Vīlma Lūle

Piedodu sev. Saskaņas pilnība. 6. grāmata

Lūle Vīlma

Piedodu sev

Saskaņas pilnība

6. grāmata

.

.

LEPNĪBAS UN KAUNA GRĀMATA

Cilvēka izskats un darbi līdzinās viņa raksturam.

Katrā cilvēkā ir personība, bet ne katrs cilvēks ir personība.

Personība nav tas, kurš grib būt personība. Personība ir tas, kuram nepieciešams būt pašam sev.

Tas, kurš cenšas mērķu vārdā, var kļūt par ietekmīgu personu personību pēc formas, nevis pēc satura.

Viņš var saukt sevi par personību, un viņa apbrīnotāji var saukt viņu par personību. Patiesība atklāsies vēlāk.

Tikai tad, kad cilvēks sāk atzīt savu kļūdainumu, viņa saturs sāk attīrīties, la ir personības pilnveidošanās attīstība.

Tad cilvēks saprot, ka viņš ir cilvēks.

Vienkārši cilvēks.

Dzīve piedāvā cilvēkam izzināšanai pietiekami daudz garīgu, dvēselisku un materiālu mācību stundu.

No tām:

9 /10 ir tikai jāizjūt un jāpārdomā,

1/10 ir arī jāizdzīvo.

No šīs 1/10 :

9 /10 ir arī jāpieredz, tikai 1/10 ir arī jāizcieš.

lā ir maza daļiņa no visa.

Dzīve rāda, ka ciešanu īpatsvars pastāvīgi aug, jo cilvēki neprot domāt ar mīlestību.

Tas, kurš iemācās uzskatīt par svarīgām savas jūtas, izprast to nozīmi, ir iemācījies domāt ar mīlestību.

Tas, kurš saprot, ka dzīve arī ir tikai mācīšanās, tas arī turpinās domāt ar mīlestību.

Domāšana ar mīlestību par mīlestību ir laime.

Tas nozīmē: dvēseles mierā par dvēseles mieru rūpējoties, cilvēki ir laimīgi.

slikts. Ar vajadzībām var dzīvot normāli gan garīgajā, gan fiziskajā pasaulē. Vienkārša mazā labā un sliktā mija ir norma, ka ļauj dzīvot un attīstīties par augstāka attīstības līmeņa normu. To ļauj darbošanās ar sevi kā dzīvesveids.

Piedošana ir visvērtīgākā atdošana, ko cilvēks vispār spēj dot. Lietojot garīgu došanu materiālai saņemšanai, padarām garīgumu par materiālumu, ko vada laicīgās alkatības mērķi. Kas notiek, ja vēlamies iegūt vai sasniegt mērķi? las vienmēr aizbēg. Pat tad, ja tā ir kustēties nespējīga lieta.

Iedomājieties kādu mērķi. Tas ir tas labais, ko jūs vēlaties sev iegūt Ar vēlēšanās neredzamo roku jūs satverat mērķi aiz rīkles, lai iegūtu to sev. Ko jūs darītu, ja kāds ķertos pie rīkles jums? Steigtos projām, vai ne? Mērķis uzvedas tāpat. Jūs skrienat tam pakaļ un, baidoties pazaudēt, pieķeraties tam vēl ciešāk. Tas steidzas tālāk vēl ātrāk. Jūsu tvēriens kļūst stingrāks un kādā brīdī to nožņaudz.

Tagad jūs to vairs nevēlaties, jo tas nav tas, ko jūs vēlējāties. Vainas sajūta saka kļūda būtu izlabojama, bet jūs sākat taisnoties un vainot pašu mērķi. Nebūtu tas bēdzis, nebūtu arī gājis bojā. Jūs pierādāt, ka neesat vainīgi, jo jūs tam neesat pat pirkstu piedūruši, un jums ir taisnība. Viss it kā būtu kārtībā, taču jūsu vainas apziņa nekur tāpēc vien nepazūd. Citi var jūs arī nevainot, bet, pēc jūsu domām, tomēr to dara. Neapmierinātība ar visiem un visu sāk mocīt jūsu dvēseli.

Ja tad, kad kaut ko vēlaties, iemācāties pavaicāt sev: “Vai man tas ir vajadzīgs?” sajūtat, vai ir vajadzīgs vai nav. Ja nav vajadzīgs, tad mierīgu sirdi darāt kaut ko citu un velti netērējat savu laiku, dzīvesspēku un naudu. Ja jūtat, ka ir vajadzīgs, jūtat arī to, ka tas, kas cilvēkam ir vajadzīgs, atnāk. Atnāk pats. Cilvēks dara savus ikdienas darbus, viņa dvēseles durvis ir atvērtas, un tas, kas viņam ir vajadzīgs, atnāk tad, kad cilvēks ir gatavs tā pieņemšanai. Gatavs cilvēks pieņem dzīves doto, nevērtējot to kā labu vai sliktu. Ta ir vajadzība un laime, ka tas ir atnācis. Kāds cits var dēvēt to par labu vai sliktu, bet ne viņš.

Tik daudz tad šīs grāmatas ievadam.

Cilvēks, kas iepazīst sevi, iepazīst cilvēku.

Tas, kurš pazīst cilvēku, pazīst cilvēkus, un tam dzīve nav problēma, jo cilvēks taču ir visa esošā kopīgs tēls.

VAI IZAUGAM PAR CILVĒKIEM VAI KĀ CILVĒKI?

Cilvēks ierodas šajā pasaulē, lai attīstītos kā cilvēks, bet viņu sāk audzināt par cilvēku.

Cilvēks ierodas šajā pasaulē, lai attīstītos kā personība, bet viņu sāk audzināt par personību.

Gudrība nespēj saprast, ka,

audzinot cilvēku, cilvēks tiek iznīcināts un, audzinot personību, personība tiek iznīcināta.

Visu pasauli pieskandina labi padomi, kā audzināt cilvēku un personību, un visi rāda ar pirkstu to cilvēku virzienā, kas to nedara. Visvairāk māca tie, kuriem radušās nedienas ar saviem bērniem. Pieredzē balstīta dzīves gudrība ir cilvēka dzīves patiesā vērtība, taču šīs vērtības padarīšana par obligātu citiem iznīcina vērtību. Vērtība kļūst par savu taisnību uzsverošu gudrību, kas prasa, lai citi darītu tā, kā runātājs pavēl. Tāpēc šādai mācīšanai ir gan labā, gan sliktā puse. Labi ir tad, ja skolotājs ir sapratis kļūdas, kuras viņa vecāki pieļāvuši, viņu audzinot, un izvairās no tādām pašām kļūdām, audzinot savus bērnus. Slikti ir tad, ja cilvēks nav izdarījis secinājumus, ja viņš saskata sevi kā iznākušu no audzināšanas ugunīm, īpaši norūdījušos, tātad gandrīz kā varoni, kas arī savus bērnus audzina par tādiem pašiem čakliem un strādīgiem, lai tas maksā ko maksādams.

Šādas audzināšanas dēļ katrai nākamajai paaudzei ir arvien grūtāk palikt pašiem par sevi. Vēloties palikt par sevi, bērniem jāizgudro, kā stāties pretī audzināšanai, kas iznīcina viņus kā cilvēkus. Tādējādi viņu vecākiem ir arvien grūtāk audzināt bērnus. Vainīgi ir bērni. Viņi ir “vainīgi”, ja neļauj iznīcināt sevi kā cilvēkus. Tāpat vainīgi, ja ļauj to darīt, jo grib būt labi bērni saviem vecākiem. Šādi vecāki bez nodoma uzgrūž visu vainu bērnu dvēselei un nesaprot, no kurienes rodas ar sirdi slimi vai psihiski slimi bērni.

Kad dzirdu kādu ar bērniem strādājošu skolotāju, aizbildni, organizatoru vai vadītāju uzsveram, attaisnojot savu piemērotību amatam, ka arī viņam ir bērni, tad gribētos sacīt: “Vai arto nav par maz?” Daudzi cilvēki, kas nav radījuši bērnus aiz bailēm, ka ar bērnu notiks tas pats, kas ar viņiem, šajā amatā daudz labāk izprastu bērnus, jo viņi ir pratuši no jauna atrast sevī cilvēku.

Mūsdienu bērna audzināšana par personību ir salīdzināma ar ziedu audzēšanu mūsdienīgā siltumnīcā, kur visi audzēšanai nepieciešamie nosacījumi zinātniski ir noregulēti tā, lai rezultāts būtu vislabākais, un tas ari ir vislabākais, ja neskaita tos augus, kas liek izmesti. Pasaulē skaistākās puķītes priecē acis un sirdi, un viss it kā būtu labi, līdz kādu dienu ierodas asmens un visas labākās no labākajām tiek pārvērstas naudā. Tik daudz prieka, taču laimes nav. Viss tikai tāpēc, ka vecākiem savā gudrībā acīmredzot nekad neienāk prātā pavaicāt bērnam, vai bērns jūt tā, kā pieaugušais zina? Vai bērnam ir vajadzīgs tas, ko grib pieaugušais?

Palēnām bērna sajūtas tiek pārvērstas pieaugušo zināšanās, ka viss vienalga ir pārdodams, un tad jau viņš pārdod sevi pats, uzskatot to par vienīgo pareizo dzīvi. Viņš var arī nekad nesaprast, ka izveidojušies priekšstati ir stresi, kas virza viņa ķermeņi uz likteņa purvu kaunu, ar kuru dvēsele nemaz nav mierā. Neraugoties uz to, ka viņš ir pats pieņēmis stresus sevī.

Kā būtu iespējams kļūt laimīgam? Tā kā laime nav saņemšana, bet došana, tad, lai spētu dot, jāatrod sava vieta dzīvē. r Iā vieta, kuru paši esam pazaudējuši un kuru visu dzīvi meklējam. Atrast savu vietu un atrasties savā vietā nav smagi tikai tam, kas tic sev un ved savu apzinīgo dzīvi pa jūtu vadītu ceļu.

Varat šeit protestēt, ka tad vīrieši vispār nespēj dzīvot, jo uzskatāt vīriešus par nejūtīgiem.

Patiesībā ir otrādi. Parasti sievietes ir emocionālas un vīrieši jūtīgi, tāpēc vīriešu jūtu orgāns sirds ir īpaši trausla. Precīzāk sakot, irdena. Jo labāks vīrietis grib būt, jo irdenāka ir viņa dvēsele. Neatkarīgi no dzimuma cilvēka problēmu radītājs ir emocionalitāte, kas, ja jūs to atbrīvojat no sevis, vadīs jūs pa īsteni vajadzīgu ceļu, palīdzēs jums nekļūdīgi izvēlēties un neļaus jums nonākt kārdinājumos.

Var teikt: “Es domāju, ka tā ir pareizi…” Var teikt: “Es jūtu, ka tā ir pareizi…” Salīdzinot šos divus izteicienus, jūs sajutīsiet, ka pat visakadēmiskākajā sabiedrībā jūtu ceļš ir tas, kas jums vajadzīgs, un saprāta ceļš ir tas, ko jūs gribat. Jūtas neizslēdz gudrību, bet gudrība izslēdz jūtas padara jūtas par emocijām, kuras tad sāk nospiest un iznīcināt. Jūtu un gudrības apvienošana ir māksla, kuras radīšanai nepieciešams laiks. Ja sakām, ka tam vajadzīgs laiks, tas nozīmē, ka mēs neesam pratuši no dzīves pieņemt laiku, kuru dzīve mums vienmēr piedāvā pareizajā brīdī, pareizajā vietā un pietiekamā daudzumā.

Tikai Cilvēks garīga būtne zina un izjūt savu vietu garīgajā pasaulē. Taču, tā kā laicīgā pasaule ir viena maza garīgās pasaules daļa, tad viņš zina un jūt savu vietu arī šeit. Vieta, kuru cilvēka gars izvēlas, lai iemiesotos, ir viņa mātes klēpis. Tā ir vienīgā brīvā izvēle, kuru viņš brīvā garu pasaulē izdara. Ir cilvēki, kas apstrīd šīs izvēles nosaukšanu par brīvību un saka: “Jūspali sakāt, ka gars atdzimst, jo zina, ka viņam jādzēš savs karmas parāds. ” Saku: “Viņam tas nav iādara. viņam tas ir vajadzīgs. Gars neko nedara pēc kāda, kaut vai savas, pavēles, pienākuma sajūtas. Viņš dara to, kas jādara, bez kā viņš nevarētu attīstīties tālāk. Gars, kas neattīstās, ietu bojā. ”

Nākamā vieta, kas bērnam vajadzīga, ir mājas un vieta šajās mājās. Ja vecāki zinātu, kas viņus svētījis, viņi neatņemtu bērnam viņa mājas un vietu mājās. Bet kā vecāki, kas pat paši par sevi neko nezina, var zināt kaut ko par sava nedzimušā bērna vajadzībām? Tāpēc piedodiet viņiem viņu kļūdu.

Lai nu ar zināšanām paliek, kā ir, tomēr to taču vecāki jūt, ka viņu bērns ir īpašs. Tā ir katra bērna gadījumā. Ja viņi ticētu savai sajūtai un nemērītu visus bērnus pēc viena mēra, tad vecāki beidzot ieraudzītu, ka viņu bērns patiešām ir īpašs. Ko tas nozīmē? To, ka ikkatram cilvēkam, kas piedzimst šajā pasaulē, ir kāda īpaša īpatnība: viņš prot kaut ko labāk nekā citi cilvēki, taču tāpēc neuzskata sevi par labāku. Ja viņam ļautu augt, viņa īpašā vērtība pamazām atklātos. Pēc asna, kas dīgst no zemes, uzreiz nevar pateikt, kas no tā izaugs, taču, ja tiek dots laiks, izrādās, ka tas ir īpašs. Cita tāda paša nav un arī nebūs.

Cilvēks nāk, lai attīstītu savu īpašo iemaņu jeb apdāvinātību, jeb talantu, un viņš jūt, ka visas darbības, kas gadās dzīves ceļā, ir kā piramīdas pamats, kurš, ja tiek uzbūvēts drošs un stiprs, paceļ augstāk ari galotni. Ja cilvēku sāk audzināt par īpašu, tad viņa īpatnība izzūd, lai tā netiktu iznīcināta pilnībā. Tā vietā, lai apzināti jeb cilvēciski attīstītu sevi, cilvēks attīstās zemapziņas šaubās un neziņā, uzkrājot stresus, līdz zem smaguma sabrūk, dvēselē paliekot nepiepildītam sapnim kļūt par kaut ko īpašu.

Lai attīstītos kā cilvēkam, ir vajadzīga sava vieta dzīvē.

Tas, kurš sāk gribēt šo vietu, tiek nolikts pie vietas.

Tas nozīmē: viņš nonāk kaunā.

Visbiežāk bērnu noliek pie vietas labi vecāki, kas visu domā, lemj un padara bērna vietā, turklāt ir ļoti apmierināti, ka bērns tagad ir drošā vietā. Bērns, kuram ir kaut vai nedaudz mugurkaula, dara pa savam, un viņam var veikties labi, bet acīs saviem vecākiem viņš tomēr paskatīties nespēj. Viņš ir spiests kaunēties, jo nav darījis to, ko vecāki ir gribējuši. īpaši liels ego ir mūsdienu gudrajiem un strādīgajiem vecākiem. Viņi ir vēlējušies nolikt bērnu pie vietas, taču izrādās, ka bērns nolicis pie vietas viņus, un to bērnam ir grūti piedot.

No pirmās patiešām vajadzīgās vietas mātes klēpja -

sākas cilvēka šīs dzīves likteņa ceļš, kurā ir ierobežotas ķermeņa iespējas un neierobežotas garīgās iespējas. Zinot to visu, viņš nāk, lai mācītu savus vecākus garīgi un no viņiem pieņemtu laicīgās mācības. Katra garīga būtne nāk ar ideju nodzīvot šo dzīvi ideāli, iespējami perfekti iemācīties šīs dzīves stundas, zinot, ka par galīgi ideālu tik drīz vēl kļūt nevar. Pilnvērtīgākas dzīves piepildījumam nepieciešamas divas puses: cilvēks garīga būtne un viņa ķermenis, kas sastāv no vecākiem. Viņi abi atbilst viens otram. Ja šīs divas puses ir gatavas savstarpēji dot, tiek piepildīta ideja par pilnvērtīgu attīstību.

Garīga būtne zina: tā kā mana dzīve sākas ar mani, man sava ticība, cerība un mīlestība jādod arī tad, ja to neprot pieņemt uzreiz. Prasmi pieņemt dzīves piedāvāto es taču dodos mācīt saviem vecākiem. Šo patiesību sajūt vecāki, kas saka laimīgs ir tas cilvēks, kuram ir bērni. Jo viņi ir sajutuši, ka kopā ar bērniem viņi attīstās ar rotaļīgu vieglumu.

Vecāki, kas neprot pieņemt savu bērnu doto, kas rada bērnus, lai izpildītu savu pienākumu, lai caur bērniem kaut ko iegūtu vai sasniegtu, runā tieši pretēji, jo, tā kā viņi nezina savu vietu dzīvē, viņi neprot arī dot vietu bērnam. Savā aklajā vēlmē būt labiem viņi atņem bērnam viņa vietu pavisam. Ziniet, ka šī kļūda ir labojama.

Vecāki, kas grib bērnu, gatavojas bērna atnākšanai pavisam citādi nekā tie vecāki, kuriem bērns ir vajadzīgs. Ir arī bērni, kuri nav gribēti vai kuri nav gaidīti, un kuru dzimšana tiek uzskatīta par nelabojamu situāciju. Viņi tiek atgrūsti savā stūrī un tāpēc ir nedaudz labākā situācijā nekā bērni, kuri tiek ļoti gribēti. Ir liela starpība, vai man ar mīlestību tiek dota vieta kā gaidītam cilvēkam, vai mani kā šķirnes kucēnu liek grozā un māca: “'la ir tava vieta. Atceries, labākas vietas nav nevienam.” Vai stingri tiek ierādīta vieta, sak, ja atnāci, tad esi. Vai uzbļauts: “Vietā!” un tev jālien, galvu plecos ierāvušam, uz savu vietu. Nedusmojieties, ka es salīdzinu bērnus un dzīvniekus. Centieties saprast, kāpēc es tā daru.

Cilvēka dvēsele sastāv no dzīvnieku enerģijām. Dvēseles spogulis ir ķermenis. Dzīve ir dvēseles un ķermeņa attīstības līmeņa pacelšanās augstāk. Ja tas izdodas, cilvēka garīgais līmenis ir paaugstinājies.

Garīgo līmeni nevar celt, garīgais līmenis ceļas pats.

Jo ilgāk cilvēks prot dzīvot kā cilvēks, jo augstāk tas paceļas.

Laicīgais ilgums un garīgais augstums ir vienlīdzīgi.

lāpāt kā dzīvniekam, arī cilvēkbērnam savās mājās vajadzīga vieta, kur, jūtoties droši, pabūt vienatnē ar sevi un attīstīties kā cilvēkam. Bērns, kas, atrodoties mātes klēpī, redz, kā viņa atnākšanai tiek gatavota gultiņa, kā mātes maigās rokas katru dienu kaut reizi tajā kaut ko piekārto, pats aktīvi palīdz savai dzimšanai. Viņš redz, vai viņu grib, vai viņš ir vajadzīgs. Viņš jūt, ka māte, kas gaida bērnu ar mīlestību. spēj gaidīt bērim tā tikai tad, ja vina mīl vīrieti, kas radījis šo bērnu. Ja bērns redz, kā tēvs ar acīm glāsta bērna gultiņu, kas gaida bērnu, vai, pārbaudot gultas izturību ar roku, pauž savu mīlestību, bērns jūt, ka arī uz tēvu var paļauties. Šis tēvs gaida bērnu, jo viņam tas ir vajadzīgs. Šis bērns ir viņš pats vīrietis mīlētas sievas klēpī. Viņu nav iespējams nemīlēt.

Tomēr tas, kurš neprot mīlēt sevi, neprot mīlēt arī savu bērnu. Viņam var tikai piederēt gan partneris, gan bērns. Patiesu mīlestību viņš tikai mācās.

Pavisam bez īstas mīlestības nav neviena. Līdz 51% cilvēka enerģijas ir līdzsvarotība jeb mīlestība. Cik daudz no tās ir slēpta zem n elīdzsvarotības jeb piederēšanas smaguma, ir cita lieta. Bērns, kas, neraugoties uz visu, prot pieņemt savu vecāku mīlestību, piedzimst, nenodarot sāpes ne mātei, ne sev. Cik daudz bērns to prot, ir atkarīgs no vecākiem. Ar sevi nodarbojušies vecāki, kas gaida bērnu, var to atzīt. Jo mazāki ir vecāku stresi, jo atvērtāki vecāki ir paši sev, viens otram un bērnam. Bērnu vairs nevada vecāku stresi, tikai tīras jūtas, kuras rāda, kas šajā situācijā ir vislietderīgākais.

Nav svarīgi, cik ekskluzīva vai vienkārša, dārga vai lēta ir gulta. Tā var būt mantota no citiem, galvenais veseliem bērniem, var būt pielāgota no pieaugušo, galvenais veselu pieaugušo gultas, tā var būt arī tikai paklājiņš tīrā stūrī. Galvenais, ka savā stūrī. Kad bērns pēc dzimšanas pirmo reizi tiek ienests iekšā pa mājas durvīm, viņš tikai jānovieto savā vietā. Ja jūs vēl varat viņam pateikt: “Dārgais bērns. Tā

ir tava vieta. Pieņem to,” tad viņš jau to ir pieņēmis. No tā jūsu bērns vispirms iegūs labu miegu.

Vai jums ir sava vieta dzīvē, ģimenē, skolā un darba kolektīvā, sabiedrībā, cilvēcē? Vai jums ir labs miegs? Ja nav, piedodiet vecākiem viņu kļūdu un atbrīvojiet savu problēmu tā, lai jūs vairs nevainotu savus vecākus par to, ka viņi nav ļāvuši jums dzīvot.

Ko dara labi vecāki, kad viņi pārrodas mājās ar jaundzimušo? Kur bērns tiek likts vispirms, ja bērna un vecāku gultas atrodas blakus? Vecāku gultā, vai ne? Tur taču ir tik daudz vietas, un ar jaundzimušo tajā nekas slikts nevar nolikt. Fiziski patiešām nevar.

Patiesībā bērns nav ieradies šajā pasaulē, lai atņemtu vecākiem vietu. Viņš ir ieradies mācīt tos sākumā garīgi, vēlāk palīdzēt viņiem arī fiziski. Ja viņam nav savas vietas, viņš jūtas vainīgs katru reizi, kad vecākiem kaut kas nav kārtībā. Viņš kļūst vārgs un saguris, bet gulēt negrib. Patiesībā nespēj, jo vainas apziņa padara miegu mokošu un murgainu. Piedodiet saviem vecākiem viņu kļūdu, pat tad, ja nezināt, vai viņi ir šo kļūdu izdarījuši. Ja dvēselei pēc tam kļūst vieglāk, kļūda ir abpusēji labota. Viņi ir pieņēmuši jūsu piedošanu. Palūdziet piedošanu arī saviem bērniem. Atkal: ja dvēselei kļuva vieglāk, bijāt izdarījuši kļūdu, taču tagad izlabojāt to un šīs problēmas vairs nav.

Kļūda ir vēl lielāka, ja bērns aiz lielas labsirdības tiek nolikts gulēt blakus mātei. Bet, ja bērns par nopietnas mīlestības zīmi tiek nolikts gulēt starp vecākiem, tad tā ir īpaši liela kļūda, kas izraisa īpašas sekas. Starp vecākiem gulošs bērns ir kā liela siena starp vecākiem jeb siena starp divām sevis pusēm: labo un kreiso, augšējo un apakšējo, priekšējo un aizmugurējo. Šis bērns visu dzīvi ir apdraudēts, jo viņš sastāv it kā no gabaliem, un viens gabals nezina, ko dara otrs.

Labā puse nezina, ko dara kreisā. Augšējā puse nezina, ko dara apakšējā.

Daudzas sievietes, kurām es esmu to stāstījusi, no prieka spiedz: “Mans vīrs neļāva to darīt!” “Jums ir prātīgs vīrs, ” esmu ne vienai vien sievietei teikusi. “Bet kāpēc jūs joprojām dusmojaties uz viņu par to? Kāpēc tad, kad vēlaties nodarīt viņam pāri, jūs esat teikusi bērniem, ka tēvs viņus nemīl? Izlabojiet šo kļūdu!”

Ne visi vīri ir tik prātīgi attiecībā uz sievu un bērnu, jo vēlme būt labam vīram un labam tēvam neļauj vīrietim būt vienkārši vīram un vienkārši tēvam. Pārāk labs tēvs atdod savu vietu bērnam un brīnās, ka bērns tik labos nosacījumos ir slims. Ja jums ir bijis šāds tēvs vai jūs pats esat šāds tēvs, piedodiet savam tēvam un sev, ka citādi neesat pratis, un palūdziet piedošanu arī bērnam. Ziniet, ka vīrs, kas savu sievu kaut vai naktī apskauj, neļauj sievas jūtām pilnībā nomirt labuma žņaugos. Pieskāriena sajūtas možuma esamība starp sievieti un vīrieti (auj attīstīties arī bērna jūtām, kas nodrošina bērna dzīvību. Sieviete, kas kaunas un atgrūž vīru, iznīcina bērnu, pati to neapzinoties.

Vīrietim ir jāpaliek par vīrieti arī tad, ja sieviete neprot palikt par sievieti. Arī tad, ja savu īpašo labumu pierādoša sievasmāte cenšas padarīt savas meitas un mazbērna dzīvi īpaši labu. Vai ja īpaši labs sievastēvs uzskata, ka znots nekur neder. Sievas apņemšana nav joks, tā ir nopietna lieta. Tieši tāpat kā iziet pie vīra nav tas pats, kas aiziet līdz akai. Izdarīto kļūdu labošana ir liels darbs, toties tas ir pateicīgs.

No vīrieša palikšanas par vīrieti ir atkarīga dzīvības esamība uz Zemes.

Ja cilvēks dara kaut ko pareizi neapzināti, tā teikt nejauši, tas nenozīmē, ka viņš arī turpmāk rīkosies prātīgi. Piemēram, māte, kas aizrautībā ievieto savu debešķīgo bērnu apbrīnojami mīļā gultā, ar savu aizrautību var visu tūlīt atkal sabojāt. Pietiek kādam autoritatīvam cilvēkam, piemēram, ārstam, atzīt viņas paveikto, kā viņas lepnums pamostas un māte vairs nezina, ko darīt, lai izpelnītos vēl lielāku uzslavu. Tas, ka viņas bērnam vēlāk pēc ēšanas uzpūšas kuņģis vai rodas gāzes, ka zobi nāk grūti un sāpīgi un slimība seko slimībai, savstarpēji netiek sasaistīts.

Cilvēks, kas gaida uzslavu, saskata uzslavu arī atzinībā un pielīdzina savu darbu pats sev. Reiz teicu kādai sievietei, ka viņa rīkojās pareizi, kad sāka lietot bērna gultiņu atbilstoši tās mērķim. Es gan redzēju, ka viņa piepūtās kā pāvs, taču, tā kā saruna novirzījās uz kaut ko citu, aizmirsu uzsvērt, kas ar to nedrīkst lepoties. Kā jūs domājat, kāds bija rezultāts? Viņa stāstīja visiem, ar ko satikās, ka Vīlma sacījusi, ka viņa ir vislabākā un gudrākā māte un tā viņa ir padarījusi bērnu laimīgu līdz mūža galam. Rezultāts?

1.    Tūlītēji. Viņa sabojāja savas attiecības ar citām mātēm, jo, nosaucot sevi par labāku, viņa automātiski nosauca visas citas mātes par sliktākām. 'Iā bija citu nonievāšana, kas citiem tik drīz neaizmirstas, jo neviens cilvēks nav sliktāks vai labāks par citu. Stresā cilvēks neprot rēķināties ar citu nemākulību. Viņš noklausās pirmā teikto un uzreiz izdara apgrieztu secinājumu. Viņš neprot iedziļināties domās. Viņam nepietiek laika.

2.    Nākamajā brīdī. Viņa lietoja Vilmas vārdu citu pazemošanai. Stresā esošām mātēm tas ir vienlīdzīgs pazemojumam no pašas Vilmas. Šīs sievietes vairs nevēlas dzirdēt ne par piedošanu, ne stresiem kaut vai tāpēc vien, ka Vīlma uzsver piedošanas svarīgumu. Viņas nezina, ka tas viņām dara sliktu. Un, ja arī zina, tad vienalga tāpēc vien viņas nepadosies. Ietiepīgumam tas bija un paliks pazemojoši tikmēr, kamēr dzīve kādā citā veidā viņas novedīs pie principā tās pašas lietas. Un, ja tai būs cits nosaukums, viņas būs priecīgas, ka tomēr viņām nevajadzēja, kaut vai vislielākajā nelaimē, klausīties ienīsto Vilmu.

3.    Drīz. Bērns saslima, lai māte atkal nostātos uz zemes. Šādi viņš centās iemācīt saviem vecākiem, ka pārāk lielas nozīmes piešķiršana sīkumiem ir traģika, un vienalga, vai tā pozitīva vai negatīva, rezultāts vienmēr būs traģēdija. Šajā gadījumā tā ir slimība. Slimības laikā bērnam vajadzīgs vecāku, ir īpaši mātes tuvums un maigums gan garīgi, gan fiziski. Tad viņš veseļojas labāk. Šī māte pieķērās apziņai, ka viņa darīs pareizi, ja liks bērnu tikai gultā. Bērna slimība tāpēc ieilga. Arī viņa bija izdarījusi no dzirdētā virspusēju un viennozīmīgu secinājumu.

Bērna slimība ir vecāku dvēseliskās attālināšanās rezultāts, kurai noteikti seko arī fiziska attālināšanās. Starp vecākiem gulošs bērns nereti ir līdzeklis, ar kuru pamatot, paskaidrot, patiesībā attaisnot attālināšanos vienam no otra. Bērna slimība ir jāārstē ar vecāku dvēselisko atkaltuvināšanos. Ja bērna saslimšana no jauna dvēseliski savieno vecākus, bērns atveseļojas vienalga kur. Ta kā lielākā daļa vecāku sāk vainot bērna saslimšanā otru pusi, bērnu nedrīkstētu likt gulēt starp viņiem abiem, jo šo vecāku dvēsele ir stingri sasaistīta ar ķermeni. Baiļu saite ir stingra saite. Starp šādiem vecākiem gulošs bērns veseļojas lēni vai neveseļojas nemaz.

Es ilgi nesapratu, kāpēc kāda veseļoties sākuša bērna atveseļošanās gaita pēkšņi apstājās. Jutu, ka tā ir pārlieka labuma problēma, un pastāstīju par to vecākiem, bet, tā kā es nepratu uzsvērt katru detaļu, viņi nesaprata. Viņi neprata domāt tālāk paši. Domāšanas spēju trūkums liecina par to, ka ģimenes vīrišķā enerģija ir pakļauta sievietes varai.

Ģimenēs ar slimiem bērniem māte ir valdonīga un vīrs tāpēc bieži tikai pilda pavēles. Pat tad, ja tēvs kopā ar bērnu un sievu ierodas uz pieņemšanu, viņš parasti ir tikai slimā bērna transportētājs, kura domas klīst tālu, jo viņš baidās katrā vārdā izlasīt apvainojumu. Paklausīgs pavēļu izpildītājs taču tiek uzskatīts par labu, un kurš gan nevēlētos būt labs.

Vecāku loģika ir vienkārša: mātei šādi ir iespējams labāk palīdzēt bērnam, un tēvs otrā istabā var labāk izgulēties, lai gan viņš gribētu būt gultā blakus sievai. Sievas bieži reducē vīra fizisko tuvumu tikai uz seksualitāti, pat tad, ja tas tā nav, un, saskatot vīrā sevi, dusmojas par vīra vēlmēm. Arī vīrieši ar maigu dvēseli ķermenisku kontaktu. īpaši seksu, bērna slimības laikā uzskata par grēku. Bērnam neviens nejautā. Bērns gaida, lai vecāki kaut vai ar seksa palīdzību no jauna dvēseliski atrastu viens otru. Cilvēki nezina, ka ķermeniskais kontakts ir nepieciešams, lai tiktu galā ar dzīvi. Ja nekas cits nepalīdz, tad tam ir vitāla nozīme, lai izrāptos no bedres.

Tātad: ja jums saka, lai neesat pārāk labi, sāciet domāt, ko tas nozīmē, un, ja nesaprotat, atbrīvojiet labumu, gan jau tad sāksiet saprast. Mācīju vecākiem abiem palūgt piedošanu bērnam par savām kļūdām un tad nolikt bērnu tur, kur ir viņa vieta, un katru reizi teikt: tā ir tava vieta. Dariet to tikmēr, kamēr bērns pieņem šo vietu par savu. Es nekratīju pirkstu un neskaldīju vārdus: "Nekādā gadījumā nelieciet bērnu vispirms savā gultā!!!” Kā jūs domājat, kāds bija rezultāts? Vecāki pēc kāda laika atnāca atpakaļ, jo bērns pēc pēdējās tikšanās ar mani bijis slims, lai gan vecāki darījuši visu, kā es biju pavēlējusi. Pēc viņu domām, es pavēlēju.

Ziniet, ka akla pavēlēšana dara tikai sliktu. Vaicāju: “Vai jūs ierakstu esat klausījušies?” (Ierakstu savu teikto lentē, jo pretējā gadījumā tas aizmirsīsies.) Kur nu tas, viņiem viss laiks bija aizgājis bērna kopšanai. Atcerieties:./« labai mācībai seko sliktas sekas, kaut kas ir saprasts nepareizi. Lai labotu kļūdu, vecāki līdz bērna atlabšanai atkal guldīja viņu gultā pie mātes. Vienlaikus viņi laboja dvēselē savas kļūdas. Tad palūdza piedošanu arī bērnam un tikai tad ievietoja bērnu viņa gultā. Un, kāds brīnums, bērns nemaz nesāka protestē! Viņš izveseļojās un sāka attīstīties.

Bērns, kuram mājās tūlīt tiek iedota vieta, mīl savu gultu, un viņam patīk tajā atrasties. Viņš sēž mātes klēpī tik ilgi, cik vajadzīgs, un tad dod zīmi, ka vēlas tikt ārā no klēpja. Māte, kas prot sajust bērna vajadzības, neapzināti atkal un atkal liek bērnu viņa gultā, un, ja viņa rīkojas citādi, bērns ar savu nemieru ziņo par to, ka tā viņam nav labi, un māte izlabo kļūdu. Šāds zīdainis pirms aizmigšanas savā gultā kaut vai stundu var spēlēties savā nodabā un pēc pamošanās klusi turpināt darāmo, kamēr parādās izsalkums.

Mātes, kas ar iepriekšējiem bērniem darbojušās kā vāveres ritenī, bija stāstījušas, kā viņas sākumā baidījušās, ka šim bērnam kaut kas kaiš. Tik mierīgu bērnu viņas nebija ne redzējušas, ne dzirdējušas. Taču, kad viņas runājās ar bērnu un redzēja, kā bērns ar savām lielajām un skaidrajām acīm seko mātei un adekvāti reaģē uz sacīto, viņas nomierinājās. Vesels un mierīgs bērns, kurš labi attīstās, nomierina jebkuru māti.

Lai darītu tā, kā vajadzīgs, nav ar pirkstu jāvelk pa gudras grāmatas lappusēm. Māte, kas nodarbojas ar sevi un jūt sevi, jūt arī bērnu un viņa vajadzības. Pēc citu domām, viņa var nerīkoties gudri, bet sava bērna labā viņa rīkojas prātīgi, un visa ģimene ir apmierināta. Klausīties citu pamācības un darīt tieši tā ir paklausīga pavēļu pildīšana, kas liek galvai sāpēt un padara kurlu gan māti, gan bērnu. Dzirdēto pamācību pārdomāšanai un savienošanai ar savām iepriekšējām zināšanām gan nepieciešams laiks, taču tas atmaksājas. Vesels bērns nepaņem laiku, viņš dod laiku.

Esot vienatnē ar sevi, pietiekami attīstījies bērns kādu dienu dod zīmi par to, ka tagad viņam nepieciešama sabiedrība. Tas nozīmē, ka pienācis viņa ķermeniskās attīstīšanās laiks. Vecāks, kurš to sajūt, neliedz bērnam viņam līdzīgo sabiedrību. Viņš neizturas slikti pret bērniem pagalmā, uz ielas, bērnudārzā, skolā. Tas nozīmē: viņš neizturas slikti pret pagalmu, ielu, bērnudārzu, skolu, un viņa bērnam tur klājas normāli, jo viņš neuzskata sevi par labāku vai sliktāku kā citi. Pagalms viņu nenosmērē, bērnudārzs neaplipina ar slimībām, skola viņu nepadara dumju. Viņš nerada ikdienišķas nervozas rīta ceremonijas un jau drīz vien kļūst par cienījamu sabiedrības locekli. Viņš prot būt vienatnē, un viņš prot būt viens.

Esot ar sevi, attīstās cilvēks jeb personība, sabiedrībā attīstās ķermenis jeb persona.

Jo lielāka ir vecāku vēlme būt labiem, jo vairāk tiek radīti nosacījumi, lai bērns nekad nebūtu viens, lai bērnam pastāvīgi būtu sabiedrība, lai māte varētu būt bērnam. Laba māte pastāvīgi turētu bērnu klēpī. Pirmajā aizrautībā viņas kļuvušas mātes sievietes tā arī dara. Ja bērns pret to protestē, viņš tiek ucināts vēl vairāk. Jo lielāka ir bērna vajadzība pabūt savā nodabā, jo mazāk viņš ar to samierinās, jo vairāk viņš caurām naktīm un dienām kliedz, jo vairāk viņš atrodas mātes rokās. Satrauktā māte neko citu neprot.

Rodas slēgts aplis. Bērna samierināšanās ar situāciju rada pieradumu, kas var kļūt pat par teroru pret māti. Satracinātais bērns plēš māti aiz matiem, kniebj, bāž pirkstus mutē vai degunā un, ja māte to neļauj, kliedz un spārdās, līdz māte atļauj to, ko nupat aizliegusi. Rezultātā bērns vairs nezina, kas ir labs un kas ir slikts, kas ir atļauts vai kas ir aizliegts. Pieķeroties mātei un vienlaikus atgrūžot viņu visos iespējamajos veidos, viņš beidzot dabū, ko gribējis. Tikko atver samiegojušās acis, protestē atkal.

Kaut vai bērna iemidzināšanai vien mātes gadiem tērē savus nervus un laiku, meklējot iemeslus tur, kur to nav. Šī kļūda ir labojama. Bērns, kuram nav pieraduma iet gultā bērnam normālā laikā, nedēļas laikči mierīgi to iemācās, ja vecāki mierīgi un nopietni ķeras pie šīs kļūdas labošanas. Kas vajadzīgs, tas vajadzīgs. Bērns neprotestē pret vajadzībām. Ja bērna dienas režīma sakārtošanas vārdā cenšas tikai māte, tas nenotiek tik viegli un ātri, jo bērnam ir jāiemāca saviem vecākiem būt vienprātīgiem. Ja vecāki sāk viens otru jebkādā veidā vainot audzināšanas kļūdās, vajag vēl vairāk laika.

Māte, kas cenšas iespējami daudz būt bērnam, citiem vārdiem upurē sevi bērnam, kļūst par bērna garīgās attīstības traucēkli, jo liek galveno uzsvaru uz bērna ķermeņa attīstību. lā tiek mācīts, un tā tiek uzskatīts par pareizu. Tiek uzskatīts arī, ka bērnam tūlīt no dzimšanas nepieciešama masāža un vingrošana. Patiesībā sākumā pietiek ar ikdienišķām higiēniskām procedūrām. Bērna pirmā vajadzība ir saziņa. Jaundzimušais jūt skatienu, ar kādu viņš tiek uzrunāts, un atbild uz domu, kas tiek risināta par viņu. Viņš atveras mīlestībai kā zieds, kas sākumā iemācās tikai just maigumu. Katrs ķermenisks kontakts, kas cenšas viņu padarīt labāku, viņam ir smags pārbaudījums. Viņš aizsargā sevi, savelkoties krampjos. Varbūt viņš iznācis tāds jau no mātes miesām vai, tieši otrādi, iznācis pavisam mīksts kā zarna. Tas nozīmē pilnībā bezcerīgs atbilstoši savas mātes attiecīgā brīža noskaņai.

Katrs jaundzimušais mīl savas mātes balsi, kas, mierinoši burbuļojot, nomierina, atslābina un dod cerību. Bez iepriekšēja ievada domās un vārdos pat veseliem bērniem nedrīkstētu veikt ķermeņa procedūras. Baiļu krampjos esoša bērna masēšana un vingrošana viņam dara tikai sliktu.

Saziņa ar bērnu jeb

bērna mīlēšana bez nosacījumiem, jeb tuvināšanās bērnam bez emocionāliem vērtējumiem atbrīvo bērnu no baiļu izraisītajām spazmām labāk nekā jebkādas ķermeniskas procedūras.

Līdzsvarota māte prot mierīgi sadalīt savu laiku starp bērniem un darbiem. Viņas it kā starp citu izkārtotais dienas plāns ietver arī bērnus katrs no viņiem atrod sev tieši tādu interesantu nodarbošanos, kas viņam vajadzīga. Mātes darītais ir tieši tik interesants un aizraujošs, cik bērniem vajadzīgs. Šāda māte ir māte, kas nevar teikt, ka ir laba māte, taču viņa arī nevar teikt, ka ir slikta māte. Ja viņai pavaicātu vērtējumu par savu mātes lomu, viņa apjuktu. Viņa vienkārši ir māte, un viss. Viņas bērns uzskata tāpat, lai apkārtējie domā ko domādami. Vienalga, vai šis bērns ir mazītiņš vai jau vecs cilvēks, viņa māte dzīvo pati un ļauj dzīvot arī bērnam.

Senlaiku mātēm nebija laika būt labām mātēm. Viņu laiks aizgāja esamībai. Mūsdienu mātēm pastāvīgi trūkst laika būt tik labām mātēm, kā viņas vēlētos. Viņu esamība arvien vairāk pārtrauc eksistēt. Mētājoties starp iespējām un vēlmēm, viņas kļūst arvien nelaimīgākas, un, lai bērnam nevajadzētu ciest tāpat, viņas labāk bērnus nemaz nedzemdē. Vai dzemdē iespējami maz. Viņas atstāj bērnu dzemdēšanu tām, kas vēl nav radījušas sev šādas problēmas.

Šādi būšana par māti kļūst par pienākumu. Mūsdienas liek mātēm būt labām. Jo lielāka ir mātes vēlme būt labai mātei, jo vairāk viņa saaug ar bērnu kā divi kociņi, kam jāaug vienā bedrē. To saknes un stumbri saaug kopā, un lapotnes izaug vienpusīgas. Kādā brīdī kociņi kļūst viens par otra augšanas bremzētājiem. Tie abi nonīkst, vai viens sāk augt uz otra rēķina. Tas nozīmē, ka māte iznicina bērnu vai bērns iznicina māti. Sākumā iznīkst kvalitatīvā jeb garīgā attīstība, tad jau kvantitatīvā jeb ķermeņa attīstība, un koks var nomirt.

Ja māte atņem bērnam iespēju pabūt savā nodabā jeb brīžus, kad attīstīties par cilvēku, bērns nelabojami dara to pašu ar māti. Bailes kļūt par dzīvnieku liek viņiem attālināties vienam no otra. Bērns nekur nevar aiziet, tāpēc aiziet māte. Māšu nogurums, nervozumsim apātija liecina par to. ka mātei nepieciešams laiks, lai pabūtu vienatnē. Parasti ir tā, ka māte gan aizskrien no bērna, taču dodas pie draudzenēm sūdzēties par savu grūto dzīvi un skumjo likteni, padarot situāciju vēl smagāku. Aizvien atkārtojot stāstus par savu skumjo likteni, tas pāraug nepanesamās skumjās.

Auklīte, kas šajā laikā paliek mājās ar bērnu, ir noraizējusies, jo bērns ir nemierīgs. Mātes dvēseles stāvoklis ir uz. bērna sirdsapziņas. Ķermeniski kopā auguši koki, kas ar vienu triecienu tiek atdalīti viens no otra, šādi izsūdz savu . ievainojumu sāpes.

Šādā nelaimē ir grūti rast palīdzību, jo visi prot pamācīt māti, kā viņai būt vēl labākai pret bērnu. Tiek meklētas ļaunās acis un lāsti, tie tiek noņemti, taču arī tas nelīdz. Nomocītas jaunās māmiņas, kas tikušas pie saviem bērniem ar lielām grūtībām, nāk sūdzēties, ka viņām ir bail ar savu bērnu vienām atrasties mājās. Viņas saka īsto iemeslu viņas neiedrošinās nevienam atklāt, jo tad visi sacītu: tu esi briesmīga māte, tev vajadzētu atņemt bērnu.

Viņas mīl savu bērnu tik loti, ka vairāk nemaz nav iespējams. Tomēr reizēm, raugoties uz brēcošu bērnu, viņās rodas tāds akls naids, ka varētu saķert bērnu aiz kājām un triekt pret sienu. Viena reize šāda bezpalīdzības naida un māte var nonākt pilnīgā depresijā, kurai nepieciešama ārstniecība ar medikamentiem. Viņa nespēj aizmirst savu šausmīgo domu un baidās, ka arī īstenos to. Bailes nonākt kaunā bloķē viņu pilnībā.

Bailes padziļinās, dzirdot par šausmu darbiem, kurus sievietes dažādās pasaules vietās nodarījušas saviem mazuļiem, vienlaikus iztēlojoties arī sabiedrības attieksmi pret tādām mātēm. Nav brīnums, ka jaunās māmiņas baidās sajukt prātā. Arvien biežāk tā arī notiek, un viņas dara to, ko neviens pie normālas apziņas esošs cilvēks nedarītu. Sevi par normālu uzskatoša nosodītāju armija nemaz neiedomājas pavaicāt: “Kāpēc tā notika?”

Šāda problēma ir rezultāts izplatītajam uzskatam, ka labs ir tikai labs. Visiem jābūt labiem, un visi cenšas būt labi, bet sekas ir sliktas, jo cilvēki vairs neprasa padomu savai sirdij. Viņi apzinīgi pilda vispārizplatītu uzskatu pavēli. Šādi viņi arī kļūst par gudrības un labuma upuriem. Mājas, kur to visu nesaprot, ir viena vienīga elle. Nogurusi, satracināta un histēriska māte iemet bērnu tēvam rokās, tiklīdz tas, atgriezies no darba, pabāž degunu pa durvīm. Bērns tiek tēvam kā sods par to, ka māte visu dienu ir tikai darījusi, bet tēvs nav darījis neko. Tēvam nelabojami rodas protests, un, kad viņš aizbēg, lai pabūtu vienatnē, viņš uzreiz ir slikts tēvs.

Tas, ka tēvs ir pārnācis mājās no darba, kur visu dienu ir ķermeniski attīstījies, un viņam nepieciešams nedaudz laika, lai pabūtu savā nodabā, neinteresē nevienu. Vīrietis, kas nepalīdz sievietei, ir slikts, un viss. Vainojošas attiecības nogurdina un atbaida. Pirmais parasti attālinās tēvs. Kāpēc? Jo vīrietis ir dzīves fiziskās puses veidotājs, un, ja vīrietis nevar attīstīties kā cilvēks, viņš kļūst par dzīvnieku. Tā kā dzīvnieku likumi iznīcinātu cilvēka ģimeni, tēvs neapzināti meklē citu ceļu, kā palikt par cilvēku.

Dzīve piedāvā tēvam dažādas iespējas. Pirmā un izplatītākā ir tāda, ka tēva darbadienas kļūst garākas. Atcerieties, ka vienmēr, kad vīra darbadiena kļūst garāka nekā nepieciešams, attiecības mājās nav kārtībā. Tēvs pats neko nedara, bet situācija izveidojas tāda, ka reizēm nav tā un reizēm atkal nav šitā, un darbā parādās pārtraukumi. Šādi dzīve dod tēvam brīžus pabūt savā nodabā, un, ja tēvs ar pateicību tos pieņem, viņš ir ar sevi apmierināts vīrs, kas vakarā ar vieglu sirdi dodas mājup. Vienalga, kāds ir sievietes noskaņojums, tas nesāpina vīru, neatbaida viņu no mājām, un bērni aiz lieliem priekiem kaut vai visi satupjas tēvam uz pleciem. Viņš prot mīlēt, saprast ģimenes locekļus un tikt galā ar notiekošajām situācijām.

Ja sakāt, ka vīrs jau apprecoties strādāja tādā darbā, ka viņam bija pastāvīgi jāatrodas projām no mājām, piemēram, bija jūrnieks, tālbraucējs šoferis, karavīrs, tad nepieciešams saprast, kāpēc jūs pievilkāt pie sevis tieši šādu vīru. Tas nozīmē, ka ne jūsu vīra, ne jūsu pašas bērnības mājās vecāku savstarpējās attiecības nebija kārtībā. Viņiem bija vienkāršāk tikt citam ar citu galā mierīgi, ja viņi tikās reti. Ja tēvs ilgāku laiku palika mājās, radās domstarpības. Par to, ka sirdsmiers un dvēseles miers ir divas dažādas lietas, arī tad neviens nedomāja. Abpusēja nevēlēšanās strīdēties rod izeju šādu laulību veidā. Tālumā esošs cilvēks tiek mīlēts un gaidīts. No tuvumā esošā tiek prasīts, un viņš izraisa neapmierinātību.

Vīrieši, kas ar vieglu sirdi dodas mājup, mūsdienās sastopami ārkārtīgi reti, jo vīrieši bez vainas apziņas jāmeklē ar lupu. Vīrietis ar vainas apziņu darba pārtraukumu laikā meklē darbu, ar ko aizpildīt tukšumu. Tā kā viņš baidās, ka neatradīs, tad viņš arī neatrod, un pašpārmetumi agrāk vai vēlāk ievelk viņu izklaidēs. Ja prāts, kas sagādā cilvēkam raizes, tiek izklaidēts, raižu vairs nav. Tas ir jāzina un jāņem vērā, tad mēs nekļūsim viens otram nedz par aizbaidītājiem, nedz bēdzējiem.

Sievietes sauc bēgšanu no mājām par sevis izteikšanu, nesaprotot, ka pasaulē nav bijis un nebūs augstākas kvalitātes sevis izteikšanas kā bērna uzaudzināšana par pieaugušu. Pieaugot izglītībai, gan sievietes, gan vīrieši uzskata sevis izteikšanu par arvien svarīgāku, neņemot vērā, ka daba piešķīrusi vīrietim un sievietei dažādu nozīmi sevis izteikšanai.

Bērns ir vecāku garīgais skolotājs, vecāki ir bērna laicīgie skolotāji. Desmit gadus bērnus audzinājusi sieviete, kas ir laimīga par savu bērnu bariņu, var būt dumjāka par sievieti, kas desmit gadus mācījusies augstskolā, taču viņa ir prātīgāka un cilvēcīgāka. Viņa var neprast augsti kvalificētu darbu, ko cita sieviete ir darījusi desmit gadus, bet viņa ar nelielu piepūli to iemācās, jo viņas rokas ir atvērtas visam. Desmit bērni iemāca mātei to, ko nespēj iemācīt desmit augstskolas.

“Tas izklausās skaisti, taču dzīve nav tik skaista,” jūs domājat. Mūsdienās slavē sievietes bez bērniem vai ar dažiem bērniem, kuras uzskata mājas par otršķirīgu parādību. Daudzbērnu mātes ar normālu saprātu tiek uzskatītas par dcbilām, un tam, kurš to pasaka skaļi, augsts valsts ierēdnis pierāda, ka valsts atbalsta daudzbērnu ģimenes. Valsts pat var atbalstīt, taču valsts ir materiālais līmenis un nauda nelabo nievājošu attieksmi. Ar naudu var audzināt dzīvnieku, nevis cilvēku.

Ar naudu var barot, apģērbt un izglītot ķermeni, taču, lai attīstītos kā cilvēkam, ir vajadzīgs laiks. Dzīve dod katram cilvēkam tik daudz laika, cik šim cilvēkam nepieciešams, taču tam, kurš vēlas šajā laikā izdarīt kaut ko gudrāku, laiks izslīd caur pirkstiem. Tam, kurš sākumā atrod šo laiku sev uz naudas maka rēķina, dzīve kādreiz dod tik daudz naudas, cik viņam vajadzīgs, lai gars un miesa varētu līdzsvaroti attīstīties. Tas, kurš vēlas, lai valsts vispirms dod, paliek bez laika un naudas pat tad, ja valsts ir devusi. Šķietami šī nauda varēja kaut ko izdarīt, patiesībā tā neizdarīja neko. Cilvēks joprojām nebija apmierināts.

Lai ir, kā ir, bērns tiks izaudzināt šādi vai tādi. Kad māte dodas uz darbu, bērnu sāk audzināt cita sabiedrība: vecmāmiņa, aukle, silīte, bērnudārzs, skola. Ar tiem visiem māte parasti ir tikpat neapmierināta, cik neapmierināta viņa pali bijusi ar bērnu. Bērna mainīšanās atbilstoši sabiedrībai izraisa bērna atsvešināšanos no vecākiem un mājām, kas noteikti nepatīk vecākiem, kuri uzskata sevi par labiem.

Dzīve saka, ka divas labas lietas vienlaikus dabūt nevar un, ja gribi, dabūsi īpaši sliktu. Mazs bērns mazas raizes, bet jo lielāks ir bērns, jo lielākas raizes. Ja bērns aug par mežoni, vecāki vaino mežu, taču tas, kurš baidās pats audzināt bērnus, kā strauss slēpj savu galvu smiltīs, līdz parādās pirmās zīmes, ka bērns aug par mežoni. Tad viņš grib vai pat pieprasa, lai sabiedrība izaudzinātu viņa bērnu par kārtīgu. Ja bērns nav kārtīgs, ir vainīgi audzinātāji un skolotāji. Netieši vecākiem ir taisnība.

Draugi, kolektīvs un sabiedrība, kurā bērns atrodas, līdz pat augstākajai sabiedrībai veido bērnu pēc savas līdzības. Neatkarīgi no tā, vai šī attīstība notiek pakāpeniski uz augšu vai uz leju, tā joprojām ir saprāta un fiziskā ķermeņa attīstība. Jo labāk ir attīstīts ķermenis, jo mazāk attīstās gars. Sporta sacīkstēs zelta medaļu ieguvis bērns mūsdienās ir jau zudis cilvēks, jo viņam vairs nav brīva laika. Jo skaistākus mērķus viņa vecāki, skolotāji un treneri ir katrs sevis apzcltīšanai izdomājuši, jo vairāk viņa dienas plāns tiek piebāzts ar pasākumiem ķermeņa attīstīšanai. Tā māte, kas devusi dzīvību savam bērnam, kļūst par sava bērna dzīvības ņēmēju.

Sabiedrība pārveido cilvēku pēc savas līdzības. Apkārtējā atmosfēra, ko ieelpojam, maina cilvēka kvalitāti. Sabiedrības katrā jomā ir atšķirīgas. Tās visas saista viena kopīga interese vai saknes, vai mērķis. Cilvēks, kas nejūt savu vietu dzīvē, pieķeras sabiedrībai un sāk greznoties ar svešām spalvām. Jo lielāka ir pieķeršanās, jo lielāks ir slēptais naids, jo pieķeršanās rada atkarību. Atkarība ir garīgs cietums. Pastāvīgs sabiedrības loceklis var neieredzēt, ienīst savu sabiedrību un novēlēt tai bojāeju, taču vaļā no tās viņš netiek, jo viņš pats turas pie savas sabiedrības. Kāpēc? Jo viņš baidās palikt viens. Bailes būt dzīves priekšā vienam un bezpalīdzīgam liek turēt mēli aiz zobiem un rādīt sabiedrībai apmierinātu seju.

Cilvēks, kas no agras bērnības pieradis pie sabiedrības, citādi neprot un baidās dzīvot. Dažs savpatis var brīnīties, kā cilvēks, kurš pavada laiku pastāvīgā murdoņā, nesajūk prātā. Sabiedrības cilvēks savukārt brīnās, kā savpatis vēl saglabājis normālu saprātu. Ikvienam ir savas bailes un bailēm atbilstošs naids. Tas, kurš pieradis būt vienatnē, piespiedu situācijā var nonākt lielā cilvēku pūlī, taču, ja viņš prot koncentrēties, ātri pierod un nekas nenotiek.

Sabiedrība var nepieņemt savpati, taču, ja viņš ir Cilvēks, tad ar viņu rēķinās. Pretēji iet tiem, kas baidās no cilvēkiem un slēpjas no viņiem vientulībā. Viņu piespiedu ievietošana sabiedrībā palielina bailes un slēptu naidu, kas provocē sabiedrībā agresivitāti. Rezultāts cilvēks, kurš cieš no citu naida, saslimst.

Attīstīšanās kā cilvēkam ir vissvarīgākā pat tad, ja to neapzinās. Tas, kurš atpazīst sabiedrības iznīcinošo ietekmi, aizbēg no tās. Bērni un jaunieši iebēg savā istabā, pieaugušie savās mājās. Ja mokošās domas neļauj dzīvot, tiek radīta jauna sabiedrība, kurai var kaut vai iesist, ja vairs nav vēlēšanās to redzēt vai dzirdēt, la ir tehniska sabiedrība: radio, televizors, magnetofons, dators. Arī tā var nolaupīt cilvēkam brīžus, kad viņš attīstās kā cilvēks, un cilvēks nemaz nezina, kas nospiež viņa sirdi un pēc kā viņš ilgojas.

Dators ir lieliska ierīce, taču tā traucē attīstīties kā cilvēkam.

Pārsātinājums ar informāciju, kuras svarīgums netiek saprasts, kas netiek izmantota praksē, iznīcina garu. Informācija, kas paliek smadzenēs, iznīcina nervu sistēmu.

Zemapziņa zina un savāc kopā visus brīžus, kad cilvēks nav pabijis ar sevi, līdz tie summējas pāri malām plūstošā vēlmē darīt kaut ko savu dvēseles sāpju un ilgu mazināšanai. Izmisuma brīdī tas viss izplūst ārā un liek cilvēkam atrasties vienatnē ar sevi piespiedu situācijā, kur iespējams padarīt visus nepadarītos darbus. Šādai esībai ir divas puses: slimnīca un cietums. Tie abi principā ir viens un tas pats, un ne jau bez iemesla slimnīca reizēm tiek dēvēta par cietumu. Un otrādi.

Ja cilvēks ir slims slimnīcā vai mājās un ja ārpus kopšanai vajadzīgajām darbībām viņš ne ar ko netiek traucēts, viņam ir daudz laika pabūt ar sevi. Tad viņš noteikti domā par to, kāpēc saslimis. Domas izraisa cita citu, un cilvēks pat nepamana, ka ir apzinājies problēmu. Viņš pēc tam veseļojas pārsteidzoši labi un jaunā kvalitātē nāk mājup no slimnīcas. Pazīstamais, kas viņu redz, saka: “Ak, es tevi nemaz nepazinu!”-lai gan cilvēks izskatās tāpat kā iepriekš. Diemžēl tikai dažiem slimniekiem ļauj šādi veseļoties. Un, ja citi arī ļautu, bet cilvēks grib, lai citi viņu žēlo, viņš nav apmierināts ar savu stāvokli. Viņš jūtas pamests, un no tā viņš baidās varbūt pat vairāk nekā no nāves.

Vainas apziņa slimnieka priekšā reizēm liek draugiem, radiniekiem un paziņām doties pie slimnieka gandrīz svētceļojumā. Pāri tam, kurš to aizliedz, brāžas pārmetumu vētra. Cilvēki dusmojas pat uz slimnieku, ja viņš lūdz likt sevi mierā. Mazāk nogalinoši nav arī ziņkārīgo apmeklējumi. Tādējādi slimība netiek izslimota, dzīves mācību stunda netiek apgūta un visam jāatkārtojas no jauna.

Ja cilvēks ir nonācis cietumā un viņam tur nav iespēju pabūt vienatnē pašam ar sevi, viņš neizprot savas kļūdas un agrāk vai vēlāk atkal nonāk cietumā. Uzturēšanās lielā cietuma kamerā kā dzīvnieku barā padara cilvēku par dzīvnieku, kas pēc sava laika nosēdēšanas nespēj dzīvot starp cilvēkiem. Izbijies un pazemots dzīvnieks neaizmirst nodarītās sāpes un bez domāšanas uzbrūk jebkuram, kas viņu kaut vai nedaudz ir provocējis, jo viņam tas ir slikti. Tas, kurš neizprot sevi, neizprot arī citus.

Ja katram ieslodzītajam būtu vienalga cik pieticīga atsevišķa kamera un īsi brīži, lai tiktos ar citiem, viņam būtu laika domāt savas domas un izjust jūtas, lai apzinātos savu vainu un nekad vairs neatkārtotu tās pašas kļūdas. Šādu nosacījumu radīšanai sabiedrībai būtu jāpatukšo savs maciņš. Sabiedrības locekļiem būtu jāsaprot, ka, dodot ieslodzītajam, patiesībā dodam sev. Tā kā sabiedrība saprot, ka tikai nauda vien nepalīdzēs, tad tā nedod naudu. Taču to, ka jāmainās būtu pašiem, sabiedrība nesaprot. Neapzinoties savas vajadzības, netiek apzinātas arī ieslodzīto vajadzības. Rezultāts daļa sevi nepazīstošo nonāk cietumā un sāk neieredzēt savus kādreizējos līdziniekus, kas joprojām uzskata, ka viņi ir labāki nekā citi.

Tātad: ja cilvēks attīstās kā cilvēks, tad viņš attīsta arī ķermeni, bet, ja ķermeņa attīstība tiek uzskatīta par primāri svarīgu, tad cilvēks var kļūt nepamanāms. Skolnieku protests pret visu, kas notiek skolā, kādreiz sākās ar protestu pret fiziskās audzināšanas stundām. Vienalga, ar ko tas tika pamatots un cik labi trūkumi tika likvidēti, bērni arvien vēl protestē: “Mums nav cilvēcīgu apstākļu!” Patiešām nav, jo bērni netiek uzskatīti par cilvēkiem, ar viņiem manipulē atbilstoši pieaugušo izpratnei par perfektu cilvēku. Bērnus cenšas izaudzināt par pilnvērtīgiem, nesaprotot, ka viņi tiek padarīti par apaļām, ripojošām olām, kas pa prātam pieaugušajiem.

Šo manipulāciju, vardarbīgu izmaiņu rezultāts ir sāpes un problēmas bērna pakrūtē. Bērniem gandrīz jebkura slimība sākas ar sāpēm vēderā.

BRĪDIS, KAD VADZIS LŪST

Mēs varam būt līdz augšai pilni ar stresiem, taču nesaslimt. Kāpēc un kad rodas slimība? Kāpēc vienam rodas viegla slimība, bet citam smaga slimība? Kāpēc trešais šīs pašas enerģijas dēļ kļūst par noziedznieku?

Stresi sakrājas no tā, ka bailēs cilvēks dzīvo ar maņām un vērtē visu kā labu vai sliktu. Laicīgā līmenī trešās iespējas nav. Ja ir labi, tad ir labi, bet, ja nav labi, tad ir slikti. Vai vēl sliktāk. Garīgā līmenī jeb debesīs ar maņām nav ko darīt, un vērtēt tur neko nevar. Saukt debesis par labām vai sliktām taču ir muļķība. Debesis vienkārši ir. Līdzsvarots cilvēks arī laicīgā līmenī dzīvo saskaņā ar debesu likumiem un ir vesels un laimīgs, kamēr viņam viss vienkārši ir. Un, ja viņš arī vērtē kādu veseluma daļu, tad viņš neattiecina šo vērtējumu uz visu veselumu. Viņam šī diena var būt slikta, taču tāpēc jau nav slikta visa dzīve. Viņam var nepatikt cita cilvēka rīcība, taču tas nenozīmē, ka viņš domā par šo cilvēku slikti.

Vērtēšana ir kļūda, kas būtu tūlīt jālabo. Jāpieķeras domai vai vārdam un jānovirza tas citā virzienā, domās norādot, ka es kļūdījos. Ja kļūda netiek labota, tā pievienojas kļūdām, kas gaida labošanu, kā augošai burtnīcu kaudzītei uz skolēna galda. '1as nekur nepazūd, kamēr kļūdas nav izlabotas. Nelabojot kļūdas, cilvēks nevar attīstīties kā cilvēks. Taču attīstīties kā dzīvniekam cilvēkam nevajadzētu.

Iedomājieties vienu trauku. Piemēram, burku vai pudeli, kurai ir šaurāks kakls, tāpat kā cilvēkam. Jūs jau zināt ja lēni un vienmērīgi liesiet tajā šķidrumu, trauks piepildīsies salīdzinoši lēni, bet kakliņa daļā viss notiks ātri. Reti izdodas laikā apturēt pāri malām plūstošo straumi. Trauks vienmēr piepildās negaidīti.

Šādi trauki esam mēs visi. Mēs krājam un krājam un pat nepamanām ja saspringst pleci, tā ir zīme, ka tūlīt, tūlīt mērs būs pilns. Plecos dzīvo alkatību izsakošs pārspīlēta prasīguma stress, kas grib aizvien ātrāk, aizvien labāk, aizvien vairāk, nesaprotot, ka ātrāk var, labāk var, bet vairāk neiet iekšā. Velmju pārtapšana pārspīlētā prasīgumā var notikt nemanāmi un vienā mirklī. Mūsdienu cilvēku pārspīlētais prasīgums ir tik nepiesātināms, ka plecu josla vairs neatslābst pat naktī, kad pamostoties krampjainais spiediens plecu joslā jūtams īpaši labi, salīdzinot ar citiem atslābinātiem muskuļiem. Bieži tas izraisa galvassāpes rīta pusē.

Mugurkaula kakla VII skriemelis ir uzticības mērķa atrašanās vieta. Pārlieku prasīga uzticība mērķim ir īpaši smags stress. Cilvēks, par kuru var teikt, ka viņš ir iekšā lietā līdz kaulu smadzenēm, iegūst asinsapgādes traucējumus un slimības. Jo lielāks ir kakla VII skriemelis, jo lielāka ir cilvēka iedzimtā uzticība mērķim. Jo izteiktāks ir virs kakla VII skriemeļa izveidojies paugurs jeb skausts, jo lielāka ir cilvēka dzīves laikā ieaudzinātā uzticība mērķim. Plecu joslas, roku, kakla un galvas ciešanas atbilst skausta lielumam. Var teikt, ka mūsdienu cilvēkam no bērna kājas šī vieta ir ja ne jūtami slima, tad pastāvīgi saspringta, tāpēc cilvēks pat neiedomājas, ka varētu būt arī citādi. Viņš ir samierinājies ar situāciju, padevies.

Tādējādi, ja cilvēks neprot nodarboties ar sevi, tad viņš kādu dienu ir līdz kaklam pilns ar stresiem, jo visi viņa labie darbi un rīcība ir radījuši viņa stresus. Šādā situācijā saka viss ir līdz kaklam, un vairāk cilvēks negrib neko. Pat labo ne. Arī domāt negrib. Jo nekas vairs neiet iekšā. Šādu stāvokli dēvē par izmisumu. Visu, kas pamazām ar maņām ir sakrāts, tagad viņš vēlētos ar vienu vēzienu izsviest. Jo pēkšņāks ir cilvēks, jo pēkšņāk viņš to arī dara. Rezultāts atbilst rīcībai. Dažiem pacientiem esmu jokojot teikusi: “Nupat jūs to vēl gribējāt, tagad vairs negribat. ” Dažus tas ir sadusmojis: “Es gribēju labu, es negribēju sliktu!” Kas ir labs, to viņš nezina. Viņš zina, kas, viņaprāt, ir labs.

Iedomājieties, ka jūs esat māja, kurā ir kāda problēma, piemēram, ar samazgām līdz malām pildīts trauks, kuru jūs negribat. Jūs vēlaties nekavējoties tikt no tā vaļā. Izmisumā esošs cilvēks nesaprot, ka problēma ir skolotājs, kura mācība jāpieņem un jāiemācās. Tāpēc viņš aiz cieņas pret skolotāju vai vismaz viņa mācību neatver durvis. Viņš vēlas tikt vaļā no samazgām un izmet tās ārā. Varat paši iedomāties, kā viņam veicas. Atpakaļ sejā iešļākušās samazgas nokaitina vēl vairāk. Atlikušās samazgas atbilstoši izmisuma niknumam daļēji izplūst ārā pa durvju caurumiem, spraugām un plaisām. No acīm tek asaras, strutas, asinis. No ausīm tek sērs, limfa, strutas, asinis. No deguna tek puņķi, asinis, strutas. No mutes tek siekalas, vēmekļi, krēpas, asinis. No ādas tek sviedri, asinis, strutas, limfa. No pūšļa tek urīns, strutas, asinis. No dzimumorgāniem izdalījumi, strutas, asinis. No taisnās zarnas fekālijas, varbūt arī asinis un strutas. Ja jums kāda lieta ir līdz kaklam, tad var tecēt tikai no viena cauruma, taču, ja līdz kaklam ir viss, var tecēt uzreiz no visiem caurumiem.

Ja jūsu izmisums ir kā dedzinošs naids, ķermenī ir ugunsgrēks karsonis jeb augsta temperatūra. Pastāv teorija ja cilvēks reizi gadā izslimo kādu slimību ar augstu temperatūru, viņam nerodas vēzis. Tas nozīmē, ka ir visai iespējams, ka cilvēks, kurš reizi gadā rūpīgi veic lielo tīrīšanu, nenoslīks savos mēslos.

