmo attieksieties ar mīlestību un nesteigsieties darīt, ja nebūs nepieciešams darīt. Mierīgi noskatīsieties uz tuva cilvēka skudrai līdzīgo rosīšanos un sajutīsiet, ka viņam tas pašreiz ir nepieciešams un jums nav jāsteidz to darīt viņa vietā.

Vemšana var rasties arī no sabojāta ēdiena ēšanas, jo līdzīgais pievelk līdzīgo. Cilvēks, kas ir sabojājies, ēd sabojātu ēdienu, nejūtot, ka tas ir sabojājies. Tas, kurš nepazīst sevi, nepazīst arī citus, vienalga, vai tas ir otrs cilvēks vai ēdiens. Ēdiens sabojājas, ja tas ir slikti jeb vajadzībām neatbilstoši uzglabāts. Cilvēks sabojājas tieši tāpat. Kas ir viņu slikti uzglabājis? Galvenokārt jau viņš pats savā iepriekšējā dzīvē, tad vecāki un tālāk atkal pats ar savām sliktajām domām. Vemšana liecina, ka pašreiz ir īstais laiks sākt labot kļūdas.

Par vemšanas lēkmēm tiek arī teikts: man rauj ārā. Vemšanas un nelabuma lēkmes vienmēr ir saistītas ar diafragmu, kuras krampjainie rāvieni uz augšu pēc vakuumsūkņa principa palīdz iztukšot kuņģi nedabīgā virzienā. Tā iemesls ir vēlme

atbrīvoties no netaisnības un pāridarījumiem. Tas, kurš izvemj sevi tukšu, uz brīdi arī atbrīvojas.

Cilvēku, kurš baidās, ka no pāridarījuma tāpat vienkārši vaļā netiks, bet to gribētu, var nomocīt nelabuma lēkmes, bet bailes aizsien barības vadu un nekas nenāk ārā. Ja cilvēks uzskata, ka no viņa sāktajiem darbiem vienalga nekas neiznāks, gremošanas traktā nonākušais paliek tur kā pienaglots, un ne no priekšas, ne no aizmugures nekas nenāk ārā. Bailes, ka nekas nenāks ārā, koncentrējas par materiālu pierādījumu, ka nekas nenāk ārā.

Uzticieties sev, bet nekad nepaļau jieties uz sevi, tad jums nebūs jāēd savi vārdi vai jānožēlo rīcība. Ticība sev ļauj cilvēkam palikt cienīgam un neļauj dot solījumus, kuru realizācija nav atkarīga no sevis. Sev ticošs cilvēks jūt kādreiz nāks laime. Viņš kustas tās virzienā.

Pašpārliecināts cilvēks uzstāda sev galīgu mērķi, pieķeras tam un atdod par to kaut vai dzīvi. Tik ilgi, kamēr dzīves atdošana par mantu ir tikai runas, viss it kā būtu kārtībā, bet, kad nāve ir tuvumā, cilvēks ir gatavs atdot kaut vai visu savu mantu, lai tikai paliktu dzīvs. Tikai tie, kas par pašpārliecinātu citu vainošanu ir ieguvuši nepanesamas dvēseles mokas, vēlētos nomirt, lai atbrīvotos no mokām, bet divas labas lietas vienlaikus iegūt nevar. Šīs lietas ir nāve un atbrīvošanās no mokām.

Visu, ko cilvēks dara, garīgā izpratnē viņš dara tikai sev, bet laicīgā izpratnē gan sev, gan citiem. Laicīgā izpratnē vergs var darīt visu tikai citiem, bet garīgā izpratnē viņš dara tomēr tikai sev. Cilvēks, kas uzskata, ka viņam jādara tāpēc, ka neviens cits nedara, ir pats sevi padarījis par vergu. Piespiešana rada protestu. Cilvēks, kurš cieš no citu piespiešanas, klusi vai skaļi protestē uz ārpusi, un šādi rodas vardarbība. Cilvēks, kurš cieš no sevis piespiešanas, protestē uz iekšpusi, bet tā netiek saukta par vardarbību.

Darbam vienmēr seko rezultāts. Vēlamā rezultāta gods un slava vienmēr pieder priekšā gājējam, un, jo lielāka tā ir, jo vairāk darba veicēji paliek ēnā. Bet, ja vēlamais rezultāts netiek sasniegts, vainīgie tiek izcelti. Abos gadījumos ir iemesls sacīt: “Ja es nedaru, tad neviens nedara!", tikai teikšanas slēptā doma ir atšķirīga. No tā izriet secinājums, ka viņš darīja pareizi. Ja viņš pats šādi doma, viņa pašpārliecinātība palielinās. Ja citi domā tāpat, palielinās arī viņu noteiktā apziņa, ka tas ir vienīgais pareizais risinājums. Tas liek sevi piespiest vēl vairāk, un cilvēkam sāk šķist, ka viņš nedara to tikai sev, bet arī citiem. Agrāk vai vēlāk spēki beidzas un rodas protests kāpēc man jādara? No šī brīža sākas kuņģa slimības.

Ar apziņu ja es nedarīšu, tad neviens nedarīs, nešķirami vienota ir neuzticēšanās. Neuzticēšanās ir pašaizsardzība stress, kas aizslēdz cilvēku citiem. Neuzticēšanās darbā ir kuņģa vārtnieka stress, kas rada kuņģa vārtnieka spazmu, saraušanos līdz pat pilnīgai izejas slēgšanai. Piemēram, ja grūta sieviete netic nevienam un nekam, viņas bērnam var būt tāda kuņģa vārtnieka spazma, ka pat ūdens piliens netiek tai cauri un bērna dzīvības glābšanai jāveic nekavējoties operācija.

Vēsa pieklājība, padoms no malas, rezervēts delikātums tas viss ir sevi aizsargājoša neuzticēšanās. Neuzticēšanās ir bailes uzticēties. To, no kā cilvēks baidās, viņš ari pievelk. Ar bailēm uzticēties jūs pievelkat tos, kuri nebūtu jāpievelk, un viņi ļauni izmanto jūsu uzticību. Kurš vienkārši turpina runāt, kurš no savas puses pieliek kaut ko klat, kurš apgriež teikto kājām gaisā, kurš izmanto iegūtās zināšanas savā labā, kurš nodod. Katrā gadījumā: ja vēlaties kādam uzticēties, tad vēlāk nožēlojat un agrāk vai vēlāk prātā ienāk doma, ka nevienam uzticēties nevar. Uzticēties vajag. Ja ticat, tad uzticaties, bet tik ilgi, kamēr pār jums valda bailes, jūs tikai vēlaties ticēt un uzticēties.

Uzticēties gribētos, jo cilvēks nedzīvo pasaulē viens pats. Gribētos dalīties savos priekos un bēdās, un, ja bēdu neviens nevēlas uzklausīt, tad varētu dalīties arī priekos. Bet, tiklīdz tas notiek, attopat, ka esat izprovocējuši kāda skaudību. Esat nelaimīgi, jo jums nav nekā, ko skaust, bet tomēr tiek skausts. Kāpēc tā? Jo vēlaties būt patiesi un atklāti. Vēlaties, nesaprotot, vai tas ir nepieciešams, vai tas ir nepieciešams pašlaik, vai tas ir nepieciešams šajā sabiedrībā.

Vēlme būt godīgam rada atklātību. Atklāts prāts = atklātība ir ar prātu sajūtama pasaules atvēršana. Ar prātu tiek dzīvots fiziskajā pasaulē, kurā netiek prasts dzīvot bez vērtēšanas. Un, ja cilvēks vēlas dzīvot, labais tiek izrādīts un sliktais liek noslēpts. Vēlme būt godīgam noteikti izraisa kosmētisku defektu vai ādas slimības.

Jo lielāka ir cilvēka vēlme biīt atklātam, jo patiesībā lielākā ir viņa vēlme atvieglot savu slimo dvēseli, parādīt apslēpto, šādi demonstrējot savu godīgumu. Jo lielākas emocionālās putas izplūst no viņa mutes, jo mazāk viņš atceras, kas un ko runāja.

Dvēseles atklāšanas brāzmā cilvēks stāstot izliekas sliktāks, nekā viņš ir, sabiezina notikumu krāsas, lai saņemtu par savu atzīšanos no klausītājiem pluspunktus, un arī saņem. Vēlāk izrādās, ka viss ir nonācis plašās masās un raugās viņam pretī no greiza spoguļa. Jūs laizāt savas brūces un uzskatāt, ka esat cietuši par savu uzticēšanos, un jūsu neuzticēšanās pieaug. Uzticēšanās un atklātība ir veselumu veidojošas pretišķības.

Mūsdienu cilvēka neuzticēšanās ir neticami liela, varētu pat teikt totāla. Saskaros ar to katru dienu un zinu, kā tā traucē cilvēkam izveseļoties. Ne viens vien cilvēks drīzāk mirst nekā runā ar vecāku, bet nerunājot dvēsele nekļūst viegla. Runāt nevar, jo vecāku nesapratne visu pārvērš par vainošanu. Kas par to, ka bērns vispār nav domājis vainot. Man nav jāstāsta, jo es pati runāju par stresiem, kas dzīvo cilvēkā. Ja tie ir ļoti sāpīgi vai savādi, esmu vaicājusi, vai patiešām redzu pareizi, un tad parasti cilvēks sevi atver.

Dažiem vecākiem pat pēc bērna nāves nevar stāstīt to, ko bērns man uztic, lai gan tas būtu vajadzīgs. Tāpēc ne viens vien noslēpums paliek par noslēpumu uz mūžiem. Ir ari tieši pretējas situācijas vecāks neiedrošinās atklāt savas domas bērnam, jo satiktu nežēlīgu nosodījumu. Netiek stāstītas pat skaistas un dvēseli aizkustinošas atmiņas. Ja es esmu teikusi: "Viņš runāja par jums ļoti silti un uzmanīgi,” tad cilvēks ir apvainojies: “Kā viņš jums to stāstīja, es par to neko nezinu." Stāstīt var tam, kas nevērtē teikto, nesāk, balstoties uz teikto, kādu uzskatīt par labu vai sliktu.

Ar neuzticēšanos saistītās traģēdijas nav atstājušas neskartu arī mani. Daudzi cilvēki, kuriem es izskaidroju viņu stresus, nesaprot, ka tie ir vinu pašu stresi ieb viņu sliktā attieksme pret kādu vai kaut ko. Cilvēks sastāv no saviem vecākiem, un attiecības ar vecākiem lielākajai daļai nav kārtībā, tādēļ es stāstu, kā stress liek attiekties pret vecākiem. Ja cilvēks atbrīvo šo stresu, viņš saprot, cik nepareizi izpratis savus vecākus, un attiecības uzlabojas. Tāpat no sava plauktiņa tiek vērtēti arī vecāki un bērni.

Nebeidzami uzsveru, ka tas ir jūsu sliktais uzskats par šo cilvēku, nevis viņa būtība. Lielā uzticēšanās un lepošanās rosībā neviens pat neiedomājas ja šo lenti tūlīt iedotu visiem noklausīties, visi uzzinātu par slikto attieksmi, ko cilvēks līdz šim pūlējies noslēpt. Viņi sāktu lentes īpašnieku uzskatīt par sliktu. Ir cilvēki, kas pavairo savas neiemācītās mācību stundas materiālus visiem tiem, par kuriem lentē tiek runāts jeb ar ko viņam ir problēmas, un ar ko viņi vēlētos problēmas risināt. Tas nozīmē, ka lentes īpašnieks atklāj savu nosodošo attieksmi tam, pret kuru viņš attiecas nosodoši, nepadomājot, ka slēpts naids šādi kļūst par neslēptu naidu.

Klausītāju, kas dzird, cik slikti par viņu ticis domāts, piepilda svētas dusmas. Tik nepārdomāti naivums uzvedas pastāvīgi, tāpēc tam arī ir problēmas, kurās viņš ierauj visus, kas vien viņam sniedz palīdzīgu roku. Pēc tam palīdzētājs ir vainīgs. Tad tiek rakstīts vai zvanīts: “Svētais Dievs, ko lai es tagad daru! Viņš tagad ir tik nikns gan uz mani, gan uz visiem jums, ka es nezinu, ko viņš darīs! Labi, ka vairs nav vecie laiki! Es tā uzticējos viņam un vēlēju viņam labu."

Man nav nekā cita, ko teikt, kā vien tas, ka vieglprātības vārīta zupa jāizēd gan man, gan ari zvanītājam un rakstītājam pašiem. Jāsaprot, no kurienes sākas dzīve. Ja cilvēks nav taisnības cienīgs, viņam to nevajag uzticēt, un, ja uztici, tad jācieš, lai citu tādu pašu cilvēku iemācītos pazīt labāk. Es vēl vairāk atbrīvoju savu neuzticēšanos un uzticēties vēlēšanās stresu, bet vai to darīs arī šis nelaimīgais, nav zināms.

Naivs cilvēks ir viegli ietekmējams, un tas tiek izmantots. Viņam vienīgi ar sirsnīgu pārmetumu jāpasaka redz, kā tu man netici, kā viņš tūlīt tic, lai gan tikai nupat, uzticoties šim pašam cilvēkam, guva sāpes. Vēlme ar savu uzticēšanos izpatikt mātei, tēvam, māsai, brālim, draudzenei, kolēģim, dzīvesbiedram, bērniem un citiem vienmēr iecērt dziļas dvēseles brūces, kas ir salīdzināmas ar dvēselisku nodevību.

Visvairāk sāpju nodara māte, kurai nevar uzticēties, bet kurai bērni vēlas uzticēties kā svētajam. Uzticības izmantošana no mātes puses iznīcina bērna dvēseli un audzē bērnā ļaunumu, kas var padarīt bērnu par noziedznieku. Ja vēlaties uzskatīt savu māti par svētu, atbrīvojiet gan savu māti, gan vēlmi uzticēties mātei tik ilgi, kamēr sajutīsiet, ko mātei var uzticēt. Māte ir kā jebkurš cils cilvēks, kuram ir savas stiprās un vājās puses, un tas jāņem vērā, lai jūs negūtu ievainojumus paši un nenodarītu tos mātei.

Neuzticēšanās rada nesapratni, un nesapratne palielina neuzticēšanos. Zinot, ko otrs vēlas vai kas otram patīk, cilvēks neiedrošinās izteikt savu viedokli un ļauj sevi kā aitu pie striķa aizvilkt vienalga uz kurieni. Mani pārsteidz daudzu bezbērnu pāru neuzticēšanās vienam otram. Skaidri redzams, ka sieviete vēlas bērnu tikai vīrietim. Vīrietis vispār nevēlas bērnu. Abi ir noguruši un apātiski no savas bērnības vainas apziņas. Tā vietā, lai atvērtu muti un viens otram vitāli svarīgo godīgi izstāstītu, viņi vēlas to, kas nevienam nav vajadzīgs. Katrs šāds solis vēl vairāk palielina neuzticēšanos.

Cilvēka bailes teikt pat visnepieciešamāko, ko viņš jūt, ir tik lielas, ka cita aizvainošanas bailēs tās tiek sevī iznīcinātas. Vai esat iedrošinājušies pateikt savā vēlmē rūpēties rosīgai mātei: atstāj mani tagad vienu, jo man pašlaik visvairāk nepieciešams būt pašam ar sevi? Vai esat iedrošinājušies pateikt dzīvesbiedram, cik sliktās domās esat par viņu? Ka nesaprotat, ko tas nozīmē, bet cerat, ka viņš jums palīdzēs? Vai esat iedrošinājušies pateikt bērnam, ka esat vēlējušies no viņa atbrīvoties, kad pašiem prāts ir bijis melnāks par melnu? Droši vien ne. Ja vienu reizi esat centušies būt atklāti, lai savai dvēselei būtu vieglāk, tad šo traģisko skatu jūs vairs nekad nevēlaties redzēt. Labāk staigājat ar akmeni krūtīs un stāstāt, cik loti mīlat patiesību. Ja kāds no jūsu ģimenes locekļiem ir tam noticējis un atklājis savas sliktās domas pār jums, tad esat sarīkojuši viņam tādu pašu traģisku teātri, ko neviens līdz dzīves beigām neaizmirsīs.

Kas neaizmirstas, tas nav piedots.

Kas netiek piedots, pret to cilvēks ir nežēlīgs.

Bailēs no strīda labāk tiek klusēts, bet ciešana klusējot beidzas ar to, ka jūsu atkritumu muca, kas pildās, kādu reizi ieplīst. Vārdi, kas nelielā daudzumā, izsakot dzīves nepieciešamību, būtu bijuši tikai nedaudz traucējoši, tagad kā muļķīgu apvainojumu atkritumi tiek uzmesti jums kaklā. Paši zināt, kas no tā vēlāk iznāk. Bailes uzticēties pāraug par neuzticēšanos. Bailes, kas jūsos pastāvīgi radīja spriedzi, caur bezjēdzīgu strīdu izauga par apziņu, ka viņam neko nevar uzticēt. Pastāvīgi vēlējāties uzlabot attiecības, bet ieguvāt pilnīgu attiecību pārtraukšanu.

Auksta un pieklājīga nepieciešamo vārdu apmaiņa jums nenozīmē saziņu.

Šādi apstājusies informācija noteiktā sakrāšanās pakāpē rada elektrisko izlādēšanos, kas sabojā “vadus”, kuri cilvēka ķermenī ir nervu šūnas. Kādreizējā spriedze un sāpes kļūst par nejūtīgumu, kuru ēnā nemanāmi var attīstīties pat vēzis.

Neuzticēšanās par sevi liecina ar savādu spiedošu sajūtu ierobežotā zonā vēdera augšdaļas vidū. Tās ir bailes, tādēļ nenodara sāpes, bet moka, spiež, traucē, pievelkot uzmanību no svarīgām lietām uz sevi. Jo pārliecinātāki esat, ka nevienam nevar uzticēties, jo krampjaināka jeb nelokāmākā ir jūsu vēdera vidusdaļa. Nav svarīgi, vai esat resni vai tievi. Daži cilvēki saka: es gan lokos, kad sāku liekties, bet savu vidusdaļu nevēlētos kustināt. Cits attaisno savu nelokāmību ar muguras stīvumu vai sāpēm, kas pati par sevi jau ir tā pati problēma.

Jo lielāka ir neuzticēšanās, jo ilgāk ēdienam jāstāv kuņģī, radot pilna vēdera sajūtu, spiedienu pakrūtē, vēdera augšdaļas izspiešanos un aptaukošanos, tālāk jau kuņģa saslimšanai raksturīgās raizes un sāpes, un visa ķermeņa vielmaiņas traucējumus.

Ja neuzticēšanās rada naidu, rodas ne tikai kuņģa vārtnieka iekaisīgas slimības, bet arī čūla, kas dzīstot pārklājas ar brūcēm, un tad ir jānāk talkā ķirurgam. Ja kuņģis ir slims, ari aizkuņģa dziedzeris ir slims un cilvēks vairs nav formā. Pat pie vislabākās gribas viņš nespēj saglabāt savu vēderu gludu un slaidu. Jostas, siksnas vai korsetes nēsāšana var radīt vēl lielākas mokas par nāvi.

Jo vairāk cilvēks vēlas visu labo, jo mazāk viņš prot tikt galā ar mazumiņu. Neprasme tikt galā smalki padara vidukli resnāku. Skumjas jeb bezspēcīgs naids par to, ka es vienalga nedabūšu nekādas savas vēlmes piepildīšanu, padara vidukli stīvu kā mucu.