Augsta temperatūra ir sava veida dabas dāvana tiem, kas ir tā cienīgi. Cienīgums ir prātīgs līdzsvarojums, prasme izprast dzīvi tādu, kāda tā ir.

Augsta temperatūra palīdz attīrīties tam, kas nekaunas

no sava primitīvuma,

no savas materiālās dzīves zemā līmeņa, no sava ķermeņa,

no savas zemes, no savas tautas vai

no savas dzimtās valodas.

Jo vairāk mēs no tā visa kaunamies, jo mazāk mums var palīdzēt augsta temperatūra. Kaunēties var no viena, vairākiem vai no visiem.

Tas, kurš kaunas jio sava sliktuma, nospiež visus savus stresus letarģiskā stāvoklī. 'Iā vārdā, lai būtu labs. Viņš ir kā eirodurvis, kurām pat gaiss netiek cauri. Nemaz nerunājot par samazgu izlīšanu. Vētra jūsu samazgu spainī var radīt augstas temperatūras sajūtu, taču termometrs to nerāda. Noslāpšana inteliģentumā un nāve no inteliģentuma samazgām ir lielas mokas. Dvēseles mokas. Cilvēka dvēseles mokas var būt tik lielas, ka vissmagākā ķermeņa slimība blakus tām ir nieks.

Jo labāks cilvēks vēlas būt, jo blīvākā cietā ķermenī samazgas tiek saspiestas. Iedomājieties, ka izmisuma lēkmē jūs metat koku ārā pa aizvērtām durvīm. Kas notiek ar durvīm jeb jūsu ķermeni? Atkarībā no koka lieluma un metiena stipruma durvis var tikt satricinātas, brakšķēt no maziem, acij neredzamiem bojājumiem, saplaisāt un sašķīst šķēpelēs. Ja koks neizlido ārā, tad slimība aug tālāk. Izlidojis koks ir kā ķirurģiski izgriezts audzējs, kura ķermenī vairs nav, taču kuru atceras ķermeņa brūces. Fiziski tā pati slimība var nekad vairs neatgādināt par sevi, bet enerģētiski slimības enerģija pārceļas uz citiem audiem, padarot tajos esošo stresu enerģiju blīvāku. Neviens orgāns taču nav radīts ķermenī bez iemesla, un citi orgāni nevar to aizvietot. Viens orgānu pāra orgāns var pildīt pārinieka funkciju, padarot savu darbu intensīvāku, bet sakrājušos negatīvo enerģiju iznīcināt tas nevar.

Ja iedomājaties vēl dažāda lieluma akmeņu vai dažādu metāla gabalu izsviešanu, varat saprast, kāpēc durvis var izlidot no mājas kopā ar rāmjiem un visu sienu vai kāpēc māja var uzsprāgt. Izmisumam var sekot ārkārtīgi nepatīkami rezultāti gan garīgā, gan fiziskā ziņā. Tāpēc, atklājoties pat vismazākajam izmisumam, būtu jāķeras pie tā atbrīvošanas. Lielā izmisumā cilvēks nespēj vairs koncentrēties uz domām, jo viņš izmisīgi darbojas, lai tiktu vaļā no nepatīkamā.

Gan jau esat pamanījuši, ka daži cilvēki pastāvīgi protestē, pastāvīgi izdzīvo savu izmisumu uz citu rēķina un viņiem nekas nekait. Jums ir taisnība. Virspusēji tas tā ir. Pastāvīga savu samazgu liešana citiem uz galvas neļauj cilvēkam fiziski saslimt. Dvēseliski turpretim viņš ir ļoti slims. Turklāt viņam ir arī slikta cilvēka slava, kas dzīvo ilgāk par viņu pašu. Tas, kurš spēj apvaldīt savas emocijas līdz pēdējai iespējai, var uzsprāgstot kļūt par noziedznieku, kura netīrā slava ir kā smaga nasta. Neviens viņu nesaprot un arī nevēlas saprast. Ja vien viņš pats varētu saprast!

Vai jūs vēlētos būt šāds vesels cilvēks? Ticu, ka nevēlētos. Tāpēc pieņemiet viņu kā skolotāju un sliktu paraugu un pateicieties Dievam, ka viņš palīdz jums nekļūt tādiem pašiem. Ja viņš liek jums domāt, viņš palīdz jums izvairīties no ciešanām, turklāt no vislielākajām ciešanām, jo mērķtiecīga pastāvīga ciešanu sagādāšana citiem ir (aunu vēlošs naids. To, kādu slimību ļaunu vēlošais naids rada, jūs jau zināt. Ja jūs sakāt, ka bļāvējiem nav vēža, tad paraugieties uz viņu bērniem. Bērniem ir. To, kas vecākiem nāk ārā pa muti, norij bērni, lai nelīdzinātos saviem vecākiem.

Neciešams kauns par savu vecāku uzvedību var izraisīt bērnam vēzi.

Divi pēc intensitātes ekstrēmākie izmisumi ir:

□     KAROJOŠS IZMISUMS cilvēks kā lādiņš uzsprāgst mājā tā, ka izlido durvis un logi,

□     KAPITULĒJOŠS IZMISUMS aizvien vājāk degošas dzīves sveces izdzišana, slīgstot bezcerības, vilšanās un skumju purvā.

Karojošs izmisums rada slimības ar akūtu sākumu, kapitulējošs slimības ar pakāpenisku sākumu. Bailes, ka cilvēks netiek mīlēts, padara viņu par cīnītāju, kura ierocis ir vainošana. Bailes, ka viņa mīlestība nav vajadzīga, un vainas sajūta no apziņas, ka viņš ir vainīgs, liek cilvēkam kapitulēt. Jo lielāks ir mazvērtības komplekss un jo vairāk cilvēks no tā kaunas, jo vairāk viņš slēpj savus trūkumus. Rezultāts ir nemanāmi radušās un dzīvībai bīstamas slimības.

Daudzi slimi cilvēki nāk un saka: “Es ticu, ka man ir tādi stresi, bet es tos nejūtu.” Turklāt jo smagāka ir slimība, jo lielāka ir nejūtīguma problēma. Ja cilvēki ar fiziskām slimībām vēl cenšas saprast, kāpēc, tad cilvēki ar psihiskiem traucējumiem vai slimībām man gandrīz vai uzbrūk. Galvenokārt lai pierādītu, ka viņiem nav tā stresa, kas rada viņu slimību. Vienlaikus viņi arī nevar paiet vienaldzīgi garām manām grāmatām. Kaut kas, ko viņi neatzīst, jo nejūt, liek viņiem just interesi par stresu teoriju.

Kas ir sajūta, un kas ir nejūtīgums? Kur ir kādas enerģijas atpazīšanas jeb atzīšanas un kļūšanas par nejūtīgu jeb noliegšanas robeža?

Iedomājieties vienu stresu. Jūs zināt, ka tas ir kaut kāds nenoteikts negatīvās vai pozitīvās enerģijas kopums un, lai arī tas pastāvētu, jūs to neredzat. Gaiss arī nav redzams.

Tas nenozīmē, ka tas nepastāv. Ja stresu nebūtu, būtu tikpat briesmīgi kā tad, ja nebūtu gaisa. Gaiss, kas sāk ātri kustēties, var kļūt par vētru, kas lauž un posta. Niknā izmisumā iedegušies stresi rīkojas tāpat. Ar vētru nav vērts strīdēties. No tās ir prātīgi turēties pa gabalu. Pašsaglabāšanās instinkts tā māca, un cilvēks paklausa. Tomēr, jo gudrāks šāds cilvēks kļūst, jo vairāk viņš vēlas uzvarēt vētru. Gudrā cilvēce vēl neprot pilnībā novērst dabas vētras, bet savā dvēselē plosošās vētras prot arvien labāk. Apspiežot savus stresus, tie arī tiek materializēti fiziskās slimībās.

Kas notiek ar stresu?

Saspiežot gaisu, rodas šķidra gāze. Saspiežot to, rodas koks. Izspiežot no koka ūdeni, rodas akmens, un, atņemot akmenim pēdējo, rodas metāls. No metāliem savā ķermenī varam atrast gan sudrabu, gan zeltu, gan platīnu. Onkologi ar to arī nodarbojas no rīta līdz vakaram.

Ja jūs esat kā ķīlis iedzīts koka plaisā, ieliets betonā vai metālā, kas ir sacietējis, un šis koks, akmens vai metāls tiek kustināts, vai jūs jūtat, kā tas kustas? Nejūtat! Kāpēc? Kāpēc jūs nejūtat kustību, ja vilciens, kurā jūs sēžat, sāk kustēties vienlaikus un tādā pašā ātrumā kā uz blakus perona stāvošs vilciens? Jūs nejūtat, jo kustaties kopā ar to. Šādi fiziska slimība kustas kopā ar ķermeni, kamēr jūs nesākat protestēt pret enerģiju, no kuras jūsu slimība sastāv. Jo izmisīgāks ir protests jeb jo vairāk vēlaties atbrīvoties no slimības, jo ātrāk izplūst negatīvā enerģija un tad uzbango jūtas. Materiāli tās ir sāpes.

Ja jūs vēl neesat nonākuši tik tālu, tad vismaz nenoliedziet savus stresus. Ja jums ir problēmas, tad ir arī stresi. Jo lielākas ir problēmas, jo lielāki ir stresi, taču jūs nejūtat tos, jo tie ir nospiesti līdz nejūtīgumam. Ja esat pieraduši, ka jums vienmēr ir taisnība, tad ziniet: taisnība nav patiesība. Jūsu ķermenis stāsta patiesību arī tad, ja visi gudrie apgalvo pretējo. Gudrais, kas uzskata sevi par ļoti gudru, nav prātīgs. Tāpēc uzticieties sava ķermeņa teiktajam.

Pastāv tikai vienas vienīgas īstas jūtas. Tā ir Mīlestība.

Visas pārējās jūtas patiesībā ir emocijas, stresi, novirzes no mīlestības. Kad tās atbrīvojas, tās no jauna ir Mīlestība. Diemžēl lielākā daļa cilvēku prot apspiest savus stresus, lai neviens neredzētu. Apspiesti stresi materializējas par divām fiziskām sajūtām: sāpēm un nejūtīgumu. Katra emocija var kļūt par sāpēm. Jebkādā veidā cīnoties ar sāpēm, sāpes kļūst par nejūtīgumu. Nejūtīgums ir visbriesmīgākā sajūta, kādu cilvēks var just.

Iedomājieties katras slimības sākotnējā daļiņa ir kā molekula, atoms vai mazītīņa neredzama elementārdaļiņa, no kuras sastāv slimība. Ja jūs atbrīvojat tās iekšienē esošos pozitīvos vai negatīvos lādiņus, tā mainās. Atbrīvojas stress pēc stresa, elementārdaļiņa pēc elementārdaļiņas, atoms pēc atoma, molekula pēc molekulas. Slimo šūnu kopsumma samazinās, kļūst retāka, šķidra. Metāla blīvums izretinās līdz akmens blīvumam. Akmens blīvums izretinās līdz koka blīvumam. Koka blīvums izretinās līdz šķidruma blīvumam. Jo retinātāks kļūst viena bieza šķidruma blīvums, jo tīrāks ir šķidrums. Vienā brīdī tā ir tīra limfa. Tādā veidā ar piedošanu slimība arī ir izgaisusi.

Ticot sev un mierīgi darbojoties ar sevi, jūs veseļojaties, nepamanot neko īpašu. Sāpes vai slimības saasināšanās notiek tad, kad vēlaties atbrīvoties no slimības, izmest to no sevis. Izmisums uzsprāgst kā lādiņš un izraisa lavīnu. Varbūt tā būs tikai dubļu lavīna, tomēr, ja trāpīsieties tai ceļā, būs ļoti sāpīgi. Neizprotot atšķirību starp atbrīvošanu un likšanu vaļā, esat vīlušies, jo, pēc savām domām, esat darījuši tā, kā mācīju. Ja esat izdarījuši kļūdu un atzīstat to sev, pratīsiet pateikties debesīm, ka enerģijas ir sākušas kustēties. Sāpes ir šis labās lietas sliktā puse, bet tās samazinās, ja jūs tās nenonievājat.

Ja vēlaties vieglāk tikt galā un sākat attaisnot savu neziņu, muļķību, nespēju, neprasmi, nevarēšanu ar ārējiem traucējošiem faktoriem, tas nepalīdz. Tā vietā sāciet nodarboties ar saviem stresiem. Laiks, kas tam tiks patērēts, tūkstoškārt atmaksāsies ar veselību, laimi un veiksmi.

Pazaudētais laiks pārvēršas atrastā laikā.

Pateicoties atrastajam laikam, jūs nekad vairs neteiksiet, ka slimības dēļ esat zaudējuši laiku.

Stresu jeb jūtu, kuras cilvēks nejūt, ir daudz. Viens no biežākajiem apgalvojumiem ir: “Es nebaidos, ka mani nemīl. Es zinu, ka mani nemīl. ” Redzat: cilvēks nebaidās, jo viņš zina. Viņš nedomā par to, cik patiesas ir viņa zināšanas. Viņš nejūt, viņš zina. Turklāt viņam noteikti ir taisnība. Šāda apziņa ir kā no auksta gaisa sapresēts ledus gabals. Bailes ir saspiestas zināšanās. Ziniet, ka jūs kā cilvēku nevar nemīlēt, bet tas, ka kāds nemīl kādu jūsu darbu, ir cita lieta. Ja jūs, lai kļūtu drosmīgi, nebūtu sākuši bērnībā apspiest savas bailes, tās nebūtu kļuvušas par zināšanām. Ja kāds jums sejā pateicis, ka viņš jūs nemīl, ziniet, ka jūs paši provocējāt viņu tā teikt. Jūsu bailes, ka netiekat mīlēti, vēlējās pārliecināties, ka tiekat mīlēti, un jūs saņēmāt to, no kā baidījāties: zināšanu, ka netiekat mīlēti. Jūs tai pieķērāties un tālāk nemaz nedomājāt.

Visas zināšanas ir apspiestas bailes. Citiem vārdiem drosme. Zināšanas padara cilvēku drosmīgāku, drosme padara cilvēku gudrāku. Drosme un gudrība ir labas lietas, kas padara dzīvi labu. Ja šī loģika būtu patiesa, cilvēce būtu

Materiālā dzīves izpratne ir patiesības daļiņa…

Pozitīvās zināšanas Negatīvās zināšanas un to attīstība un to attīstība

Filozofiskās zināšanas un to attīstība

…kas ir nošķirta no veseluma

vesela un laimīga. Tas, ka slimības kļūst arvien smagākas un sarežģītākas, pierāda, ka šī loģika klibo.

Nobi jies cilvēks grib būt drosmīgs. Viņš uzskata jo vairāk viņam ir visa labā, jo drošāk viņam dzīvot. Viņš aizsargā sevi ar iegūto gudrību, bagātību un skaistumu, nesaprotot, kāpēc baidās tos pazaudēt. Aizsargājot savu gudrību, bagātību un skaistumu, viņš tiek padarīts par muļķību, nabadzību un neglītumu. Iespēju, kā tam notikt, ir daudz. Ja cilvēks ir absolūti pārliecināts, ka viņš ir skaists, gudrs un bagāts, tās ir nejūtībā saspiestas bailes jeb drosme, jeb egoisms, kas rada cilvēkam vislielākās ciešanas.

Nobijies cilvēks vēlas visu zināt. Viņš, pēc paša domām, jūtas drošāk, ja zina, kas pret viņu attiecas slikti. Vienlaikus viņš citiem atkārto dzīves patiesību, ka dumjam ir vieglāk dzīvot, jo, ja tu nezini, tad nav jābaidās. Pastāvīgā pašaizsardzības spriedzē dzīvojošs cilvēks ir tā pieradis pie sava stāvokļa, ka uzskata to par normālu. Ja rodas slimība, tas ir nepareizi, netaisnīgi. Dzīvošana pastāvīga sliktas attieksmes uzbrukuma gaidās liek viņam uzskatīt šādi. lātad viņam ir vēl vienas zināšanas, ar kurām neko nevar iesākt, tāpēc tās viņam nedara neko labu.

Cilvēks, kas atbrīvo savas zināšanas, jūt, cik daudz viņš pats ir provocējis cita attieksmi. Jūtot savu zināšanu īstumu, viņš nomierinās.

Nepazīstot dzīvi, cilvēks cenšas par to iespējami daudz uzzināt. Viņš pieķeras savām zināšanām un skalda savu patiesību, nesaprotot, ka zināšanas ir kā no viena centrālā punkta sācies saules stars. Šīs zināšanas zinātniski var attīstīt līdz bezgalībai. Nosaucot šīs zināšanas par labām, tās tiek pielietotas praksē, nelabojami nonākot pie secinājuma, ka lietai ir arī otra puse. Ta cilvēki nonāk pie filozofiskas domāšanas.

Filozofiska zināšana ir kā nebeidzama taisne, kas sastāv no redzamā un neredzamā saules stara. Runājot par katru staru atsevišķi, gudri spriežot, staigājam kā kaķis ap putras katlu, taču lietas būtība joprojām nav skaidra. Atbrīvojot savas zināšanas, nonākam situācijā, kad jūtam lietas būtību. Jūtam, ka runājām par lielu, kas ir kā starojuma avots, kā saule. Varam runāt par sauli to, ko zinām, varam uz to skatīties. Koncentrējoties, lai to izjustu, jūtam kaut ko, ko nevaram uzreiz izteikt vārdos. Meklējot šīs sajūtas radītāju, varam atklāt saulē kaut ko jaunu. Varam par to daudz zinātniski runāt, taču, cenšoties izjust to atkal, joprojām jūtam kaut ko jaunu. Meklējot tā atbilstību fiziskā līmenī, atrodam arvien mazākas vielas daļiņas, kuru iepriekš it kā nemaz nebija. Atklājam tās, pateicoties jūtām.

Jauni atklājumi vienmēr balstās uz izjūtu, intuīciju.

Tāds pats nezināms starojuma avots ir cilvēks, ikviens no mums. Varam it kā visu par sevi zināt, bet tad nāk negaidīts notikums un izrādās, ka mēs sevi nemaz nepazīstam. Savā vēlmē būt drošiem esam pieķērušies savām zināšanām, kas mūs pievīlušas tieši tad, kad nebūtu drīkstējušas. Atbrīvojot zināšanas no sevis, mācāmies iepazīt sevi labāk. Uzskati, kuriem agrāk bijām pieķērušies, mainās, un ciešanas mazinās.

Tiem, kuriem patīk dzīves zinātnisks pierādījums, centīšos izskaidrot to pašu lietu nedaudz citādi. Šim mērķim lietošu Igaunijas enciklopēdijas definīcijas atvēršu jēdzienu saturu. Lai lietu pārāk nesarežģītu, lietošu visizplatītākos jēdzienus. Pievērsiet uzmanību arī zinātnisko izteicienu nosaukumu sākuma burtiem, jo tie nav nejauši. Katram vārdam ir bezgalīgi dziļa nozīme. Zinātnieki negrābj nosaukumus no gaisa.

Zinātniskie izteicieni

Viela - matērijas forma, kuru raksturo no nulles atšķirīga miera masa un relatīva stabilitāte. Vielas pretmets ir lauks. Vielas daļiņu skaitā ietilpst protoni, neitroni un elektroni.

Elements - latīņu valodā sākotne, sākumdaļiņa, sākotnējais jēdziens, pirmatnējais spēks. Pazīstamākā ir mācība par četriem dabas elementiem: uguni, ūdeni, gaisu un zemi.

Molekula - elektriski neitrāla, normālos apstākļos pastāvīgi eksistējoša vismazākā vielas daļiņa, kurai ir tās pašas vielas īpašības.

Vielas sastāv no elementiem, elementi sastāv no molekulām, molekulas sastāv no atomiem.

Zinātniskie izteicieni

Atomi ir elementa mazākās nedalāmās daļiņas, kas sastāv no pozitroniem, elektroniem un neitroniem.

Elementārdaļiņa - funda-mentāldaļiņa, viselementārākā pirmatnējā spēka jeb elementa daļa.

Visas vielas sastāv no molekulām. Molekula, latīņu valodā masa, ir elektriski neitrāla, normālos apstākļos patstāvīgi eksistējoša vismazākā vielas daļiņa, pastāvīga dinamiska sistēma ar vienādiem vai dažādiem atomu kodoliem un elektroniem, kuru iekšējā savstarpējā ietekme ir lielāka nekā savstarpējā ietekme ar apkārtni.

Molekulu noturīgumu saskaņā ar klasisko modeli vispirms nosaka noteiktā kārtībā izvietotu atomu savstarpējās saites. Molekula sastāv no atomiem.

Molekulārais spēks ir elektromagnētiskie spēki, kas atkarīgi no molekulu uzbūves, to centru savstarpējā attāluma un molekulu savstarpējās orientācijas. Mazākos attālumos pārsvarā darbojas atgrūšanās spēki, lielākos attālumos - pievilkšanās spēki.

Atoms, grieķu valodā nedalāms, ir ķīmiskā elementa vismazākā daļiņa. Atomi atšķiras cits no cita ar masu un sastāvu, un no tiem izrietošajām fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām. Atoms sastāv no pozitīvi lādēta kodola un to aptverošā elektronu apvalka, kuru veido negatīvi lādēti elektroni. Neitrāla atoma elektronu skaits ir vienāds ar kodola pozitīvi lādētu protonu skaitu. Zaudējot vai iegūstot elektronus, neitrālais atoms kļūst par jonu.

Jons, grieķu valodā ejošais, ir elektriski uzlādēts atoms vai atomu grupa. Pozitīvais jons - katjons - rodas no neitrālas daļiņas, tai zaudējot vienu vai vairākus elektronus. Elektrons nepaliek brīvs, tikai pievienojas citai neitrālai daļiņai un izveido negatīvu jonu - anjonu.]

Anods, grieķu valodā ceļš augšup, ir strāvas avota pozitīvais pols, uz kuru virzās anjoni.

Katods, grieķu valodā ceļš lejup, ir strāvas avota negatīvais pols, uz kuru virzās katjoni.

Elektrība (grieķu valodā elektrons nozīmē dzintars) ir matērijas pamatīpašība, kuras būtība ir elektrisko lādiņu esamība vielas elementārdaļiņām. Ķermenis ir elektriski uzlādēts, ja tajā ir lieki elektroni (negatīvs lādiņš) vai tam trūkst elektronu (pozitīvs lādiņš). Elektriski uzlādētus ķermeņus ietver elektriskais lauks.

Elektrisko lādiņu regulāru kustību noteiktā virzienā sauc par elektrisko strāvu.

Elementārdaļiņa jeb fun-damentāldaļiņa ir mikrodaļiņa ar struktūru vai bez tās, kura kā nedalāms veselums piedalās visos mūsdienās pazīstamos fizikālos procesos. Ir atklāts vairāk nekā 350 elementārdaļiņu, un to skaits pastāvīgi aug. Nav izslēgts, ka to ir bezgalīgi daudz.

Kodola daļiņas un elementārdaļiņas var pārvērsties viena otrā saskaņā ar enerģijas masas un nezūdamības likumu.

Elektrofīlija (grieķiski elektro nozīmē dzintars - iekšējā kustība - un phileo nozīmē mīlu) ir daļiņas ar pilnībā vai daļēji brīvu orbitāli (katjonu, molekulu, radikāli) spēj piesaistīt elektronus, no kuriem šī daļiņa kļūst kustīga attiecīgajā virzienā.

Domājamā nozīme

Laicīgā dzīve kā veselums sastāv no laicīgās un garīgās puses, taču, ja to sāk vērtēt materiāli, šīs puses tiek viena otrai pretnostatītas.

Visas materiālās vielas sastāv no elementiem, kas savukārt sastāv no molekulām. Ja visu garīgo pirmatnējo spēku nebūtu, matērija neturētos kopā. Dzīves jēga arī ir pirmatnējais dzīves spēks, kas satur visus harmonijā esošos elementus.

Cilvēks - mikrokosms ir normālos jeb miera nosacījumos patstāvīgai dzīvei gatava dzīves daļiņa, kas lielos vilcienos ir identiska makrokosmam.

Dzīves jēga sastāv no principiem, kas, ejot kopsolī ar laiku, strādā kā atomelektrostacijas, bet, paliekot uz vietas, kļūst par atombumbām gan sevis iekšienē, gan ārpusē.

Principi veidojas no priekšstatiem, kurus, vērtējot kādu lietu kā labu, sliktu vai normālu, ietekmē daudzi ārēji faktori.

Vienkāršākā dzīves daļiņa, uz kuras balstās visa dzīve, ir dzīves jēga-dzīves pamats.

Gan veselība, gan slimība ir no elementārdaļiņām sastāvošas vielas, kas vispirms apvienojas priekšstatos, tad principos, tad dzīves jēgā. Cilvēka dzīve ir tāda pati kā viņa dzīves jēga. Cilvēka iekšējās pretrunas vienmēr ir lielākas nekā pretrunas ar apkārtējo vidi. Kurš nespēj ieskatīties iekšā, uzskata citādi. Joprojām atbilstoši savai izpratnei jeb uzskatiem.

Ja cilvēka principi ir saprātīgi jeb līdzsvarā, viņa saites ar apkārtējo dzīvi ir kārtībā un viss ir kārtībā arī ar viņu pašu. Kā cilvēks viņš tad ir mūžīgs. Var teikt, ka cilvēks sastāv no saviem priekšstatiem, jo no tiem atkarīga viņa eksistence.

Atbilstoši enerģijai, no kuras cilvēks sastāv, viņš pievelk vai atgrūž to, ar ko viņš attiecīgajā brīdī sazinās. Mācoties sazināties, cilvēks vēl neprot būt viens veselums, kurā mīt saskaņa, tāpēc cilvēki pievelkas tad, kad atrodas tālu viens no otra, un atgrūžas tad, kad atrodas viens otra tuvumā. Pilnīgas līdzības gadījumā cilvēki savienojas vienā veselumā. Palielinoties domstarpībām, viņi šķiras.

Priekšstati atšķiras viens no otra ar gūtās dzīves pieredzes materiālajiem un dvēseliskajiem aspektiem, kas ietekmē rakstura īpašības. Jo labāka ir sirds, jo sliktāka ir apkārtne, kas nekad nedod mieru. Jo labāks cilvēks sev šķiet, jo vairāk ir baiļu, kas pievelk to, kas rada bailes. Klāt nākošais negatīvais - sliktais – liek cilvēkam kustēties uz noteiktu mērķi. Jo vairāk ir sliktā, jo vairāk mērķis kļūst par pašmērķi. Samazinoties vai palielinoties negatīvajam, rodas kustība līdzsvarošanas virzienā.

Šūna, tāpat kā atoms, ir nedalāma. Šūnas atšķiras cita no citas ar izmēru, sastāvu, fizikālajām un ķīmiskajām īpašībām un funkciju. Sākumā jeb būtībā, jeb sirdī visiem mīt mīlestība, par kuras esamību rūpējas bailes, ka es netieku mīlēts. Ta ir tikai briesmu sajūta, kas, pastāvīgi riņķojot ap savu esamību, palīdz uzturēt mīlestību dzīvu. Parādoties bezrūpībai, iespējams piedzīvot iz-bīli. Šādi esamība, bailēm palielinoties vai samazinoties, kļūst par iešanu un darīšanu.

Ja cilvēks pēc saviem priekšstatiem ir spēka pilns, viņš j var sākt spēku palielināt.

Vienkārša kustība var pārvērsties cīņā par savu eksistenci. 'lālāk kustība notiek atbilstoši uzvarai vai zaudējumam.

Uz saviem priekšstatiem balstīta kustība notiek atbilstoši uzskatiem. Cilvēks, kurš sevi uzskata par pozitīvu, pievelk pozitīvo un kustas pozitīvuma virzienā. Cilvēks, kurš sevi uzskata par negatīvu, pievelk negatīvo un pievienojas negatīvajam. Līdzīgais pievelk līdzīgo.

Labie kustas augšup, sliktie kustas lejup, kamēr tālāk vairs nevar. Tad viņi griežas apkārt un kustas atpakaļ. Šādi cilvēki skrien, līdz atnāk sapratne, ka nepieciešams miers un līdzsvars.

Kustība ir dzīve. Tam, kurā mīt dvēseles miers, netrūkst arī iekšējās kustības, kas nodrošina vajadzībām atbilstošu līdzsvarotu ārējo kustību. Cilvēkam, kurš apkārtējās vides nemiera un berzes ietekmē maina kustības virzienu kā polus, kustība kļūst par kustību uz mērķi. Šāda cilvēka biolauks atkarībā no mērķa dzirksteļo negatīvi vai pozitīvi.

Mērķtiecīga domu kustība ir radīšana. Par mērķi pārliecinātu domu kustība ir iznīcība.

Vienkāršu domu ir bezgalīgi daudz. rIās sijājot, cilvēki domā par dzīvi. Es nezinu, vai esmu saskaitījusi 350 no tām. Domājot par dzīvi, to nevērtējot, noturam dzīvi kustībā, kas nodrošina mūsu esamību. Tiklīdz pieķeramies šīm domām, sākam iznīcināt savas dzīves pamatu.

Stresi mainās un maina vārdu, taču dzīves pamatenerģija paliek tāda pati. Jebkuras izmaiņas materiālā līmenī, kas iziet ārpus normas robežām, ar domām var mainīt tā, ka tās atkal ir normas robežās. Jebkuru slimību var no jauna izdomāt veselu.

Pasaulē var būt daudz sliktā, taču mīlestība - cilvēka iekšējā līdzsvarotā kustība -spēj savest visu kārtībā. Mīlestība pievelk labo sliktajā, kā rezultātā sliktais kļūst līdzsvarotāks, mainot savu būtību un rīcību.

DVĒSELE UN DVAŠA

Dvēsele un dvaša jeb elpa netiek savstarpēji saistītas, lai gan igauņu valodas īpatnība, izsakot tās ar vienu un to pašu sakni (hing ‘dvēsele’, hingamine ‘elpošana’), norāda, ka tās principā pārstāv vienu un to pašu enerģiju. Tikmēr, kamēr cilvēks elpo, arī dvēsele kustas. Kustība arī ir dzīve. Kamēr elpa kustas iekšā un ārā, ķermenis ir dzīvs.

Mēs palēnām pārtopam par to, ko mēs ieelpojam. Apkārtējā atmosfēra gan garīgā, gan laicīgā ziņā ir cilvēka nemanāma mainītāja. Iepazīstot savas vajadzības, iemācāmies neatstāt ieelpoto atmosfēru iekšpusē, bet izelpot to. Līdz šim cilvēks ir mācījies turēt visu, ko var, pie sevis tik ilgi, kamēr mērs būs pilns.

Kad materiāluma mērs ir pilns, dvēselei vairs nepietiek vietas un tai jādodas projām, lai, atbrīvojoties no ķermeņa, kustētos tālāk. Kurš cieš? Vairs necieš neviens, jo ķermenis bez dvēseles neko nejūt. No atbrīvošanās brīža gara valstībā esošā bezķermeniskā dvēsele var izdarīt secinājumus no pagājušā, jo to nesteidzina bailes un laika trūkums.

Dvēseles kustību jeb elpošanu vada diafragma.

Dvēsele ienāk šajā pasaulē, lai celtos attīstītos no nelīdzsvarotības par līdzsvarotību jeb garu. Bailes padara celšanos par zemošanos, celšanu par pazemošanu. No pazemošanas rodas iekaisums. No nepanesama pazemojuma rodas strutains iekaisums. Tātad: ar savām bailēm pazemojam sevi un radām sev iekaisumu, kura iemeslu sākam meklēt ārpus sevis, šādi pazemojot materiālo iekaisuma izraisītāju. Varētu teikt, ka pazemojums ir visu slimību bāzes enerģija.

Cilvēks elpo pareizi, ja viņš saprot, kas ir taisnīgums un kas ir patiesība. Līdzsvarots cilvēks redz, ka dzīve ir taisnīga, ka ikviens saņem to, ko pelnījis. Tā ir bijis vienmēr. Viņš raugās uz mirstošu bērnu un zina, ka šis bērns labprātīgi nācis šādi dzēst savu karmas parādu. Ja tā arī ir vissmagākā iespēja no visām, viņam nevar palīdzēt neviens, izņemot viņa vecākus, kas caur bērna slimību izpērk savu karmas parādu. Viņi varētu palīdzēt, taču, ja viņi neprot, ja viņos nav ticības vai ja viņiem nav vēlēšanās, tad šādi viņu karmas parāds netiek dzēsts. Tas tiek pārnests uz nākamo dzīvi. Taču šis parāds nepaliks nedzēsts. Citi var palīdzēt atvieglot dzīvi, taču viņi nevar nodzīvot dzīvi cita vietā. Šādi realizējas vitālais taisnīguma princips.

Nobijies cilvēks vienmēr uzskata, ka tieši tagad ir īpaši traks laiks un

ka viņš vienmēr dara vairāk nekā saņem, un ka viņš dara un cili saņem, un ka dzīve pret viņu ir netaisnīga.

Ja uzskatat sevi par drosmīgiem, bet uzskatat tapat, atgādiniet sev, ka DROSME IR ĪPAŠI LIELAS BAILES, KAS NOSPIESTĪBAS DĒĻ NEĻAUJ IZJUST TĀS KĀ BAILES.

Šāda drosme patiešām var izdarīt daudz, lai gūlu labumu. Bet tās lielā rosība ir mīlestības pelnīšana, kas nenes laimi. Tukša rosīšanās rada netaisnības sajūtu, no kuras rodas cīņa pret netaisnību un pāridarījumu, kas tiek dēvēta arī tā: cīņa par cilvēka tiesībām. Ar netaisnību karojošs cilvēks visur saskata netaisnību un jūt, ka tiek apspiests, ja nesaņem to, ko vēlas. Tāpēc viņš ir spējīgs dzīves vārdā nolikt uz tiesas sola ikvienu, kas saskata viņā apspiedēju jeb to, kurā viņš saskata pats sevi. Vislielākā apspiešana ir pašam sevis apspiešana ar bailēm.

Bailes būt vainīgam ir cilvēka vislielākais apspiedējs.

Diafragma cilvēkam, kurš ir nobijies, izsaka šķirošanas, netaisnības un pāridarījuma problēmas. Tam, kurš baidās no šķirošanas, diafragma ir saspringta un neļauj normāli elpot. Lai gan tiek mācīts, ka jāelpo pareizi, no tā nav nekāda labuma. Visā pasaulē pastāv atbrīvojošās elpošanas jeb rebirthingskolas un kursi, kuros ar speciāliem elpošanas vingrinājumiem māca atbrīvot stresus. Esmu nodarbojusies ar to un uzskatu to par lielisku iespēju, lai apzinātos un atbrīvotu zemapziņā sakrājušos stresus. Tomēr zinu, ka šim mērķim ir nepieciešams speciāls laiks un vieta, bet pareizi jāelpo būtu visu laiku. Esmu meklējusi alternatīvas un tagad zinu, ka tas, kurš atbrīvo ieslodzīto taisnīguma, šķirošanas un pāridarījuma enerģiju, pats no sevis sāk elpot arvien pareizāk.

Atbrīvojoša elpošana ir elpošana bez pārtraukuma. Iedomājieties lielu gredzenu, kas iet vertikāli cauri jūsu ķermenim un kura viena daļa ir jūsu ķermenis. Jūs ieelpojat caur gredzenu no papēžiem un izelpojat caur galvas virsējo dalu.

Izelpa kustas pa apli, nonākot zem pēdām, un no turienes jūs ieelpojat no jauna. Sekojiet, lai izelpas beigas būtu ieelpas sākums bez pauzes.

Var elpot pretēji: caur galvas virsu iekšā un caur pēdām ārā. Abi virzieni ir pareizi un vajadzīgi. Šādi līdz ar elpošanu virzāt enerģijas plūsmu. Ir svarīgi sekot, lai viena ieelpa plūstoši pārietu otrā un lai ritms būtu tāds pats, kā tad, kad jūs elpojat parasti. Vēl labāk, ja elpojat lēnāk. Skolās un kursos māca elpot dažādā ritmā un dziļumā, ja tam ir noteikts mērķis, taču to nedrīkst darīt neprotot.

Var elpot iekšā un ārā caur slimo vietu. Var ieelpot ar visu ķermeni un pa to pašu ceļu caur ķermeņa centrālo punktu izelpot kā starus visos virzienos. Šāda elpošana var rasties uz brīdi pati no sevis, ja cilvēks nodarbojas ar savas lepnības, kauna, bezcerības un neizlēmības atbrīvošanu. Šādi principā elpo svētais. Lai sasniegtu šādu līmeni, ilgu laiku jādarbojas ar sevi.

Cilvēks ar bailēm elpo saraustīti. Pēc katras ieelpas vai izelpas ir maza pauze elpošanas krampis, kas liecina, ka cilvēkam ir bail dabūt sliktu vai bail palikt bez labā. Šādi labais, kas liek ieelpots, paliek iekšā un kļūst par ieslodzīto jeb slikto. Sliktais, kas bija jāizelpo, neizplūda ārā, bet palika, piesārņojot ķermeni. Tikai ar šādu elpošanu vien krājam sev slimības. Turklāt mēs arī ēdam un dzeram nepareizi. Arī attīrīt mēs protam sevi tikai ārēji, nesaprotot, ka tā ir ļoti maza daļiņa no attīrīšanās procesa. Tas viss ir tāpēc, ka mēs dzīvojam ar bailēm.

Reizēm par kāda vai kaut kā došanos projām tiek lietots jēdziens “izgaisa” vai “iztvaikoja”. Piemēram, ka slimība it kā iztvaikoja. Bija un vairs nav, vienā mirklī ir pazudusi. Ja problēma, kas mocīja dvēseli, vakarā kļuva skaidra un rada risinājumu, tad arī viegla slimība no rīta vienkārši un nemanāmi vārda vistiešākajā nozīmē bija iztvaikojusi, izelpota.

Ja tas notika neapzināti, tā varbūt nemaz netika pamanīta un tika tūlīt aizmirsta.

Tā kā cilvēks ir domājoša būtne un viņam viss jāapzinās, tad, atkārtojoties šai pašai slimībai, tā vairs tik nemanāmi neiztvaiko. Vislietderīgāk ar elpošanas vadīšanas palīdzību ir izelpot elpošanas ceļu slimības. Ja cilvēks sāk domāt par viņa elpošanas orgānu saslimšanas iemesliem, no diafragmas automātiski sāk atbrīvoties netaisnības enerģija. Ja viņš vaicā sev, ko šī slimība man māca, tad slimība vairs nav pāridarījums. Kāpēc? la ieguvusi cilu jēgu un kļuvusi par skolotāju.

Diafragma koordinē elpošanu. Bez tās gaiss neieplūst plaušās un neizplūst no tām. Jeb bez tās brīvība jeb dvēseles brīva kustība iekšā un ārā kļūst par nāvi. Taču tās darbs ir tiešā veidā atkarīgs no cilvēka uzskatiem.

Tā kā par diafragmu parasti nerunā, es nedaudz aprakstīšu tās uzbūvi. Tā, kā zināms, ir muskulis. Muskuļi piestiprinās pie krūškurvja sieniņām apakšējo ribu un pirmo jostas daļas skriemeļu augstumā. Tie kā stari iet uz centru un pāriet skrimšļos jeb saistaudos, kuros ir atveres barības vadam un asinsvadiem, nerviem un limfas ceļiem, kas savieno ķermeņa augšdaļu un apakšdaļu. Kopumā tas ir augšup izliekts kupolveida orgāns, kuru no augšas klāj plaušu apvalks un sirds, no apakšas vēderplēve. Ir zināms, ka tās galvenā funkcija ir elpošanas funkcija, taču, ja kādam ir slimi elpošanas orgāni, tad diafragmas patoloģija parasti paliek nepamanīta. Tā kā šī patoloģija bieži ir tikai enerģētiska, saprotams, kāpēc tā netiek medicīniski konstatēta.

Jo stiprāk cilvēks liek sev celties jeb būt labākam, jo stiprāk viņš velk savu diafragmu uz augšu. Var saplēst. Jo stiprāk cilvēks liek sev kāda priekšā zemoties, lai izpatiktu, lai, nopelnot mīlestību, kļūtu labāks, jo spēcīgāk viņš spiež savu diafragmu uz leju. Kupolu atspiest otrādi jeb pagriezt savu dzīvi pēc saviem ieskatiem līdz šim nav izdevies pat visspēcīgākajam cilvēkam pasaulē. Tas, kurš ļoti to gribējis, ir nomiris.

Kupolam ir augšupcelšanās enerģija. Kupols ir tāda pati puslode kā debesu velve virs mums. Var būt, ka, stāvot baznīcā zem kupola, esat jutuši šo svētlaimīgo sajūtu. Diemžēl lielākajā daļā baznīcu zem kupola stāv altāris un vienkāršajiem mirstīgajiem nav tiesību turp doties. Toties Dievs neaizliedz nevienam no mums stāvēt zem sava kupola jeb debesu velves un pieņemt viņa svētību.

Kupols ir svētums jeb gara gaisma, kura pretišķība ir kauns jeb tumsa, netīrība.

Deformējies kupols ir samudžināta zemuma enerģija. Visi laicīgie kupoli var iegūt nepareizas proporcijas, deformēties, sabrukt, tāpēc uz tiem nevar paļauties. Uz debesu kupolu vienmēr var paļauties. Pacilātības brīdī cilvēka plaušas ir nesaspringtas un tik plašas, ka plašākas nemaz nevajag. Svētuma sajūta pacilā.

Atbrīvojiet savu pacilātību, svētumu no baiļu gūsta, tad sajutīsit, ko nozīmē “Es dzīvoju

Diafragma simbolizē brīvības (plaušas), mīlestības (sirds) un varas (aknas) savstarpējo saistību. Valsts ir varas orgāns, pret kuru vienmēr ir protestēts, jo protests pret apspiešanu nāk no zemapziņas un ir automātisks. Bailes rada protestu. Paši baidāmies,pa# protestējam, un paši esam valsts, lāpēc arī notiek visi šie procesi ikviena ķermenī. Jo vairāk cilvēks baidās no verdzības, jo vairāk valsts uz viņu spiež un jo vairāk viņa aknas spiež augšup. Tikmēr, kamēr elpa ir ciet. Valstij ar savām labajām vēlmēm jādzenas pakaļ cilvēkam tik ilgi, kamēr cilvēks saprot, ka valsts ir vajadzīga, jo citādāk cilvēki vēl neprot dzīvot. Jūs baidāties no cilvēkiem, kas jūs apspiež, tāpēc, tiklīdz šie cilvēki iegūst valsts jēdzienu, summējas arī jūsu bailes.

Tas nozīmē: jo vairāk ir cilvēku, no kuriem jūs baidāties, kam neuzticaties, zināt, ka viņi nevēl jums labu vai vēl jums sliktu, cenšas padarīt par apsmieklu jūsu zināšanas vai iemaņas, jo mokošākas ir jūsu aknas. Šie cilvēki ir daļa no valsts, kurā jūs dzīvojat. Ja jūs cenšaties turēties pretī, diafragma ir krampī, bet aknas spiež tālāk, jo jūs ar savām krampjainajām bailēm pievelkat uzbrucējus. Jo vairāk jūs cenšaties drosmīgi turēties pretī, jo lielākas vai blīvākas uzaudzējat aknas, jo noteiktāk jūs ienīstat arī savus apspiedējus. Tas, ka jūs to neizrādāt, ir cita lieta. Aknas taču arī neviens neredz.

Daudzi cilvēki apvieno savus nedraugus lai neteiktu ienaidniekus zem kopīga rādītāja: materiālisti. Kas noteikti nozīmē arī naudu. Vienalga, cik labs jūs esat pret visiem; ja viņi traucē jums darīt savas lietas tā teikt, pildīt savu misiju -, jums elpa jau lielākā vai mazākā mērā ir ciet. Jūsu ieelpa ir kā aknu iespiešana savā vietā jeb atpakaļ lejā, kas pati par sevi ir pazemošanas enerģija. Tas ir tāpat, it kā jūs ar savu dvēseliskumu pazemotu materiālistus un viņiem būtu jāuzstāj, lai jūs izskaidrojat viņiem garīgās lietas, jo arī viņiem ir vajadzība celties. Tas ir tāpat, it kā gars vēlētos atbrīvoties. Tā kā tas citādi neprot, tas uzskata ja aknas paceļas plaušu augstumā, tad tā arī ir brīvība.

Šīs enerģijas varat atbrīvot dažādi. Varat atbrīvot brīvību un garu, taču arī aknas, sirdi un plaušas kā enerģijas.

Savas dusmas igauņi bieži izsaka ar vārdiem: “Mul laks kops ūle maksa.” (Plaušas pārmetās pāri aknām.) Tas nozīmē -ja brīvība vēlas būt pāri kaut kam, tad tas ir patiešām šausmīgi. Ja brīvība jeb mīlestība kļūst par naidu, tad var nākt kā zibens no skaidrām debesīm un saskaldīt zemi.

Patiesa brīvība ir kā debesis, kas ietver zemi, un to nevar apspiest.

Šķietama brīvība ir kā zeme, kas vēlas kļūt par debesīm. Ja to nevar dabūt, tā ir apspiešana. Tas, kurš to neļauj, ir apspiedējs. Vēlēšanās atbrīvoties tādu cilvēku, kurš uzskata sevi par ķermeni, izsvaida pa debesīm. It kā cilvēka vairs nemaz nebūtu. Ir aizkaitināts cilvēks, kas nemaz nav cilvēks. Viņš ir dzīvnieks. Aizkaitināta cilvēka žults kopā ar asinīm izmētājas pa ķermeni. Tas, kurš nodarbojas ar prāta uzlabošanu, neprovocē citus, un viņš netiek provocēts pārsprāgt. Viņš pārstāj būt apspiestais.

Ja nav apspiešanas, nerodas izmisums. Šie divi stresi ir kā divi bērneļi, kas caur diafragmu ķer viens otru un spēlē “salkas”. Neviens necieš netaisnību vai pāridarījumus. Apspiešana satver IV čakru savā dzelžainajā tvērienā un liek cilvēkam cīnīties par savām tiesībām kā par gaisu, nesaprotot. ka neviens cits, izņemot viņu pašu, patiesībā viņu neapspiež. Cīņa pret apspiešanu vienmēr noved pie izmisuma, kas savā dzelžainajā tvērienā satver III čakru. Izmisums aptur dzīvības darbības, lai cilvēks sāktu pārdomāt savu dzīvi. Ja cilvēks neko citu arī nevar darīt, tad domāt viņš tomēr var.

Apspiešanas otra puse ir pāridarītājs.

Izmisuma otra puse ir netaisnīgums.

Starp viņiem kā siena, pa kuru tiek šauti vērtējumi, ir diafragma. Virs diafragmas sakrājas pāridarījums, un zem tās sakrājas netaisnība. Pievienojoties citiem stresiem, atšķirību sajūt īpaši jūtīgi cilvēki. Mazāk jūtīgiem un nejūtīgiem viss ir viens liels sajukums. Zinot, ka šādi stresi pastāv, un tos atbrīvojot, varat tomēr iemācīties sajust atšķirību.

Vārds “apspiešana” mūsdienās ir ļoti modē. Visi cīnās pret apspiešanu un apspiedējiem, nesaprotot, ka vispirms cīnās ar sevi. Ja cilvēks jūt, ka tiek apspiests, tad viņš tiek apspiests pat tad, kad netiek apspiests. Sajūtas nosaka un apspiešanas sajutējs saskata apspiedēju pat tur, kur apspiedēja nav. Ta bērnam šķiet, ka vecāki viņu apspiež. Skolniekam šķiet, ka skolotāji apspiež. Darbiniekam šķiet, ka priekšnieki apspiež. Cīņa pret apspiedējiem notiek gan garīgi, gan fiziski. Apspiedēji krīt izmisumā un jūt, ka tiek apspiesti. Abām pusēm ir taisnība, taču patiesība ir tā, ka bailes kļūt par apspiedēju un bailes kļūt par apspiežamo mīt ikvienā dvēselē, tāpēc cilvēki arvien vairāk netiek ar sevi galā.

Tātad: diafragma aktīvi piedalās elpošanas procesā, un, ja pēkšņi rodas bailes no netaisnības un pāridarījuma, dvēsele bailēs sastingst. Tas nekas, ka cilvēks tajā brīdī nedomāja par netaisnības vai pāridarījuma problēmu. Viņš baidījās, ja bailes visu izdarīja. Domāts, darīts. Nav svarīgi, kad domāts. Neatbrīvotā enerģija vienmēr parāda sevi visnepiemērotākajā laikā, par to varat būt droši.

Ja jūs vēlaties mierīgi turēties pretī, jūs drīz nomāc arī skumjas, ka cilvēki tiek šķiroti, ka bagātie tiek uzskatīti par labākiem nekā nabagie, gudrs pa labāku nekā muļķis, vecs par labāku nekā jauns, skaists par labāku nekā neglīts, baltā rase par labāku nekā melnā, jūsu brālis par labāku nekā jūs, jūs par labāku nekā jūsu māsa, jūsu māte par labāku nekā tēvs vai otrādi, un tā tālāk. Skumjas par šādu netaisnību rada diafragmas pacēlumu, kas var būt milzīgs. Tik liels, ka saskatāms ar aci, bet tas tiek uzskatīts par resnumu. Tikai īpaši tieviem cilvēkiem var būt aizdomas par apakšējo ribu līmenī nez no kurienes radušos gredzenveida sablīvējumu. Manis sacīto par diafragmas pacēlumu lielākā daļa mediķu acīmredzot uzskatīs par smieklīgu.

Diafragma sadala ķermeni uz pusēm. Tam, kurš dzīvi kā veselumu sadala pagātnē un nākotnē, laicīgā un garīgā, ir pastāvīgas problēmas ar diafragmu. Tas, kuršrunā atsevišķi par pagātni un nākotni, neprot dzīvot tagadnē, un tam diafragma ir lielākā vai mazākā mērā slima. Diafragma ir vesela tiem, kas bez lieliem vārdiem vienkārši dzīvo.

Tā kā visas problēmas sākas no bailēm, arī diafragma var būt saspringusi no bailēm. Pēkšņi radies spiediens var būt kā krampis, kas neļauj elpot. Šādā situācijā cilvēks, paceļot un nolaižot plecus, var tēlot plaušu plēšas. Ja baiļu krampī esošs cilvēks šo paņēmienu neattop, viņš var nosmakt. Diafragmas pastāvīga atrašanās baiļu krampī piemīt cilvēkiem, kas kļūst arvien tievāki. Viņi baidās nošķirošanas, netaisnības un pāridarījuma, un viņi nedodas izskaidrot baidītājam savas vai citu morālās tiesības ar kliegšanu, dūrēm vai ieročiem.

Diafragmas krampjveida savilkšanās žagošanās tiek uzskatīta par nevainīgu veselības traucējumu. Cilvēks, kurš bieži un stundām žagojas, pēc tam jūtas kā izdauzīts un zina, ka tas nav nekāds joks. Žagošanās izsaka ar zaudētu dzīves jēgu saistītas bailes, un tā ir nopietna lieta. Arī dzīve ir nopietna lieta, bet viņš nedrīkst kļūt nāvīgi nopietns. Tāpēc žagojošos cilvēku mēģina sasmīdināt. Viņam saka: ‘‘Atceries, kad tu pēdējo reizi redzēji zirgu ceriņu krāsā un kurā virzienā bija viņa aste?” Un cilvēks domā.

Domā tā, ka aizmirst par žagošanos. Iespējams, viņš atcerējās zirgu, varbūt neatcerējās, taču žagas izzuda. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē ja cilvēkam ir dvēseliska krīze, viņam jādod kāds konkrēts, ar domāšanu saistīts uzdevums; ja tas netiks paveikts, nekas traģisks nenotiks. Žagojoties saka kāds laikam par mani domā. Ja tās ir priecīgas cerības, tad centieni saprast, kas ir domātājs, palīdz atbrīvoties no žagošanās.

Mazs bērns vai zīdainis, kas žagojas, šādi nedomā. Viņa dvēsele sajūt, kad starp māti un tēvu atkal briest strīds. Ja vecāki sāk “uzskrūvēties”, bērns sāk žagoties, lai mācītu vecākus. Mātes ļoti kaitina bērna žagošanās, taču, ja māte šīs žagošanās dēļ aizmirst domāt par tēvu, bērna žagas beidzas. Tiklīdz vecās domas atgriežas, bērns no jauna sāk žagoties un var žagoties visu dienu.

Situācija ir īpaši nopietna, ja smagi slims cilvēks žagojas stundām un dienām un nekāds joks vai izklaide viņu no žagām neatbrīvo. Ja cilvēks ir nozīmējis sevi nāvei, tad viņš ar optimistiskiem stāstiņiem nav piesaistāms. Optimisms padara viņu skumju, un skumjas kļūst par ienaidu pašam pret savu slimību, kas neļauj priecāties kopā ar citiem cilvēkiem. Skumjas rada aknu pietūkumu, un naids rada aknu iekšējo uguni, kas abi vēl vairāk kairina diafragmu. Šādā situācijā jāskatās patiesībai acīs un godīgi jārunā par dzīvi, pagātnes labo un slikto.

Ja cilvēkam nosprostojas vienas ķermeņa puses vertikālie enerģijas kanāli, tad tā ir maza bēda, jo otras puses kanāli palīdz dzīvot tālāk. Ja nosprostojas šķērsvirziena kanāls, ir beigas. Šķērsvirziena kanāls arī ir diafragmas kanāls. Parasti par to nerunā. Arī pie mums izmantotās Austrumu mācības galvenokārt stāsta par vertikālajiem kanāliem, jo šādi fiziskais ķermenis tiek ārstēts arī Austrumos. Par ārstniecību ar domām kā visaugstākā līmeņa ārstniecības mācības esamību Austrumu filozofijā man ir stāstījuši daudzi cilvēki, kas interesējas par garīgu attīstību; pie viņiem tāpēc nonāk arī attiecīgas grāmatas.

Ja cilvēkam ir kāda slimība, kaut kas kaiš arī diafragmai. Taču, ja ir slima tikai ķermeņa apakšdaļa vai tikai ķermeņa augšdaļa, diafragmas enerģija noteikti lielākā vai mazākā mērā ir aizturēta. Piemēram, ķermeņa apakšdaļa ir uztūkusi, neproporcionāli palielinājusies vai tai redzamas citas uzbilšanas parādības, kuru gadījumā ķermeņa apakšdaļā uzkrājušās enerģijas nevar brīvi kustēties pa visu ķermeni. Tas nozīmē, ka zemes enerģija nevar pacelties debesīs, jo cilvēks ir gūstā materiālajā līmenī. Šis cilvēks sacenšas ar netaisnību, stāvot tai pretī kā siena. Viņš uzskata savu materiālumu par sliktu un vēlas no tā atbrīvoties, taču zeme viņu neatlaiž.

Materiālums zina ja viņš ļautu, tad šis cilvēks, ilgi nedomājot, steigtos turp, kur uzskata, ka viņam ir labi, tas nozīmē uz debesīm. Taču tā ir nāve. Ja laiks vēl nav tik tālu, pamazām atbrīvojiet materiālumu, un jūsu ķermeņa apakšdaļa atbrīvosies no slimības, lātad: vēlēšanās aizbēgt no dzīvi apgrūtinoša materiāluma tā, lai materiālā manta palielinātos, sakrājas par ķermeņa apakšdaļas slimību.

Cilvēks ar materiāliem uzskatiem, kas nav vēl gatavs garīgumam un tāpēc nesteidzas uz garīgumu, dzīvo vesels un priecīgs tālāk uz zemes. Ja viņš ir apmierināts ar savu dzīvi, tad maģiskās enerģijas pietiek, lai viņš būtu dzīvs un vesels. Zemapziņā viņu tomēr vada gars, un tas dara tā, kā vajadzīgs, lai dzīve būtu kārtībā.

Pampumi, arī ja cilvēks kļūst resns, vai slimību sakrāšanās tikai ķermeņa augšdaļā nozīmē, ka cilvēkam ir bailes no pāridarījuma, ja viņš tās sakrāj sevī. Viņa klusējošais protests pret pāridarījumu padara diafragmu augšpusē par grūti šķērsojamu enerģētisku sienu, un, jo lielāka ir viņa skumjā nevēlēšanās tik zemu nolaisties, jo vairāk ķermeņa augšdaļā sakrājas šķidrumi. Ķermeņa augšdaļas pakāpeniska piepampšana notiek katru reizi, kad cilvēks, redzot kaut ko necienīgu, zemu, prastu un neglītu, apsola sev, ka viņš gan nekad tik zemu nenolaidīsies, jo viņš sev ir to aizliedzis.

Ar bērniem, kas kādu dienu pēkšņi sāk domāt un vērtēt ar savu galvu, šīs pārmaiņas notiek pat acīm redzami. Šie bērni cīnās ar vēlēšanos doties projām no savām lauku mājām un vēlēšanos pašiem nekad nenolaisties līdz savu vecāku līmenim. Visas iespējamās krūškurvja slimības ir šīs cīņas rezultāts, 'lātad: nekad nesoliet, ka jūs tik zemu nenolaidīsieties. Ja solāt, tad nolaidīsieties, jo stress liks jums to darīt. Labāk atbrīvojiet savas bailes no pāridarījuma un pašpārliecinātības, kas sola nenolaisties zemāk. Ziniet, ka pašpārliecinātība ir stress, kas dod neizpildāmus solījumus.

Šis stress īpaši liels ir tiem, kas uzskata sevi par garīgiem. Pāridarījuma nasta, ar kuru nākam no iepriekšējām dzīvēm un kuras dēļ mēs redzam to šajā dzīvē vairāk nekā vajadzētu, ir laicīgās pasaules problēma. Ja, bēgot no materiālisma uz garīgumu, sākam sevi uzskatīt par garīgiem, uztveram materiālistus kā īpaši zemus, neredzot, ka paši stāvam ar abām kājām uz zemes. Nemaz nelidojam kā eņģeļi debesīs. Bailes no jauna nokrist tīrā materiālisma līmenī liek sev solīt, ka nekad tik zemu nenolaidīsimies. r Iā cilvēks, kurš uzskata sevi par garīgu, sāk uzskatīt sevi par labāku nekā materiālisti, un dzīvei nenovēršami ar materiālistu palīdzību jāparāda cilvēkam viņa vieta.

Ne viens vien cilvēks tiek dēvēts par skauģi. Čakls jeb tāds cilvēks, kurš vēlas būt labāks par citiem un sūdzas par savām neveiksmēm un nelaimēm, pastāvīgi salīdzinot tās ar citu cilvēku laimi, var būt atpazīstami skaudīgs. Ja viņš uzskata savu nelīdzvērtību par pāridarījumu, viņš nonāk arvien lielākā nelaimē, jo ir pieķēries saviem uzskatiem un viņa dzīve neattīstās. Jo publiskāk un iznīcinošāk viņš gaužas, jo iznīcinošāka ir viņa atklātā plaušu tuberkuloze, kuras biežums pašlaik visā pasaulē, neraugoties uz labajiem medikamentiem, palielinās. Cilvēkam, kurš, savā alā tupot, baidās kliegt vai kaunas, rodas slēpta plaušu tuberkuloze.

□     Nelaime un kauns ir dvīņi.

□     Nelaime ir tam, kuram ir kauns, ka viņš nav brīvs.

□     Nelaimē nonāk tas, kas nav pratis dzīvot.

□        Tas, kurš kaunas atzīt savu neprasmi, arī iekļūst nelaimē.

□        Tas, kurš savā nelaimē sāk vainot sevi vai cilus, papildus nelaimei dabū arī slimību.

□        Atbilstoši cīņas ar vainošanu kā pāridarījumu īpatnībām rodas arī plaušu slimības.

□        Skaudība par citu cilvēku brīvību rada plaušu tuberkulozi.

Savilkusies diafragma traucē gan elpošanai, gan ēšanai.

Neizskaidrojams apetītes zudums liecina, ka cilvēkam nav apetītes pēc šādas dzīves. Viņš gribētu citādu dzīvi, bet citādu nav kur ņemt. Viņš negrib labu dzīvi, jo neuzskata sevi par labas cienīgu, bet viņš nevēlas arī sliktu. Viņu ne tik daudz baida materiālās grūtības, cik morālās problēmas. Šādi domājoša cilvēka vecāki noteikti viens otram ir morāli darījuši pāri. Bērns var to apzināti nezināt, jo no viņa neglītās lietas ir slēptas. Viņš to zina zemapziņā un it kā bez jebkāda iemesla baidās, ka arī viņa ģimenē tā var gadīties. Bieži tā ir neuzticības problēma.

To, kurš netiek pieķerts, nevar arī tieši vainot. Bet bailes ir, ja pastāvīgi dara savu darbu, īpaši tad, ja dzīvesbiedrs ārpus mājām ar kaut ko izceļas. Uzticību nedrīkst saistīt tikai ar seksuālo dzīvi. Uzticība vispirms ir uzskatu vienotība. Attīstoties kopā, kopīgi tiek mainīti ari uzskati. Ja dvēseliskas vienotības nav, izpratne sāk šķirties. Garīga šķiršanās rada dvēselisku šķiršanos, un tā savukārt materiālu šķiršanos.

Ar pastāvīgi saspringtu diafragmu labā vārdā dzīvojošs cilvēks baidās ieelpot ar pilnu krūti, jo baidās izelpot. Citiem vārdiem: viņš baidās dzīvot priecājoties jeb ar pilnu krūti, jo baidās no prieka ēnā mītošu skumju atklāšanās. Vēl vienkāršāk sakot tās ir bailes dzīvot. Bailes dzīvot liek cilvēkam sev visu aizliegt un citiem visu atļaut. Stress ar gadiem kļūst par riebīgu un citiem traucējošu mazprasīgumu, piemēram, par pārpalikuša un bieži nekvalitatīva ēdiena ēšanu, par visa labā atdošanu citiem. Turklāt citi nevēlas, lai viņš noliegtu savas vēlmes un vajadzības. Viņa mazā prieciņa atļaušanās beidzas ar sevis vainošanu.

Šāds cilvēks var sākt dzīvot blakus citiem kā ēna. Ikdienas darbos citi pie viņa dīvainībām ir pieraduši, taču svētdienās viņš maisās pa kājām un sāk traucēt. Viņš ir kā dzīvs pārmetums citiem, kuros vēlas izpausties dzīvesprieks. Daži vēlētos viņu sapurināt, daži ari sapurina, taču tas padara visu vēl sliktāku. Šāds cilvēks sāk apkaunot savus ģimenes locekļus.

Ja pazīstat šādu cilvēku un viņš traucē jums ar savu pieticību, tad ziniet, ka jūs saskatāt viņā savu slēpto pusi. Viņš pastiprina jūsu vainas apziņu par jūsu šķērdēšanos nenozīmīgām lietām. Tiklīdz jūs to redzat, arī jums ir elpa ciet un jūs sākat raustīties. Tas nozīmē, ka jūs vēlaties dzīvot ar pilnu krūti un, pēc pašu domām, arī dzīvojat, taču, kad pieticība uzkāpj jums uz varžacīm, tā atgādina, ka jūs dzīvojat pāri savām iespējām, pat ja tas tā nav. Savā tieksmē pēc augstuma jūs it kā palielinātu zemumu, būtu netaisnīgs un pāridarošs pret tiem, kas spiesti dzīvot nabadzībā. Atbrīvojiet savas bailes dzīvot. Atbrīvojiet arī bailes par morālu netaisnību un pāridarījumu. Pretējā gadījumā kļūsiet dusmīgs uz pāridarījumu, tas nozīmē dusmīgs uz sevi pašu.

Bailes dzīvot pilnvērtīgu dzīvi liek tikt galā ar pieticīgiem līdzekļiem. Pārticība šādam cilvēkam mazākā vecumā ir pretīga, novecojot nepieņemama. Ja viņš sākumā pieņem citu piedāvāto, tad vēlāk viņš sāk atteikties, jo bailes nemanāmi pāraug protestā. Laika gaitā viņš var sākt pilnībā noliegt greznību un ienīst greznības cienītājus. Jebkāda mūsdienīga priekšmeta iegāde viņam šķiet kā lieka greznība pat tad, ja tā atvieglo, paātrina un uzlabo darāmā darba kvalitāti.

Ja kāds cits, piemēram, mīļotais dzīvesbiedrs iegādājas kaut ko jaunu, tad lūgtum. Ja viņam pašam tiek uzdāvināts kaut kas jauns, tad to viņš var nolikt plauktā uz vairākiem gadiem. Tehnisks jauninājums var novecot, pirms viņš sāk to lietot. Bailes dzīvot pilnvērtīgu dzīvi ir kā lietuvēns, kas liek cilvēkam just lepnumu par savu pieticību, remontēt vecas lietas un demonstrēt to īpaši labo piemērotību lietošanai. Šīs vērtības ēnā bieži attīstās alkatība, skopulība, skaudība, par kuru citiem nav ne jausmas. Arī ģimene bieži nezina, cik daudz naudas viņam ir. Par problēmu liecina tikai izgrieztības un izstieptības sajūta vidusdaļā.

Ja vīrs baidās dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, viņa sievai pastāvīgi jājūtas vainīgai par šķērdēšanos. Patiess šķērdētājs šāda taupītāja tuvumā ilgi nedzīvo, bet taupīgai dvēselei jārēķinās ar ikdienas brūcēm. Viņa var sataupīt uz vēdera rēķina un sažūt, bet tomēr viņu turpina pelt. Cilvēkam, kas baidās dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, pat maizes kukuļa pirkšana var šķist šķērdēšana. Bailes būt šķērdētājam iznīcina apetīti. Ne kumoss vairs neiet iekšā, tas nekas, ka jau vairākas dienas nav ēsts. Šāda krīze rodas tad, ja uzbrūk sevis žēlošana par nespēju dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Rezultāts ir anoreksija bailes no ēdiena, kas pašas par sevi ir bailes no šādas dzīves. Aizsteidzoties priekšā, pateikšu, ka anoreksija izsaka cilvēka dzīves un nāves problēmas, kas atrodas virsnierēs. Tas, kurš baidās no mātes, baidās arī no dzīves, un īpaši lielas bailes no mātes un dzīves rada anoreksiju. Šo baiļu otra puse ir naids pret māti. Ja tas ir atriebīgs naids, anorektiķis mirst. Galvenais, lai mātei ar to varētu atmaksāt. Fakts, ka tas nekādā gadījumā netiek atzīts.

Cilvēks, kas baidās dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, ar savām bailēm apspiež citus, un citiem rodas protests pret šīm bailēm, lā taupīga vecāka bērni var kļūt par tādiem šķērdētājiem, kas iztērē vecāku visu mūžu krāto mantu vienā elpas vilcienā. Viņos mīt par nejūtību apspiestas bailes jeb šķietama drosme dzīvot pilnvērtīgi, tāpēc viņi vēlas paņemt no dzīves visu, ko var. Viņi nevēlētos sliktu, taču protests liek to darīt, organizē lietas tā, ka viss izput vējā. Viņi ēd, dzer, svin, it kā ļauna gara pārņemti. Varbūt jūs paši esat manījuši rodamies vilka apetīti, ja redzat kādu, kas izskatās kā izbadējies, taču ēst joprojām nevēlas. Pieēdaties līdz pārplīšanai, kamēr viņš jums iepretim tikai dzer ūdeni vai knābā drupatiņas.

Padomājiet, cik resni jūs varat uzēsties, ja dzīvesbiedra bailes dzīvot pilnvērtīgu dzīvi jūs kaitina katrā ēdienreizē. Varbūt esat piedzērušies līdz lūpai tikai tāpēc, ka klausāties kādā klusētājā, kas apgalvo, ka viņš nekad nedzerot ne piles alkohola, šādi uzsverot, cik pareizi dzīvo. Vai jūs ir pārņēmusi vēlme iepirkties, redzot cilvēku, kas skaita kapeikas, lai gan nemaz neizskatās nabags. Pēc tam uzdāvināt nopirktās lietas jebkuram. Šādi iedarbojās jūsu protests pret dzīves nepilnvērtīgu dzīvošanu, ja ir iespējams dzīvot pilnvērtīgi. Šī stresa dēļ aizliedzat sev dzīvot nepilnvērtīgu dzīvi un no aizliegšanas uzēdaties resni.

Dzīve sastāv no pagātnes, tagadnes un nākotnes. Bailes no nākotnes un bailes par pagātni attiecīgi bloķē nākotni un pagātni. Tas, kurš baidās no nākotnes, dzīvo pagātnē. Jebkura vienalga cik laba un noderīga jauna lieta viņam ir smags pienākums, pret kuru viņš neapzināti vai apzināti, klusi vai skaļi protestē. Viss jaunais kaitina. Uzskatāt, ka jebkura jauna lieta vienalga ir slikta un pukojaties, kāpēc tā vispār ir vajadzīga. Jūs nesaprotat, ka saņemat bojātu lietu pat tad, ja desmit tūkstošu lielā partijā tāda ir tikai viena. Vai defekta nemaz nav un citu rokās tā strādā, bet jūsu rokās nestrādā. Iegādājaties citu un atkal atkārtojas tas pats.

Daži vīrieši nebeidzami kaut ko labo, nes uz garantijas remontu, vienkārši tāpat skrūvē vaļā, lai pārbaudītu, vai viss ir kārtībā, taču aparāts nestrādā. Pēc aizskrūvēšanas tas strādā, lai gan nekas netika labots. Cik ilgi tad dzīve jokos par vienu cilvēku? Tikmēr, kamēr šis cilvēks dzīvos savās bailēs. Tikmēr, kamēr viņš neiemācīsies dzīvot pilnvērtīgu dzīvi.