Vidukļa īpatnības stāsta par tagadnes un attiecīgā brīža īpatnībām.

Tik ilgi, kamēr cilvēks vienkārši tāpat ir laimīgs, viņa viduklis ir tievs un lokans kā kārkla zars. Ja viņš piespiež sevi kaut kā patiesi laba vārdā smalki tikt galā, viduklis ir smalks un nelokans kā zirņu maiksts. Tas, kurš šādā situācijā sevi žēlo, staigā pa pasauli ar ierautu vēderu. Bailes, ka nedabūšu vēlēto labo, un traģika: “Ak tu Dievs, kas tagad būs?” padara vidukli slimīgi tievu. Traģika ir nobijusies vainas apziņa.

Cilvēkam, kurš vēlas saņemt labo, lai atdotu to citiem vai lepotos citu priekšā, viduklis var būt izteikti smalks. Par šādu cilvēku saka, ka skaisti jau ir, bet bail roku pielikt. Ko var zināt, varbūt pārlūzīs. Šādām bailēm ir nopietns pamats, jo, ja traģika pāraug traģēdijā, tā var izraisīt katastrofālas sekas. Jo lielāks ir lepnums par savu skaisto un smalko vēderu, jo lielākas ir tiesības pieprasīt savu vēlmju izpildīšanu un jo neglītākas ir dusmas, kas var izpausties, ja vēlme netiek iegūta. Turklāt šādam cilvēkam vienmēr paliek tiesības, jo viņš taču ir vēlējies ciliem tikai labu.

Tas, kuram no skatīšanās uz šādiem sevis mocītājiem jau bērnībā bijis līdz kaklam, var jau kā bērns sev apsolīt: kad izaugšu liels, padarīšu savu dzīvi labu. No šī brīža slimīgi vājš bērns var sākt rūgt kā maizes mīkla. Vienalga, kādā vecumā ir līdz kaklam no likšanas sev ciest, rezultāts ir tāds pats. Dvēsele no sava vārda turēšanas ir viegla un ķermenis no nemācēšanas likt galā ar mazumiņu ir smags. Šāds cilvēks var viegli un jautri dzīvot savu dzīvi. Jo vairāk viņš pārzina izskatīgu cilvēku problēmas, jo lielāks ir viņa prieks, ka pašam visa ir pietiekami, un viņš neņurd arī par savu ķermeni. Viss būtu jauki, ja stresi nesakrātos klusām.

Šāds cilvēks neuztic citiem savas dzīves organizēšanu. Jo lielāka ir neuzticēšanās, jo lielāka ir apziņa ja es neko nedarīšu, tad neviens nedarīs, un jo lielāka, savukārt, ir neuzticēšanās. Šie divi stresi nevar dzīvot viens bez otra. Atbrīvojiet tos, sekojot sava vēdera augšdaļas sajūtām. Atbrīvojiet pirms ēšanas, ēšanas laikā un pēc ēšanas, un jūs sajutīsiet, kā kuņģis un gremošanas trakts ar katru reizi arvien vairāk atbrīvojas no lietuvēna, kas pēdējā laikā nedeva miera ne dienu, ne nakti. Pārliekā apetīte samazinās, un jums vairs nav apetītes meklēt kaut ko īpašu.

Medicīniski par slimību izraisītājiem vienmēr tiek uzskatīts kāds ārējais faktors. Tas nozīmē, ka visā jābūt vainīgiem mikrobiem. Esmu rakstījusi, kā vainas apziņa un vainošana nogalina sirdi, bet sirds nedzīvo bez kuņģa vai kuņģis bez sirds. Ar darīšanām un nedarīšanām saistītās vainas apziņas šausta kuņģi tāpat, kā cilvēks liek sev strādāt, lai būtu mazāk vainīgs. Vainas apziņa ir enerģētiski skāba, vainošana ir skābe. Bet ne viss skābais ir skābe.

Kuņģa skābe ir tāda vide, kur pat mikrobs nevar dzīvot, tāpēc ilgu laiku netika atrasti kuņģa slimības izraisošie mikrobi. Kuņģī lika atrasti tikai uz savu dzīvesvietu steidzošies zarnu infekciju izraisītāji. Tagad ir noķerta baktērija Helicobacter pylori, un tā tiek vainota kuņģa gļotādas iekaisuma, kuņģa čūlas un divpadsmitpirkstu zarnas čūlas izraisīšanā. Kā liecina nosaukums, tās dzīvesvieta ir kuņģa vārtnieķs jeb latīniski pylorus. Tā ir baktērija, kuru mūsu neuzticēšanās pamodina no miega un liek tai vairoties, lai viņa kā sargs uzbruktu mūsu ienaidniekiem. Mani ienaidnieki esmu es pati, kuru pielīdzinu savam ķermenim, un citi par cilvēkiem sauktie ķermeņi, tādēļ sarga uzdevums ir padarīt abus ienaidniekus cīnīties nespējīgus. Šādi kuņģis un divpadsmitpirkstu zarna tiek padarīti slimi. Neuzticēšanās atbrīvošana ļauj arī Helicobacter pylori atkal doties atpūtā.

Gremošanas traktā ir daudz mikrobu. Izjauktas mikrobu attiecības, kā rezultāts ir gāzes, rada disbiozi vai disbakteriozi. Ja cilvēkam par citu cilvēku darbību ir savstarpēji pretrunā esoši vērtējumi, viņa baktērijas ir savstarpēji ienaidnieki. Tās nesāk palīdzēt viena otrai gremošanas procesā, bet sāk viena otrai liki šķēršļus. Viņas uzvedas lieši tāpal kā saimnieka organisms.

Jo lielāks ir karš, jo vairāk gāzu. Jo lielāks ir karš pret nepatiesību, jo smirdīgākas gāzes. Jo vairāk kuņģī ir skābes, jo vairāk lā iznīcina baktērijas, jeb jo vairāk cilvēks visus piespiež ar vainošanu, jo vairāk viņš arī pats sevi nogalina. Jo mazāk kuņģī ir skābes jeb jo vairāk cilvēks jūtas vainīgs visās darīšanās, jo vairāk kuņģi ir baktēriju, kas veicina rūgšanu. Šādi gāzu izdalīšanās var rasties, arī ilgāk sēžot pie galda. Piemēram, cilvēkam, kuram ir ļoti daudz ko darīt, bet pieklājības dēļ ir spiests visu vakaru sēdēt pie svētku galda, rodas mokošas gāzes. Ja viņš tad vēl aiz pieklājības slavina svinības, lai gan viņam pašam labāk būtu paticis darīt darbu, viņa gāzēm ir tik asa smaka, ka tās neļauj naktī elpot. Atkārtoti nonākot tādā pašā situācijā, viņam mājinieku priekšā ir pilnīgs attaisnojums, lai paliktu mājās strādāt, kad citi svin svētkus. Viņam labi, citiem labi.

Cilvēkam pie savas mīļākās nodarbošanās noteikti ir labi, bet nez vai viņa dzīvesbiedre, viena sēžot pie svētku galda, ir īpaši laimīga, kad citi dodas dejot. Ja cilvēks vēlas gan darīt darbu, gan izklaidēties, viņš patiešām ir nonācis nelaimē. īpaši tad, ja viņš vairs nav tik jauns, lai apmeklētu diskotēkas. Jo vecāki ir cilvēki, jo vairāk mūsdienās svētki ir saistīti ar ēšanu. Darot darbu, viņš jutās tikai kā darba lops, kuram nav paredzēts neviens prieka brīdis. Ēdot svinībās, viņš jūtas kā moku krēslā. Ja viņš neēd, tad jājūtas neērti vēdera kurkstēšanas deļ. Turklāt viņam vēl jācīnās arī ar kārdinošām smaržām un laipnajiem ēdiena piedāvātājiem. Ja jums ir šādas problēmas, atbrīvojiet gan darbu, gan izklaidi. Tas, kas ir izdarīts garīgi, viegli var tiki izdarīts laicīgi. Viena darbība šādā gadījumā netraucē otrai. Turklāt darba cilvēkam nav jābaidās, ka viņš varētu sajaukt darba un izklaides laiku.

No dzīves problēmām darbā bēgoši cilvēki neattop, ka šādā gadījumā dara darbu ar bailēm un naidu. Tas nozīmē viņi cīnās ar nepadarītām lietām, nosaucot to par darbu. Nepadarīts darbs šādā gadījumā ir problēma. Ja šīs problēmas nebūtu, tad nebūtu nepieciešams būt par šādu darba lopu. Kuņģim šāda krāpšanās ir vienas vienīgas bailes un naids. Ja cilvēks garīgi atbrīvo jebkādas savas laicīgās problēmas, viņš dara darbu, lai nodarbotos ar sevi, nevis darba darīšanas dēļ, nevis, lai bēgtu no nepatīkamām lietām.

Jo gudrāks, inteliģentāks un pieklājīgāks ir cilvēks, jo vairāk gāzes viņam traucē. Neliels purkšķis jau ir traģika. Neprotot saskatīt otrā sevi, tiek bārts pat jaundzimušais: “Ai, ai, kā tu tā izdarījiT Tieši tāpat mūžveca cilvēka purkšķošais dibens var pilnībā sabojāt īpaši pieklājīga cilvēka labo noskaņojumu uz veselu dienu. Jo cilvēks, kas izmisīgi cenšas pierādīt savu pieklājību, cīnās ar savas nepieklājības atklāšanos citos: cilvēkos, dzīvniekos, putnos. Pieklājīgi ir publiski necīnīties, pat ja tas nozīmē slēptu pārsprāgšanu. Šādi cilvēks, kurš cieš no apkārt notiekošās cīņas, iegūst gremošanas trakta vēzi. Un atkal ir pareizi, ka labam cilvēkam jāmirst slikto dēļ, bet sliktie kaujas tālāk.

Jo mazākā spriedzē jeb vieglāk, jeb bezbailīgāk sākam darbu, jo labāk pret to attiecamies un jo līdzsvarotāk kuņģis gremo. Līdzsvarots cilvēks izdara savu daļu un nodod darbu tālāk. Viņam šķiet dabiski, ka viņš neprot vai nespēj visu izdarīt viens pats. Viņš uzticas citiem. Tieši ar lādu pašu dabiskumu viņa kuņģis pakāpeniski, atbilstoši tam, kā savs darbs tiek padarīts, nodod ēdienu divpadsmitpirkstu zarnai. Arī mikrobi nodod savu darbu citiem, strādājot visā gremošanas traktā kā uz konveijera. Ikviens zina savu vietu un dara savu darbu, un kopīgi darbs tiek padarīts.

Ja atbrīvojat savu neuzticēšanos, vai sākat sazināties tikai ar uzticamiem cilvēkiem, kas nerada jums nepatiku? Nē, jūs sākat saprast, kam un ko var uzticēt. Ir liela starpība, vai uzticos vienam cilvēkam vienā lietā vai neuzticos viņam pārējās lietās. Ja uzticaties, tad precīzi zināt, ko viņam uzticēt. Jums netraucē, ka viņam nevar uzticēt citas lietas. Uztverat kā dabisku, ka cilvēkam nav jānes nasta, kuru viņš nespēj nest. Dodat to, ko viņš spēj nest, un jums reizēm ir normālas attiecības ar savstarpēju uzticību. Stresu atbrīvošana ļauj visu un visus uztvert tādus, kādi viņi ir, nepieprasot garantijas no citiem.

Uzticēšanās mēdz būt ļoti dažāda. Citiem var uzticēt noslēpuma glabāšanu, darba darīšanu, organizēšanu, kāda pasākuma sagatavošanu vai pabeigšanu, pārstāvēšanu, vadīšanu, pieredzes apgūšanu, kaut kā atcerēšanos, sīkumu darīšanu vai īpaši svarīgu lietu organizēšanu, vienalga, cik lielas lietas vadīšanu, sevis ārstēšanu vai citā veidā palīdzēšanu, rūpēšanos par kādu, bērna aprūpēšanu, mācīšanu, aprūpi.

Pazīstot cilvēku, uzticam viņam, piemēram, darba darīšanu, bet neliekam viņam vadīt pasākumu. Viņš nav spējīgs vadīt. Vai vēl nav spējīgs. Citiem cilvēkiem uzticam uzņēmuma vadību, zinot un jūtot viņu prasmi vadīt un neprasmi darīt praktiskus darbus. Dzīve ikvienam cilvēkam uztic atrašanos savā vietā un nesaka: es tev neuzticēšu vairāk. Ja cilvēks pēc savas labās gribas mācās vēl kaut ko prast, viņam tiek uzticēts kaut kas vairāk.

Kuņģa vārtnieks ir domāts, lai gadījumā, ja cilvēks muļķības dēļ norij kaut ko nevajadzīgu vai kaitīgu, tas aizver izeju no kuņģa, lai ieēstais varētu tikpat gudri un pa lādu pašu ceļu, kā nācis, doties atpakaļ. Lai tad, ja cilvēks kā persona muļķības dēļ kaitē sev ar nevajadzīgo, viņš neuzsūtītu savu slikto citiem un neiznīcinātu sevi kā personību.

Vemšana ir aizsardzības funkcija, bet tā nesāk strādāt, ja cilvēks meklē cilu kļūdas un vēlas uzgāzt savus atkritumus citiem kaklā. Ir cilvēki, kuru kuņģis itin kā ne no kā sagriežas otrādi. Tas nozīmē, ka šis cilvēks nevēlas pašreiz sastrīdēties ar citiem, lai gan uzskata citus par sliktiem, kļūdainiem utt. Ir cilvēki, kas pastāvīgi grauž citus ar saviem vārdiem, bet arī nebeidzami vemj. Tas nozīmē, ka viņos pārmaiņus rodas vēlme citus ar saviem vārdiem padarīt labus un vēlme pašam būt labam.

Tīrība ir laba lieta. Šādi šis cilvēks sevi tīra, lai tūlīt sasmērētos no jauna. Šādam cilvēkam dzīve ir cīņa, un viņš cīnās, jo citādi neprot. Ja viņam netiek dots ēdiens, viņš turpina vemt. Arī ūdens izraisa vemšanu, jo viņš uzņem ūdens enerģiju kā skumjas, bet skumjas ir īpaši liela bezpalīdzība un cīnītājs drīzāk mirst nekā atzīst sevi par bezpalīdzīgu. Tikai tad, ja novājē no bada, viņš sāk domāt par sevi un aizmirst karošanu ar citiem. Beidzas arī vemšana. Šāda situācija var beigties ar nāvi, tāpēc šādi slimnieki, lai glābtu dzīvību, tiek baroti parenterālā ceļā jeb ievadot uzturvielas tieši asinsvadā. Lai nenonāktu līdz šādai krīzei, izdariet secinājumus no pirmā mazā nelabuma kā no iepriekšēja brīdinājuma.

īsumā: vemšana ir bailes no sekām, rītdienas jeb nākotnes. Vemšana, kas neatkārtojas, liecina, ka cilvēks šausmīgi baidās par to, kas tagad notiks, un vēlētos vērst par labu savu nodarījumu, paņemt visu atpakaļ. Hroniska vemšana liecina par neapdomību. Vispirms saka, tad domā un pastāvīgi nožēlo savu padarīto. Nākamajā brīdi rīkojas tāpat.

Cilvēks, kuram nav baiļu, uzticas kolektīva spēcīgajām un vājajām pusēm, ņemot vērā kolektīvu. Draudzīga attieksme ļauj dot vienam otram labāko, nenoliedzot savas vājības. Tikpat draudzīgi strādā divpadsmitpirkstu zarna. Spriedze kolektīvā rada spriedzi divpadsmitpirkstu zarnā.

Pats pirmais kolektīvs ir ģimene, no kuras sākas attieksme pret jebkādu kolektīvu. Jo mazāk cilvēkam ir laika pašam ,v<?v, jo naidīgāk viņš attiecas pret kolektīvu un jo slimāka ir divpadsmitpirkstu zarna.

Spriedze jeb bailes neļauj risināt nevienu problēmu, jo tā neļauj saskatīt problēmas iemeslu jeb būtību. Jo lielāka ir spriedze, jo lielāka ir neapmierinātība un jo lielāka ir slimība. Kuņģa beigas ir divpadsmitpirkstu zarnas sākums, tālad neuzticēšanās pret citiem pārņem varu arī divpadsmitpirkstu zarnā. Tiklīdz cilvēks nevar izdarīt nepieciešamās darbības kopā ar citiem, tā ari gremošanas sulu maisījums, kas sakrājies viņa divpadsmitpirkstu zarnā, nespēj vairs pilnībā sagremot ēdienu. Tiklīdz divpadsmitpirkstu zarnā nonākušais ēdiena daudzums tiek sagremots, tā ari cilvēks kopā ar citiem ir darbu izdarījis, bet vai gremošanas kvalitāte, tāpat kā darba kvalitāte, dod arī apmierinājumu, tā ir cita lieta.

Ēdiena kvantitatīvajām izmaiņām būtu jānotiek mutē, barības vadā, kuņģī.

Ēdiena kvalitatīvajām izmainām būtu jāsākas divpadsmitpirkstu zarnā.

Veselam cilvēkam tas tā arī ir. Kvalitatīva mainīšanās ir īpašību maiņa. Tas nozīmē, ka divpadsmitpirkstu zarna cenšas līdzsvarot maldīgu jeb nelīdzsvarotu, jeb vērtējošu attieksmi. Divpadsmitpirkstu zarna māca saprast, cik nepieciešams ir sabiedrības savstarpējais savienojums jeb būšana vienotam, ar kuras palīdzību attīstieties tālāk. Attīstība vispirms ir dzīves kvalitātes maina. Kamēr mēs visu un visus vērtējam, dzīvojam materiālā līmenī un attīstāmies tikai kvantitatīvi.

Kā cilvēks vērtē kolektīvu, tā viņš vērtē arī ēdienu. Kā kolektīvs spēj mainīt manu maldīgo uzskatu, tā arī mana divpadsmitpirkstu zarna spēj padarīt ēdiena īpašības ķermenim pieņemamas. Tas izdodas, ja neesam pārāk izgājuši no līdzsvara un jaujam mainīt savus uzskatus. Kāpēc jāmaina ēdiena īpašības? Tāpēc, ka maizes gabals un gaļas gabals nevar ieiet manā muskulī vai kaulā tāds, kāds tas ir manā šķīvī.

Par savu var pieņemt to, kas ir “savam” līdzīgs. Pilnvērtīgi var uzņemt to, kas ir pilnvērtīgi “savs” jeb tik līdzīgs, ka no tā nav jābaidās. Ēdiens jāsasmalcina tā, tai olbaltumvielas varētu netraucēti doties pie ķermeņa olbaltumvielām, tauki pie taukiem, ogļūdeņraži pie ogļūdeņražiem. U11 arī viss pārējais, ko

ēdiens satur. Kā mēs padarām citus cilvēkus par sev pieņemamiem, tā to dara arī divpadsmitpirkstu zarna. Tā ka tas

ir kolektīvuma orgāns, kas neko nedara vienatnē, bet ar žults un aizkuņģa dziedzera palīdzību.

Žults ir rupjais smalcinātājs.

Aizkuņģa dziedzera gremošanas fermenti ir smalkie smalcinātāji.

Kā jau zināt no iepriekšējās grāmatas, žultspūslī sakrājas vīrišķās dusmas. Žults ir vīrišķās dusmas. Dusmas uzliesmo » * no bezspēcības, ka es nevaru darīt tā, kā gribu, ko gribu un kad gribu. Dusmās cilvēks neatzīst, ka vislielākais šķērslis ir viņš pats. Viņš redz citus. Mēs dzīvojam arī fiziskajā pasaulē, tādēļ tas nozīmē, ka dusmas ir nelabojamas. Svarīgi tās atbrīvot vēl mazas, nevis paturot audzēt tās par lielu iznīcinošu spēku. Strauja kustība, vieglums savos darbos, pat ja tas kādam nepatīk, ir dusmu atbrīvošanas sākums. Cilvēks, kas cenšas dzīvot pēc citu vēlmēm, aizver savu dabīgo kustīgumu, un šādi arī rodas žults, kurai būtu jāizdalās ēšanas laikā, bet tā neizdalās vai neizdalās tā, kā vajag. Gaiši izkārnījumi izsaka šādu pārdomu stāvokli.

Žults nāk no aknām. Ja aknās mīt vēlme sašķelt un iznīcināt visu slikto, tad mana žults sašķeļ un iznīcina ēdienu. Mīlestības vietā ēdiens kļūst par šādas attieksmes dalībnieku. Padomājiet paši, ko ķermenis no šāda ēdiena var pieņemt. Ķermenim būtu nepieciešama saudzīga šķirošana: olbaltumvielas uz vienu vietu, tauki uz otru vietu, ogļūdeņraži uz trešo vietu. Tādējādi gremošana būtu mērķtiecīga un vienkārša. Naida dēļ ķermenim jāmeklē tam nepieciešamais netīrumu kaudzē. Pat izgāztuves iedzīvotājs nespēj izšķirot visu izgāztuvi. Kā lai to spēj ķermenis? Nešķirotie netīrumi paliek pūstam izgāztuvē. Gremošanas trakta gļotādai jāspēj izturēt šāda pazemojoša apiešanās. Jāspēj, bet vai spēj, tā ir cita lieta.

Cilvēkam, kurš ēšanas laikā kļūst par sava dabiskuma smalko ieradumu upuri, dabīgā žults izdalīšanās ari ir traucēta.

Cilvēkam, kurš ēd kā cūka, tā izdalās noteikti. Ēšana kā cūkai ir zemapziņā mītošs protests pret neīstu un pieklājīgu sevis iegrožošanu. Tā ir vēlme izrādīt savu protestu, vēlme radīt konfliktu, kas parādītu patiesību dienasgaismā. Jo lielāks ir šāds protests, jo vairāk izdalās žults. Šādas uzvedības cilvēka izkārnījumi noteikti ir tumšāk brūni.

Pārliecīga žults izdalīšanās rada atraugāšanos. Atraugām var būt tik pretīga žults smaka, ka neviens nevēlas ēst ar šo cilvēku pie viena galda. Nepatīkamu cilvēku atbaidīšanai šāds veids noder lieliski, bet, ja protests ir pārāk liels, viņa izteikšanās ar atraugām patīkamā sabiedrībā pilnībā var arī neizzust, lai gan tā noteikti samazināsies.

Viss, kas ir bijis iegrožots, kādreiz izaug pārmērīgi liels. Dusmu brāzma izraisa žultspūšļa krampjainu iztukšošanos. Tai seko atrauga, kas nostāda inteliģentu cilvēku ļoti neērta situācijā. Ēšanas laikā tas vēl kaut kā būtu piedodams, bet svarīgas sarunas laikā nekādi. Atraugas var rasties jebkādā saspringtā situācijā, kurai ar ēšanu nav nekāda sakara.

Pieaugot dusmām, cilvēks sāk uzsprāgt arvien biežāk. Aiz smaidīgas sejas slēpta iekšējā naida lēkme ielaiž žulti asinīs. Žults pigmenti iekrāso gļotādas un ādu dzeltenu. Tieši tā, kā sadusmots cilvēks, ar savu žultaino naidu apgānot mīlestību, agrāk vai vēlāk saņem savu naidu atpakaļ pats sev, tā žults, kuru ražo aknas, pa apli atgriežas aknās, un aknas saslimst.

Aknas ir slimas, ja cilvēks ienīst valsti. Pirms ienīšanas sākuma vienmēr valstij tiek pieprasīts piepildīt kādu vēlmi un iegūts aizvainojums par tās nepiepildīšanu. Apziņa, ka no valsts tik un tā neko nevarēs dabūt, var dzīvot cilvēkā jau no iepriekšējām dzīvēm. Saskaņā ar to viņš izvēlas sev šādā pašā veidā domājošus vecākus, un rezultāts ir aknu saslimšana jau bērnībā. Tas, kurš lād valsti, sperot zemes gaisā, izkliedz savu nelaimi katru reizi tūlīt, tiklīdz tā rodas, un viņa aknas nekļūst pavisam slimas. Cilvēkam, kuram patīk smīdināt citus ar valsts cūcibām, jāskatās, ko viņš ēd un dzer, citādi viņam atkal var uznākt aknu lēkme.

Aknas ir materializējies naids, un tās izvada dusmas no ķermeņa. To izvadīšanos bloķē bailes bailes no valsts. Bez šīm bailēm nebūtu naida pret valsti, un mēs saprastu un ņemtu vērā valsti, jo tā ir nepieciešama. Visas slimības ir spējīgas laboties, ja vien ir saglabājusies aknu attīrīšanas funkcija. Ja aknas pilnība atsakās strādāt, tad cita slimība, lai nomirtu, nemaz nav nepieciešama.

Tiklīdz apstājas nevajadzīgo dzīves produktu izvadīšana no ķermeņa jeb naida atbrīvošana, jeb sliktā pārvēršana labajā tas viss jau ir principā viens un tas pats-, tā ķermenis mirst, lai garīgais cilvēks neietu bojā no laicīgā iznīcinātāja rokas.

Tātad ja cilvēks ir ugunīgi dusmīgs uz vienu vai daudziem cilvēkiem, bet uzskata valsti un dzimteni par svētu, tad viņš izveseļojas no vienalga cik smagas slimības. Ja kāds, piemēram, valsts darbonis, viņu sadusmo un viņš šo cilvēku tūlīt pielīdzina valstij, tad naids pret valsti jau ir sācis iznīcināt viņa aknas. Jo vairāk ir cilvēku, kurus uzskatāt par sliktiem, jo vairāk jūsu aknās ir sliktā, jo tikai cilvēki veido valsti.

Padomājiet labi par savu attieksmi pret valsti. Velciet paralēles ar savu veselību. Padomājiet par savu paziņu slimībām, jūs taču zināt šo cilvēku domāšanas veidu. Pašlaik visā pasaulē ir daudz īpaši smagu slimību, bet mēs to neredzam, tāpēc uzskatām valsti par savas zemes problēmu vaininieku. Valsts var būt jebkāda, bet mans naids pret valsti ir manī un iznīcina mani tieši tikpat daudz, cik es vēlos iznīcināt šo valsti.

Valsts nevar kļūt labāka, ja no tās kaut ko vēlas, neko nedodot pretī. Ja es vēlos, lai mana valsts kļūtu par neesošu, tad manas aknas kļūst par neesošām. Kopā ar aknām arī ķermenis, lai viens valsts iznīcinātājs pasaulē būtu mazāk. Valsti nedrīkst iznīcināt, valsts ir jāmaina. Ja cilvēks mainās pats, viņam mainās arī valsts.

Ja cilvēks baidās par valsti, viņa aknas samazinās.

Ja cilvēks ir dusmīgs uz valsti, viņa aknas palielinās.

Nobijies cilvēks baidās par valsti, jo no valsts labklājības ir atkarīga viņa paša labklājība. Bailes liek redzēt visu, kas apdraud valsti. Ja vēlme būt labam cilvēkam neļauj izdzīvot savu žulti par valsts iznīcināšanu un valsts pilsoņu pazemošanu, aknas saslimst. Ja cilvēks nevēlas izlaist žulti, žultsceļi sašaurinās un žults ir spiesta doties asinīs. Tai nav cilas izvēles. Savs pazemojums pievelk citu pazemojumu, un tas kopā izveidojas par iekaisumu.

Valstī no tā nemainās nekas, bet bailēs dzīvojošs cilvēks nonāk vēl lietākā atkarībā no valsts situācijas, jo viņš vēl vairāk baidās par valsti. Jo vairāk baidās, jo biežāk viņa aknās rodas saistaudi, kas padara žultsceļus vēl šaurākus. Par valsts stāvokli noraizējušamics cilvēka aknas var būt tieši tādas pašas kā valsts, un var gadīties, ka valsts dod cilvēkam jaunas aknas. Savstarpēja uzmanība kļūst par savstarpējām rūpēm.

Ja cilvēks turpina domāt pa vecam, arī viņa aknas ilgi neiztur. Pārstādītajā aknā rodas tieši tāda pati slimība, kuras dēļ .savējā akna izrādījās lietošanai nederīga. Tas, kuram bailes par valsti klust par naidu pret valsti, iegūst tieši pretējas slimības, un viņam valsts nepiedāvā jaunas aknas. Un pareizi dara, jo šis cilvēks nepieņem jaunas aknas.

Aknas vai jebkurš cits orgāns nav gaļas gabals, kas tiek pārcelts no viena vēdera uz citu. Aknām arī ir apziņa, kas uztver, kāda ir attieksme pret viņām kā valsts simbolu. Ja cilvēks to nezina, tad aknas māca. Jaunas aknas nesaslimst uzreiz tikai tad, ja aknas donors ir bijis spēcīgāka personība par aknas saņēmēju. Šādā gadījumā cilvēks ar jaunajām aknām maina raksturu. Raksturs var mainīties līdz nepazīšanai, tā ka viņš vairs neiederas šajā ģimenē. īpaši, ja ģimene ir naidīgi noskaņota pret valsti.

Ja kāds mums dara pāri, tad gaidām palīdzību no valsts. Ja valsts tūlīt nesteidzas palīgā, esam dusmīgi. Ja saku aknu slimniekam, ka aknas nozīmē valsti, tad naids pret valsti tiek noliegts. Ja saku, ka jūs ienīstat netaisnību, tad bieži dzirdams kaislīgs “Jā”. Cilvēks nesaprot, ka viņš pielīdzina valsti netaisnībai. Valsts viņam ir likumdevēja, kurai būtu jānodrošina savu pilsoņu labklājība. Ja nenodrošina, tā ir netaisnīga. Baidoties no vēl jaunāka, viņš cenšas valsti ieredzēt, bet netaisnību nevar neieredzēt. Baiļu dēļ valsts priekšā cilvēks neiedrošinās sākt protestēt, un skumjas par savu bezpalīdzību palielinās vēl vairāk. Bailes, ka paša kļūdas un maldi nāks gaismā, nospiež ēnā arī protestu. Šādi bezpalīdzīga cilvēka prātu arvien vairāk nomāc bezspēcīgs naids jeb skumjas.

Aknas ir naida un dusmu centrs. Visas mazās dusmas sākas no bezpalīdzības atrisināt savas problēmas. Skumjas ir šķidrumu sakrāšanās un sapampums, tādēļ aknas piepampst. Vēloties noslēpt ar savu netaisnību saistīto nožēlojamo situāciju, cilvēks it kā vēlas noslēpt savas uz priekšu izvirzošās aknas, sakrustojot rokas uz krūtīm un saliecoties. Abi stāvokļi piesaista uzmanību. Lepnums to neļauj.

Lepnums sit ar sakostiem zobiem un taisnu muguru, bet nesaprot, kāpēc muguras muskuļos rodas apgrūtinoša un sāpīga spriedze. Cilvēks vēlētos pasēdēt un ļaut sev sagumt, tad ir vieglāk elpot. Un ļauj arī. Un kļūst vieglāk. Šāds problēmas atrisinājums kļūst par pieradumu, un kustība kļūst par sēdēšanu uz vietas un arvien vairāk par ieraušanos ērtā stūrī.

Viss tik ļoti šķiet kārtībā. Domājot skumjas domas, cilvēks nemana savas nopūtas, kas liecina par vainas apziņu. Mājinieki ievēro, bet, ja vaicā, tad saņem atbildi, ka viss ir kārtībā. Tikai šī vispārīgā netaisnība sagādā raizes. Šādi skumjas tiek nospiestas par raizēm. Sapampums aknās kļūst blīvāks. Viss tikai tāpēc, ka cilvēks gaida, lai taisnīgums nāktu un ieviestu mājās kārtību. Tā kā Dieva valstībā valda taisnīgums, tad neviens, kamēr es skaļā balsī nesāku sūdzēties, nenāk manā vietā atjaunot taisnīgumu. Jo aizvainotāks cilvēks ir par to, ka viņa slimība netiek izārstēta, jo slimākas ir aknas. Jo slimākas ir aknas, jo neiespējamāk ir izveseļoties no jebkādas slimības.

Ja jūsu vislielākais naids ir skumjas par netaisnību, tad nevar būt smagākas slimības par aknu sapampumu. Ja atzīstat savas skumjas, necenšaties būt par tām pārāki, tad jūs nedodat iemeslu, lai rastos akmeņi. Ja jūs skumju ēnā klusiņām ar sakostiem zobiem negaidāt netaisnības vai valsts bojāeju, tad nav iemesla arī vēzim. Ir tikai skumju pilns cilvēks, kas cieš no savām aknām, kas piepampušas skumju dēļ. Ja viņš atbrīvo skumjas par netaisnību, tad šī ciešanas izzūd.

Nonākšana atkarībā no valsts varas rada aknu cirozi, kuras gadījumā aknu audi aizvietojas ar saistaudiem, kuriem nav funkcijas. Skumjas par atrašanos atkarībā no valsts varas jeb savas valsts žēlošana sakrājas kā ascīts vēdera dobumā. Tas, kurš, žēlojot savu valsti, tomēr to mīl, var arī ar aknu cirozi dzīvot ilgi, ja ārsti atbrīvo no ascīta šķidruma.

Esot Amerikā un Kanādā, nodarbojos ar slimniekiem, kuriem, man par lielu izbrīnu, gandrīz visiem vienu vai vairākas reizes bija ārstēti dažādi vēži vai nu tikai ķirurģiski, vai arī kombinējot ar kemioterapiju un apstarošanu. Viņu optimisms, salīdzinot ar Igaunijas vēža slimniekiem, bija pārsteidzošs. Pavaicāju sev, kāpēc mūsu vēža slimnieki no pirmā vēža iegūst metastāzes un ātri vien pamet šo pasauli, bet viņiem vēzis it kā rāpo pa ķermeni un metastāžu vietā rodas jaunas vēža formas.

Tāpat kā visa dzīve ir atkarīga no attieksmes un saziņas, tā tas ir arī vēža gadījumā. Viņi tic ārstiem un medicīnai daudz vairāk nekā mēs, tāpēc pieņem ārstu doto. Ārsti gan tur, gan šeit ir vienādi devēji. Ja ārsts saka amerikānim: tev ir ātri jābēg no stresa pilnās vides, kas tev radīja slimību, tad viņš arī bēg. Amerika ir liela un plaša, tāpēc tās otrajā galā ir pilnīgi citāda dzīve un slimnieks ilgāku laiku nepalielina savus agrākos stresus.

Ienaidnieki taču ir tālu. Ja viņš pats un viņa attieksme pret dzīvi paliek tāda pati, tad viss nedaudz citādā variantā atkārtojas no jauna un parādās jauns vēzis.

Igaunis uzskata medicīnu par sliktu un diemžēl pielīdzina ārstus medicīnai. Ja viņš ar lielām bailēm, mētājoties starp divām galējībām, izlemj tomēr par labu slimnīcai, viņš joprojām paliek slēgts saviem palīdzētājiem. Ārsts var slimo vietu izoperēt uzreiz, var arī veikt staru vai kimioterapiju, bet ārstniecības efekts būs mazāks par gaidīto un blakusparādības izrādīsies lielākās. Visā tajā, gan pēc slimnieku, gan ārstu domām, ir vainojama valsts. Uzsprāgstošās naida lēkmes pret savu valsti liek uzsprāgt aknu metastāzēm, jo valsts esam mēs paši. Atkārtoju daudzkārt teikto: manī esošais naids ir mans naids un vispirms un visvairāk sāpju nodara man pašai.

Cilvēks vēlas būt cilvēks un pieprasa, lai valsts viņam to ļautu. Un, ja valsts nav padarījusi viņu par cilvēku, tad viņam ir tiesības pieprasīt, jo viņš zina savas tiesības. Būtu jauki, ja kāds, izņemot pašu cilvēku, varētu padarīt cilvēku par cilvēku. Nevēlēšanās būt tādam cilvēkam, kāds esmu, un vēlme nokļūt bezrūpības zemē noved cilvēku pie narkotikām.

Narkomānu vidū izplatītā dzeltenā kaite parāda, kāda žults mīt cilvēkos pret lielām ļaužu masām jeb valsti. Vai valsts var kļūt labāka? Nevar, ja mēs ikviens nepadarām sevi par cilvēku. Pirms kaut ko pieprasīt valstij, tai ir jādod. Ko? Vispirms mīlestību, tad izprotam attiecīgā brīža situāciju un ņemam vērā iespējas. Ja ir jādara, ar nelielām iespējām var izdarīt daudz. Ja mēs vēl neesam sākuši darīt, tad attiecīgi vēl nav nepieciešams, nav pienācis īstais laiks.

Naids pret valsti un netaisnību var uzsprāgi ļoti īpatnējā veidā. Piemēram, kāda sieviete saslima ar dzelteno kaiti tad, kad viņas vīrs, lai tiktos ar mīļāko, sāka pamatot atrašanos projām no mājām ar valsts darbu. Sieviete jau sen nojauta, ka vīrietim ir kāda cita, un lauzīja galvu un dvēseli, meklējot vainu visos iesaistītajos dalībniekos, neatstājot par izņēmumu arī sevi. Diemžēl viņa vainoja visus.

Aknās sakrājies un mazās naida brāzmās ārā izkļūstošais naids aizķērās aknās un kļuva kritisks brīdī, kad sieviete vīrieša melu dēļ sāka neieredzēt valsti. Cilvēku vari izlamāt, bet kur ir tā valsts, kurai iekliegt sejā? Lai atbrīvotos no sava naida pret valsti, butu jāiekliedz visiem valsts pilsoņiem sejā, bet, tā kā tas nav iespējams, tad ienīdējs saslimst. Naids, kas neatrada izeju, atrada ieeju.

Atmaksas vēlmes uzsprāgšana pret valsti rada aknu asiņošanu. Ja cilvēks vēlas apkārtējiem demonstrēt savu vēlmi atmaksāt, tad asins izdalās uz aknu virsmas. Zem aknu kapsulas esošās hematomas jeb veci asinsizplūdumi nepazūd, kamēr cilvēks neatbrīvo savu vēlmi atmaksāt valstij. Naids rada naidu, lāpēc parasti šādu hematomu rodas vairāk.

Cilvēkam, kura vēlme atmaksāt valstij uzsprāgst, bet kurš baidās to izrādīt, hematomas rodas aknu audu iekšienē, un to uzsūkšanās tāpēc ir vieglāka. Bieži šajās vietās rodas saistaudi. Tas nozīmē, ka cilvēks pēc savas uzsprāgšanas nonāca atkarība no valsts. Vitāli svarīgas ir abas, jo aknas, tāpat kā valsts, ir vitāli svarīgs orgāns, bez kura mēs pašreizējā attīstības līmenī vēl nevaram dzīvot.