Ārsti pret izteiktu novājēšanu var ieteikt šādam slimniekam dažādus spirdzinošus līdzekļus, taču tie nepalīdz, jo stress ir noteicošais. Smagums un spiedīga sajūta pakrūtē, slikta dūša, kas neizraisa vemšanu, nomoka slimnieku, taču neviens līdzeklis nepalīdz, jo medikamenti nav pārāki par bailēm. Jo vairāk, protestējot pret šķērdētājiem, viņš izaicinoši vēlas pierādīt, ka var tikt galā arī ar pašu mazumiņu, jo vairāk no viņa paliek pāri tikai kauli un āda.

Varu sacīt, ka bailes dzīvot pilnvērtīgu dzīvi var kļūt par uzmācīgu ideju, kuras rezultātā lielāki cietēji par pašu cietēju izrādās viņa ģimenes locekļi. Ja jūsu ģimenē ir šāds cietējs, mēģiniet viņam lēnām un uzmanīgi izskaidrot šo problēmu. Ja jūs kļūdīsieties taktikā un kā apvainojumu iemetīsiet viņam sejā stresu, par sekām vainojiet sevi. Tāpēc: pirms kādam kaut ko sakāt, atbrīvojiet savas bailes no pilnvērtīgas dzīves un protestu pret nepilnvērtīgu dzīvi. Mācieties būt taktiski.

Tieši pretēji darbojas bailes par pagātni. Tas rodas tad, kad cilvēks kaunas par pagātni. Tas liek cilvēkam uzskatīt par sliktu visu veco, kas ietilpst viņa laika atskaites sistēmā, ja vienmēr vēlēties kaut ko jaunu. Tas liek dzīvot jaunajam un jaunā vārdā. Pret atjauninātu veco viņam nekas nav pretī. Atjauninot kaut ko, cilvēks, kurš baidās no nākotnes, un tāds, kurš baidās no pagātnes, var savstarpēji labi satikt, taču citās situācijās viņi var pastāvīgi strīdēties. Ja šie divi cilvēki ir laulāts pāris, viņu dzīve attīstās, tikai pateicoties nākotnes cienītāja viltībai.

Viss, ko viņš iegādājies mājās, pamazām noveco un pārslāj radīt otram problēmas. Kā viņš var iegādāties šo jauno, tā ir cila lieta. Ja tā ir sieviete, tad sievietes vienmēr prot dabūt naudu no vīra, bet, ja pēc jaunā ilgojas vīrs, tad viņš var kaut vai uz rokām staigāt, bet no sievietes viņš naudu nedabūs. Tāpēc daudzi cilvēki arī neuztic naudu dzīvesbiedrei. Savu nervu taupīšanas nolūkos.

Starp šādiem dzīvesbiedriem visu laiku norit slēpta vai atklāta cīņa. Jo ilgāk viņi dzīvo kopā, jo vairāk viņi viens par otru ņirgājas. Viens smejas, ka otrs tik un tā pērk visādus “šlruntus”, un otrs smejas, ka otrs tik un tā nepamanās iegādāties neko jaunu un vajadzīgu. Patiesībā tie ir smiekli caur asarām, kas cenšas slēpt naidu, taču agrāk vai vēlāk vairs nespēj. Šādi slēpts un atklāts karš vēl vairāk palielina abu pieķeršanos saviem uzskatiem. Abi jūt, ka otrs ir netaisnīgs. Pastāvīgi smiekli caur asarām ir visbīstamākie smiekli vispār, jo tie izraisa vēzi, lai cilvēks iemācītos saprast, ka skumjas ir jāatbrīvo, nevis jāpārvērš smieklos.

Nelabojama attīstīšanās nākotnes virzienā nogurdina cilvēku, kurš pieķēries nākotnei, jo viņam pastāvīgi jāizlaužas cauri otra cilvēka baiļu sienai. Tas, kurš pieķēries pagātnei, vienlaikus jūt, ka viņam tiek darīts pāri. Sievietes pieķeršanās pagātnei aptur dzīvi ievērojami vairāk. Ja vīrietis ir darbā īpaši novērtēts novators, bet mājās viss ir tieši pretēji, tad vīrietis sāk bēgt no mājām uz darbu. Ja tas nepalīdz, viņš vispār aiziet no mājām. Pēc sievietes domām, vīrietis, kas atstāj slimu sievu, ir īpašs pāridarītājs.

Ja vīrietis ir pieķēries nākotnei, visa mājsaimniecība ir pilna ar tehniku. Var būt pat tik pilna, ka sievietei vairs nav vietas un sieviete pati atkāpjas. Vīrieša kaisle pēc mehānikas sievietei vēl ir paciešama, jo sievietes nevar to saprast. Taču, ja sievietei jāsāk konkurēt ar elektroniskiem un mehāniskiem aparātiem, viņa jūtas zaudējusi. Neviens cilvēks nespēj paciest sajūtu, ka viņš tiek lietots tad, kad paliek pāri laiks no svarīgākām nodarbēm. Cilvēks, kuram jākonkurē ar lietām, sāk neieredzēt lietas. Tā sievietes ienīst vīrieša darbu, datorus vīriešu rotaļlietas un vīrieši sieviešu lupatas, rotas un pastāvīgu mēbeļu atjaunošanu. Rezultāts ir ienīdēja ienaidam atbilstoša slimība.

Universitātē mūs mācīja diagnosticēt diafragmas trūd. Aizdomas par to rodas, ja cilvēkam vienlaikus rodas problēmas ar ēšanu un elpošanu. Cilvēkam, kurš no pagātnes pēkšņi metas vai vēlas mesties nākotnē, diafragma pārplīst. Tā rezultāts ir trūce. Tā kā lielākā daļa cilvēku steidzas nākotnē, piespiežot sevi strādāt, lielākā daļa diafragmas trūču atrodas ķermeņa kreisajā pusē, un kuņģis spiež uz trūces maisiņu. Sirds un plaušas nespiežas trūces maisiņā. Tas nozīmē, ka patiesa brīvība un mīlestība nesteidzas celties, tā būtu padošanās. Bet kuņģis, zarnas un aknas spiežas. Iemeslus saprotat paši.

Savu mērķu veiksmes vārdā izmisīga iespiešanās sabiedrībā, kurā cilvēks acīmredzot netiek gaidīts, ja viņa parādīšanās visiem uz brīdi aizsit ciet elpu, rada barības vada diafragmas trūci, ja cilvēks sadusmojas, bet neatkāpjas no savas gribas. Diafragmā ir pietiekami liela atvere barības vadam. Kas par to, ka tajā vietā kuņģis tiek spiests uz augšu, barības vada atvere kļūst šaura un sagādā raizes? Jo stiprāk cilvēks cenšas peldēt pret straumi, jo lielāka ir trūce, kuras medicīniskais nosaukums latīniski ir hemia hiatus oesophagi. Gadiem ilgi saglabājusies diafragmas trūce, pastāvīgi traumējot barības vadu, var padarīt tā audus tik trauslus, ka tie pārplīst. Operācija var izglābt dzīvību, taču, ja audi ir ļoti trausli, rodas komplikācijas.

Diafragmas bruka ir viltīga un sarežģīta slimība. Tā var radīt arī gaisa trūkuma lēkmes miegā, kas gadiem ilgi var būt saistīti ar sirds ritma traucējumiem. Medikamenti ar šādiem ritma traucējumiem netiek galā, jo iemesls meklējams citur. Iemesls ir brukas maisiņš, kas spiež uz sirdi. Tas palielinās, samazinoties spiedienam, kad cilvēks gul. Veicinošs apstāklis ir guļus stāvoklis. Problēmas ir īpaši lielas, ja cilvēks pirms došanās gulēt pamatīgi pieēdas.

Ja jūsos mīt protests, kāpēc pagātne tiek uzskatīta par labāku nekā nākotne, vai, slavinot nākotni, tiek nopelta pagātne, jūsu bezpalīdzīgās skumjas kļūst par bezpalīdzīgām dusmām, jo jūs nevienam nespējai neko pierādīt. Jūsu vidukļa augšdaļa ir pastāvīgas, cauri visam ķermenim ejošas grūtības, jo jūs nomokāt sevi ar vēlēšanos kādam kaut ko izskaidrot. Piemēram, cenšoties liela mērķa vārdā, esat palikuši tik slimi, ka jums jāapglabā savi skaistie sapņi. Kāds cenšas uzlabot jūsu noskaņojumu un pārliecina jūs, ka šis skaistais mērķis patiesībā nav derējis nekam. Šī šķirošana jums var šķist tāds pāridarījums, ka jūs no aizvainojuma sastrīdaties ar savu labdari. Jūsu protests pret šķirošanu neļauj jums neko izskaidrot nesaprātīgajiem. Viņiem ir savs viedoklis, kas ir ciets kā klints. Jums tāpat.

Es neesmu dzirdējusi, ka būtu uzstādīta diafragmas iekaisuma diagnoze. Ja iekaisums ir, tad atbilstoši problēmām tiek diagnosticēts plaušu, sirds muskuļa vai aknu iekaisums. Ārstēšana ar antibiotikām toties ir vienāda visiem iekaisumiem.

Diafragmas iekaisums ir pazemošana netaisnības un pāridarījuma dēļ.

Strutains diafragmas iekaisums ir nepanesama pazemošana netaisnības un pāridarījuma dēļ.

Strutaina diafragmas iekaisuma diagnozi es neesmu dzirdējusi, jo tad, kad strutas ietiecas vēdera dobumā, diagnoze tiek uzstādīta atbilstoši strutu atrašanās vietai. Operācija ir nepanesama pazemojuma atbrīvošana, pēcoperācijas kopšana ir rūpes un mīlestība, kas atvieglo pāridarījumu. Pēc tam cilvēks uz ilgu laiku vai pavisam ir atbrīvojies no vides, kurā viņš saslimis, un problēma ātri atrisinās. Slimais atveseļojas. Vai pilnībā, tā ir cita lieta.

PATIESS GADĪJUMS

Pazinu kādu jaunekli, kas saslima karadienesta laikā. Viņš tika izmeklēts un ārstēts, taču, tā kā nekas īpašs netika konstatēts, tika nosūtīts atpakaļ uz armiju. Pēc kāda laika viss atkārtojās. Pēc asins analīzēs uzrādītajiem iekaisuma rādītājiem viņš vairākas reizes saņēma antibiotiku ārstēšanas kursus, kas gan katru reizi palīdzēja arvien lēnāk. Šis gadījums notika pirms vairākiem gadu desmitiem, kad mūsdienīgas diagnostikas tehnikas vēl nebija. Kārtējās lēkmes laikā viņam tika izdarīta vēdera dobuma operācija, jo neko citu darīt vairs nevarēja.

Zem aknām tika atrasti divi litri sterilu strutu. Kā tas ir sterili? Ļoti vienkārši: mikrobi ar antibiotikām bija nogalināti. Bet, tā kā problēma saglabājās, palika arī strutas. Armijā viņu vairs nelaida. Tomēr viņš neizveseļojās. Viņš, kas, pēc savām domām, bija ne pārāk gudrs, nabadzīgs, neglīts, atturīgs, pārāk maza auguma, ar maza cilvēka kompleksu, tagad visur juta, ka viņam tiek darīts pāri. Viņš sažuva un nomira pēc dažiem gadiem.

Ārsti ir bezspēcīgi pret cilvēka stresiem.

Jo lielāka ir cilvēka taisnīguma sajūta jeb jo vairāk viņš baidās no netaisnības, jo vairāk viņš visur saskata netaisnību un pāridarījumu. Ja viņš vēlas mierīgi atjaunot taisnīgumu, viņš jūt savu bezpalīdzību un kļūst skumjš. Jo lielākas ir jūsu skumjas par visām atšķirīgajām attieksmēm un netaisnību un jo jūtīgāki jūs esat, jo vairāk jums ir sajūta, it kā zem plaušām būtu maz vietas, 't iklīdz nedaudz atslābināt ķermeni, rodas gaisa trūkums, lai gan plaušas ir šķietami veselas.

Ja novērojat savu gaisa trūkumu, saprotat, ka vēders spiež ciet elpu. Izstiepjoties ir vieglāk, taču no pastāvīgas muguras stiepšanas nogurst muskuļi. Gremošanas trakts var būt vesels, taču nenoteikta riebuma sajūta, nedaudz nelaba dūša saglabājas. Problēmai saglabājoties, pamanāt, ka, atslābinot ķermeni, rodas dīvaina pilnuma sajūta tur, kur nekā nedrīkstētu būt. Orgānu, kas varētu saslimt, nedrīkstētu būt.

Skumjas rada diafragmas pacēlumu. Augstu novietotas diafragmas atveres ir sašaurinātas, tas nozīmē, ka barība pirms nonākšanas kuņģī aizķeras un tad iekrīt tajā. Tas ir neērti un rada paniku. Panika liek sisties sirdij, un iemesla vietā uzmanība tiek pievērsta sekām. Lielās artērijas nevar apgādāt ķermeņa apakšdaļu ar skābekli un uzturvielām tik labi, cik nepieciešams. Lielās vēnas nevar nogādāt no skābekļa atbrīvotās asinis atpakaļ sirdī tik labi, cik nepieciešams. Zem diafragmas rodas uztūkums. Un kas vēl sliktāk arī limfa nespēj izvadīt no ķermeņa vielmaiņas rezultātā radušos atkritumus.

Limfmezgli ar saviem “ķekariem” var simulēt audzējus, taču arī kļūt par audzējiem, ja uztūkums saglabājas ilgi. Jo ilgāk saglabājas skumjas, jo vairāk krājas taukaudi. Tās nozīmē, ka laika gaitā skumdinošā situācija, kas netiek labota, sāk šo cilvēku apvainot un cilvēka viduklis kļūst korpulents. Gan iekšā, gan ārā var būt tauku ruļļi. Tagad viduklis jau apstākļu spiediena rezultātā pastāvīgi jātur vertikāli un saspringtā veidā jo pretējā gadījumā rodas t. s. “vardes ķermenis”. Pastāvīga spriedze nogurdina, un, ja cilvēks atslābinās, tad viņš arī iegūst “vardes ķermeni”. Tas, no kā viņš ir baidījies, ir noticis.

Cilvēki ar “vardes ķermeni” ir sastopami uz katra soļa. Laiku laikos tas uzskatīts par skaistuma defektu, tāpēc ir slēpts ar korsetēm, un tā cilvēki tiešā un pārnestā nozīmē saīsinājuši savu dzīvi. Problēma dzīvo tālāk un pārmantojas no paaudzes paaudzē. Nav svarīgi, vai cilvēks ir resns vai tievs, jauns vai vecs, nerunājot par citiem labumiem. Ja viņam ir korpulents viduklis, tad viņš cieš no pāridarījuma, kas pats pievelk pāridarījumu. Ar bailēm pāridarījuma priekšā un naidu pret pāridarījumu.

Varde ir apvainojuma enerģija. Varde ir abinieks, kas, bēgot no sauszemes briesmām, ienirst ūdenī. Ja ūdenī kaut kas nepatīk, viņa iznāk atpakaļ uz sauszemes. Vienu lietu dara ūdeni, otru uz sauszemes. Vardes dzīve vardei šķiet dabiska un vajadzīga. Ja cilvēks piepilda sevi ar apvainojumu, arī viņš ir varde, dzīvo un uzvedas kā varde. Viņš bēg no sausuma ūdenī un no ūdens sausumā, cerot, ka citi padarīs viņa dzīves nosacījumus cilvēcīgus, ka citi pārtrauks darīt pāri. Sausumā viņš kurkst, ka slapjums ir slikts, ūdenī viņš kurkst, ka sausums ir slikts, un pats tikai mētājas. Viņš nekad nav mierā ar to, kas viņam ir vai kur viņš ir. Viņa moto labi ir tur, kur manis nav, turklāt viņš pat nepamana, ka smagi apvaino citus cilvēkus, kas viņam piedāvā labo. Daži cilvēki tiek dēvēti par abiniekiem, un visi saprot, ko teicējs ar to domā.

Ar diafragmu ir saistītas ne vien vidukļa izmaiņas, bet arī krūškurvja lielums un forma.

Diafragmas kustības tiešā enerģētiskā un materiālā iedarbība uz krūškurvja un vēdera dobuma orgāniem. Netiešā iedarbība ir neierobežota gan laikā, gan telpā.

Bailes dzīvot pilnvērtīgu dzīvi jeb bailes elpot ar pilnu krūti padara krūškurvi mazu, ieelpu apgrūtinātu, bet izelpu vieglu. Izelpa izsaka šī cilvēka atbrīvošanos no materiālās dzīves liekajiem labumiem.

Drosme dzīvot pilnvērtīgu dzīvi jeb drosme elpot ar pilnu krūti patiesībā ir baiļu nospiesta drosme. Tā padara cilvēku par tādu, kurš ņem no dzīves visu, kas no tās paņemams. Drosme dzīvot pilnvērtīgu dzīvi padara krūškurvi lielu, ieelpu vieglu, plaušas apbrīnojami ietilpīgas, bet iz.elpu maziņu un nemanāmu. Cilvēks domā, ka tā arī ir pareizi.

Ja jūsu krūškurvis, salīdzinot ar ķermeņa apakšdaļu, vienmēr ir bijis vai gadu gaitā kļuvis proporcionāli lielāks nekā iepriekš, sāciet atbrīvot savu šķietamo drosmi dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Papildus dvēseles problēmām jūs apdraud arī plaušu slimības. Jūs neesat sapratuši, ka ar katru elpas vilcienu ieelpojat pārāk daudz un ar katru elpas vilcienu atstājat plaušas neiztukšotas no atlikušā gaisa. Ar gaisu cilvēks saņem visu, kas cilvēka dzīvei nepieciešams. 15 ieelpu minūtē, 15x60 stundā, 15x60x24 diennaktī ir līdzvērtīgi kārtīgai ēdienreizei.

Ja mēs pieņemam to, kas mums tiek dots, mums būtu jādod pretī tas, kas mums vairs nav vajadzīgs. Ja mēs to nedarām, tas paliek, piesārņojot mūsu ķermeni. Bet jebkura slimība ir gan dvēselisks, gan materiāls piesārņojums.

Astma ir mokoša slimība, kuras gadījumā cilvēks nevar izelpot. Nosmakšanas sajūta liek kampt gaisu, un cilvēks viegli piepilda plaušas, bet ārā gaiss nenāk, lai gan bronhi nav ciet. Kāpēc? Jo plēšas, kas kustina plaušas, ir diafragma, un, ja uz dvēseles ir tik smaga nasta, tai vairs nav vietas un plēšas nevar strādāt.

Izstāstīšu jums savu personisko pieredzi, kas lika man iepazīt šo problēmu. Neraugoties uz slikto veselību, bērnībā un jaunībā es varēju būt lepna par savu lielo plaušu tilpumu, no manis atpalika pat sportisti. Taču, kad pēc 25. dzīves gada apģērbu augšdaļa sāka kļūt šaura, tas man vairs nepatika. Gadi gāja, un proporcijas pārvērtās par labu ķermeņa augšdaļai. Nevar teikt, ka es nebūtu vispār pievērsusi uzmanību savai elpošanai. Sajūta, ka krūškurvis ir plats līdz sāpju robežai, tūlīt ribas sāks krakšķēt, bet es vēlos vēl ieelpot, man bija ļoti pazīstama. Kad problēma, kuras dēļ es turēju ciet elpu, atrisinājās, nolaidu tvaiku, un viss bija beidzies.

Astmu uzskatīju par visbriesmīgāko slimību, taču nemācēju sev pavaicāt: “Kāpēc šis slimnieks ieradās tieši manas dežūras laikā?” Zināju, ka man jāapgūst pirmā palīdzība astmas slimniekam tik skaidri, lai varētu to sniegt kaut vai miegā, un es arī sniedzu. Tas nozīmē, ka sapratu, ka man ir jāmācās. Es nesapratu, ka papildus medikamentiem, slimības un slimnieka iepazīšanai man nepieciešams galvenais iepazīt sevi saistībā ar šo slimību. Katru reizi, kad, palīdzot astmas slimniekam, pašai dvēsele kāpa pa muti laukā, domāju, ka man jāaizsargā sevi pret astmas lēkmes izraisošiem faktoriem. Centos sargāt savus elpošanas orgānus, lai nesaslimtu. Gan jau saprotat, ka tas viss neko daudz nelīdzēja, jo astmas īstais iemesls ir daudz dziļāks.

PATIESS GADĪJUMS

Dzīve uz pieciem gadiem iedeva man skolotāju kāda vēža slimnieka veidolā. Lai pagarinātu šī jaunieša dzīvi, piecus gadus darīju visu, ko varēja darīt. Viņš pieņēma tik daudz, cik vien spēja, atbrīvoja savus stresus, un sākotnējais efekts bija labs. Jutu, ka šis efekts ir tikai ārējs un mānīgs un neslēpu to no viņa. Viņš pats teica, ka ikkatru reizi, kad upurēja prāta labošanu laicīgajiem vilinājumiem, radās atkritiens atpakaļ.

Tā kā viņa lielākais laicīgais vilinājums bija mācību slodzes palielināšana un sports, ar kuru apliecināt savu pārākumu pār citiem, neviens nespēja viņu piespiest no tiem atteikties. Uzņēmos tiesības viņu savā veidā bārt un aizliegt šos vilinājumus, bet viņš vienkārši atbildēja: “Bet tas man nav grūti. ” Šādi runā pieradums vienmēr nest maksimālu slodzi. Es nespēju mainīt viņa ieradumus.

Viņš protestēja tikai pret medicīnisku ārstēšanu un stāstīja, kādu iznīcināšanas darbu medikamenti dara ar viņa ķermeni. Viņš līdz saslimšanai bija dievinājis gudrību un fizisku izturību, ar kuru iespējams sasniegt visu. Par atteikšanos no visa tā un sevis veltīšanu veselībai nevarēja būt ne runas tāpēc, ka jo pašpārliecinātāks ir cilvēks, jo grūtāka ir uzskatu maiņa. Pašpārliecinātība ir balstīta uz absolūtām zināšanām, kurām pieķeroties tiek iegūta drosme un gribasspēks.

Apziņa, ka es neko sliktu neesmu darījis un ar to, ko es esmu darījis, esmu ieguvis tikai labu, padara aklu, kurlu un nejūtīgu pret visu, kas atrodas ārpus šī uzskata. Pašpārliecinātību palielina inteliģentums, kas liek būt tolerantam pret citiem, rādīt draudzīgu seju pat tad, kad vēlētos belzt pa purnu. Pašpārliecinātība ir īpaši smags stress, par kuru runāsim vēlāk.

Cilvēks pievelk to, no kā viņš baidās, un viņu sāpina tas, ko viņš ienīst. Nāca saasinājumi, saasinājumu ārstniecība un medikamentu izraisītas komplikācijas. Biju pārsteigta un vīlusies, kad tajās vainoja mani, vēl nelaimīgāka biju, ka ikdienā viņš ar savu nelaimi bija praktiski viens. Esmu redzējusi vēža slimniekus, kuri ātri veseļojas, kuru veseļošanās gaitai palīdz dzīvesbiedrs, bērni un vecāki, ikviens nodarbojoties ar savu prāta labošanu, bet es nevaru nevienu piespiest to darīt. Ja man būtu bijis iespējams izmantot viņa ārstēšanā kombinētas alternatīvās ārstniecības iespējas, es būtu iedrošinājusies atteikties no ķīmijas terapijas, taču šādas iespējas Igaunijā nav, un es jutu, ka sāku padoties viņa nāvei.

Dzīve deva man iespēju doties pēc palīdzības uz svešu un tālu zemi. Deva arī iespēju tur tikties ar ārstu, kuram bija lielākas iespējas. Ārsts noklausījās manī un it kā starp citu teica: “Esiet mierīgi, viņam var palīdzēt. Pie mums jau agrāk šādi slimnieki ir izārstēti. ” Mani pārsteidza ārsta pašpārliecinātība, bet es tik ļoti vēlējos cerēt uz labāko. Atceros, kā tvēru gaisu, kā man aizsitās elpa un kā es tad sāku izelpot. Pusotru stundu, kamēr gaidīju šo ārstu, lai veidotu tālākus plānus, es elpoju tā, kā nekad agrāk.

Man bija jāieelpo, bet ārā viss nāca pats. Iekšā it kā būtu nebeidzami daudz kaut kā, kas tagad ar elpošanu nāca ārā. Stāvēju un jutu, kā mans krūšturis kļūst arvien platāks. Tas palēnām nolaidās lejup, jo atbrīvojās pārlieka prasīguma spriedze, kas manus plecus bija uzvilkusi līdz ausīm. Pleci atslābinājās tā, ka pat kleitas viduklis nolaidās savā pareizajā vietā. Man vairs nevajadzēja pieprasīt sev neiespējamo. Stundu vēlāk satiku paziņu, ar kuru pirms dažām stundām bijām tikušies, un viņš iesaucās: “Tu esi kļuvusi tik maziņa!”

Ko tas viss nozīmēja? Es sapratu, ka biju uzņēmusies atbildību par cita cilvēka izdzīvošanu, un tā spieda mani kā milzīga pienākuma apziņas nasta. Es nebiju viņam ar to darījusi labu, bet es biju izdarījusi sliktu sev. Biju to daudzreiz no sevis atbrīvojusi, bet, tā kā viņš bija man ļoti pieķēries, tad viņa paša nopurināšana būtu iedzinusi viņu nāvē. Viņš dzīvoja no manis. Viņa fiziskā nāve būtu nogalinājusi mani garīgi, jo sabiedrība tolaik izturējās pret mani kā lēcienam sagatavojies dzīvnieks. Līdz šim valda vispārizplatīts uzskats, ka ārstam jāatbild par slimnieka dzīvību. Es nespēju neraizēties par mums abiem. Tolaik vēl biju pārāk labs cilvēks.

Mēs visi ierodamies šajā pasaulē, lai atbildētu par savu dzīvi, taču mums nav tiesību darīt to ar citu dzīvēm. Ja mēs paņemam sev šādas tiesības, tās kļūst par pienākumu, un, ja mēs neesam izpildījuši savu pienākumu, mūs sāk tiesāt. Es tiku vainota, man bija grūti, bet viņš uzskatīja par vainīgu sevi un cieta kopā ar mani. Paskaidroju viņam, ka es pievilku viņu ar savām bailēm no pāridarījuma, ka tā ir mana vaina, bet viņš nespēja to paciest, jo baidījās par mani.

Par vienu šādu gadījumu rakstīju III grāmatā piemērā par jaunekli, kas skumju un bezpalīdzības izmisumā uzkrāja bīstami daudz ūdens savā labajā plaušā. Viņš juta, ka vainojams manās ciešanās. Paskaidroju, ka viņš nav vainojams, ka, aizrautīgi runādams par savu prāta labošanas darbu un tā sekām, viņš neprata nojaust žurnālista ego lielumu. Žurnālists nav vainīgs, ka viņš kā pilnīgs nezinātājs, savā kārē pēc sensācijām neizvēloties līdzekļus, domāja tikai par sevi. Viņš zināja, ka runā ar vēža slimnieku, kura psihes trauslums būtu jāņem vērā, bet viņa dzīves naivums, kas pats par sevi ir egoisms, neprata padomāt par sekām. Badā esošs cilvēks domā tikai par sava bada remdēšanu. Šajā brīdī viņam nav ne līdzjūtības, ne atbildības sajūtas. Ārsti nav vainīgi, ka viņi uzskata medicīnisku ārstniecību par vienīgo pareizo. Viņu bailes un amata lepnums neļauj viņiem pašlaik vēl saskatīt ko citu. Mēs nedrīkstam citu cilvēku stresu dēļ palielināt savus stresus un tajos iet bojā.

Viņš klausījās manis sacītajā, piekrita, saprata, bet viņa jaunā dvēsele, kas no manis teiktā kļuva nedaudz vieglāka un reizēm deva pusgadu ilgas remisijas slimības simptomu pagaidu samazināšanos drīz vien sakrāja atpakaļ no labu cilvēku labajām vēlmēm cēlušos ļaunumu. Apkārtējās vides atbalsta nebija, lai gan apkārtējā vide par viņu raizējās visos iespējamajos veidos. To, ka raizēšanās ir kā vampīrs, kas izsūc no cilvēka, par kuru raizējas, visu dzīves spēku, labi cilvēki nezina un arī nevēlas zināt. Viņi grib būt labi cilvēki, un raizēšanās ir laba cilvēka pazīme.

Situācija nemainās, neraugoties uz to, ka visu to zinām. Problēmas atrisinās, ja atbrīvojam savas zināšanas, ja attīrāmies. Tas nozīmē: ja vairs nepievelkam tik daudz netīrumu. Dvēseles attīrīšanai nepieciešams laiks, bet labi cilvēki jeb sabiedrība, kas aktīvi cīnās pret slikto, nedod laiku. Ta steidzas, jo baidās nokavēt, būt vainīga. Labi cilvēki zina, ka ātrums nav zaķis, kas aizmuks. Atlaid ātrumu, un vairs nav jāsteidzas. Neraugoties uz to, viņš steidzina sevi un citus un sabojā visu patiesi skaisto. Ja cilvēks lūdz skrējējiem: “Iedodiet nedaudz laika!” viņi cilvēku samin. Bailes būt vainīgiem padara steidzīgos kurlus lūgumiem. Viņi vēlas iegūt taustāmus rezultātus tūlīt un jau vakar.

Labiem cilvēkiem ir ļoti bail izrādīties egoistiem citu labu cilvēku acīs, kam citi nerūp, tāpēc viņi iejaucas visur. Ja viņi nesasniedz neko citu, tad viņi vismaz pierāda, ka ir labi cilvēki. Viņi nesaprot, ka šādi izdarījuši vairāk slikta nekā laba. Turklāt ne tikai tiem, kuriem vēlējās palīdzēt, bet vispār.

Mācīju: atbrīvojiet savas vainas sajūtas! Bet viņš no iepriekšējām dzīvēm un šīs dzīves sākuma bija tās tik daudz līdzi paņēmis, ka nebija iespējams tās vienlaikus atbrīvot. Ja tie, kuru priekšā viņš jutās vainīgs, būtu viņam acīs un mutē no tīras sirds pateikuši: “Nē! Tu neesi vainīgs. Tu esi pats izdomājis savu neesošo vainu, jo esi gribējis visiem dot vairāk nekā iespējams un vajadzīgs, ” tad arī viņa nasta būtu varējusi pazust no dvēseles tikpat ātri kā man. Es pusotras stundas laikā biju atdevusi savu atbildību par cita cilvēka dzīvību citam ārstam un tagad varēju elpot kā cilvēks. Vai cits ārsts to uzņēmās, ir viņa darīšana. Zinu, ka viņš neņēma, jo bija prātīgāks par mani.

Jūs noteikti interesē, vai viņš izveseļojās, kā tika solīts. Neizveseļojās. Viņa vairs nav. Viņš gan sāka veseļoties, taču viņa uzmācīgā ideja, ka šādai dzīvei nav jēgas, nedeva viņam mieru. Viņam bija kauns dzīvot kā invalīdam. Viņš nespēja samierināties ar domu, ka viņam var būt nepieciešami vēl 10 vai 20 gadi, lai likvidētu savas slimības sekas. Tas nozīmē: zināt un atzīt savas kļūdas nozīmē sasniegt dvēseles mieru, bet tikai apzināta kļūdu labošana nozīmē ķermeņa atveseļošanos.

Šādā gaisotnē es nespēju tik ātri, cik nepieciešams, viņam iemācīt domāt patstāvīgi, jo viņš no bērna kājas bija pieradis pildīt pavēles. Viņš darīja tieši to, ko es teicu. Sākotnējais efekts bija labs, jo viņa stresi bija kā ar cirvi veidoti. Tos bija viegli atbrīvot. Gadu pēc gada, mēnesi pēc mēneša, dienu pēc dienas gājām arvien dziļāk, vairāk detaļās. Domāšanas darbs kļuva sarežģītāks, bet viņš tika ar to galā, jo viņam sāka parādīties patstāvīgas domāšanas pazīmes. Ņemot vērā katru dienu aizvien ātrāk mainīgo dzīvi, tā bija laime, jo es nevarēju pavadīt viņu uz katra soļa. Diemžēl labie cilvēki ar savu noraidošo attieksmi uzbruka viņam katru reizi, kad viņš bija atguvies no iepriekšējā trieciena. Katru reizi mums vajadzēja sākt no tukšas vietas. Bet cik ilgi gan nabaga dvēsele to var spēt!

Viņš bija pieradis pieņemt cilu teikto. Pat jebkurš vērtējums iedarbojās kā pavēle vai aizliegums. Teica: labi, un viņš zināja, ka tā jābūt. Teica: slikti, un viņš zināja, ka tā nedrīkst. Dvēselē viņš protestēja pret pienākumiem, bet neizrādīja to. Absolūti drošā pārliecība par to, ka pienākuma sajūta bija, ir un paliek cilvēka esamības kredo, nevēlējās viņu pamest. Pielika kādam labuma vārdā viņam pavēlēt un viņš arī uzņēmās atbildību. Vienalga, kurš gribēja ar viņa sasniegumiem lepoties, un viņš jau skrēja, cik pietika spēka. Viņš vairākas reizes pat man teica: “Labi, lai notiek tava griba!” Man mati sacēlās stāvus aiz sliktām priekšnojautām, un es ne reizi vien uzbrēcu: “Kam tas ir vajadzīgs: man vai tev!” Reizēm viņš pārvērta teikto jokā: “Tev jau arī!” Tas protams. Papildus vēlmei redzēt viņu dzīvu es vēlējos ari pati palikt dvēseliski dzīva. Viņa nāve nebūtu nosūtījusi mani uz sārtu, jo laiki ir mainījušies, bet dvēseliski es esmu dedzināta ar apvainojumiem it kā es būtu padarījusi viņu slimu, bet neizārstējusi.

Kas būtu noticis, ja es nebūtu uzkrāvusi savai dvēselei atbildību par viņa dzīvi?

Viņš būtu sen miris, bet es netiktu tajā vainota.

Kāpēc viņš ienāca manā dzīvē nebūtu taču vajadzējis ienākt?

Tā bija mūsu karmiskā saikne. Kādreiz pirms daudzām dzīvēm viņš, neraugoties uz grūtībām, palīdzēja man, un viņa sirds zināja, kur atrodama tāda palīdzība, par kuru nebūtu jāpaliek parādā. Vainas sajūta ir pienākuma sajūta, atbildības sajūta, taču arī parādi, no kuriem vislielākais ir pateicības parāds. Visvairāk viņš baidījās būt vainīgs un palikt parādā. Man viņš parādā nepalika. Tagad mēs esam izpirkuši savu karmas parādu.

Viņam bija milzīgi liels krūškurvis, kurā satilpa milzīga atbildības nasta. Viņš nesa to ar lepnumu, un, kad viņam beidzot kļuva skaidrs lai atveseļotos, viņam vēl vairāk jāmaina dzīves stils, viņš salūza. Viņš nevēlajās apzināties slikto. Tā ir smagi slimu cilvēku galvenā nelaime, jo viņiem uzreiz rodas sajūta, ka viņi tāpēc tiks uzskatīti par sliktiem. Tas nozīmē, ka labi cilvēki, kuri agrāk slavēja, tagad kļūst par pēlējiem, tātad sliktajiem. Ja slimniekam ir kauns runāt par citiem sliktu, viņš nevēlas dzirdēt neko sliktu. Slimība kā negatīvās enerģijas murskulis tāpēc paliek neizšķetināta un nelabota. Liktenīga zīme manās ausīs ieskanējās, kad viņš pirmo reizi pateica veciem cilvēkiem raksturīgu frāzi: “Es nevēlos kādam palikt sliktā atmiņā.” Kad vaicāju, vai viņš domā, ko runā, viņš atbildēja, ka es laikam esot pārāk lepna, lai zemotos. Atrašanās zemāk par virsotni viņam nozīmēja zemošanos, kas bija lielāks kauns par nāvi.

Viņā bija ieaugusi apziņa, ka piedošana ir sevis pazemināšana vaininieka līmenī, kas nozīmē, ka nav spēka pacelties pāri sliktajam. Viņam vienmēr un visi bija mācījuši, kā cienīgam cilvēkam stāvēt pāri visam un visiem. Neviens nekad nebija iedomājies, ka cienīgums ir sevis un citu celšana. Nevis stāvēšana pāri kaut kam un kaut kad. Neapzināti viņā tika ieaudzināts egoisms, vienlaikus peļot un aizliedzot egoismu. Rezultāts bija īpaši liels slēpts egoisms, kura rezultāts radās audzējs. Turpmāk par vēža rašanās procesu vēl tiks runāts daudz.

Lepnība aizliedz runāt par slikto pat tad, ja runāt par slikto būtu vitāli svarīgi, lai ar runāšanu izlaistu negatīvo enerģiju ārpus sevis. Lepnība bija viņa nelaime. īpaši liela nelaime arī tāpēc, ka viņš to neizrādīja. Kāpēc? Jo bija tādi, kuriem viņš vēl nebija ticis pāri. Vēlme kļūt vēl labākam, lai apliecinātu vispirms sev, ka es esmu labākais, bija viņa mērķis, kas slēpa vēlmi atmaksāt par bērnības pazemojumiem un nopēlumu, ko viņš nespēja aizmirst. Ja lepnā vēlme elpot dzīvē ar pilnu krūti savu darbu ir izdarījusi, tad samierināšanas ar mazāku ir trakāka par nāvi. Viņš nevēlējās dzīvot šādu dzīvi, bet, ja cilvēka vēlme dzīvot ir zudusi, viņš ir dzīvs mironis. Viņš gribēja būt cienīgs un redzēt cienīgus tos, kurus vēlējās cienīt. Vispirms savu māti un tēvu, tad skolotājus. Cenšoties būt ideāls, viņš gribēja, lai arī citi būtu tādi paši. Viņš bija ārkārtīgi jūtīgs pret visu. Ārēji viņš bija pilnīgi mierīgs.

Viņš saslima ar akūtu limfogranulomatozi pēc neveiksmīgām sacīkstēm, kurās no viņa tika gaidīts labākais sniegums. Limfogranulomatoze rodas tad, kad cilvēkam ir nāvējošs kauns, ka viņš nav dabūjis to, kas viņam patiesībā nemaz nav vajadzīgs. Viņam bija kauns no visiem, kuru cerības viņš bija pievīlis. Taču viņu bija daudz. Kā slimnieks viņš vēlējās visiem, kas viņā bija vīlušies, ar izveseļošanos parādīt, ka spēj vairāk, nekā par viņu domā. Pat atveseļošanās bija viņa mērķis. Viņš sapņoja pēc atveseļošanās darīt brīnumus un sāka tos darīt, tiklīdz jutās labi. Dzīve pierādīja, ka, neraugoties uz labo pašsajūtu = labu sevis sajušanu, viņš tomēr jutās pārāk slikti, un deva viņam slimības saasināšanos. Kauns, ka es atkal netieku ar sevi galā, pieauga ar katru reizi, līdz kļuva par bezcerīgu un traģisku “ak-es-vienalga-netieku-ne-ar-ko-galā”.

Kā par spīti šajā laikā notika dažādi neglīti atgadījumi ar slaveniem un autoritatīviem cilvēkiem, pēc kuriem viņš ieguva paaugstinātu temperatūru vai iekrita depresijā. Viņš juta kaunu par citu kaunu. Beigās viņš izvēlējās. Viņš nolēma dzīva miroņa vietā turpināt dzīvot miris, bet viņš to nepateica nevienam, izņemot mani. Viņš zināja, ka labi cilvēki to nepieņems. Viņš nevēlējās nevienu sāpināt. Centos viņam paskaidrot, ka mums nav tiesību dzīvot citu cilvēku dzīvi. Viņš pieķērās manam teiktajam, sakot: “Tieši tā,” ar to domājot, ka man nav tiesību nosodīt viņa izvēli. Viņš vairs nevēlējās dzīvot tādu dzīvi šādā bezkaunīgā pasaulē.

Šāds ir pilnīga sevis upurētāja liktenis.

Ar viņu kopā pavadītie gadi iemācīja man arvien labāk izprast vēža rašanos, gailu un atveseļošanās iespējas. Pieredzēju, kā nāvi izvēlējies cilvēks var ar prāta labošanu sevi atrast tā, ka viņa fiziskā ķermeņa raizes ir tik minimālas, ka cilvēks ir kā ceļinieks, kas gatavojas ilgam ceļojumam un kuram visas attiecības ir izrunātas. Aizejot viņam nav nekā cita, ko teikt, kā tikai: nepieminiet mani ar (aunu. Tas ir vienlaikus ne tikai lūgums, bet arī morāle: es nespēju aizmirst slikto un tāpēc cietu tik ļoti. Nepieļaujiet jūs šādu kļūdu!

Cilvēkam, kurš nespēj atrast sevi savās mājās, jāstaigā pa pasauli, lai meklētu sevi. Ja tas ir viņa dzīves mērķis, kuram viņš pieķēries, tad, ja tas ir viņa pēdējais ceļš, viņš

to nenožēlo. Viņš iet, jūtot, ka dara pareizi, jo zemapziņa zina, ka tagad ir pēdējais laiks bruģēt nākamās dzīves ceļu.

Pirms jūs nonākat līdz vēža slimību noda|ai, varu sacīt, ka viss, ko es iepriekšējās grāmatās esmu rakstījusi par vēža rašanos, diemžēl ir patiesība. Vēzis ir ļaundabīga naida enerģijas uzkrāšanās rezultāts.

Ļaunuma vēlēšana ir nerealizēta ļaunuma gribēšana = nevēlēšanās būt ļaunam cilvēkam, kas kļūst par atmaksātāju saviem pavēlniekiem un pa verdzinātājiem. Ļaunuma vēlēšana ir vēlēšanās nogalināt nenonāvējot. Kauns nogalināt nonāvē vēlēšanos nogalināt, un cilvēks nejūt, ka viņā ir šāda apkaunojoša vēlme. Vēža slimnieks, kas atzīstas sev, ka viņš nogalinātu, ja būtu pārliecināts, ka par to neviens neuzzinās, sāk atveseļoties. Atbrīvojot savu vēlmi nogalināt viņš nonāk pie atziņas, ka vēlme, lai nekā slikta nebūtu, arī ir inteliģenta vēlēšanās nogalināt. To saprotot, rodas šāda apziņa: vēlme, lai viss būtu tikai labs, patiesībā arī ir nogalināšana. Tas nekas, ka sliktā nogalināšana. Labais taču nemaz netiek nogalināts.

Nevar izelpot, ja diafragma ir augšējā stāvoklī. Maksimāli augšējais stāvoklis ir kā debesu jums bez mākoņiem, par kuru nav nekā augstāka. Tas, kurš uzskata šādu stāvokli par pašsaprotamu, jūtas slikti, kad debesīs parādās mākoņi. Viņš nespēj saprast, ka zem pastāvīgi skaidrām debesīm var plesties tikai tuksnesis. Pastāvīgā augšējā stāvoklī esoša diafragma nodzēš dzīvības sveci.

Dzīve ir kustība. Diafragma nodrošina kustību jeb dzīvi. Kad tā kustas lejup, notiek ieelpa, kad kustas augšup, notiek izelpa. Ja sirds ir smaga no vainas sajūtas, diafragma nevar pacelties tik augstu, lai rastos pacilātības sajūta. Tas nozīmē, ka izelpu nevar pabeigt pilnībā un ķermenis nevar ar elpošanas palīdzību pilnībā attīrīties. Tā kā neattīrījies ķermenis nevar dzīvot, izelpai tiek ņemti palīgā citi muskuļi, un pie tā pierod.

Viss, pie kā pierod, tiek uzskatīts par normālu un pašu par sevi saprotamu. Šādi normāla brīva elpošana bez trokšņiem kļūst par normālu spēcīgu un trokšņainu elpošanu. Pieaugot spēcīga elpošana nelabojami kļūst par bezspēcīgu elpošanu bezspēcīgu un trokšņainu mētāšanos starp dzīvi un nāvi, ko vairs nevar saukt par normālu. Cilvēkam var būt tik grūti, ka grūti ir pat elpot.

Jo lielāka ir vainas apziņa, jo ātrāk bailes, kas apspiešanas rezultātā kļuvušas par drosmi dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, no jauna kļūst par bailēm. Iedomājieties plaušas un elpošanu, ja vēlme droši dzīvot pilnvērtīgu dzīvi sāk cīnīties ar uzmācīgām bailēm, ka vairs nav iespējams dzīvot pilnvērtīgu dzīvi.

Bailes saspiež krūškurvi kopā.

Drosme atspiež krūškurvi va(ā.

Bailes savelk diafragmu krampī un horizontāli plakanu.

Drosme spiež maksimāli augšup vai lejup.

Augšā var rasties bīstama spriedze, kas spiež uz plaušām. Apakšā rodas sāpes nodarošs spiediens uz zemāk esošajiem orgāniem un audiem. Ja bailes saspiež krūškurvi kopā un saplacina diafragmu, tad ieelpai nepietiek vietas. Tās nozīmē, ka ķermenis saņem maz svaiga gaisa. To, ka bez skābekļa ķermenis nevar dzīvot, zina ikviens.

Tīrs gaiss dod ķermenim visu, kas nepieciešams dzīvei, un pieņem no ķermeņa visu, kas nav dzīvei nepieciešams. Ja neņem, tad viss, kas paliek ķermenī, kļūst par dzīvībai bīstamu. Šādu stāvokli sauc par elpas nepietiekamību, vienkāršāk sakot nosmakšanu. Šādi elpošanas process, kas izveidots cilvēka celšanai, kļūst par procesu, kas pazemo cilvēku. Elpošanas enerģētiskā viduspunkta nospiestība rada plaušu apakšdaļas pārslod/.i un slimības.

Drosme jeb apspiestas bailes darbojas tieši pretēji. Jo lielāka ir vēlme dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, jo vairāk cilvēks vēlas iegūt labāko un diafragma paceļas augšup, izsakot cilvēka vēlmju līmeni. Vēlēšanās iegūt arvien vairāk kļūst par vēlmi iegūt ar\’ien vairāk brīvības. Tas izpaužas, paplašinoties plaušām kā brīvības orgānam, taču krūškurvim ir robežas. Jebkura vēlme ir bailes, ka es to nedabūšu, es gribu, un, tā kā nevaru dabūt, rodas sajūta, ka dzīve ir netaisnīga. Tas rada diafragmas saspringumu. Jo vairāk cilvēks tver gaisu, jo vairāk diafragmai jānoliecas lejup, bet aknas, kuņģis un viss gremošanas trakts neļauj.

Pilnvērtīgums gan zemapziņā, gan apziņā nozīmē ideālo, kas atrodas kaut kur debesīs. Vēlme dzīvot pilnvērtīgu dzīvi izraisa diafragmas novietošanos augšējā stāvoklī, kas ir kā diafragmas tiekšanās debesu virzienā. Augšējā stāvoklī diafragma vairs nevar pacelties augstāk un tāpēc nevar arī izelpot. Ķermenī paliekošo atkritumu daudzums izsaka elpas trūkuma nopietnību vai bīstamību dzīvībai. Vienlaikus elpošanas procesa centrālais punkts ir nobīdījies uz augšu, kas rada plaušu galotnes pārslodzi un tās potenciālu saslimšanu.

Apstājieties un ievērojiet, cik slikta pašsajūta jums patlaban ir. Varbūt jau pamanījāt iepriekš, ka elpošana bija te ātra, te lēna, bet grūti bija abos gadījumos. Sirds arī pukst kā pagadās. Šāda reakcija saistīta ar vienalga kā lasīšanu un kļūst nopietnāka, jo vairāk jūs esat lasāmajā iedziļinājušies jeb saplūduši ar lasāmo. Paņemiet starpbrīdi un atbrīvojiet iegūtās zināšanas. Tad lasiet tālāk. Atsauciet atmiņā, vai reizēm esat kādu grāmatu vai laikrakstu izmetuši no rokām un teikuši: “Ak, es vairs nespēju!” Lasot grāmatu, jūs

piepildījāties līdz izturības robežai un atrisinājāt situāciju šādi, lai gan būtu vajadzējis citādi. Iemācieties sev pavaicāt: “Ko lasītais man iemācīja? Kāpēc tas mani tā kaitināja? Kāda problēma man no sevis jāatbrīvo?”

Diafragmas atrašanos augšpusē palielina arī spiediens no apakšas. Gan jau ikviens cilvēks ir jutis problēmas starp vidukli vai pat nabu un ribām esošajā ķermeņa daļā, kuras nevar pieskaitīt ne pie vienas slimības. Laiku pa laikam un vājā formā tas gadiem var nākt un iet. Kāds saista tās ar vienlaikus radušos un vēlāk samazinošos uzpūšanos, cits to pieraksta vidukļa neizskaidrojamai uzbilšanai. Trešajam traucē nezināma iemesla dēļ laiku pa laikam notiekošā gāzes izdalīšanās gan caur muti, gan zarnu traktu, pēc kuras pašsajūta uzlabojas. Daži cilvēki novēro savādu tukšuma sajūtu, kas liek piepildīt vēderu, daži uzskata to par vienkārši tukšu vēderu.

Tas, kuru pastāvīgi un vienlaikus nomoka pilna vēdera sajūta un bads, pieēdas smags, bet joprojām jūtas kā gaisa balons. Ķermenis arvien smagāk velk uz leju, gaisa balons arvien vairāk ceļas augšup, līdz kādu reizi sajūtat, ka jūsu diafragma ir kā plakans, visos virzienos raujošu spriegojumu radošs gaisa spilvens, kurš grasās pārplīst. Tas nevar pacelties vairāk diafragmas maksimāli augšējā stāvokļa dēļ. Nolaisties lejup arī nevar, jo aknas un kuņģis neļauj.

vŠāds gaisa spilvens raujas augšup neatkarīgi no jūsu ķermeņa stāvokļa. Īslaicīga tā spiediena paaugstināšanās var radīt nenoteiktu bezpalīdzību, skumjas, briesmu un bezizejas sajūtu, izmisumu, kas uz brīdi var laupīt mie^u. Spriedze samazinās, ja jūs atrodat tam saprātīgu iemeslu. Pastāvīgas raizes rada neirozi, jo slimība pastāv, taču medicīniski nekas netiek atklāts. Ja šāda lēkme ir bijusi spēcīgāka, var parādīties aizdomas par nieru slimību, jo nieres pēc tam ir īpaši jutīgas un var šķist, it kā tās atrastos ārpus ķermeņa. Ta kā jūs zināt, ka šāda lieta nav iespējama, pamazām nomierināt sevi. Situācija slimība-ir-slimības-nav kaitē jūsu psihei.

Ievērojiet jēdzienu “nomierināt”, kas saka, ka jūs ar savām zināšanām aizrunājat sevi nejūtīgu jeb mirušu. Šādi tiek aizrunāts gan cilvēks pats, gan citi un palielināti stresi, kas rada neirastēniju. Astēnija ir vājums, bezspēcība. Astēniķis ir kā izspiests citrons, no kura izspiestas darbīgās vielas jeb citrona būtība.

“Pateicoties” sevis nomierināšanai, varat būt pilnīgi mierīgs, taču ievērojiet tiklīdz ierodas kāds neapmierinātais, kas sāk jums uzspiest savu taisnību, jūsu vēdera augšdaļa sāk izplesties. īpaši pamanāma reakcija rodas tad, ja kāds jums ļoti daudz nozīmē, ja jūs baidāties viņu pazaudēt, ja cenšaties iegūt viņa mīlestību, bet viņam ir liels ego un viņš ir pieradis, ka viņa taisnība uzvar. Viņam nav jāuzbrūk agresīvi. Tieši pretēji: vislielākās mokas jūsu vēdera augšdaļā rodas, ja viņš ir inteliģents cilvēks, bet jums viņam jāpadodas, pretējā gadījumā attiecības var pajukt. Ja šāds ir jūsu dzīvesbiedrs, jums noteikti ir uzblīdis vēders. Pastāvīgas bailes no neapmierināta cilvēka un pastāvīga atrašanās pašaizsardzības pozīcijās liek vēderam aptaukoties. Tikai apziņa vien, ka jums, pēc dzīvesbiedra domām, nekad nav taisnība, dara to pašu. Lai jūs būtu paši spējīgi lemt par savām lietām un darboties atbilstoši vajadzībām, šie stresi ir jāatbrīvo.

Vecāki! Ja jūsu bērns ir pārāk apaļīgs un viņa vēders ir kā bumba, viņš ir bezpalīdzīgs savā apziņā, ka viņam nekad nav taisnība. Bērns ir bezizejas situācijā, jo jūs esat radījuši viņam apziņu, ka jums vienmēr ir taisnība. Ja jums savstarpēji nebūtu tādas pašas problēmas, jūs nepazemotu arī bērnu. Vienalga, kā jūs cenšaties regulēt bērna svaru, tas neizdodas tikmēr, kamēr sākat cienīt sevi, dzīvesbiedru un bērnus tādus, kādi viņi ir. Vīrieša gudrība nepadara vīrieti par vīrieti.

Sievietes gudrība nepadara sievieti par sievieti. Gudrība ir tikai īpašība, kuru pielīdzinot sev, cilvēks sāk cīnīties par savām tiesībām, liekot citiem aizsargāties. Ja viņi baidās jūs pazaudēt, viņi aizsargā sevi pasīvi, tas nozīmē: aug lielāki un resnāki.

Garīga pašaizsardzība padara cilvēku resnu, 'lāpēc attīstītās sabiedrībās arvien lielāka problēma ir bērnu aptaukošanās un aptaukošanās vispār. Cilvēks, kas rāda zobus, kad kāds sāk viņu muļķot vai uzspiest viņam savas tiesības, nekļūst resns. Viņš var kļūdīties, salaist visu grīstē, taču, tā kā viņš neļauj citiem iegūt varu pār viņu, viņš nekļūst arī resns. Slikts cilvēks nekļūst resns, labs kļūst. Jo vairāk viņš pelnījis mīlestību, jo vairāk viņš ir iekšēji tukšs. Iekšējais tukšums jākompensē ar pretēju izskatu.

Iekšēji tukšs cilvēks ir neirastēniķis. Tas ir slimnieks, kas ar visām šur un tur iegūtām zināšanām ir izspiedis sevi tukšu. Viņa paša nav, ir tikai no citiem ņemti uzskati un vērtējumi. Ar tiem viņš negūst to, ar ko dvēsele būtu mierā. Jo vairāk šāds cilvēks liek sev dzīvot pēc citu vēlmēm, jo nejūtīgāks ir viņa ķermenis, kas tāpēc nevar pat saslimt. Dvēseles mokas turpretim padara viņu traku.

Tātad:

jo labāks cilvēks jūs vēlaties būt,

jo tolerantāks jeb citus vērā ņemošāks esat, jo svarīgāks jums šķiet katrs cita teiktais vārds, jo vairāk visu ņemat pie sirds un tur arī atstājat, jo vairāk cenšaties dzīvot citiem pa prātam un jo vairāk ejat bojā pats kā cilvēks.

Ja iet bojā cilvēks, bojā iet arī ķermenis.

Tas viss kopā arī ir neirastēnija, kas kļūst arvien nopietnāka, jo vairāk jūs sevi dēvējat par nervu slimnieku un apspiežat savu kaiti, slēpjot to no citiem. Agrāk vai vēlāk viss izplūst nojums ārā kā cilus traucējoša neirastēnija vai fiziska slimība. Ievērojiet visos veidos slavētā tolerantuma lomu šāda stāvokļa izveidē. Tolerantuma uzskatīšana par labu, izmācīšana par tolerantu, sevis vai citu piespiešana būt tolerantiem var beigties tikai tā.

Cilvēkam nav iārēkinās ar citiem, viņam vajag rēķināties ar citiem.

Pēc šī garā vēstījuma it kā gribētos zināt, no kā tad tomēr rodas šāds mokošs, gaisa pilns stāvoklis. Ko tas viss nozīmē? Tas nozīmē, ka cilvēks ir pārņemts ar garīgumu. Gan jau esat dzirdējuši šādu izteicienu. Kādam ir sažmiegtas dūres un no aizrautības sarkana seja, un atriebes kāri skatītāji mudina viņu nolaist šo tvaiku un realizēt savus piepūstos uzskatus. Nevienam neienāk prātā apstāties, lai pavaicātu sev, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka neierobežots gars ir iespiests ierobežota ķermeņa gūstā.

Šādi notiek garīgās došanas reducēšana uz laicīgo saņemšanu. Tas nozīmē saskatīt visur tikai naudu un darīt tikai naudas dēļ. Papildus vēl lepnība, ka es tieku ar to galā. Ta ir attieksme, kas iznīcina visu svēto, un jo lielākas ir cilvēka vajadzības pēc svētuma, jo lielāka ir viņa bojāeja. Cilvēks, kas ir pilns ideju jeb sevis, ir cilvēks, kurš ir pilns ar gaisu, kura gaisa pilnā esība neizzūd, kamēr viņš nevar realizēt savas idejas. Ja viņš kādu savu ideju nupat ir realizējis, pats ir laimīgs un apmierināts, kāds ierodas un saka, ka viņš to ir darījis tikai naudas dēļ. Rezultāts ir tāds, ka ideju atbrīvojušam cilvēkam idejas vietā, kas atdevusi gaisu citiem, atkal rodas pakrūtē piepūšama gaisa balona sajūta.

Cilvēkam, kuram ir daudz ideju, šādi var sist vairākkārt, pirms viņš aiziet aizsaulē. Tas, kurš dala savas idejas pa porcijām, cieš salīdzinoši daudz. Cilvēks, kuram ir viena ideja, ko viņš gadiem ilgā darbā ir padarījis cienīgu, lai dotu to cilvēcei, no šāda vērtējuma var aizlidot ideju jeb svētuma pasaulē.

Būšana pilniem ar gaisu citiem vārdiem ir lepnība lepnības pēc. Jo vairāk vēlaties būt lepni par savu ideju realizēšanos, vienalga cik atturīgi tas ari būtu, jo vairāk esat pilni gaisa. Piemēram, vēlaties būt normāls cilvēks, bet nesaprotat, ka ar gribēšanu to nevar iegūt. Cenšaties būt pielaidīgs, patīkams, saprotošs, jauks, smaidīgs, kluss, pretimnākošs, kautrīgs un esat. Veiksmīgi izdarāt savu lietu un ar sevi apmierināti dodaties projām. Bet, tiklīdz jūtat, ka spriedze ir mazinājusies, rodas jauna problēma: vēdera gāzes grib saraut gabalos. Jūs steidzaties meklēt stūri, aiz kura tās pieklājīgi izlaist, taču, kad atrodat, tās nemaz nenāk ārā. Tā vietā uzblīst vēdera augšdaļa. Šādi par sevi liecina lepnība par to, ka es nebiju lepns.

PATIESS GADĪJUMS

Pazinu kādu akadēmiķi, kurš centās izveidot savas ģenialitātes īstenošanai materiālus nosacījumus. Valsts nedeva naudu, un viņš ar savu ģeniālo ideju aizgāja kapā. Valsts nesaprata viņa ideju. Viņš nesaprata valsti, jo viņš idejiski bija aizgājis pārāk tālu priekšā savam laikam. Kad viņam lika saprast, ka viņš vēlas tikai dabūt naudu, tas bija pārāk daudz cilvēkam, kura materiālā dzīve bija vairāk nekā pieticīga. Patiesībā viņš nudien gribēja tikai naudu. Lai īstenotu tās idejas, kuru viņam bija pārpārēm. Viņš zināja un juta, ka sabiedrībai tās drīz būs vajadzīgas, un centās pierādīt lai iegūtu laiku, ir svarīgi nenokavēt. Tās nozīmē, ka jāsāk tūlīt, bet naudas maka īpašnieki viņu nesaprata.

Viss aizvainojums bija redzams viņa sejā. Tas nozīmē: viņš bija ļoti patīkams džentlmenis, bet viņam bija slimība, kas izpaudās sejā. Kauns parādīt to, kā viņa ilūzijas tikušas izkropļotas un kā ar atteikumu viņam iespļāvuši sejā, izpaudās slimībā, kas izkropļoja viņa seju. Ja viņš uz spļāvienu būtu atbildējis ar to pašu, viņš būtu iespļāvis pats sev sejā, jo viens no viņa mērķiem bija vienmēr palikt džentlmenim. Par džentlmeni viņš būtu varējis palikt ari kā Cilvēks, taču viņš pārāk daudz bija pieķēries saviem principiem, kas lika viņam no visa spēka cīnīties par savām idejām.

Pašlaik laikam būtu pareizais laiks kaunināt valsti, bet es to nedaru. Drīzāk uzsveru, ka cilvēka dzīvi veido viņš pats. Atbrīvojiet savu garīgās došanas reducēšanu uz laicīgo saņemšanu, tad neviens nevarēs jūs ar vārdiem pārlauzt uz pusēm, slēgt jūsu enerģiju šķērsvirziena kanālu.

Visaugstākajam kā līdzsvars stāv pretī viszemākais. Jo augstāku garīgo ziņu, ideju vai teoriju jūs nesat, jo vairāk jūs vaino alkatībā un tieksmē pēc naudas. Kāpēc? Jo jūs baidāties un ienīstat garīgās došanas reducēšanu uz laicīgo saņemšanu.

Jūs varat būt jebkāds skolotājs, kas atdod no sevis visu. Jums var būt kājās pēdējais bikšu pāris un kabatā pēdējā kapeika, jo domas par naudu jums ienāk prātā kā pēdējās. Ja jūs iedrošināties prasīt savam darbam atbilstošu samaksu, tad saka jūs domājat tikai par naudu. Jūs nesaprotat, ka jūsu drosme ir apspiestas bailes, kas pievelk to, no kā jūs baidāties. Baidāties, ka tiksiet uzskatīti par sliktiem cilvēkiem. Redzat, arī tikāt uzskatīti.

Ja jūs atbrīvojat savas bailes un naidu pret garīgās došanas reducēšanu uz laicīgo saņemšanu, jūs saprotat, kāpēc nauda vienmēr tiek uzskatīta par visnetīrāko lietu. Ideja ir svētums, kas rada materiālo pasauli, arī naudu, bet dzīšanās pēc naudas iznīcina svētumu. Šādi cilvēks, kuram jūs pirms brīža nesavtīgi palīdzējāt, var saskatīt jūsos sevis paša alkatību un pavēstīt jums savu viedokli tieši sejā vai aiz muguras.

Viņš nesaprot, ka, sitot jums, viņš iesitis ari sev pa aknām un aknās slēptais naids izplūdis ārā. Viņa zemapziņa atgādināja viņam, ka pastāv viens svēts dabas likums, kura jēga saka garīgajai došanai un laicīgajai došanai jābūt līdzsvarā. Ja kāds ir ieguldījis savu darbu, lai Tev palīdzētu, tad viņam par to jāatlīdzina, šādi Tu palīdzi viņam. Viņa alkatība tam nepiekrita. Alkatība jau reiz ir tāda, ka tā visu grib tikai sev, bet tā neuzbrūk, ja nav kam uzbrukt.

Nopeļot citu alkatību un zemo garīgumu, jūs saņemat sitienu atpakaļ, jo patiesībā nopēlāt citā paši sevi. Jo vairāk jūs uzskatāt, ka jūs tāds neesat, jo vairāk esat. Tā kā uzskatāt to par sliktu, noslēpjat to no sevis un citiem tā, ka varbūt neviens nekad par to neuzzinās. Tikai dzīve un jūsu dzīvais ķermenis zina un atbilstoši reaģē.

PATIESS GADĪJUMS

Reiz sāku sadarbību ar kādu gudru un ļoti aktīvu organizatoru. Mēs bijām atšķirīgi kamēr es vēl domāju, viņš jau darbojās. Viņš ar sava lielā paziņu loka palīdzību ātri lika lietām kustēties vajadzīgajā virzienā. Es vēl nepaspēju savas idejas vispusīgi pārdomāt vai pārbaudīt, kā viņš jau bija aizrāvies. Tas man bija kā sarkanās gaismas iedegšanās luksoforā. Pēc manām domām, biju jau viņu pietiekami iepazinusi, kad pēc kādas sarežģītas problēmas veiksmīgas atrisināšanas viņš pēkšņi sāka aizrautīgi stāstīt, ko visu ar manām spējām varētu izdarīt.

Plāns pēc savas formas bija pasauli glābjošs, pēc satura pasauli iekarojošs. Es tad nezināju, ka viņš to nejuta. Es jutu un biju šokēta, ka viņš, it kā garīgs cilvēks, varētu būt tik alkatīgs. Tad es vēl nezināju, ka neviens cilvēks nav tikai garīgs. Tolaik biju tik naiva, ka ticēju ar garīgumu aizrāvušos cilvēku gudrībai. Es jutu kaut kas nav pareizi, bet nesapratu, kas tieši nav pareizi.

Mans teiktais par piesargāšanos bija kā kurlam cilvēkam. Es būtu gribējusi uzgriezt muguru un pazust, taču pieklājība lika palikt uz vietas ar sakostiem zobiem. Jutu, kā minūti no minūtes kļūstu arvien slimāka. Slimība izglāba mani no kļūšanas par neinteliģentu, un es nedarīju neko tās profilaksei. Es gribēju saslimt, un es saslimu. Stundas laikā temperatūra paaugstinājās līdz 40 grādiem un “visi gali tecēja”, jo mana vienīgā doma bija: “Projām no šejienes un uz visiem laikiem!” Es gribēju saslimt, lai man nebūtu autoritatīvam cilvēkam tieši jāizsaka savs viedoklis. Tas nozīmē, ka toreiz es vēl neiedrošinājos būt es pati.

Tikmēr, kamēr es biju izmisusi par to, kā tā var un kā tā drīkst, temperatūra saglabājās, taču, tiklīdz es sāku atbrīvot alkatību, kas padara svētumu par preci, sāka kristies arī temperatūra. Tagad mani šādi priekšlikumi vairs nešokē, jo no manis ir atkarīgs, vai es ļauju sevi pārvērst naudā vai ne. Sapratu arī to, ka saņemt savam darbam atbilstošu samaksu nav kauna lieta. Tas nenozīmē, ka esmu šo stresu aizmirsusi. Tas nozīmē: es neesmu paspējusi to vēl pilnībā atbrīvot. Kad naudas pasaule uzbrūk arvien vairāk, nepieciešams sistemātiski'rūpēties par savas dvēseles tīrību. Tas, kurš to nedara, vēl nezina, ko tas nozīmē.

Tātad: lai cilvēks būtu kāds būdams, mana attieksme ir mana attieksme, un, jo nosodošāka tā ir, jo vairāk es ciešu. Ja nebūtu baiļu, nebūtu arī sevi jāaizsargā.

Visvairāk cilvēks nodara pāri pats sev. Padomājiet, kā jūs mokāt savu sirdi ar vainas sajūtām, ja vēlētos dot tāpat. Tā kā bez naudas dzīvot nevar, tad jums nauda ir jāpieņem. Vēl trakāk jums tā jāprasa par savu godīgi padarīto darbu. Tikmēr, kamēr jūsos mīt bailes un naids pret garīgās došanas reducēšanu uz laicīgo ņemšanu, jūs turpināt attiekties pret darba atalgojumu kā pret saņemšanu. Jūs baidāties no jebkāda darba un jūtat kaunu, vienalga cik mazu atalgojumu saņemat.

Jūs pārstājat redzēt savu došanu un neprotat pieņemt pretī doto. Gribai būt pārāk labi kā eņģeļi. Naudas trūkumā sākat vainot sevi par to, ka neprotat dzīvot. Tādējādi galarezultātā vienlaikus vainojat sevi par to, ka ņemat naudu, un to, ka neņemat naudu. Pēc kāda brīža jūs sākat sevi vainot par to, ka gribat naudu, un vispār domājat par naudu. Viss tikai tāpēc, ka neesat mācējuši atbrīvot vienu stresu.

Naudas problēma skar personiski ikvienu, arī mani. Tāpēc cenšos meklēt un atbrīvot savus neskaidrības radošos stresus. Centieties arī jūs. Ziniet, ka tam, kurš naidīgi attiecas pret naudu, jau ir vai radīsies naudas problēmas. Cilvēks ar naudas problēmām kļūst nervozs no visa, kas attiecas uz naudu, kaut vai sarunas. Kaut vai anekdotes. Tas, kurš nepārvērš sevi par naudu, nepārvērš arī citus, un viņam var būt daudz naudas, bet viņš nerada sev šādu kannas parādu.

“Ja es atbrīvoju garīgās došanas reducēšanu laicīgā ņemšanā, vai man tad būs vajadzīga garīgās došanas reducēšana laicīgā ņemšanā?” kāds klausītājs automātiski pavaicāja, un vienlaikus citu murdoņa lika viņam piesarkušam nodurt acis. Citi viņu nosodīja. Kad es viņiem pavaicāju, kas tad tomēr notiek, neviens nemācēja neko atbildēt. Tad jūs esat devējs, kas pieņem to, kas viņam tiek dots. Jums tiek dots tas, kas jums vajadzīgs. Tiek dots tik daudz, lai jūsu sirds būtu apmierināta gan garīgi, gan materiāli.

Ir svēti brīži, kad devējs ir pateicīgs, ka dotais ticis pieņemts, un kad ir nepieņemami maksāt naudā vai vispār nepieņemami pieņemt kaut ko, izņemot pateicību. Šie brīži jājūt pašam. Ja nesajūtat un vēlaties atalgot, bet redzat, ka otrs tiek aizvainots, varat labot savu kļūdu ar vienkāršiem vārdiem: “Piedod! Baidos, ka es varbūt nesapratu pareizi. ” Jums tiks piedots. Gan jau to sajutīsiet.