Ja atklāti vēlat valstij sliktu, tad sēžat cietumā par valsts nodevību. Publiska slikta vēlēšana jeb sliktā izteikšana jau ir slikta darbs. Ja vēlat tai sliktu dziļi sirdī, iegūstat aknu vēzi. Cietums ir cietums. Tas nekas, ka viens ir laicīgs un otrs garīgs. Tas, vai jūs tiksiet atbrīvoti no cietuma, ir atkarīgs no jūsu attieksmes pret valsti. Ja jūs tiekat atbrīvots, bet neatbrīvojat savu slikta vēlējumu, viss atkārtojas no jauna, bet ievērojami grūtākā veidā. Slikta vēlējumi vienam valsts pilsonim ir pielīdzināmi slikta vēlējumiem vienai aknas šūnai. Bet slimības ari sākas no vienas šūnas, tāpat kā visi noziegumi sākas no viena maza, slikta darba.

Aknas atrodas zem diafragmas. Par diafragmu jūs droši vien nezināt tikpat kā neko. Vai, ja zināt, tad to, ka diafragmas krampjveida savilkšanās dod par sevi zināt ari kā žagas. To, ka diafragma ir dzīvībai svarīgs orgāns, bez kura nevar dzīvot tāpat kā bez sirds, jūs pat neesat iedomājušies. Aknu saslimšana vienmēr ir saistīta ar diafragmas stresiem jeb diafragmas saslimšanu. Par to nākamajā nodaļā.

Aizkuņģa dziedzeris ir personības orgāns. Ja mēs ticam savam darbam, tad neļaujam citiem sevi ietekmēt un aizkuņģa dziedzeris ir vesels. Ticība un pašpārliecinātība ir pretišķības, kas ir viena veseluma divas puses. Par aizkuņģa dziedzeri tika plaši runāts iepriekšējā grāmatā saistībā ar cukurslimību.

Aizkuņģa dziedzera “iekšējais šķidrums” ir insulīns, kas regulē cukura vielmaiņu un izdalās tieši asinīs. Viss ķermenī ieplūstošais saldums ir kā no ārpuses iekšā ienesama, bailes līdzsvarojoša drosme. Jo mazāk cilvēkam tās ir, jo vairāk viņš vēlas. Patiesa drosme ir brīvi plūstoša enerģija. Šķietamu drosmi katru dienu ieēdam ar cukuru. Kādā brīdī šis cukurs vairs neuzsūcas un nenonāk līdz šūnām. Tas nekļūst pat par taukiem, jo nav insulīna.

Insulīns ir kā sargs, kas palīdz tad, ja cilvēks, kaut vai darot kļūdas, savu dzīvi pats padara dzīvošanai vērtu. Tiklīdz tas redz, ka cilvēks, kurš, darot citiem labu, vēlas pats iegūt labo, zaudē cerības un, atmetot ar roku, apgriežas otrādi, sākot pieprasīt citiem savas dzīves padarīšanu par dzīvošanai derīgu, tas vairs nepalīdz. Šādi arī radusies cukurslimība, lai cilvēks saprastu, ka patiesi liels ir tas, ko cilvēks, virzot ar savu sirdi un savām rokām, dara, ko cilvēks rada pats. Aiz citu darba izdarīšanas vienmēr slēpjas vēlme, lai citi izdarītu manus darbus. Citu darbu izdarīšana ir kā avanss, kurš tiek izmaksāts, ņemot vērā nākotni. Jo vairāk nodarbojamies ar citu darīšanām, jo tuvāka ir slēptās puses atklāšanās.

No brīža, kad cilvēks sāk no citiem pieprasīt pateicību, sākas diabēts. No lēmuma striktuma ir atkarīgs, vai diabēta sākums ir slēpti lčns vai dzīvībai bīstami akūts. Ja, piemēram, māte cenšas pierādīt, ka viņa savam vīram ir laba sieva, tad vīrs neprot viņas labumu saskatīt un neprot to arī pieņemt sievietei patīkamā veidā. Aizvainojums kādā brīdī kļūsi kritisks un sieviete izdara izlēmīgu pagriezienu es vairs par tevi neraizēšos. Tu mani nemīli, dzīvo kā vēlies, bet par ģimeni tev ir jārūpējas. Kādreizējā verdziskā mīlestības pelnītāja ir kļuvusi par savu taisnību pieprasošu pavēlētāju. Abi vienādi slikti. Atšķirībai ir tikai tā, ka pirms tam bērna asinīs bija pastāvīgs saldums trūkums, tagad tā ir pārāk daudz. Kādreiz bērns ar rokām šķipelēja saldumus, tagad viņš vairs nedrīkst tos ņemt vispār.

PATIESS GADĪJUMS

Apskatīju kāda zēna reakciju uz viņa vecāku slavinājumiem, ka viņš jau no mazām dienām ir bijis ļoti labs puisēns, un sajutu, ka šī attieksme ir šķērslis, lai viņš izveseļotos no sava diabēta. Puisēnā bija pašsaprotams lepnums, kas teica: “Es varētu būt slikts kā citi zēni, bet es esmu ledos, kā esat vēlējušies, un jūs esat man par to pateicību parādā. ” Viņš pieklājīgi atvainojās, kad mēs ar vecākiem runājām par viņa slimību, un pavaicāja, vai viņš var doties projām, jo viņam esot garlaicīgi. Vecāki pašsaprotami piebilda, ka viņam automašīnā ir kāda datorspēle, kas viņu ļoti saista.

Aizraušanās ar savu bērnu bija padarījusi viņu aklus, un viņi neredzēja, ka dators bija līdzeklis, ar kuru aizbēgt no vecāku labuma. No manis viņš bēga tāpēc, ka, pēc viņa domām, es biju cilvēks, kas vēlas viņam, gudram un labam zēnam, izskaidrot, ka viņš kaut ko ir darījis nepareizi. Tam viņš nepiekrita. Tam, ka viņam vajag pašam savas veselības uzlabošanai kaut ko darīt, viņš piekrita vēl mazāk. Teicu: “Lūdzu, ja tas tev ir svarīgāk." Uzsvēru vārdu “svarīgāk”. Viņš aizgāja un nosmīnēja. Puisēns aizgāja, un vecāki, saasinot uzmanību, pievērsās man,

lai precīzi saprastu visu, par ko es runāju, un tad, dodoties mājup, turpinātu sava dēla dzīves izdzīvošanu.

Vai šis jauneklis var izveseļoties no diabēta? Nevar, jo iemesls nav likvidēts. Vecāki ir nomainījuši vajadzību labot savas dzīves kļūdas pret vēlmi labot sava bērna dzīvi.

Šādā labuma tumsībā ir ļoti grūti saprast, kas ir labs un kas ir slikts. Nav nekāda labuma, ja vecāki mehāniski, savas vainas apziņas rosināti, atbrīvo stresus, jo šie stresi atkal un atkal atgriežas. Vienlaikus ar stresu atbrīvošanu vajadzētu kaut ko mainīt ari fiziskā līmenī, ikdienas dzīvē. Viss taču ir sācies no tā, ka tad, kad vecāki savstarpējās attiecībās nonāca krīzē, viņi savas krīzes slēpšanai vienam no otra centās, savstarpēji sacenšoties, apliecināt bērnam savu labumu. Bērns saņēma, ko vēlējās, bet neiemācījās novērtēt iegūto. Ja bērns ar savu galvu un rokām katru brīdi nerada kaut ko, viņš neprot novērtēt iegūtā vērtību. Viņš pārstāj būt radītājs un sāk arvien vairāk visu pieprasīt. Diabēts ir šādas attieksmes pret dzīvi dabisks turpinājums.

Ja diabēta būtību veselam vēl kaut kā ir iespējams izskaidrot, tad slimniekam tas gandrīz nemaz nav iespējams, jo viņa bailes but vainīgam ir uzcēlušas sienu sapratnei. Katrā skaidrojošā vārdā viņš dzird vainošanu, un tas iedragā viņa lepnumu. Saslimis lepnums neļauj vairs domāt, un šādi cukura slimnieks, neatkarīgi no vecuma, nesaprot, ka viņam pašam vajag saprast savus stresus. Viņam es esmu vainotāja.

Sevis un citu vajāšana jau tiek uzskatīt par sliktu. Labi cilvēki no tās cenšas izvairīties. Viņi dara tieši pretēji: māca nedari daudz, dari labi. Šāda attieksme ir augsne diabētam. Dari daudz un nedari daudz taču ir viena veseluma divas puses. Būtu sev jāpavaicā, vai šī darīšana vispār ir nepieciešama. Ar diabētu saslimst cilvēks, kas ir nācis šajā pasaulē, lai drīzāk darītu maz, bet labi. Viņš izvēlas sev vecākus ar tādiem pašiem principiem, tad ir vienkāršāk iet vienu ceļu.

Princips “nedari daudz, bet dari labi” sākas no aizliegumiem. Maza labā aizliegšana ar mērķi iegūt lielu labo beidzas ar aizkuņģa dziedzera saslimšanu, jo aizkuņģa dziedzeris necieš aizliegumus. Ja mazam bērnam, kas ir pieradis visu saņemt, kāds aizliedz kādu sīkumu, viņa vēders var nekavējoties sākt sāpēt. Ja tas gadās vairākas reizes, un tiek ievērots, ka tas radies pēc aizliegumiem, bērns tiek kaunināts, jo vēdera sāpes tiek uzskatītas par līdzekli savu vēlmju izspiešanai. Ja bērns ir slims, viņam taču netiek aizliegts. Patiesībā bērna vēders tiešām sāp, jo aizkuņģa dziedzeris ir ļoti jūtīgs orgāns. Tas nozīmē, ka personība ir viegli ievainojama.

Labā vārdā skanošie aizliegumi un pavēles ir labu vecāku pazīme. Es taču nepavēlu darīt sliktu, viņi attaisno sevi. Šādi savā lomā un ideālos iedzīvojušies vecāki sāk pavēlēt darīt arī to, ko bērns jau dara tāpat, un bērnā rodas protests. Šis protests vēl labāk var izpausties darīšanā. Galvenais nedarīt tā, kā pavēlēts. Pārkāpšana sev pāraug egoismā apziņā, ka esmu labāks nekā citi. Personība ir kļuvusi par iedomību jeb egoismu, un pilnvērtīgu personību izsakošais veselais aizkuņģa dziedzeris ir saslimis.

Cilvēku, kas dzīvo pēc šķietami ideālā lozunga “nedari daudz, dari labi”, kļūst aizvien vairāk. Dzenoties pēc kvalitātes, tiek aizmirsts, ka arī kvantitātei ir sava nozīme. Šādi tiek aizmirsts piedzemdēt otro, trešo vai ceturto bērnu. Vai aizmirsts par viņu pastāvēšanu. Aizmirstam bērnam veicas, jo viņam nerodas tāda pati slimība kā māsai vai brālim. Ja viņš ļaujas traucēties, tad viņam diemžēl rodas citas slimības.

Ja dzīvojat ar principu, ka labāk mazāk bērnu, bet lai viņi būtu labi audzināti, tad atbrīvojiet to, pretējā gadījumā atnesīsiet ģimenei nelaimi. Dzīve neļauj viena mērķa vārdā upurēt otru. Bērns nav jāaudzina par personību, viņam jāļauj augt jeb attīstīties kā personībai.

Katram cilvēkam ir kaut kas, ko viņš prot vai neprot. Dzīvē ir nepieciešamas visas iemaņas, tāpēc jāiemācās ari tās, kuras cilvēks neprot. Diemžēl ilgas pēc materiālās labklājības pieauguma darbojas pretēji vajadzībām. Bērnos un jauniešos, kā ari sevī tiek attīstītas tās iemaņas, ar kurām var izcelties citu vidū, un dārgais laiks netiek tērēts dzīvei nepieciešamu iemaņu attīstīšanai. Cilvēks, kas kaut ko prot, arī citu vietā ar prieku to izdara, un citi viņu slavē. Kādā brīdī šādam cilvēkam ir līdz kaklam šāda sava vienpusīga attīstība un viņš vēlētos darīt arī kaut ko citu, bet viņš neprot. No zemapziņā mītoša naida par savu neprasmi izlaužas savas problēmas radītāja meklēšana.

Vainīgi ir tic, kuru labā es iztērēju savu laiku un spēkus. Es darīju jums, tagad jums jādara man! Cits un citi, kas klusām ir nodarbojušies ar savu naturālo saimniecību un jutuši prieku par savu paveikto, tagad raugās uz mani kā uz mēnessērdzīgo. Viņi nav lūguši, lai es nāktu un izdarītu viņu darbus, es pats ielauzos viņu teritorijā. Viņi arī paši prot to, ko es viņiem uzspiedu, bet viņi ļāva man to darīt, jo es tik ļoti gribēju. Ja viņi arī nāk man palīgā kaut ko darīt vai padarīt manus neizdarītos darbus, es par to neesmu laimīgs, jo tāpēc neprotu vairāk.

Ziniet vienalga kādā izmisumā jūs, atverot acis, nonākat, vispirms atbrīvojiet savu izmisumu un, kad esat nomierinājušies, no šīs dienas sāciet dzīvi no jauna. Jūs varat būt tēlojuši citu vergus un cilu vietā visu izdarījuši, bet tas ir darīts tikai fiziski. Garīgi to pašu nodarījāt tomēr tikai sev.

Aizkuņģa dziedzera ārējais šķidrums ir gremošanas fermenti, kas, sajaucoties ar žulti, izdalās divpadsmitpirkstu zarnā. Tie sašķeļ ēdienu sākuma daļiņās tik galīgi un perfekti, ka ķermenis var tās uzņemt, ja cilvēks šo procesu netraucē. Ja cilvēks prot jebkuru pavēli vai aizliegumu izlaist caur sevi tā, ka tā netraucē viņu. Drosmīgs jeb pēc vajadzībām dzīvojošs cilvēks pieņem pavēli un aizliegumu kā nepieciešamu mācību. Tāpat kā desmit Dieva baušļus.

Bailēs jeb pēc vēlmēm dzīvojošam cilvēkam pavēle un aizliegums ir piespiešana, kas vienmēr izsauc protestu. Tiek protestēts pat pret Dieva desmit baušļiem. Pat vismazākais protests vispirms ir sevis aizslēgšana kā pašaizsardzība, tālāk jau pretošanās tam, kurš uzmācas. Cilvēkam, kurā mīt protests, arī ēdiens šķiet uzmācīgs, liekot nodarboties ar sevi jeb sagremot sevi. Vienalga, cik vajadzīgs ir ēdiens, aizkuņģa dziedzeris to nepieņem. Tas nozīmē nedod nepieciešamajā daudzumā fermentus tā sašķelšanai.

Ja cilvēks vēlas, lai pret viņu attiecas cilvēciski un ar cieņu, bet saņem tieši pretēju attieksmi, viņa aizkuņģa dziedzeris saslimst. Jo lielāks ir cilvēka lepnums, jo smagāka ir aizkuņģa dziedzera slimība. Pēkšņs un absolūts protests pret visu rada situāciju, kad aizkuņģa dziedzeris neko nedod ārā. Rezultāts ir akūts aizkuņģa dziedzera iekaisums. Ja šī pati problēma paliek kvēlojam kā ogles zem pelniem, šim cilvēkam lietošanai derīgo pārtikas vielu saraksts kļūst arvien īsāks.

Aizkuņģa dziedzera hroniskais iekaisums izvēlas ēdienu tā, kā cilvēks izvēlas sev paciešamus līdzgaitniekus. Ja šim cilvēkam vairs nepatīk neviens, tad viņam pašam jāpamet šī pasaule, jo viņa aizkuņģa dziedzeris vispār vairs nestrādā. Ja viņš sāk vēlēt sliktu tiem nepatīkamajiem, kurus viņš ir padarījis par saviem ienaidniekiem un kuru ņirdzīgos apvainojumus viņam pastāvīgi bijis jānorij, viņam rodas vēzis. Drīz vien tas neļauj aizkuņģa dziedzerim strādāt vispār.

īsumā kuņģis un aizkuņģa dziedzeris ir savstarpēji savienoti ar divpadsmitpirkstu zarnas palīdzību. Cilvēks kā persona un cilvēks kā personība ir savstarpēji tieši savienoti caur citiem cilvēkiem. To, ko persona dod citiem cilvēkiem, citi cilvēki pilnīgākā veidā nodod personībai.

Aizkuņģa dziedzeris, savukārt, acīm neredzamā formā caur asinīm nodod kuņģim to, kas kuņģim nepieciešams, lai dzīvotu un darītu savu darbu. Personība, savukārt, caur acīm neredzamu darbību nodod personai to acīm neredzamo, kas personai ir nepieciešams, lai dzīvotu un strādātu. Tātad citi cilvēki ir nepieciešami manai veselībai jeb laimei un tas, kā es pret viņiem attiecos, nosaka manu būtību jeb dzīvi vai nāvi.

Lielākā dala cilvēku ir tādi, kas svārstās starp labo un slikto. Tieši tā, kā viņi vēlas labo un steidzas pēc tā vai protestē pret slikto, un gluži vai bēg no tā, izdalās gremošanas fermenti, lai uzņemtu visu labo un atgrūstu visu slikto. Katram ēdienam ir sava enerģijas buķete, katrai barības vielai sava. Neskaitāms barības vielu skaits satur visas trīs uzturvielas: olbaltumvielas, taukus un ogļhidrātus. Tos, savukārt, var iedalīt augu un dzīvnieku izcelsmes vielās.

Sākumā viens ēdiens var cilvēkam nepalikt, ēšana piespiedu situācijā rada protestu, kas noved pie tā, ka cilvēks vairs nevēlas nekad par to dzirdēt. Šādi rodas galīgs protests pret vienu enerģiju. Tas tiek saukts par alerģiju. Barības viela ar šādu pašu enerģiju ir daudzos ēdienos. Ja sākumā šie ēdieni nepatīk, tad vēlāk cilvēks nevēlas tos pat redzēt, beigās viņš vēlētos padarīt tos par neesošiem, jo tie ir jāēd, bet cilvēkam pret tiem ir bīstama alerģija. Neviens neprot saskatīt, ka nepatika pret ēdienu ir sākusies, piemēram, no tā, ka cilvēkam nepatīk, ja viņam tiek šādi pavēlēts. Tas sākotnēji nekādi nav saistīts ar ēdienu.

Alerģija pret ēdienu ir liela problēma. Olbaltumvielas, taukus un ogļūdeņražus dzīvības vilkšanai var aizvietot vienu ar otru, bet ar vitamīniem un minerāliem ir sarežģītāk. Modernā zinātne spēj aprēķināt katram cilvēkam nepieciešamo vielu dienas normu. Piemēram, jūs esat pieaudzis, vidēja auguma, slaids fiziskā darba darītājs. Jums dienā nepieciešama viena olbaltumvielu tablete, divas tauku tabletes un pusotra ogļūdeņražu tablete, atsevišķi vēl minerāli un vitamīni. Kopā tātad būtu apmēram piecdesmit tabletes.

Es esmu pieaugusi, vidēja auguma, ievērojami korpulenta sieviete, un darbs, kuru daru, pēc zinātnieku domām, netiek uzskatīts par darbu. Man ir nepieciešama viena olbaltumvielu tablete, pustablete tauku, ceturtdaļtablete ogļūdeņražu, papildus īpaši precīzi aprēķināts vitamīnu un minerālu daudzums. Kopā ievērojami mazāk tablešu, jo man jābut arī kārtīga cilvēka izskatam. Visa ir tik, cik nepieciešams, lai kļūtu laimīga, bet es noteikti uzreiz nomirtu. Jūs varbūt vēl nedaudz pamocītos. Kāpēc?