Cilvēks ir laimīgs tad, kad viņš ir līdzsvarā. Līdzsvars ir tad, ja dzīves abas puses garīgā un fiziskā ir līdzvērtīgas. Garīgā sasniegšana ļauj sasniegt arī laicīgo. Bet garīga saņemšana arī laicīgi palīdz tikai saņemt. Materiāli domājošs cilvēks vēlas tikai saņemt, tāpēc viņš katrā garīgā došanā saskata tikai saņemšanu. Viņš neprot redzēt, ka, ja viņam netiktu dots garīgi, viņš nebūtu saņēmis laicīgi. Saņēmējam vienmēr šķiet, ka viņš ir saņēmis maz, alkatība aizliedz viņam dot.

Cilvēks, kas ciena tikai materiālās vērtības, vēlas uzreiz saņemt visu. Viņš ir apmierināts, ja par savu grūti pelnīto naudu saņem aptiekā tabletes. Vai šīs tabletes ir lielās naudas vērtas un vai tās palīdzēs, tam sākotnēji nav nozīmes. Gan jau vēlāk paspēs nopulgot. Garīgu mācību, kā uzlabot un saglabāt savu veselību, viņš uzreiz sāk nopelt, ja viņam par to bijis jāmaksā. Viņš taču neko nav fiziski saņēmis. Ja viņam nebija jāmaksā, vienalga nopeļ. Kaut vai tāpēc, ka viņam bijis jātērē savs dārgais laiks klausoties. Tāpēc patiesi labi alternatīvie mediķi baidās pieņemt no saviem pacientiem naudu, nemaz nerunājot par tās prasīšanu, un nomokās ar materiālām problēmām. Tā ir sevis upurēšana, ar kuru samazinās arī dziednieciskās spējas.

Dabas likumi saka vienkārši: ikvienam ir jādod tas, ko viņš var dot. Tad viņš saņem to, kas viņam ir vajadzīgs. Ja viens dod otram savu garīgo enerģiju, tad otram vajag dot pirmajam savu materiālo enerģiju, un abām došanām jābūt līdzsvarā.

-  Ja sanērnēis dod devējam mazāk, nekā devēja darbs ir vērts, tad saņēmējs saņem mazāk, nekā viņam tiek dots. Daļa no viņam dotās enerģijas tiek aizpūsta vējā, un varbūt tieši tai ir vitāli svarīga nozīme. Ja devējs vērtē sevi atbilstoši saņemtā materiālā atalgojuma, arī naudas daudzumam, tad viņa pašcieņa samazinās. Uzņēmēji saka: zini savu vērtību un nepārdod sevi lētāk, nekā tu esi vērts, citādi kļūsi par nocenotu preci. Šajā ziņā viņiem ir taisnība.

-  Ja saņēmējs dod devējam vairāk, nekā devēja darbs ir vēris, un devējs to pieņem, tad devēja došanas spējas samazinās atbilstoši tam, kā palielinās viņa alkatība. Viņš nesaprot, ka par cilvēku viņā ticis samaksāts. Tas nozīmē: viņš kā cilvēks tika nopirkts, jo viņš sevi pārdeva. Tas samazina devēja pašcieņu, tāpēc cieņa pret viņu mazinās. Tāpēc saka, ka ikviens dod un ņem saskaņā ar savu sirdsapziņu.

-   Ja cilvēks patiešām ir nabadzīgs un viņam nav iespējas maksāt, tad viņa sirds aizved viņu pie tāda palīga, kas palīdz tikai palīdzēšanas pēc, un dara to ne sliktāk kā tie, kuriem jāmaksā. Bet, ja palīdzības saņēmējs saprot “knifu” un vēlas padarīt palīdzētāju par slaucamu govi, drīz vien palīdzētājs vairs viņam nepalīdz. Dzīve pati aptur mantrausību.

Cilvēka dzīve sākas no vecākiem. Garīgās došanas reducēšana laicīgā saņemšanā arī sākas no vecākiem. Zīdainis sāk raudāt vai saslimst, ja

1)      viņa māte domās vai vārdos iemet tēvam sejā apvainojumu: “Tu nemīli mani. Citi dzīvo kā kungi, bet man nav nekā!” vai ja

2)   tēvs vārda “mēs” vietā lieto vārdu “es”.

Sādi nabadzīgi cilvēki reducē mīlestību naudā un bagāti cilvēki ķermenī. Viņi grib naudu un grib ķermeni, bet ir vienlīdz slikti, ja tie ir un ja to nav, jo laimes ar šādiem uzskatiem tomēr nav. Mazvērtības komplekss liek vīram sacīt: “Mana ģimene. Mana nauda. Mani bērni.'” Citi līdzvērtīgi to akceptē. Ja šis vīrs lietotu vārdus mūsu ģimene, mūsu nauda, mūsu bērni, tad viņš tūlīt tiktu iekļauts jampainpiņu sarakstā. Apkārtējās vides ietekmē vīrietis arī mājās sāk runāt: “Mana nauda!” Viņš pat neievēro, ka saka to sievietei, kas nebūt nepelna mazāk kā vīrietis.

Dumja sieviete atbild uz to ar histēriju. Gudra sieviete norij aizvainojumu. Sievieti, kas, audzinot bērnus, ir strādājusi algotu darbu par dažiem gadiem mazāk, vīrieša egoisms aizskar īpaši sāpīgi. Ja bērns saslimst, tas nozīmē, ka viņam bijis īpaši sāpīgi. Katru reizi, kad viņš dzird, ka mīlestība atkal tiek pārrēķināta naudā vai mantās, viņa vēdera augšdaļa tiek saspiesta gandrīz līdz pārplīšanai.

Attieksmi, kas sākusies no vecākiem, cilvēks sāk attiecināt uz visu pasauli. Jūs varat aiz izmisuma katru reizi kampt gaisu, kad redzat vai dzirdat, kā cilvēki nonievā mīlestību. Bezjēdzība un bezcerība attiecībā uz cilvēces labāku nākotni aug. Ja jūs neprotat tās atbrīvot, bet padoties nevēlaties, jūs apspiežat tās un sākat piespiest sevi cerēt. Sākat piespiest sevi tā godāt garīgās vērtības, lai citi cilvēki tās saprastu un sāktu cienīt.

Ja daudzi sāk to darīt, tad tie, kas nesāk, sit jums pa aknām. Sit, un jūs arvien vairāk paliekat bez elpas. Šādi viņi jums māca, lai jūs nenākat mācīt viņus, kamēr neesat atbrīvojuši savus stresus. Jūs kampjat gaisu, tverat pie vēdera un sākat domāt, lāpāt kā sāku arī es. Ja izmisums kļūst nepanesami liels, esat spiesti sākt domāt par tā nozīmi.

Vecāku vēlme, lai cits citam apliecinātu savu mīlestību, pāraug vēlmē, lai bērni apliecinātu savu mīlestību viņiem. Tā kā vīrieši cieš no nespējas vairāk apliecināt savu mīlestību sievietei, lielākā daļa vīriešu neprasa to arī no bērniem. Viņi labāk bēg projām no bērniem vai sāk apliecināt, kurš mājās ir saimnieks. Mīlestību apliecināt nav iespējams, bet saimnieka statusu ir iespējams apliecināt. Mātes turpretim līdz pat nāves stundiņai var reducēt visas savas nelaimīgās dzīves žēlabas naudas trūkumā. Ar to viņas pierāda, ka vīru, kurš tur ģimeni naudas trūkumā, nevar mīlēt. Cenšas pierādīt, bet tā īsti pierādīt nevar. Tad viņas vaino visus, ka neviens viņām netic. Un netic arī.

Ja jums ir šāda māte un jūs esat īpaši jūtīgs cilvēks, varat sajust, kā domas par māti var likt jūsu vēderam jūtami, redzami un taustāmi uzblīst. Tāpat domāšana par tēva vai abu vecāku skopulību. Atbrīvojiet vēlmi pierādīt vecākiem, ka viņi dara nepareizi, un vēlmi padarīt vecākus laimīgus, atverot viņu sirdis, tad jums atkal būs par vienām ciešanām mazāk.

Varu jums pateikt, ka šos divus stresus ir īpaši grūti atbrīvot, ja jūs bieži sazināties ar saviem stīvi domājošajiem vecākiem fiziski. Ja vecāki ir aizgājuši no šīs pasaules, ir vieglāk palūgt viņiem piedošanu par to, ka neesat pratuši izskaidrot viņiem dzīves garīgās vērtības, lai gan bijāt ieradušies to izdarīt. Gariem ir viegli piedot, ka viņi nav pieņēmuši mācību. Var tikt galā arī ar piedošanas lūgšanu savam ķermenim.

Vecākus nav iespējams mainīt, bet ir iespējams pārtraukt kļūšanu pašiem par šādiem vecākiem. Vislabākais skolotājs ir jaundzimušais bērns. Ziniet, ka zīdainis ēšanas laikā iekampj gaisu, ja māte vai citi skatītāji reducē mīlestību bērnu vērtējošā apbrīnā. Vai izmisušā vērtēšanā, ja bērns nav piedzimis vesels. Ja cilvēks pats to neievēro, rodas veselības traucējums.

Atcerieties iepriekšējā nodaļā ar vēdera augšdaļu saistītās principiālās problēmas, tad arī šī nodaļa būs labāk saprotama.

Gaisa burbulis kuņģī, kuram ļauj izplūst kā atraugām, turot bērnu vertikāli, nodara bērna vēderam tādas pašas raujošas sāpes kā mātes vārdi vai domas bērna dvēselei. Jūs jau zināt, kādu elli bērnam var sagādāt gāzes sāpes. Jo vairāk ir apbrīnas jeb jo vairāk tiek izceltas labās īpašības, jo vairāk tās vēlas redzēt arī turpmāk. Tā kā dzīve rit pa sinusoīdu, tieši tas pats nekad nevar atkārtoties. Ja to tomēr vēlas, tad dzīves kvalitatīvā attīstība apstājas. Jo lielāks ir izmisums pie slima bērna gultas, jo neiespējamāka ir viņa dzīves sinusoidas pacelšanās.

Ir no dzimšanas slimi bērni, kas necieš uzspēlētu jautrību, maigumu un ucināšanu. Atbrīvojiet savu optimismu un esiet normāli. Apzinieties, ka jūsu bērns optimisma vietā dod priekšroku pesimismam. Mierīga nopietnība viņam tāpēc ir piemērota vislabāk. Iedzimta patoloģija izsaka karmas parādu, kas radies iepriekšējā dzīvē labas gribas rezultātā. Viņš tagad ieradies pieredzēt godīgu slikto. Palīdziet viņam ar godīgumu, sliktā izrādīšanu. Ticiet, jūsos nav vairāk sliktā kā 49%. Pēc daudzuma mēs šajā ziņā visi esam vienādi. Saprotot to, kļūsiet par cilvēku, kas ņem vērā apstākļus un tiem piemērojas, kura attapība, palīdzot savam bērnam piemēroties dzīvei, ir apbrīnojama.

Katram cilvēkam ir kaut kas svēts. Svētums, kas tiek celts, šķiet liels un skaists, un tā celšanas gods parasti tiek tikai šīs pasaules varenajiem. Es nerunāju par to. Es runāju par patieso svētumu, kas katram cilvēkam ir tik personisks, ka par to nekad nerunā. Svētuma izteikšanai nav vārdu. Svētuma sajūta var padarīt par svēto jebkuru mazu cilvēku, ja viņš tic savam svētumam tā, ka nebaidās no tā apsūbēšanas, izzušanas vai saplīšanas. Šāds līdzsvarots cilvēks patur savu svētumu pie sevis, jo jūt, ka citu alkatību nevajag provocēt.

la kā lielākā daļa bailēs dzīvojošās cilvēces ar savām bailēm provocē citus apgānīt svētumu, tas arī tiek darīts. Reizēm tas ir ļaunprātīgi, galvenokārt tomēr bez jebkāda nolūka. Ja stress nav atbrīvots, tad jo vairāk viņš grib, lai viņa svētums tiktu uzskatīts par svētu, jo vairāk apvainojumu viņam ir jānorij. Tas, kurā nav svētuma, uzreiz ir grēcīgs.

Tas, kurš uzskata par svētu svētdienu, neļauj traucēties, ja viņš tiek uzskatīts par slinku. Svētā dienā vairāk nekā parasti nodarbojoties ar dvēseles dzīves problēmām, cilvēks attīrās no tā, ko citi uzskata par vainu. Svētajai dienai nav jābūt svētdienai. Ikvienam var būt sava svētā diena, svētā darbība, svētums, kas rada pacilātību un svētlaimi. Nosaucot kaut ko, piemēram, ģimeni par svētu, vienlaikus cenšoties tikt no ģimenes tālāk, lai atpūstos, esam nomaldījušies. Vēlamies uzskatīt ģimeni par svētu, bet neuzskatām, un tāpēc ģimene ir nogurdinoša. Ņemam no ģimenes svētdienu kā svētu dienu, lai darītu darbu un no tā kļūtu laimīgi, taču nekļūstam laimīgi. Pārāk daudz darba iznīcina svētumu. Pārspīlēšana vispār iznīcina svētumu.

Svētuma zaimošana rada izmisuma stresu, kas rada sajūtu, ka III čakra ir satverta dzelzs tvērienā. Akūta izmisuma brīdī rodas nepieciešamība iztukšot zarnu traktu. Jo akūtāks ir izmisums, jo vairāk tas izpaužas kā negaidīti radusies caureja. Dažiem cilvēkiem pietiek tikai padomāt: atkal es esmu tas muļķis, kas nevar neko padarīt, ka viņam jāsteidzas uz tualeti.

Vēders strādā kā pulksteņa mehānisms tādam cilvēkam, kas

1)      neko dzīvē neuzskata par svētu, jo viņam viss ir vienalga, vai

2)      prot glabāt savu svētumu dvēselē tā, ka laicīgās lietas neapgāna viņa svētumu. Šāda ir ideāla svētuma turēšana.

Ziniet-ja vajadzīgs, brīvā enerģija realizē sevi pati, tāpēc atbrīvojiet visus savus sirdi aizkustinošos plānus, jo, kamēr tas nav izdarīts, tos nevar sākt realizēt. Ja protat, tad atbrīvojiet savus plānus visus uzreiz, ja neprotat, atbrīvojiet tos pa vienam. Ja jums pēc tam no mutes un zarnu trakta sāk izdalīties gāzes bez smaržas, esat tikuši ar to galā. Tālāk dzīve rādīs, vai jūsu skaistā ideja ir radīta, lai realizētos arī fiziskā līmenī.

Vislielākā nerealizējamā ideja, kas cilvēkam var būt, ir ideja pāraudzināt citu cilvēku vai citus cilvēkus par ideāliem vai padarīt viņus veselus un laimīgus.

Svētums ir ideāls, bez kura nevar dzīvot, tāpēc katrā dzīvā cilvēkā ir ari kaut kas svēts, lai gan viņš protestējot demonstrē, ka nav. Neatkarīgi no attīstības līmeņa garīgās vērtības vienmēr tikušas idealizētas. Ja tās tiek saskatītas laicīgās lietās, laicīgā lieta kļūst vērtīga. Bailes rīkojas pretēji. Tas padara šo laicīgo vērtību par gara ienaidnieku un uzskata ja laicīgais ir izzūdošs, tad tam nemaz nav garīgas vērtības.

Laicīgās lietas garīgā vērtība irtās esamības jēga. Jo lielākas ir bailes, jo vairāk cilvēki baidās un pat noliedz laicīgo, saskata tajā Velnu, kas jāiznīcina. Neraugoties uz to, laicīgais ķermenis un garīgais ķermenis ir veidots līdzvērtīgs, tiem tikai ir dažādas nozīmes. Tāpēc to abu esamība ir jāvērtē līdzvērtīgi, nekad nedrīkstam reducēt garīgās vērtības fiziskajās. Tomēr tas tiek pastāvīgi darīts.

Dzīve ir iekārtota tā: ja svarīgākais garīgais ķermenis dod laicīgajam ķermenim to, kas laicīgajam ķermenim ir vajadzīgs, tad laicīgais ķermenis garīgajam dod pretī to, kas vajadzīgs garīgajam ķermenim. Savstarpēja došana ļauj dzīvot un attīstīties vienam ar otra palīdzību. Gars dod ķermenim dzīves gudrības, ar kurām ķermenis rada materiālas vērtības, kas savukārt ir vajadzīgas garīgai attīstībai. Katrs it kā iet pa savu ceļu, bet pastāvīgi sniedz otram kaut ko vajadzīgu, un otrs sniedz pretī. Šāda iešana ir attīstība, kā kāpnes, kas kā spirāle iet augšup debesīs.

Šādas kāpnes, kuru pakāpieni ir kā fiziskā ķermeņa attīstība un margas kā garīgā attīstība, pastāv katrā cilvēka šūnas kodolā. Tās saucas I)NS dezoksiribonukleīnskābe, kas izskatās kā no posmiem savienota dubulta spirāle. Šie posmi liek dēvēti par gēniem, un tajos tiek glabāta visa ķermeņa pārmantojamā informācija gan par šūnas un organisma, gan par viņu pēcteču vitālo darbību. Lai gan dažādu augu šūnas izskatās dažādi, tām principā ir vienāds saturs.

Ķermeņa šūna ir ķermeņa makets, kurā netrūkst nekā, kas ir ķermenī. Šūnas kodols, kurā atrodas DNS spirāle, ir līdzvērtīgs sirdij jeb dvēseles viduspunktam. Tas nozīmē, ka dvēselē slēptie noslēpumi patiesībā nemaz nav noslēpumi, jo tie ir saglabāti fiziskā līmenī, tikai tos vēl neviens neprot nolasīt. Tā vietā, lai, atrodot kļūdu, cilvēkam tiklu mācīts šo kļūdu labot, mūsdienās slimo gēnu cenšas izgriezt no spirāles ķēdes un aizvietot ar labāku. To, ka tā ir vardarbība, zinātnieki vēl nesaprot. Dvēsele protestē, bet tomēr ļauj to darīt. No pieredzes taču mācās. Zinātnieki nesaprot, ka ir vēl kāds, kas noraugās šajās darbībās un zina par sliktajām lietām, kas rodas no labajām. Tas ir Gars.

Garīgi ir iespējams redzēt gēnu traucējumus, kas rada ģenētiskas slimības. Ja gēns ir novirzījies no savas vietas gēnu ķēdē, tad tas nozīmē, ka cilvēks savā dzīves ceļā savu kļūdaino priekšstatu dēļ ir aizgājis neceļos. Ar aiziešanas neceļos jēdzienu esam sapratuši noziedzības ceļu. Laicīgā aiziešana neceļos ir dvēseliskās aiziešanas neceļos rezultāts. Nav neiespējams, ka drīz zinātne ļaus mums apskatīt mūsu slimo gēnu fotogrāfijā. Atbrīvojot stresu, kas padara gēnu slimu, varēsim nākamajā fotogrāfijā apbrīnot savu spēju rezultātu. Ceru, ka tad domu spēkam sāks ticēt.

Cilvēkam, kurš iepriekšējās dzīvēs vienu kļūdu dažādās situācijās ir pietiekami daudz atkārtojis un šajā dzīvē izvēlas atkal tās pašas kļūdas atkārtošanas nosacījumus, aplis spirālē ir pilns. Darot ļaunu primitīva cilvēka veidā, vairs nav iespējams attīstīties. Konkrētā enerģija ir pāraugusi robežas un izpaužas par pakāpi augstākā attīstības līmenī kā slimība. Tas nozīmē: ja cilvēks kā ļaundaris nesaprata savas kļūdas, tad viņš varētu saprast tagad, kad viņš, pēc viņa domām, ir labdaris.

Bērns ar gēnu patoloģiju mācās pats un māca vecākiem kļūt normāliem. Ja vecāki atbrīvo savas nepareizās domas, viņi sāk attiekties viens pret otru atbilstoši dzimumu lomas īpatnībām. Tas nozīmē: sāk attiekties viens pret otru normāli. Bērna nobīdītais gēns ievirzās pareizajā vietā. Vecāku attiecības kļuva veselas, un bērns izveseļojās. Neviens neko nemainīja, visi mainījās. Šādi atveseļojušies mazie pacienti ir bijuši vairāki. Dzīves laikā radušās slimības arī ir šādas gēnu nobīdes. Katrs gēns taču ir kādas konkrētas domas nesējs.

Gēna pārbīde gēnu ķēdē ir ārēji redzama vaina. Tas ir tāpat, kā slikts cilvēks ir slikts tāpēc, ka viņa sliktums ir citiem redzams. Savstarpējā cīņā vājākais tiek nogrūsts malā. Cilvēkam, kurš pēc tam primitīvas cīņas vietā izvēlas viltīgu cīņu, gēnā rodas pārmaiņas. Tas ir tāpat, kā labs cilvēks ir labs tāpēc, ka viņš savu slikto ir noslēpis. Ja viņš slēpj un audzē, lai kādā brīdī parādītu savu varu, viņš iznīcina savu gēnu no iekšpuses. Kādu dienu gēns sabrūk, un tagad vaina redzama arī no ārpuses. No mūsdienu medicīnas augstākā līmeņa raugoties, ir radusies slimība, kuras izraisītājs ir šis sabrukušais gēns. Nav nekā labāka kā izņemt to no šūnas un aizvietot ar jaunu. Izveidojam jaunu cilvēku.

Tas arī tiek darīts. Pilnīgi jauns, tā ka cilvēks vairs nepazīst pats sevi.

Zinātnieki arī paši nesaprot, cik pareizi viņi runā. Viņi ņem cilvēka konkrēto maldīgo priekšstatu par gēnu un aizvieto to ar normālu izpratni par gēnu. Ideja ir lieliska. Tikai cilvēks pats neko nav darījis. Atkal viss tiek izdarīts fiziskā līmenī. Bet cilvēkā mīt apziņa, ka viņš ir ieradies, lai pats darītu laimīgu savu dzīvi, lāda ir katra cilvēka dzīves jēga. Neviens gēns neeksistē patstāvīgi un patstāvīgi neizraisa arī slimības.

Gēns ir kā viena doma, kas sakrājas uzmācīgā idejā, iejūdzot sava mērķa sasniegšanas pajūgā arī citas domas. Kā jūs domājat, kas notiek, ja autoritāras sistēmas vadītājs pēkšņi sabrūk un tiek aizvietots ar normālu vadītāju? Pirmajā brīdī iestājas pilnīgs apjukums jeb rodas haoss. Neviens neko nesaprot. Neviens vairs nav viņš pats. Ilaosu var piespiedu kārtā likvidēt ar ārējiem faktoriem, medikamentiem, bet problēma paliek. Jaunas slimības neliek ilgi gaidīt.

Revolūcija valstī nomaina vienu vadītāju ar otru. Kas notiek, ja par valsts vadītāju tiek iecelts svētais? Ja pilsoņi nav gatavi šādam valsts vadītājam, var notikt daudzi pārsteigumi. Pilnīgi normāls gēns simboliski ir svētais. Ja cilvēkiem iemāca saprast dzīves garīgo pusi, viņi pieņem savu valsts galvu. 1as nozīmē: ja cilvēks ir sapratis savas kļūdas un viņam ar gēnu medicīnas palīdzību palīdz ātrāk piecelties kājās, tad gan ārsti, gan pacients ir labāk iepazinuši dzīvi. Pretējā gadījumā rezultāts ir arvien agresīvāka cilvēce.

Atbrīvojot savus stresus, atveseļojat savu un savu nākamo paaudžu ģenētisko kodu. Tas nozīmē: likvidējat arī tās slimības, kas vēl nav radušās, bet kas ir ceļā piejums. Šāda ir patiesi profilaktiska medicīna.

Ģenētisku attīstības noviržu bāzes enerģija ir nievāšana.

PAR TĀ KUNGA ZVĒRUDĀRZU

Viss, kas pastāv, ir svēts. Dodot esošajam viennozīmīgu vērtējumu, mēs iznīcinām svētumu. Viss, ko mēs novērtējam, enerģētiski paliek mūsos un ar lielāku vai mazāku moku palīdzību lūdz mums to atbrīvot.

Diafragmas gūstā esošā dzīvnieku valsts ir liela. Vardes jeb aizvainojuma enerģija, pieaugot pazemojumam, pāraug krokodila enerģijā, jo pazemojums aizvaino visvieglāk. Krokodils prot saduļķot ūdeni un šajās duļķēs pats orientēties. Kad viņš atver savus žokļus, tajos arī kaut kas pazūd. Viņš norij upuri, pašam acīs lielas krokodila asaras viņam ir sevis žēl. Kāpēc? Jo, pēc viņa domām, viņam jāapmierinās ar maziem un vārgiem ieguvumiem. Viņam ir kauns, jo viņš ir kaunā.

Vardes un krokodila enerģija ir maza cilvēka komplekss.

Tiem, kas uzskata sevi par labākiem, nekā viņi ir, ir vaļa un haizivs enerģija.

Mazs cilvēks gaida, lai citi padarītu viņa dzīvi labu. Lieli cilvēki vēlas pierādīt, ka viņi padara labu gan savu, gan citu dzīvi. Neviena no pusēm nesaprot, ka garīgi viņi visu dara tikai sev un ar savām darbībām citu priekšā nav jālepojas.

Ikdienā minēto enerģiju garā nosaukuma vietā lietojam jēdzienus zemiskums un cēlums. Šādi, no sabiedrības pozīcijas raugoties, liels cilvēks var būt zemisks un mazs cilvēks var būt cēls.

Diafragmā var atrast daudzu dzīvnieku enerģijas, lai gan tā ir šķietami vienkāršs orgāns. Raugoties no skumju jeb ūdens aspekta, tajā ir ūdens iemītnieki. Tas nozīmē, ka tam, kurš dzīvo skumjās, būtu jāatbrīvo attiecīgie ūdens dzīvnieki. Cilvēks, kas nebaidās no skumjām, nenīst skumjas, un viņa diafragma ir kā medūza, kas peld ūdens slānī tuvu virsmai, elastīgi, viegli un pastāvīgi viļņojoties augšup un lejup. Medūza prot, nevienu netraucēdama, dzīvot savu dzīvi it kā starp citu, esot pietiekami elastīga un pietiekamā augstumā. Ūdens viļņošanās viņai ir kā apstākļu ritmiska mainīšanās, bez kuras tā nebūtu medūza.

Augstu novietota diafragma ir kā valis, kas cenšas mierīgi paciest pāridarījumu, bet skumjš tas ir joprojām, lāpēc tas ir tik liels. Valis ir zīdītājs. Zīdītājs ir devējs, kas cenšas dot, lai visi būtu ar viņu apmierināti. Skumju viļņu krastā izmesta vaļa pūšana ir vislielākā, kas var rasties no kādas dzīvas būtnes, tāpēc zem aknām radušies strutu avoti arī ir tik lieli. Bet ūdens zem aknām ir kā vaļa asaras skumjas par to, ka man jāpakļaujas masai, jo viņi ir pārāki par mani.

Iekaisuma izraisītas izmaiņas jeb ievainojumi ir kā haizivs, kuras zobi izplēš gabalus. Pāridarījuma saniknots cilvēks ir šāda haizivs. Tikmēr, kamēr vēlme būt labam cilvēkam tur šo enerģiju ciet, viņš sev nodara sāpes. Ja šādas sāpes iedzen cilvēku izmisumā, viņš uzbrūk neaizsargātajiem. Arvien tiem, kas ir vārgāki un vājāki. Šādi vaļa enerģija pat dod ceļu haizivij jeb labs cilvēks var kļūt slikts.

Cilvēks ar saspriegtu diafragmu var just plēsošas sāpes, kad viņš pieēdas pārāk ātri vai pieēd vēderu pārāk pilnu, jeb tad, kad viņš piepilda vēderu kā haizivs. r lā kā protests un vēlme būt pārākam par netaisnību ir lielāka nekā bailes ēst un just sāpes, cilvēks ēd, lai izturētu. Jebkurš nepārejošs apgrūtinājums, nemaz nerunājot par sāpēm, dzen cilvēku izmisumā. Izmisušu cilvēku ir viegli iespiest stūrī un pazemot. Tam, kurš sāk spiegt un brēkt, diafragmas iekaisums izplūst ārā kā samazgas. Tas, kurš patur to sev, var nomirt no savām samazgām.

Ūdens dzīvnieku dzīve, salīdzinot ar sauszemes dzīvniekiem, ir vienkāršāka, raugoties no netaisnības aspekta, jo ūdens viņus baro un aizsargā, lāpāt cilvēkā darbojas ūdens iemītnieki. Gan jau esat pieredzējuši, kā ar asarām var sevi barot un aizsargāt.

Sauszemes dzīvnieku attiecības ar ūdeni ir nedaudz citādas.

PATIESS GADĪJUMS

Kādas sievietes diafragma parādīja sevi kā žirafe, kas līdz pašiem žokļiem bija iestigusi vircā. Vispirms apskatīju diafragmu, jo sieviete elpoja ļoti virspusēji. Ārējie mēsli enerģētiski saspieda viņas krūškurvi. Viņa pati sūdzējās par neizskaidrojami sliktu pašsajūtu, kas palikusi pēc ilgas ārstēšanās slimnīcā.

Pirmajā reizē tika ārstēts ērces kodums un sirds, bet, tā kā viņai radās alerģija pret medikamentiem, viņa pameta slimnīcu. Viņa bija lepna par to. Patiesībā viņa juta, ka pret viņu slimnīcā attiecas kā pret trako, kuram nepatīk zāles. Otru reizi tika ārstētas plaušas, bet arī tad radās alerģiska reakcija. Ta kā sievietei jau radās psihiski traucējumi, arī šī ārstēšana palika nepabeigta. Viņa uzskatīja, ka par viņu kā pacientu neviens nerūpējās, tāpēc viņa tik vieglprātīgi tika izrakstīta no slimnīcas.

Lai izvairītos no sliktākā, būtu pārāka par slikto, viņa nolēma samierināties ar mazām grūtībām. Hronisks klepus ar baltām, staipīgām krēpām turpinājās. Žirafes enerģija ir vēlme vienmēr būt pārākai par nepatīkamo netaisnību un skatīties uz to no augšas uz leju. Vēlme pašai tikt galā ar savām lietām. Šīs sievietes pacietība bija apbrīnojami liela. Iedomājieties, vai jūs spētu gaidīt kā žirafe, kurai dzīves mēsli jeb pāridarījums smeļas mutē.

Hronisks bronhīts rodas cilvēkam, kas protestē pret to, ka viņa dzīve ir tik smaga; kas pastāvīgi cīnās ar smago un pāridarījumiem pilno dzīvi, bet vienlaikus samierinās ar to, jo vēlas pierādīt, ka viņš stāv tai pāri. Ka viņš ir labāks par to. Atkarība no bezpalīdzīgas, skumjas un bezizejas situācijas rada naidu pašam pret savu nespēju un nemākulību, kas neļauj izkulties no šādas situācijas.

Kad atbrīvojām žirafi, sevi parādīja aita. Sievieti jau sen zem krūškurvja bija mocījusi vietas trūkuma un spiediena sajūta, taču viņa bija pie tās pieradusi. Tā kā par šādām sūdzībām neko nevarēja pateikt, viņa bija pārstājusi sūdzēties. Kad vaicāju par viņas pašsajūtu, viņa sāka dzīvi aprakstīt savas sajūtas. Šī sieviete bija cilvēks, par kuru saka viņa ir kā aita, kas pastāvīgi tiek cirpta un beigās tiek uzdurta uz iesma.

Tā ir apzināta samierināšanās ar apzinātu izmantošanu, jo nav ne gudrības, ne bagātības, ne spēka, ar kuru sevi aizsargāt. Aitas samierināšanās ir tā, ka viņa ir dusmīga, taču krāj dusmas nākotnei. Sieviete zināja, ka ienīst netaisnību un pāridarījumu, jo tie traucē viņai dzīvot kā cilvēkam. Slēpts naids sakrājas par taukaudiem arī tur, kur tauku uzkrāšanai vajadzētu būt neiespējamai.

Šajā gadījumā šīs sievietes aitiskais naids pret pāridarījumu bija sakrājies uz diafragmas un naids pret netaisnību bija sakrājies zem diafragmas, radot viņai pastāvīgu vietas trūkuma sajūtu. Viņas mucveidīgā vidukļa augšdaļa pauda labi uzturētu un slēptu tauku mucu. Viņa, pēc viņas domām, bija tik veca, ka izskatam vairs nav nozīmes, taču ar savu uzcītību un kārtīgumu gribēja lepoties. Bet kā tu vari būt lepna, ja to neizrādi. Citur liekie tauki nebija redzami.

Ar šādu diafragmu ir ļoti grūti elpot. Vispirms tāpēc, ka tā ir smaga pēc svara, un, otrkārt, tāpēc, ka tā ir ļoti ietilpīga. Jebkurš mazākais fiziskais sasprindzinājums liek elst un svīst. Noguruma sajūta kļūst pastāvīga, un interese par dzīvi pamazām samazinās. Cilvēks, kurš cenšas izturēt pāridarījumu, vēlētos klusiņām savā nodabā noslēpties stūrī un tur gulēt. Vienīgais, ko viņš vēlētos, ir tas, lai pāridarījums tiktu iznīcināts.

la kā dzīvi nedrīkstam atstāt nenodzīvotu, tad tā it kā mērķtiecīgi tiek virzīta. Apzināta sevis piespiešana kustēties pamazām sāk traucēt arvien vairāk un beigās rada aizkaitinājumu pat vismazākās kustības dēļ. Cilvēks nevēlas dzirdēt bērnu trallināšanu, redzēt jauniešu steigu, dzīvnieku skriešanu, transportlīdzekļu traukšanos un nevienu kaitinātāju, kas liek viņam kustēties ātrāk. Ja viņš saslimst un ārsts iesaka viņam vairāk kustēties, ārsts ir slikts. Ja ārsts nākamo reizi vaicā, vai viņš ir sācis pastaigāties, viņam šķiet, ka ārsts par viņu ņirgājas. Vai tad viņš neredz, ka slims cilvēks nevar skriet! Sāds cilvēks noslēdzas vientulībā, un sākumā viņam tur ir labi. Vēlāk ļoti slikti.

Jo vairāk cilvēks kā aita cepas savā naidā, jo smagākas slimības rodas.

Pagāja labs laiks, kamēr sapratu, ka diafragmas stāvoklis rāda, cik lielā mērā mēs esam cilvēki un cik lielā mērā dzīvnieki. Tas, kuram dzīve ir svēta, ir cilvēks. Tam, kurš vēlus būt cilvēks, diafragmā ir apslēpta dzīvnieka enerģija, kas liek viņam uzvesties kā attiecīgajam dzīvniekam. Atbilstoši cilvēka vēlmei būt labākam diafragma var parādīt neierastus dzīvniekus vai to vienalga cik neiespējamas vai atbaidošas kombinācijas. Simbola saprašana reizēm ir sarežģīta, bet šeit cilvēki paši palīdz tā atminēšanai.

Ja cilvēkā ir svētuma sajūta, diafragma paceļas un nolaižas ritmiski, ļaujot gan virs, gan zem tās esošajiem orgāniem tāpat kustēties līdzi dzīves normālajam ritmam. Jo lielāka ir netaisnības un pāridarījuma sajūta, jo lielāka spriedze ir diafragmā, 'lā ietekmē praktiski visus audus ķermenī. Orgāni, kas ar to tieši saskaras, tiek ietekmēti tieši, pārējie netieši.

DZĪVNIEKA DZĪVE

Tik lielā mērā, cik fiziski slims ir cilvēks, viņš ir dzīvnieks. Kāpēc? Tāpēc, ka dzīvnieks nav spējīgs apspiest savus stresus. Cilvēkdzīvnieks nav spējīgs apspiest savus stresus bezgalīgi, lai gan vajadzētu. Kad mērs ir pilns, sakrātais izlaužas ārā un materializējas kā slimība. Apskatot diafragmas stāvokli, var pateikt, vai cilvēks ir cēlies cilvēks vai pazemots dzīvnieks.

Diafragmas augšpusē atrodas pāridarījuma enerģija. Tā simboliski ir dzīvnieka, govs enerģija. Tas, kurš jūt, ka viņš ir kā dzīvnieks, kas audzēts tādēļ, lai tiktu izmantots, arī ir govs. No paša cilvēka atkarīgs, vai viņš ir govs vai nav, vai viņš ļauj sevi izmantot vai neļauj. Vai viņš ir cilvēks, pret kuru neviens neattiecas kā pret dzīvnieku.

Diafragmas apakšdaļā atrodas netaisnības enerģija. Tā simboliski ir aitas enerģija. Tās, kurš jūt, ka viņš ir kā aita, kas pastāvīgi tiek cirpts, arī ir aita. Ja viņš neatbrīvo aitu sevī, viņš galu galā nonāk arī uz iesma. Tas, kurš pats ir kā cērpama aita, nekļūs par citu cirpēju.

Pāridarījums un netaisnība no galvas līdz kājām darbojas caur enerģētiskiem horizontāliem kanāliem. Visā, kurā cilvēks grib godīgi darīt lietas, būt svēts cilvēks, viņam jājūt kauns tikmēr, kamēr iemācas dzīvot pēc vajadzībām. Kamēr iemācās saprast, kas ir godīgums un kas ir nepareizi, kas ir gods un kas ir kauns.

Mežonīgi dzīvnieki aug brīvā dabā un ir cienīgi dzīvnieki. Mājdzīvnieki govis ir gaļas dzīvnieki, kurus no dzimšanas lieto cilvēka uzturā. Bērns, kurš liek audzināts pēc visu vēlmēm, ir kā govs, kas pastāvīgi cieš no pāridarījuma. Viņš ir neviens, kurš tiek izmantots pēc patikas. Jo lielāka patika, jo pilnīgāk izmanto. Jo vairāk, elpu aizturēdams, cenšas, jo muskuļotāka kļūst viņa diafragma. Beigās viņam jāaiztur elpa par katru sīkāko lietu, jo citādi viņš varbūt nebūs vajadzīgs. Kritiskā brīdī viss izlaužas kā dzīvniecisks aizkaitinājums.

Reiz nodarbojos ar kādu jaunu sievieti, kurai bija sclerosis multiplex. Kāds stress ierosināja viņas slimību? Tas bija izmisums no šausmīgās patiesības atklāšanās: es mīlu kā nevainīgs bērns, bet esmu padarīta par savu mērķu sasniegšanas līdzekli. Es esmu visā laba un arvien labāka, bet esmu pārdota. Savas mīlestības dēļ man jādara viss, ko no manis vēlas, pretējā gadījumā mani nemīlēs. Šausmīgs naids kā lauvas rēkšana un vēlme atmaksāt, nedarot neko, slinkojot absolūti kā nomestai čūskas ādai, padarīja viņas gribasspēku par gribas nespēku. Kāpēc? Jo viņai bija kauns piepildīt savas vēlēšanās. Ja to varētu nodarīt tikai viņas ciešanu vaininiekiem, viņa būtu to darījusi un smējusies viņiem sejā. Doma par to, kādā kaunā viņa nonāks, ja visi uzzinās, iznīcināja jebkādu vēlmi atmaksāt. Vēlmes pakļaušana kaunam radīja slimību, kas saistīta ar muskuļu nepakļaušanos gribai. Ķermenis rāda, kas notiek, ja cilvēkam nav savas gribas.

Ne jau bez iemesla lieto izteicienu “spurojas pretī”. Dažs spurojas jeb protestē tik nikni, ka pat bail iet tuvumā. Nekādas runas nepalīdz. Labāk iet projām un atstāt viņu savā vaļā. Kāds cits, kurš vēlas, lai ar viņu nodarbotos, tāpat rada sajūtu, ka jāturas malā, bet, ja turies malā, viņš sāk elst, pūst un vaidēt. Mazs bērns, kas apvainojies pāridarījuma dēļ, elš kā mazs vērsēns un skatās caur uzacīm. Lai saprastu viņa noskaņojumu, nav nepieciešama augstākā matemātika.

Vecmāmiņa turpretī var pastāvīgi pukšķināt caur degunu un rāties, ja tiek vaicāts, kas viņai kaiš. Viņa pati nezina, kas viņai kaiš. Viņai šķiet pāridarījums pat tas, ka citi ir jaunāki nekā viņa. Tātad priecīgāki, laimīgāki, veselāki, gudrāki, bagātāki. Dzīve viņai šķiet kā pāridarījums! Un, ja viņa katru dienu grib par to parunāt, tad jaunie laižas lapās un neklausās.

Jauns vai jaunāks cilvēks, kuram ir mājās šāds vecūksnis, var būt tik piesātināts ar šādu protestu jeb pastāvīgi izmisis, ka nevēlas pat dzirdēt par jebkādu vecu cilvēku. Nemaz nerunājot par viņa pielaišanu tuvumā. Viņš šķiet vecajiem kā pāridarītājs, taču patiesībā viņš šādi izvairās no savas vainas sajūtas palielināšanās. Viņš pastāvīgi aizsargā sevi un dusmojas par jebkuru nieku.

Atbrīvojiet visus šos stresus un ziniet, ka pāridarījums ir tas, ko jūs uzskatāt par pāridarījumu. Kāda māte teica: “Protams, pāridarījums ir tas, ka mans mazais jaundzimušais mazulis tik šausmīgi tiek bakstīts ar šļircēm.” Vairākas nedēļas viņa kolosāli strādāja ar sevi, lai atlīdzinātu problēmu, kas radusies, bērnam piedzimstot, un viņas bērns, par pārsteigumu ārstiem, veseļojās ātri. Taču, tiklīdz pieminēju pāridarījuma stresu, tas izlauzās ārā tāds, kāds bija dvēselē.

Viņa ļoti labi zināja, ka bērnam nepieciešama ārstēšana un nekā citādi kā ar šļircēm medikamentus ķermenī ievadīt nevar. Šajā laikā viņa nevainoja ārstu, kas vadīja dzemdības, nemaz nerunājot par tiem ārstiem, kas ārstēja viņas bērnu. Viņa zināja, cik daudz kļūdu pati pieļāvusi. Visa viņas būtība bija pati pateicība, taču neattīrītie stresi vienmēr atrod spraugu, pa kuru izlauzties ārā.

Cilvēkā, kurā burzguļo vēlme spriest tiesu, puto arī naids pret pāridarījumu tā, ka viņš visur saskata dzīves netaisnīgumu. Diafragma enerģētiski ir robeža, kas sadala ķermeni divās daļās: nākotnē un pagātnē, pati esot tagadne. Tam, kurš šodien izprot taisnības un patiesības filozofiju, vakardiena un rītdiena ir kļuvusi par vienu veselu. Vesela dzīve ir veselīga dzīve.

PATIESS GADĪJUMS

Lasīju lekciju, kurā kāds vīrietis pastāvīgi klepoja. Tiklīdz pabeidzu, viņš pienāca un vaicāja: “Vai jūs dzirdējāt, kā es klepoju?” Teicu, ka man būtu jābūt kurlai un aklai, lai to nedzirdētu un neredzētu. Klepus bija ildzis jau vairākus mēnešus. “Kāds stress manī mīt?” viņš vaicāja. Atbildēju, ka viņš uzskata sevi par tik labu cilvēku, kas uzņēmies tiesības kaislīgi cīnīties pret pāridarījumu, un skumst par to, ka viņa cīņu nevainago veiksme. Atbalsts nav sagaidāms ne no viena, jo visi grib būt labi cilvēki.

Viņš uz mirkli apklusa un tad ierēcās smieklos. Vīrieti neizsakāmi uzjautrināja tas, ka nosaucu viņu par labu cilvēku. Lekcijas laikā viņš bija vairākas reizes izteicis sarkastiskas piezīmes par labiem cilvēkiem, un tagad viņš pats tiek nosaukts par labu cilvēku. Viņš saprata, ka, saskatot citos pseido labumu, viņš nebija pamanījis, ka redz pats sevi.

Pēc stundas viņš atgriezās ar lielu pavadītāju pulku un paziņoja, ka viņa klepus bija pazudis kā nebijis. Viņš vēlējās citiem parādīt, kas noņēmis viņa kaiti. Teicu viņam, ka viņā ir tik daudz prātīguma, ka viņš tūlīt sapratis savu kļūdu un kaite varēja viņu pamest. Un viņā ir tik daudz nesaprātīguma, ka viņš uzskata mani par savas kaites noņēmēju.

Viņš gan uz mirkli savilka protestējošu grimasi, taču saprata un apmierināts devās savās gaitās.

Tik vienkārši slimība var nostāties uz atveseļošanās ceļa, ja cilvēks atzīst savu kļūdu. Enerģētiskajai atveseļošanai seko arī fiziska atveseļošanās.

Visas plaušu slimības ir saistītas ar diafragmu. Bakteriālie plaušu iekaisumi rodas no tā, ka cilvēks, kas protestē pret savas brīvības ierobežošanu, vaino citus šķirošanā, netaisnīgumā, pāridarījumā, bet sevi neredz. “Cits” var būt arī, piemēram, auksts. Bailes no aukstuma rada naidu pret aukstumu, un cilvēks, kuram tobrīd nav mugurā apģērba Ziemeļpola apmeklēšanai, dusmojas par to, kāpēc laiks tieši šodien kļuvis šāds. Plaušu iekaisumā, kas radies pēc saaukstēšanās, vienmēr tiek vainots aukstums. Patiesībā aukstums kā bailes ir tikai veicinošs faktors.

Vīrusu izraisīti plaušu iekaisumi rodas tad, ja cilvēks savas brīvības jeb iespējas trūkumā vaino pats sevi. Piemēram, viņš vaino sevi par to, ka bijis tik dumjš un nav iespļāvis citiem sejā patiesību. Par to, ka bijis tik bailīgs un nav iesitis citam cilvēkam pa degunu, bijis tik neattapīgs un neiebliezis viņam pa purnu. Tas nozīmē, ka vīrusa izraisīts plaušu iekaisums rodas tad, kad cilvēks vaino sevi, ka viņš kādam nav apzināti darījis sliktu.

Ja viens no vecākiem vaino sevi: “Kāpēc es nepateicu dzīvesbiedram, lai viņš iet un ievieš kārtību! Kāpēc es viņam nepateicu, lai viņš nenāk mājās ātrāk, kamēr par šo pāridarījumu nav atmaksāts!” bērns saslimst ar vīrusa radītu plaušu iekaisumu. Tātad: bērna vīrusa izraisīta plaušu iekaisuma pamatā ir tas, ka viens no vecākiem vaino sevi par to, ka nav pavēlējis otram vecākam kādam apzināti darīt sliktu.

Cilvēks, kas cieš no pāridarījuma, sāk meklēt no tā izeju. Jo vairāk viņš ir cietis, jo vairāk viņš cenšas izvairīties no pāridarījuma, līdz secina, ka visgudrāk ir veikt tā profilaksi.

Ziniet: problēmu profilakse ar tā palīdzību, ko gudrs saprāts izdomā, padara šo pašu problēmu dvēseliski lielāku. Fiziskā problēma kļūst dvēseliska. Pāridarījuma profilaksei cilvēks cenšas būt noderīgs. Tādējādi cilvēks, kas nevēlas būt pastāvīgi cērpama muļķa aita, padara sevi par dzīvnieku, no kura tiek paņemts gabals uzreiz, bez kādas cirpšanas. Cenšoties veikt netaisnības profilaksi, cilvēks cieš no pāridarījuma.

Stress, ar kura palīdzību tas tiek darīts, ir vēlme būt noderīgam. Ta liek cilvēkam piedāvāties. Tagad ir divas iespējas: piedāvātais tiek pieņemts vai netiek pieņemts. Tas, kurš nevēlas otru apvainot jeb kurā mīt bailes aizvainot, pieņem piedāvāto. Piedāvātājam tas patīk, un viņš uzskata, ka arī saņēmējam patīk. Bieži, īpaši sākumā, tas tā arī ir. Tas rosina piedāvātāju vēl vairāk, un viņš piedāvā tik ilgi, kamēr vairs nav ko piedāvāt. Tad piedāvātājs sāk vainot otru par to, ka viņš ir izmantojis piedāvātāju. Cilvēks, kurš patiešām ir izmantojis, ņirdz izmantotajam sejā un saka, lai citreiz viņš vairs nav tāds muļķis. Tas nozīmē: viņš ir godīgs skolotājs. Lai arī nežēlīgs. Tas, kurš nedomāja izmantot otru, ir dziļi aizvainots: viņš varbūt veltījis sevi, lai patiktu otram, un pieņēmis piedāvāto. Izrādās, ka piedāvātājs “iesmērējis” viņam preci un tagad prasa par to neprātīgi augstu cenu.

Tas, kurš baidās aizvainot citus, tiek aizvainots pats.

Tas, kura sirdsapziņa pamostas pareizā laikā, var nepieņemt piedāvāto. Piedāvātājs var vēlāk būt pateicīgs, bet vienlaikus viņš ir aizvainots un nekad to neaizmirst. Tas nozīmē: nepiedod. Klasisks piemērs ir sieviešu, īpaši jaunu sieviešu, mīlestības moku pilnā piedāvāšanās vīriešiem. Viņas lūdz no viņiem, pēc pašu domām, visvērtīgāko mīlestību, kuru viņas bieži jauc ar ķermeni, un, ja vīrietis to nepieņem, ir aizvainotas līdz sirds dziļumiem. Sieviete, kas piedāvā sevi vīrietim, nekad nepiedod, ka vīrietis viņu nav gribējis. Viņa var nodzīvo līdz mūža galam, domājot par saldo atmaksu. Viņa vienlaikus var būt pateicīga, ka vīrietis viņu jaunu, dumju, skaistu un nevainīgu nesaburzīja, bet deva labu mācību. r Iāpēc mūsdienu vīrieši arvien biežāk nopulgo putnu gaļu. Viņi taču jūt, ka sievietes domas, īpaši naids ir vislielākais spēks pasaulē.

Atmaksas dievināšanu rada asins slimības.

Ciešanas nesaņemtās mīlestības dēļ un atmaksas perināšana var radīt asins vēzi.

Vēlme būt noderīgam dzīvesbiedram, tēvam, mātei, sievasmātei, sievastēvam, vecākiem, vectēvam, bērnam, draugiem, radiniekiem, paziņām, kaimiņiem, darbabiedriem, lautai, valstij, cilvēkvardei nozīmē sevis izdalīšanu šiem cilvēkiem. Rezultāts ir neapmierinātība, jo jebkurā gadījumā neviens no tā nekļūst laimīgs. Vēl vairāk: tas, kam jūsu noderīgums attiecīgajā brīdī nav bijis noderīgs, ir greizsirdīgs uz tiem, kam jūs bijāt noderīgi.

PAR VAJADZĪGAJĀM VAJADZĪBĀM

Stresu būtības izskaidrošanai lietoju ieslodzītā simbolu. Ja tas jums nepatīk, atrodiet sev citu. Svarīgi, lai jūs prastu to atbrīvot.

Ieslodzītajam nepieciešama brīvība. Brīvība pati par sevi ir viss, kas cilvēkam nepieciešams laimei. Katrs ieslodzītais dzīvo brīvības vārdā. Viņa dvēsele ilgojas pēc brīvības. Saprāts domā, kā to sasniegt, un rokas-kājas realizē domu. Ieslodzītais nevar sēdēt, rokas klēpī salicis. Viņam vismaz jādrupina siena. Jo ilgāk mēs turam ieslodzījumā ieslodzīto kā negalīvuma simbolu, jo lielāks tas kļūst un jo lielākam jābūt caurumam, pa kuru tam aizbēgt.

Caurums sienā ir slimība, la salabošanai liek izsaukta remonta brigāde. Jo lepnāka pils, jo lepnāka brigāde. Jo bagātāka pils, jo dārgāk maksā brigāde. Jo slavenāka pils, jo slavenāka brigāde. Šo brigādi sauc Medicīna. Vai kāds cits labs cilvēks, kas ļauj atbrīvoties no kaites. Varbūt pat sanāk. Caurums tiek salabots ar svešiem spēkiem, un ārēji siena ir vesela. Tikai pils zina patiesību.

Ieslodzītais tiek noķerts un ieslodzīts no jauna. Dziļi pagrabā aiz desmitiem sienu un durvju tam būtu it kā droša, svešiem skatieniem slēpta vieta. Uzraugs staigā gar durvīm turp un atpakaļ un skatās iekšā pa lūku. Jo apzinīgāks ir sargs, jo vairāk viņš papildina parasto kontroli ar savu paša uzslavas pelnošu moralizēšanu: “Es vienalga zinu, ko tu dari… Es vienalga zinu, ko tu domā… Esi kluss, bet tu vienalga vairs nevari aizbēgt… ’’

Par šādiem uzraugiem vairāk vai mazāk kļūst visi bērnu vecāki un vecāki cilvēki, kas ļoti raizējas par bērnu vai ir ļoti ieinteresēti viņa ceļā. Citiem vārdiem: kas vēlas iegūt no bērna kaut ko labu. Bērns kā cietumnieks saspringts katru reizi, kad tuvojas uzrauga soļi. Brīvības dziņa liek viņa rokām kustēties. Uzraugs, kas viņu pieķer, baras, draud, brīdina, pulgo un apsmej.

Jo gudrāks ir uzraugs, jo lielāks ir viņa apzinīgums, kas ar lielākā un spēcīgākā tiesībām izdomā pavēles un aizliegumus, nesaprotot, ka tas viss ir pazemošana. Jo lielāks ieslodzītais šis uzraugs ir bijis saviem vecākiem, jo labāk viņš dara savu darbu. Bailes, ka es netikšu mīlēts, ja nedarīšu savu darbu ar apzinīgu centību, liek viņam audzēt pagātnes kļūdas. Tikai tie vecāki, kuru bērnības ieslodzījums ir bijis nepanesami smags un kuri brīnumainā kārtā ar laba eņģeļa gādību ir saglabājuši dvēseli, prot un vēlas saskatīt bērnā sevi un audzināt viņu sirds labestībā. Ieslodzītajam vairāk nemaz nevajag. Viens cilvēcīgs uzraugs atgriež ieslodzītajam dzīves jēgu.

Šeit uzsveru, ka viss, ko es rakstu, kā simboliski attēli nācis no cilvēkiem pašiem. Ceru, ka aizvainoti bērnu vecāki nesāks pēc šīs grāmatas iznākšanas dusmoties, ka Vīlma apsaukā bērnu vecākus par cietuma uzraugiem. Ņemot vērā atsauksmes par iepriekšējām grāmatām, uzskatu, ka šis atgādinājums nav lieks.

'Iatad, jo vairāk kāds uzraugs pelna sabiedrisku atzinību, jo stingrāks viņš ir pret savu ieslodzīto. Dzīves apetīte liek ieslodzītā galvai strādāt, lai pārspētu uzraugus viltībā. Kādu dienu rodas lieliska doma. Šajā dienā dzimst inteliģentums spēja visu slikto noslēpt no svešām acīm un izcelt visu labo. Kad uzraugs tagad ielūkojas pa durvīm, viņš nespēj nobrīnīties par pārmaiņām ieslodzītā noskaņojumā: ieslodzītais ir kļuvis par akmeņkali un no neglītajiem akmens mūriem veido akmens mežģīnes, lai šausmīgo cietumu padarītu par skaistu pili. Jo vairāk ieslodzītais tiek slavēts, jo vairāk viņš sāk ticēt pats savam labumam. Pagātne ar prātu tiek nospiesta aizmugurējā plānā, jo viss taču ir labi. Vēlme apkrāpt uzraugus kļūst par vajadzību apkrāpt pašam sevi, jo šādi ir vieglāk ciest no labuma.

Viss itin kā būtu kļuvis labs, bet tieši tad kādu dienu pils sabrūk. Neviens nesaprot, kāpēc. Tikai pils zina, ka mežģīņu sienas neizturēja smagumu. Tas nozīmē, ka inteliģentums iznīcināja laba cilvēka dvēseles dzīvi un arī ķermenis sabruka.

Ko darīt, lai jums tā negadītos?

Iedomājieties, ka jūsos atrodas jūsu dvēseles cietums.

Tas ir Baiļu cietums.

Cietumā sēž ieslodzītais. Viņa vārds ir Problēma.

Iedomājieties, kā jūs līdz galam atverat cietuma

durvis un sakāt ieslodzītajam:

“7u esi brīvs. Piedod, ka nepratu tevi atbrīvot agrāk.

Piedod, ka esmu izaudzinājis tevi tādu, kāds tu esi.

Tagad tu esi brīvs!”

Skatieties, ieslodzītais piecēlās. Devās uz durvīm brīvības aicinājumam nevar pretoties. Skatieties, kā viņš kāpj pāri slieksnim, kā, pārkāpjot brīvības robežu, uzreiz kļūst pavisam citāds. Skatieties, cik droši viņš staigā brīvībā. Mugura iztaisnojas, galva izslienas, krūtis paceļas, elpošana kļūst viegla, un acis iemirdzas. Pa ceļu iet cilvēks, kas jūt, ka zeme dod viņam siltumu. Tieši viņam. Ziedi zied, un putni dzied. Arī viņam. Viņi visi ir ar viņu vienoti, un viņš ir ar viņiem vienots. Vientulības sajūta ir pazudusi.

Piedodiet sev, ka neesat pratuši savu problēmu atbrīvot. Piedodiet tā, lai sajustu, kā sirds kļuvusi vieglāka un galva skaidrāka. Gan jau pārliecināsities, ka pēc pašsajūtas maiņas mainījušās arī attiecības ar citiem cilvēkiem. Piedošana sev ir piedošanas procesa vissvarīgākā sastāvdaļa. Tas, kurš piedevis sev, prot piedot arī citiem. Pretējā gadījumā piedošana ir bijusi vien laba cilvēka pļāpāšana.

Nesakiet, ka jūs neredzat savu stresu. Uz mirkli pametiet laika skaitīšanu un koncentrējieties. Tik vienkāršu ainu taču ikviens cilvēks spēj iedomāties. Tam ir nepieciešams laiks un sākumā iespēja pabūt savā nodabā. Dzīve mums pastāvīgi dod laiku, lai mēs varētu nodarboties ar sevi, bet mēs neprotam to pieņemt. Mēs protam tikai tērēt to tur, kur tas nebūtu jātērē.

Pieredze rāda, ka sievietes ātrāk iemācās vizualizēt savus stresus. Vīriešiem turpretim ir skaidrākas jūtas un prasme tās izprast. Attīstot labāk attīstītu iemaņu, neaizmirstiet, ka sevis iepazīšanai vajadzīgas visas manas. Tas, kurš garīguma saskatīšanas dēļ uzskata sevi par labāku nekā citi, patiešām var būt ļoti labs gaišreģis, bet, ja viņš nekontrolē sevi ar citām maņām, viņš neizpratīs garīgās vīzijas nozīmi un ar savu runāšanu sēs bailes un šausmas. Kad lietas izprašanai lietojam visas savas maņas, beigās tās visas pārtop kopīgā apziņā, ka mana sākotnējā sajūta nav likusi vilties. Vēlākā sajūta toties bijusi maldīga. Vēlākā sajūta radās no tā, ka cilvēks sāka domāt. Izdomāja savu sajūtu citādāku un uzskatīja, ka tā ir pareizāka sajūta, jo šādi, ar prātu ņemot, šķita pareizi.

Gudrība vienmēr pret jūtām attiekusies izmējīgi, tāpēc jo gudrāks cilvēks vēlas būt, jo mazāk viņš runā par sajūtām. Sākumā viņš baidās no savām sajūtām citu priekšā, vēlāk sevis priekšā un tādējādi nogalina jūtas. Ja viņš runā, ka zina, tad viņš, liekot roku uz sirds, var teikt gan sev, gan citiem, ka nemelo. Lai ar vārdiem ir, kā ir, runājiet, ko runādami, ziniet, ka par dzīves problēmām mums stāsta mūsu jūtas. īpaši lielas grūtības ar patiesības atzīšanu ir vīriešiem. Viņi grib būt stipri un apliecināt savu gudrību, tāpēc viņiem ir kauns teikt, ka viņi jūt, kā kaut kas ir jādara. Viņi saka: “Es zinu.” Tā ir solīdāk. Tam, kurš jūt, kā lietas notiek, vizualizācija būtu kontrolei piemērots palīglīdzeklis. Ja visu maņu izjūta principā liecina par vienu un to pašu, patiešām esat izpratuši neredzamību.

Sevis daudzpusīgai iepazīšanai arī būtu nepieciešams lietot visas maņas. Piemēram, griezieties pie kāda sava orgāna: sirds, plaušām vai aknām. Vai muskuļa, nerva, saistauda vai ievainota kaula. Centieties to iedomāties. Ņemsim, piemēram, sirdi. Ja neprotat neko citu, atcerieties sirds attēlu no anatomijas atlasa vai atcerieties, kāda izskatās cūkas sirds veikala gaļas nodaļā. Griezieties pie tās kā pie dzīvas sirds. Skatieties, vai tā stāv vertikāli vai līdzsvara zaudējuma dēļ ir sasvērusies uz vienu vai otru pusi. Vai tai ir labs tonuss, vai tā ir atslābusi un nogurusi, vai uzpampusi. Jo vairāk to vērojat, jo vairāk jūtat, vai tā ir vesela vai nav. Saprotiet, kā ar vainas apziņu esat to nospieduši, apbēdinājuši, nogurdinājuši, un tūlīt to atbrīvojiet.

Tad ieklausieties tajā. Ko tā var jums pateikt? Ieklausieties tās pukstēšanā, šņākšanā, skrapstēšanā, uzziniet, ko jums ir patīkami vai nepatīkami dzirdēt, un atbrīvojiet to. Moža ritmiska pukstēšana nomierina, taču skrāpējoša šņākoņa saka: atbrīvo savas bailes būt vainīgam, jo tas iegrožo sirdi, sašaurina tās dobumu un asinsvadus. Ja pēc tam sirds skrāpē joprojām, tajā ir pārkaļķošanās pārakmeņošanās, kas liecina: atbrīvo savas skumjas un lepnību par to, ka spēj slēpt savas skumjas. Ja ritms nav kārtībā, tas liecina par to, ka dzīvojat neregulāru dzīvi.

Tad paostiet savu sirdi. Koncentrējieties uz smaržu. Svaiguma smarža liecina, ka sirds ir vesela. Svaigas, asiņainas gaļas smarža liecina, ka sirdī mīt atmaksas vēlme. Smaka liecina, ka sirdī mīt meli. Strutu smarža liecina, ka sirdī ir iekaisums, kas no neciešama pazemojamu par varītēm grib tikt brīvībā, taču neprot. Visvairāk cilvēks pazemo sevi pats. Ar ko? Padarot sevi par darba dzīvnieku, vergu. Smaržu ir daudz, un katra kaut ko nozīmē. Ja apspriedīsities ar sevi, gan jau sapratīsit.

Tad pagaršojiet sirdi. Koncentrējieties uz to. Jūtot uz mēles nepatīkamu garšu, centieties saprast, kad šāda garša rodas, un nekad vairs neņemiet to mutē, jo tās jūsu ķermenī jau tā ir pārāk daudz. Varat sajust ļoti dažādas garšas: sāļu, saldu, rūgtu, skābu, aukstu, karstu, kodīgu. Ja izdarīsit secinājumus, ka jūsos ir

-          pārāk daudz vēlmes būt stipram, kas aiztur ķermenī sāli,

-          pārāk daudz vēlmes, lai viss būtu loti labi, kas aiztur cukuru,

-    pārāk daudz vilšanās dzīvē, kas aiztur rūgtumu,

-   pārāk daudz vainošanas, kas aiztur skābes,

-    pārāk daudz baiļu, kas rada aukstuma sajūtu,

-    pārāk daudz naida, kas rada karstumu,

-          pārāk daudz ķīmijas jeb vēlmes padarīt savu dzīvi labu ar ķīmiskiem līdzekļiem, kas aiztur kodīgo, -

tad pratīsit atbrīvot stresus. Papildus iztēlojieties, ka caur sirdi plūst kristāldzidra ūdens strūkla, kas paņem līdzi vielas, kuras piesārņo sirdi. Vēl iztēlojieties, kā ar saviem mīlestību izstarojošiem pirkstiem ķemmējat sirds audus un šādi vēl labāk izmazgājat sirdi. Netīrumi aizplūst kopā ar ūdeni. Ticiet, ka šādi arī fiziskais ķermenis attīrīsies ātrāk. Pēc tam sajutīsit savu sirdi pavisam citādi.

Savu orgānu var aptaustīt arī garīgi. Jūs glāstāt savu sirdi domās un jūtat, kā tā tiecas jūsu rokas virzienā un jūsu dvēselē ielīst silta un brīnišķīga sajūta. Nekad neesat domājuši, ka varētu mīlēt savu sirdi, bet tagad šī sajūta ir. Jūsu sirds iekaroja jūsu mīlestību, jūs mīlot. Saprotat, ka jūsu ķermenis ar visiem saviem orgāniem, audiem un šūnām ir jūs mīlējis, bet jums līdz šim par to nav bijis ne jausmas. Varbūt tagad pēc šī atklājuma sāksit mīlēt savu ķermeni?

Tā kā mēs gribam visu apskatīt ar acīm, tad ieskatīšanās krūtīs var būt sarežģītāka, bet iedomājieties, ka šis cietums atrodas jūsu iekšienē. Pasakiet sev: “Tas ir mans cietums un mans cietumnieks, kuru es tagad atbrīvoju.” Atveriet durvis un pasakiet viņam, kas jums sakāms. Ja jūs tomēr nespējat saskatīt vizuāli, tas nav nekas slikts. Izjūtiet to. Just taču jūs varat. Ja tomēr nejūtat, tad stress ir pārāk liels un jums jāņem palīgā zināšanas par to, ka šis stress jums ir. Ticiet, ka visas enerģijas, kas pastāv pasaulē, atrodamas arī jūsos.

Kad es ieraudzīju šādu atbrīvošanas iespēju, tūlīt sapratu, kāpēc tā man tiek dota: es taču biju meklējusi, kā mācīt piedošanu no sirds, jo daudzi bija gatavi piedošanai un ar to nodarbojās. Tā kā rezultāti bija pieticīgi, viņi drīz vien sāka vilties. Mūsdienu cilvēks taču ir pieradis visu saņemt ātri. Viņam slinkums izmēģināt tā un šitā, kamēr sajūt lietu kopumā. Viņš vēlas izstrādātu metodi vai tehniku, lai iegūtu to labo, ko ieguvis kāds cits. Viņš nespēj saprast lai izjustu, vajadzīgs tikai laiks. Citi nosacījumi nav svarīgi.

Ja cilvēks atver viņa sirdī esošā cietuma durvis, no tā izkļūst viss, ko cilvēks sirdī ir sakrājis, un viņš kļūst elastīgāks un saprotošāks pret visu. Droši vien viņš nonāk arī pie izpratnes, ka, uzskatot sevi par gudru domātāju, viņš patiesībā rijis jau sagremotu, nevajadzīgu pļerkstēšanu.

PATIESS GADĪJUMS

Kādu rītu iezvanījās telefons. Kāda sieviete raudādama un brēkdama nesakarīgi sauca palīgā viņa bija paniskās bailēs. Jutu, ka tā nav vienkārši histērija, tā ir patiesa problēma. Bija jārīkojas, nevis ilgi un nomierinoši jārunā. Tur, kur skan paniski kliedzieni, jākliedz vēl skaļāk, lai valdītu pār situāciju. Iebrēcos tik skali, ka droši vien viņa būtu to dzirdējusi pat bez telefona: “Pārtrauciet raudāt! Kas gadījies? Runājiet ātri!” Sieviete no bailēm norija kliedzienu un spēja dažos teikumos sniegt pārskatu par situāciju.

Iepriekšējā dienā viņa bija atgriezusies ar bērnu no slimnīcas. Ārsti bija bērnu atzinuši par gandrīz veselu. It kā nekas nebūtu gadījies, bet kaut kas briesmīgs tomēr notika. Manas ausis klausījās sievieti, taču sirds klausījās bērnu, un es dzirdēju smokoša bērna izdotās skaņas. Sapratu, kāpēc mātes sirds zvanīja man, nevis ātrajai palīdzībai tā juta, ka ātrā palīdzība šajā brīdī būs pārāk lēna palīdzība.

Zibenīgi sapratu, ka sieviete, ilgas dienas un naktis slimnīcā kopjot savu dažus mēnešus veco bērnu, nogurumā bruka kopā. Bailes neļāva viņai gulēt, un pašpārmetumi palielināja nogurumu. Mājās spriedze atlaidās. Viņa gulēja visu nakti kā beigta un no rīta pamodās aiz bailēm. Pašpārmetumu devītais vilnis pārvēlās pār viņu: “Kas tu esi par māti! Tavs bērns ir slims, un tu guli!”

Viņa nepamanīja, kā viņas sirds zem nogruvušās vainas apziņas smaguma sāka pukstēt smagāk un radās elpas trūkums, jo viņa redzēja, ka ar bērnu kaut kas ir noticis. Viņa nespēja saskatīt sava un bērna stāvokļa līdzību. Bailes, ka ar bērnu kaut kas nav kārtībā, ar aukstu roku tvērās viņai pie rīkles. Tieši tas pats notika ar bērnu. “Ko es atkal esmu izdarījusi?” māte kliedza un pieķērās bērnam. Viņa nevēlējās ticēt, ka bīstamā slimība, no kuras bērns tika izglābts, no jauna ir atgriezusies. Taču viņa bija spiesta ticēt, kad redzēja, ka bērns sāk smakt.

Man bija jāsniedz ātrā palīdzība. Darīju tā, kā teica sirds, necenšoties būt pieklājīga un taktiska. Kliedzu telefonā, galvenais, lai varētu šo sievieti pārkliegt. Galvenais, lai viņa nedzirdētu un neredzētu neko citu, pat ne savu bērnu. Galvenais, lai mani vārdi viņu pakļautu: “Dārgā! Jūs neesat vainīga! Jūs esat pieļāvusi kļūdas, kā tās pieļauj visi cilvēki. Jūsu bailes būt vainīgai ir tik lielas, ka neļauj vairs elpot. Atbrīvojiet savu vainas apziņu. Paraugieties, jums krūtīs ir cietuma kamera! Paraugieties! Redzat! Paraugieties! Jūs taču redzat! Vai ir?”

Brīdis klusuma un tad kliedziens: “Ir!” Kliedzu tālāk:

“Paraugieties, tur sēž ieslodzītais! Redzat?” “Redzu,” atskanēja ātra un pārliecināta atbilde. “Tā ir jūsu vainas sajūta,” kliedzu tālāk. “Atveriet cietuma kameras durvis un pasakiet savam gūsteknim: “Tu esi brīvs. Piedod, ka es agrāk nepratu tevi atbrīvot. Piedod, ka esmu izaudzējusi tevi tik lielu.”

Skatieties, tā piecēlās, tā nāk uz durvīm. Redzat!?'''' Protams, viņa redzēja. "Skatieties, tās solis ir vieglāks, skatieties, cik dziļi viņa ieelpo. Skatieties, viņas acis sāk mirdzēt! Paraugieties tagad uz savu bērnu…’'' Dažas sekundes, un es dzirdu, kā bērna smokošā sēkšana ir pārvērtusies atsevišķos vārgos izsaucienos un tad atskan skaļa brēkšana bērna elpceļi atkal ir vaļā.

Runāju tālāk: “Paraugieties no jauna savās krūtīs. Tur ir vēl viena cietuma kamera. Skatieties, kas tur ir!” Sieviete neatbild. Jūtu, ka viņa sastingst. Viņa redz, taču nespēj noticēt. Viņu pārņem šausmas. Provocēju viņu: “Atbildiet! Kas tas ir? Atbildiet! Kas tas ir? Kas tas ir? Kas tas ir?”

Atskan noslāpstošs kliedziens: “Mans bērns!” “Jā, tas ir jūsu bērns: jūs esat uzskatījusi pieķeršanos viņam par mīlestību. Atveriet savas cietuma kameras durvis un pasakiet bērnam: “Tu esi brīvs! Piedod, ka nepratu to izdarīt agrāk. Tagad protu. ” “Skatieties, viņš piecēlās un ar savām mazajām kājelēm klumpačo uz durvīm. Redzat, kā viņš rāpjas pār slieksni. Viņam nepieciešama brīvība. Skatieties, kā viņš savā dzīves ceļā sāk soļot arvien drošāk. Re, cik cienīgi viņš iztaisnojas!

Vai ievērojāt, cik mirdzošas kļuva viņa acis? Bet tagad paraugieties uz bērnu un paceliet viņu pie krūtīm. Tagad viņš ir brīvs bērns, viņš vairs nav jūsu gūsteknis. Jūs saista patiesa, nevis īpašnieciska mīlestība. Palūdziet viņam piedošanu par to, ka ar saviem pašpārmetumiem pievilkāt viņam vīrusa slimību. Piedodiet viņam par to, ka viņš uzņēmis jūsu vīrusu, jo arī vēlējās būt labs. Viņš taču domā tāpat kā viņa māte. ” Dzirdēju, kā bērna eh-eh-eh kļūst par murmināšanu savā valodā.

Ātrā palīdzība bija sniegta. Šoreiz labi sniegta, jo palīdzības lūdzējs bija pieņēmis palīdzību ar atvērtu sirdi. Piedošanas teorija viņai bija pieņemama. Taču vienmēr tas tā nav.

Šķietamais labais tiek gaidīts un pieņemts, taču patiesajam labajam sirds durvis tiek slēgtas. Kāpēc? Jo patiesība nav zinātniski pierādāma. Savas sirds vietā cilvēks tic zinātnei, kas saka, ka vīruss, ienaidnieks tāds, padarījis cilvēku slimu. Kad vīruss ar medikamentiem nogalināts un cilvēkam būtu jābūt veselam, taču tā nav, cilvēks vairs nezina, kam ticēt. Arī ticība medicīnai var šādi tikt nogalināta. Kam šis nobijies cilvēks tagad vēl tic? Netic nekam un nevienam.

Dzīve bez ticības nozīmē aiziešanu no šīs pasaules. Šādi medicīna nelabojami atgrūž cilvēkus, lai nelaimē nonākušais palīdzības meklētājs no jauna atrastu ceļu uz sevi. Lai sāktu sev ticēt. Tas nozīmē, ka, darot labu, medicīna dara sliktu un, darot sliktu, labu, taču uzskatīt to par labu vai sliktu ir dumjība.

Var gadīties, ka daudzi stresi iziet ārā, taču viens protestē, lai gan brīvības aicinājumam nevar pretoties. Kāpēc? Jo jūs nevēlaties to atbrīvot šādā veidā. Nevēlēšanās ir naidā pāraugušas bailes. Jūsu baiļu spriedze ir pāraugusi robežas, un jūs vēlaties tikai risinājumu. Izmisis cilvēks nedomā ne par ko citu. Jūs vēlētos šo stresu iegrūst kādam sejā ar vārdiem vai dūrēm. Vēlaties kā ugunsgrēku attīrošu uguni, lai izmēztu dvēselē sakrājušos mēslus.

Pateikt vai iesist jau var paspēt vienmēr. Taču vispirms atbrīvojiet savas bailes pazaudēt stresu, kas palīdzētu jums noskaidrot attiecības, naidu vai vēlmi izteikt savu viedokli, protestu pret mazām ciešanām. Taču arī bailes par to, kas notiks, ja es uzvedīšos kā dzīvnieks. Bailes darīt un atstāt nedarītu. Tad atbrīvosies arī protestējušais stress. Pēc tam jutīsiet, vai vēl kaut kas ir jāsaka. Ja būs, tad iesiet un teiksiet un vēlāk brīnīsieties par savu saprātīgo runu, par kuru kādreizējais ienaidnieks jums no sirds pateiksies. Pārdomājot sapratīsiet, ka tikmēr, kamēr problēma bija jūsos ieslēgta, saskatījāt šo problēmu citos un bijāt gatavi viņiem uzbrukt.

STRUPCEĻĀ NO LABUMA

Es neesmu ne pirmā, ne pēdējā, kas māca, ka vienkārši jābūt. Šķiet, ka šajā teikumā it kā kaut kas trūkst, jo mēs neesam pieraduši tā runāt. Teikumā trūkst vērtējuma, tas nozīmē ar maņām sajūtama materiālā līmeņa. Tikai loti nopietnos gadījumos saka: “Klau, esi cilvēks!" Parasti saka: “Klau, esi labs cilvēks/”

Cilvēks, kas grib būt labs, par to saka: es taču esmu. Vai tad tas ir slikti, ja es gribu būt labs? Ej nu ieskaidro viņam, ka būšana būšanā izslēdz būšanu par labu. Viņam slinkums tajā ieklausīties. Viņš ir kā zivs ūdenī un vēl labs cilvēks turklāt. Labs cilvēks vēlas visu uzreiz: grib būt un grib būt labs. Viņš nesaprot, ka būšana ir līdzsvarotība, prasme būt sev pašam. Labs un slikts jau ir vērtējumi, kas radušies no bailēm. Tātad būšana labam ir cilvēka ar bailēm vērtējums labajam jeb slēptajam sliktajam.

Lielākā dala cilvēku uzskata sevi par labiem tikai tāpēc, ka vēlas labu. Vēlas sev un vēlas citiem, taču nezina, ka vēlme ir negatīvums. Pārējie uzskata sevi par labiem tāpēc, ka viņi nevēlas sliktu. Viņi cenšas pierādīt savu labumu ar to, ka cīnās ar slikto, nesaprotot, ka pierādīt iespējams tikai materiālumu. Patiesā labā jeb garīguma pierādīšana cilvēkam nav iespējama. Patiesība pati sevi pierāda, un, ja mēs prastu redzēt, mēs to saprastu.

Dzīve abām pusēm apliecina, ka gribu labu ir tas pats, kas nevēlos sliktu. Rezultāts agrāk vai vēlāk ir slikts. Atšķirība slēpjas tajā, ka pirmie neatzīst savu slikto, bet otrie baidās, ka viņu sliktais atklāsies. Pirmie var kļūt tik naivi labticīgi, ka drīzāk mirs, nekā mainīs savu viedokli. Citi var kļūt par tādiem karotājiem ar slikto, ka, tiklīdz atklāj savu trūkumu, sāk ari sevi neieredzēt. Plusu vākšanas vārdā no labajiem viņi cīnās ar slikto, cenšoties to padarīt labu.

Kā redzat, atšķirība slēpjas tajā, ka viņi kā ar buldozeru strādā ar savu labo, sliktie ar savu slikto. Tas, kurš nokļuvis zem buldozera, spiests agrāk vai vēlāk saprast, ka vardarbība ir divējāda: psihiskā un fiziskā. Psihiskais terors provocē fizisko teroru neatkarīgi no dzimuma, izglītības, bagātības vai dienesta pakāpes.

Tipisks psiholoģiskais terorists ir cilvēks, kas uzskata sevi par labu. Jo lielāks ir šāds labums, jo vairāk šāds cilvēks uzskata, ka viņam ir tiesības nolikt citus pie vietas. Vienalga, vai viņš to dara klusām, sirds dziļumos, dod pārliecinošu vērtējumu, raksta sūdzības, uz kurieni vajag, vai ar pieklājīgiem vārdiem noliek pie vietas slikto tas traucē līdzpilsoņus. Abas puses sajūt zemtekstu. Sacītājs, kas redz, ka otrs nerīkojas pēc viņa gribas, apvainojas. Apvainošanās izpaužas kā uzbudinājums. Nākamais sakāmais jau ir prasīgāks. Aiznākamajā sakāmajā paustais balss tonis un savas taisnības uzspiešana noteikti izprovocē pretējo pusi.

Gan jau katrs cilvēks ir redzējis ar pieklājīgiem, prasīgiem vārdiem sākušos vārdu karus, kad par vainīgo tiek dēvēts tas, kurš pirmais uzsprādzis. Klausītāju atbalsts provokatoram izraisa pretējās puses bezpalīdzīgu niknumu, kas liek darboties dūrēm. Šeit arī rodas fiziskā vardarbība. Ja šāda situācija atkārtojas, pazemotais ķeras pie aukstajiem ieročiem. Šādi pazemotais kļūst par noziedznieku, bet pazemotājs saņem pelnīto algu.

Varat sacīt, ka cilvēks dabūja ar nazi tāpēc, ka nejauši gadījās nepareizajā vietā. Vai ka nevainīgu cilvēku ķēra lode, kas bija paredzēta citam. Atkal atgādināšu, ka nekas nav nejaušs. Tam, kurā mīt gadījumu meklējoša pazemošanas enerģija jeb neplānota nežēlība, trāpa neplānots nazis vai lode. Tas, kurš pazīst kādu šādi cietušu cilvēku, zina, ka laiku pa laikam šis citādi tik jaukais cilvēks kļuva negaidīti nežēlīgs pret tiem, kas par viņu zemāki. Kāpēc? Jo viņš kādreiz bija pazemots un viņa atmaksas vēlme kvēloja kā uguns zem pelniem.

Katrs pazemojums neapzināti palielināja pazemojuma enerģiju, kuru viņš tad, kad mērs atkal bija pilns, izgāza pār kādu, taču tā atkal sakrājās. Sakrājās kā lielāka mācību stunda. Papildus viņu pazemoja tie, kas pēc savas pozīcijas atradās par viņu augstāk. Uz viņiem viņš neiedrošinājās izdzīvot savu naidu, jo no viņiem bija atkarīga viņa labklājība, 'lāpēc atlika tikai pazemot jau tā pazemotos. Lielāks pazemojums rada vēlmi nogalināt pazemotāju, tāpēc tā arī gadījās.

Vai vēl viens piemērs: kārtīgs cilvēks kārtīgi iet pa gājēju pāreju, un viņš tiek notriekts. Autovadītājs aizbēg no notikuma vietas. Likums noteikti ir cietušā pusē. Kāpēc tā gadījās? Arī šeit darbojas dabas likums “līdzīgie pievelkas”. Tiešā nozīmē tiek notriekts tas, kas pats laiku pa laikam notriec citus pārnestā nozīmē. Jeb tas, kurš notriec citus ar vārdiem un uzvedību. Lai gan tas ir šķietami kārtīgs cilvēks. Bieži tiek lietots jēdziens par sēdēšanu citiem uz kakla, taču vārdu jēgā parasti neiedziļinās. Ja autovadītājs bija piedzēries, tas nozīmē, ka cietušais terorizē citus, kad viņš ir alkohola reibumā. Ja cietušais vispār nelieto alkoholu, tas nozīmē, ka viņam bija skumju krīze.

Tikai skumjas jeb bezspēcīgs naids noved cilvēku pie alkohola. Tas, kuru nenoved, baidās un neieredz dzeršanu, un viņa tikšanās ar alkoholu notiek caur alkoholu lietojošu cilvēku. Atturībniekam jācieš alkohola dēļ tik ilgi, kamēr viņš saprot, ka atturība un alkoholisms ir viena veseluma divas daļas. To abu māte ir skumjas. Atturībnieks ir atturībnieks tik ilgi, kamēr baidās no skumjām. Atturībnieks var vienā mirklī kļūt par dzērāju, ja skumjas kļūst par izmisumu. Par izmisušu nevēlēšanos baidīties no skumjām.

Katrs sevis žēlotājs sēj skumjas, tas nozīmē alkoholismu. Tas, kurš sevis žēlotāju neņem pie sirds un neatstāj tur, neslīcina žēlošanos degvīnā. Atcerieties: ja raudātājs tiek žēlots, kļūstat par alkoholiķi.

Ja cietušais bija bērns, viņam ir vecāki, kuriem citādi nekļuva skaidrs, kā viņi Iriec viens otru. Ja zem automašīnas pakļuvušajam bērnam ir ievainoti mīkstie audi, las nozīmē, ka cieš viņa māte. Ja viņam ir arī kaulu ievainojumi, tas nozīmē, ka šādi cieš viņa tēvs. Kaula lūzums tēvs tika ievainots. Ja mātei ar tēvu ir sliktas savstarpējās attiecības, tad viņiem ir sliktas attiecības ar visiem pretējā dzimuma pārstāvjiem. Arī tad, ja ārēji viss izskatās labi. Šķietamais labais neglābj mūs ne no vienas nelaimes. Ja sliktais tiek vārdos padarīts labs, tas nozīmē, ka sliktais tiek padarīts sliktāks.

Ja labie pārstātu būt labi, sliktajiem nebūtu iemesla būt sliktiem. Pretēja vēlme ir pretrunā dabas likumiem, un tāpēc tas nav iespējams, vienalga kā mēs to gribētu. Ja mēs būtu vienkārši cilvēki, tad citi arī mums būtu vienkārši cilvēki. Tikmēr, kamēr daļa ir pārāk laba, tikpat lielai daļai jābūt pārāk sliktai-šādi dzīve veido savu līdzsvaru. Ja vēlaties, lai jūsu dzīve kļūtu normālāka jeb līdzsvarotāka, kļūstiet paši normālāki un visi citi arī jums šķitīs normālāki, jo būsit mainījuši savu attieksmi pret citiem. Jūs būsit kaut ko patiešām izdarījuši, ne tikai runājuši, cik labi jūs esat vai cik labi vēlaties būt. Normālam cilvēkam nav jārāda, cik labs viņš ir, viņš vienkārši ir.

Tipisks labs cilvēks vēlas, lai citi zinātu, ka viņš ir labs. 'Icipēc viņa mute it kā pati no sevis sāk aprakstīt, kam, cik daudz un kādu labumu viņš ir darījis. Jo lielāks labums, jo ilgāks un emocionālāks ir stāsts. Labums gaida uzmanību un uzslavu, trula klausīšanās viņam ir sāpīga. Jūs varētu atcerēties, cik reižu esat savu labo darbu vai izdošanos visas dzīves laikā atkal un atkal stāstījuši, cerot, ka citi uzskatīs jūs par labu. Vai savas kļūdīšanās dēļ sevi skaļi nosodījuši, lai citi redzētu, ka jūs negribējāt sliktu. Vai nopūtušies par kāda slikto darbu, brīnoties, ka cilvēki var tā darīt, arī tā ir norāde uz savu labumu.

Šeit jums var rasties sajūta, ka vairs nevar ne muti atvērt, jo jebkurā gadījumā kaut kas būs slikti. Sliktu negribam runāt, labu nedrīkstam runāt kā tad dzīvot? Atbildu: iemācieties sekot sev un tūlīt izlabot kļūdu. Tiklīdz konstatējat, ka no mutes nāk ārā kaut mazākais vērtējums, izlabojiet to. Tas nozīmē: ja teicāt labs vai slikts, skaists vai neglīts, gudrs vai dumjš, tīrs vai netīrs, centieties saprast, kāpēc tā gadījies. Centieties saprast, kas šajā sliktajā ir jums pamācošs. Varat izteikt savu kļūdu labojumu pat dzirdami, tad redzēsit, kas un kā mainās. Cilvēks, kas var būt pat pilnīgs materiālists, zemapziņā uztver patieso viedokli un būs kaut vai zemapziņā pateicīgs.

Labs cilvēks noteikti stāsta par iemesliem, kāpēc viņš to dara. Viens atlīdzina kādreiz kāda cilvēka sniegto nesavtīgo palīdzību, atbalstu, līdzjūtību, kāds cits maksā par jebkādu morālu vai materiālu parādu, kuru vairs nevar atlīdzināt devējam. Viņš uzsver, ka arī tev nākotnē jāpalīdz citiem, jo tev ir palīdzēts. Šādas sirdi aizkustinošas situācijas mūsu tautai ir visai parastas. Vēlāk ir labi visu dzīvi atgādināt citiem savu labumu un gādāt, lai arī citi to neaizmirst. Šādi kāda cilvēka pilnīgi nesavtīgā palīdzība ar palīdzības saņēmēja baiļu palīdzību patiesībā kļūst par savtīgu. Cilvēks, kas no visa spēka cenšas būt labs, var pat nenojaust, cik lielu vainu viņš uzaudzē kā lavīnu. Labums nevar iztikt nenorādījis, cik daudz tas pats gan fiziski, gan garīgi cieš par savu pašaizliedzīgo rīcību.

Stress, kuru sauc pateicības parāds, liek tā uzvesties. Otrs deva no labas sirds un uzreiz visu aizmirsa. Tas, kurš gaidīja došanu, tika pie stresa, jo sirds teica, ka viņš pats tā nespētu. Pateicības parāds ir lielākais parāds, kuru nekad nav iespējams samaksāt. Tas var grauzt cilvēka dvēseli visu dzīvi. Tas liek otram cilvēkam būt atkarīgam, kamēr parāds nav samaksāts. Aiz vēlmes būt labiem daudzi cilvēki nepaņem samaksu par darbu, padarot otru par parādnieku uz mūžu. Pamatojums ir pārliecinošs: otrs neņēma no manis, kā lai es ņemu no tevis. To, ka parāda apziņa ir vainas apziņa, kas padara sirdi slimu, nezina ne viens, ne otrs.

Jautājumam par to, kā klājas ģimenei, seko pavisam cits tonis. Visu labdaru dzīvesbiedri ir slikti vai vismaz nav labi. Bērni ir slimi, nepaklausīgi vai nevēlas mācīties. Lielākie bērni apprecoties noteikti ir izdarījuši nepareizu izvēli, jo nav klausījuši vecākus. Tāpēc mazbērni ir slimi, nepaklausīgi vai nevēlas mācīties. Un tā visa dēļ labam cilvēkam ir slikti. Sākumā dzīve ir slikta, beigās veselība ir slikta. Pēdējā laikā var salikt cilvēkus, kuriem slima visa ģimene, bet viņi saka viss ir labi.

Izpratne par labu cilvēku reducējas uz laba darīšanu svešiniekiem. Svešiniekiem ir viegli darīt labu, savējiem grūti, jo savējie neapmierinās ar ārējo, viņiem vajag patieso. Labdaris tikai dara un dara, jo darīšanas laikā nav iespējams just bailes, ka es netieku mīlēts vai neesmu vajadzīgs. Jebkura darīšana ir baiļu nospiešana. Tāpat jebkura pateicība vai uzslava. Bērni, kas aug šādā ģimenē, cieš, taču, izaugot lielāki, sāk rīkoties tāpat.

Aizvainots vecāks, no kura novēršas bērns, neattop, ka bērns pilnībā atdarina viņu pašu. Daudzi ir vaicājuši: ‘'Kāpēc maniem vecvecvecākiem, vecvecākiem, vecākiem un man tādā pašā vecumā ir tieši tādas pašas ģimenes problēmas?” Esmu atbildējusi ja jūs vēlaties visu četru paaudžu priekšteču grēkus izpirki, tikai esot ļoti labi cilvēki, viss turpināsies tāpat, kamēr būs pilnas septiņas paaudzes. Būt labam nozīmē slēpt vainu, nevis labot to.

Pieķeršanās apziņai, ka es daru labu, liek uzspiest savu labo citiem pat tad, ja citi uzskata, ka tas nemaz nebūtu vajadzīgs. Citi ir spiesti aiz pieklājības pateikties un slavēt, jo nedrīkst taču noniecināt labu cilvēku. Slavēšana iedvesmo vienalga cik nogurušu labdari. Tā var gadīties, ka viņš neattop apstāties, kamēr kāds godīgs un tiešs cilvēks iemet viņam patiesību tieši sejā.

PATIESS GADĪJUMS

Pusmūža sieviete stāsta par savām nedienām, kas gadījušās, neraugoties uz to, ka viņa vēlējusies to labāko. Viņa ir kārtīgs cilvēks, kas jau ilgāku laiku nodarbojas ar savu stresu iepazīšanu un atbrīvošanu, taču tad kas atgadījās kā sitiens ar mietu pa galvu.

Viņa devās uz jaunu darbavietu, lai pilnībā izmainītu savu dzīvi. Viņa bija sapratusi, ka bijusi pārāk labs cilvēks, centīga un apzinīga, pieradinājusi citus bez liekām pūlēm visu no viņas dabūt, un juta, ka, nemainot darbu, viņa nespēj izdarīt pilnu pagriezienu. Dzīvi nemainīt viņa nevarēja, jo veselība kliboja ar visām četrām kājām. Sejas trauma bija pēdējais piliens kausā, kas teica, ka viņas skaistās ilūzijas ir dabūjušas pa purnu.

Viņa bija tikusi pāri pat tam, ka pieaugušie bērni turējās no viņas pa gabalu tā, ka vairs nelaida pie vecmāmiņas pat mazbērnus. Lai gan vecmāmiņa mazbērna dzīvībai bīstamā laikā bija uzturējusies slimnīcā dienas un naktis un, pateicoties viņas intuīcijai, bērns bija izglābies no visļaunākā. Aiz šķietami labā stāvokļa vecmāmiņa bija sajutusi draudus pat tad, kad speciālisti uzskatīja, ka viss jau ir labi.

Klusiņām darbojoties jaunajā kolektīvā, viņa centās nejaukties citu darbos, jo uzreiz sajuta veco buku savstarpējo konkurences spriedzi un cīņu par varu. Otrajā darba nedēļā viņa kļuva par upuri tādam cilvēkam, kas atnāca pie viņas izkratīt savu sirdi. Cenšoties būt īpaši uzmanīga un līdzjūtīga, viņa pārcentās un nepamanīja, kā otram, kas nupat bija pateicis, cik labs cilvēks viņš ir un cik slikti ir citi, pasacīja: “Neuzskati sevi par labu cilvēku… ” Viņa gribēja vēl pateikt, ka neviens cilvēks nav ne labs, ne slikts. Ka visiem ir savas labās un sliktās īpašības un visi kļūdās. Gribēja, taču nepaspēja, jo nelaimīgais sirds kratītājs kļuva nikns. “Ak tu saki, ka es esmu slikts cilvēks! Pati neko nezini, pati esi pēdējā lauķe, bet citu apvainot proti gan!” Vienvārdsakot, viens labs cilvēks uzgāza otram savas samazgas un devās projām augsti paceltu galvu, jo juta, ka otram vēl licis par maz.

Sieviete bija šokēta. Viņa saprata, ka kaut ko izdarījusi nepareizi, ar to provocējusi otru cilvēku, bet nesaprata, kas tas bija. Kāda bija viņas kļūda?

Viņa sāka teikto ar noliegumu. Atcerieties: nekad nesakiet “nē”. Ne sev, ne citiem. Vienmēr sakiet “jā”. Arī tad, ja jūs otram nepiekrītat. Tiklīdz jūs sākat savu sakāmo ar noliegumu, otrs, kas gaidījis, lai jūs viņam piekristu, pieķeras pie pirmā vārda, un tālāk jūs runājat kā sienai vai uguni spļaujošam vulkānam. Ja otrs vēlas pierādīt, ka viņš ir labs cilvēks, sakiet viņam: “Jā, bet varbūt tev tā likās. Mēs taču visi kļūdāmies. Vienmēr un uzreiz jau visu nevar saprast, ” vai principā kaut ko līdzīgu. Otrs var būt vīlies par jūsu atturību, bet viņš vismaz nekļūst dusmīgs un nesarauj attiecības uz visiem laikiem. Tādējādi kaut kas svarīgs jūsu abu starpā paliek neiznīcināts. Nākamreiz, runājot ar viņu, varat piebilst vēl kaut ko līdzsvarojošu, un viņš sāk kaut vai nedaudz domāt. Vairs neuzskatīs jūs par savai pretinieku. Ja jūs neesat pretinieks, neesat arī ienaidnieks. Ja neesat ienaidnieks, esat draugs. Lai arī šodien tas skan nedaudz gaisā parauti, tomēr nomierina dvēseli. Pamazām pazudīs arī šis vērtējums.

Pēc tā paša principa nekad nesakiet nevienam, ka viņš jūs nav sapratis. Tiklīdz sakāt, varat būt droši, ka durvis starp jums tiks aizcirstas. Viņa uzvedība ir atkarīga no tā, cik liela attiecīgajā brīdī ir viņa vēlme būt inteliģentam cilvēkam. Var izrādīties, ka viņam pēkšņi kaut kur jāsteidzas. Varat būt droši, ka tik drīz jūs netiksities. Ja vispār tiksities. Viņš var arī publiski sadusmoties, jo visaizvainojošākais gudram cilvēkam ir tas, ja kāds viņam pasaka, ka viņš neko nesaprot.

Tas, kurš atzīst sev, ka viņš nesaprot dzīvē daudzas lietas, nejūt kaunu, atzīstot to arī citiem. Par viņa saprašanu parasti nešaubās, un viņš netiek aizvainots ar šaubām.

Ceru, ka jūs vairs neuzskatīsit sevi par labiem vai sliktiem cilvēkiem. Ceru arī, ka jūs vairs neuzskatīsit savas labās vai sliktās rakstura īpašības tikai par labām vai sliktām, pratīsit ticēt, ka brīža forma slēpj saturu, kuru meklējat. Gan jau arī atradīsit.

PAR PATIESO UN ŠĶIETAMO

9

Visi vēlas labo no kurienes tad nāk sliktais? Kristieši zina, ka no velna, bet velna piesaukšanu uzskata par tabu. Vai jūs prastu man skaidri un vienkārši paskaidrot, kas ir kas?

Kas ir labais? Vai esat sev kādreiz to pavaicājuši? Saka labais ir tas, kā man nav, un labais ir tur, kur manis nav. Vai esat domājuši, ko tas nozīmē? Ja kāds ierodas no tālas zemes, priecīgi stāstot un dalot līdzatvestos suvenīrus, tad šis teiciens atbilst patiesībai, jūs teiksit. Kādā nozīmē atbilst patiesībai? Vai materiālā nozīmē? Pilnīgi pareizi, mums patiešām nav tieši visa tā, kā nav tālās zemēs. Bet vai mums varētu būt? Vai tas būtu mums vajadzīgs? Vai mums būtu labi, ja visi pasaules brīnumi būtu visur? Vai ir labāk, ja katra tauta saglabā savas īpatnības, neuzskatot sevi par labāku vai sliktāku nekā citas?

Patiesībā cilvēks braukā pa pasauli, ja viņš kā bezpajumtnieks nespēj ceļā atrast pats sevi. Vēloties gūt visu to labo, ko acis redz un ausis dzird, viņš kādreiz nonāk līdz apziņai, kas tas viss viņam nav nepieciešams. Patiesais labais, ko meklējam, ir tas, kas dod dvēselei mieru, un tas atrodams mājās. Tam, kura dvēsele ir mierā mājās, dvēsele ir mierīga visur. Klīstot pasaulē un vērojot dažādu cilvēku dzīvi, mēs gūstam tikai apstiprinājumu šai atziņai. Tāpēc klejošana ir vajadzīga lieta.

Tā kā materiālists dēvē dvēseles mieru par labu, lietoju jēdzienu “labs” tā, kā esam pieraduši, lai būtu vieglāk saprotams. Un vispār, tiklīdz tiek lietots vērtējums, sāk darboties materiālā enerģija. Ja ninājat par garīgumu un lietojat vērtējošu izteicienu, jūs it kā sēdus nokrītat no debesīm uz zemes. Jūs arī esat tūlīt kļuvuši par “šausmīgi garīgiem cilvēkiem:”. Iepriekšējās grāmatās es vienmēr un visā nepratu uzsvērt garīgās un i'iziskās puses atšķirības, šajā grāmatā protu vairāk. Centieties koncentrēties uz vērtējumu izsakošiem vārdiem, tad doma būs vieglāk notverama.

Patiesais labais ir brīvi kustīga enerģija. Tas ir tas, ko cilvēks vēl nav padarījis par savu. Iedomājieties, ka kaut kur tālumā ir labais, pēc kā es ilgojos. Mana vēlme iegūt to sev ir kā gara, acij neredzama roka, kas satver šo labo un sāk to padarīt par savu. Vienalga, vai es esmu to fiziski ieguvusi vai vēl ne, vai zinu, ka nekad neiegūšu, bet tik un tā vēlos savas dvēseles cietumā esmu to jau ievietojusi. Tagad tas ir cietumnieks, es esmu cietums, un starp mums valda cietuma un cietumnieka attiecības. Viens iznīcina vienu, otrs iznīcina otru, sāp abiem.

Visu, ko cilvēks vēlas sev, viņš padara garīgi par savu.

Visu, ko cilvēks sauc par savu, neviens nespētu saskaitīt, bet es centīšos nosaukt svarīgāko.

Mana māte, mans tēvs, mans vīrs, mana sieva, mans bērns. Manas māsas-brāļi, mani vectētiņi-vecmāmiņas, sicvasmāte-sievastēvs, vīramāte-vīratēvs, draugi, radinieki, paziņas, biedri, partneri, kolēģi. Mani dzīvnieki, augi, lietas. Mans ķermenis, gars un dvēsele. Mana sirds, plaušas, aknas, smadzenes, nieres. Mani muskuļi, taukaudi, saistaudi, nervu audi. Mans augļa periods, zīdaiņa periods, bērnība, jaunība, pieaugušais periods, vecums. Mans liktenis, nākotne, pagātne, tagadne, karma. Manas problēmas, sapņi, vēlmes, domas, stresi. Manas bailes, vainas apziņa, naids, bezpalīdzība, skumjas, sevis žēlošana, dusmas, histērija, vampīriskums, protests, nežēlība, piespiedu situācija, pārspīlētais prasīgums, neapmierinātība, vēlme būt labākai. Mana gudrība, bagātība, manta, nauda, vērtslietas.

Es atcerējos šādas lietas. Ierakstiet šeit savas:

īsi sakot: vienalga, kādas domas nāk jums prātā, tās ierodas, lai jūs tās atbrīvotu. Zemapziņa, no kuras tās ierodas, precīzi zina, kāpēc tā rāda tās šādā secībā. T iciet savai zemapziņai jeb dvēselei. Sāciet no svarīgākā.

1. MĀTE

Iedomājieties, ka jūsu dvēseles cietumā sēž jūsu māte. Šī tēla radīšanai var traucēt tikai steiga, tas nozīmē vēlme ātri tikt vaļā no sliktas lietas. Atveriet cietuma durvis un sakiet: “Dārgā māte. Tu esi brīva. Piedod, ka es nemācēju tevi atbrīvot agrāk. Piedod, uzskatījusi tevi par savu, esmu domājusi, ka mīlu tevi vairāk

Skatieties, kā viņa ceļas un iet, kā kāpj pāri slieksnim. Izjūtiet atvieglojumu. Ja nejūtat, aiz bailēm zaudēt savu māti esat iegrūduši viņu dziļi sevī. Vienreiz atbrīvojuši māti, esat atbrīvojuši kaut kādu enerģijas ķermeni, tātad kaut kas tomēr ir mainījies.

Viena un tā paša stresa atbrīvošana ikvienam ir citāda. Nav svarīgs reižu skaits, ir svarīgi, ka jūs to darāt no sirds. Ir cilvēki, kuriem vēlme gūt kaut ko labu ir tik liela, ka liek neēdušam un negulējušam piedot un piedot, taču rezultāti ir pieticīgi, lai gan cilvēks ir darījis, kā jādara. Tas nozīmē no pienākuma apziņas un vēlmes sasniegt mērķi. Šāda piedošana ir pārspīlējums, tāpat kā jebkurš cits pārspīlējums. Pārspīlēt var visu. Pieķeršanās mērķim padara vajadzību par vēlmi un nes līdzi vilšanos, ja cilvēks nevar dabūt, ko vēlas. Turklāt paniska mērķtiecīga domāšana sasien mezglā smadzenes.

Ar patiesu atbrīvošanu nonāksit līdz brīdim, kad atklāsit, ka jūs vairs nesakāt: mana māte. Sakāt: mana MĀTE. Uzsvars ir uz vārda “māte”. Jutīsit, cik īpašs ir šis jēdziens. Sapratīsit, ka jūsu māte arī ir tā ideālā māte, kuru jūs esat glabājuši savā sirdī, taču jūs nesapratāt to, kamēr nebijāt mātes negatīvumu jeb neiemācītās stundas salikuši vienā katlā ar ideālo pusi. Šo putru ir grūti izstrēbt. r Iā ir jūsu, nevis mātes vaina. Jūs neesat pratuši attiekties pret māti pareizi, tāpēc neesat viņu sapratuši. Tieši otrādi izveidojāt vēl prasīgāku attieksmi pret māti. Rezultāti jeb ciešanas ir abpusējas.

No savas pieredzes varu teikt, ka esmu savai mātei gadu gaitā tūkstošiem reižu piedevusi un, tiklīdz viņu atceros, atbrīvoju no jauna. Ta ir dvēseles attīrīšana, kas nevar apnikt. la ir arī attieksmes labošana pret māti, līdz ar kuru uzlabojas arī saziņa ar māti. Vienalga, par cik labu vai sliktu esat savu māti uzskatījuši, fons lēnām noskaidrojas un jūs saprotat, ka izvēlējāties savas dzīves mācību stundām tieši šo māti.

PATIESS GADĪJUMS

Māte ir katra cilvēka nebeidzama mācību stunda. Atbrīvojot viņu tādu, kāda viņa mani attiecīgā brīdī bija kaitinājusi, bieži atklāju kaut ko tādu, ko agrāk nemaz nebiju iedomājusies. Mana māte gadu desmitu gaitā ir bijusi pastāvīga mirēja. Tiklīdz kaut kas nepatīk, viņa arvien mirst. Kādu dienu ienāca prāta doma, ka varbūt jāatbrīvo mātes nāve. Apskatījos un apstulbu: manas mātes nāve bija kā jātnieks bez galvas, kas uz sava nāvīgi nogurušā zirga klejo un klejo, un nekad negūst mieru. Negūst, kamēr neatrod savu galvu, bet galva ir viņam padusē. Pagāja vairākas dienas, kamēr es šo vīziju detalizēti izskaidroju. Es būtu varējusi viņu tikai atbrīvot, bet man vajadzēja visu precīzi zināt.

Galva tas ir tēvs, vīrs, dēls, vīriešu dzimums fiziskā līmenī. Padusē ir slēpta, atgrūsta, nostumta mīlestības enerģija. Galva ir padusē vīrietis ir noslēpts mīlestības visslēptākajā un, kas vistrakākais, nomaļākajā vietā. Sievietes kauns mīlēt vīni padara viņu par vistu bez galvas, kura paslēpusi galvu zem spārna. Kakls ir pārgriezts māte, sieviete, meita, sieviešu dzimums viņai šķiet nepilnīgs jeb nepabeigts. Manas mātes īpašā mīlestība pret tēvu bija sāpīga, jo viņas izcili labais tēvs nomira jauns. Ta, kura pieķērusies tēvam, mīļotajam, vīram, dēlam, zaudē šo vīrieti. Vīrietim jābūt personībai vai egoistam, lai sieviete nevarētu iznīcināt viņu ar savu īpašniecisko mīlestību.

Bailes zaudēt vīrieti padara sievieti te par vergu, te par dēmonu. Attieksme pret tēvu nosaka attieksmi pret vīru, dēlu, vīriešu dzimumu. Mātes pretrunīgums kontaktos ar vīriešiem kļuva man daudz skaidrāks. Jātnieks bez galvas lāču ir mironis, kas meklē savu galvu jeb saprātu, kas viņu vadītu. Ģimenes saprāts atrodas vīrieša galvā. Nobijusies sieviete, kas sevi reiz upurē, pieprasa par šo upuri pateicības parādu, neatzīstot sava vīrieša prātīgo saprātu. Bieži tā pat nevar atzīt, jo vīrietis slēpj to no savas sievas, baidoties tikt iznīcināts. Šādi vīrietis, kuru visi uzskata par gudru, mājās var būt zem sievas tupeles dzīvojošs muļķis.

Atbrīvoju šo nabaga bezgalvaino jātnieku un atcerējos, ka manas mātes jaunības dienu mīļākā grāmata bija “Jātnieks bez galvas”. Redzat, mana māte savas nāves būtību bija izteikusi jau pirms gadiem, bet neviens nesaprata viņas vārdu jēgu. Kā jau vienmēr. Kopš šī brīža mātes runas par nāvi nespēj mani vairs ievainot. Un kāds brīnums reizēm māte aizmirst savas runas par miršanu pavisam!

Atbrīvojot mātes nāvi, radās doma, ka varētu atbrīvot arī mātes dzīvi, kas gan viņai, gan man radījusi daudz raižu. Tā arī darīju. Viņa bija visu cietumu aizpildošs sniegbalts tīrības eņģelis ar gulbja spārniem, kurš nevarēja izrādīt savu būtību. Gulbis ir putns, putns simboliski ir bezrūpība. Gulbis ir majestātisks putns jeb majestātiska bezrūpība. Savā labumā mana māte patiešām var būt īsts eņģelis, ja vien viņa nenodarbojas ar sava nelaimīgā likteņa apraudāšanu.

Visa viņas dzīve ir bijusi vienas lielas raizes, labā it kā nemaz nav bijis. Ja Dievs kādam dod smagus pārbaudījumus, tad mana māte ir savā elementā. Viņa ir sevi ziedojošs palīdzētājs. Tāpēc arī es, būdama bērns, vēlējos būt slima un pat nomirt tā es cerēju pieredzēt savu māti eņģeļa lomā. Arī pieredzēju, taču tik daudz, ka radās vajadzība atrast to patieso māti.

Atradu. Ideālas mātes atpazīšana savā mālē ir laime, kas labo agrākās brūces. Tas ir dvēseles miers no apziņas, ka esmu izdarījusi visu, ko var izdarīt, pat ja viņa neprot to pieņemt. Taču tas man vairs nenodara sāpes.

Eņģelis ir simbols, kuram ir sava nozīme. Ir vietas un tautas, kurās valda gluži vai eņģeļu kults. Reiz gadījos kā ciemiņš mājās, kurās bija savākts neticams daudzums visa veida eņģeļu. Tur bija bērnu zīmējumi, plakāti, eļļas gleznas, eņģeļu reprodukcijas no lielu mākslinieku gleznām, lētas un dārgas eņģeļu statuetes. Tas bija skaisti, taču pēc dažām dienām sāka traucēt. Sāku domāt, ko tas nozīmē. Kad sapratu, vairs netraucēja.

Eņģelis ir brīvas dvēseles simbols. Aizraušanās ar eņģeļiem ir aizraušanās ar brīvu dvēseli. Tā ir īpaši liela ilgošanās pēc dvēseliskas atbrīvošanās. Atrodoties starp visiem iespējamajiem eņģeļiem, pašsajūta ir labāka. Diemžēl tas nepadara cilvēku par eņģeli. 'Iā ir tikai aizraušanās jeb gara daļas iegūšana. Atkal un atkal iegūšana. Reālā īstenība šādam cilvēkam kļūst vēl nepanesamāka. Varbūt pat kļūst par pāridarījumu. Viņš jūt, ka tiek nomākts, un nesaprot, ka pats nomāc citus ar savu neapmierinātību.

Brīva dvēsele ir gars.

Aizraušanās ar eņģeļiem piemīt cilvēkiem, kas ar dzelžainu pārliecību uzskata, ka viņi ir brīvi. Viņi baidās no visām iespējamām negaidītām situācijām un nesaprot, ka viņi ir savu baiļu cietumnieki. Viņi neprot pielāgoties vienkāršiem un dabīgiem nosacījumiem, jo ir pieraduši pie komforta. Ar savu brīvību viņi var doties uz pasaules otru galu, bet vēlas būt pārliecināti, ka tur viss līdz detaļām būs viņiem pa prātam. Viss var arī atbilst viņu īpaši augstajām prasībām, bet viņu sirds nav apmierināta. Jo eņģelis nav atbrīvots.

Nabadzīgam cilvēkam eņģeļu kolekcijas apskate izraisa asaras. Viņi neilgojas pēc šiem eņģeļiem, viņi vēlētos paši būt eņģeļi. Ja viņš to nevar dabūt, viņš vēlētos nomirt, jo nabadzīgs un nelaimīgs viņš nevēlas dzīvot. Bezcerīgiem cilvēkiem baznīcas ir pilnas ar eņģeļu attēliem, un bezcerīgie apmeklē tās tik ilgi, cenšoties rast cerību, kamēr kļūst par eņģeļiem jeb nomirst. Tomēr savus stresus varētu jau dzīves laikā pamazām atbrīvot.

Aizraušanās ar eņģeļiem ir bēgšana no realitātes, kas raksturīga mūsu dzīves naivumam. Dzīves naivums ir visos, taču, jo lielāks tas ir, jo pēc pasakainākas dzīves cilvēks tiecas un cenšas veidot savām vēlmēm atbilstošu pasauli. Nopietni materiālisti to izsmej un no tā kļūst vēl materiālistiskāki. Šādi dzīve nodrošina savu līdzsvaru. Rezultātā ar garīgumu aizrāvušos cilvēku fantāzijas nerealizējas tik ātri, kā varētu realizēties. Tas rada idejas radītājam dvēseles šķelšanos. Viņš taču visu redzējis pareizi, taču nav rēķinājies ar to, ka garīgās idejas realizēšanās materiālā līmenī var paņemt daudz laika. Garīgo traucējumu vai garīgo slimību rašanās šādā situācijā nav nekāds brīnums.

Tas nozīmē ja tēvs ar savu prātīgumu nenoceļ māti no mākoņiem atpakaļ uz zemes, bērniem rodas garīgas slimības. Pārāk labs vīrs arī pats staigā pa mākoņiem. Parasti vīrieši noceļ sievietes no mākoņiem, tās apmuļķojot. Bērna dvēseles brūces šādā gadījumā rada smadzeņu fizisku saslimšanu, kuru var pavadīt garīgi traucējumi.

2. TĒVS

Jo rūpīgāk jūs atbrīvojat savu tēvu, jo tuvāk esat viņa ideāluma atpazīšanai. Tad jūsu mēle vairs neuzdrošināsies sacīt: “Mans tēvs.” Jūs sacīsit: “TĒVS!” jūsu mugurkauls iztaisnosies, un kakls cienīgi pacelsies debesīs. Arī tēvs ir cilvēks, kura ncgatīvumu jeb neiemācītās mācību stundas esam pievienojuši viņa ideālajai pusei. Neizprotot savu kļūdu, kļūstam par tēva vērtētājiem un nosodītajiem. Ja jūs nezināt savu tēvu, bet ilgojaties pēc laba tēva, ziniet, ka jūsu sajūta jūt tieši to vīrieti, kas jūs radījis. Pēc viņa jūs arī ilgojaties. Atbrīvojiet viņu un lūdziet piedošanu, ka esat vērtējuši viņu pēc citu teiktā. Esat viņu tiesājuši, tāpēc arī jūs tagad tiesā.

Mātes un tēva atbrīvošana nozīmē sevis atbrīvošanu, jo bērns ir sava tēva un mātes summa. Varbūt jums būs vieglāk, ja atbrīvosit atsevišķi labo māti un slikto māti. Viss, kas, jūsuprāt, mātē ir labs, veido labo māti. Viss, kas mātēs ir slikts, ir sliktā māte. Tāpat tēva labo un slikto var apskatīt kā labo un slikto tēvu, kas atbrīvojot kļūst vienkārši par tēvu. Pēc kāda laika par sirdij mīļo tēvu, kuru agrāk nemācējāt atpazīt.

Tālāk atbrīvojiet savu dzīvesbiedru.

3.  VĪRS

Sievietes! Varbūt pirmo reizi dzīvē jutīsities laimīgas tad, kad “mans vīrs” vietā teiksit: “VĪRS!” Jutīsit, kā šis ideālais vīrs vairs nav cietumnieks jūsu sirdī. Būsit izprotoša pret viņa trūkumiem un pratīsit ņemt tos vērā, ar sievišķīgu prasmi izmantot tos par labu ģimenei, jo sapratīsit tos. Jūs pārstāsit būt vīra verdzenes vai pavēlnieces. Būsit Sievietes.

PATIESS GADĪJUMS

Zvanīja kāda sieviete: “Es tak senāk biju tik labs cilvēks. Kā gan manī ir satilpis tik daudz sliktā?” Sacīju: “Labi, ka saki, ka nevis tu esi slikta, bet tevī ir sliktais. ”

“Jā, ” viņa stāsta, “bet zini, kas notika starp mani un vīru.

Viņš atnāk un paņem mani aiz rokas tik stipri, ka asaras saskrien acis. Parasti tam noteikti seko sišana. (Es jau vienmēr esmu bijusi tāda dīcēja.) Pēkšņi es domāju: “Tas nav mans vīrs, tā ir mana vīra agresivitāte.” un iedomājies, viņš atlaiž manu roku un saka: “Piedod, es tev laikam nodarīju sāpes. ” Šoreiz mana roka pat zila nepalika. Es līdz šim brīnos, ko vienas sievietes domas var izdarīt. Kā es cietu agrāk, pati provocējot šīs ciešanas. Pasaki, ka es esmu muļķe.”

Pat nesakot ir skaidrs, ka es nevarēju viņai to pateikt, leici: “Nepaliec tikai guļam uz tauriem, citādi viss līdzšinējais atgriezīsies. ”

4.  SIEVA

Vīrieši! Atbrīvojiet savas sievas. Brīvs cilvēks ir mīlētājs, kas ir uzticīgs brīvprātīgi, nebaidoties padarīt sev kaunu. Brīva sieviete ir mīloša sieviete, kas dod vīrietim to, kas vīrietim nepieciešams, un laimīga pieņem no vīra to, ko vīrietis var dot. Dot jums abiem tieši tik daudz, cik vajadzīgs laimei. Mīloša sieviete neatgrūž vīrieti ar visiem iespējamajiem aizbildinājumiem ne dvēseliski, ne ķermeniski. Viņa nedod vīram lietot savu ķermeni par to, ko viņa no vīra ir gribējusi un dabūjusi. Viņas sievietes ģenitālijas nesaslimst no pazemojuma, kuru viņa slēpj. Ja jums pieder sieviete, jūs redzat tikai viņas ķermeni, neredzot cilvēku.

Cilvēkam, kurš tiek izmantots kā lieta, dvēselē sakrājas aizvainojums pat tad, ja viņš to visu neapzinās. Cik ilgi viena sieviete spēj norīt aizvainojumu? Ja spēj ilgi, viņa kļūst trula un auksta un dzīvo tikai pēc principa: lai būtu kā būdams, galvenais, ka vīrs ir un strīdu nav. r lā jūs novītināt sievieti, viņas darba spējas un ķermeni, līdz kādu reizi atklājat, ka skaistums ir zudis. Citi neredz viņu tā, bet jūs redzat, jo jums sieviete ir mirusi.

Par glābšanas riņķi var izrādīties slimība, kuru jūs abi sākat uzskatīt par savas dzīves samaitātāju. Sievietei tagad ir attaisnojums nelaist jūs savā gultā, un jums attaisnojums ielīst gultā pie citām sievietēm. Ja sieviete par to uzzina, viņai jātur mute ciet, jo viņa jau ir nepilnvērtīga. Viņa cieš, taču attaisno jūsu rīcību ar to, ka vīrietim sieviete ir vajadzīga. Šādi viņa cenšas būt jums laba, taču jūs šis labums var saniknot.

PATIESS GADĪJUMS

35 gadus vecs vīrietis nobijies par savu sirdi. Tā kā rūpīga izpēte neuzrādīja neko, izņemot holesterīna līmeņa paaugstināšanos, viņš sāka novērot savu pulsu, konstatējot īslaicīgas ritma traucējumu lēkmes. Vīrietis nonāca panikā, jo arī viņa tēvs jaunībā bija miris no infarkta.

Teicu, ka viņam ir arī citas ar tēvu līdzīgas iezīmes. Vīrietis saspringa, taču izlikās, ka nezina, kas tas ir, ko viņš nezina. Viņš gan droši nezināja, bet nojauta. “Kā jūs nezināt, kas moka jūsu sirdi? Zināt gan, tikai, tā kā jūs neuzskatāt to par sirds slimības iemeslu, jūs paturat to pie sevis. Jūs vaicājat, kāpēc ārstam jāzina nesvarīgas lietas, kas ar svarīgām lietām vispār nav saistītas,” sacīju. Vīrietis uzsprāga. Tas bija vērsts pret viņa gudrību.

Labā un sliktā mērs meklējams ikviena cilvēka dvēselē, un tas vienmēr atgādina par sevi, ja cilvēks kļūdās. Ja saistībā ar slimību uz to vērš uzmanību, parasti tiek atzīts: “Man arī pašam bija tāda sajūta, taču es tai neticēju. ” Parasti taču ticība tiek nogrūsta pie malas ar saprāta attaisnojumiem un pamatojumiem, garīgais līmenis tiek nogrūsts malā ar fizisko. Rosināju vīrieti domāt, lai viņš sāktu saprast savas kļūdas: “Jūs uzskatāt, ka jūsu sirds un seksuālā dzīve ir divas dažādas lietas, bet tās ir viena veseluma divi gali mīlestības dvēseliskā un fiziskā puse.

Jūsu tēvs bija meitu ģēģeris, un jūs arī esat. Atzīstiet to sev, citiem nemaz nevajag. Kardiologs vienalga neprasīs. Es arī neprasu. Es stāstu pali, ja jau jūs esat atnācis pie manis pēc palīdzības. Mana sirds sāpētu, ja es jums to nepaskaidrotu. Tātad, kamēr jūs attaisnosit savu rīcību, to nebūs iespējams atzīt.” "Kā tad vienam vīrietim jādzīvo, ja sieviete nevēlas seksu ?” vaicāja vīrietis.

‘Es teicu, lai neattaisnojat, bet jūs uzreiz sākāt attaisnot. Tas, ka sieviete nelaiž jūs klāt, taču ir jūsu problēma.

Jo pamatīgāk savu problēmu atbrīvojat, jo labāk saprotat, ko tā jums nozīmē. 'Tā nav ieradusies bez iemesla, tā ir jūsu neiemācītā mācību stunda. Tā ir jūsu nemācēšana sazināties ar sievietēm. Kas ir sieviete? Vai viņa vispirms nav cilvēks?” Vīrietis kā gliemezis paslēpās čaulā. Kas tad sieviete par cilvēku! Šāda bija bijusi jau viņa tēva attieksme. Ieva attieksme savukārt nāca no vectēva, jo vectēvs bija autoritāte. Vairākas paaudzes nopietnu ateistu, bet pret sievietēm joprojām attiecas saskaņā ar reliģiozu izpratni, jo tas viņiem ir izdevīgi. Šādi sevi labāk attaisnot. Sava sieviete taču ir vainīga, ja nedod vīrietim, ko vīrietis vēlas, un sveša sieviete ir vainīga, ja dod vīrietim, ko vīrietis vēlas. Diemžēl vīrieša vēlmes arvien pieaug, jo viņš nesaprot, kas viņam vajadzīgs.

“Es redzu gan, kāds trumpis jūsu rokās,” teicu. “Bet jūsu tēva slimība ieradās sašķobīt šo muļķīgo uzskatu. Ieva agrā nāve pierāda, ka tēvs to nesaprata. Viņš dzīvo savā dēlā tālāk un mācās caur jums. Ja jūs atbrīvosit savu aizvainojumu sieviešu dēļ, sievietes neievainos jūsu vīrišķo pašlepnumu un jūs neapdraudēs tēva liktenis. Maldīgā attieksme pret sievietēm ir jūsu nelabotā kļūda, kas dod par sevi zināt kā vainas apziņa. Tā jāatbrīvo, bet ko jūs esat izdarījis? To rūpīgi palielinājis. ” Zemapziņā mītoša vainas sajūta sievietes priekšā liek vīrietim vainot sievieti. Apziņa, ka viņam ir skaista un laba sieva, neļauj to izteikt. Paraugoties uz šo sievieti kā bērnu māti, jāklusē vēl vairāk, jo šis sievietes zaudējums būtu liela nelaime. Labāku sievieti nav kur ņemt. Bet neizdzīvota fiziska mīlestība nedod vīram mieru. Nenoteikts spiediens ķermeņa apakšdaļā rada bailes zaudēt savu vīrišķību.

Vēlme arvien biežāk kontrolēt savas funkcijas liek vīrietim nodarboties ar seksu, taču viņa sieviete to nevēlas. Par laimi, svešas sievietes to neliedz, un šādi vīrietis kaut vai vienā lietā atgūst dvēseles mieru. Citā izpratnē pašpārmetumi kā smaga nasta sakrājas uz sirds, un bailes, ka viņa grēki nāks gaismā, jeb bailes palikt vainīgam arī rada sirds ritma traucējumus.

Vēlme mazināt savu vainu liek strādāt arvien vairāk. Naudas gan rodas vairāk, taču arī vairāk iziet, jo mīļākās nemīl nabadzīgus kavalierus. Mīļākās mācās savu, tas nozīmē mīļākās jeb mīlestības zagšanas stundu, kas nemaz nav viegls darbs. Tas, ko saņem viņas, tiek nozagts ģimenei, un tas vēl vairāk palielina vainas apziņu, lai gan ģimenei materiāli nekā netrūkst.

Vainas apziņa liek kompensēt dvēseliskos trūkumus naudā. Šādi vīrietis ir nonācis līdz krīzei, kad jūt, kas vissvarīgākais ir biezs maks un vīrišķīgs ķermenis. Sava seksualitāte viņam jāpierāda pašam, jo viņš jau neies sievietēm teikt, ka ar viņām tikai eksperimentē. Spēki arvien mazinās. Bezspēcība ir sevis žēlošana tāpēc, ka viņš netiek uzskatīts par cilvēku. Un arī tāpēc, ka nav neviena, kuram varētu nopietni izsūdzēt savas bēdas, lai no tā arī paliktu labāk. Kas var uzskatīt viņu par cilvēku, ja viņš pats par cilvēkiem neuzskata ne sevi, ne sievietes. Viņš ir iedalījis cilvēkus sievietēs, vīriešos un bērnos.

Vīrietim bija ilgstošs priekšdziedzera iekaisums, bet viņš nebija iedrošinājies apmeklēt ārstu. Viņš deva priekšroku neziņai. Vīrieša seksuālā pazemojuma sajūta, kas bija sākusies no attiecībām ar viņa sievu, tika apmānīta, apmeklējot citas sievietes. īsi sakot, “laišana pa kreisi” bija izglābusi vīrieša dzimumorgānus no smagākām slimībām, taču radījusi sirds slimību.

Priekšdziedzeris ir tčvišķības orgāns. Iekaisums ir pazemojuma sajūta. Vīrietis, kas vēlas būt labs tēvs, redz, ka māte bērniem šķiet labāka nekā viņš, un kā tēvs viņš jau ir pazemots. Viņš ir izdomājis sev pazemojumu tēva statusā un attiecas pret sevi kā pret pazemotu tēvu. Viņa bērniem būtu jābūt svētajiem, lai neattiektos pret tēvu tāpat, kā tēvs attiecas pret sevi.

Mīlestības orgāns ir sirds. Sirds somiņa jeb perikards izsaka cilvēka ar mīlestību saistīto atbildību. Pienākums mīlēt ierobežo neierobežoto mīlestību jeb iesloga to. It kā sirds būtu ievietota slēgtā kārbā un kārbai jāsaplīst, lai mīlestība no jauna varētu izplūst ārā. To izsaka perikarda saslimšana, kas šīm vīrietim arvien biežāk atgādina par sevi, it kā sakot: “Atbrīvo savu sievu. Un arī tās citas sievietes. Tad redzēsi, kā jūs no jauna atradīsit viens otru un viss būs kārtībā. Svešās sievietes nepieprasīs savas tiesības. Kāpēc? Jo jūs savas dzīves mācību stundu esat iemācījies. Jums nevienam vairs nav jāpierāda, ka esat vīrietis, jo jūs Esat Vīrietis.'”

Vīrietis klausījās to visu ar redzamu pretestību: spēcīgs vīrietis taču nedrīkstētu traucēties kaut kādas tantes sacītā dēļ. Diemžēl tantes teiktajā bija loģika un to apgāzt nevarēja. To holesterīna muļķību dēļ viņš bija spiests klausīties, la tante mēģināja arī šo lielu izskaidrot.

Holesterīns ir kļuvis par mūsdienu cilvēka šausmām, no kurām pēc iespējas ātrāk jātiek vaļā, citādi nāve ir klāt. Palielinoties holesterīna daudzumam asinīs, var rasties dažādas smagas slimības, jo tas sakrājas uz asinsvadu sieniņām, padarot tās arvien aizsērējušākas un trauslākas. Tā kā nav neviena auda, kurā nebūtu asinsvadu, šis vielmaiņas traucējums var būt par visu slimību potenciālo izraisītāju. Biežākās no tām ir asinsvadu pārkaļķošanās un žultsakmeņi. īpaši bieži holesterīns sakrājas galvas smadzeņu baltajā vielā un sirds asinsvados.

Daudzi cilvēki ar augstu holesterīna līmeni ir nelaimīgi, jo viņi gadiem ietur stingru diētu un kārtīgi apēd visus medikamentus pret holesterīnu, taču holesterīna līmenis pat nedomā kristies. Medikamentu blakņu dēļ rodas gremošanas trakta problēmas, muskuļu sāpes, tūskas, nespēks, vitamīnu un minerālvielu trūkums, tāpēc cilvēks ir jūtami slims, lai gan paaugstinātais holesterīna līmenis viņam nemaz netraucē dzīvot un strādāt. Daudzi saniknojas un vairs nedodas pie ārsta uz pārbaudēm.

Ja augsta holesterīna līmeņa gadījumā tiek aizliegta no dzīvnieku valsts nākušas pārtikas, īpaši treknas gaļas, piena un piena izstrādājumu ēšana, tad pārāk zema holesterīna līmeņa gadījumā būtu jādod pretējs rīkojums, bet tas netiek darīts. Ja tikai resnajiem būtu augsts holesterīna līmenis, tad palīdzētu vien krišanās svarā, taču tas tā nav. Ja tikai alkoholiķiem būtu augsts holesterīna līmenis, tad atturībniekiem nevajadzētu būt problēmām, taču tas nepalīdz. Arī sāls patēriņa ierobežošana līdz minimumam var neietekmēt holesterīna līmeni. Centieties saprast turpmākos skaidrojumus par to, kāpēc tas ir tā.

Vai holesterīns patiešām ir briesmīgais sterols, kā šur tur uzskata?

Runājot populārzinātniski, pastāv labais, sliktais un īpaši sliktais holesterīns. Pēdējo mēs arī varētu saukt par briesmīgo sterolu. Nekur netiek skaidrots, ko tas nozīmē. Tas nozīmē, ka viss TAS, kas ir, cilvēkam šajā pasaulē ir vajadzīgs piemērotā daudzumā. Ja cilvēks grib kaut ko labāku, tad arī TĀ ir vairāk nekā vajag, un tas jau ir slikti. Ja grib vislabāko, tad arī TĀ ir daudz par daudz nekā vajag, un tas jau ir loti slikti. Šis TAS ir STIPRĪBA.

u Ja cilvēkam vajag būt izturīgam, tad viņam ir mērens holesterīna līmenis.

□    Ja cilvēks grib būt izturīgs, viņš grib būt stiprs, un

tad viņam ir pārāk daiulz, holesterīna.

□        Ja cilvēks grib būt īpaši stiprs, viņa asins holesterīna saturu var dēvēt par dzīvībai bīstami augstu.

□        Ir cilvēki, kuru holesterīna saturs ir pārāk zems. Tas nozīmē, ka cilvēks ļoti zemu vērtē savu izturību un vairs nemaz necer uz sevi. Vienkāršāk sakot: cilvēks ir bezcerīgs.

Tā dēvētais labais holesterīns ir ķermeņa darbībai nepieciešamās ķīmiskās vielas steroli, kas pēc izcelsmes var nākt no dzīvnieku, augu vai sēņu valsts. Piemēram, stigmas sterols ir augu valsts sterols, kas lielā daudzumā sastopams sojas pupiņās. Pēc uzbūves tas atgādina holesterīnu. No stigmas sterola ķermenis izgatavo sievišķo hormonu progesteronu mātišķuma hormonu. Sēņu valsts sterolu skaitā ietilpstošo ergosterolu satur sēnes un melnie graudi jeb vilkazobi. Mūsdienās tas tiek ražots ar rauga palīdzību. Ar ultravioletā starojuma palīdzību ergosterols kļūt par D2 vitamīnu jeb kalciferolu. Kalciferoli ir kalcija un fosfora vielmaiņu regulējoši taukos šķīstoši vitamīni.

Dzīvnieku valsts sterols holesterīns rodas no cukuriem un taukskābēm, ar taukskābēm veidojot esterus. Viens esteris, piemēram, ir aspirīns. Ja mēs dzīvotu pēc vajadzībām, mums būtu pietiekami esteru, mūsu asinis būtu pietiekami šķidras un mums asins sabiezēšanas dēļ nebūtu jāpiesārņo savs ķermenis ar sintētisko aspirīnu. Holesterīns ir steroīdu hormonu sintēzes izejviela organismā. Steroīdu hormoni ir virsnieru dziedzera apvalka hormoni, no kuriem tieši atkarīga cilvēka dzīvība vai nāve. Dzimumhormoni tāpat ir steroidu hormoni, un no tiem ir atkarīga nākamo paaudžu esamība jeb dzīvības turpināšana.

Daba ir devusi cilvēkam visas iespējas. Cilvēks var ēst augus, sēnes, dzīvniekus vai tos visus, un ķermenis vienmēr noorganizē savai dzīvei nepieciešamo vielu sintēzi. Ķermenis to dara līdzsvaroti, paliekot vesels, ja cilvēks dzīvo atbilstoši vajadzībām. Tiklīdz cilvēks sāk gribēt to labāko, tā saņemšanai viņam jābūt stiprākam. Lai viņš būtu stiprāks, viņam jāsaņem vairāk, ātrāk, labākas lietas. Kļūšanu stiprākam atspoguļo holesterīna līmeņa celšanās asinīs, kurai nelabojami seko kritums, tāpat kā lepnībai seko kauns. Ķermenī kopā ar asinīm cirkulējošais liekais jeb sliktais holesterīns kļūst ļoti slikts no tā brīža, kad tas sāk nosēsties ciešanu kausa apakšā ķermeņa audos.

Viens un tas pats labais holesterīns sākumā kļuva par sliktu holesterīnu, tad par ļoti sliktu tikai tāpēc, ka tā daudzums pārauga sākumā veselības, pēc tam jau dzīvības kritisko robežu. Tas nozīmē: viss kļūst vēl sliktāk, ja cilvēks zaudē cerību. Jo spēcīgāks un cīnīties spējīgāks cilvēks grib būt, jo vairāk viņam jāaizsargājas, jo vairāk viņš provocē cīņu ar sevi. Pastāvīga cīņa nogurdina, rada rūgtumu, bezcerību, liek atmest ar roku un padoties. Tādējādi holesterīna līmenis asinīs ir krities un situācijai būtu jābūt labākai, taču patiesībā ir sliktāk, jo holesterīns ir nosēdies uz asinsvadu sieniņām vai audos un ķermeņa piesārņojums ir palielinājies.

Tātad: kaut ko vērtējot, nepieciešams saprast tā slēpto pusi.

Holesterīna satura samazināšanai cilvēks vispirms tiek pārvērsts par veģetārieti. Tiem, kuri ir ar to apmierināti, holesterīns patiešām samazinās. Tiem, kuri baidās kļūt vāji, šī metode var vispār neiedarboties. Vēl vairāk: ja zaļumu ēšana liek cilvēkam kļūt dusmīgam, holesterīna līmenis var vēl vairāk paaugstināties. Tātad, lai regulētu savas vitālās luīikcijas ar diētu, būtu jāzina, kāpēc augu steroli veselībai ir noderīgāki nekā no dzīvnieku valsts nākušie. Te lieti der atcerēties, kāda enerģija ir gaļai. Naida enerģija, vai ne?

Tauka gaļa atklāts naids.

Liesa gaļa slēpts naids.

Tas, kuram vitāli svarīgs stāvoklis sabiedrībā, vispār nedrīkstētu ēst dzīvnieku taukus. Tas, kurš spēj uzspļaut jebkādai pieklājībai, pastāvīgi izlamā ārā visu savu naidu un var ar gardu muti ēst taukainu gaļu, nebaidoties no holesterīna. Diemžēl šādas tiesības ir tikai debiliķiem. Cilvēki ar prātu, kas nesauc sevi pie kārtības, agri mirst. Tāpēc, ja jūs ļoti gribat kādai cūkai pateikt tieši sejā, ka viņa ir cūka, atbrīvojiet šo vēlmi. Ja apspiežat naidu, jums rodas ārkārtīga vēlme pēc sālīta speķa. Ja nospiežat šo vēlmi, esat sevi jau vairākkārt izvarojuši. Naids pret šādiem aizliegumiem ietekmē jūsu aizkuņģa dziedzeri, īpaši cukura vielmaiņu, kā rezultāts ir aptaukošanās, neēdot taukus.

Cilvēkam ir apetīte pēc tā, kas līdzsvaro stresus, kuri savukārt pieprasa līdzsvarošanu. Jo vairāk cilvēkā ir slēpta naida, jo vairāk viņš vēlas liesu gaļu. Liesa gaļa ir muskulis. Muskuļi izsaka gribasspēku. Ēdot liellopu gaļu, palielinām savu dzīvniecisko gribasspēku, kas pati par sevi ir vardarbīguma palielināšana. Nemanāmi kļūstam par sliktā iznīcinātājiem, esot absolūti pārliecināti, ka rīkojamies pareizi. Iznīcinot slikto, patiesībā iznīcinām sevi. Cik daudz esam to darījuši, to rāda holesterīna analīzes. Sliktas analīzes ir labas ar to, ka cilvēks tagad sāk vairāk rūpēties par sevi. Varbūt. Ja sāk, nodara visiem mazāk slikta ar savu šķietamo labo.

Gribasspēks ir naida enerģija. Atbrīvots gribasspēks ir brīva griba jeb vajadzība, kas realizējas pati atbilstoši cilvēka vajadzībām. Atbrīvojiet savu publisko naidu, tad kļūda būs labota un jums nevajadzēs sevi izvarot ar tās nomākšanu. Atbrīvojiet arī savu slēpto naidu, tad nebūs jābaidās nonākt kaunā.

īsumā:

jo lielāka ir cilvēka lepnība par savu stiprumu, jo augstāks ir holesterīna līmenis.

Spēcīga cilvēka kauns par savu vājumu rada holesterīna nogulsnējumus, kas riņķo asinīs tik ilgi, kamēr lepnība cīnās ar kaunu. Tam, kura lepnība kauna dēļ nonāk bezizejā, holesterīna sabiezinājums iestrēgst šaurā kapilārā. Radies asinsrites traucējums nepazūd, ja cilvēkam nav cerību iegūt labāko, lai kļūtu labāks. Palielinoties bezcerīgumam dzīves citās jomās, holesterīna nogulsnējumi kā sniega pikas sāk krist uz asinsvadu sieniņām ķermeņa attiecīgajās cilās vietās. Nemanāmi asinsvadi ir kļuvuši par kanalizācijas caurulēm. Laba cilvēka asinīm jeb mīlestībai tagad jāplūst pa netīrumu uzkrāšanās rezultātā aizvien šaurākām caurulēm, kamēr kādu reizi tas attopas, ka izeja ir aizmūrēta. Šāda situācija var būt bīstama dzīvībai.

Tas, kurš paliek dzīvs, turpmāk sāk domāt: vai man vajadzīgs tas, pēc kā ilgojas dvēsele, vai ne.

“Es gribu paņemt no dzīves visu, ko var paņemt!” deklarē mūsdienu cilvēki. Un arī ņem. Ja dzīve nedod, ņem ar varu, jo gribēšana liek. Mēģiniet šo lozungu sev nedaudz pārveidot: “Man vajag pieņemt no dzīves visu, ko dzīve dod.” Izjūtiet, kura izpratne palielināja jūsos cienīgumu.