Jo dzīve nesastāv tikai no materiālās puses. Ķermenis ir celtne, kuru it kā varam uzbūvēt no klucīšiem, ja vien precīzi zinām, kur kas liekams. Šādu apziņu dod zinātne. Ja mēs neņemam vērā neredzamo, kas iepūš ķermenī dzīvību, tad no zināšanām nav nekādas jēgas. Pieaugot zinātnei un zināšanām, pieaug vienpusīga materiālā jeb patērētāja attieksme pret dzīvi. Ja analīzes rada, ka cilvēkam trūkst kādas vielas, tad vainīgs ir ēdiens, lai gan ēdiens pamatā ir tāds pats kā vienmēr.

Kad 1980. gadā bi ju slima un analīzes rādija, cik daudz man visa kā trūkst, es grozīju rādītājpirkstu pie deniņiem, lai palīdzētu kolēģiem saprast, kur man trūka visvairāk. Viņi sāka kolektīvi vicināt rokas: “Ko jūs, ko jūs! Tur jums viss ir kārtībā.” Lai gan beigās man tika noteikts pirmsinlarkta stāvoklis, tomēr jutu, ka man galvā kaut kā trūkst. Kā varat iedomāties, arī trūka. Trūka prasmes sevi cienīt. Kā gan cilvēks var palikt pats, ja viņš sevi nemīl? Kā viņš var kļūt vesels? Kā var pastāvēt, ja viņš atdod sevi visiem, nevaicājot, vai citiem tas ir vajadzīgs?

Gudrība reducē garīgus trūkumus par fiziskiem. Darbs ar sevi tiek aizvietots ar darbu ar citiem. Jo vairāk tas tiek darīts, jo vairāk jānovērš trūkumi. Šādi ir izgudrotas pārtikas piedevas, kas pašas par sevi ir labas, taču, ja tās izjūt, mali saceļas stāvus. Ja to sastāvu prātīgi izlasa, mati stāvus arī paliek.

Tik daudz labumu vienā burkā nevar būt labi. Tik daudz labumu, kā rakstīts uz burkas, neviens cilvēks nedrīkst patērēt tas iznīcina ķermeņa jutīgumu pret vajadzīgo un nevajadzīgo! Vajadzīgā barības viela, kura ķermenim attiecīgā brīdī nav nepieciešama, šādi var kļūt kaitīga. Ja cilvēks dvēseliski nevēlas kādu lietu pieņemt, jo viņš to necieš, kā lai viņš, paņemot to no burkas, padara to par ķermeņa sastāvdaļu? Jūs varat vaicāt, kāpēc tad šīs pārtikas piedevas tiek ražotas, ja tās nepalīdz?

Viss šajā pasaulē tiek darīts laba mērķa vārdā. Ja kāds ir sevi pilnībā iztērējis badojies vai slimība ir izdarījusi ar viņu savu darbu viņam tie ir vajadzīgi tik ilgi, lai pieceltos kājās. Ja viņš tiem tic, efekts ir īpaši labs. Fiziskais ķermenis iegūst trūkstošās vielas. Ja cilvēks ir sapratis savas krīzes iemeslus, viņš ir arī likvidējis savu garīgo trūkumu. Ja nav varējis, tad labajam jāpievieno arvien vairāk labā, līdz rodas nelabojama slimība. Slimība rodas no tā, ka ķermenī ir pārāk daudz atkritumu. Labklājības valstu cilvēki ēd tikai vislabāko, pievieno arī vislabāko, tikai neviens nedomā, no kurienes un kā ķermenī sakrājas tik daudz atkritumu.

Kopumā ārējā labā cienītājiem tā vietā, lai tērētu naudu uz skaista izskata pārtikas piedevām, es ieteiktu nedaudz parūpēties par vienkāršu ēdiena garnējumu. Šādi atlieksieties pret ēdienu labāk un pieņemsiet to. Vēl labāk būtu pašiem izvārīt ēdienu no pārtikas, kas ņemta tieši no dobes. Vislabāk būtu audzēt ēdienu pašiem. Ja viss nav iespējams, garšaugus podā uz palodzes tomēr var audzēt. Ja arī tas nav izdarāms, žāvētus, saldētus un konservētus vietējos augus un dārzeņus tomēr ir iespējams iegādāties.

Prātīgāki cilvēki, par laimi, ir sākuši cienīt vietējo tirgu. Bet nobijušies cilvēki zem vietējā tirgus raupjās ādas vēl nesaskata vērtīgo saturu un aiz skaistās ārzemju ārienes apslēpto slikto nemana. Tieši tāpat aizkuņģa dziedzeris tērē fermentus ķermenim nevajadzīgām lietām, piemēram, konservantu un citas ķīmijas sadalīšanai un uzņemšanai ķermenī. Diemžēl ķermenim nav iespējams to uzņemt.

Konservanti ir izgudroti labam mērķim, bet tas, ka ar tiem tiek pārspīlēts, ir cita lieta. Tikai peļot un apsūdzot tos, mēs nekur nenonāksim. Mācīsimies tos pazīt, izvairīties no tiem, kā ari izvadīt no sevis. Kā? Pamēģiniet sajust, kādu enerģiju lie satur, un atbrīvojiet šo enerģiju, tad izies arī ķīmija. Ja uzskatāt, ka neprotat, tad vismaz atveriet cietuma kameras durvis un pasakiet konservantiem: “Jūs esat brīvi!"

Vai jūs velētos, lai dzīve būtu mūžīga? Ja atbildējāt apstiprinoši, tad domājāt fizisko dzīvi. Ja atbildējā noraidoši, arī domājāt fizisko dzīvi. Ja atbildējāt bez domāšanas, tad patiesībā atbildēja jūsu zemapziņa. Tā, kā esat izpratuši dzīvi, lā viņa arī atbildēja. Vēlme, lai dzīve būtu mūžīga, ir izdomājusi mumificēšanu. Konservantos arī ir mumificēšanas enerģija. Cilvēkā, kurā mīt liela vēlme būt mūžīgam, konservanti paliek iekšā un pamazām izbalzamē viņu tā, ka viņa ķermenis paliek zemē kā mūmija. Tārpi, baktērijas un sēnes pārvērstu mirstīgo ķermeni augsnē, bet nesadalījies līķis ir bīstams piesārņotājs.

Antioksidantiem būtu jālabo šī kļūda, bet tie ir vājāki nekā cilvēka vēlme. Nevaru noliegt, ka antioksidanti ir labas lietas, bet atkal tikai mirkļa situācijas uzlabošanai. Tie padara labu par vēl labāku. Bet kas nāk pēc izaugsmes? Kritums, vai ne? Drīz tiks izdomātas antioksidantu antivielas, un atkal ķermenim būs jāpacieš šī ķīmija. Prāta labošana ļaut izbeigt šādu naudas tērēšanu un sevis iznīcināšanu.

Antioksidanti ir vitamīni, kas pastiprina imūnsistēmu, un tiem būtu jāaizsargā no vēža rašanās. Tiem būtu jācīnās ar šūnām uzbrūkošajiem indīgajiem savienojumiem, kas tiek saukti par brīvajiem radikāļiem. Par visspēcīgākajiem antioksidantiem tiek uzskatīts C un E vitamīns un betakarotīns. Starp citu, vitamīnu antivielas ir konservanti. Secinājums jāizdara pašiem.

Visā pasaulē tiek reklamēti medicīniski pārbaudīti un atzīti cukura aizvietotāji. No kaloriju un skaistu ķermeņa formu viedokļa tie ir labi, lai gan ne tik labi, kā tiek uzskatīts. No citiem viedokļiem tie ir pat bīstami. Ko tas nozīmē?

Cukura aizvietotāji rada asinsvadu sieniņu imbībēša-

nos jeb piesūkšanos ar asinīm. Tā rezultātā kapilāra sieniņa tiek iznīcināta kā ķirmja sagrauzts baļķis mājas sienā. Jo smalkāks ir kapilārs, jo vieglāk tas tiek iznīcināts. Tā kā acu, nieru un smadzeņu asinsvadi ir vissmalkākie, tie attiecīgi ari tiek bojāti visbiežāk.

Cukura slimnieku asinsvadi jau tā ir trausli no liekās glikozes, tāpēc cukura slimnieki nekādā gadījumā nedrīkstētu lielot cukura aizvietotājus. Cukura slimība saka cilvēkam: ja tu esi vēlējies pārāk saldu dzīvi un tāpēc kļuvis slims, labo savu kļūdu, vismaz nepadarīdams to, sevi mānot, vēl saldaku. Saldums ir saldums, un zinātne vēl nav atklājusi visas asins sastāvdaļas.

Cukura aizvietotājos ir visu raižu noņemšanas enerģija. Veselu asinsvadu sieniņās ir visa pēc vajadzībām sadalīšanas enerģija. Bailēs dzīvojoša cilvēka asinsvadu sieniņas, tāpat kā pats cilvēks, baidās, ka nesaņems to, kas nepieciešams un arī nesaņem. Salieciet šīs enerģijas kopā un centieties sajust, kas iznācis. Kauns teikt, bet es redzēju kopā tā ir putnu mēslu enerģija. Putns ir bezrūpības enerģija. Cilvēks nav putns, un putnu mēslu enerģija viņa ķermenī nav nepieciešama.

Pieminēju katrai pārtikas vielai ir sava enerģija. Jo daudzpusīgāks ir ēdiens, jo lielāku enerģiju buķeti iegūstam vienā ēdienreizē. Jo vairāk dabīgās barības, jo vairāk apslēpta naida, kas paaugstina iekšējo sprādzienbīstamību. Neprasme koncentrēties jeb veltīt sevi tikai ēdienam nozīmē ēdiena sašķūrēšanu sevī, kas vēl nenozīmē tā gremošanas sākumu. Katra ēdiena čupa gan sāk grimt lejup, bet tā sāk arī skābt un pūt.

Ar savu neuzmanību pazemojam ēdienu tāpat, kā esam pazemoti ar neuzmanību. Nemanāmi atriebjamies ēdienam. Bezpalīdzība pazemot pazemotāju arī rada naida lēkmi, kas, savukārt, rada sprādzienu, un žults izplūst. Tagad grožos turēta cilvēka ēdiens var tikt sagremots. Iepriekšējo pūšanu tas, protams, nekompensē.

Šāds ēdiens tālāk dodas uz tievo zarnu. Tievā zarna rāda, kā cilvēks attiecas pret mātes, sievas un sievišķīgajiem darbiem. Sievišķīgie darbi tiek uzskatīti par materiālās pasaules sīkumiem. Var uzskatīt, ka šādu attieksmi ir veidojuši vīrieši. Patiesībā tas ir sieviešu viedoklis. Jo lielākas izaug emocionālās jeb sievišķīgās vēlmes, jo niecīgāki šķiet par sievišķīgiem darbiem sauktie darbi. Nopēlums pret dzīves sīkumiem bērnam var būt ielikts, vēl esot mātes miesās.

Sievišķīgo darbu noliegšana, padarīšana par apsmieklu, uzskatīšana par nevajadzīgiem ir tas pats, kas tievās zarnas noliegšana, padarīšana par apsmieklu, uzskatīšana par nevajadzīgu. Radušās slimības izsaka šādu domāšanas veidu.

No tievās zarnas būtu jāsākas uzsākšanai jeb visa vajadzīgā uzņemšanai. Cilvēkam, kurā mīt īpaši liela vēlme izdarīt kaut ko lielu, spēcīgu, mūžīgu, sīkumus vispār nevēloties redzēt, gremošanas smaguma punkts uzkrājas tievajā zarnā. Ja viņš nevēlas, lai sīkumi pievilktu viņa uzmanību, viņu vispār netraucētu, viņš patiesībā nevēlas, lai nepadarītie sīkumi radītu viņā vainas apziņu. Šī nevēlēšanās jeb vēlme atbrīvoties no sīkajiem, traucējošajiem apstākļiem var visskaistākajā lielā darba aizrautības brīdī radīt tievās zarnas saslimšanai raksturīgu akūtu caureju.

Ja nevēlēšanās redzēt nesvarīgus darbus ir atturīgāka, tad caureja nerodas. Rodas šādas attieksmes slēptāks rezultāts. Tautas mutē tas tiek izteikts ar vārdiem “bads atņem redzi”. Tātad ja cilvēks vēlas tikai lielo un skaisto, viņa tievā zarna nepieņem no ēdiena tās vielas, kuras nepieciešamas acīm redzēšanai tuvumā. Viņš apbrīnojami labi var saskatīt tālumā esošas un lielas lietas. Pieaugot vēlmei tikai pēc lielā un skaistā, kādreizējais lielais un skaistais kļūst par mazāk lielu un mazāk skaistu. Tas nozīmē, ka to, ko cilvēks redzēja agrāk, viņš vairs neredz. Kopumā redze pasliktinās.

Vēlmes iegūt īpatnības un tām atbilstošās slimības ir dažādas. Ja vēlme iegūt pāraug alkatībā, palielinoties cilvēka vēlmei iegūt kaut ko iespējami ātri, iespējami daudz, iespējami labu, tievajā zarnā uzsūkšanai paliek arvien vairāk pabiru. Bezdarbībā esoša tievā zarna sāk baroties no sevis kā sieviete, kurai nav nekā ko darīt. Sievietei, kura necieš vājumu un sevis apbrīnošanu, saslimst tievā zarna. Tas nozīmē-ja sieviete meklē laimi tikai materiālā līmeni, viņai jāmeklē darbība, pat ja tā ir nodarbošanās ar sevi.

Sieviete, kas ir laimīga, ka saņem kaut ko, neatstāj saņemto tikai sev. Viņa ir laimīga, ka var to nodot tālāk. Sieviete ir lielās garīgās pasaules radītāja, viņas fiziskā pasaule sākas no sīkumiem. Ja viņa ir laimīga, darot mājas darbus, viņas tievā zarna ir vesela. Ja viņa stāsta, kā viņai patīk darboties mājās, bet pašai ir mājkalpotāja, viņa melo un viņas tievajā zarnā slēpjas slimība. Sieviete, kas strādā un nolād savu sievietes dzīvi, noteikti staigā, ar roku pieturot vēderu.

Sieviete, kas neuzticas vīriešiem un vīriešu darbiem un tāpēc iejaucas vīriešu pasaulē, nedod vīrietim vīrieša daļu ne darbā, ne rezultātos. Viņa arī padara savu tievo zarnu slimu, jo viņai paliek nepadarīti sieviešu darbi. Ja sieviete dara vīriešu darbus, jo pašlaik citādi nekā nav iespējams, un nepadara citu nepadarīto.1 ; darbus par problēmu, viņas zarnas ir veselas.

Sievišķīga vēlme iegūt, kas ir pāraugusi lielu lietu saņemšanā, bremzē ēdiena nokļūšanu tālāk. Pēc ēšanas vēdera augšdaļā un nabas apkaimē radies mokošs un piepūsts stāvoklis raksturo šādu domāšanas veidu. Vēlos iegūt visu to, jo citiem nevar uzticēties. Vēlos ar visu tikt galā pati, nevēlos lūgt palīdzību citiem noved sievieti izmisumā, kad viņa atskārst, ka pati nespēj tikt galā. Izmisums par savu sievišķīgo bezspēcību drīz pēc ēšanas izmet visu tievās zarnas saslimšanai raksturīgā caurejā, bet spiedošā sajūta paliek. Tās ir skumjas par to, ka viss iznācis tieši pretēji vajadzībām.

Uzsūkšanās ir laikietilpīgs process. Kā zināt, sliktam ir ātrākas kājas. Šāda caureja izmet ārā ķermenim vajadzīgās vielas, bet nevajadzīgās paliek, kairinot zarnu gļotādu. Atbrīvojiet savu piestumtības sajūtu, tad vēders sagums kā gaisa balons, neizdalot atraugas vai vēdera gāzes. Tas, kas atbrīvojās, bija jūsu iedomīgais stāvoklis. īsāk sakot lepnība.

Ja cilvēkā mīt apziņa, ka ikviena sīkumā viņam jābūt pirmajam un pēdējam un neviens cits par šīm lietām vienalga nerūpējas, tad viņš visur bāž savu degunu. Viņš nesaprot, ja netiek pateikts tieši sejā, ka nu jau pietiks. Dzīve ar nobijušos satraukumu ir traģiska dzīve.

Traģika ir pārspīlēšana jeb ziloņa taisīšana no mušas, jeb sīkumu pārvēršana pasaules mēroga problēmā. Traģikas mēdz būt dažādas, bet ar darbiem un darīšanām saistītā traģika dzīvo tievajā zarnā, jo tievā zarna izsaka attieksmi pret maziem jeb sievišķīgiem darbiem un visi tievās zarnas traucējumi vai slimības ir nelabojami saistītas arī ar sievišķīgo traģiku, par kuru tiek runāts tālāk nodaļā “Vainas apziņa atdzimšanas iemesls.”

īsumā traģika izsaka sevi kā pēkšņums, svīšana un emocionāli vārdi: "Ak Dievs, kas tagad notiks!” vai: "Ak Dievs, kas notiks, ja nedabūs! ”

Traģika izpaužas kā svīšana, tādēļ tievās zarnas svīšana izpaužas kā šķidra vēdera izeja. Traģikas īpatnībām atbilst sviedru izdalīšanās īpatnības. Reizēm āda negaidīti kļūst tikai mitra, bet reizēm no dažām vietām sviedri līst aumaļām. Tas nozīmē ja ar darbiem un darīšanām saistītā traģika tiek turēta grožos, zarna ir tikai mitra un zarnas saturs var būt tikai nedaudz šķidrāks, kad sāpīga vai nesāpīga zarnu spazma steidzina iztukšot zarnu.

Ja caur galvu kā zibens izskrien doma: “Ak Kungs, ko es izdarīju!” vai: “Ak Kungs, ko es atstāju neizdarītu!”, tad cauri vēderam izskrien tāds pats zibens un vēders momentā kļūst šķidrs kā ūdens. Vēders ir šķidrs tik ilgi, kamēr saglabājas traģiskā attieksme.

Traģikas atkārtošanās rada traģēdiju. Katra slimība ir sava veida traģēdija. Ja traģika ir kā negaidīta baiļu lēkme, kurai seko nevēlamā aktīva atgrūšana vai izmešana no sevis, tad traģēdija ir negaidīta nonākšana bezizejas situācijā, kuru, pēc cilvēka domām, nav iespējams atrisināt.

Traģika ir raustīšanās, traģēdija ir stāvēšana uz vietas. Vissmagākā uz vietas stāvēšanas slimība ir vēzis. Ar patiesību un darīšanām saistītā traģēdija izsaka sevi šādi: “Beigas! Pavisam beigas! Ko lai es tagad iesāku? Viss ir cauri!” Šādā gadījumā šķiet, it kā kāds turētu auksto un dzelžaino nāves roku aiz vēdera.

Ja cilvēkā mīt bailes no tālākas dzīvošanas un vēlme atgriezt vakardienu, tievās zarnas dzīvības funkciju īslaicīga apstāšanās rada nelabumu un vemšanu. Savākšanās un cerēšana uz nākotni, zinot, ka tā ir sevis mānīšana, patiesībā ir sevi mānoša ar darbiem saistītās traģēdijas atbīdīšana uz rītdienu. Tas rada sigmas zarnas pagarināšanos un izplešanos jeb slimību, kas tiek saukļa par dolihosigmu.