5. BĒRNS

Vecāki, dodiet dvēselisku brīvību savam bērnam, bērniem, mazbērniem, ja vēlaties viņiem palīdzēt. Pašlaik jūsos atskanēja mazs protestējošs knakšķis, jo jūs neesat mācējuši atbrīvot bailes pazaudēt bērnu. Jūs jaucat brīvību un neaudzinātību.

PATIESS GADĪJUMS

Uz pieņemšanu ieradās māte un viņas desmit gadus vecā meita. Māte zināja visu, bet neko nesaprata. Meita nezināja neko, jo nebija manas grāmatas lasījusi, taču visu, ko es stāstīju, saprata tūlīt ar dabisku pašsaprotamību. Izskaidroju viņām īpašnieciskas mīlestības nozīmi un mācīju atbrīvot ieslodzīto. Bērns klausījās no visas sirds, bet māte tikai ar ausīm.

Jautāju: “Sakiet, ja jūs atbrīvosit meitu no sava cietuma, vai jūs viņu zaudēsit?” Vērsos ar līdzīgu jautājumu pie meitas, lai dotu mātei vairāk laika atbildei.

Māte nokrekšķējās kā stiebriņš vējā, tvēra gaisu un sāka skatīties griestos, it kā man griestos būtu gatavas atbildes. Meita uzreiz teica: "Nezaudēs.” Māte izbailēs ieplestām acīm skatījās uz meitu. “Bet kas tad notiksi” vaicāju atkal. Māte vēl vairāk kampa gaisu, viņas galva bija vēl mazāk spējīga domāt. Meita vienkārši teica: “Tad mēs kļūsim par draugiem.” Un patiešām, tik vienkārša dzīve arī ir! Šādu saprātīgu bērnu māte centās padarīt par sev līdzīgu kārtīgu un labu cilvēku! Viņai nebija ienācis prātā pavaicāt bērnam padomu vai viņa domas.

Man ir sajūta, ka māte līdz šim nav sapratusi savas kļūdas, jo nav atradusi laiku atbrīvot stresus. Meita kļuva pašpārliecinātāka, jo viņa tika mācīta no sirds uz sirdi: mīļais bērns, tici sev un iedrošinies izteikt savas domas. Ja neiedrošinies, jo baidies par to, kas notiks, atbrīvo savas bailes un droši ver muti. Tici, no tās nāks pavisam citādi vārdi, kas nevienam nenodarīs pāri. Ja kādam tas nepatiks, tā jau būs viņa problēma. Tie var nepatikt arī taviem vecākiem, jo vecākiem ir grūti mainīties. Ja agrāk tu biji labs bērns, tad tagad tevi var sabārt par to, ka esi slikts bērns. Ja tu esi vesels, viņi mainīs savas domas. Patiesībā neviens taču nevēl sliktu. Viņi pārtrauks tevi audzināt un ļaus tev augt.

Kas notiek ar enerģiju, kuru jūs esat atbrīvojuši? Iedomājieties cilvēku, kuru esat izlaiduši no ieslodzījuma, un neprasāt par to nekādu pakalpojumu vai samaksu. Pat neminat, kuram lai tas nāk un palīdz, ja nonāksit nelaimē. Tas nozīmē, jūs neradāt nekādu pateicības parādu. Vai viņš muks projām un aizmirsīs jūs pavisam? Nemuks. Tas paliks par jūsu mūžīgu īstu draugu, kas vienmēr būs klāt, ja jums tas būs vajadzīgs. Ja jums ir maza nelaime, viņš būs klāt fiziski un palīdzēs. Ja liela nelaime, viņš būs klāt garīgi un palīdzēs vēl labāk. Kā viņš zina, kur un kad būt? Viņa sirds to saka.

Tas nozīmē ja jūs paklūpat un nokrītat, viņš atnāks un sniegs palīdzīgu roku. Tā ir maza nelaime un maza palīdzība. Ja jūs esat vieni sazin kur, savas muļķības dēļ iekrītat bezdibenīgā bedrē un nekādi netiekat ārā, atcerēsities viņu kaut vai mirkli pirms savas nāves. Nākamajā brīdī jau būsit bedres malā. Paši nezināsit, kā. Tā bija jūsu drauga garīgā palīdzība, kuru jūs pieņēmāt, jo durvis bija viņam atvērtas. Tas, kas ar gudrību palika neizdarīts, tika izdarīts ar mīlestību. Sirds aizveda viņu sniegt roku tur, kur tā neatlaižas, un likt kāju tur, kur tai ir atbalsts. Sirds prot to, ko prāts neprot.

6. VISAS PROBLĒMAS

Atbrīvojiet visu, kas jūs kaut mazlietiņ baida, jeb visu, kas jums ienāk prātā. Raugieties uz to kā uz enerģijas ķermeni cilvēka vai dzīvnieka izskatā, kas iet ārā, un centieties pēc tā izturēšanās un uzvedības saprast, ko tas nozīmē. Kāpēc cilvēka vai dzīvnieka izskatā? Mācu tā, kā māca mani. Ja redzat citādi, tā ir jūsu brīva izvēle, kas nedrīkstētu traucēt to atbrīvošanu. Ja redzat savas enerģijas kā dzīvniekus, centieties pēc viņu uzvedības izprast savas problēmas būtību un atbrīvot to.

PATIESS GADĪJUMS

Atnāk kāds vīrs, kura mugura agrāk nepārtraukti bijusi slima. Viņš ir daudz nodarbojies ar apziņas labošanu. “Pirms kāda laika es varēju teikt, ka mana mugura ir visai vesela, taču tagad viena īkšķa lieluma vieta ir ļoti sāpīga. Es esmu centies saprast, ko tas nozīmē, bet nesaprotu. Man ir tāda sajūta, ka man šī vieta ļoti jāsargā, citādi var notikt nezin kas.” Skatos un saku: “Šo sāpju vārds ir Manas Sievas Grūtniecība. Tu saki pareizi, ka tā ir ļoti jāsargā, jo nezin kas var notikt. Tu nezini, ka vislabākā sargāšana ir savas sievas un augļa atbrīvošana, tad viņi varbūt tā, kā viņiem nepieciešams. Daba visu pareizi saliek pa vietām, ja cilvēks nejaucas pa vidu. Tavas raizes ir pieķeršanās viņiem un viņu dzīves sarežģīšana. ’’

Vēlme visiem izpatikt pievelk dažādus palīdzības lūdzējus, kuriem viņš neuzdrošinās atteikt. Sievietes grūtniecība radīja viņam īpaši smagu situāciju. Par sievieti tagad jārūpējas vairāk nekā jebkad agrāk, bet visi citi ir joprojām pieraduši no viņa prasīt. Ķermenis palīdzēja vīram izkļūt no nelaimes tas saslima. Ar slimību visi rēķinās un vairs tik daudz nepieprasa.

Sāpīga un smaga spriedze muguras muskuļos, kas rada sajūtu, it kā pie krustiem būtu piesiets akmens un tāpēc iztaisnot muguru nav iespējams, un liek cilvēkam saliekties uz priekšu, ir vēlme izpatikt. Sāpes tā nerada. Varbūt esat redzējuši līkus cilvēkus, kuru ķermeņa augšdaļa ir gandrīz paralēla zemei, taču, neraugoties uz to, viņi vienmēr staigā ar smaidīgu seju. Cilvēks ir ieguvis, ko gribējis, un savā veidā ir apmierināts. Ja salīcis cilvēks vēlas izpatikt citiem arī ar savu izskatu, viņš sāk taisnot muguru. Izmisums, ka tas nav iespējams, arī rada sāpes. Tādējādi sāpīga spriedze muguras muskuļos ir izmisums, ko nosaka vēlme izpatikt.

Sāpēs vienmēr ir naids, precīzāk: primitīvs ļauns naids. Noliegums, kas izpaužas vārdā “negribu”, jau ir naids, kas pauž izmisumu. Jo lielāks izmisums, jo lielāka enerģiju izlaušanās un lielākas sāpes.

Vēlme izpatikt ir muguras garenvirziena muskuļu stress, kas liek saspringt visai mugurai, jo muguras garenvirziena muskuļi stiepjas no pakauša līdz pat mugurkaula astes daļai. Spriedzei pretējs ir atslābums. Atslābumā sakritušos ķermeņus mūsdienās visbiežāk var redzēt bērniem. Visuzskatāmākais tas ir triekas ķertajiem, kas patstāvīgi nespēj pat sēdēt. Jebkāds atslābums ir bezcerība. Tam, kurš no bērna kājas centies pastāvīgi un izmisīgi saspringt, lai izpatiktu, kādā brīdi mērs var būt pilns, un viņš atmet visam ar roku. Rezultāts ir mugurkauls, kas ir līks kā atslābusi čūska. Tas pats var gadīties ar bērnu, kura mātei dzemdību laikā mērs top pilns. Viņa nespēj un vairs nevēlas izpatikt pat vecmātei. Bērns var piedzimt kā šautenes lode un gūt dzemdību traumu, ar kuru it kā būtu realizējusies mātes doma.

Reizēm saka: “Man sāp krusti.” Tas nozīmē rīcību tieši pretēji savām vēlmēm. Apziņa, ka jāizpatīk, protestē: “Es negribu!” Bet vienalga dara. Rezultāts ir krustu slimības, kas liek cilvēkam gulties slimības gultā jeb darīt to, kas nepieciešams.

Vīrieši baidās, ka mugura kļūs slima.

Sievietes baidās, ka krusti kļūs slimi.

Tas nozīmē, ka vīriešu krustu zona saslimst no izmisuma, ja vīrietis nevar izdarīt visiem gribētājiem viņu darbus. Sieviešu krusti saslimst no izmisuma, ka viņas nespēj padarīt visus savus darbus. Sieviete vispirms ar savu strādīgumu grib izpatikt sev, tikai pēc tam citiem. Ja sievietei saslimst krusti, viņa vēlas ar saviem darbiem izpatikt citiem. Tās nozīmē: sievietes vairāk un ātrāk tiecas pēc ideāla nekā vīrieši. Ja vīrietim saslimst krusti, viņš domā sievišķīgi jeb vēlas azartiski izpatikt pats sev, lai tad patiktu citiem.

PATIESS GADĪJUMS

Kāda sieviete nesen teica: “Skatieties, man laikam ir akmens kreisajā nierē. Kopš vakardienas sāka sāpēt un šodien ar varu liek palikt gultā. Es esmu vienā dienā kļuvusi pavisam neglīta.” Teicu: “Nieres gan rada tur sāpes, taču, tā kā tās atrodas dziļāk, arī sāpēm jānāk no dziļākas vietas. Jums taču nenāk. Otrkārt, ja tie būtu nierakmeņi, jūs pieklājīgi un vainīgi nesmaidītu, jo nierakmeņi ir briesmīgas sāpes. Jūs taču jūtat, ka sāpes kļūst par trulu smagumu, kad jūs, sēžot uz pēcpuses, sasveraties uz priekšu. ”

“Jūtu gan, ” iesaucās māte, “bet kā es varu tāda būt, man taču ir tik jauns vīrs!”

Cilvēks arī bija pats pateicis savs slimības iemeslu. Tā bija vēlme patikt vīram, kas neuzticamības dēļ jau bija pārvērtusies izmisumā. Tā bija augusi katru reizi, kad vīrs viens izgāja no mājām. Tā auga arī tad. kad vīrs no rīta devās uz darbu, lai gan darba darīšanas sieviete uzskatīja par drošām.

Sasaistot sevi ar daudz jaunāku partneri, cilvēki lielākoties kļūt jaunāki. Tās, kas agrāk bija ļoti svarīgs, pēkšņi kļūst nesvarīgs. Uzmanība pievēršas visam, ar ko citiem var izpatikt. Bailes nepatikt un bailes zaudēt dārgu cilvēku liek maksimāli censties, lai izskatītos jauns. Jo ilgāk šāds par otro jaunību dēvēts periods ilgst, jo bērnišķīgāks vecs cilvēks kļūst.

Tas var nebūt vienmēr saistīts ar partnera maiņu. Cilvēks var sākt gribēt kaut ko arī jauniešiem. Fiziskā forma tādējādi gan uzlabojas, bet garīgā attīstība labākajā gadījumā apstājas, sliktākajā notiek attīstība pretējā virzienā, jo vēlme izpatikt ar savu jauneklīgo domāšanas veidu bremzē cilvēka dabīgo nobriešanas procesu.

Gaudulīgs, ietiepīgs, savas vēlmes pieprasošs vecūksnis ir trakāks nekā mazs bērns. Jo vairāk kāda citiem izpatikt griboša veca cilvēka, īpaši sievietes, izskats tiek slavēts, jo vairāk eļļas tiek pieliets ugunij. Pat tad, ja viņa protestē ko jūs, ko jūs, es jau esmu veca un neglīta, ar vienu kāju kapā. Ja viņa nespēj pretoties vēlmei vienmēr būt jaunākai, viņa salūst un vārda tiešā nozīmē noveco vienā naktī. Visi centieni ir velti. Ja viņa būtu bijusi viņa pati un pamazām novecojusi, varbūt pārmaiņas nemaz nebūtu notikušas.

Vēlme patikt jaunajiem var likt menopauzi sasniegušai sievietei no jauna sākties menstruācijām.

PATIESS GADĪJUMS

Kādai vecai kundzei galvā bija ienākusi doma, kas notiks, ja vecuma dēļ viņa kļūs nespēcīga? Viņai taču nav savu bērnu. Kas par viņu rūpēsies? Kas apglabās un apmeklēs kapus? Tas, kā vecenītes pēkšņi radies centīgais labums un jaunatnīgums ietekmēja viņas jaunos radiniekus, ir cita lieta, bet vecajai kundzei pēc desmit gadu ilgās menopauzes no jauna parādījās mēnešreizes. Ārsti izmisīgi gaidīja dzemdes vēzi, taču kas nebija, tas nebija. Toties bija mēnešreizēm līdzīgi asins izdalījumi. Kundzīte uzplauka.

Varētu sacīt, ka viss taču ir labi, kāpēc jāceļ panika. Diemžēl ne viss ir zelts, kas spīd. Hormoni, kas atbilst jaunam ķermenim, vecā ķermenī agrāk vai vēlāk kaut ko sabojā, jo šāda situācija ir līdzvērtīga ļauna vēlēšanai vecam ķermenim. Jauna ķermeņa šūnu ātrā augšana ir jaunam ķermenim laba un vajadzīga, bet vecam ķermenim tā pati lieta ir slikta un nevajadzīga, lāpēc ārstiem nebija taisnība un vienlaikus arī bija. Kundzes uzskats, ka ārsti mocījuši viņu bez vajadzības, bija taisnība un vienlaikus arī nebija.

Gan jau saprotat, cik liela nozīme ir laikam. Tas, kas šodien ir tā, rīt var būt pilnīgi pretēji, lāpēc nekad nepieķerieties vienai vai otrai diagnozei. Nodarbojieties ar apziņas labošanu, lai bīstamā diagnoze, kuru noteicis ārsts vai sensitīvs, bet kuru otra puse ir atcēlusi, nepiepildītos. Pretējā gadījumā kādreiz būsit spiesti atzīt, ka sākotnējais uzvaras prieks un diagnozes noteicēja izsmiešana kļūst par lielām bēdām.

Šīs kundzes dzemdi ārsti katram gadījumam gribēja izoperēt, jo viņi uzskatīja, ka vēzis slēptā veidā atrodas kaut kur dziļāk. Tiesa, kas tiesa. Tas arī atrodas dziļāk jeb nematerializējies fiziskā ķermenī, un no dzemdes izoperēšanas ir tik daudz labuma, ka dzemdē tas vairs nevarētu rasties. Nelikvidējot patieso iemeslu, tas materializētos kādā citā stresiem bagātā orgānā. Šajā gadījumā smadzenēs, jo kundze no rīta līdz vakaram lauzīja galvu par to, kas gaidāms nākotnē.

Kādu padomu dot cilvēkam? Tam, kurš pieradīs dzīvē domāt ar savu galvu, var izstāstīt abus variantus un ļaut pacientam pašam izlemt. Tas, kurš sāk tirgoties un pieprasīt garantijas, ir nodzīvojis apzinīga pavēļu izpildītāja dzīvi. Piedāvāt viņam tikai apziņas labošanu vai citu alternatīvu ārstniecības iespēju var būt bīstami, jo vēlāk viņš sāks jūs vainot.

Ieteicu šai kundzei nodarboties ar apziņas labošanu pirms dzemdes ķirurģiskas izoperēšanas un līdz mūža beigām. Viņa nedaudz padomāja un pieceļoties teica: “Labs ir.”

Viņa devās projām cienīgi, esot viņa pati un atstājot vieglprātīgo skuķi pie manis. Sapratu, ka viņa bija nolēmusi vispirms apdomāt. Cilvēks bija izdarījis savu brīvu izvēli, un viņam bija tādas tiesības.

Vecs cilvēks, kas pēkšņi sāk pievērst uzmanību spogulim, apraudāt savu zudušo jaunību un skaistumu, jau paredz savas domāšanas spēju zudumu. Nemieriniet viņu, ka viņš ir gana skaists, ka mīlat viņu tādu, kāds viņš ir. Viņš nezina, ko nozīmē “tāds, kāds ir”. Varbūt jūs pat domāsit tobrīd tikai par izskatu, jo žēlošana jebkuru cilvēku novelk no debesīm jeb garīguma uz zemes. Cilvēks, kas kā bēdu izpratni gaida piebalsošanu savām raudām, var uzskatīt jūs par nežēlīgiem, ja sacīsit, ka viņa izskatam nav nekādas nozīmes. Ja jūs mīlat un sakāt, ka mīlat viņa dvēseli, tas iekritīs viņam sirdī, un ticiet, ka viņš vairs neuzskatīs savu ķermeni par tik svarīgu. Vecākiem var teikt: “Es mīlu savu māti, kas bez šīm grumbām nebūtu mana māte.” Vai: “Tēvs, es mīlu tevi, un tavas smagās kājas nemazina šo mīlestību.”

Ar svešiniekiem ir nedaudz grūtāk, jo mēs neprotam viņus mīlēt, tāpēc mūsu mēle nespēj atzīties mīlestībā. Ja arī būsim nonākuši materiālās labklājības virspusīgumā, kā sola pašreiz ieplānotais attīstības virziens, varēsim visiem kā putniņi čivināt: “Iloveyou,”bet neviens to neņems pie sirds, lā ir tikai tukša izpatikšanas frāze. Protams, kad nonāksim tik tālu, mums no lā nebūs ne silts, ne auksts. Arī pašiem būs tikai viens mērķis: vēlme izpatikt.

Nav svarīgi, vai esat vājš jaunības vai bezspēcīgs vecuma dēļ. Ja jūs pašlaik lasāt šo grāmatu, tad atgādiniet sev, ka dzīves dienas nav izvietotas cita virs citas, bet gan cita citai galā. Tas nozīmē, ka mums jau šodien ir jāveido nākotne. Jaunībai ir svarīga forma, vecumam ir svarīgs saturs, un to jums nevar dot neviens, izņemot jūs pašus.

LAIME VAI NELAIME PIEDZIMT PAR DĒLU VAI MEITU

Daudzi cilvēki nav apmierināti ar savu dzimumu. Piedzima kā sieviete, bet gribētu būt vīrietis, vai otrādi. Kāpēc? Jo viņi grib būt tādi, kādus citi grib viņus redzēt. Kas citi? Vispirms, protams, vecāki. Svešinieki nevēlas pārveidot cilvēku tik daudz, cik vecāki. Daudzi zina, ka vecāki gaidījuši pretēja dzimuma bērnu. Daudzi to secina no vecāku neapmierinātības. Daudzi jūt, lai gan labie vecāki to noliedz. Vainas apziņa neļauj atzīt savas kļūdas.

Jo lielāka ir vecāku noteiktā vēlme iegūt tikai noteikta dzimuma bērnu, jo vairāk bērna vajadzības tiek pakļautas vecāku vēlmēm. Bērna vajadzība dzīvot ir lielāka nekā vajadzība būt sievietei vai vīrietim. Vecākiem vajadzētu bērnu, kas pats izvēlas savu dzimumu, bet viņi to nezina. Viņi vēlas dēlu vai meitu, jo šādi viņiem ir savs mērķis. Abpusējās ciešanas atbilst vēlmju īpatnībām.

Augļa dzimumorgānu attīstība sākas astotajā grūtniecības nedēļā. Ja vecākiem vajadzīga meita, bet viņi ir apsēsti ar domu par puiku, bērna nebūs. Dēls nevar nākt, bet meita nedrīkst nākt.

Ja vecākiem vajadzīga meita, kas arī nāk, bet vecāki, uzzinot par grūtniecību, sāk gribēt tikai zēnu, grūtniecība var pārtrūkt. Vai piedzimst meita, kurai ir zēna dvēsele. Nav neiespējami. ka viņa gribēs veikt dzimuma maiņas operāciju. Ja vecāki pievelk dēlu, tas nozīmē: viņi pelnījuši dēlu, bet vēlas meitu; piedzimst dēls, kas augot arvien vairāk izskatās un uzvedas kā sieviete. Nav neiespējami, ka viņš gribēs veikt dzimuma maiņas operāciju. Tādējādi, pārveidojot dabu, cilvēki cer rast laimi arvien utopiskākā veidā.

Jo vēlāk vecāku prātā dzimst noteikta vēlme, jo labāk bērnam. Dzimumorgāni ir vairāk attīstījušies, un viņu attīstība cieš mazāk. Vecāki var sākt domāt par bērna dzimumu arī pēc bērna piedzimšanas. Jo lielāka ir vilšanās, jo drošāk, ka šis bērns turēsies prom no mājām. Apziņa, ka viņš netiek mīlēts tāds, kāds viņš ir, aizbaida bērnu no vecākiem pie tiem, kas viņu tādu mīl.

Tālāk nedaudz precīzāk nekā pirmajā grāmatā aprakstīšu, kā cilvēks ierodas ķermenī. Tāpēc nedaudz izskaidrosim gara jēdzienu. Ja runājam par garu, parasti mēs to neiedomājamies. Runājot par garu, mēs nesaprotam, ka patiesībā runājam par nenoteiktu, netveramu centrālo punktu, kas atrodas kaut kur vai devās uz kaut kurieni. Gars principā ir kā nebeidzamas debesis, par kurām vēlāk runāsim tuvāk.

Katrs cilvēks jeb garīga būtne ierodas fiziskajā ķermenī nedaudz citādi.

I.  Bērna gars ierodas vienlaikus ar ķermeni.

Garīgā būtne jeb gars ierodas fiziskajā ķermenī fiziskā ķermeņa izveidošanās brīdī. Tās nozīmē: brīdī, kad olšūna uzņem sevī spermatozoīdu. Šādi sākas vēlama grūtniecība. '1ā var būt attiecīgajā brīdī neapzināta, bet tā ir gaidīta, ja sieviete un vīrietis abi kopā plāno radīt bērnu. Šāda bērna stresu amplitūda ir maza, stresi neliek viņam gausties un sapīties dzīves ceļā. Viņa dzīves mācību stundas nespiež viņu pie zemes, jo viņš prot no it kā nesvarīgas problēmas izdarīt lielus un svarīgus secinājumus.

Vecāki, kas mīl viens otru un viens ar otru rēķinās, ņem vērā arī dzīvi un apstākļus, tāpēc viņiem nav problēmu ar dzimumdzīvi un grūtniecību. Viņi rada tik daudz bērnu, cik viņiem vajadzīgs, vienalga, vai to ir viens vai vienpadsmit. Viņi ir laimīgi ar bērniem, un bērni ir laimīgi ar viņiem. Ja nav vēlmes izpatikt, nevar būt arī nevēlēšanās izpatikt, un cilvēks var laimīgs būt viņš pats jeb personība.

II.  Bērna gars ierodas pirms ķermeņa rašanās.

Gars ierodas olšūnā agrāk, ja tas redz, ka māte atgrūž tēvu; tas nozīmē, ka olšūna atgrūž spermatozoīdu. Vajadzība piedzimt fiziski ir vajadzība attīstīties, kas rada garīgās enerģijas attapību. Sevis labā cilvēks izdomās jebko. Gara apziņa zina, ka nobijies cilvēks neprot pieņemt to, kas viņam tiek piedāvāts. Viņš redz sevi un sāk citus atstumt. Gars to redz un nāk ar mīlestību līdzsvarot mātes bailes. Ja viņš ir olšūnā, viņš ir sievietē. Sieviete vairs neatgrūž vīrieti tik stipri un spermatozoīds var iekļūt olšūnā. Šādi šis gars jeb cilvēks palīdz iegūt sev ķermeni.

Novirzos no tēmas, lai uzsvērtu došanas nozīmi. Cilvēks ir laimīgs, ja viņš dod, tāpēc cita dotais vienmēr jāpieņem. Vienmēr tas netiek pieņemts. Arī pieklājīgs “Nu ko jūs!” vai “Tas nebūtu bijis nepieciešams” patiesībā ir dotā atteikšana. Ja fiziski tiek pieņemts, bet garīgi netiek, tas ir tas pats, it kā nebūtu pieņemts. Kāpēc? Jo devējs nesvētī došanu un šādi padara otru par guvēju, bet otrs nav gribējis kļūt par guvēju, nelaimīgo, Tāpēc nesavtīga došana tiek pieklājīgi automātiski atgrūsta.

Gars ir miers, kas raugās uz visu no malas un aizved dvēseli pie mācību stundām. Gars raugās uz dvēseles un ķermeņa maldīšanos stresu biezoknī, bet tas viņam netraucē, jo viņš grib, lai bērni iemācās sevi sajust tāpat. Dvēsele ir pirmais saziņas līdzeklis, un to nevar piemānīt. Arī tad, ja šī dvēsele ir izjutusi tik daudz maldināšanas un izmantošanas, ka vairs netic nevienam. Godīgumu vai krāpšanu tā tomēr sajutīs. Lai jūsu dotais netiktu atgrūsts, atbrīvojieties no sava savtīguma.

Ja jūs neapzināti sajūtat savtīgumu, atbrīvojiet savas bailes no savtīguma un naidu pret savtīgumu. Pretējā gadījumā jūs vairāties pat no dabas velšu pieņemšanas. Tā ir lielākā kļūda, kas tiek pieļauta. Mežonīgā daba visu zina labāk. Augi, to ziedi un augļi dod tādu pilnvērtīgu enerģiju, kas cilvēkam attiecīgajā brīdī vajadzīga. Tam, kurš patērē savas dzīvesvietas tuvumā augošās dabas velies, augus, ir vieglāk dzīvot laimīgam un veselam līdz augu nākamajam augšanas periodam. Augs ir gars, tātad līdzsvarotība, kas līdzsvaro pat cilvēka domāšanas veidu. Vienalga, cik liels ir jūsu zemes pleķītis, un vienalga, ko jūs tajā esat iestādījuši, tajā ir perfekta līdzsvarota enerģija. To vajadzīgo, ko jūs neesat iestādījuši, dod nezāles. '1ās zina, kā trūkst perfektajam.

Nezāles rūpējas par to, lai atdotu ēdamiem jeb par labiem dēvētiem augiem to slikto, kas bieži ir vajadzīgāks par labo, pirms tās liek izrautas. Ja mēs ar indi iznīcinām nezāles jau aizmetnī, mēs zaudējam patiesi vajadzīgo, kas ir svarīgāk par to, ka ēdam indi. Daba palīdzētu cilvēka ķermenim atbrīvoties no samazgām, ja cilvēks ar savu šķietami labo dotu viņam tādu iespēju. Ja mēs to neredzam, mēs neprotam par šādu lietu pat iedomāties, un, ja kāds stāsta, tad neticam.

Tas, kurš augu vietā dod priekšroku dzīvniekiem, iznīcina sevi tāpat kā dzīvnieku. Augi cenšas labot šo kļūdu atbilstoši savām iespējām. Augu valsts piedāvā cilvēkam palīgā dzīvniekam līdzīgu augu sēni. Sēņu uzdevums ir padarīt visu, kas iznīkst, par augsni, tāpēc tās zina, kad un kā atnākt. Tā kā tikai iznīcinātājs var saprast iznīcinātāju un novadīt viņu pa pareizo ceļu, sēnē ir iznīcības enerģija. Sēnes dod nāvei iespēju pārtapt par dzimšanu.

Daba visu zina uz priekšu. Ja mēs nesteigtos, mēs prastu tajā ieklausīties. Prastu saprast, ka sēņu daudzums pareģo iznīcību. Katrai sēņu sugai ir sava enerģētiskā īpatnība. Daba dod mums tik daudz dažādu sugu sēņu, cik šajā reģionā dzīvojošs cilvēks spēj iznīcināt un cik daudz sēņu plāno iet bojā. Tas, kurš ļauj sevi mežā vadīt instinktiem, iegūst tieši tās sēnes, kas viņam nepieciešamas. Par labākām uzskatītu sēņu ēšana līdzsvaro par labāku uzskatīto iznicinošo domāšanas veidu, kuru cilvēka prāts var nemaz neuzskatīt par iznīcinošu.

Tiek uzskatīts, ka sēnes ir grūti sagremojamas. Pastāv viedoklis, ka sēnes vispār nav sagremojamas. Tomēr dažiem cilvēkiem ļoti garšo sēnes. Nez vai viņiem tās garšotu, ja sēnes apgrūtinātu viņu gremošanu. Ko tas viss nozīmē? Tas nozīmē, ka cilvēkam, kurš ar savu nobiedēto izpratni izdomā dzīvi sarežģītu, arī sēnes ir grūti sagremojamas. Tas, kurš noliedz neredzamo, noliedz arī intuitīvo jeb domāšanu ar sirdi un absolutizē racionālo jeb materiālo domāšanu ar smadzenēm, un vispār nesagremo sēnes. Tas, kurš mīl dzīvi, mīl sēnes, un viņš sēnes veiksmīgi sagremo.

Šāds cilvēks mīl mežu un katru meža velti pieņem ar pateicību. Ja kāda velte viņam nav nepieciešama, viņš to neiznīcina. Viņš neapgāž mušmiri tikai tāpēc, ka tā ir indīga. Mīlestība pret dzīvi neļauj viņam to darīt. Viņš var nezināt, bet jūt, ka ari mušmires augšanā ir kāda jēga. Zināt, ja mušmiru nebūtu, meža dzīvnieki nevarētu pārvērst zemē savu slimību mikrobus un tad mežs būtu infekciju avots gan dzīvniekiem, gan cilvēkiem. Satrakojies dzīvnieks vai ar trakumsērgu slims dzīvnieks ēd mušmiri, un viņam tās ir zāles. Mušmire izved no dzīvnieka dzīvniecisku eksistences cīņas naidu, un mikrobi iznāk paši, jo viņiem šī dvēselīte vairs nav jāmāca. Instinkts aizved dzīvnieku pie sēnes, un sēne palīdz dzīvniekam atbilstoši viņa attīstības pakāpei.

Sēnīte rodas tad, kad cilvēks vēlas atbrīvoties no sliktā, padarīt slikto nebijušu. Jo vairāk cilvēks slikti attiecas pret kaut ko vai kādu, jo nebijušāku cenšas kaut ko padarīt, jo vairāk viņš to necieš un jo kaitinošāka sēnīte viņam rodas attiecīgajā vietā. Ja cilvēks nevar iznīcināt sev nepatīkamu cilvēku vai situāciju, neatrodas arī zāles, kas iznīcinātu viņa sēnīti. Visi medikamenti kaut ko iznīcina, bet iznīcinātāju tie tomēr nevar iznīcināt. Sēnei, kura visus atkritumus pārvērš augsnē, nelabojami vienmēr paliek pēdējais vārds.

Sēnīte vienmēr ir saistīta ar vēlmi i/.nīcināt savu kaunu.

Enerģijai ir apziņa. Sēņu apziņa zina, kā vadīt mikrobus. Mikrobu apziņa zina, ka viņi sagatavo dzīvnieku enerģiju kļūšanai par augu enerģiju. Sēnes apziņa zina, ka tā ir galīgā dzīvnieciskās enerģijas pārvērtēja augu enerģijā. Dzīvnieka nāve nozīmē auga dzimšanu. Citiem vārdiem: nelīdzsvarotas enerģijas kļūšana par līdzsvarotību, zemi nozīmē jaunas līdzsvarotības kvalitātes jeb jauna auga dzimšanu.

Dabā parasti ir tā ja ir daudz sēņu, tad ir arī daudz pīlādžogu. Pīlādzis ir cienīguma koks. Ir labi, ja jūs ēdat sēnes un pīlādžogas, vēl labāk, ja jūs atbrīvojat arī iznīcību un cienīgumu. Ja jūs nepieņemt dabas piedāvāto, jūs nepieņemat šī gada kosmiskās enerģijas līdzsvarotāju laicīgā līmenī un jums nav pietiekami dabīgās aizsardzības.

Attieksme pret sēnēm ir pielīdzināma attieksmei pret iznīcību. Tas, kurš vēlas atbrīvoties no sliktā, ir iznīcinātājs. Viņš nesaprot, ka, iznīcinot citus, viņš iznīcina sevi. Iznīcinātāja ķermenī sāk zelt sēnes. Ne tās, kas mežā, bet principā tādas pašas. Katra sieviete, kas uzskata, ka netiek mīlēta, atgrūž vīrieti domās vai darbos, un viņas dzimumorgānos nelabojami zeļ sēnes. Tas pats notiek ar vīrieti, kas uzskata, ka netiek mīlēts.

Nelabojama kļūda vienmēr rada vainas apziņu un vainošanu. Vainošana materializējas kā skābe. Sēnes arī ražo skābes. Tam, kurš neatbrīvo vainas sajūtas, ķermeņa skābuma līmenis pieaug. Vainošana jau ir naids. Šajā skābuma kritiskajā koncentrācijā skābums ievaino spermatozoīda kustīgumu, un tas neietiecas olšūnā pat tad, ja sieviete seksuāli pielaiž vīrieti sev klāt.

Jēdziens “pielaist sev klāt” tiek lietots bieži. Ko tas nozīmē? Nozīme ir tieša. Sieviete, kuras vīrs nav tieši tāds, kādu sieviete vēlas, var vīrieti fiziski nelaist sev klāt, bet vīrieša dvēselei un garam viņa neļauj saplūst vienā veselumā ar savu dvēseli un garu. Tieši tāpat notiek ar olšūnu un spermatozoīdu. Bet tāpēc jau grūtniecība neizpaliks.

Bailēs jeb materiāli domājoša sieviete vēlas, lai vīrietis būtu vīrietis. Materiālistisks pasaules uzskats sakārto pēc svarīguma, skaitot no zemes. Viņai vīrietis ir tas, kuram galvenais ir ģenitālijas, un jo lielākas, jo labākas. Tad spēks, un tikai tad saprāts. Jo lielāki, jo labāki. Par to, ka visas šīs lielās, labās lietas rada vardarbību, tiek domāts tikai pašās beigās.

Arvien pieaugošās prasības pēc šīm trim vīriešu pazīmēm izslēdz prasmi saskatīt vīrietī cilvēku. Vīrietis, kas vēlas patikt sievietei, sāk kļūt sievišķīgs. Rezultātā sieviete sāk viņu atgrūst garīgi un fiziski. Konflikts beidzas ar šķiršanos.

Vīrietis, kas cenšas samazināt sievietes atgrūšanu ar pielabināšanos jeb izpatikšanu, var uz brīdi gūt panākumus, un tad viņš rada meitu. Sieviete, kas jūt, ka netiek mīlēta, tādējādi iegūst domubiedru, un tas viņai patīk. Vīriešiem, kas vēlas izpatikt sievietēm, patīk meitas. Bailēs zaudēt sievu zemapziņā var rasties nevēlēšanās radīt dēlu. Šāds domāšanas veids bieži ir karavīriem, kas savu vēlmi radīt meitu pamato ar vēlmi nodrošināt savam bērnam labāku likteni. Viņi ir izvēlējušies šķietami vīrišķīgāko karavīra profesiju, ar kuru cenšas kompensēt savus mazvērtības kompleksus. Vilšanās audzē slēpti noliedzošu attieksmi pret vīriešu dzimumu.

III.  Hērna gars ierodas ķermenī pēc ķermeņa rašanās.

Ķermenis vienmēr atrodas gara un dvēseles enerģijas laukā. Ja gara centrālais punkts ir ārpus ķermeņa, tas būtu it kā ķermenis bez gara. Tas, kurš domā uz priekšu, dod priekšroku novilcināt iešanu uz bīstamu vietu, nekā uzreiz laisties no tās. Gars, kas ierodas uz zemes, lai mācītos, šādi |auj noskaidroties situācijai, kas ir vecāku attiecīgā brīža noskaņu saspringta, citādi viņa klātbūtne būtu apdraudēta. Gars pats nav ievainojams, jo viņš ir līdzsvars, bet šādi viņš rūpējas par dvēseli.

Dvēsele ir sieviete māte. Sieviete ar mazvērtības kompleksu, kas baidās, ka viņas mīlestība nebūs vajadzīga, ka viņas mīlestība nederēs, pieķeras vīrietim un vēlas vīrietim patikt. Mēs zinām sieviešu parastos paņēmienus izpatikšanai vīrietim. Šī vēlme var būt tik ekstrēma, ka sieviete ļauj darīt ar sevi visu, ko vīrieša slimās smadzenes izdomā. Sieviete, kas šādi cieš, iepriekšējā dzīvē var būt atgrūdusi vīrieti ar kaislīgām bailēm un naidu tā, ka vispār to pazaudējusi.

Bailes, ka vīrieti nedabūs, un vēlme dabūt vīrieti nospiež sievietes pašcieņu tā, ka sieviete piekrīt visapkaunojošākajām darbībām; galvenais, lai vīrietis viņu nepamestu. Tiem skatītājiem no malas, kas nav guvuši šādu mācību, tas nav saprotams. Viena zemapziņā sakņota vīrieša noturēšanas iespēja ir bērns, kurā cilvēki paliek mūžam kopā. Nebeidzamas raizes ar nevēlamām grūtniecībām arī ir rezultāts vēlmei izpatikt vīriešiem.

Sieviete, kas cenšas vīrietim patikt, rīkojas kā amēba, kas ievelk sevī laupījumu. Pat vismierīgākais vīrietis sāk sevi aizsargāt, un jebkura aizsardzība reiz kļūst par uzbrukumu. Kāpēc? Atceraties, no kā rodas niknums? Ja apspiestas bailes, ka netieku mīlēta, pāraug bezpalīdzībā un skumjās un tiek nospiestas, rodas niknums. Vīrietis sievietes priekšā vienmēr ir bezpalīdzīgs, jo sievietes doma ir spēcīgāka par vīrieša spēku, Tāpēc sievietes garīgais terors beidzas ar vīrieša fizisko teroru. Šādi liek vīrieša vēlme apliecināt, ka viņš ir vīrietis. Visādi citādi saprātīgs un mierīgs vīrietis, kura rokas neprot maigoties, slēpj sevī vēlmi apliecināt, ka viņš ir vīrietis, vēlmi izpatikt sev.

Tieši tāpat uzvedas šī vīrieša spermatozoīdi. Rezultāts ir zēns, kura piedzimšana ceļ vīrieša pašapziņu, cienīgumu, stiprumu un visu citu, ko šis vīrietis uzskata par vīrišķīgumu. Dēla piedzimšana ir tēva lepnums, vienalga, vai tas tiek atzīts vai netiek. Ekstremāli lepnam vīrietim bieži nemaz nepiedzimst dēls. Vīrietim ar nedaudz mazāku lepnumu piedzimst, taču tad, kad vīrietis sāk lepoties ar savu dēlu, viņš to zaudē.

Bailes zaudēt vīrišķību reducējas bailēs zaudēt dēlu, kas liek tēvam būt pret dēlu ļoti stingram. Tāpēc tēvs neļauj dēlam pirms paša nāves kļūt par labāku nekā viņš, tas nozīmē gudrāku, veiksmīgāku, slavenāku. Ja dēls tēvu nesaprot, viņi var kļūt par nāvīgiem ienaidniekiem.

Vīrietis ar mazvērtības kompleksu, kura pašcieņu dēla piedzimšana neceļ, var turpināt radīt tikai dēlus arī tad, ja viņa sieviete izmisīgi gaida meitu. Šādi par vīriešiem, kuriem ir tikai dēli, smejas, ka viņi neprot uztaisīt meitas. Vīrietis var, lepni izriezis krūtis, smieties citiem līdzi, bet sirdī tomēr mīt savāds pazemojums. Smejas arī par vīriešiem, kas rada tikai meitas. Tie ir apsmējēju neapzināti centieni mainīt vīrieša domāšanas veidu.

Vīrietis, kas vēlas izpatikt sievietei, rada meitu.

Vīrietis, kas vēlas sevi apliecināt jeb izpatikt sev, rada dēlu.

No mātes ir atkarīga bērna piedzimšana, no tēva ir atkarīgs bērna dzimums.

Ikdienišķāk sakot: vīrietis, kas vēlas apliecināt sievietei savu mīlestību, rada meitu. Vīrietis, kas vēlas apliecināt sev savu vīrišķību, rada dēlu. Ja arī sieviete vēlas, lai vīrietis apliecinātu viņai savu mīlestību, meitas piedzimšana ir drošāka par drošu. Ja sieviete vēlas, lai vīrietis apliecinātu savu vīrišķību, ir iespējams radīt tikai dēlu. Vīrietis taču dara to, ko sieviete domā. Nevis to, ko sieviete saka.

Sieviete, kas vēlas patikt vīrietim, pieņem vīrieša doto.

Sieviete, kas vēlas apliecināt sevi, nepieņem vīrieša doto.

Ja abi vēlas patikt, uzvar stiprākais. Ja abu vēlme izpatikt ir vienlīdz liela, piedzimst vairāki bērni. Vairāku bērnu piedzimšana nozīmē sievietes īpaši lielu vēlmi apliecināt, ka viņa ir sieviete. Ja viņai nobriest viena olšūna, piedzimst vienšūnas dvīņi. Ja viņai vienlaikus nobriest vairākas olšūnas, piedzimst divšūnu dvīņi. Ja vīrietis vēlas ļoti, ļoti patikt sievietei, piedzimst meitas. Ja vīrietis vēlas sev pierādīt, ka viņš ir vīrietis, piedzimst dēli. Ja vīrietis ļoti, ļoti vēlas apliecināt, ka viņš ir cilvēks, piedzimst dēls un meita. īsāk sakot: ja sievietes un vīrieša vēlme izpatikt ir īpaši liela, vienlaikus piedzimst dēls un meita.

Piedzimušie bērni cieš no tādiem pašiem stresiem kā viņu vecāki.

Jebkurš stress laika gaitā var pāraugt robežas, tas nozīmē kļūt pretējs. Šādi vēlme izpatikt citiem kļūst par:

1)    nevēlēšanos protestu pret to, kurš vēlas pārveidot mani sev pa prātam, bet varbūt arī par protestu pret visiem patīkamajiem cilvēkiem,

2)    vēlmi izpatikt sev, vēlmi apliecināt sevi jeb vēlmi realizēt sevi kas viss ir vēlme attaisnot savu esamību. Vēl vairāk vispārinot, tās ir bailes, ka netikšu mīlēts tāds, kāds esmu.

Bērni nerodas:

A.     Ja abi vecāki grib izpatikt tikai sev, ja viņiem ir no kā otrā kaunēties. Šādu ģimeni satur kopā darbs, nauda, bizness, slava jeb sevis piepildīšana, kas viņiem ir svarīgāk par bērna piedzimšanu. Ja viņi ir ar sevi apmierināti, viņi var būt apmierināti arī ar to otru un just prieku no savas dzīves. Lielākajai daļai tas neizdodas.

B. Ja vēlme izpatikt ir izaugusi par nevēlēšanos. ja tā

liek izkliegta un izdauzīta, tad pāris šķiras. Ja tā tiek nospiesta par vēlmi būt labam cilvēkam, pāris dzīvo kopā, nejūtot, cik trula un vienmuļa ir dzīve. Nevēlēšanās izpatikt šādiem dzīvesbiedriem nāk līdzi jau no viņu konfliktiem pilnās bērnības. Bērni cenšas būt pa prātam vecākiem, bet vecāki izdzīvo savus sarūgtinājumus uz bērniem, un bērni vairs nevēlas izpatikt. Padarot sevi trulu, pāridarījumi ir daudz vienkāršāk paciešami.

Tie, kas nav sākuši noliegt šādu laulību, noteikti ir sev apsolījuši, ka es savu ģimenes dzīvi gan tā nedzīvošu. Un nedzīvo. Dzīvo tieši pretēji: apkaunojošu strīdu vietā mierīgi, muļķības vietā gudri, netīrības vietā tīri, rupjības vietā pieklājīgi, slinkuma vietā čakli, nabadzības vietā tik bagāti, cik iespējams, vienam otra iznīcināšanas vietā, rēķinoties vienam ar otru. Tas nozīmē: viņi cenšas izpatikt cits citam ar savu mierīgumu, gudrību, tīrību, pieklājību, strādīgumu, bagātību, rēķināšanos ar otru. Galvenais, lai nebūtu kauns. Viss it kā būtu labi, taču laimes nav un bērni nerodas.

Zemapziņā cilvēki cer, ka bērns glābs situāciju, bet bērns nevar atnākt, jo slēptais sliktais neļauj. Agrāk fiziski veseliem vecākiem ieteica: atrodiet jaunu partneri. Tie, kuriem bijusi ļoti liela vēlme apliecināt sevi caur bērnu, tā arī ir izdarījuši un varbūt patiešām ir dabūjuši bērnu. Vai laimīgu, tā ir cita lieta.

Izlasot šo nodaļu, cilvēki reaģē ļoti ekstrēmi. Kāds sajūtas vainīgs, kāds it kā noveļ vainas apziņu no kamiešiem. Vīrieši ir reaģējuši ļoti vētraini. Par savu vīrišķību pārliecināts vīrietis, kura sperma tika atzīta par auglīgu, bet kuram tomēr bērnu nav, teica: “Es viņiem uzreiz teicu, ko jūs mani bakstāt, es esmu vesels!” r Ia viņš vēlējās pateikt, bet kamēr viņš nebija pārliecināts, viņš nevarēja to teikt. Šī vīrieša atturīgums pēc uzzināšanas kļuva par lepnu izaicinājumu, bet viņš to neuzskatīja par vardarbīgumu. Tomēr viņā mutuļoja aizvainotā naids. Vīrietis, kas sāk šaubīties par savu vīrišķību, kas meklē pašpārliecinātības apliecināšanas pieturas punktus, bet negūst tos no radīto bērnu esamības, saka: “Pareizi! Sievietes ir vārgas.” Viņš var tā apgalvot, jo viņam ir bērni un pretējo neviens nevar pierādīt. Vīrietis, kas jūtas vainīgs, kas zina, ka viņa spermatozoīdi ir bojāti vai to vispār nav, tur muti ciet. Viņš taču ir vainīgs.

Taisnība ir gan pirmajam, gan otrajam, gan trešajam. Bet patiesība ir tā, ka bērns ir kopīgi radīts. Patiesā un pilnīgākā radīšana nāk caur sirdi. No sievietes ir atkarīga bērna piedzimšana, bet bērns vispirms ir cilvēks garīga būtne. Viņa ķermeņa radītājs ir materiālā līmeņa veidotājs tēvs. Vīrietis, kas sāk cienīt sevi, ļauj saviem dzimumorgāniem atveseļoties.

Pārlieks materiālums nelabojami ir vardarbīgums, bet mēs to tā nesaucam. r Iā vardarbība, kas sievietes un vīrieša attiecībās notiek tumsā zem segas, parasti vispār neparādās dienasgaismā. Piemēram, nez vai kāds zina savu vecāku seksuālo attiecību patieso būtību. Tomēr no tām sākas mūsu dzīve, un attiecīgā brīža jūtas bērnam noteikti vajadzētu pavēstīt. Kā, tā ir cita lieta. 'Iā ir delikāta lieta, tāpēc tā jāpavēsta taktiski.

Šādi vīrieša vardarbīgums var būt pilnībā apspiests, un to zina tikai sievietes pirmais saziņas līdzeklis sirds. Sieviete, kas ne pārāk tālā iepriekšējo dzīvju pagātnē ir cietusi no seksuālas vardarbības, baidās no tās. Seksuālā vardarbība nav tikai izvarošana vai seksuālās perversijas. Ari piespiedu laulība bez mīlestības, sekss pienākuma dēļ, prasts un robusts sekss, vīrieša kā lielākā un spēcīgākā tiesības intīmajās ;ittiecībās, sievietes kā bērnu taisāmās mašīnas lietošana ir seksuālā vardarbība. Šādi izmantotas sievietes sirds jūt neapzinātas bailes no vardarbības, tostarp seksuālās vardarbības, un noslēdzas no vīrieša pat vismazākās vardarbības. Tādējādi bērna piedzimšana ir tieši atkarīga no sievietes bailēm, bet netieši no vīrieša vardarbīguma.

Otrs no minētajiem vīriešiem var pat nepamanīt, cik liels ir viņa vardarbīgums, bet viņa pārākuma apziņa un izaicinājums pieaug ar katru reizi, kad viņš apmeklē ārstu bērnu trūkuma dēļ. Viņa nemākulība jeb bailes maigi attiekties pret sievu pamazām kļūst par robustu, pašsaprotamu sievietes uztveršanu. Sieviete, kas jūtas vainīga par bērnu trūkumu, baidās no seksuālās vardarbības, bet baidās arī pazaudēt vīrieti, ļauj sevi paņemt, taču nedod. Nedod mīlestību, kas pieņemtu vīrieša mīlestību.

Daudzas sievietes apvainojās, kad rakstīju, ka ārpusdzemdes grūtniecība rodas tad, kad sieviete nevēlas šī vīrieša bērnu. Cik šausmīgi, ka vīrietis par to uzzinās! Un vēl šausmīgāk ir būt bez vainas vainīgai, ja viņa nekad nav tā domājusi. Piebildīšu: apzināti nav domājusi. Zemapziņas domāšana darbojas tāpat. Ja vīrietis tiek pielīdzināts viņa rakstura īpašībām, vīrietis var būt pilnībā nepieņemams tikai vienas uzvedības iezīmes vai īpatnības dēļ. Kādas vīrieša rakstura iezīmes nepieņemamība tiek pielīdzināta nepieņemamībai pret šo vīrieti, kas nelabojami rada sev līdzīgus bērnus.

Daudzas sievietes ir atzinušas, ka tajā brīdī viņas patiešām nevēlējās bērnu, jo vīrietis uzvedās kā pēdējais lauķis, kā iedomīgs muļķis, kā neattapības etalons, kā dumjš puišelis kas sievietei ir pilnīgi nepieņemami -, un rezultāts arī bija ārpusdzemdes grūtniecība. Tikpat daudz ir to sieviešu, kas sākušas pārdomāt sacītā jēgu un, protams, nav sapratušas problēmu. Nepatīkamu lietu taču visvienkāršāk ir noliegt.

Daudzas sievietes vēlas dzīvot ar šo vīrieti un vēlas arī bērnu, bet nevēlas no šī vīrieša, jo vīrietim ir kāds iedzimts attīstības traucējums, neārstējama slimība vai iedzimtas slimības iespējamība. Piemēram, izrādās, ka vīrieša dzimtā ir garīgi slimi cilvēki, kropli cilvēki vai citas iedzimtas slimības. Vēlme sagaidīt veselu bērnu ir bailes sagaidīt slimu bērnu. Jo lielākas ir bailes, jo vairāk tās pievelk to, no kā cilvēks baidās. Savstarpēji pretrunīgu vēlmju rezultāts arī ir ārpusdzemdes grūtniecība.

lātad ārpusdzemdes grūtniecības iemesls ir cilvēka ar bailēm vēlme iegūt to, ko viņš patiesībā nevēlas, jeb mīlestība ar nosacījumiem. Katram cilvēkam ir savas labās un sliktās puses, bet, ja mēs tāpēc uzskatām viņu par labu vai sliktu, tiek radīta problēma. Ja vīrietis tagad dara tā, kā sieviete vēlas, sieviete pazemīgi pieņem vīrieša doto. Ja dotais ir bērna sēkla, tā apaugļo olšūnu pat tad, ja bērns netiek gaidīts.

Ja vīrietis nedara tā, kā vēlas sieviete, viņa dotais tiek atgrūsts pat tad, ja bērns tiek gaidīts. Tas ir tas pats, it kā sieviete vēlētos bērnu, bet nevēlas vīrieti tādu, kāds šis vīrietis pašreizējā brīdī ir. Ja vīrietis pastāvīgi atkārto vienu kļūdu, sievietei dzimst uzmācīga doma, ka vīrietis arī ir tāds. Vīrieša vēlmi ar spēku likt sievietei domāt citādi nomāc sievietes bailes, un bērns netiek ieņemts.

Laulātas sievas apzinīgā nodarbošanās ar seksu ir bailes pazaudēt vīrieti, kas krampjaini velk vīrieti tuvāk, vienlaikus viņu atgrūžot. Šī labā vīrieša vēlēšanās, bet vienlaikus tā paša sliktā vīrieša nevēlēšanās arī rada ārpusdzemdes grūtniecību.

Apaugļotas olšūnas liktenis ir atkarīgs no vecāku savstarpējām attiecībām pirmajā grūtniecības nedēļā, kad olvads nes to dzemdes virzienā. Ja sievietei vīrietī kaut kas nepatīk, ja viņā rodas protests: “Es nevēlos šo vīrieti! Es neko nevēlos no šī vīrieša/” apaugļotā olšūna olvadā apstājas un sāk augt. lā arī tiek dēvēta par ārpusdzemdes grūtniecību.

Jo agresīvāks ir sievietes naids, jo ātrāk saplīst paplašinošs olvads un sieviete nonāk uz operāciju galda. Jo lielāka ir sievietes nepiedošana, jo smagāks ir kaitējums veselībai. Ja no vienas ārpusdzemdes grūtniecības nav izdarīti secinājumi, netika labotas saziņas kļūdas, nāk otra ārpusdzemdes grūtniecība. Vairāk olvadu sievietei nav.

Šeit nevar neatzīmēt lielo sievietes mātes lomu, risinot ārpusdzemdes grūtniecību kā problēmu. Medicīniski problēma parasti tiek risināta operācijas ceļā, izoperējot olvadu. Tiesa, jau pastāv medikamenti, kuru iešļircināšana olvadā esošā embrijā izraisa embrija atgriezenisku attīstību. Diemžēl ir maz iespējams, ka šāds olvads turpmāk būs pilnvērtīgs. Patiesībā olvads var iztukšoties dzemdes virzienā un attīrīties kā asinīm bagātīgākas mēnešreizes. Ko tas nozīmē? Olvada enerģija simboliski izsaka sievieti, kas ir atkarīga vai nav atkarīga no savas mātes vēlmēm un vērtību kritērijiem.

No mātes šķietami labajām pavēlēm un aizliegumiem atkarīga sieviete, kas baidās no nosodošajiem vērtējumiem, neatver sevi mātei, lai atzītu savas laulības grūtības vai kļūdas. Viņas olvadā esošā grūtniecība nevar paplašināties par dabīgajām atverēm. Tas nozīmē, ka pirms meitas nosodīšanas mātēm jāpadomā par savām kļūdām.

Jo vairāk meita kaunas no mātes, jo dziļāk ir apslēptas viņas ginekoloģiskās problēmas, tostarp slimības. Meitai, kas mātes priekšā nekad nevar atvērt savu dvēseli, dzīvē daudz jācieš. Māte, kas apkauno meitu kā sievieti, var paātrināt meitas dzimumorgānu slimību pārtapšanu par vēzi.

Ja meita kļūdās, tā ir mātes kļūda, kas palikusi nelabota. No meitas bailēm dzimušās šaubas ir jāizklīdina. Ja māte izskaidro meitai, kas vīlusies ideālā vīrā, ka nav ļaunuma bez labuma, ka bailēm lielas acis, patiesībā vīram nav ne vainas, viss ir tikai pārpratums, tad meitas aklā pretestība pret vīra negatīvajām rakstura īpašībām izgaist. Olvadā aizķērusies grūtniecība pārvietojas uz dzemdi.

Vecāka sieviete, kura mātišķi attiecas pret jaunākas sievietes ģimenes problēmu, var palīdzēt veikt pat potenciālas ārpusdzemdes grūtniecības profilaksi. Pretēja, vīriešus nosodoša attieksme var uzkurināt cietušās sievietes naidu un likt tai uzsprāgt, nesaprotot, ka šādi var uzsprāgt arī olvadi. Bet radies asinsizplūdums var izrādīties bīstams dzīvībai.

Sievietes, kurām izoperēts viens vai otrs olvads, raizēs ir vaicājušas, vai viņām tagad būs tikai viena dzimuma bērni. Varu droši teikt: “Nē, bērna dzimums ir tik lielā mērā atkarīgs no sievietes, cik sieviete ietekmē vīrieti. No olvadu esamības tas nav atkarīgs.”

Pastāv bezbērnu pāri, kas visu dzīvi mierīgi un mīli dzīvojuši kopā. Viņi ir uzticīgi viens otram un sabiedrībai patīkami cilvēki. Ko tas nozīmē? Ja meita ir centusies būt savai mātei ļoti pa prātam, bet mātei ir izpratne, ka bērni vecākiem dara kaunu, ka bērni ir tikai traucēklis un bez viņiem dzīve būtu kārtībā, šis domāšanas veids iesēžas meitas zemapziņā. Viņa jūt, ka bez bērniem dzīve būtu laba. Viņa ir patiesi laimīga, ja atrod jaunekli, kurš cietis tāpat. Ja viņi nav tik ekstrēmi, ka principā nevēlas bērnus, izvēloties starp dzīvesbiedru un bērnu, viņi izvēlas dzīvesbiedru. Parasti šādi dzīvesbiedri abi ir ļoti kautrīgi.

Varbūt viņi nekad nestāsta par to pat dzīvesbiedram, jo cenšas neaizskart jūtīgo vietu, bet viņi prot būt pateicīgi, ka arī dzīvesbiedrs par to nerunā. Šādā ģimenē sieviete uzdzīvo savu mātišķumu uz vīrieša un vīrietis ar to ir apmierināts. Tur, kur viņam vajadzētu būt tēvam, vīrietis prot atpazīt savu vietu. Cili var smieties, bet viņi ir laimīgi. Ja viņi šādā īpatnējā veidā pilnībā var realizēt cilvēka, mātes un tēva, un bērnu enerģijas, viņi ir arī veseli.

Ja šāds stress ir vienam dzīvesbiedram, problēmu ir daudz. Ja vīrietis jūt, ka viņš mātei ir bijis lieks, tad meitene, kas, vēloties atstumt puisi, saka viņai vienalga nevar būt bērnu, var būt viņam īpaši pievilcīga, lai gan viņš vēlētos sev veselu sievu. Šāds vīrietis par laulības noteikumu izvirza to, ka bērnu nedrīkst būt.

'Iā kā no sievietes ir atkarīga bērnu dzimšana, ja sieviete loti vēlas, viņa dabū bērnu. Vīrietim var būt asospermija vai viņam var nebūt spermatozoīdu, taču tos atsevišķos spermatozoīdus, kas vajadzīgi apaugļošanai, sievietes mīlestība pievilina kā ar burvju spēku.

No sievietes lokanuma ir atkarīgs, kā vīrietis attiecas pret lietām. Ja sieviete ir lepna un nelokās, tad vīrieša egoisms nepadodas. Viņš atstāj visus bērnus sievietei uz kakla un arī pats vēl ir vislielākais bērns, katru reizi, kad ar bērniem rodas kāda problēma, sakot: “Tu gribēji bērnus.” Bez vārdiem ir skaidrs, ka viņš negribēja. Dzīve rāda, vai bērns vēlas vai nevēlas patikt savam tēvam, slēpj vai izrāda savu attieksmi. Ja šāda ģimene dzīvo kopā, sievietei jābūt tikpat cietai kā tecilas akmens. Tikai divi cieti akmeņi parasti nemaļ labus miltus. Šāds vīrietis var sākt uzskatīt savus bērnus par cilvēkiem tikai tad, kad bērni kļūst pieauguši. Vai bērni atzīst viņu par tēvu, ir cita lieta.

Ja no vecākiem liekā cilvēka stress ir tikai sievietei jo vairāk viņa cenšas izpatikt vīrietim, jo mazāk iespējams, ka viņa paliks stāvoklī. Citiem vārdiem: jo lielāka ir vīrieša vēlme dabūt bērnus, jo neiespējamāka ir sievietes grūtniecība. Bērns nevar nākt, ja vecāki cenšas caur bērnu patikt cits citam. Vīrieša sajūta, ka, sataisot bērnus, viņš uzreiz ir labs vīrs, arī ir vislielākā vēlme apliecināt sevi kā vīrieti. Bet pierādīt kaut kā esamību, ja tas pastāv, ir tā iznīcināšana.

Perfektāka veidojuma par bērnu pasaulē nav. Tāpēc vecāki bieži tiek vērtēti pēc bērniem, un tāpēc vecāki grib savas kļūdas padarīt neesošas bērnā. Kauns par sevi pārtop kaunā par bērnu, kas var tikt bārts un raustīts no rīta līdz vakaram tāpēc, ka viņš līdzinās saviem vecākiem kā divas ūdens lāses, un tāpēc viņa darītais nepatīk. Vēlēšanos pasaulē dzīvojošiem bērniem vienmēr ir nelaime: ja viņi ir tādi, kā vēlas vecāki, tas nepatīk vecākiem. Ja viņi nav tādi, kā vēlas vecāki, arī tad tas nepatīk vecākiem.

P. S. Neaizmirstiet, ka neviena lieta šajā pasaulē nenotiek tikai viena stresa dēļ. Viens stress var būt vadošais stress, un tā iedarbība ietekmē visu situāciju vai slimību tā, kāda ir šī stresa iedarbība. Citu stresu esamība un lielums var padarīt stresa konkrēto raksturīgo iedarbību citādu un nesaprotamāku. Koncentrējoties uz problēmu, stresu iespējams atpazīt pat mutē.

ESĪBAS UPURĒŠANA, LAI BŪTU LABI CILVĒKI

Ja no vēlmes izpatikt būtu atkarīga tikai piedzimšana par vīrieti vai sievieti, viss būtu labi. Patiesībā no tās ir atkarīga gan piedzimšana, gan nāve. Vismokošākā nāve ir garīga nāve. Lai izvairītos no tās, dvēseles mokās dzīvojoši cilvēki lūdz dvēselei viņus pamest.

Vēlme izpatikt iznīcina cilvēku jeb upurē garīgo eksistenci fiziskajai. Ar vēlmi cilvēks dzīvo fiziskajā pasaulē, ar vajadzībām garīgajā pasaulē. Vajadzība dod garīgas un fiziskas vērtības, vēlme tikai fiziskas. Ja vajadzība kļūst par vēlmi, pārstājam būt Cilvēks, kas ir arī sieviete vai vīrietis. Esam tikai sieviete vai vīrietis, kas bieži aizmirst, ka viņi ir cilvēki.

Jo lielākas ir vēlmes, jo vairāk cilvēks noliedz garīgumu jeb sevi, uzskatot vīrieti vai sievieti sevī par cilvēku, nesaprotot, ka ķermenis ir viena maza cilvēka daļiņa.

Bailes rada sajūtu, ka pasaule griežas ap mani, jo tā šķiet, raugoties ar acīm. Tas, kurš atbrīvo savas bailes, saprot, cik liels ir cilvēks, bet tad viņš neuzskata sevi par lielu. Viņam nav ne liela, ne maza, ne laba, ne slikta, ne skaista, ne neglīta. Tad viss vienkārši ir, un viņam nav vajadzības izpatikt.

Cilvēkam ar bailēm galvā ir sajukums: viņš jūt, ka ir cilvēks, bet pieredz savu ķermeni, kuru uzskata par cilvēku, un no tā sākas nebeidzamas raizes par savu ķermeni. 'Iā kā ķermenis ir dvēseles dzīves spogulis, mainot ķermeni, liekam mainīties arī dvēselei, nesaprotot, ka uzvalks nav cilvēks. Uzvalks izsaka cilvēku, nevis cilvēks uzvalku. Tā kā vēlme izpatikt liek cilvēkam mainīties un kļūt līdzīgam citiem, iznīcināt savu unikālo īpatnību, apkārt staigā arvien vairāk skaistu uzvalku, kuros nemaz nav cilvēka. Ir supersievietes vai supervīrieši. Tādējādi vēlme izpatikt citiem ir cilvēka jeb sevis brīvprātīga iznīcināšana.

Cilvēks, kurš vēlas izpatikt, cenšas nojaust vai uzzināt, kas citiem patīk, un sāk atbilstoši uzvesties. Jo zemāka ir viņa pašapziņa, jo vairāk viņš cenšas. Redzot, ka, neraugoties uz centieniem, viņš tomēr nepatīk, viņš kļūst nikns uz citiem. Visa viņa būtība var teikt: “Es vai no ādas lienu ārā, bet tu mani tomēr nenovērtē atbilstoši!” Ja viņš šo apvainojumu iemet otram sejā un otrs saka, ka tu man patīc gan, viņš nav apmierināts. Viņš jūt, ka patiesībā viss ir tā, kā viņš domājis. Otrs nespēj viņam pierādīt pretējo.

Šāds cilvēks, kurš vēlas izpatikt, var nonākt pie sajūtas, ka viņš nevienam nav vajadzīgs un ciliem patiktu, ja viņa vispār nebūtu. Uz to parasti atbild: nerunā niekus, vai tev nav labāka strīda iegansta vai kaut ko tikpat atgrūdošu. Klausītājam atgrūšana kalpo par apliecinājumu, ka viņš nav vajadzīgs. Šādi vēlme izpatikt ar savu neesamību ar nelaimes vai slimības palīdzību noved cilvēku līdz nāvei. Kārtīgs pēriens šādā gadījumā iedarbotos labāk, jo tas apliecinātu, ka pērējs nav vienaldzīgs pret mīlestības izdīcēju.

Tātad, ja dzirdat kādu, kas stāsta, ka no viņa grib tikt vaļā, tas nav tikai tāpat teikts. Tas ir cilvēks, kas nonācis krīzē, kura uzklausīšana un problēmas izskaidrošana būtu pa spēkam arī jums. Negaidiet, ka to izdarīs kāds cits. Nav tik daudz psihologu un psihiatru, lai palīdzētu visiem cietējiem. Un vai tas ir nepieciešams? Saprotoši līdzcilvēki bieži ir labākie psihologi vai psihiatri.

Velme izpatikt, upurējot visvērtīgāko. Parasti cilvēks, kurš vēlas izpatikt, par visvērtīgāko uzskata ķermeni. Tāpat vien viņš savu ķermeni nepiedāvā, bet, ja piedāvā un tas netiek pieņemts, var gadīties kaut kas nebijis. Aizvainots pašlepnums var sākt trakot atmaksas vēlmē. Viņam nekas vairs nav mīļš, varbūt arī savs ķermenis. Šādi par īpaši kārtīgu audzināta meita var piedāvāt savu ķermeni vīrietim, taču, ja vīrietis nevēlas izmantot meitenes nevainību, meitene to nesaprot un rezultāts ir vēlme atmaksāt vienalga cik briesmīgā veidā. Vēlme izpatikt iznīcina jebkādu morāli un tiklību. Savu ķermeni upurējis vīrietis var aizvainojuma izmisumā atņemt sev dzīvību. Kam viņam dzīve, ja nevienam tā nav vajadzīga! Par to, ka tā ir vajadzīga viņam pašam, viņš nedomā.

Šāda situācija ir neapmierinātība ar savu ārējo formu, kas necieš, ka kāds cits, izņemot viņu pašu, ir ar to neapmierināts. Tā kā ārējā forma atspoguļo dvēseles dzīvi, salīdzinot sevi ar citiem, nepamanām, ka pielīdzinām sevi savam ķermenim. Kas nav sūkstījies par to, ka otrs cilvēks ir skaists, bet viņš ir neglīts? Vai ka viņš ir tik prasmīgs, es esmu neveikls, un tāpēc viņš mani nemaz nevēlas. Viņš ir tik graciozs, bet es esmu šausmīgi resns, viņam es liekos pretīgs. Viņš ir tik gudrs, es nekad nekļūšu tāds pats. Viņš ir tik talantīgs, es neprotu neko, es esmu bezcerīgs. Viņš ir tik bagāts, viņš var pat nepamanīt tādu baznīcas žurku kā mani. Viņam ir tik skaistas lietas, man nav nekā un nekad nebūs. Jau šāds salīdzinājums ir vēlme padarīt sevi tādu kā viņš.

Cilvēkam patīk forma. Karavīra forma padara vīrieti par vīrieti, elš mammas un omas. Visi iespējamie formās tērptie cilvēki izraisa cieņu. Tas pats cilvēks bez formas it kā nav nekas. Tāpēc īpaši formu vēlas iegūt tie, kas citādi justos kā tukša vieta. Ja forma palīdz cilvēkam atrast sevi, tas nav slikti. Diemžēl parasti forma padara cilvēku par formas valkātāju, kurš, jo ilgāk valkā formu, jo svešāks k|ūst pats sev. vSievietes kļūst par formas valkātājām, ja viņu esība kā sievietēm ir nonākusi krīzē. Jo vairāk sieviešu ir formā, jo lielāka krīze ir pasaulē. Līdzsvarošanai jeb pasaules glābšanai vēl vairāk sieviešu ir visādos veidos “bezformīgas”.

Dvēsele sasaista garu un ķermeni vienā veselumā.

Vārds izsaka to, ko dvēsele attiecīgajā brīdī ir jutusi. Ja sajūta būtu paspējusi kļūt par domu, varbūt vārds nebūtu pateikts

vai būtu pateikts citā tonī, ar citu domu. la kā NEBIJA LAIKA, sajūta netika apzināta. Ja sacītājam nav laika un klausītājam nav laika, viņi var runāt viens otram pilnīgi garām.

LAIKS ĻAUJ LĪDZSVAROT.

Ja ir laiks pagaidīt, svari, kas šūpojas, apstāsies paši.

Rezultāts: situācija mierīgi gaidošajiem ir skaidra pat bez vārdiem.

Nepareiza izpratne un vēlāks nosodījums nerodas.

lātad: līdzsvarotai esībai nepieciešams laiks. Līdzsvarots cilvēks saprot, vai runātājs stāstījis par sētu vai caurumu sētā. Nelīdzsvarots cilvēks dzird to, ko vēlas dzirdēt, jeb dzird to, ko pats vēlas. Šādi arī izrādās, ka viens stāsta par sētu, otrs par caurumu sētā. Tam, kurš savam sētas caurumam pieķēries ar visiem desmit, nav laika blenzt uz sētu. Un tas, kuram īpaši jāsteidzas ar savu svarīgo caurumu, neko citu nevēlas dzirdēt. Viņam ir dūre uz galda, un lai būtu!

PATIESS GADĪJUMS

Ar saldu jo saldu sakāmo man zvana paziņas paziņas paziņas paziņa, ka viņas bērns šausmīgi klepo un ārstu zāles padara visu vēl sliktāku. Nopūšos atkal kāds, kas cenšas man izpatikt ar ārstu nomelnošanu. Viņa zina par medicīnas attieksmi pret mani un vēlas to izmantot, domājot, ka es noteikti esmu šausmīgi dusmīga uz medicīnu. Viņa manā vietā būtu. Ja es teiktu viņai, ka neesmu, viņa man neticētu. Viņai ir sava izpratne par dzīvi. īss, skaists ievads, tad klusums. Cilvēks gaida, lai es sāktu darboties. “Un tad?” vaicāju. “Vai viņam varētu palīdzēt?” Viltīgs bezpersonisks jautājums. Nebilst, ka viņa gaida manu rīcību, bet arī pati neizrāda iniciatīvu.

“Es nevaru jums stāstīt, jo jūs nezināt neko par stresu atbrīvošanu,” saku. “Zinu gan, par to ir tik daudz runāts.” Zinu, ka aizkulisēs runā visu ko. “Lai būtu,” padodos, varbūt kļūdos! Tas ir protests pret brīvības trūkumu” “Ko jūs! Viņš ir pilnīgi brīvs bērns,” skan telefonā. “Redzat, es aizkaitināju jūs. Bet ja jums nav izpratnes par teoriju, par kuru es rakstu grāmatās, mēs runājam viens par sētu, otrs par sētas caurumu,” cenšos izbeigt bezjēdzīgo sarunu. “Nu paklausieties!” atskan visai vēsa balss. “Es nemaz neaizkaitinājos, bet es tomēr vēlos taustāmus rezultātus. Es taču nevaru tagad sākt lasīt, ja viņš visu laiku klepo!”

Bērna klepus nedod mātei mieru, palielina viņas vainas apziņu, tāpēc māte uzbrūk tiem, kuriem būtu jāatbrīvo bērns no raizēm. Tas nozīmē, ka patiesībā viņa uzbrūk sev, bet viņa to nesaprot. Pēc mātes domām, dzīve ir netaisnīga. Citu bērni kļūst veseli, bet viņas bērns nekļūst, jo neviens neraizējas. To, cik daudz secinājumu citas mātes izdara no savu bērnu slimībām, viņa nezina un nevēlas zināt. Tas viss rada bērnā bezpalīdzīgas skumjas, kas padara bronhu sieniņas grubuļainas no uztūkuma. Kustīgais gaiss aizķeras aiz nelīdzenumiem un padara bērna cīņu ar netaisnību vēl niknāku.

Ja es būtu sākumā teikusi, ka bērna klepus tiešais iemesls ir mātes cīņa pret pāridarījumu, būtu tikai pielējusi eļļu ugunij, jo māte tūlīt būtu sākusi uzskatīt sevi par varoni. Tālākais skaidrojums būtu pagājis garām viņas saslietajām ausīm, lai gan es viņu neslavēju. Viņa būtu to uztvērusi kā uzslavu. Ikviens dzird to, ko vēlas dzirdēt. Cilvēkiem, kuri cīnās pret pāridarījumu, viņu lepnība ir akla un dumja. Iesakņojušos uzskatu inerce ir īpaši spēcīga. Ja tiem, kas cīnās par taisnīgumu, pateiksi, ka viņi ir kļūdījušies, viņi pārvērtīs tevi pulverī, jo, pēc viņu domām, tu esi netaisnīgs pret viņiem. Māte, kas cīnās par taisnīgumu, ir kā ievainota bite, kas neatstāsies, kamēr neiedzels, kaut vai pati nomirtu.

Varētu teikt, ka viņai ir taustāmi, redzami un dzirdami rezultāti slima bērna veidolā, taču nesaku tāpat tīksme ir kļuvusi par netīksmi. Atbildu: “Viņš ir slims jau vairākus mēnešus.''’ Atkal īpaši jauks tonis ar slēptiem draudiem: “Jūs tātad nepalīdzēsit?” Jums pašai jāpalīdz savam bērnam, ” cenšos ieinteresēt māti, bet telefonā jau skan tū-tū-tū. Nopūšoties secinu, ka šī māte ne reizi nevaicāja, kā viņa pali varētu palīdzēt bērnam, la ir vienaldzība, kas pati par sevi ir pāridarījums pret savu bērnu, un, tā kā cilvēks vienmēr citā saskata pats sevi, es esmu ārsts, kas nevēlas palīdzēt viņas bērnam. Tas nozīmē: netaisnīga.

Savu trūkumu slēpšanai parasti vienmēr uzbrūk citiem. Bailes piešauj naidam eļļu, un šādi arī rodas pāridarījuma pilna vispārināšana: visi ārsti ir tādi. Eņģeli tēlojošam cilvēkam nav žēl, ka viņš nodarījis pāri visiem ārstiem. Tā kā viņš zina, ka cilvēki ir ievainojami, no viņa puses tas ir ļaunu vēlošs naids.

Pašas kļūda. Kas bez viņa vēl to saprata, bet pati viņa saprata noteikti. Tāpēc padomājiet, pirms izsakāt savu nosodījumu. Nav svarīgi, kam vērtējums bija adresēts, vienalga, vai tas bija ārsts, skolotājs, celtnieks, šoferis, policists, politiķis vai žurnālists. Bez vārdiem ir skaidrs katrs cilvēks izdara kļūdas, bet, pirms norādāt uz kāda cita kļūdu, paraugieties uz sevi un izlabojiet savējās.

Vēlme patikt citiem pati par sevi ir vēlme padarīt citu par savu. Lai tad viņu izmantotu. Skaista balss, brīnišķīgs izskats, sirsnīga ieinteresētība kļūst par peļu slazdu, kas padara peli par savu. Slazds var nebūt apmierināts arī tad. Vienmēr pele liksies skaistāka, labāka, gudrāka, prasmīgāka, slavenāka, dabas bagātīgāk apveltīta nekā slazds. Kādā brīdī ieguvējs nespēj to visu vairs izturēt. Kopš šī brīža otra vērtība sāk kļūt sliktāka. Pastāvīgi pārmetumi paveic šo darbu. Pele sāk padarīt sevi sliktāku, lai slazds būtu apmierināts. Tā kā personība pagrimst, rezultāts ir viena neapmierinātā vietā divi. Patiesībā mums vajag celties un celties.

Ja esam vērtējuši sevi ļoti zemu un citi nesteidzas apliecināt pretējo, varam sākt vēlēties būt sliktāki nekā esam. Lai otrs būtu apmierināts ar to, ka viņš ir labāks. Arī tā ir vēlme izpatikt. Vēlme izpatikt tam sliktajam, neglītajam, dumjajam, vārgajam, nemākulīgajam, kas uzskata mani par labu.

Redzam skaistus, diemžēl rupjus, netīrus, noskrandušus, rētainus, savu izskatu kropļojošus cilvēkus, neticot, ka tie ir viņu centieni izpalikt rupjajiem, netīrajiem, nekoptajiem, rētainajiem vai citā veidā pārveidotajiem. Bet arī no tā nerodas apmierinātība.

Sev ārēji līdzīgais ir vajadzīgs tāpēc, lai kopā ietu.

Slēpta atšķirība ir vajadzīga, lai kopā attīstītos.

Bailes padara abas vajadzības par materiālā līmeņa vēlmēm.

Vajadzība pēc dvēseliskā skaistuma atrod ārēji par sevi skaistāku, lai cilvēks pats kļūtu skaistāks. Ja neglītais domā: “Tu esi tik skaists, es centīšos būt tevis cienīgs,” viņš sāk dvēseliski celties. Attīstība pareizā virzienā padara skaistāku arī ķermeni. Ja otrs domā: “Es esmu tik skaists. Būtu varējis izvēlēties labāku partneri,” tad viņš sāk dvēseliski nolaisties un viņa ķermeņa skaistums izzūd. Lomas mainās. Ja sākotnēji dvēsele veidoja ķermeni, tagad ķermenis veido dvēseli tikmēr, kamēr kļūda tiek labota.

Laulātiem pāriem šāda mainīšanās novērojama bieži. Jo skaistāks cilvēks sev šķiet, jo vairāk bailes kļūt neglītam liek viņam rūpēties par savu izskatu. Igaunijas sievietes tiek uzskatītas par skaistām, un šī apziņa padara igauņu sievietes ļoti neapmierinātas ar savu izskatu. Vēlme patikt audzē vēlmi būt vēl skaistākai. Sekas ir sieviešu ātra novecošana un bezformīgums. Igauniskums ietu bojā, ja igauņu vīrieši necenstos palikt paši par sevi, tāpēc vīrieši novecojot ir labākā formā nekā sievietes. Arī citām tautām nebūt nav citādi.

Tas, kurš uzskata, ka saturs ir svarīgāks par formu, zaudē formu. Jeb tas, kas daudz uzskata par labāku nekā maz, zaudē formu, lā ir kā smalkmaizīšu mīkla, kurai pievienots pārāk daudz rauga, lai tās būtu vairāk, lā spiežas ārā no katla. Tas nozīmē, ka satura un formas attiecības ir par labu saturam un par sliktu formai. Lai vērtīgais saturs neietu zudumā, katls jāpastiepj lielāks. Pareizāk gan būtu pārskatīt saturu un pastāvīgi atteikties no liekās mantības, bet traucē bailes piedāvāt savu niecību jeb sīkumus. Tās ir bailes, ka mana mīlestība nebūs vajadzīga, tas, kas man ir, nebūs vajadzīgs. Šāda izpratne visvairāk padara cilvēku skumju, bezpalīdzīgu, bezcerīgu. Skumjas audzē apjomu, bezpalīdzība neko neuzsāk, un bezcerība atstāj visu, kā ir.

Formu zaudējis, no tās izaudzis cilvēks, krājot sīkumus, vēlas iegūt lielu lietu, lai tad to svinīgi nodotu tālāk. Viņi neiedrošinās dāvināt mazo. Tam, kurš atbrīvo vēlmi dot lielo, vēlme kļūst par vajadzību dot to, kas ir dodams un kas ir nepieciešams.

Garīgie sīkumi summējas kvalitātes kāpumā, bet materiālie sīkumi summējas kvantitātes kāpumā jeb svara pieaugumā. Resnam cilvēkam pieliekamajos vienmēr ir visādas liekas grabažas, par kurām viņam pašam nav īsta priekšstata. Tas, kurš neatbrīvo savus stresus, var būt gatavs došanai, bet viņš neatradīs tos, kuriem savu mantību atdot. Viņa mantība var būt patiesi vērtīga, bet viņš neprot atrast kanālu, kas aizvestu pie tiem, kuriem tas vajadzīgs. Aizvainojums par to, ka mans labais nav vajadzīgs, bet pēc citu sliktā cilvēki dzenas, liek vēl vairāk zaudēt formu.

Vienalga, kas jums dodams, ja jūs redzat, ka tas netiek pieņemts un atstājat to nedotu, zaudējat formu. Ja neatdotās lietas ir mantība, tas nozīmē materiālas lietas, ēdiens un nauda, to var atstāt uz ielas, atdot dzīvniekiem vai nogādāt izgāztuvē gan jau kāds savāks. Izeja ir arī izmest samazgās vai ugunī. Trakāk ir, ja jūs nevienam nevarat nodot tālāk savu gudrību. Lieli gudrinieki var pierakstīt savu gudrību uz papīra kā zinātni jeb piešķirt gudrībai zinātniskas grāmatas formu, nekaitējot sava ķermeņa formai. Bet mazie gudrinieki, kā lielākā daļa cilvēku, patur savu gudrību pie sevis, jo kaunas to dot. Pietiktu atdot to savai ģimenei, īpaši bērniem, lai paši būtu formā, bet viņi baidās arī no tā, jo kaunas.

Vistrakāk, ja netiek pieņemts jūsu prātīgums. Zinu to no savas pieredzes. Divi pirmie alternatīvās ārstniecības gadi bija viena vienīga veiksme, jo cilvēki pieņēma visu, ko devu. Pareizi virzīta enerģijas kustība bija jūtama un iedarbojās tūlītēji. Ak, cik jauki! Ienāc ārsta kabinetā kā slimnieks un iznāc vesels, ja vien tev nepiemīt nāvējoša slimība. Kad sapratu, ka šāda ārstniecība ir kļūda, sāku mācīt cilvēkiem, lai viņi paši palīdzētu sev. Kopš šī brīža sastapu protestu. Es vairs netiku pieņemta. Mana mīlestība viņiem nebija vajadzīga. Viņi vēlējās, lai es nodaru viņiem sliktu, jo viņi nezina, kas ir labs un kas ir slikts. Tas mani padarīja skumju. Zināju, ka cilvēki nesaprot lietas, tāpēc kļūdās, bet, būdama cilvēks, nevis eņģelis, sapinos šajā slazdā un zaudēju formu.

Visvairāk ārējā forma cieš tiem, kas vēlas, gaida, sapņo, ka viņu mīlestība ir vērtība, kas ir vajadzīga. īpaši bīstama ir sapņošana, jo tā neļauj mierīgi pat gulēt. Ekstremāli labu vēlošs cilvēks, kas joprojām vēl sapņo, ka viņa labumu novērtēs, aptaukojas tikmēr, kamēr saprot, ka sapņu piepildīšanai kaut kas ir jādara. Viņa apaļās sejas āda ir īpaši zīdaini tīra un skaista kā saule tikmēr, kamēr viņš naivi cer ja viņš darīs citiem labu, viņš būs mīlēts un vajadzīgs. Brīdī, kad ilūzijas sabrūk, viņa sejai pārklājas melna bēdu maska. Šāds ir labticīga cilvēka liktenis. Lai šāda nelaime nenotiktu, jāredz arī sliktais un ne tikai citos. īpaši svarīgi ir saskatīt to sevī. Vilšanās kā savu kļūdu saprašana ļauj būt pateicīgiem kļūdām kā acu atvērējām, labot tās un doties tālāk dzīvē.

Kļūdas māca. Zināšanas, ko sniedz citu kļūdas, ir labas lietas, taču no tām nav lielas jēgas, ja cilvēks vēlas būt labs. Pieklājīga uzvedība arī ir forma. Citiem parādīšanas forma, 'lās, kurš piešķir tai pārāk lielu nozīmi, zaudē formu. Tas, kurš saka, kas sakāms, un sauc lietas īstajos vārdos, sev nekaitē.

Šo mākslu prot cilvēki, kuriem ir pietiekami laika. Sliktie cilvēki nezaudē ari formu, bet viņi kaitē savam saturam. Tātad: tie, kas vēlas palikt iekšēji skaisti, kļūst ārēji neglīti. Diemžēl ir maz to, kuru ārējā forma pamazām nesāktu ietekmēt arī saturu. Tāpēc jāpavaicā sev: “Vai man vajag sevi tā upurēt?”

Arējā forma nosaka cenu. Kurš no vīriešiem nevēlētos sev skaistu, jaunu sievu un kura no sievietēm nevēlētos skaistu un bagātu vīru, kas dievina sievu? Vai tas ir vajadzīgs, par to sākumā neviens nedomā. Vēlme gūt labo rada vēlmi patikt kā gan citādi lai dabū labo! Tas, kurš neizprot savu vērtību, sāk vērtēt sevi, un tāpat viņu vērtē arī citi. Arvien pēc ārējās formas.

Cilvēks, kurš vēlas patikt, sāk lauzīt galvu, cenšoties izdomāt, kā vēl to izdarīt. Tā kā par vislielāko mīlestības apliecinājumu, kas patīk visiem, tiek uzskatīta sevis upurēšana mīlestības vārdā, tas arī tiek darīts. Ir mazi upuri, kurus pats upurētājs zina, bet citi nemaz neievēro. Ir lielas un ļoti lielas jeb savas dzīves upurēšanas. Tam, kuram arī sava dzīve ir mīļa, no lauzīšanas sāk sāpēt galva. Tas, kurš uzstāda sev lozungu, ka man un tikai man kaut kas jāizdomā, citādi es nepatikšu, lauza savu galvu tālāk, līdz dvēseles mokas kļūst fiziskas. No izmisuma, ka viņš ir tik dumjš un nespēj neko izdomāt, rodas, piemēram, galvas smadzeņu audzējs.

Tas, kurš cenšas izpatikt ar racionālu domāšanu, vairāk apgrūtina kreiso smadzeņu puslodi, un problēmas rodas tur. Tam, kurš cenšas izpatikt ar otra noskaņojuma uzminēšanu, bet neuzmin, izmisums no neuzminēšanas sakrājas kā galvas labās puses slimība. Stresa lielumam atbilst arī slimības smagums. Izmisuma pakāpei atbilst slimības izpaušanās īpatnības.

Galvas smadzeņu audzēju iepriekšējās pazīmes ir līdzsvara traucējumi, krampji, galvassāpes, ķermeņa īslaicīgi jušanas traucējumi, kuri galvenokārt tiek uztverti kā patstāvīgas slimības, jo lielākajai daļai cilvēku galva sāp visu mūžu, taču nekāds audzējs nerodas. Kāpēc? Jo viņi izdzīvo savu izmisumu uz citiem, tāpēc sastrīdas un šādi sadedzina slimības enerģiju. Sliktākajā gadījumā dabū insultu.

Sievietes! Atbrīvojiet savu vēlmi patikt saviem vīriešiem, tad jūs būsit jūs pašas. Viss, kas līdz šim grauzis jūsu dvēseli, kļūs par vērtību, un jūs būsit ar sevi apmierināta. Jūs pārtrauksit vainot smago dzīvi, slikto vīrieti, bērnu dzemdēšanu un ko vēl ne. Viss, kas paņēmis jūsu jaunību un skaistumu, brīnumainā veidā kļūs par devēju. Jūs atklāsit sevī vajadzību rūpēties par savu ķermeni, neveicot papildu izdevumus, turklāt rūpes varbūt ir tikai tās, ka jūs ievērosit savu ķermeni. Jūs nemazgāsit netīrumus no sejas un rokām, jūs mazgāsit seju un rokas. Nav svarīgi, vai ūdens ir rūdoši auksts vai gandrīz neizturami karsts, ir svarīgi, ka jūs mazgāsit savu seju un rokas.

Esam raduši uzskatīt par svarīgu nesvarīgo. Kaut vai, piemēram, to, ka seja jāmazgā aukstā ūdenī, tad āda būs tvirta. Vēl labāk, ja no rīta aplaistīsimies ar aukstu akas ūdeni, tas nodrošinot pilnīgu veselību. Tas, kurš tā nedara, noteikti saslims. Diemžēl dzīve rāda, ka tie, kas tā dara, nemaz nav veseli, jo viņi nodarbojas ar rūdīšanos, nevis ķermeni. Reiz pa radio dzirdēju, kā žurnālists brīnījās, ka intervējamai vecmāmiņai nemaz nav grumbiņu. Vecmāmiņa omulīgi atbildēja: “Dārgais bērns! Tas ir tāpēc, ka ikkatru rītu mazgāju seju ar loti karstu ūdeni." Viņas dzīve sākās pati no sevis, un viņa zemapziņā prata būt vienota ar savu ķermeni.

Sākot pamanīt sevi, redzat, kā acis sāk mirdzēt un grumbiņas, netērējot naudu dārgai kosmētikai, izvelkas aizvien gludākas un savdabīgākas. Gan vīrietis, gan bērni dod buču uz šīm mīļajām grumbiņām. Apskatot vīrieša grumbiņas, sirdī ir silti, nevienu no tām negribētos padarīt neesošu.

Smaidot paraugāties ari uz bērnu sejās iegūlušajām grumbiņām, nejūtoties slikta māte, kas nav spējusi padarīt bērnu dzīvi labāku nekā pašas.

Pamazām viss ķermenis sāk mainīties uz labāko, pat slimības dodas projām. No spoguļa jums pretī raugās jūsu ķermeņa tīrais un nobriedušais skaistums. Vai patiešām jūs to mainītu pret kāda cita ķermeni? Ja mainītu, tad jums būtu jādzīvo tāda pati dzīve kā tam, kura ķermenis jums tik ļoti patīk. Varbūt ārēja skaistuma vārdā viņš dzīvo tukšuma pilnu dzīvi. Tas nozīmē: vientulības mokas, vienaldzības mokas, sava egoisma raustītu tukšuma pilnu dzīvi. Vai jūs būtu ar mieru? Ja esat un jūsu vēlme ir ļoti liela, jūs saņemsit, ko gribējāt. Ja šajā dzīvē nepaspēsit, tad nākamajā dzīvē.

Vēlme izpatikt ir sevis jeb personības kļūšana par līdzīgu citam, tā nozīmē savas unikālās savdabības iznīcināšanu. Personības izjušana sev blakus ir tik patīkama, ka mēs neievērojam viņa izskatu vai uzvedību. Ja personība sāk sevi iznīcināt, mēs to sajūtam, neatkarīgi no tā, vai protam domāt filozofiski vai ne, un sākam protestēt. Dvēsele mūsu pirmais saziņas līdzeklis cenšas likt mums šādi domāt.

Kopsavilkumā var teikt ja jūs cenšaties izpatikt un uzskatāt, ka nepatīkat, jums ir taisnība. Jūs patiešām nepatīkat. Jo vairāk vēlaties izpatikt, jo mazāk esat paši. Citiem vārdiem: jūs arvien vairāk kļūstat par to otru, kuram jūs vēlaties izpatikt. Jūs neredzat, kā no sava likteņa ceļa laužaties cita likteņa ceļā. Ja viņš to ļautu, viņam pašam būtu jāiet bojā, jo pasaulē nevar būt divu pilnīgi identisku cilvēku. Viņam ir iemesls sevi aizsargāt, jo mērķa sasniegšanai jūs esat sakopojuši savu gribasspēku, bet viņš nav. Materiālumā ir spēkā lielākā un stiprākā jeb gribasspēka pilnākā tiesības.

Materiālajā cīņā par izdzīvošanu vispirms cieš dvēsele. Esot nelīdzsvarota, tā ir ietekmējama. Rezultātā dvēseles un ķermeņa tandēms pieprasa savas tiesības tā, ka gars dodas projām. Gars necīnās, neuzvar un nepadodas, tas aiziet projām, jo viņam nav jāsteidzas. Gars piekāpjas un gaida, jo viņam laiks neeksistē. Vai šis cilvēks iemācīsies kļūt par cilvēku šajā dzīvē vai tikai nākamajā, vai viņam vajadzēs vēl vairāk laika, tam nav nozīmes.

Garam nav inērķu, garam ir virziens. Mērķtiecīgi var iet tas, kas pastāv. Gars rūpējas par savu esamību. Divu tieši tādu pašu cilvēku rašanās nozīmētu viena bojāeju gan garīgi, gan fiziski. Tā kā jūs esat no visas sirds vēlējušies un mobilizējuši savu gribasspēku, jums ir handikaps. Sacīkstēs un cīņā ir spēkā lielākā un stiprākā tiesības, latad viņam jāiet bojā. Vēlme izpatikt citam galarezultātā ir citu iznīcinoša.

Vai jūs saprotat, kāpēc slavenības, kurām fanu dievināšana it kā ļoti patīk, raugās uz faniem no augšas, pazemo tos un liek viņiem ciest ļoti dažādos veidos? Kāpēc dievinātais dzīvesbiedrs atgrūž savu dievinātāju? Kāpēc pārlieku mīlēts bērns peļoši skatās uz vecākiem no augšas? Kāpēc pārlieku pazemīgu bērnu viņa vecāki pazemo vēl vairāk? Kāpēc vergturis uzliek kāju uz viņa priekšā gulošā verga muguras? Šādi darbojas zemapziņā mītošs pašsaglabāšanās instinkts.

Esot neapmierināti ar citiem, patiesībā esat neapmierināti ar savu ķermeni jeb draugu, tāpēc ka neesat dabūjuši, ko vēlējāties. Vēlējāties otra uzmanību, draudzību vai mīlestību, bet varbūt pazaudējāt visu.

Iedomājieties, vai jūs būtu neapmierināti ar savu ilglaicīgo draugu viņa izskata dēļ? Vai dabas dotajam izskatam ir nozīme, ja eksistē savstarpēja sapratne un mīlestība? Tas, kuram rūp, rūpējas un dara to pats par sevi saprotami, arī ar draugu. Vēlme izpatikt liek ķermenim ciest. Viņa mīlestība pret jums tiek upurēta.

Bērns, kas vēlas izpatikt mātei, izskatās kā māte, bet tāds, kurš vēlas izpatikt tēvam, izskatās pēc tēva. Atbilstoši izmaiņām simpātijās, izskats dzīves laikā var mainīties arī vairākkārt. Tas, kurš vēlas patikt abiem vecākiem, iegūst abu vecāku skaistākās īpašības. Tas, kurš vēlas patikt sev, vispār nelīdzinās saviem vecākiem. Arī slimības atšķiras no vecāku slimībām. Tas, kuram patīk savdabība, izvēlas vecāku īpatnējākās iezīmes, no kurām izveido sevi. Šāds bērns nelīdzinās nevienam. Viņš ir savdabīgs.

Varbūt jūs līdzināties vecmāmiņai. Tas nozīmē, ka, atrodoties mātes ķermenī, esat vēlējušies patikt vecmāmiņai. Kāpēc? Iespējams, viņa bija tas labais eņģelis, ar kura palīdzību māte varēja jūs radīt. Jauni un nabadzīgi vecāki bez darba un dzīvesvietas taču bieži ir atkarīgi no saviem vecākiem, un ne vienmēr vecie ir žēlīgi pret jauniešu miesas augli.

Ir bērni, kuriem, piemēram, ir vecmāmiņas seja un vectētiņa ķermenis, vai pretēji, jo jaunieši ar savu bērnu bijuši bezizejas situācijā, bet vecmāmiņa un vectētiņš ir palīdzējuši. Bērns ir piedzimis, pateicoties vectētiņa un vecmāmiņas mīlestībai. Bērna ārējā līdzība kādam ir redzama pateicība kādam par kaut ko vitāli svarīgu. Tā var būt tikai līdzīga dzimumzīme uz ķermeņa vai roka, vai kāja, vai pirksts. Citiem vārdiem: tā ir zemapziņas radīta mīlestības saišu un pateicības parāda atmaksas zīme. Dzīvē starp līdzīgajiem pastāv neizskaidrojamas simpātijas pat tad, ja viens vai otrs kļūst nelietis.

Augoša bērna izskats var mainīties katru nedēļu. Te viņš izskatās pēc mātes, te pēc tēva, vienlaikus no bērna raugās pretī vecmāmiņa vai vectēvs, bet arī māsa, brālis vai kāds attālāks radinieks. Šādi iedarbojas vēlme izpatikt tam, kuram es patīku. Arī labu vēlošs svešinieks var parādīties bērna izskatā. Veļas un nevēlas būtībā ir viens un tas pats, bet forma ir atšķirīga.

Tas, kurš nevēlas patikt mātei, pēc izskata atgādina māti, kuru bojā kāda izskata iezīme vai iedzimts defekts. Ja protests pret māti rodas pēc dzimšanas, arī defekts rodas tajā pašā laikā. Tam, kurš nevēlas patikt tēvam, līdzība ar tēvu ir izkropļota ar kādu izskata iezīmi vai skeleta iezīmi. Tam, kurš ļoti, ļoti protestē pret savu vecāku ilūzijām, parādās iedzimtas galvaskausa anomālijas. Šādi realizējas bērna vēlme būt sev pašam bērnam ar izskata defektiem taču netiek uzspiesta izcila loma. Šādi iepriekšējās dzīves protests smagi atmaksājas. Izskata defektus labi izdodas novērst tiem, kas atbrīvo savu protestu pret vecākiem.

Tas, kurš zina, ka viņam ir uzkrītoši fiziski trūkumi, ir īpaši jūtīgs, ja viņa izpatikšanas centieni netiek pamanīti. Viņš cenšas līdzsvarot trūkumus ar kādu pārspīlējumu, kļūstot īpaši centīgs darbā vai salds jo salds runās, īpašs gudrinieks, dievinot kādu vai kaut ko.

Lai izvairītos no šādas kļūdas, būtu jāzina, ka bērnu ar fizisku trūkumu nekad nedrīkst žēlot. Jau pirms viņš iemācās salīdzināt savu defektu ar ciliem, viņam jāpaskaidro, ka fizisko trūkumu noteikti kompensē garīgās spējas, jo dabā viss ir līdzsvarā. Tāpat kā var attīstīt fiziskās spējas, var attīstīt arī garīgās spējas.

Ja vecāki par primāro uzskata fizisko perfektumu, viņi sāk žēlot bērnu un iznīcina spēku būšanai par cilvēku. Raudāšanu pie zīdaiņa gultiņas nesaprot tikai zīdaiņa prāts jeb ķermenis, taču gars un dvēsele redz visu. Bērna gars atkāpjas, ja dvēsele jeb māte izvēlas sev smagāku mācību stundu.

Gars pats ir miers. Viņam nav žēl, ka dvēsele un ķermenis izvēlas lielākas ciešanas nekā būtu vajadzīgs. Viņš ir devis vislietderīgāko karmas parāda izpirkšanas iespēju.

Tas, kurš neprot to izmantot savā labā, rīkojas nelietderīgi, un viņam nepieciešams vairāk laika, tā ir viņa brīva izvēle.

Līdzjūtīga māte, kas ar sirdi domā, kā savam fiziski slimajam bērnam jau no pirmajām dzīves dienām mācīt paņēmienus, kā tikt galā dzīvē, neaizbaida bērna garu projām no dvēseles un ķermeņa. Viņu var dēvēt par stingru un bezsirdīgu, bet bērns jūt, ka viņam tas ir vienīgais pareizais piegājiens, jo citādi viņš neattīstītu pat tās nedaudzās fiziskās iespējas, kas viņam ir.

Māte ar lielu vainas apziņu nedomā uz priekšu, savas vainas apziņas slāpēšanai viņa vēlas būt laba, un rezultāts ir ērts un slinks bērns invalīds, kas ar baudu noraugās, kā citi skraida viņam apkārt. Tiklīdz neskraida, viņš sāk to pieprasīt. Bērnu invalīdu raudas atšķirībā no veseliem bērniem ir īpaši briesmīgas, griezīgas, drūmas un klausītāju vainas apziņu palielinošas.

Cilvēka dzīves mērķis ir kustība perfektuma virzienā jeb sevis pastāvīga pilnveidošana. Citiem vārdiem: laime ir nevis nokļūšana paradīzē, bet iešana paradīzes virzienā. Bailes padara virzienu par dzīves mērķi. Dzīve tiek reducēta materiālā līmenī, kas tiek uzskatīts par patiesību un kuram cilvēki pieķeras. Materiālists smejas man līdzīgiem sejā un saka tikai naudā ir laime, jo paradīzē tikpat nevar tikt. Mērķis ir viņa Dievs. Mērķtiecīga cilvēka tēla pielūgšana gadsimta beigās ir lielāka nekā savulaik Hitlera un Staļina pielūgsme.

Jo gudrāks un spēcīgāks šāds cilvēks sev šķiet, jo vairāk viņš dara visu, lai padarītu materiālo pasauli, tostarp arī cilvēka ķermeni pilnīgu. Viņš neaprobežojas ar ikdienas dzīves padarīšanu pilnīgāku, viņš uzreiz vēlas pilnīgu dzīvi. Jo vairāk šāds lielisks mērķis liek atbalstīts un finansēts, jo vairāk nepilnvērtību iemeslu tiek atklāts un pierādīts, ka visus cilvēka ķermeņa trūkumus izraisa gēni. Tāpēc tiek attīstīta zinātne, lai mainītu gēnus. Atkal mainīt! Šādi mēs tikai mainām un mainām, visi arvien dara labu, bet invalīdu jeb cilvēku ar ģenētiskiem attīstības traucējumiem dzimst arvien vairāk. Jo zinātne neprot saskatīt patiesos iemeslus. 'Iā konstatē tikai fiziskā līmenī materializējušos faktus.

Zinātniski jau ir atklāts, ka smadzenēs bailes atrodas vietā ar latīnisko nosaukumu hippocampus. Vienlaikus ar šo atklājumu žurnālistikā parādījās īpaši gudra ideja: ja kāds vēlas atbrīvoties no savām bailēm, lai izoperē savu hippocampus. Nekas slikts no tā neradīsies. Ja domājat, ka visi uz šādu paziņojumu reaģē kritiski kā uz idiotismu, maldāties. Nobijušies cilvēki pieķērās šim paziņojumam kā salmiņam. Viņi varētu zināt, ka smadzeņu operācija nav nekāds joks, bet viņi tomēr ir aizvainoti, ka neviens nevēlas viņiem palīdzēt. Bailēs dzīvojošam cilvēkam katra jauna ziņa pasliktina viņa dzīvi. Šādi arī šajā lietā izrādās pareizs teiciens, ka muļķim ir labi dzīvot, jo viņš ne no kā nebaidās. Hippocampos mitoloģiski ir jūras zirdziņa attēlojums, būtne ar daļēju čūskas ķermeni, kas tika uzskatīta par jūras dievību zirgu. Redzat, mitoloģiski cilvēka nedabīgajai steigai, jāšanai pareizais vārds ir iedots, vēl ilgi pirms zinātne izdarīja savu medicīnisko atklājumu. Tas nozīmē: daba veido materiālumu iespējami līdzīgu tā garīgajam saturam.

Šāda mainīšana ir vardarbība. Tā ir Hitlera sliktās rases tīrības idejas turpināšana labās zinātnes līmenī. Forma ir jauna, saturs ir tas pats. Sliktais tiek dēvēts par labo, bet patiesībā viss turpinās pa vecam.

Fizisku ģenētisko attīstības traucējumu īstais iemesls arvien vairāk

iesakņojas vēlme padarīt materiālo pasauli galīgi pilnīgu jeb

vēlme materializēt garu pilnīgumu.

Tā ir īpaši laba vēlme, kas slēpj īpaši sliktas sekas, jo garu nevar materializēt. Gars pats sevi materializē, ja viņam tas vajadzīgs.

D/īvi nevar padarīt galīgi pilnīgu, dzīve pastāvīgi jāpadara pilnīgāka.

Pilnīguma simbols ir ola. Tā nevar kļūt par vistu bez gaiļa un normālas vides. Cilvēka materiālā sākumšūna arī ir ola, kuras sēkla ir spermatozoīds. Sieviete, kas vispirms prot būt cilvēks, un vīrietis, kas tāpat vispirms prot būt cilvēks, nešausta sevi un pretējo dzimumu arvien labāka gūšanas un par labāku kļūšanas dēļ. Nepabeigta skola, nepadarīts darbs, nesasniegti panākumi, neatrasta slava, negūta bagātība, neiegādāta automašīna, mājas bez galīgā slīpējuma ir bez bailēm dzīvojoša Cilvēka dabiskais stāvoklis nebeidzamā ceļā. Viņi zina un jūt, ka to, ko viņš nav paspējis izdarīt šodien, izdarīs rīt, ja šodien gadās kas svarīgāks.

Nesasniegtie mērķi ir nobijušās sievietes un vīrieša traģika, īpaši tad, ja viņi vēl nav patstāvīgi, ja viņi ir atkarīgi no kaut kā vai kāda. Izmisums materializē dvēselisko traģiku materiālā bērnā ar attīstības traucējumiem. No sievietes ir atkarīga bērna, tostarp vesela bērna piedzimšana. Jo vairāk sieviete vēlas apliecināt savu gudrību un čaklumu jeb jo lielākas ir viņas bailes, ka viņa kā nepilnīga netiks mīlēta, jo vairāk viņa vēlas padarīt sevi absolūti pilnīgu, pirms ļauj bērnam piedzimt. Ja viņai blakus ir vīrietis, kas vēlas visiem izpatikt ar savu gudrību vai strādīgumu, vai visām šīm labajām īpašībām, nelaimei jānāk slima bērna veidolā. Dzīve māca, ka savai ēnai (lasi: kaunam) pārlēkt nav iespējams.

Attīstības traucējums liecina, ka vecāku mīlestība ir attīstījusies nepareizi, jo tā ir attīstīta mērķu vārdā. Vārdos padarot slikto par labu, attaisnojot sevi vai noslēpjot savu negatīvumu ar jebkādiem ārējiem faktoriem, cilvēki tic, ka viņi rīkojas pareizi. Tādējādi nepareizs viedoklis par sevi rodas it kā pats no sevis. Pēc tam viņi izbrīnīti vaicā: “Vai tad man tas būtu bijis jārāda visai pasaulei?’’ Nē, to gan ne. Būtu bijusi jālabo kļūda. Savstarpēji zemiski meli, vēl vairāk uzticības pievilšana, ir mīlestības nepareiza attīstība, kuras rezultāts ir bērna attīstības traucējums.

Pastāvīga saspringta darbošanās nogurdina, un nogurušam zirgam vajag gan auzas, gan pātagu. Auzas ir visi vitamīni, minerāli, uzmundrinoši, tonizējoši, noskaņu uzlabojoši, spēku dodoši ķīmiskie līdzekļi, kuriem pēdējā laikā piekarināts dabiskums. Vēlme kļūt pilnīgiem liek viņiem ticēt un lietot. Vainot jau nevienu nevar, jo tās ir patiešām labas lietas, zinātniski apliecinātas. Patiesi labs nozīmē materiālā līmeņa labo, jo patiesās patiesības līmenī nav tikai labā vai tikai sliktā. īpaši labi četrrāpus nokritušu cilvēku piecel kājās hormoni, liek viņam vēl ari skriet, tāpēc lietosim tos uz veselībām! Gan jau pēc tam redzēs, kas būs. Ceru, ka manu ironiju smieklus caur asarām jūs neņēmāt nopietni.

Vēl labāk četrrāpus nokritušu cilvēku pieceļ kājās ārlaulības attiecības. Uz cik ilgu laiku tas ir cits jautājums. Jaunu lielu mīlestību un mīlas spēles daudzi cilvēki uzskata pat par nepieciešamām, jo šādi viņi apliecina vismaz sev, ka ir mūsdienīgi, veiksmīgi cilvēki. Ja viņi zinātu, ka šādas dzīves sekas var būt bērns ar attīstības traucējumiem, viņi darītu visu, lai bērna nebūtu. Vīrieši parasti tā arī dara, bet pieviltā sieviete vai mīļākā, kas vēlas apliecināt savu mīlestību, sagrauj vīrieša plānus.

Par visu to var izteikties tēlaini, ka no normālas vistas olas mēģina uztaisīt strausa olu. Jeb no mazā sliktā mēģina uztaisīt lielu labo. Rezultāts gan ir liels, taču nevis labs, bet slikts. Tas nozīmē, ka rezultāts ir pārološanās. Vai kā īsti dēvēt cilvēku ar no dzimšanas saīsinātām rokām un kājām vai vispār bez rokām un kājām? No dzīves viedokļa tas nozīmē roku un kāju vai to funkciju zaudēšanu slimības vai traumas rezultātā.

Garīga pārološanās sastopama biežāk. No jauniešu mutes reizēm dzird nosodošus vērtējumus: “Ak, viņš ir īsta ola! Nē, uz viņu nav ko cerēt!” Tas nozīmē ja cilvēks vēlas būt visiem labs, nelaimē uz viņu nevar paļauties. Dzīves krīzē viņš nespēj palīdzēt citiem, jo tad viņš arī pats ir bezspēcīgs.

Sieviete un vīrietis ar mazvērtības kompleksiem, kas vēlas vienalga ar ko pierādīt savu pārākumu, sāk vēlēties to sasniegt arī ar seksu un nākamajiem bērniem. Paturot savas raizes sevī, nestāstot par tām pat cits citam, viņi var tik vienprātīgi vēlēties vienu un to pašu, ka bērnam piedzimstot nav simetriski attīstītas rokas un kājas. Ja viņi abi atzīst un labo savu kļūdu, ir iespējams, ka bērna rokas un kājas attīstās par normālām. Jaundzimušajiem tas ir vienkārši, jo viņu galvenais darbs arī ir augšana.

Materiālais pilnīgums vēlas būt noderīgs. Tas nozīmē: gaida, kad tas tiks izmantots. Ja tiek izmantots, tas ir priecīgs un gatavs sevi līdz pēdējam upurēt, līdz rodas krīze, kas atbrīvo naidu, ka tas tika izmantots kāda labā. Jo vairāk pilnīgums baidās, ka viņš nebūs vajadzīgs, ka viņa līmenis, salīdzinot ar citiem, ir pārāk augsts, viņam tā arī ir. Ar pilnīgumu, kas ilgi stāv neizmantots, notiek tas, kas notiek ar olu, ja tā ilgi stāv. lā kļūst par puvekli. Nepanesams pazemojums par to, ka viņš nav vajadzīgs, padara cilvēku par puvekli.

Tikmēr, kamēr cilvēka pilnīgums tiek pamanīts, uzsvērts, slavēts, viņā mīt strausa bezrūpība. Tā ir dogmatiska izpratne, ka sirds var būt mierā, jo es esmu paklausīgi un maksimāli izdarījis visu, kas prasīts, bet prasīts tiek tikai labais. Cilvēks, kas šādi domā, nesaprot, kāpēc jebkādas noskaņas liek viņam kaut kur bēgt un slēpt galvu smiltīs. Strausa bezrūpība atnes cilvēkam smagas raizes. Smagas kā strauss, kas sava smaguma dēļ nespēj lidot kā putns debesīs, lai gan viņš ir putns.

Varat teikt, ka, par visu padomājot iepriekš, esat radījuši saviem bērniem pilnībā bezrūpīgu dzīvi. Jā, esat gan, bet nesaprotat, kas ir rūpes un kas ir bezrūpība. Par laimi, strausa bezrūpība ir atbrīvojama no cilvēka. Esmu pārliecināta, ka tā, kā rodas bērnu ģenētiskie attīstības traucējumi, tie var arī izgaist, taču tas nozīmē laikietilpīgu, pastāvīgu un sistemātisku darbu ar sevi.

Vispārīgi kaunēšanās no savām jūtām un šī iemesla dēļ sevis uzskatīšana par neizdarīgu ne tikai darbā, bet visā, piemēram, no cilvēcisko attiecību aspekta, var radīt traucējumus gan plaukstu, gan pēdu attīstībā. Bieži šāda sevis uzskatīšana par neizdarīgu ir gudrība pēc tam, un tā ir dubults sods par maldīšanos, kas jau tā likusi ciest. Pārlieka pieķeršanās jebkādam cilvēkam draudzības vai mīlestības vārdā, akla uzticēšanās, pašaizliedzīga vergošana, izmantošana var padarīt cilvēku tik niknu uz sevi, ka viņš nolād sevi par savu muļķību. Ja viņš to izdarījis iepriekšējā dzīvē, cilvēks šajā dzīvē var piedzimt ar lielākiem vai mazākiem roku un kāju attīstības traucējumiem. Turklāt viņš izvēlas vecākus ar sev līdzīgu domāšanas veidu.

īpaši smags bendes zobens krīt pār cilvēkiem, kas uzskatījuši sevi par labākiem. Tā kā sevis pelšana provocē arī citu lāstus, rezultāts var būt ļoti smags attīstības traucējums nākamajā dzīvē. Sevi līdzīgi šaustoši vecāki pievelk šādu bērnu. Piemēram, bērns, kas iepriekšējā dzīvē domās ar rokām un nagiem turējies pie mīļotā, drauga vai pozīcijas, uz kuriem vēlējās būvēt savu laimīgo dzīvi, ierodas pie vecākiem, no kuriem vismaz viens tieši tāpat turas pie otra, jo bez otra viņš nebūtu nekas. Iepriekšējā dzīvē viņš tika atgrūsts tās pašas lietas dēļ. Vainojot un peļot vairāk sevi nekā citus, viņš nesaprata, kāpēc tieši ar viņu gadījusies šāda nelaime.

Tagad viņš ir piedzimis bez pirkstiem, lai iemācītos nepieķerties ciliem.

Vecāki, kuriem piedzimst bērns ar locekļu attīstības kavējumu, var palīdzēt bērnam, atbrīvojot savus stresus. Kauns par savu nepilnvērtību un vēlmēm lika baidīties un pieķerties, lai nezaudētu otru. Bailes atklāt sevi un atvērti izstiepties pretī dzīvei. Velme būt absolūti pilnīgam. Kauns par savu neglītumu, dumjumu, neveiklību, nemākulību un citiem trūkumiem. Kauns par savām kroplīgajām domām. Tie ir sarežģīti stresi, kas būtu jāatbrīvo papildus vienkāršākajiem stresiem, kurus atrodam sevī.

Lai izsargātos no ģimenē dzimstošajiem attīstības traucējumiem, jāmaina sava attieksme pret attīstības traucējumiem. Katrs cilvēks, kas vēl neprot būt Cilvēks, ir potenciāls vecāks, vecvecāks vai vecvecvecāks bērnam, kurš piedzimst ar attīstības traucējumiem. Jo labāks, kārtīgāks, morālāks, perfektāks, pareizāks šāds cilvēks šķiet sev pašam, jo vairāk viņš neprot saprast, ka cilvēks ar attīstības traucējumiem arī ir cilvēks. Viņš kļūdījies iepriekšējā dzīvē, uzskatot sevi par absolūti labu. Kad viņam tika pierādīts pretējais, piemēram, varbūt viņš tika nežēlīgi izmantots, tad viņš izdarīja nākamo kļūdu, no bailēm sadusmojoties uz sevi, un gribēja sevi sodīt savas muļķības dēļ. Iepriekšējā dzīvē vienalga kāda iemesla dēļ nerealizētais sods realizējās šajā dzīvē. Varbūt viņš pat sodījis sevi, piemēram, lika sev ciest, bet uzskatīja, ka ar to nepietiek.

PATIESS GADĪJUMS

Konkrēti man bija viens pacients, kas iepriekšējā dzīvē neizdarīja pašnāvību tāpēc, ka viņam bija pienākums barot ģimeni, kad viņš zemiski tika iegrūsts nabadzībā, bet mocīja sevi saldējot, kamēr aukstums atņēma viņa plaukstas un pēdas. Kauns dzīvot pazemojumā meklēja ātru nāvi, taču viņš sagaidīja to tikai pēc ilgām mocībām, kādreizējā maksimālā goda un lepnuma vietā dzīvojot lielā nabadzībā. Savus apkaunotājus viņš uzskatīja vienlaikus par savas tautas labāko dalu un zemiskiem kropliem, un viņš netika vaļā no sajūtas, ka tomēr ir viens no tiem.

Kauns dzīvot kā kroplim palika nerealizēts iepriekšējā dzīvē. Šajā dzīvē viņš ieradās to realizēt. Viņš piedzima bez roku un kāju pirkstiem, ar saīsinātu kāju. Pateicoties vecmātei un vecākiem, bērna pēdas, kāju un roku pirksti sāka acīm redzami augt, jo vecāki atzina savu līdzīgo domāšanas veidu un tūlīt ķērās pie savu kļūdu labošanas. Viņi nodarbojās arī ar citām alternatīvās un medicīniskās palīdzības iespējām. No operācijām viņi sākotnēji atteicās.

Vienalga, kādu vārdu mēs dodam cilvēkam ar attīstības traucējumiem, mums ir jāsaprot, ka viņš ir mūsu skolotājs. Ar savu esamību viņš ir pašlaik vajadzīgs gan sev, gan mums. Viņš māca ja tu, mīļo cilvēk, domāsi tāpat, kā es domāju savā iepriekšējā dzīvē un kā domāja mani pašreizējās dzīves vecāki un vecvecāki, tāda pati nelaime var notikt ar taviem bērniem vai mazbērniem. Tu neproti kļūt pilnīgs, tu sāc klāt pilnīgs. Ja tu ar sevi to neesi spējis izdarīt, tad tu ar īpašu kaisli vēlies to darīt ar nākamajām paaudzēm.

īsumā cilvēku ar attīstības traucējumiem karmas parāda būtību raksturo vārds KROPLIS. Ko šis vārds izsaka jums? Esmu uzdevusi šo jautājumu daudziem. Dažādu reakciju ir tikpat daudz cik cilvēku. No pilnīgas vienaldzības līdz īpaši emocionāliem uzliesmojumiem.

Varbūt šis paskaidrojums jums šķitīs nežēlīgs, bet arī attīstības traucējums ir sava veida dzīves nežēlība. Cilvēkam, kurš iepriekšējā dzīvē ir kādu, kaut vai pats sevi, viennozīmīgi un kategoriski padarījis par kropli, šajā dzīvē ir liktenis pašam būt kroplim. Pirms darīšanas varbūt bija daudzas dzīves, kas viņš domāja par kādu kā par kropli. Tad nāca dzīves, kad viņš to bez žēlastības teica. Tālāk nāca dzīves, kad viņš to ar savu roku vai savu pavēli tieši vai netieši darīja. Tagad viņam jāpieredz sava darba rezultāti, lai nekad vairs neatkārtotu to pašu kļūdu.

Par kropli kļūst tas, kurš krīt no liela augstuma. Vēloties nokļūt augstu, esam kritēji, kas provocē gāzējus. Vislabākie gāzēji ir tuvinieki: vecāki, dzīvesbiedrs, bērni, draugi. Sāpīgi sit arī kādreizējie principiālie kolēģi. Jo augstāki, skaistāki, idejiskāki ir mērķi, jo smagāks, skumdinošāks, nežēlīgāks, ievainojošāks, kroplīgāks ir trieciens.

Vēloties nokļūt augstu, cilvēks ceļ sevi vai pazemo citus. Parasti tiek darīti abi. Tāpēc pēc kritiena cilvēks vaino gan pats sevi, gan citus. Cilvēks, kas iepriekšējā dzīvē kritis no liela augstuma, bet nav nonācis līdz sava kritiena kodolam, ierodas ar iedzimtiem fiziskiem trūkumiem, kas neļauj viņam šādus trūkumus kā atmaksu nodarīt citiem. Piemēram, cilvēks, kas tika padarīts par zagli un kam tāpēc tika nocirsti pirksti, nespēj rast mieru, kamēr nav atmaksājis. Viņš nebija šo mazo lietu zadzis. Patiesībā viņam bija ļoti lielas zādzības plāns, kas palika neizdarīts, pateicoties pirkstu nociršanai. Dzīve viņam jau vairākas dzīves pēc kārtas neļauj kļūt par zagli. Ja viņš nav sapratis savu garīgo kļūdu caur fiziskām ciešanām, jānāk vēl smagākām fiziskām ciešanām.

Cilvēks, kura dvēselē tika iecirsta brūce, kuru viņš nepiedeva, nāk pasaulē ar iedzimtu sirds kaiti. Pretējā gadījumā viņš varētu iecirst fizisku brūci kādā sirdī. Tas nozīmē slepkavu. Kāds, kas kāda cita vainas dēļ zaudējis kāju un gaidījis, lai viņa zaudējums tiktu kompensēts, bet kompensācijas nebija, ierodas bez kājas. Pretējā gadījumā viņš padarītu kādu par invalīdu. Piemēram, izraisītu avāriju, kurā kāds zaudētu kāju. Kāds, kura pazemojuma kauns iepriekšējā dzīvē bija kā sprandas apgriešana, ieradies ar vēlmi apgriezt pazcmotāja sprandu, bet viņš guvis dzemdību traumu. Tagad viņš izpērk savu karmas parādu, nevis rada to. Dzīvē arvien notiek tā, ka te mēs radām kļūdas, te atkal labojam tās. Tas pats attiecas arī uz vecākiem. Lielās kļūdas jāizpērk nākamajām paaudzēm. Tam, kurš arī to nav sapratis, jāizpērk savas kļūdas nedaudz vēlāk savā nākamajā dzīvē.

Cilvēku ar attīstības traucējumiem vecāku un vecvecāku karmas parāds ir nosodoša attieksme pret kropļiem. Daudzi, kas jutuši bailes no kropliem cilvēkiem, atrod profesiju, kurā par tiem jārūpējas. Sākot mīlēt kroplus cilvēkus, viņi ir izpirkuši savu karmas parādu. Tas, kurš neprot atrast sevī mīlestību, aizmūk citā darbā un nopeļ joprojām. Tic, kas pret cilvēku ar garīgu vai fizisku defektu viennozīmīgi attiecas kā pret kropli, neredzot viņa cilvēciskās vērtības, audzē savu kļūdu. Viņiem piedzimst bērns vai mazbērns ar attīstības traucējumiem, par kuru rūpējoties viņi iemācās redzēt, ka katrai medaļai ir arī otra puse. Tas, kurš nopeļ arī šo savas dzīves mācību stundu, nākamajā dzīvē pats piedzimst kā kroplis, pret kuru attiecas tieši tāpat, kā viņš šajā dzīvē attiecies pret cilvēku ar attīstības traucējumiem.

Dzīves likums ir:

bailes pievelk slikto,

vainas sajūta ir augsne tā augšanai, naids iznicina slikto, kuru pats iesējis.

Nepētot, kas ir pareizs, kas ir nepareizs, cilvēks sāk vēlēties pareizo, saucot to par labu un sevi par pareizu. Nepareizo sāk nosodīt, atgrūst, noliegt, noklusēt, aizliegt, padarīt neesošu. īsāk sakot: iznīcināt, lā kā mūsu laika telpā neviena enerģija nevar iznīki, tā var tikai kļūt par citu enerģiju, tad, ja tā tiek mainīta, tā sāk attīstīties nepareizi. Tas nozīmē: ja tai nav iespēju attīstīties brīvi pēc vajadzības, tā sāk attīstīties nepareizi atbilstoši piespiedu situācijai. Rezultāts agrāk vai vēlāk arī ir attīstības traucējums. Pirms jebkādas nepareizas attīstības ir nepareizs, kroplīgs domāšanas veids, kuru tā cienītāji bieži uzskata par gudru, inteliģentu un izglītotu.

Jo lielākas ir cilvēka bailes no jebkāda kroplīguma, jo vairāk viņš to pievelk un jo asāk cenšas iznīcināt to jau iedīglī. Šādi sieviete un vīrietis ne viena vien cilvēka un dzīves parādības raksturošanai, paši nemanot, var lietot vārdu kroplis. Visur dzenoties pēc savas taisnības, pastāvīgi vērtējot citus un dēvējot par kropļiem, viņi noteikti nonāk līdz pašiem. Kad viņu sirdis ir pilnas, viņi viens otram pirmo reizi, it kā jokojot, saka ar šķietamu mierīgumu: “Tu gan esi kroplis, ” ticot, ka otrs uztvēris to kā joku. Tas, kuram patīk nežēlīgi joki, varbūt tā arī uztver. Ja viņš atbild ar to pašu, tas tā nav bijis. Bērnam, kuram jāklausās šādā vecāku savstarpējā cīņā par varu, tas kādreiz var radīt dzīvībai bīstamu slimību. Ja šādam slimam bērnam, kurš jau ir pieaudzis, pavaicā, ko viņam nozīmē vārds kroplis, viņā var rasties tāds domu bloks, ka viņš var zvērēt, ka vismaz paša ģimenē nekad nav šādu vārdu dzirdējis. Patiesībā tā ir īpaši liela vēlme to neatcerēties. Tās ir bailes un kauns atcerēties šādu lietu.

Kroplīgums ir nosodoša attieksme pret slikto jeb sliktā padarīšana par sliktāku.

Ja cilvēki nesaprot, ka viņi saskata citos sevi, viņu mācību stunda kļūst bargāka. Ar viņu bērniem var notikt kaut kas, kas viņus padara par invalīdiem, vai bērns atrod sev partneri, dzīvesbiedru, kuram ir attīstības traucējums vai dzīves gaitā radusies invaliditāte. Daži cilvēki atkārtoti pievelk partnerus ar attīstības defektiem, kamēr izvēlas vienu no viņiem. Viņš sajūt, ka labāks viņam nepienākas. Viņš var nenojaust, ka dvēsele, zemapziņa pievilka principā līdzīgo. Viņa vecāku garīgā invaliditāte, kroplīgums, cenšanās izsist citiem pamatu zem kājām kļuva par bērna vai viņa partnera principiāli tādu pašu fizisko invaliditāti. Kāpēc? Bērns jau nebija sākumā šāds. Nebija gan, taču viņa kroplīguma enerģija pārauga robežas tāpēc, ka viņš pieņēma vecāku vērtības. Kāpēc? Jo viņš vēlējās būt labs saviem vecākiem. Cerēja šādi padarīt vecākus labākus, maigākus, mīlošākus.

Par invalīdiem tiek uzskatīti cilvēki ar redzamiem ķermeņa vai garīgajiem defektiem. Par to, ka cilvēks ar izoperētiem orgāniem arī principā ir invalīds, netiek domāts. Bērns, kas arī pēc šādām ciešanām ir pieķēries vecākiem, lai nopelnītu viņu pozitīvo vērtējumu tā, ka ar to liek uz svariem savu ģimenes dzīvi, var iegūt teratomu. Latīniski teratoma. Tā ir kroplīguma enerģijas maksimāla uzkrāšanās. Izmisums no savas vēlmes atbildēt ciešanu izraisītājam ar tiem pašiem vārdiem, kas tomēr netiek izkliegti, izraisa teratomas rašanos.

Varonīga ciešana no kroplīga domāšanas veida, neiedrošinoties pašam lemt par savu dzīvi, rada teratomu. TERATOMA ir audzējs, kas pēc sava rakstura bieži ir ļaundabīgs. Ja tas ir ļaundabīgs, tas nozīmē, ka zemtekstā, nosaucot kādu par kropli, tiek vēlēts ļaunums un atmaksa, cilvēks tiek padarīts par invalīdu, iznīcināta dzīves kvalitāte, uzspiestas savas vēlmes, pierādīts savs pārākums. Nobijies bērns, kas pieņem vecāku attieksmi pret dzīvi, uzkrāj tādu pašu enerģiju no visurienes. īpaši daudz viņš cieš, ja ir nabags, bet viņam jādzīvo materiālas labklājības vidē. Kāpēc? Jo kroplīga attieksme pret dzīvi visvairāk atrodama cilvēkos, kas uzskata sevi par labākiem. Viņi uzņemas tiesības raudzīties kā uz kropļiem no augšas uz leju uz tiem, kas netiek galā ar savu dzīvi. Vārdos viņi var to noliegt, bet, tā kā doma ir rīcība, tā iedarbojas.

Sevi par labākiem uzskatošu cilvēku augstsirdīgā un laipnā attieksme pret bērniem ar iedzimtiem attīstības traucējumiem ir apgriezti proporcionāla attieksmei pret veseliem cilvēkiem, kas netiek galā ar savu dzīvi. īpaši smagi cieš viņu pašu bērni, kurus pret svešiniekiem cēlsirdīgi vecāki ir paši izaudzinājuši bezpalīdzīgus. Mīlestības demonstrēšana pret svešiniekiem noved pie tā, ka pašu bērns sāk sapņot par saslimšanu vai kļūšanu par invalīdu. Cerība, ka tad māte vai tēvs viņu mīlēs, var arī atnest nelaimi. Ja vēlme nav bijusi pietiekami liela, tā nerealizējas, kamēr bērns pats nav ieguvis bērnu, kurā nelabojami mīt tās pašas enerģijas. Viņa invaliditāte tagad māca trīs paaudzes.

Nospiestībā dzīvojošs cilvēks sāk uzskatīt sevi par neveikli, kas ne ar ko netiek galā. Ne garīgi, ne dvēseliski, ne fiziski. Katra nākamā neveiksme liek viņam dēvēt sevi par idiotu, neveikli, neizdarīgu kropli. Tas, kurš neprot attiekties pret sevi citādi, kādreiz var atzīt, ka viņš ir tik neizdarīgs, ka nav spējis radīt vai piedzemdēt pat normālu bērnu. Sev viņš ir kroplis, kas dzemdējis kropli. Neklausīja vecākiem un dabūja, ko gribēja. Patiesībā kļūda ir tajā, ka viņš pārāk daudz klausīja vecākus. Ja viņš būtu laidis bargos nosodījuma vārdus gar ausīm, nebūtu gadījusies tik traka nelaime.

Maldījušos meitu, kas grēku izpirkšanai vēlas būt īpaši laba, vecāki parasti bargi soda. Ar saviem vērtējumiem viņa vērtē jeb soda sevi vēl tālāk. Māte, kas vaicā meitai: “Ar kādu kropli tu to kropli sataisīji?” nespēj pat iedomāties, ka uzsitusi kvalitātes zīmogu uz pusfabrikāta, kas saucas viņas mazbērns. Varat sacīt, ka neviena māte tā nevarēja teikt savam bērnam, jums ir taisnība. Māte nesaka, bet laba māte šajā mātē var pateikt vēl trakāk. Ja šādi vārdi būtu retums, es par to nerakstītu. Ja labās mātes zinātu, cik daudz ļaunuma viņas apzināti nodara ar savu mēli, viņas tā nedarītu.

Izsakot ar mēli apzināti par pareizi atzīto, tiek nodarīts ļaunums te apzināti ar mēli, te ar mēli apzināti.

Piedodot savai mātei, dvēsele rod mieru un ķermenis var sākt veseļoties. Piedodot labojam vinu kļūdas garīgi. Lūdzot piedošanu saviem bērniem, labojam savas kļūdas garīgi. Piedodot sev un saprotot savas kļūdas, labojam savas kļūdas arī materiāli. Sava loma noteikti ir arī tēviem, kas neprot blakus sievietei palikt par vīriešiem un tēviem, kas sēj bailes un žēlastību, vienmēr ņemot vērā apstākļus. Piedodot tēviem, mēs iepazīstam viņus. Mācāmies redzēt, cik atkarīgi vīrieši ir no sieviešu emocijām, ko viņi pielīdzina sievietēm un pret ko viņi ir pilnīgi bezpalīdzīgi.

Viena akla kļūda, kas vēl tiek darīta, ir mācība: neņem mutē sliktus vārdusl

PATIESS GADĪJUMS

Pavaicāju kādai mātei, kuras bērns bija slims ar Langtona-Dauna sindromu: “Ko jums izsaka vārds “kroplis”?” Viņa tūlīt atbildēja: “Mūsu ģimenē šī vārda lietošana ir aizliegta. ” Māte bija ieviesusi tādu kārtību, jo kaimiņos dzīvojusī sieviete vienmēr bija lietojusi šo vārdu, vērtējot citus cilvēkus, kamēr pati piedzemdējusi bērnu ar attīstības traucējumiem.

Māte vai tēvs, kas māca, ka nevienu nedrīkst saukt par kropli, lai tev pašam nedzimtu kropļi, vēlas labu. Diemžēl viņi nesaprot ja nebūtu baiļu no attīstības traucējumiem, tāda lieta neienāktu pat prātā. Ja ir bailes, tiek ievērots, ka kāds, kas citus nodēvējis par kropļiem, pats ieguvis bērnu ar attīstības traucējumiem. Aizliedzot šī vārda lietošanu sev un bērnam, viņi cer, ka tagad viss būs kārtībā. Mazbērns, kas piedzimis kropls, liecina, ka domās un atmiņā attiecīgā enerģija dzīvo tālāk.

Lai palīdzētu bērnam, visiem būtu jāatbrīvo jebkāda nosodījuma enerģija. Jo vecāks ir bērns, jo grūtāk ir kompensēt viņa fiziskos trūkumus. Par garīgas attīstības uzlabošanu tomēr var rūpēties.

PATIESS GADĪJUMS

Pavaicāju citai sievietei, kurai ir dzemdību traumas rezultātā sakropļots bērns, ko viņai izsaka vārds “kroplis”. Viņa uzmanīgi paraudzījās uz mani, padomāja, izjuta un, galvu lēni grozot, teica: “Neko. ’’ Par savu bērnu viņa nekad nebija tā domājusi. Tāpēc šis vārds viņu itin kā neskāra. Pēc dažām minūtēm viņa izplūda neapturamās raudās. Izrādījās, ka viņa pati vienmēr bija jutusies kā krople tāpēc, ka viņa ir tik gara, ar tik lieliem kauliem, pēdējā laikā arī resna.

Patiesībā viņas izskatā nav nekā neglīta vai īpaša No mātes mantotie vērtību kritēriji bija viņu šādi nostādījuši. Šīs sliktās lietas labā puse ir tā, ka viņa mīl savu bērnu, un, pateicoties tam, bērns tomēr veseļojas, lai gan it kā palēninājumā. Citi to neredz, bet māte jūt un redz. Viņa jūt un zina arī to ja kāds viņas bērnu ātri padarītu veselu, viņa kaut ko neiemācītos, un tas vēlāk atnestu vēl lielāku nelaimi.

Secinājums par šo piemēru formulējams viennozīmīgi: dabas likums “līdzīgie pievelkas” strādā. Garīgs kroplis pievilka fizisku kropli, lai viņi, mīlot viens otru, iemācītos mīlēt paši sevi. Viņi taču saskata viens otrā sevi. Nosaucot lietas īstajos vārdos, ir vienkāršāk saprast problēmas būtību. Redzat, es nosaucu sievieti par kropli, jo viņa jūtas kā krople. Viņa zina, kas es tā nedomāju, un noteicošā paliek doma. Tikmēr, kamēr viņa nebeigs meklēt un labot savas kļūdas, es nebeigšu viņai palīdzēt. Mūsos visos mīt cerība. Par laimi, tāpat domā arī bērna tēvs.

Pilnīgums un kroplums ir viena veseluma divi gali.

Jo lielāka ir cilvēka vēlme kļūt pilnīgam, padarīt pilnīgus savus bērnus, jo lielāks ir viņa iekšienē apslēptais kroplums.

Bailes saskatīt sevī kropli, kas liek sevi just, rada bailes no kropļiem. Diemžēl cilvēks nesaprot, ka viņš nevar just neko citu kā vien to, kas ir viņā pašā. Ja šo baiļu nebūtu, cilvēku attiecības nebūtu tik izkropļotas. Kropļu un dažādu invalīdu īpatsvars pieaug visā pasaulē. Lai ar jums šāda nelaime negadītos, mācieties saklausīt, ko cilvēki runā, kā viņi izsaka savu attieksmi. Atcerieties savu vecvecāku un vecāku vārdus un attieksmi pret slikto. Jo pārāka, nosodošāka tā bijusi, jo pilnīgāki teicēji sev pašiem likušies. Tas nozīmē, ka jums jāatbrīvojas no viņu viltus pilnīguma, jo jūs sastāvat no savu vecāku enerģijām. Atzīstiet savas un savu iepriekšējo paaudžu kļūdas un atbrīvojiet tās, jo citādi šī enerģija nevar jūsos samazināties.

Cilvēkam ar fiziskiem defektiem ir īpašas garīgas spējas, kas atklājas, kad viņi tiek uzskatīti par sev līdzīgiem cilvēkiem. Ja viņi netiek atgrūsti, pazemoti, netiek uzskatīti par nevienlīdzīgiem. Parasti tas neizdodas, jo kropls bērns ir nepatīkams. Viņš izsaka nevēlēšanos patikt saviem vecākiem. Tas nozīmē, ka viņš mīl šos vecākus un ir ieradies viņus mācīt, bet viņš nav varējis citādi norādīt uz vecāku kļūdām, jo citādi viņi nebūtu sapratuši. 'Iā kā protests provocē protestu, ģimenē ar bērnu invalīdu nav iespējams mīlēt bez nosacījumiem, neatbrīvojot stresus. Ja to mēģina darīt, tikai lai parādītu pasaulei, tā ir cita lieta. Šī nav īsta mīlestība, tāpēc tā nepadara veselāku. Labākajā gadījumā tikai slimāku.

Garīgi vesels vīrietis fizisks invalīds vislabāk prot izdomāt mehāniskos vai elektroniskos fizisko invalīdu palīglīdzekļus, jo viņš precīzi zina, kas cietējiem vajadzīgs. Šāda vīrieša smadzenes var atrast vai izdomāt vislabākos līdzekļus, iespējas, ceļus un likumus palīdzībai cietējiem jebkurā dzīves jomā. Viņa smadzeņu potenciālam šajā ziņā gandrīz nav robežu. Ģeniāli filozofi, zinātnieki, izgudrotāji visi ir šādi kompensējuši savus trūkumus.

Garīgi vesela sieviete fiziska invalīde vislabāk prot ar mīlestību savienot vienā veselumā ģimeni un sabiedrību. Viņa prot rosināt celties cietēju materiālo zemumu un palīdzēt pārliekai garīgai spārnotībai liegi piezemēties. Šāda sieviete var būt dvēseliski liela un silta kā Māte Zeme, kurai visi cilvēki ir viņas bērni, un viņa dvēseliski necieš par saviem trūkumiem. Garīgi veselas fiziskās invalīdes spēj jebkurā kolektīvā justies kā ģimenē, un par to viņas ciena.