Traģikas enerģija rada cilvēkā revolucionāru musināšanu, kas liek izmisīgi cīnīties par katru sīkumu, skriet, steigties, pētīt, pieprasīt taisnību, tas nozīmē izaudzēt sīkumu lik lielu, lai lietas nevarētu mierīgi atrisināt. Traģika rada sajūtu ja kaut kas netiks darīts, gadīsies kaut kas slikts, un, šo slikto paredzot, cilvēks ari kļūst par revolucionāru. Vispirms savās mājās vai jebkādā kolektīvā.

Kāda sieviete, kurai tika operēts tievās zarnas vēzis, to izdzirdot, saķēra galvu un iekliedzās: “Ak Kungs, man dēls arvien saka: “Māt, tev būtu bijis jāpiedzimst gadsimta sākuma Krievijā. Tad gan tu būtu kaifojusi.” ” Dēls nespēja dzīvot pastāvīgā revolucionārā situācijā. Viņam bija nepieciešams miers un dzīva māte. Atcerieties, ja jums vienalga kādas slimības dēļ ir operēla zarna, tad vairs nedrīkst apkrauties ar darbiem. Tas nozīmē, ka zarnā ar šuvēm nedrīkst sabāzt daudzas darba problēmas, jo šuves var neizturēt. Esat varbūt pieredzējuši ja, taisot asinsdesas, aizraujaties, zarna pārsprāgst un to vairs nav jēgas šūt. Desa šajā vietā jābeidz, un jāsāk taisīt jauna. Gremošanas traktā tas nav izdarāms, tādēļ izvairieties no jūsu darba samezglošanās, sapīšanās vai aizdambēšanās.

Ar traģiku saistās asaras un iznīcināšana. Izmisumā esošs cilvēks vēlas atbrīvoties no visa. Tas nozīmē ja vēlaties ātri atbrīvoties no asarām, jūsu tievajā zarnā vērojama īsa vāja vai spēcīga sāpju lēkme, atkarībā no tā, cik nīgri jūs attiecaties pret asarām, un tai seko caurejas lēkme. Ja pēc sēdēšanas uz poda tā pati problēma vairs neataust atmiņā, tad šai reizei tas ir viss. Ja ataust atmiņā, tad nebija viss.

Neiecietība pret asaru liešanu darbu un darīšanu dēļ liek jūsu tievajai zarnai liet asaras tūlīt, tiklīdz nonākat izmisumā par to, ka nespējat nomierināt par sīkumiem raudošo. Neviens cils, izņemot cilvēku pašu, to vienalga nespēj, tādēļ labāk atbrīvojiet savas traģikas enerģiju, un tā vairs jums netraucēs. Ja vēlaties slēpt savas izbailes par to, ko izdarījāt vai atstājāt neizdarītu, zarnu trakts rūc un moka, bet ārā nekas nenāk.

Es nekādi nevarēju atbrīvoties no caurejas, kamēr sāku atbrīvot traģiku. Divu gadu laikā ievēroju, ka vēders, kā likums, katru darbdienas vakaru bija šķidrs. Tas mani nemocīja, jo padarīja dzīvi vieglāku. Tā kā tas nav normāli, vēlējos no tā atbrīvoties. No darba brīvajās dienās gremošana bija pilnīgā kārtībā. Mana traģika bija tajā, ka, redzot cilvēku problēmas, nebiju spējīga viņiem palīdzēt. Viņi neprata, nespēja vai nevēlējās atzīt savas problēmas un nevēlējās neko darīt savā labā. Man bija viss jāizdara viņu vietā, un es zināju, ko šāda darīšana man atnesīs. Viņi vēlējās kļūt veseli, jo bija pieraduši visu saņemt, lielākā daļa tādi ir vēl tagad. Ar šausmām domāju par to, kas ar viņiem notiks, ja es viņiem neizskaidrošu viņu problēmas, un kas notiks ar mani, ja es neizpildīšu savu pienākumu.

Pastāvīgi atbrīvojot zināmos stresus, kādu dienu sapratu, cik lielas reliģiozas bailes mīt manī un visā cilvēcē un cik lielu naidu pret sevi un ciliem tās rada. Tās iznīcina ticību sev, citiem un, kas visšausmīgākais, Dievam. Mana caureja palīdzēja man atbrīvot naidu un saglabāt ticību. Ticu, ka vienalga cik laika nepieciešams, palēnām cilvēki sāks saprast, ko nozīmē stresi un ka ar to atbrīvošanu netiks galā neviens cits, izņemot viņus pašus.

Resnā zarna tiek galā ar savu lomu tāpat, kā vīrietis ar saviem vīrieša darbiem. Tas, kas mīl darbu, tiek galā. Tas, kurš cerībā daudz iegūt ir uzņēmies daudz darba vai smagu darbu, baidās un ienīst savu darbu, un viņa resnā zarna noteikti ir slima. Slikta attieksme pret tēvu, vīrieti un vīrišķīgajiem darbiem padara resno zarnu slimu gan vīriešiem, gan sievietēm. Papildus vīriešu darba darīšanai resnā zarna izsaka nepadarīto darbu problēmas.

Darbs, kuru sākat darīt, principā vienmēr ir nepadarīts darbs. Paraugieties apkārt. Jūs redzēsiet, cik daudz ir nepieskatītu lietu un nepadarītu darbu. Neliela daļa ir jūsu, lielākā daļa ir citu. Patiesībā tas viss ir jūsu, ja padarāt to par savu problēmu. Ar mīlestību:

1. nepadarīto darbu darīšana;

2.  citu pusratā palikušo darbu pabeigšana;

3.      pusratā esoša darba pārņemšana no citiem nodrošina resnās zarnas veselību.

Tā kā lielākā daļa cilvēku šādu darbu uzskata par vairāk vai mazāk pazemojošu, lielākajai daļai cilvēku resnā zarna ir vairāk vai mazāk iekaisusi. Neliels, slēpts iekaisums kā mazs, slēpts pazemojums parasti paliek nepamanīts. Tā ir augsne smagāku slimību attīstībai. Atcerieties, kā jūs iekšēji sadusmojaties, ja redzat kaut ko pamestu, nekārtīgu, saārdītu, nepabeigtu, lai gan blakus viss ir vislabākajā kārtībā.

Ja domājat, tad sapratīsiet, ka patiesībā neviens darbs nav galīgs un visu vienlaikus darīt nevar. Tam, kurš pameta darbu nepabeigtu, bija darāms kas svarīgāks. Pat ja jūs zināt, ka nebija, tad tas, pēc jūsu domām, tā ir. Pēc viņa domām, bija citādi. Ja mēs padomātu, kāpēc viena lieta ir tā un ne citādi, tad saprastu un turpmāk ņemtu vērā situāciju.

Bailēs dzīvojošs cilvēks vienmēr saskata citus un citu nepadarītos darbus, nesaprotot, ka patiesībā viņš citos saskata tikai pats sevi un attieksme pret citiem ir attieksme pret sevi. Ja viņš vēlas, lai šis darbs būtu padarīts, tad noteikti apvainojas, jo pēc vina vēlēšanās neviens šo darbu neizdarīs. Viņš var būt saimnieks, priekšnieks vai jebkāds liels vai mazs pavēlētājs, kuram ir tiesības vai nav tiesību pavēlēt, bet viņš nav apmierināts ar rezultātu. Tādēļ aizvainojums par nepadarītajiem darbiem vienalga sakrājas resnajā zarnā. Resnā zarna saslimst un var saslimt pat tik smagi, ka atņem darba spējas. Piemēram, resnās zarnas hronisks iekaisums var padarīt cilvēku par invalīdu.

Ar pastāvīgām sāpēm un negaidītām sāpju lēkmēm, vēderā rūcošām gāzēm un to atbrīvošanos visnepiemērotākajā vietā, ar pārmaiņus cietu un šķidru vēdera izeju inteliģentā vidē ir neiespējami strādāt. Cilvēkā, kas no bērna kājas ir pieradis sevi apliecināt darbā, mīt traģiska apziņa, ka viņam jādara darbs, un viņš nespēj, nevar vai ārsti aizliedz, un viņš nevar šo darbu padarīt, pirms nav izveseļojies.

Jādara un nedrīkst darīt ir viena veseluma piespiedu situācijas divas puses. Slimības procesu var nospiest ar hormoniem, resno zarnu var ķirurģiski nogriezt īsāku, bet problēma paliks un slimība nekur nepazudīs vai kļūs vēl niknāka tāpat kā slimnieks, kas pēc visām šīm ciešanām neatbrīvojās no slimības. Tā visa iemesls ir neprasme, saskatot citos sevi, sākt labot savas kļūdas.

Sevi darbā apliecinošs cilvēks sāk sevi vērtēt pārāk zemu jau no domas, ka viņš neprot strādāt tā, kā prot kāds cits. Viņa lepnība neļauj būt māceklim, viņš tūlīt vēlas būt vecs un pieredzējis vilks. Dzīve ikvienam dod mācekļa gadus, bet tas, kurš tos nopeļ, pieķeras šķietami vieglajam priekšnieka amatam. Ja viņam vēl ir izglītība, kas dod tiesības nenobriedušā vecumā tēlot priekšnieku, tad tā ir nelaime, kas lēnām lavās viņam klāt. Cilvēks saņem, ko vēlējies. Vēl šausmīgāka ir situācija, ja cilvēks ar tādiem pašiem uzskatiem tūlīt nesaņem lo, ko vēlas.

No gudrības un izglītības piepūties cilvēks ir līdz dvēseles dziļumiem aizvainots, ja viņam naudas dēļ, bez kuras nevar dzīvot, jāstrādā plecu pie pleca ar neizglītotiem laukiem un, kas vistrakākais, jāsaskata sava neizdarība blakus viņu prasmīgajām rokām. Nav brīnums, ka šādā situācijā cilvēks vēlas saslimt un, ja saslimst, baidās kļūt vesels, jo tad viņam atkal jāatgriežas pazemojošajā vidē. Jo apzinīgāks ir sevi tikai priekšnieka amatā akceptējošs cilvēks, jo vairāk viņš novērtē sevi par zemu, kritizē, nopeļ un pat ienīst, un atbilstoši tam slimāka ir viņa resnā zarna. Ja nevēlēšanās nonākt pazemojošajā situācijā ir lielāka nekā vēlme kļūt veselam, cilvēks neveseļojas.

Cilvēks ar šādiem stresiem vienmēr gaida, lai kāds par viņu pastāvētu, atjaunotu taisnīgumu, atrisinātu problēmas. Parasti to dara māte, jo zemapziņā mītoša vainas apziņa vienalga cik veca bērna priekšā, kurš sagatavots tikai skaistai dzīvei, šādi aizsargā sevi. Jo labāka kļūst dzīve, jo vairāk ir māšu (un ari tēvu), kas uzskata, ka dzīvei jābūt labai un cilvēkam ir tiesības pieprasīt tikai labo. Taisnība gan ir, bet patiesība ir tā, ka dzīvē labais un sliktais ir nešķirami. Vēloties vienu, iegūstam arī otru.

Taisnības pieprasīšana vienmēr nonāk līdz valstij. Valsts ir slikta, ja cilvēks neiegūst to, ko vēlas. Valsti izsakošais orgāns ir aknas. Aknas patiešām ir sliktas, jo tās ir pilnas naida, ko cilvēks jūt pret valsti, un, pirms cilvēks neatbrīvo naidu, viņa resnā zarna nevar izveseļoties. Šādi aknas māca cilvēkam, ka naids pret valsti ir naids pašam pret sevi, jo valsts esam mēs paši.

Kad vajā vēlme iegūt, tad domāt nav laika. Arvien darām un darām, lai iegūtu vairāk labuma. Atstājam vienu darbu pusratā un ķeramies pie darba, kas sola lielākus ienākumus, bet

nepabeigtā darba stress paliek dvēselē. Tieši tāpat kā nepabeigts darbs resnajā zarnā paliek atkritumi. Jo ilgāk tie stāv, jo vairāk paliek stāvam mūžīgi paliek kā gaidošs akmens tēls, sakrājot vēl piemiņu par daudziem citiem nepadarītajiem darbiem.

Ja sākat atbrīvot no sevis gan padarīto, gan nepadarīto darbu enerģiju, jūsu resnā zarna dara tapat viss, kas ķermenim ir vajadzīgs, tiek ievadīts ķermenī un tas, kam kā liekam pa vistaisnāko ceļu jādodas uz izgāztuvi, tur arī nonāk. Jo vairāk cilvēks runā, ka viņš vienmēr visu dara pareizi, jo mazāk viņš atzīst savas kļūdas kā atkritumus, jo baidās parādīt savu patieso seju, un viņa resnā zarna uzvedas tāpat atstāj atkritumus sevī.

Resnā zarna ir gara un plata. Tā sastāv no augšupejošās zarnas, šķērszarnas un lejupejošās zarnas. Vēlos pacelties, nevēlos zemoties tie ir priekšstati, kas padara slimu augšupejošo zarnu. Tas, kurš, pārkāpjot bailēm jeb apspiežot bailes, cenšas pacelties, tas neiegūst, ko vēlējās un viņam saslimst augšupejošā šķērszarna. Tas, kurš iegūst, ko vēlas, un uzskata to tagad tikai par savu īpašumu, var pat neattapt, ka ir pieķēries savam pacēlējam. Tas ir tas pats, kā turēties pie augšupejošās zarnas, neļaujot zarnai dzīvot tālāk savu dzīvi. Augšupejošā zarna saslimst.

Šķērszarna izsaka problēmas, kas saistītas ar vēlmi iegūt un alkatību. Jo lielāka ir vēlme iegūt visu to, ko acs redz un auss dzird, jo smagāka slimība šķērszarnā sakrājas, ja cilvēks nesaņem to, ko vēlas. Jo ātrāka ir vēlme, jo ātrāk sakrājas. Ja cilvēks prastu sev pavaicāt: "'Vai man vajag to, ko es patlaban vēlos?”, tad pusē gadījumu viņš nomierinātos uzreiz, jūtot, ka tas nemaz nav nepieciešams. Tas, kurš nevēlas pazemoties, visur un visā saskata sevis pazemošanu. Viņš krāj, lai kļūtu bagāts un šādi apliecinātu, ka viņš ir kaut ko vērts. Jo vairāk viņš krāj, jo vairāk atkritumu sakrājas uz viņa šķērszarnas.

Cilvēkam, kuram, neraugoties uz lielo vēlmi krāt, tas neizdodas, sāk sevī klusiņām krāt naidu pret bagātajiem. Vēlos labo klust par protestu nemaz nevēlos! Bagātajam vispirms sakrājas lieli atkritumi, no kuriem rodas maza slimība, bagātā nīdējam jau no maziem atkritumiem rodas smaga slimība. Ja viņi abi ienīst nabadzību un tāpēc vēlas kļūt bagāti, abi uzskata sevi par pārak nabadzīgiem un šādi ienīst sevi. Slimība atnāk ātri, ka pec pasūtījuma.

Cilvēks, kas jūt, ka šis darbs ir atstāts viņam par svētību, ar prieku ķeras pie darba. Varbūt viņā mīt bailes sākt jaunu lietu, tāpēc citu darbu pabeigšana ir viņam lieliski piemērota. Ja viņam būtu kaut kas jāsāk, viņš nespētu un viņa kuņģis saslimtu. Zarnas arī. Iesāktā darba pabeigšanas sākšana ir sākšana ar prieku, kas likvidē arī potenciālās kuņģa slimības. Darba pabeidzējs gūst atzinību. Tas. kuram piespiedu situācijā jāturpina cita darbs, jūtas pazemots, pakalpotājs, vergs. Viņš var pabeigt darbu, bet tas netiks pamanīts vai tiks pamanīts, bet neviens neizrādīs aizraušanos. Tiks saskatīts darbs, nevis darba darītājs. Tas pazemo un aizvaino vēl vairāk. Saslimst lejupejošā zarna.

Tam, kurš uzņemas pārāk daudz, traucē viņa nepabeigtie darbi, un viņš sāk saskatīt, ka citi it kā kaitinot atstāj viņam savus darbus. Viņš uzskata, ka citi gūst nepelnītu labumu. Izveidojas priekšstats, ka noziedznieku un krāpnieku, kuriem nekas netrūkst, ir arvien vairāk, bet viņam jāpūlas. Zagļi un laupītāji, kas nolaupa labākos kumosus, arī savairojas arvien vairāk, bet viņam, nabadziņam, jācieš. Sigmas zarna, kas izsaka attieksmi pret negodīgumu, melošanu un zagšanu, saslimst.

Dzīve sākas no sevis. Cilvēks, kas krāpj sevi, visur saskata krāpniekus un pat nemana, kā pats kļūst par krāpnieku. Par lielu vai mazu, tā ir cita liela. Jo lielāka ir dolihosigma, par kuru tika runāts iepriekš pie traģēdijas enerģijas, jo lielāka ir sevis un citu krāpšana. Bailes būt godīgam jeb bailes parādīt ar savu darbu un darīšanām saistītās neveiksmes liek cilvēkam iespējami ilgi slēpt savus nepabeigtos darbus. Tieši tāpat sigmā paliek stāvam atkritumu masas, no kurām toksiskās vielas iesūcas atpakaļ ķermenī. Cilvēks, kas jau tā cieš no vēdera aizcietējumiem, kļūst vēl indīgāks.

Tie, kas piedzimst ar tik lielu dolihosigmu, ka atkritumu masas netiek tālāk par sigmu, tiek operēti. To, kuriem no dzimšanas šī paša iemesla dēļ ir vēdera aizcietējumi, kas izraisa lielas mokas, ir vairāk. Izpētē tiek diagnosticēta dolihosigma. Daži tiek operēti, lielākajai daļai mēģina palīdzēt ar diētām un caurejas zālēm. To, kuriem ir dolihosigma, bet kas cenšas paši tikt galā ar savu vēderu un tāpēc netiek pētīti, ir visvairāk. Visi šie cilvēki ir patiesi stingri pret meliem un zagšanu. Ja viņi zinātu, ka sigmas zarnas lielums liecina par melu un zagšanas apmēriem viņu iepriekšējā dzīvē, viņi saprastu, ka, esot bargi tiesneši pret cilu melošanu un zagšanu, viņi patiesībā ir bargi tieši pret sevi.

Cilvēks, kas mācās saprast, ka melošana rodas no strupceļa, palīdz savai sigmas zarnai attīrīties. Strupceļam tā dēļ, ka nevar teikt patiesību, butu jābūt pazīstamam ikvienam mūsdienu cilvēkam. Tas, kurš mācās saprast, ka zagšana ir cenšanās atbrīvoties no strupceļa, iemācās arī melot, zagt un atbrīvot strupceļu. Jo lielāku kumosu zaglis iegūst, jo lielāks gabals lieko audu nonāk uz viņa sigmas zarnas sienas, līdz zarna aizveras. Tāpat kā zādzība var radīt dzīvībai bīstamu situāciju, zarnas aizsprostojums var apdzēst dzīvības liesmiņu.

Sigmas zarna ir zarnu trakta īpaša daļa, kas baro cilvēka garīgo ķermeni ar dzīves un nāves enerģiju. Cilvēks ar slimu sigmu daudz runā par nāvi, jo dzīve ir viena liela un grūta miršana. Viņš neprot būt dārgakmeņu slīpētājs, kuram ir laime skatīties uz nepadarītajiem vai nepabeigtajiem darbiem kā uz dārgakmeņiem bez galīgā slīpējuma. Viņš varētu dot tiem vēl pēdējo un pilnīgo slīpējumu, kas liek dārgakmenim dzīvot. Sigmas zarna izsaka dzīves pilnvērtīga slīpējuma īpatnības. Tas, kurš dzīvo pēc vajadzībām, sagremo savu barību pilnvērtīgi tā, ka fiziskais ķermenis saņem barības vielas, minerālus un vitamīnus, bet garīgais ķermenis saņem no cilvēka darba patiesu informāciju.

No kuņģa sākuma līdz sigmas zarnas beigām gremošanas trakts atrodas vēdera dobumā, kurš no iekšpuses ir apšūts ar vēderplēves ārmalu. Vēdera dobuma orgānus no virspuses pārklāj vēderplēves viscerālā lapa. Vēderplēve ir pastāvīgi mitra un slidena plēve, kas vēdera dobuma orgāniem ļauj būt savstarpēji pietiekami kustīgiem un vēdera dobumā būt arī pietiekami statiskiem. Vēderplēve ir tikpat jutīga pret visu, kas tajā atrodas, cik cilvēks ir jūtīgs pret visu, kas tieši vai netieši attiecas uz viņa darbu. Vēderplēve ir aizsargātāja. Jo vairāk cilvēks vēlas nikni aizsargāt savas darīšanas, jo vairāk papildus taukplēvēm tauki sakrājas arī ap zarnām. Taukplēves ir starp vēderplēves lapām esošie tauku krājumi.

Tam, kuram traucē citu interese un ziņkārība, vēderplēve bieži ir kairināta un tāpēc liek sevi manīt. Tam, kurš jūt savu darbu, netraucē citu ziņkārība. Ir cilvēki, kas ar lielu prieku dalās savā pieredzē un darba paņēmienos, māca citiem visas detaļas un nekaunas no savām kļūdām. Viņu vēderplēve ir vesela. Cilvēki, kas nejūt savu darbu pilnīgi, uzskata, ka viņi zina par savu darbu visu. Viņi baidās no konkurences un vēlas paši vienmēr būt labākie, jo baidās nodot sava uzņēmuma noslēpumus un viņu vēderplēve uzvedas tieši tāpat. Šāds raksturs parādās jau skolas vecumā. Dažs gudrs bērns pieķeras pie citu izdarītā tūlīt, tiklīdz viņam ir kaut kas aizmirsies, bet, ja cits tādā pašā situācijā lūdz viņa burtnīcu, viņš nekad nedod. Atcerieties no skaudības sāp vēders.

Tam, kurš pats iegūst, bet citiem to dot nevēlas, vēdera dobumā sakrājas pārāk daudz šķidruma, kas var kļūt par ascītu jeb ūdens kaiti. Tam, kurš, saņemot pārāk maz, jūtas nepanesami

pazemots, vēdera plēves dobumā rodas sastrutojums, kas vienmēr ir saistīts ar kāda cita orgāna iekaisumu. Tas nozīmē, ka cilvēkam, kas dzīvo no citu gudrības jeb pieķeras citiem, un neiegūst no tā to, ko vēlas, atbilstošais orgāns saslimst un sastruto. Tas noteikti kairina arī vēdera plēvi. Piemēram, tārpveida piedēklis saslimst no strupceļa, un, ja cilvēks jūt par to nepanesamu kaunu un pazemojumu, tārpveida piedēklis pārplīst un rodas strutains vēdera plēves iekaisums jeb peritonīts. Ja tūlīt netiek izdarīta operācija un strutas netiek izņemtas, iestājas nāve.

Vēdera plēve ir orgāns, kas uztur cilvēka darba darīšanas enerģiju noteiktās, mobilās robežās. Tā slēpj darba darīšanas virtuves pusi, kad tā nav jārāda, nevis kad to nevarētu rādīt. Izbijies cilvēks nevēlas rādīt un ir dusmīgs, ja viņam jārāda. Sakrājoties lielam naidam, viņš ir spiests rādīt. Operācija arī ir savas darba darīšanas virtuves puses rādīšana ārstam.

Ja resnajā zarnā savākušās un nospiestās nevajadzīgās vielas, kuras būtu pielīdzināmas indēm, tiek iekustinātas ar klīsteriem vai caurejas zālēm, tās ir kā lavīna, kas sāk kustēties. Cilvēks, kā zināms, pastāvīgi nesēž uz poda, un viņa galvenā darbība nav pastāvīga zarnu iztukšošana. Lielākā cilvēku dala aiztur savu zarnu iztukšošanas vajadzību, līdz izdarītas svarīgākas lietas. Tam, kurš to nespēj, vajadzība ir pārāk liela.

Patiesībā būtu jādara tā, kā dara mazi bērni, ne ātri, bet tūlīt, neatkarīgi no tā, ko domā cili. Arī pieaugušajiem būtu jāzina, ka nav svarīgākas lietas kā zarnas un pūšļa iztukšošana tūlīt, tiklīdz tie dod zināt. Jo vairāk kavējaties, jo vairāk nevajadzīgie, toksiskie savienojumi uzsūcas atpakaļ ķermenī. Tas, kurš neprot atbrīvot indīgās domas, lai izlaiž brīvībā vismaz indīgi iedarbojošos izdalījumus. Inteliģenta paciešanās ir savu vislielāko vajadzību aizliegšana un vislielāko ciešanu audzēšana. Smagas slimības gadījumā zarnu iztukšošana ir daudz, svarīgāka nekā ēšana.

Tam, kuram ir kārtīgs dienas plāns, izdalīšanas orgāni negatavo nepatīkamus pārsteigumus. Gulēšana un ēšana noteiktā laikā iemāca pūšļa un taisnās zarnas iztukšošanas refleksu jau bērniem, kas ir jaunāki par vienu gadu, tik skaidri, ka bērnam pašam tas sāk kļūt nepieciešams. Pirms dažiem desmitiem gadu tas vēl tika uzskatīts par labu, bet, tā kā cilvēki vēlējās visu izdarīt vēl labāk, ar bardzību tika pārspīlēts. Pārspīlētāju bērni un mazbērni sāka dzimt ar nenormāli garām un platām sigmām. Tagad ir izdarīts pagrieziens par 180 grādiem. Iešana uz poda tagad tiek atzīta par kaut kādu vēsturisku atpalicību, jo tagad ir labas autiņbiksītes.

Autiņbiksītes patiešām ir lieliskas. Tās neļauj bērnam rasties nepatīkamai sajūtai par viņa slapjo vai kakaino dupsi. Citiem vārdiem šo autiņbiksīšu dēļ bērns nevar piespiest savus vecākus iemācīt sev kārtīgus refleksus. Jo lielāks aug bērns, jo vairāk raizes tas sagādā veselai ģimenei, kurā dzīvo bērns ar nekontrolējamiem refleksiem. Tas ir pārāk liela labuma rezultāts. Dārgie vecāki! Iedomājieties, ka jūs nejūtat, kad pūslis vai taisnā zarna ir pilna. Jūs gan vēlētos nokārtoties tualetē, bet nejūtat vajadzību. Ir taču šausmīgi? Cikliskums jeb kārtīgums un kārtība dzīvē ir vajadzīgi. Ir svarīgi, lai vajadzība netiktu padarīta par pienākumu.

Parasti tā tiek padarīta, un vēl tik ekstrēmi, ka patiesībā rodas tieši pretēja nelaime, kas ārēji ir līdzīga iepriekšējai. Ja vecāki nežēlīgi izsmej gan savu, gan viens otra, gan citu darbu, ja, pēc viņu domām, kaut kas nav tā, kā tam jābūt, tad viņi, paši to nemaz nemanot, apspriež arī bērnu. Bērna padarītais darbs ir redzams viņa autiņbiksītēs. Katrs fui-fui vērtējums tam ir kā vērtējums bērna padarītajam darbam. Ja uzskatat, ka dažas dienas vecs zīdainis to nesaprot, jūs maldāties. Jūs esat tie, kas neko nesaprot. Bērnā rodas bailes rādīt savu darbu, un tas veido viņa refleksus. Viņš kļūst par slēpēju un melotāju.

Pūslis un zarnas jāiztukšo, tādēļ tas tiek darīts tieši tad, kad neviens neredz.. Var dusmoties, kaunināt, arī sist, taču tas padarīs visu vēl sliktāku. Vecāki, kas paši ir spītīgi, uzskata, ka bērns šādi parāda savu spītu. Patiesībā tas ir taisnās zarnas krampis, kas atbrīvojas, kad bērna prāts ir aizņemts ar kādu aizraujošu darbību un neviens neurbjas viņā ar savu vērtējošo skatienu. Vēlme no lielām bailēm kaut kur paslēpt vai nobāzt sava darba rezultātu rada analogu zarnu iztukšošanos. Bērna ārstēšana nedod rezultātus, ja vecāki sevi nemaina. Palīdz arī tas, ja viens no vecākiem, ieteicams, māte, nodarbojas ar prāta labošanu.

Taisnā zarna izsaka attieksmi pret darba pabeigšanu. Tam, kuram jau iepriekš ir viedoklis, ka vienalga no tā nekas labs nesanāks, tam arī nesanāk. Izkārnījumu masas ar lielu piespiešanos gan iznāk ārā, bet noliedzoša attieksme paliek iekšā un nelaime kļūst lielāka. Nelaimē ir gan tas, kura taisnā zarna ir sarāvusies krampī, gan tas, kura taisnā zarna nesatur saturu. Viens nevēlas redzēt sava darba rezultātus, jo baidās. Otras vēlas no tiem ātri atbrīvoties kā no šausmīgas lietas. Abi savu darbošanos un tās rezultātus uzskata par sliktiem. Cilvēkiem ar slimu taisno zarnu dzīve ir skumja un bezcerīga.

Ja darba darīšana kļūst par vissvarīgāko dzīvē, tā traucē arī mīlestībai. Par sievietēm, kas pat seksa laikā risina darba problēmas, tiek stāstītas sulīgas anekdotes. Vīrieši, kas seksa laikā nodod telefoniskus rīkojumus, arī nav retums. No šāda seksa piedzimis bērns ir ļoti jūtīgs pret visu, kas saistīts ar darbu.

Zarnu traktā dzīvo coli baktērija, pēc kuras konstatēšanas biežuma tiek vērtēta vides tīrība. Coli baktērijā ir attieksmes pret darbu enerģija. Cilvēkā, kurš attiecas pret darbu mierīgi, coli baktērija dzīvo līdzsvarotu dzīvi, veicina cilvēka gremošanu un B grupas vitamīnu sintēzi. Cilvēkā, kurš sāk pārspīlēt ar darbu, coli baktērija sāk patoloģiski vairoties un izdalīties ar fekālijām. Bet cilvēkā, kurš baidās parādīt sava darba rezultātus, coli baktērija apstājas taisnajā zarnā, kā rezultātā rodas taisnās zarnas gļotādas iekaisums jeb proktīts. Ārstu, kas specializējies taisnās zarnas ārstēšanā, sauc par proktologu.

Ja bērns, pēc viņa paša domām, ir smagi sodīts par labi padarītu darbu, jo vecākam nav tajā brīdī bijis neviena cita, uz ko izgāzt savu naidu, ari pieaugušam bērnam taisnās zarnas apkaimē var rasties paraproktīts. Tas ir taisnās zarnas apkārtējo audu iekaisums, kas parasti sastruto, un tas neveseļojas, jo ir savienots ar taisno zarnu ar īpaši smalku kanālu un tiek pastāvīgi inficēts. Tam, kurš pret savu darba rezultātu vērtēšanu attiecas īpaši sāpīgi, ķirurģiski izoperēts paraproktīts sāk atkārtoties. Vienmēr, kad cilvēka dvēsele šādi tiek ievainota, tas notiek ari ar taisno zarnu.

Coli baktērija var iekļūt visur tāpat kā darba problēmas, neatkarīgi no tā, kā tiek uzturēta tīrība. Tas, kurš baidās, ka viņš netiek mīlēts un novērtēts, pārspīlē ar darbu. Patiešām, viņu ari nesāk novērtēt. Tas nozīmē viņš tiek vērtēts zemu. Jo vairāk cenšaties citiem izpalikt ar darbu, jo vairāk jūsu darbs tiek izsmiets un kritizēts. Jo jūtīgāki esat, jo vairāk smejas arī par jūsu jūtām un jo vairāk tiekat sarūgtināts. Sarūgtinājums par to, ka darbs nogalina jūtas, rada coli baktērijas izraisītu pūšļa iekaisumu.

Cilvēkam, kura seksualitāte racionāli un loģiski kā darba darīšana tiek salīdzināts ar kāda cita labāku, rodas coli baktērijas izraisīts dzimumorgānu iekaisums, lai gan coli baktērija to patiesībā neizraisīja. Ar to noteikti saistita arī dzimumorgānu sēnīte, jo obligāts sekss ir mīlestības, ģimenes un seksuālās dzīve iznīcība.

Sēne ir iznīcības enerģija, par kuru lasiet tuvāk iepriekšējās un nākamajās grāmatās. Jo vairāk sekss moka cilvēku, jo vairāk sēnīte izraisa dzimumorgānu niezēšanu. Mocīšanas enerģija rada niezi. Taisnās zarnas niezi, ja tur nav tārpu kāpuru, ari izraisa apzinīga darba pabeigšana. Bērniem šīs vainas parasti nav, jo viņi nebeidz darbu pienākuma apziņas, bet gan pienākuma dēj, ar kuru pieaugušie viņus piespiež.

Tūpļa niezēšana sagādā raizes daudziem. Reizēm niez un reizēm neniez, vienmēr atbilstoši tam, kā pienākuma apziņa nomoka cilvēku. Pienākuma apziņa liek sev darīt, un pretestība protestē pret sevi. Jo lielāka ir pienākuma apziņa un pretestība, jo nežēlīgāka cīņa rezultātā norisinās sevi. Ķermenis ir kaujas lauks, kuram jācieš. Nežēlīga pienākumu uzlikšana sev jeb sevis piespiešana rada tūpļa flssūras jeb plaisas, kas nodara šausmīgas sāpes defekācijas laikā. Ja tās iekaist, tās sagādā pastāvīgas elles mokas. Sapampums, sasārtums, izdalījumi, sāpes un temperatūra tūplī neļauj ne sēdēt, nes staigāt.

Tūplis stāsta par to, kas no cilvēka darbiem un darīšanām iznāk. Tūpli var saplēst liels ekskrements, kas izsaka cilvēka vēlmi nelepoties ar sīkumiem, bet darīt tikai kaut ko tik lielu un visiem redzamu. Un to arī redz. Ja cilvēks ir apmierināts ar padarīto, viņa tūpļa saplīsušā gļotāda atveseļojas dažu dienu laikā. Tam, kurš vēlas, lai no viņa darbiem iznāktu kaut kas liels, nekas neiznāk un arī izkārnījums nav liels, bet tūpļa plaisas vienalga rodas. Tūpļa plaisu asiņošana rodas tad, ja cilvēks vēlas atmaksāt savu lielo un skaisto mērķu sasniegšanas kavētājiem.

Jo lielāks ir kauns par neizdošanos un uzskats, ka citi smiesies, jo nopietnāks iekaisums plaisās rodas. Visizplatītākais ir parasts iekaisums, bet arī ar to saistītās ciešanas nemaz nav atturīgas. Iekaisums rodas tad, ja cilvēks taisa lielus un skaistus plānus, bet pats baidās, ka no tiem nekas nesanāks. Tā, kā cilvēks domā, pēc viņa domām, arī ir, un tā viņš arī rīkojas. Ja baidās, ka nesanāks, tad neizrāda, tas nozīmē nerealizē savu plānu. Tas nozīmē atstāj plānu bez brīvības. Tas ir tas pats, kas nedot gaisu strupceļā esošai lietai. Rezultāts ir iekaisums gan garīgā, gan fiziskā ziņā.

Par cilvēku, kas cenšas atstāt gudru iespaidu, tiek, bezcerīgi atmetot ar roku, teikts, ka viņš tur sēž un perina domas. Ja cenšaties kaut ko izdomāt, bet jums nekas nesanāk, jūsu taisna zarnas apkārtne sāk iekaist. Tas nozīmē, ka jau iedīglī iznīcināt to, kas radīts, lai izdotos. Ja atbrīvojat savu domu, atrodat risinājumu, un iekaisums tūlīt pazūd. Pazūd pats.

Maziem bērniem iekaisums rodas ātri. Pietiek vēderam būt mazliet šķidram vai nedaudz sasvīdušam un jau anālās atveres apkārtne ir sarkana un sāpīga. Tas nozīmē, ka vecāki, vērtējot sava bērna audzināšanu, ir loti jūtīgi jeb sāpīgi. Jau tā ļoti saspringti sekojot, kas iznāks no audzināšanas, viņi ir pazemoti, ja kaut kas ir iznācis ļoti slikti. Ja bērns uzvedas kaut vai nedaudz neglīti vai saslimst, audzināšana ir izdevusies slikti.

Vecāka pazemojuma sajūta rada iekaisumu bērna iekaisuma epicentrā. Cenšoties ar vēl lielāku rūpību izlabot savu kļūdu, tiek ievainota bērnišķīgi maigā, nedaudz iekaisusi gļotāda, un rezultāts var būt šī rajona sastrutošana. Ja pārlieka rūpība nedod rezultātus, pazemojums jau ir kļuvis nepanesams. Nepanesams pazemojums rada sastrutojumu.

Mūsdienās ir pieejami visi iespējamie līdzekļi rūpēm par savu un bērna ķermeni. Tik labi, ka mātes aizmirst, ka vismaigākais līdzeklis ir mātes rokas. Kādai mātei, kuras pusgadu vecajam bērnam sāka rasties augonis blakus tūplim, mācīju, lai nelieto bērna mazgāšanai neko citu, izņemot krāna ūdeni un savu roku. Jau antibiotiku šļirces saņemošā bērna māte uzskatīja, ka es uzskatu bērna aprūpēšanu par sliktu.

Viņa sāka aizstāvēt sevi un medicīnas darbiniekus, sakot, ka viņa bērnu ir pastāvīgi tīrījusi tikai ar maigu vati, tualetes papīru un dezinficējošiem līdzekļiem. Kad teicu, ka šie labie līdzekļi ir pārāk labi, viņa brīnījās, kā gan citādi bērna dibenu var notīrīt no kakām. Bērns caurejas dēļ taču kakā ik pēc dažām stundām. Smalkas paražas neļāva viņai ar savām rokām pieskarties bērna kakām. It kā viņa nekad ar rokām nebūtu mazgājusi savas savainotās gļotādas, kad visi citi līdzekļi šķita raupji ka smilšpapīrs. Bērna kaite atrisinajas nakamajā diena, jo māte atbrīvojās no sava smalkuma.

Tūplis un tā apkārtnes gļotāda var iekaist arī no tā, ka tūplis ir stingri savilkts. To dara bailes parādīt sava darba rezultātus. Iekaisums var atveseļoties tikai tad, ja tam tiek dots gaiss un tas tiek uzturēts sauss. Tas nozīmē tam tiek dota brīvība un cilvēks nežēlo pats sevi. Vēl precīzāk tiek atbrīvoti sava darba rezultāti un bailes, un netiek nožēlots, ja kaut kas nesanāk. Ja darīšana ir ar bērnu, nedrīkst žēlot arī viņu, lai cik smaga slimība viņam arī būtu.

Daudzām mātēm ir paradums nožēlot, ka viņas ir piedzemdējušas šo bērnu. īpaši, ja bērns bieži ir slims. Nožēla ir zīme, ka bērns nav ieņemts no mīlestības. Viņa piedzemdēšanai ir bijis kāds cits iemesls. Bērns, kas redz vai dzird mātes domu, saslimst smagāk.

Nožēlošana un nenožēlošana ir viena veseluma divas daļas. Pirms es to sapratu, ne reizi vien nonācu sabiedrībās, kur kāda māte nepagura atkārtoti uzsvērt, ka viņa nenožēlo bērna piedzemdēšanu. Tas tika runāts, bērniem dzirdot, tādēļ pamanīju, ka pieminētais bērns ierausās atšķirībā no citiem bērniem, kas savā starpā turpināja spēlēties, mātes klēpī un sāka raudāt. It ka bez iemesla. Kāda māte klausītāju nomierināšanai komentēja, ka viņš vienmēr tā darot, kad viņa par to runā. Man šādu māšu nesaprašana ir nepanesama. Iedomājieties sevi šī bērna situācijā, un jūs mani sapratīsiet. Es tādā situāciju vēlētos rēkt kā būrī ieslodzīts meža zvērs. Sajust, ka tava pastāvēšana netiek nožēlota, ir ļoti sāpīgi.

Kāda darba nožēlošana nozīmē otra sāna pagriešanu sevī esošajai vainas apziņai kā pankūkai uz pannas. Sliktais darbs ir jākompensē jeb jālīdzsvaro ar labu darbu. Materiālā sliktā darba kompensēšana sākas ar patiesu piedošanas lūgšanu kā savas kļūdas atzīšanu. Tas, kuram jūs izdarījāt slikto darbu.

tagad neatteiksies no darba atkārtošanas. Viņš jūt, ka esal sapratuši, ko izdarījāt, un tāpēc labojat kļūdu.

Nožēla ir apziņa, ka es izdarīju slikti. Tā ir zināmā fakta

fiksēšana un komentēšana, taču ne labošana. Tā ir sapratne, kurā netiek iejauktas sajūtas. Cilvēks var nomirt savā nožēlā, turklāt citi uz viņu noskatās ar aukstu sirdi. Uz grēku nožēlotajiem tā ir skatījušies vienmēr. Turpretim piedošanas lūgšana un piedošana padara siltu katru sirdi un var pat mirēju ja vairs ne fiziski, tad dvēseliski padarīt tik veselu, ka cilvēks var nomirt ar tīru sirdi.

Tūpļa bakteriālais iekaisums liecina par to, ka cilvēks sava mērķa nesas/liegšanas problēmās vaino citus. No sarūgtinājuma par savas rīcības rezultātiem tam pievienojas ari sēnīte. Šādam iekšēji ar citiem karojošam cilvēkam taisnā zarna var bieži vai pastāvīgi būt slima, atbilstoši tam, vai viņš cīnās ar ciliem bieži vai pastāvīgi. Vēzis viņam var ari nerasties. Ja viņš atliek rēķinu kārtošanu ar citiem, lai sagaidītu iemeslu iemest otram vainu sejā, patiesībā lai savāktu naidu, viņam rodas tūpļa vēnu paplašinājumi, kas pasliktina audu asinsapgādi un ļauj rasties vēl smagākām slimībām. Cilvēkam, kas nekad šodienas darbu neatliek uz ritu, nekad un nekur nerodas vēnu paplašinājumi.

Vēzis var rasties arī “tukšā vietā”, tas nozīmē bez iepriekšminētās slimības. Vēzis rodas tad, ja cilvēks tik ļoti vēlas atrasties pāri visiem, ka ar nopēlumu skatās uz. sava darba rezultātiem. Ja viņš izliekas, ka viņam ir vienalga, kas no viņa darba iznāks. Varat teikt, ka tas nav pareizi, jo cilvēki, kuriem ir taisnās zarnas vēzis, ir ļoti strādīgi un uzcītīgi. Jums ir taisnība. Viņi arī ir strādīgi un uzcītīgi, bel, lai izpatiktu darbu par apsmieklu padarošiem cilvēkiem, klana galvu viņiem līdzi un pat uzslavē viņu attieksmi pret darbu. Tas nozīmē sāk padarīt apsmieklu ari savu darbu. Patiesībā viņu sadusmo visi, kas neinteresējas par darba rezultātiem, jo no darba ir atkarīga viņu dzīve.

Taisnās zarnas un tūpļa vēzis sākas baiļu no darba rezultāta nopēlējiem dēļ. Šāds cilvēks šausmīgi baidās, ka par viņa darba rezultātiem liks pateikts kaut kas nopeļošs, un tāpēc arī tiek teikts. Lai nedaudz samazinātu un mīkstinātu citu nopēlumu, viņš sāk savu darbu divkosīgi pazemot: “Ai, kāda nozīmē ir manam darbam! No manis šajā pasaulē nav atkarīgs nekas. ” Šādi izteicieni izsaka cilvēka bezcerību un sarūgtinājumu, kas nelabojami rada domu kāpēc man jādara, ja citi nedara. Un šādi arī ir radies riebums pret savu darbu. Jo apslēptāk tas dīgst, jo apslēptāk attīstās vēzis. Naids un vēlme atbrīvoties no darba pēlējiem ziņo: beidz pārveidot citus un paraugies sevī. Tavam ķermenim nepieciešama palīdzība, pašreiz vēl ir iespēja palīdzēt.

Lūpas, tūplis, mutes dobums un taisnā zarna ir viena veseluma divi gali. Cilvēka, kurš neizdara secinājumus par pirmā gala kaitēm, aizmugures galam jākļūst slimam. Cilvēka, kurš neprot izmantot pirmo galu savā labā, lieto to tikai savam labumam, aizmugures galam jāmaksā pirmā nodeva. Ir svarīgi, kas ienāk caur muti un iznāk no tūpļa. Ne mazāk svarīgi ir caur muti neizteiktie vārdi, kas izveido ligzdu taisnajā zarnā un tūplī. Varat paši saprast, kas notiek, ja tārpu vārdi nenāk ārā no mutes. Tāpēc mācieties atbrīvot savu slikto jeb vērtējošo attieksmi.

Fekālijas izsaka darba rezultātus. Cilvēks, kurš neskatās uz savām fekālijām, šī paša iemesla dēļ neskatās arī uz sava darba rezultātiem. Cilvēks, kas nevēlas redzēt sava darba vājo rezultātu, tomēr izdomāja būvēt ūdens tualetes. Tagad visi šo tualešu lietotāji smejas par tiem, kas tup virs savas čupas, vai sausās tualetes neērtībām un nesaprot, kā citiem tajās nesaslimst taisnā zarna. Ziniet, ka “citu” taisnā zarna ir vesela tik ilgi, kamēr viņi nesāk uzskatīt ērtību pilno pasauli par vissvarīgāko lietu, tik ilgi, kainēr viņi pateicas debesīm par ieejas un izejas caurumu pastāvēšanu.

Vispāratzīta patiesība ir tāda, ka ateju kultūra ir vissvarīgākā kultūra. Kulturāls var būt ar ūdens tualeti vai bez tas. To, kurš vēlas būt kulturāls, bet patiesībā tāds nav, ūdens tualetes lietošana kulturālu nepadarīs. Jēdziens “kultūra'’ izsaka cilvēka attīstības līmeni. Cilvēks ir garīga būtne, kuras laicīgā dzīve un darbība tiek izteikta kā dzīves darbības rezultāti jeb sekas. Ķermeņa dzīvības darbības sekas ir ekskrementi, neatkarīgi no cilvēka darba rakstura. Cilvēkam, kurš nekautrējas par sava darba rezultātiem, ekskrementi kļūst redzami. Līdzsvarota cilvēka zarnu trakts iztukšojas kā pulkstenis atbilstoši dabas ritmiem, kurus šis cilvēks mīl un ņem vērā. Viņš neko neatbrīvo par maz vai par daudz. Cilvēkam, kurš visu dara kā vajag, zarnu trakts arī dara visu, kā vajag.

Cilvēki, kas kaunējas, ir divu veidu.

1.      Tas, kurš kaunējas, jūtoties vainīgs, patur visu sev un iegūst vēdera aizcietējumus.

2.      Tas, kurš kaunējas, vainojot citus, piegāz kā caurejā visas vietas tik pilnas, it ka viņš vēlētos iešļākt apvainotājam seja apvainojumus.

Šķidrs vēders liecina, ka cilvēks vēlas redzēt sava darba rezultātus pārāk ātri. Materiālā līmenī katra darbība ir process, kuram nepieciešams zināms, optimāls laiks, kura gaitā tiek dots un iegūts, no vecā izveidots jaunais un no jaunā vecais, būvēts un lauzts atbilstoši vajadzībai, un tikai tad ir redzams rezultāts. Izlietotie materiāli, kuri vairs nav vajadzīgi, tiek nogādāti šim mērķim paredzētā savākšanas vietā izgāztuvē, mēslainē, komposta kastē.

Daudzi cilvēki, kas sāk atbrīvot stresus, iegūst šķidru vēdera izeju. Vēlme ātri atbrīvoties no visiem saviem stresiem var radīt tik akūtu šķidru vēderu, it kā vēdera vidusdaļa būtu izsūkta ar vakuumu. Ar šādu sajūtu ir grūti pat nostāvēt kājās, nemaz nerunājot par darba veikšanu. Tieši pretēja situācija rodas tiem, kas, dzirdot par saviem stresiem, nekādā gadījumā nav ar mieru tos atzīt.

Cilvēkam, kas cieš no vēdera aizcietējumiem un noteikti noliedz ikvienu sava stresu, nepalīdzēs nekāds spēks. Nekādas zāles. Viņš lieto arvien vairāk caurejas zāļu un mokās tālāk. Cilvēkam, kurš sāk atzīt sev savus stresus un stresu ierosinātas darbības, vēdera aizcietējumi mazinās. Uzsvēru vārdu “sev”. Tas nozīmē, ka citiem nav jēgas atzīt savus stresus. Viņiem pietiek ko noņemties pašiem ar saviem stresiem.

Cilvēku, kas nespēj vai ne pie kādiem nosacījumiem nevēlas atzīt savus stresus, raksturo īpaša pastāvība, lai atrastu līdzekļus, ar kuriem sakārtot gremošanas trakta darbu. Viņi izdomā visas iespējamās diētas un izmēģina tās uz sevi. Viņi pieņem ari cilu piedāvātas diētas un izmēģina arī tās. Viņi nebaidās izmēģināt jebkādas caurejas zāles un vispār visu, ko cilvēka saprāts ir izdomājis ķermeņa tīrīšanai. Vienīgais, no kā atsakās cilvēks ar vēdera aizcietējumiem, ir savu kļūdu atzīšana. Tas nozīmē, ka cilvēkam ar vēdera aizcietējumiem ir par nāvi lielākas bailes apzināties, ka viņš kaut ko dara nepareizi. Pielīdzinot sevi saviem darbiem un vērtējot citus pēc viņu darbiem, viņš baidās, ka viņu vērtēs tieši tāpat.

Viņa mazvērtības komplekss liek viņam uzvesties tā, it kā viņš būtu noziedznieks, kuram jāslēpj no dzīves savi tumšie darbi. Kas šādam cilvēkam ir slēpjams? Viņš taču neko īpašu nav izdarījis. Viņam jāslēpj domas. Domās viņš ir vēlējies darīt sliktu vai darījis to, un tāpēc jūtas kā šausmīgs vaininieks. Savas vainas mazināšanai viņam jāatrod arī vaininieki, kurus vainot un kuru sodīšanu pieprasīt.

Cilvēkam ar vēdera aizcietējumiem dzīves mērķis ir pastāvīgi pierādīt, ka viņš visu dara pareizi. Jo biežāk kāds cilvēks ironizē par citu darbiem, jo vairāk sāp viņa aizvien cietāks kļūstošais vēders. Jo kareivīgāks viņš turklāt ir, jo vairāk viņu nomoka gāzes. Jo nežēlīgāks viņš ir ar saviem vērtējumiem, jo lielākas ir viņa gremošanas trakta gļotādas čūlas. Līdz pat kuņģa čūlai. Jo noteiktāk viņš, uzskatot savas darbības par labākām nekā citu darītais, uzskata sevi par labāku nekā citi, jo drošāka ir vēža rašanās viņa gremošanas traktā. Vēža gadījumā viņa vēders kļūst šķidrs it kā pats no sevis.

Cilvēkam, kuru dzen uz priekšu alkatība, ēdienam būtu jāizlido cauri zarnu traktam, un tas arī izlido. Ķermenis nespēj lidojumā apgūt nepieciešamās barības vielas, minerālus vai vitamīnus un saslimst. Ja šķidros izkārnījumos ir ar aci saskatāmas pilnībā nesagremotas ēdiena daļiņas, tas liecina, ka cilvēks ir sava garīgā un fiziskā spēka bezjēdzīgs šķērdētājs, kurš liek sev ciest gan garīgi, gan fiziski.

Alkatības atrašanās vieta gremošanas traktā ir šķērszarna. Tās stāvokli atspoguļo plecu josla. Tāpat, kā raksturojat savu skaustu un plecus, varat nekļūdīgi raksturot arī savas šķērszarnas stāvokli. Plecu joslas stress ir pārliecīgs prasīgums. Jo lielāks ir šis pārliecīgais prasīgums, jo lielāka ir alkatība, un pretēji. Viens stress rada nākamo, nākamais, savukārt, aiznākamo. Tas nozīmē jo lielāka ir alkatība, jo lielāks ir pārliecīgais prasīgums un jo lielāka ir piespiedu situācija iegūt sava pārliekā prasīguma vēlmi. Tas ir iespējams, tikai arvien vairāk un ātrāk piespiežot sevi un citus.

Jo lielāks ātrums jeb bailes dzen cilvēku, jo vairāk viņš izvairās un viņa vēders arī izvairās. Šādam cilvēkam nav laika paskatīties, kas aiz viņa paliek, un viņam neienāk pat prātā padomāt, kāpēc tas palika. Viņš var pēc kāda laika aizskriet atpakaļ uz paša pietaisītu tualeti un būt līdz dvēseles dziļumiem aizvainots, ka viņam šajā atejā ir jāiet. Viņš neatzīst, ka iepriekšējā reizē aizmirsa pat noraut ūdeni, nemaz nerunājot par citiem sīkumiem. Nav šaubu, ka steidzīgie sākumā nosaukuši ekskrementus par izkārnījumiem. Tas, kuram pārāk jāsteidzas ar jaunu lietu sākšanu, vēlas no vecajām atbrīvoties, un viņš tās kā nevajadzīgas izmet pirms īstā laika.

Citu apkaunošana jeb apvainošana ir pazīstama paraža, īpaši no citu vērtējuma baidās tie, kas paši citus kritizē. Viņi zina, ka pēc darba tiek vērtēts cilvēks, tāpēc viņi neiedrošinās parādīt sava darba rezultātus. Jo lielākas ir bailes kļūt apkaunotam, jo cietāks kļūst vēders. Lai citiem kaut kā pierādītu savu strādīgumu, nepieciešams sakrāt vairāk mantu. Ir taču zināms, ka strādīgs cilvēks ir bagāts. Taupība palīdz palielināt bagātību.

Bailes taupību ātri pārvērš par skopošanos, un, jo lielāka tā ir, jo slēgtāks ir cilvēka vēders. Jo vairāk cilvēks ar aizcietējušu vēderu cenšas pierādīt savu taisnību, ka visus, pēc viņa domām, sliktos cilvēkus nav par ko mīlēt, jo vairāk viņam nepalīdz nekādas zāles.

Visšausmīgākā skopošanās ir skopošanās ar mīlestību. Cilvēks, kurš skopojas ar lietām, atzīst savu kļūdu tūlīt, tāpēc daudzi pēc manas otrās grāmatas izlasīšanas atbrīvojas no saviem vēdera aizcietējumiem. Bet tas, kurš skopojas ar mīlestību, neatzīst savu kļūdu. Taisnībai vienmēr jāpaliek viņa pusē. Citi ir slikti, un viss. Rieva domāšanā un rieva uz dibena ir pilnīgi vienādas.

Padomājiet par savu gremošanas traktu. Izstaigājiet to domās posmu pa posmam un atbrīvojiet savus stresus. Pretējā gadījumā kādu dienu mērs būs pilns un viss kļūs redzams gļotādas ņems palīgā ādu. Bet jebkādu ādas pataloģiju pirms iemesla likvidēšanas nav iespējams novērst. Tas nozīmē, ka ādas slimības ārstēt nav nekādas jēgas, ja gremošanas trakts nav kārtībā. Ja gremošanas trakts ir kārtībā, tad āda vairs nav jāārstē tā jau ir kārtībā.

KOPSAVILKUMĀ

Stresu valodas prasme un šīs prasmes lietošana ikdienā padara galvu skaidru, dvēseli vieglu un ķermeni veselu.

Stresu valodas prasme ļauj jums satikties ar draugu, kuru jūs līdz. šim nepazināt, tas ir jūsu ķermenis, kas runā stresu bezvārdu valodā. Sazinoties ar ķermeni, saņemat padziļinātu valodas apmācību, kas ir īpaši interesanta un nekad nekļūst apnicīga. Sādi iemācāties sevi pazīt un skatīties uz pasauli jaunā gaismā.

Jūs kļūstat par redzošu.

Pateicos jums.

Lūle Vilma

SATURS

Lasītājam…………………………………………………..

Stresu valodas mācību grāmata……………………..

Par profilakses medicīnu ……………………………..

Ķermenis garīgās attīstības spogulis . .

Ticības trūkums visa trūkums……………………….

Satura pārveidošana formā …………………………..

Par spēku un bezspēcību ……………………………..

Veselība ir tīrība………………………………………….

Par vēlēšanos būt kaut kam………………………….

Par baiļu gūstekņiem un uzraugiem . . .

Dzīve caur gremošanu ……………………………….

Dzīve caur gremošanas detaļām……………………

Kopsavilkumā…………………………………………..

LULE VILMA

Piedodu sev

Sāpes tavā sirdī

Formāts 60x90/16. Ofsetspiedums.

SIA "Kautri Nams”, Tēriņu ielā 22, Rīgā, LV-1004. Iespiesta SIA “Tipogrāfija Ogrē”. Brīvības ielā 31, Ogre, LV-5001

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev. Sāpes tavā sirdī. 5. grāmata

STRESU VALODAS MĀCĪBU GRĀMATA

LASĪTAJAM

PAR PROFILAKSES MEDICĪNU

KATRA DAIĻRADE VISPIRMS IR SEVIS RADĪŠANA.

ĶERMENIS GARĪGĀS ATTĪSTĪBAS SPOGULIS

TICĪBAS TRŪKUMS VISA TRŪKUMS

SATURA PĀRVEIDOŠANA FORMĀ

PAR SPĒKU UN BEZSPĒCĪBU

PAR VELĒŠANOS BŪT KAUT KAM

PAR BAIĻU GŪSTEKŅIEM UN UZRAUGIEM

DZĪVE caur gremošanu

DZĪVE caur gremošanas DETAĻĀM

KOPSAVILKUMĀ

SATURS