Bet kur ir tie garīgi veselie invalīdi? To gandrīz nav, jo viņu vecāki ar savām žēlabām ir garīgi viņus nospieduši palīgskolas līmenī. Šādi vēlme patikt neļauj optimāli izpirki pat karmas parādu.

DZĪVE PATIKŠANU PASAULĒ

Vai jūs vēlaties patikt?

Vēlaties.

Vai jums patīk pašnāvnieki?

Nepatīk.

Tātad jūs vēlaties būt pašnāvnieki, bet pašnāvnieki jums nepatīk.

Vēlme izpatikt ir sevis iznīcināšana, stresu valodā pašnāvība. Jo lielāka ir vēlme visiem patikt, jo tuvāk ir fiziska pašnāvība. Tās alternatīva ir nonākšana vides izraisītās nelaimēs -ceļu satiksmes negadījumos vai dabas katastrofās. Vai sēšanās pie stūres dzērumā nav pašnāvība? Vai automašīnas vadīšana dvēseliska tukšuma sajūtā nav pašnāvība? Vai vēlme nebūt bijušam nav pašnāvība? Ir gan.

Pozitīvais jeb izpatikt gribošais domāšanas veids, kas izpaužas patīkamā uzvedībā, izdaiļo formu, tāpēc redze traucē skatīšanos ar sirdi. Rezultāts ir satura bojāeja.

Pavērojiet, cik noguruši jūs vakarā esat, kad visu dienu esat centušies kādam izpatikt. Jūs vēlējāties uzlabot savu dzīves kvalitāti, taču tas neizdevās. Lai gan jūsu vēlme patikt patika lielākajai daļai cilvēku, ar kuriem jūs šodien tikāties. Viņi atbildēja jums ar to pašu, bet jūs jūtat, ka sirdi nevarētu atvērt nevienam no viņiem. Varat sacīt, ka viss ir labi, pat ticēt tam, tikai dvēsele nav mierā. Cenšaties izklaidēties, lai iekristu smagā miegā, bet bez alkohola vai nomierinošiem līdzekļiem tas kļūst arvien grūtāk.

No rīta viss sākas no gala, līdz kādu brīdi mērs ir pilns. Vairāk nespēj, jo nevēlas. Saslimšana rāda, ar ko šoreiz beidzas vēlme patikt. Vainas sajūta, skumjas un sevis žēlošana padara savu darbu.

Vainas sajūta rada noguruma sajūtu, depresiju, apātiju.

Skumjas rada smaguma sajūtu.

Vienalga, kādā nozīmē tiek lietots vārds smags, tas vienmēr nozīmē skumjas, kas radušās no nespējas atrisināt problēmu. Dvēsele ir smaga, ķermenis ir smags, galva, rokas, kājas, soma, darbs ir smags. Nemaz nerunājot par smagumu, ar kuru nevar tikt galā. Tas viss nozīmē, ka cilvēks neatrod izeju, neprot risināt savas problēmas, jo viņa galvu bloķē bailes. Vienkāršāk sakot: viņš neprot dzīvot kā cilvēks, vēlas visu sasniegt ar spēku.

Varbūt teiksit, ka šis tonnām lielais smagums nekļūs vieglāks, ja es atbrīvošu savas skumjas. Tas nemainīsies, bet mainīsies jūsu dvēsele un ļaus izdomāt iespēju, kā šo smagumu it kā pašu no sevis nogādāt vajadzīgajā vietā. Šādi smagums pārstāj būt smags un vairs nav iemesla žēlot sevi.

Vēlme izpatikt ir dzīvošana ar maņām jeb prātu, tas nozīmē: dzīvošana tikai materiālā pasaulē . Vārds “prāts” lokās šādi: prāts, prāta, prātam, prātu, ar prātu, prātā, prāt! Padomājiet, cik dažādu teikumu ar šiem vārdiem var izveidot un cik bieži tos lietojam. Vārdi vai jēdzieni ar to pašu sakni jeb principu ir vēl: labs prāts, skumjš prāts, manuprāt, tavuprāt, viņaprāt, paturēt prātā, prātot, vieglprātība, neprātība, ārprāts, prātula, saprāts, prātvēders, prātnieks, prātīgs, asprātis, asprātība. Un PRĀTA LABOŠANA, par kuru es bieži runāju.

Gan jau sapratāt, ka nerakstīju vārdus vienā rindā tāpēc, ka šaubos par jūsu valodas prasmi, 'lā ir leksika, kas paplašina mūsu ierobežoto skatījumu uz pasauli.

Cilvēkam, kurš dzīvo ar prātu, vēlme izpatikt ir dabiska, viņam pat neienāk prātā, ka varētu citādi. Viņš pastāvīgi ir gatavs pretimnākoši smaidīt, ar patosu vai aizrautību runāt, pateicībā pieņemt visu, kas tiek dots, galvenais, lai nevienu nekaitinātu. Viņš pastāvīgi ir gatavs nolasīt cita cilvēka vēlmes, lai tās izpildītu. Ja viņš nevar vai nevēlas piepildīt šīs vēlmes, viņam ir ļoti pārliecinoši, no viņa neatkarīgi iemesli, par kuriem viņš stāsta iespējami daudziem cilvēkiem, lai neviens nedomātu par viņu slikti.

Viņš ir gatavs pieņemt piedāvāto, bet neprot dot no sirds. Lielajos vārdu un ieteikumu plūdos pazūd patiesi noderīgs padoms, jo viņš neiedrošinās un nevēlas uzņemties atbildību. Pieklājīgos pateicības vārdos un lūgumos var pazust visa lietpratība. Lietišķums iznīcina lietpratību. Viņš izvairās pateikt sliktu par kādu, jo, kas zina, kad var būt nepieciešami šī cilvēka pakalpojumi. Viņš var būt tik piesūcies ar savām vēlmēm, ka kļūst bērnišķīgi naivs. Tomēr aprakstu šādu ekstrēmu izpaticēju cerībā, ka jūs atradīsit sevī šīs iezīmes vienkāršāk.

Reizēm esmu pilnīgi nelaimīga ar saslimušiem izpatikt gribošiem cilvēkiem, jo viņi nepieņem palīdzību. Viņi ir kā bedrē iekritušie, kas sauc pēc palīdzības, taču dara to tā, lai neviens vēlāk nevarētu teikt, ka viņi ir brēkuši. Ja sniedz roku un saki: ķeries pie tās un nedari to, pieklājīgi lūdzot, viņu mutes kaktiņi nopeļoši noslīgst lejup, un viņi nepieņem palīdzību. Lai tev nerastos sajūta, ka viņi tevi nosoda, tad pagriež galvu malā, it kā nedzirdētu un neredzētu. Ja, zinot, ar ko tas beigsies, pie bedres ceļos nometusies kliedz, lai ķeras pie rokas, viņi žēlīgi pasniedz tev roķeli, lai tu justu, ka viņi ir izdarījuši tev labu. Patiesībā tā uzvedas nevis cilvēks, bet viņa stress. Ja cilvēks prastu paskatīties uz sevi no malas, redzētais viņu nepatīkami pārsteigtu un viņš labotos.

Stress ir spēks, kas valda pār jebkuru labu cilvēku un liek viņam darīt to, ko labs cilvēks nekādā gadījumā nevēlētos darīt.

Vēlme audzē vēlmes. Jo lielāka ir vēlme izpatikt, jo vairāk tiek aizmirsta ģimene un tuvinieki un cilvēks cenšas izpatikt visai pasaulei. Jo plašākas masas slavē vienu cilvēku, jo iespējamāks ir tas, ka viņam nav ģimenes. Vairs nav vai nekad nav bijusi, jo vēlme izpatikt ir tik liela kopš bērna kājas, ka traucē nodarboties ar cilvēciskiem sīkumiem. Vēlme izpatikt neļauj saprast, kur sākas dzīve.

Cilvēki, kas netiek galā ar sevi un ģimenes izveidi, bieži deklarē, ka viņi principā ir veltījuši sevi sabiedrībai. Klausītāji mīlas pilnām acīm raugās uz šādu īpašu cilvēku un izvēlas viņu par savu pārstāvi. Vēlme izpatikt ir stress, kas saved kopā līdzīgos. Drīz vien abas puses ir vīlušās viena otrā, jo ar patikšanu dzīvi nevar nodzīvot. Tas nozīmē ja prāts lietišķi runāja par objektīvām un reālām lietām, stress lika mutei dziedāt subjektīvu slavas dziesmu. Vēlāk runātājam var arī pašam būt kauns, bet šo vārdu mēs vairs nenoķersim.

Šādi vēlme izpatikt tautai padara cilvēku par tautas vadoni pat tad, ja viņam nav Dieva dotu vadītāja iemaņu. Var padarīt pat par varas pārstāvi. Varas pārstāvis, kurš vēlas izpatikt tautai, dod tautai skaistus solījumus, kurus nevar izpildīt, jo neviens vadītājs nevar padarīt ganāmpulku uzreiz laimīgu. Bet tauta gaida un pieprasa nedomājot, ka vēlas to, ko nav iespējams dot. Tauta vēlas, lai teiktais būtu tautai vispirms simpātisks jeb patīkams. Tautas neapmierinātība sāk šūpot vadītāja krēslu, taču vadītājs ar varu sāk tverties pie sava krēsla, negribot kļūstot par tautas iznīcinātāju, kurai nupat viņš vēlējās izpatikt. Tauta vienlaikus iznīcina vadītāju, kurš viņiem nupat vēl patika.

SEKAS VĒLMEI IZPATIKT:

1)cilvēks, kurš vēlas izpatikt, kļūst līdzīgs dievinātajam:

a)  daļēji tieksme pēc ārējās līdzības,

b)             pilnībā tieksme gan pēc ārējās, gan iekšējās līdzības;

2)    cilvēks, kurš vēlas izpatikt, kļūst līdzīgs dievinātajiem:

a)  gan garīgi, gan fiziski sarausta sevi gabalos,

b) sevis sadalīšana starp tiem, kuriem vēlas patikt.

I. vēlme patikt otram cilvēkam padara cilvēku līdzīgu šim otrajam. Tas nozīmē: cilvēks vairs nav viņš pats jeb personība. Sākumā līdzīgums aprobežojas ar apģērba un izskata maiņu, kas lielākoties ir dekorācijas, la ir apzināta mainīšanās. Tālāk jau nāk izturēšanās, manieru, uzvedības, gudrības, prasmes, talantīguma u. c. ārējo faktoru atdarināšana jeb mērkaķošanās, kas ir pašmērķis. Mērkaķis ir augstākam mērķim pieķeršanās enerģija, tāpēc vārds “mērkaķoties” ir pareizais vārds. Savas savdabības zudumu parasti cilvēks pats nepamana, un, ja pamanītu, tad nc viens vien no bailēm atkal kļūtu par sevi.

Vēl precīzāk: mērkaķis ir vēlme kļūt par cilvēku un bailes, ka viņš par tādu nekļūs.

Ja cilvēks zinātu, kā vēlme patikt viņu zemapziņā maina, viņš droši vien vispār nevēlētos patikt. Pieauguša cilvēka ķermeņa forma mainās vislēnāk. Bet orgānu un audu funkcijas maiņa ir ātrāka. Piemēram, sieviešu apmatojuma palielināšanās un vīrieša apmatojuma samazināšanās rodas viegli, vēloties izpatikt pretējam dzimumam, bet savam dzimuma raksturīgās normas atjaunošanai nepieciešama nopietna nodarbošanās ar sevi.

II.  vēlme izpatikt diviem cilvēkiem vienlaikus plēšu pušu cilvēka rīkli. Var rasties izmisums, ja šie divi, piemēram, māte un tēvs, savstarpēji nesatiek. Vēlme patikt liek cilvēkam pastāvīgi vērot citus, lai konstatētu vismazāko noskaņas maiņu, lai atbilstoši patīkami uzvestos. Šāda cilvēka galvenā problēma ir tā, ka vienas autoritātes slavēšanas laikā var parādīties otra autoritāte. Ja šie divi savā starpā ir opozīcijā, izpatikt gribētājs ir lielā nelaimē.

Patikt ir vienkārši, ja šie divi labi satiek, bet rezultāts var būt vienkāršumam pretējs, jo šie trīs var izveidot sev tik saldu pasauli, ka pārējie cilvēki to nepieņem. Pret bērnu, kas vēlas izpatikt vecākiem, īpaši nežēlīgi ir citi bērni, kas sagrauj viņa gaisa pilis. Viņu godīgums neļauj izaudzēt melus lielus, bet labi cilvēki to nesaprot.

Sava bērna nošķiršana no sliktajiem vienalga kāda iemesla dēļ nozīmē lāča pakalpojumu bērnam. Šādā gadījumā kļūdas nekļūst skaidras mazās ciešanās. Tas, kuram vēlme patikt ir svarīgāka par savu esamību, iznīcina pats sevi. Bieži vecāki ir pārlaimīgi, ka viņiem ir tik labs bērns, un viņi pat pēc bērna nāves nesaprot, ka bērns upurēja sevi, galvenais, lai vecākiem būtu labi. Bērna nāvē vainojamais tiek meklēts citur.

Tāda, kādi ir vecāki, bērnam ir apkārtējā pasaule. Ciešanas, kas sākušās mājās, turpinās visu dzīvi tikmēr, kamēr bērns atrod sevi. Savstarpējā publiskā opozīcijā esoši vecāki izraisa izpatikt gribošam bērnam redzamas slimības. Savstarpēji slēptā opozīcijā esoši vecāki izraisa izpatikt gribošam bērnam slēptas ciešanas. Agrāk vai vēlāk no tām rodas arī slimības.

III.vēlme patikt daudziem rada izmisīgu raustīšanos. Bailes liek izdarīt izvēli. Tas, kurš vēlas patikt labajiem, sāk nosodīt sliktos. Ja labie viņa labumu nepieņem, bet daži sliktie izrāda pret viņu mīlestību un rūpes, viņš sāk vēlēties patikt sliktajiem un nelabojami sāk nosodīt labos.

Šāds izpatikt gribošs cilvēks var būt īpaši aktīvs cīnītājs par citu labklājību, kas tikmēr, kamēr nav nonācis līdz pārspīlējumiem, tiek arī mīlēts. Vēlme patikt daudziem rada bara kultūru: klani, partijas, sektas, organizācijas, kuru priekšgalā ir cilvēki ar neizsīkstošu enerģiju, kas vienmēr ir gatavi pierādīt, ka viņiem kopā ar domubiedriem ir taisnība un vrņi zina vislabāk, jo ir vislabākie.

IV.velme patikt visiem ir ekstrēma savas garīgās enerģijas izmētāšana. Jo lielāka tā ir, jo vairāk cilvēks sadala sevi garīgi, un rezultāts ir pilnīgs iekšējs garīgs tukšums. Zūd dzīves jēga un vērtība, paliek tikai liels un neaizsniedzams mērķis. Iedomājieties, ka jūs pēkšņi vēlētos patikt visiem cilvēkiem vai vēl vairāk patikt visai pasaulei. Jūsu raustīšanās būtu it kā sevis izdalīšana pa saujai vien, lai patiktu saņēmējiem, kamēr pāri vairs nekas nepaliek.

Dobām tukšumam nav svara. Garīgā tukšuma pretējā puse ir fizisks svina smagums. Šādā stāvoklī cilvēka ķermenim ir īpaši liels svars. Tik liels, ka nav neviena līdzekļa, kas spētu noturēt to augstāk par zemi. Viņam jākļūst par zemi.

Šāds cilvēks ir īpaši aktīvs, ar grandioziem plāniem. Kad viņš pavisam nedaudz, ir ieguvis vārdu, viņam sev par attaisnojumu jāpieprasa, lai viņam tiktu radīti vēl labāki apstākļi, un, ja viņa vēlme netiek piepildīta, rodas izmisums, kas nogādā viņu tajā saulē.

Šādā situācijā cilvēks nedrīkstētu sēsties pie automašīnas stūres vai celt kāju uz stalažām, nedrīkstētu kāpt uz steķiem vai iekārtajiem tiltiem, nedrīkstētu rāpties, lēkt, šūpoties vai nodarboties ar citiem sporta veidiem, kuriem nepieciešamas prasmes un risks, pirms dvēseliskais tukšums ir zudis. Nedrīkstētu kāpt lidmašīnā vai kuģī. Kāpēc? Jo garīgā iznīcība ir labojama. Bet fiziskā var arī nebūt labojama.

Ja lidmašīnā ir noteikts cilvēku skaits, kuri vēlas patikt visiem, piemēram, visai pasaulei, lidmašīna nogāžas. Kāpēc? Jo izmētātās garīgās enerģijas tukšumu aizpilda fiziskā enerģija. Tas ir vairākkārtējs, īpaši liels smagums, kuru spēj nest tikai zeme. Vēlme patikt visiem izsaka to tā, ka zārkā tu arī visiem patiksi, jo tad tu vairs nevērtēsi citus un citi tevi. Un, ja vērtēs, tad tev vairs nebūs par to ne silts, ne auksts.

Neizskaidrojamas autoavārijas un lidmašīnu katastrofas, noslēpumaina kuģu bojāeja, saprāta loģikai neizskaidrojami kritieni, dīvainas zibens ātrumā nāvējošas slimības ir rezultāts vēlmei izpatikt visiem. Tam, kurš apgalvo, ka tā bija pašnāvība, ir taisnība. Tam, kurš apgalvo, ka tā nebija pašnāvība, arī ir taisnība. Garīgā ziņā tā bija pašnāvība, bet fiziski tā nebija domāts. Kāpēc nogalināt, ja viņš jau tā bija miris? Pēc tam var vainot vienalga ko, jo materiālā pasaulē parasti tiek meklēts vainīgais, lai viņu sodītu. Labāk padomāsim iepriekš, lai jūsu bojāejā neviens netiktu vainots. Ja atbrīvosit savu vēlmi izpatikt visiem, jūs nenonāksit to skaitā, kas aiz vēlmes visiem izpatikt apdraud gan savu, gan citu dzīvību.

Vēlme patikt jeb dzīvošana pēc citu patikšanas nozīmē atstāt nedzīvotu savu dzīvi, būt citiem par velkamo un stumjamo, citu cilvēku smieklu smiešanos un citu asaru raudāšanu. Kamēr atnāk izmisums, kas saka, ka cilvēks pats ir dzīvojis bezjēdzīgu dzīvi. Diemžēl no šādas krīzes secinājumi netiek izdarīti, lai gan visiem, arī pašiem iesaistītajiem, nevar palikt nepamanīts, ka kādreizējais cilvēks ar silto sirdi ir kļuvis auksts un bargs mērķa sasniedzējs par vienalga kādu cenu. Kāds vēl dēvē viņu par sirsnīgu, jo zina viņu tādu, kāds viņš bijis agrāk, bet cits sauc viņu par bezsirdīgu, jo pazīst viņu jau bezsirdīgu.

Jo slavenāks ir šāds cilvēks, jo vairāk viņam grib izpatikt, un, pasakot taisnību acīs, neviens nevēlas nodarīt sliktu ne viņam, ne sev. Viņa sajūta, ka es daru citiem labu, bet viņi mani nevērtē, šādi var kļūt par nežēlību. Ledaina vienaldzība pret vājākajiem un lamas pret spēcīgākajiem var kļūt par bezspēcīga zemē gulošā atstāšanu, lai nomirst, un spēcīgāka uzbrucēja iznīcināšanu ar ieroci. Ja šāda nelaime ir klāt, neviens vairs neatceras, ka šis cilvēks kādreiz bija maigs un izpatikt gribošs, kas pat mušai nevarēja pāri nodarīt. Un neviens pat neiedomājas, ka to visu paveicis stress, kuru būtu bijis iespējams sen jau atbrīvot.

Jo lielāka ir vēlme patikt visiem, jo iznīcinošāks ir izmisums. Maksimāls izmisums tiek dēvēts par neprātu. Neprātīgiem cilvēkiem dzīve vairs nav mīļa. Jo

garīgā līmenī ar prātu nekas nav darāms, bet fiziskā līmenī bez prāta jeb neprātīgs cilvēks nekādi nevar dzīvot.

Ja atkal kādā laikrakstā vai žurnālā lasu vienalga cik sen dzīvojušiem lieliem darboņiem veltītus nekrologus, kuros viņu ārkārtīgais radošais gars, ārkārtīgās darbaspējas, ārkārtīgās spējas mīlēt, ārkārtīgā fantāzija un viņi paši, kas ir gatavi, upurējot savu dzīvi, paveikt kaut ko īpaši neaizmirstamu, lielu un iespaidīgu, tiek minēti kā piemēri visiem, jūtu skumjas. Uz ārkārtīguma idealizēšanu es vēl neprotu līdzsvaroti reaģēt.

Cenšamies patikt, lai mūs neatgrūstu, neatstumtu malā, lai mūsu dotais tiktu pieņemts. īpaši, ja tā ir vērtība, un vēl vairāk, ja tā ir dvēseliska vai garīga vērtība, jo šo vērtību nopelšana piedāvātājam ir visaizvainojošākā. Nopēlums, kas piedāvātājam nelabojami jānorij, ir ar vēzi izraisošu iedarbību. Tādējādi, jo vairāk baidāmies nodarīt sev sliktu, jo vairāk cenšamies patikt. Ja mēs prastu atbrīvot savu vēlmi patikt, mēs prastu dot savas vērtības tā, lai tās tiktu pieņemtas. Ja nepieņemtu, tas neaizvainotu devēju. Devējs saprastu, ka otrs vēl nav bijis gatavs viņa vērtības pieņemšanai, jo uz visu vēl raugās caur sava egoisma prizmu. Zinu to un arī pati nodarbojos ar sevi, lai vēlāk nevajadzētu vainot cilvēkus, kas, nepazīstot mani un manus darbus, padarījuši mani par savu ienaidnieku. Es neslēpju, ka tas ir pastāvīgs un smags darbs.

Katram cilvēkam ir jāzina, ka pasaulēs vienpusīga materiāla uztvere jeb prāts nosaka ļoti daudz un ar to ir jārēķinās. Teikt to, kas pagadās uz mēles, ir neprāts. Neviens nevēlas to dzirdēt. Arī tie ne, kas paši runā tāpat, neizvēloties. Cenšanās izpatikt ar pārspīlēti skaistu sakāmo arī ir neprāts. Jo vairāk tiek atbrīvota vēlme visiem patikt, jo brīvākus un draudzīgākus visiem saprotamus izteicienus jūs lietojat. Jūs varat nezaudēt cieņu un, neviena netraucēti, pateikt visu, kas nepieciešams. Ikviens gan var saprast jūsu teikto pa savam, jo izpratne ir dažāda, bet neviens nav uz jums dusmīgs. Pateicoties tam, viņš klausīsies jūsos arī nākamajā reizē, tāpēc jūs varēsit pateikt vēl kaut ko vajadzīgu.

Katrā cilvēkā mīt vēlme patikt visiem. Galvenais, lai tā nekļūtu pārāk liela.

PATIESS GADĪJUMS

Kad es to stāstīju, kādas sievietes seja zaudēja krāsu. Lai gan būdama kārtīga autovadītāja, pēdējās nedēļas laikā viņa divas reizes bija uzvedusies pie stūres tā, ka atlika tikai pabrīnīties, ka viņa vēl ir dzīva. Pirmoreiz viņa kā akla bija iebraukusi krustojumā. Pēc dažām dienām, ieraugot sarkano luksofora signālu, viņa ar visu ķermeņa smagumu bija piespiedusi gāzes pedāli. It kā kaut kāds neizskaidrojams spēks būtu viņai licis darīt neprātīgas lietas. Zemapziņā tikšķēja sliktas priekšnojautas, ka visas lietas nāk pa trim, bet viņa neprata darīt neko citu, kā tikai baidīties. Manis teiktais sniedza viņai skaidrojumu, un spriedze atlaidās.

Skrienot starp darbu un mājām, viņa bija izskrējusies tik tukša, ka visos saskatīja mērķtiecīgus traucētājus, nesaprotot, ka tā bija ārkārtīgi liela izaugusi vēlme visiem patikt ar savu strādīgumu. Velme patikt bija kļuvusi par sava veida dzīves mērķi, kas arvien piedeva gāzi. Ja vēlme dzen uz priekšu, dzīves brīdinājumi netiek saprasti. Cerība, ka tad, ja es pacentīšos vēl mazliet, tūlīt, tūlīt sākšu patikt, padara cilvēku aklu un kurlu un atņem viņam jebkādu loģisku domāšanu. Vēlāk var vainot citus, bet tas neatgriezīs zudušo.

Vēlmes izpatikt atbrīvošana palīdz cilvēkam no jauna atrast sevi.

Velme patikt vienam var nemanot pāraugt vēlmē patikt visiem.

Vēlme patikt visiem var kļūt pretēja, ja sāk patikt kāds konkrēts cilvēks. Jo vairāk vēlaties patikt šim vienam cilvēkam, jo vairāk sākat minēt, kas viņam patīk, un darīt tā, kā viņam patīk. Ja viņam nepatīk neviens, jo viņš ir dzīvē vīlies cilvēks un uzskata pasauli par sliktu, jūsu vēlme patikt viņam liek jums attiekties pret pasauli tāpat, lai gan pirms tikšanās ar viņu jūs bijāt citādi. Jūs nemaz neievērojat, kā viņš sāk ar jums manipulēt un izmantot jūs pat kā savu mērķu sasniegšanas līdzekli, ieroci. Sākumā tas notiek neapzināti, vēlāk varbūt apzināti un pat ar nodomu, jo kļūstat līdzīgi viņam un naidīgi pret dzīvi.

Sākumā tā šķiet kā cēla cīņa ar slikto, vēlāk jūs abi kļūstat ļauni, varbūt pat noziedznieki. Varbūt mazi, kurus pakar, vai lieli, kas brauc limuzīnos. Ir neskaitāmi daudz variantu, kā diviem cilvēkiem iet pa savu dzīves ceļu. To, kurš vārda tiešā nozīmē kļūst par noziedznieku, soda laicīgā tiesa. To, kurš kļūst pārnestā nozīmē, soda garīgā liesa, jeb citiem vārdiem: viņš saslimst. Nav svarīgs dzimums, vecums vai dienesta pakāpe, vēlme izpatikt visiem principā darbojas vienādi.

Agrāk vai vēlāk jūtat, ka nepatīkat viņam. Jo lielāka bija vēlme izpatikt, jo lielāks ir tai sekojošais pagrieziens jeb nevēlēšanās izpatikt, ja jūtat, ka, neraugoties uz centieniem, vienalga nepatīkat. Sajūta un sajūta. Tai ne vienmēr tic, ja nevar saredzēt ar acīm, sadzirdēt ar ausīm un sataustīt ar rokām. Bet, ja kāds pierāda, ka jūs nepatīkat dievinātajam cilvēkam, jūs salūstat un uzreiz ticat un tas apgriež jūsu dzīvi ar kājām gaisā. Jūs neko neesat darījuši vai taustījuši ar rokām, noticējāt tikai cita teiktajam. Vai teiktais atbilst patiesībai, par to jūs nedomājat.

Nobijies, izpatikt gribošs cilvēks ir lētticīgais, kurš tiek izmantots. Viņam ausī tiek saldi iečukstēts viltīgs un savtīgs sakāmais, un viņš notic. Pierādījumam pietiek, ja viņš redz, kā dievinātais cilvēks uz ielas kādu sveicina vai pieklājīgi palīdz, sarunājas vai kopīgi pastaigājas, un viņā uzliesmo akla greizsirdības liesma. Patikšana kļūst par ienaidu.

Patikšana un šķietama uzticība sader kopā. Dzīvē kaut vai nedaudz pieredzējis cilvēks jūt, kad īsta uzticība kļūst šķietama. Bailes tikt nodotam un bailes, ka tas notiks tāpēc, ka viņš nepatīk, savstarpēji pastiprinās. Vienas maņas apliecināts fakts var kā lavīnu atraisīt citas maņas, un jums šķitīs, ka esat agrāk kaut ko dzirdējuši, redzējuši, sajutuši, sagaršojuši vai sataustījuši. Ja jūs nesaprotat, ka jūsu loģika ir nejēdzīga, jūs iemetat to kādreiz dievinātajam cilvēkam sejā, un viņš var sacīt, ka viņam tas nepatīk. Jums tas ir tas pats, it kā jūs nepatiktu viņam. Cilvēka pielīdzināšana viņa veikumam taču ir jums dabiska, un jūs nesaprotat, ka arī viņā redzat paši sevi.

Jo vairāk viņš cenšas pierādīt, ka jūs nepareizi sapratāt, jo vairāk jūs esat pieķērušies jūsu uzmācīgajai idejai jūs jau skaidri zināt, ka jūs viņam nepatīkat. Jūs esat to pierādījuši sev ar faktiem, nesaprotot, ka fiziskais līmenis vēl nav viss. Jūs nevēlaties dzirdēt nekādus viņa paskaidrojumus. Šādi jūsu vēlme izpatikt arvien vairāk kļūst par nevēlēšanos. Jūs varat ar sakostiem zobiem turpināt vadīt visas saimnieciskās lietas, ja jūs saista materiālas vērtības, taču jūsu vēlme patikt viņam arvien vairāk kļūst par vēlmi patikt citam vai citiem, tikai ne viņam. Mīlestības izpelnīšanās no kāda cita vienlaikus ir salda atmaksa viņam. Par to, ka viņš nav novērtējis jūsu centienus. Bez vajadzības pēc vērtējuma gribat vērtējumu jeb bez vajadzības pēc nelaimes vēlaties nelaimi.

Katra cilvēka vēlme patikt sākas no mājām. Tā rodas no vēlmes patikt mātei. Ja māte neprot mīlēt vispirms tēvu, tad viņa jūt, ka vīrietis nemīl viņu, un tad viņa cenšas patikt bērnam, lai vismaz bērns viņu mīlētu. Bērns savukārt cenšas patikt mātei, jo mātei tas patīk. Bieži māte nesaprot, ka centieni izpatikt bērnam ir viņas vilšanās sajūta, kas kļūt par atriebību vīrietim par to, ko vīrietis patiesībā nav darījis. Pati par sevi tā ir atmaksa bērna kreisajai ķermeņa pusei, galvai, prātam, loģikai, kauliem, gribai, limfai utt. jeb vīrišķajam sākumam. Jo ilgāk māte prot bērnam patikt, jo labāka viņa ir, un vai kāds bērns gan necenstos būt labs pret labu māti.

Ir zināms, ka labums ir pateicības parāda samaksas līdzeklis. Tas, kurš centies samaksāt, gan jau ir sajutis, ka pateicības parādu samaksāt nav iespējams. liet tāpēc ir iespējams atmaksāt.

Ierasts, ka mīlestībā vīlusies sieviete vēlas atmaksāt vīrietim.

Ja viņa nevar dabūt vīrieti, atmaksa automātiski pārceļas uz šī vīrieša bērnu. Tā kā bērns bija līdzeklis vīrieša iegūšanai un mainīšanai pēc saviem ieskatiem, viņš ir vainīgs, ka māte nav dabūjusi, ko gribējusi. Šādi savam bērnam izpatikt griboša māte pēc šķiršanās var kļūt par atriebības nesēju bērnam. Vēl vairāk: ja viņa vēlas jaunu vīrieti, bērns mātei traucē vēl vairāk. Lielākā daļa sieviešu ar šādu samudžinātu iekšējo pasauli turpina audzināt savus bērnus, neprotot tos mīlēt, daļa atstāj bērnus aprūpēšanai visai pasaulei. Abos gadījumos bērniem rodas vēlme patikt mātei, lai māte nebūtu slikta, lai māte sāktu dzīvot kopā ar tēvu, lai māte no jauna pieņemtu viņu par savu bērnu, utt. Šādu bērnu pašuzupurēšanās ir īpaši liela.

Es nebrīnos, ja dzirdu sievietes pat bērna klātbūtnē droši sludinām: “Tas nav mans bērns. Tas ir tēva bērns!” Vai: “Es nezinu, kā bērns tas ir. Mūsu ģimenē viņš gan nav atsities! Es to vienmēr esmu teikusi. ” Pātagas cirtiens, kas ar šādiem izteicieniem noplīkšķ bērna noguruša mīlestības pelnītāja sejā, noteikti sniedzas līdz sirdij. Jo slimāks bērns no tā kļuvis, jo slimāks viņš varbūt vēlas būt, jo slimais varbūt tiek mīlēts. Bērns vērtē pēc sevis. Tas nozīmē: ja mazam, neaizsargātam dzīvnieciņam ir nodarīts pāri, bērns attiecas pret viņu maigi, lai slimniekam būtu labi. Viņš gaida, ka arī pret viņu attieksies tāpat. Viņa nepiepildītais sapnis kļūst par bezcerību. Šādam bērnam nav izredžu laboties.

Cenšoties pievērst uzmanību mātes kļūdām, esmu vaicājusi: “Vai jūs tagad sapratāt, ko pateicāt?” Kā atbilde bieži ir uzbrukums: “Es zinu gan, kāda ir jūsu attieksme pret mani!” Māte ir gatava aizsargāt savas tiesības. Savu nelaboto kļūdu, savas vainas apziņas dēļ pastāvīgā pašaizsardzībā dzīvojoša sieviete nesaprot, ka viņa pastāvīgi pieļauj jaunas kļūdas, bet viņai mēs to nedrīkstam teikt, jo nervozs cilvēks var uzsprāgt. Veļoties man izpatikt un zinot, ka nepatīk, viņa nespēj saprast, ka es attiecos slikti pret viņas uzvedību, nevis viņu pašu. Viņa pielīdzina cilvēku veikumam un noteikti zina, ka es daru tāpat.

Pēc šādas pieredzes esmu sev vaicājusi: “Vai vispār ir jēga mācīt cilvēkus?” Tas, ko es dodu, nav obligātā skolas programma, pret kuru rodas automātisks protests. Es neuzspiežu sevi citiem. Cilvēku pievilināšanas vietā skaidroju, ka labāk sākt nodarboties ar sevi. Diemžēl nelaimē nonākuši cilvēki ir kā vērši akā. Vispirms viņi ar ragiem bada tos, kas nāk viņu vilkt ārā. Jūtot šādam cilvēkam līdzi, jūtu, kā viņam vajadzīga palīdzība. Neprotot pieņemt palīdzību, viņš sadusmojas uz sevi, bet izdzīvo to uz citiem, arī mani. Katru reizi atkal pieredzu, ka mācīt vajag, taču tā, lai neciestu pati. Mācīšanas mākslas iemācīšanās ir visai sarežģīts darbs.

Savu vecāku laimes vārdā bērni dodas kaut vai nāvē. Katra bērna dvēselē mīt izpratne, vai tas palīdzēs vai ne. Pēc bērna domām, tā bijusi pēdējā iespēja, kura nav palīdzējusi; daļa neatgriežas no nāves, bet tiem, kuri atgriezušies, vēlme patikt vecākiem ir kļuvusi par nevēlēšanos patikt vecākiem, kas kopš šī brīža sāk augt. Brīdī, kad stress ir ekstremāli liels, šis bērns, lai izpatiktu pasaulei, var nosist savu māti vai tēvu. Pareizāk būtu teikt, ka nesit bērns, sit viņa vēlme patikt pasaulei. Lai šis bērns vēlāk atzītu, ka pasaulei viņš joprojām nepatīk.

Visiznīcinošākā ir slavenu cilvēku vēlme visiem patikt. Nedaudz slavas, un viņi jau strādā ar traģisku izmisumu, kas patīk emocionāliem cienītājiem. Rezultāts ir cienītāju loka paplašināšanās. Kaislības virmo, visi slavē, lepnība ceļ degunu debesīs, un zem kājām vairs neskatās. Tas, kurš skatās, neredz, ka ikvienam kāpumam seko kritums. Šāds ir dabisks dzīves ritms.

Slaveniem cilvēkiem nav dzīves ritma. Viņi griežas sevi iznīcinošā elles ratā, no kura neviens, izņemot viņu pašu, nevar izkāpt. Citi var tikai palīdzēt. Slavējot un attaisnojot sevi, saka: “Labāk sadegt kā liesmai nekā kvēlot kā oglei!” Ja cilvēks ir izvēlējies sev šādu dzīvi, tad mēs, kad viņa vairs nav, nedrīkstētu ar vainīgā meklējumiem dzīt kapā kādu citu. Cilvēka nāvē nekad nav vainīgs kāds cits. Tas bija viņa liktenis, kas viņu tieši tajā laikā aizveda turp, kur viņš dabūja galu. Viņam bija iespēja izvēlēties citu ceļu, bet viņš izvēlējās šo.

Ateists neieredz fatālistu cilvēku, kas tic liktenim,-jo fatālisti sēž, rokas klēpī salikuši, un gaida, ko atnesīs liktenis. Stāstu par likteni tādēļ, lai jūs saprastu, ka likteni var labot, likvidējot iemeslu, nevis uzveļot sekas citam. Tas nav attaisnojums noziedzībai, vienaldzībai, nolaidībai, slinkumam, ļaunam priekam vai visam citam, kas palīdz radīt liktenīgas sekas. Ja kāds jūsu vadītajā sauszemes, ūdens vai gaisa transportlīdzeklī zaudē dzīves apetīti un jūs esat sliņķis, kas gaida, lai citi pieskatītu jūsu transportlīdzekli, jūs abi ejat bojā, jo arī jūsu doma bija iznīcinoša.

Ne mazāk iznīcinoša ir vēlme kļūt slavenam, lai patiktu visiem. Šī vēlme liek meklēt veidus, kā kļūt slavenam un patīkamam. Jau mazs bērns zina, par ko viņš vēlas kļūt, kad būs pieaudzis. Lielākoties tie ir amati, kas ļauj kļūt izcilam. Ja viņš to nevar sasniegt un lielākā dala nevar cilvēkā ir pastāvīgs izmisums no nespējas patikt. Ja darbā izmisums tiek izmisīgi slēpts, ienākot pa mājas durvīm, tas kā iežēlinošs naids izlīst pār mājiniekiem, kas vainojami par to, ka cilvēks nevar dabūt to, ko vēlas. Sievišķīgs naids spiedz un kliedz, vīrišķīgs naids sit un lauž. Dzīvesbiedram ir izeja viņš aizmūk no šādām mājām.

Bērniem atliek izvēlēties kādu no divām iespējām.

1)    Uzņemt visu sevī un saslimt. Slimot un slimot, kamēr beidzot nāve atnāk palīgā.

2)    Laist visu gar ausīm un kļūt trulam, lai kādreiz ieņirgtu kliedzējam sejā un tad ar nežēlīgu trulumu dvēselē dotos, kurp acis rāda.

Ir šausmīgi skatīties uz slimu bērnu, kuram patiesi spētu palīdzēt tikai vecāki, bet viņi nepalīdz, jo neatzīst savu kļūdu. Bet uz fiziski veselu un pilnīgi trulu bērnu skatīties ir vēl briesmīgāk. Kāds jauns cietumnieks man nesen teica pilnīgi mierīgi: “Man nemaz nav jūtu. ” Viņš nežēlojās un nenīda. Viņu nebija iespējams sajust, jo viņš bija pilnīgi nejūtīgs. Viņš varēja stundām sēdēt bez domām, kā svētais. Svētais šādā stāvoklī ir viss, viņš ir absolūtā garīgā kustībā jeb attīrīšanā, jeb nirvānā. Šis jaunais vīrietis juta, ka viņa nemaz nav. Tas nozīmē pilnīgu garīgu stāvēšanu uz vietas. Pateicoties šim cietumniekam, iedziļinājos nejūtības izpētē, jo agrāk šī problēma man nebija šķitusi tik svarīga. Kāpēc? Tāpēc, ka tā nebija mana problēma.

Teicu: “Tev ir lieliskas prasmes būt laimīgam, bet tu neproti tās izmantot. Liec visam plūst. Lai viss plūst caur tevi, un plūsti pats cauri visam, tad būsi tas, kas tu patiesībā esi. ” Nedaudz uzmanīgas ieskatīšanās man acīs, manu vārdu izjušana, un pēkšņi viņa acīs parādījās dzīvība. Gan jau tas, ka viņā mīt siltas jūtas, bija pārsteigums arī viņam pašam. Tikpat ātri viņš ievelkas arī pašaizsardzības apvalkā. Vēlme patikt bija padarījusi viņu tādu.

Patikšanu saraksts ir garš. Mūsdienās mīlestības pelnītāju dzen vēlme patikt ar savu strādīgumu. Dzīvošana darba, ar darbu gūtās cieņas un slavas vārdā ir moderna. Sabiedrība to akceptē, un darbs padara strādīgo par piemēru sliņķiem. Neviens labs cilvēks nesaprot, ka pārāk strādīga cilvēka slavēšana, viņa apbēršana ar goda nosaukumiem vai prēmijām šo cilvēku iznīcina.

Tās ir tāpat kā steidzināt pie stūres sēdošu ātruma pārsniedzēju. Viņš jau tāpat vēlas arvien vairāk un vairāk. Ja sākumā viņš prasīja vairāk no sevis, radīja sev darbam nepieciešamos apstākļus, tad beigās viņš pieprasa citiem, lai viņš varētu izcelt savus talantus un strādīgumu. Pārmērīga fiziskā aktivitāte gan sportā, gan darbā rada garīgu tukšumu un neapmierinātību gan ar sevi, gan citiem. Pat vismazākais traucēklis iespēju palielināšanās ceļā var izrādīties liktenīgs.

Ja papildus vēlmei izpatikt ar savu strādīgumu cilvēks vēlas izpatikt ar savu precizitāti, cilvēks ir saspringts kā stīga. Ja vēl ir vēlme izpatikt ar racionālu laika lietojumu,

dzīve ir traģiska, jo citi cilvēki nepārtraukti izjauc šī cilvēka ar minūtes precizitāti sastādīto un pārdomāto darba grafiku. Ja viņš vēlas izpatikt sabiedrībai, viņš izdzīvo savu naidu mājās. Ja ģimenes locekļi nevēlas strīdu, viņi dzīvo pastāvīgā saspringumā, kā staigājot pa diedziņu, bet tas var nepatikt, jo bez konflikta savu naidu nevar izdzīvot. Ja viņš vēlas patikt ģimenei, viņš izdzīvo savu naidu ārpus mājām, la kā sabiedrība nemīl sliktus cilvēkus, viņš ātri tiek nolikts pie vietas, un, ja viņš vēlas dzīvot, viņam jāmainās. Cik slims viņš šādā piespiedu situācijā kļūst, redzams pēc tam.

Tas, kurš vēlas patikt, vēlas, lai arī citi viņam patiktu. Viņš uzskata par dabisku: /« es esmu viņam pa prātam, viņam jābūt pa prātam man. Tas, kurs padara sevi par vergu, pieprasa, lai arī otrs padarītu sevi par viņa vergu. Cilvēks, kurš vēlas patikt, var būt neizsakāmi jauks cilvēks, kas slēpj savus centienus aiz maiga mīkstuma. Ja man tas patīk, mēs varētu arvien patikt viens otram un kļūt tik līdzīgi viens otram, ka mūs uzskatīs par dvīņiem.

PATIESS GADĪJUMS

Kad es vēl strādāju par ginekoloģi, man bija šādas pacientes. Pēc viņu domām, neviens cits par viņām nelikās ne zinis, tāpēc viņas mīlēja viena otru līdz aizmirstībai. Ģimenes nebija nevienai. Kad es vienai izoperēju olvada cistu, otra par viņu mātišķi rūpējās. Kad pēc dažiem mēnešiem atklāju otrai tādu pašu patoloģiju, viņa staroja priekā. Viņa bija laimīga, ka otrai nav bijis jācieš vairāk par viņu.

Es biju šokēta, jo vēl nesapratu tādas lietas. Man nebija nekā cita, ko teikt. Vien to, ka la Kunga ceļi ir neizdibināmi. Cistu es viņai izoperēju.

Biju laba ārste, kas patika abām pacientēm, bet nepatiku sev. Kāpēc? Jo jutu, ka šo nelaimi būtu varējusi izārstēt arī citādi. Tā kā slimnieces gribēja ātri atbrīvoties no slimības un medicīniskais domāšanas veids lika darīt to pašu, padarīju darbu, bet uz sirds tas ir joprojām. Ja nebūtu, es to neatcerētos. Šādi kā labs cilvēks, kas mokās pašpārmetumos un izdzīvo citu dzīves, esmu uz savas sirds sakrājusi daudz nederīga; ar tā iztīrīšanu vēl neesmu tikusi galā.

Parasti lietas nekļūst tik ekstrēmas. Tas, kurš nav dabūjis, ko gribējis, apvainojas. Sākumā viņš norij savu aizvainojumu, bet, ja otrs neizrāda aizrautību, iemet to otram sejā. Otrs ir vainīgs, ka nav novērtējis manus centienus. Vistipiskākās šādas krīzes ir attiecībās starp sievietēm un vīriešiem. Esat dzirdējuši, kā sievietes sūdzas: “Solīja mani nēsāt uz rokām, bet paskatieties, par ko viņš ir kļuvis!” Tas vēl ir ļoti delikāti. Vīrieši sūdzas: ”Solījās būt man laba sieva, bet nekā.” Abos gadījumos solītājs ir aizbēdzis no gribētāja. Kāds aizbēg uz dubļiem, kāds uz debesīm, kāds sūdzēdamies skraida pa laicīgo ceļu. Apsolīt acīm redzami neiespējamo nozīmē nonākšanu lielā nelaimē.

Vclme izpatikt ar savu delikātumu, rēķināšanos ar citiem, nojaukšanos citu lietās ir kā kaķis ap putras katlu, par kuru smejas, uz kuru nepaļaujas, tāpēc arī viņam nedodas palīgā. Arī šāda dzīve noved izmisumā. Tas, kurš vēlas izpatikt, jūt, ka pieklājība un delikātums nekur neved. Kāds cits aizgāja un robusti paņēma to, ko es tik ļoti dievināju. Šādi tiek paņemta sieviete vai aizdzīts vīrietis, tāpat laba darbavieta vai stāvoklis sabiedrībā.

Tas, kurš vēlējies izpatikt ar kautrīgumu, pēc tam kaunas vēl vairāk. Cilvēks jūtas pievilts, lai gan nekādas vienošanās nav bijis. Nav ko brīnīties, ja pāridarījuma sajūtas dēļ viņš sāk perināt atmaksu. Saskaitiet šajā sadaļā, cik smagu stresu rodas no vēlmes izpatikt, bet tā bija tikai vēlme izpatikt ar savu delikātumu.

Gars ir pilnīgs apmierinājums, kas pastāvīgi kustas un attīstās.

Ja rodas pilnīga neapmierinātība, atnāk nāve.

Ir slikti, ja cilvēks ieslīgst depresijā. Vēl sliktāka ir hiperaktivitāte. Katram cilvēkam būtu tik daudz jāmīl tuvākais, lai vismaz tuvāk esošos pārspīlētājus nopietni pārtrauktu un teiktu: “Pietiek! Nāc pie prāta vai iesi bojā. ” Kāds var jūs nodēvēt par sliktu, bet jūs būsit izglābuši cilvēka dzīvību, un kādreiz viņš to atzīs. Viņš sapratīs, ka vēlme patikt padara cilvēku par ākstu, kuru sāk izmantot gan darbā, gan atpūtas brīžos, gan krogā, gan baznīcā.

Ja atvaļinājumā vai krogā, tā ir maza nelaime, bet, ja darbā un baznīcā, tad gan nelaime ir klāt. Zināms izteiciens: “Būt Dievam pa prātam un darīt Dievam tīkamus darbus. ” Jēdziena jēga ir viennozīmīgi skaidra bez vārdiem, jo ikviens saprot, ka Dievs nevērtē savus bērnus ar prātu un nesastāda maka tukšotāju sarakstu. Tas ir cilvēku izdomājums, kas nomelno Dieva dabu.

PAR APZINATU DARĪŠANU

Ja kāds, piemēram, bērns, saka viņš kaut ko darījis speciāli, viņš tiek kaunināts. Iedomājies: zina, ka nedrīkst, bet tomēr dara, kāds bezkaunis! Vienlaikus paši vēlamies patikt, bet to par bezkaunību neuzskatām. Tātad: kauns ir tas, ko mēs uzskatām par kaunu. Tas, kurš atzīst, ka, dzīvojot ar savu spēju redzēt, ir paslēpis savas acis stūrī, atkal izvelk savas acis no stūra. Kad kauns par šādu dzīvi atbrīvojas, acis var no jauna sākt redzēt. Domājot par visām šīm maņām un atbrīvojot kļūdas, dzīvojot ar konkrēto maņu, var savest kārtībā visas maņas.

Vēlme patikt vienmēr ir savtīga. Cilvēks vēlas patikt, lai dabūtu to, pēc kā ilgojas: lietu, naudu, dāvanu, galvas paglaudīšanu, atzinību, darbu, sabiedrību, draudzību, godu, cieņu, uzmanību, rūpes, mīlestību, citu cilvēku, ģimeni, dvēseles mieru, veselību, pakalpojumu.

Sievietes vēlme patikt vīriešiem var būt tik stipra, ka visi vīrieši iet viņai garām ar lielu loku, lai gan sieviete ir patīkama, kopta, gudra, inteliģenta. Šāda vēlme liek sievietēm vīrišķīgi ģērbties, veidot vīrišķīgas frizūras, mācīties vīrišķīgā specialitātē, strādāt smagi kā vīrietim, meklēt vīriešu sabiedrību vai kolektīvu, pieņemt vīriešu izpratni un norīt savus sievišķīgos uzskatus. Vēlme piemēroties vīriešu dzīves ritmam var izraisīt pat menstruālā cikla traucējumus. Ja vēlme patikt vīriešiem uznāk pēkšņi, sieviete koncentrē maņas un domas vienam mērķim un menstruālais cikls var pārtrūkt pavisam vīriešiem jau tāda nav.

Ekstrēma vīriešu atbalstīšana līdz pat sieviešu noliegšanai nozīmē palikšanu bez sieviešu dzimumorgāniem. Ja, neraugoties uz centieniem, vīrieši joprojām nemīl, rodas protests pret vīrieša mīlēšanu. “Gribu” pārtop par “nevēlos”.

Protests aizslēdz cilvēku. Neizplūdusi mīlestības enerģija sakrājas kreisās krūts patoloģijā, un sieviete var zaudēt krūti, lads pats protests pret konkurentiem sieviešu dzimumu padara slimu labo krūti. Arī māte un meita var viena otrai būt problēma, kas neļauj mīlēt vīrieti.

Sievietes vēlme patikt vīriešiem sākas no vēlmes patikt tēvam. Kāda vēlas patikt tēvam, jo tēvs ir labs. Otra vēlas patikt, lai slikts tēvs būtu labāks. Trešā, jo tēva dzīve ir slikta, lai viņam būtu vieglāk kaut vai meitas dēļ. Utt. Analoģija pārceļas arī uz attiecībām ar vīriešiem. Ja meita nevēlas patikt tēvam, viņa nevēlas patikt arī vīriešiem. Iemesli atbilstoši neiemācīto dzīves mācību stundu īpatnībām katrai ir individuāli.

Vīrieša vēlme patikt sievietēm var būt tik ekstrēma, ka visas sievietes izsmej šo vīrieti, lai gan vīrietim ir vērtības, kuras sievietes šajā vīrietī vērtē ļoti augstu. Daži vecpuiši makšķerē sievietes, esot mierā vienalga ar ko. Dāvina ziedus un dārgas lietas, iemācās arvien jaunākus pievilināšanas trikus, bet nekas nelīdz. Vēlme patikt ir iznīcinājusi viņos cilvēku, un viņa ķermenis tiek nonievāts.

Sievišķīgas apģērba detaļas, gari vai krāsoti mati, rotas u.c., kas dabas tautām ir dabiskas, padara mūsdienu vīriešus sievišķīgus. Kāpēc? Jo tieksme pēc ārējās formas jeb jēga ir izturētība. Iedzimtais šādās drānās paliek par vīrieti, jo viņš necenšas, valkājot svārkus, izpatikt sievietēm. Atbilstoši dotajām iespējām viņš joprojām ir viņš pats.

Vīrieša vēlme izpatikt sievietēm sākas no vēlmes patikt mātei. Puisēnam, mātes mīlulim, izaug sievišķīgi apaļš dibens, gurni un krūšu josla. Bez mērķtiecīga treniņa muskuļi paliek pieticīgi. Kaunuma apmatojums viņiem parādās vēlāk un ir šķidrs. Dzimumorgānu lielums parasti ir mazāks un funkcijas samazinājušās. Impotences pazīmes parādās tad, ja rodas īpaši liela vēlme izpatikt sievietēm.

Mēs visi esam bērni, un visi esam vairāk vai mazāk vēlējušies patikt vecākiem, lai noturētu vecākus savā tuvumā, lai tos nepazaudētu, lai pārspētu māsas un brāļus, lai kaut ko iegūtu, lai kaut kur nonāktu, lai krātu punktus. Šo savtīgo prasmi esam mantojuši no vecākiem, viņi savukārt no saviem vecākiem. Nevienu nav jēgas vainot. To darot, iznīcinām savas maņas. Gan jau saprotat, ka dzīve bez maņām jeb prāta ir būt mirušam.

Vēlme izpatikt padara cilvēku par vilinātāju. Vislabāk var pievilināt bērnus, jo viņi paši ir naivi un neprot atpazīt citu viltību. Kāpēc bērni nonāk perversu izmantotāju rokās? Jo viņu vecāki ar savu vēlmi izpatikt cits citam vēlas izpatikt arī bērnam, kas piekrīt visam labajam un ir ar mieru. Baiļu sajūta atgādina par sevi, noteikti atgādina, bet, ja pieaudzis cilvēks to neievēro, kā lai bērns to par kaut ko uzskata? Pievilināts, nelaimē nonācis bērns ir mūsu visu skolotājs, kas saka tikai ar labo un patīkamo pasaulē dzīvot nevar.

Sliktais nav jānoliedz, no tā nav jābaidās, ar to iārēkinās.

To, kurš atbrīvo savu vēlmi patikt, nevar pievilināt. Baiļu atbrīvošanas vietā vecāki diemžēl sāk baidīt bērnus vēl vairāk. Bērni jau tā ir akli un kurli no bailēm. Baiļu pāraugšana naidā pie šādas audzināšanas ir nelabojama./« bailīgs bērns tiek baidīts, dusmīgam bērnam tiek nodarīts pāri. Otra iespēja glābt savus bērnus ir bērnu uzraudzīšana jeb drošināšana. Šādi nevienu mirkli nedrīkstam izlaist bērnus no acīm. Audzinātājus jau aizvieto apsargi, īpaši slavenu vecāku bērniem. Šāda pastāvīga uzraudzība nozīmē atņemt bērnam iespēju pabūt vienatnē jeb attīstīties pārcilvēku. Tikai vienatnē esot, ķermenis var atklāt, ka viņš ir kopā ar cilvēku un spēj sazināties ar savu otro es. Šādi zūd vientulības sajūta.

Pastāvīga sabiedrība audzē bailes palikt vienam. Bērnam vajag gulēt savā gultā, aizmigt vienam, kad pienācis laiks miegam, un pastāvīgi pamosties. Midzināšanai klēpī būtu jābūt vien izņēmumam. Mierīga nakts pasaciņa, kas padara miegu par bērna draugu, ir tuva sirdij arī dažas dienas vecam jaundzimušajam, ja māte grūtniecības laikā lasījusi pasakas. īpaši tad, ja viņa lasījusi tās gan sev, gan auglim. Bērns, kurš pamostoties, kamēr no acīm nav izgaisis miegs, sāk skaļi brēkt, noteikti baidās palikt viens.

Vecāku bailes palikt vieniem pārceļas arī uz bērnu. Bērns, kas pastāvīgi ieķēries mātei brunčos, jau pieprasa sabiedrību. Māte baidās, ka bērns baidās, un slēgtais baiļu aplis ripo uz priekšu. Māte baidās, ka bērns baidās, un bērns baidās, ka māte baidās. Kāds briesmīgs baiļu kopums!

Dzīve nav tikai valkāšanās vienam otra astē. Arī darbs ir jādara. Bailes padara vajadzību par vēlmi, un no bērna tiek prasīta drosme. Bērns arī ir drosmīgs, lai patiktu, sākumā vecākiem, vēlāk jau arvien lielākajam paziņu lokam, tikai arī bailes ir lielākas. Slēptas bailes pievelk visu, no kā cilvēks baidās. Tā vietā, lai uzskatītu draudus par briesmīgiem, draudu enerģija būtu jāatbrīvo, tad briesmas izpaliks.

Atbrīvojiet arī vēlmi patikt ar to, ka esmu labs bērna vecāks, kas rūpējas par savu bērnu, paredz visus draudus, nekad neatstāj bērnu vienu vai cita vecāka aprūpē. Nobijies vecāks, kas saskata pasaulē tikai slikto, māca savam bērnam būt naidīgam pret pasauli. Pēc šāda bērna domām, akmens viņam uz galvas ir nevis uzkritis, bet ielēcis sejā. Mazas neveiksmes liek vecākiem pastiprināt drošības pasākumus, bet dzīve liek interesēties par dzīvi. Kurš uzvarēs? Kā kuro reizi. Vispirms viens, tad otrs.

Jo lielāks ir vecāku labās gribas spēks, jo vairāk bērns izveidojas par infāntilu, dzīvei svešu un naivu cilvēku, kas pārstāj dzīvot pēc savām vajadzībām un dzīvo tikai pēc vecāku vēlmēm. Viņam neļauj iet nekur, kur varētu būt kaut kas slikts, taču sliktais ir visur. Bērnudārzu var aizvietot ar aukli. Skolas aizvietošana ar mājskolotāju ir ievērojami grūtāka, taču arī tas ir iespējams. Laulības aizvietošana ar vecāku mīlēšanu jau kļūst obligāta. Ja bērns iedrošinās interesēties par pretējo dzimumu, tiesas spriedums ir tikai viens: “Tu nemīli savus vecākus/” Tas ir nāves grēks. Vecāku labā griba var būt tik akla, ka bērns netiek laists pat pie darba, jo darbs smērē, var ievainot un nogurdināt. Pārāk labi vecāki vēlas redzēt savu bērnu tīru, veselu un možu. Parādīšanai. Lai visiem patiktu.

Varat pavaicāt, kāpēc es stāstu kaut ko, kas ir tik tālu no dzīves. Stāstu tāpēc, ka pie manis ierodas daudz šādu cietēju. Viņu skaits aug tikpat ātri kā materiālā labklājība mums pašiem vai ap mums. Tas, kurš nav iemācījies kustināt savus locekļus, jo viņam bijusi pārāk laba dzīve, neiemācīsies kustināt savas smadzenes pat vislielākajā nelaimē. Labi vecāki ir izdarījuši to gan viena, gan otra bērna vietā. Viņi var nemaz nebūt bagāti cilvēki, bet viņos mīt īpaši liela vēlme būt labākiem vecākiem saviem bērniem, nekā bijuši viņu vecāki, ja viņiem šādi zināmi vecāki ir bijuši.

Neticami daudz ir tādu cilvēku, kas gan nevēlas lielīties, bet gribētu, lai bērni būtu pateicīgi par to, ka māte vai tēvs dienas pavadījuši, darbojoties ar bērniem, bet saimniecības darbus darījuši naktī. Bet bērni nav pateicīgi. Viņi sāk protestēt, noliegt vecākus, aiziet no mājām, pirms spārni nes. Kāpēc? Jo viņi nevēlas tikai labu aprūpēšanu un ucināšanos, viņi vēlas kopā ar vecākiem apdarīt mājas soli, jo viņiem ir jāiemācās šī dzīves joma. Tas, kurš saka viņa bērns nevēlas strādāt, nav ļāvis bērnam izvēlēties, bet ir pats izvēlējies bērnam darbu, turklāt arvien atbilstoši mātes vēlmēm. Vai licis bērnam darīt to, kas pašam nepatīk.

Bērna atradināšanās no darba izveidojas pati, ja vecāku labā griba vēlas visu izdarīt bērna vietā. Šādi viņi cer izveidot bērnam laimīgu nākotni. Sākumā vecāki vēlas, lai viņu bērnam būtu viegla dzīve, bērns vēlas to pašu. Ķermenis ātri pierod pie ērtībām un slinkošanas, kas par to, ka dvēselei vajadzīgas citas lietas. Tikmēr, kamēr dzīvo strādīgie vecāki, viss it kā būtu kārtībā, bet, ja vecāki pirms nāves saslimst un viņiem vajadzīgs atbalsts, bērns neprot to sniegt. Jo mazāk dzīves laikā sakrāts mantas, jo lielāks ir iesaistīto cilvēku izmisums. Visi ir vainīgi jeb valsts ir vainīga, ka dzīve ir slikta. Dzīve ir Cilvēks. Tātad valsts ir vainīga, ka cilvēks ir slikts. Valsts ir visi valsts pilsoņi, arī pats cilvēks. īsumā: cilvēks pats ir vainīgs, ka cilvēks pats ir slikts.

Vēlme patikt ar savu kārtīgumu, paaugstināto prasīgumu un stingrību ir tas pats, kas vēlme patikt ar to, ka esmu slikts bērna vecāks. Jo lielākam cilvēku lokam šāds bērna vecāks vēlas izpatikt, jo lielāks ir viņa terors pret bērnu. Bērnam jāstaigā kā pa diedziņu. Viņam nav vārda tiesību. Viņam jādara tas, ko vecāki no viņa gaida, un viņam ir aizliegts darīt to, ko vecāki nevēlas redzēt. Cilvēki, kuriem ir vienalga, par ko viņi tiek dēvēti, galvenais, lai būtu nauda, liek bērniem tikai strādāt. Kāds piespiež ar bailēm no soda, kāds maksā par katru kustību un atzīmi. Tiklīdz bērns saņem sliktu atzīmi, tiek aizliegts viss, kas agrāk bija laipni atļauts.

Cilvēki stāsta, kādas nāves bailes izraisījusi par maksimālo zemākas atzīmes iegūšana skolā. Sliktāka par mātes, tēva vai abu nievājošo ironiju bijusi klusēšana, kas bija kā brīdinājums par atteikšanos no bērna, ar kuru viņš laiku pa laikam ticis baidīts. Bērna izmisīgā zubrīšana, lai vecāki neizmestu mani no mājām, padarīja mācīšanos par pretīgu ienaidnieku; mācības tika turpinātas tikai tādēļ, lai saņemtu diplomu. Pat augstskolā viņi iet vecāku dēļ. Šāda mācīšanās nedod prasmi piemērot savas zināšanas praksē. Labi, ja dod pieredzi, ka es savus bērnus šādi neiznīcināšu. Daudzi vecāki aizmirst arī to, jo vēlme patikt apkārtējai videi ir spēcīgāka par pieredzi un līdzjūtību.

Ja jūs attaisnojat kārtīgumu un stingru prasīgumu, jūs pievelkat šādus bērnus. Jo lielāks ir šāds bērns, jo trulāks viņš ir pret jebkādām dvēseliskām vērtībām. Viņš zina, ka par visu jāmaksā, turklāt viņš precīzi zina, cik un kas maksā. Apelēšana pie viņa sirdsapziņas var viņu tikai saniknot. Viņš var pašaizliedzīgi palīdzēt tikai jau tā bagātajiem, jo, pēc viņa domām, bagātie attīsta pasauli.

Pārspīlēšana ar prasīgumu var novest bērnu līdz nāvei. Kamēr tik tālu nav, bērns uz visām pavēlēm reaģē ar protestu. Viņš nedara to, kas pavēlēts, viņš dara tikai to, kas patīk viņam pašam. Klusējošs protests var pamazām kļūt par aktīvu uzbrukumu. Jūs pieklājīgi lūdzat viņam kaut ko izdarīt, bet viņš metas jums virsū ar dūrēm.

Saka ikkatra cilvēka dvēselē mīt bērns. Tas arī mīt, tikai vienam šis bērns ir brīvs, otram ieslodzījumā. Tam, kuram kā bērnam ir bijušas tiesības būt bērnam, spēlēties ar rotaļlietām, skriet, rāpties un saplēst bikses uz sētas, visur bāzt savu degunu un uzdot muļķīgus jautājumus, sekot vecāku darbiem un darīšanām un izmēģināt savas iemaņas, un viņš par to nav kaunināts, pelts, sodīts, viņam neviens nav licis kļūt gudrākam, būt savu vecāku lepnumam utt., tam šis bērns ir brīvs. Bet tam, kurš kopš dzimšanas audzināts par pieklājīgu un strādīgu vecīti, bērns ir ieslodzījumā. Šādu cilvēku var pievilināt, un viņš uz to parakstās.

Neizdzīvota bērnišķīga fantāzija pieķeras tam, kas sola brīnumskaistu sapņu piepildīšanos. Šādi tiek aizvilināti ne tikai jauni skuķi vai puiši, šādi arī pieauguši laulāti cilvēki pamet savas ģimenes un aizrautīgi nopūšas: “Es nekad agrāk neesmu bijis tik laimīgs!” Atstātais dzīvesbiedrs un bērni ar to tiek automātiski svītroti. Daži aizvilinātie pasaka dzīvesbiedram tieši sejā: “Es nekad neesmu bijis ar tevi laimīgs/” uzsverot vārdu “nekad”, lai uzvērtu savas laimes īpašo statusu.

Šādā teicienā vienmēr mīt vēlme atmaksāt otram par to, ka viņš nav man agrāk šo īpašo devis. Neviens no šiem cilvēkiem neieklausās savā iekšējā balsī, kas saka tas, ko tu pašlaik izdarīji ar citu, drīz vien tiks izdarīts ar tevi. Drīz kāds teikt tev: “Es nekad neesmu bijis ar tevi laimīgs!” Tāpēc katram gadījumam iedomājieties jau tagad, ko jūsu sirds uz to atbildētu. Varbūt tad neradīsies vēlme salauzt citam sirdi.

Cilvēku nevar aizvilināt, ja viņam nav vajadzības izpatikt. Cilvēku nevarētu nolīdzināt ar zemi, ja viņš būtu viņš pats jeb Cilvēks. Lielākajai daļai nepietiek ar patikšanu vienam cilvēkam, daudzi pastāvīgi kaļ karstu, lai neļautu derīgajai precei aizmukt. Tas nozīmē, ka neticami daudz cilvēku dzīvo bez mīlestības, it kā piespiedu situācijā, jo nekā labāka attiecīgajā brīdī nav pa rokai.

Ja jūs esat bijis šāds cietējs vai ciešanu radītājs, atzīstiet savas kļūdas, pretējā gadījumā pēc kāda laika nonāksit tieši pretējā situācijā. Ciešanu sagādātājs kļūst par cietēju, jo izrādās, ka jaunā laime nemaz nebija laime. Bija tikai svētdienas prieks, kas ikdienas trakumā kļuva par skumjām. Cietējs, kas noslēpis savas asaras, kļūst par aizvainotu atriebēju. Jo lielāks bijis viņa lepnums, jo lielāks ir aizvainojums un akls naids. Jo vairāk viņš nodarījis sāpes, jo vairāk tiek nodarīts viņam, un viņa naids var būt iznīcinošs. Kauns, ka citi ir redzējuši manu aizvainojumu, nogalina.

Reizēm, lai neteiktu, ka kāds kādu ir “nogalinājis”, saka “nositis”. Apvainotāja nosišana ir līdz ar zemi nolīdzināta cilvēka vēlme atdarīt otram to, ko viņš nodarījis man. Līdz ar zemi nolīdzināts cilvēks vienmēr vēlas atriebties. Šīs vēlmes izpaušana ir atkarīga no inteliģences pakāpes.

Cilvēks ar zemu inteliģences līmeni nosit otru, un viņš ir noziedznieks. Cilvēks ar augstu inteliģences līmeni sāk otru mocīt. Ģimenes attiecībās cilvēki tiek mocīti ar to lietu palīdzību, kas citiem patīk. Mokāmajam jāsajūt, cik slikti viņam ir bez šīm lietām. Šīs lietas ir nauda, vērtslietas, dzīvoklis vai cits nekustamais īpašums un, protams, bērni. Lietas necieš, tās saplīst. Nauda izput pa vējam. Nekustamais īpašums zaudē vērtību. Bet no bērniem paliek pāri cilvēki drupas.

Vienalga, kas dzīvē ir bijis, nenovērtējiet par zemu savu pagātni. Daži labi cilvēki, kas apglabājuši savu dzīvesbiedru, liegi nopūšas, runājot par savu jauno laimi: “Es nekad nebūtu iedomājies, ka laime var būt šāda.” It kā viņš nekad agrāk nebūtu bijis laimīgs. Esmu teikusi, ka zelta cilvēks, jūsu dzīvesbiedrs, tagad kapā apgriežas otrādi. Viņam ir tik sāpīgi. Vai jūs nesaprotat, kā jūs nodarāt pāri? Kā jūsu slimība var izzust? Neviens neiedrošināsies jums to teikt, jo visi vēlas būt labi cilvēki, bet es saku, jo man vajag būt cilvēkam. Jūs varat dusmoties. Bet padomājiet: es nenācu pie jums, lai to pateiktu, jūs nācāt vaicāt man padomu, un es atbildēju.

VĒLME PATIKT KĀ CILVĒKAM

Visai bieži sev par attaisnojumu tiek teikts: es jau negribēju neko citu, tikai lai mani uzskata par cilvēku. Tā ir vēlme patikt kā cilvēkam. Saku tas, kurš pats neuzskata sevi par cilvēku, arī citu neuzskata par cilvēku. Kamēr viņš iemācās būt cilvēks, viss iet pa veco taciņu. Tas nozīmē, ka tam, kurš vēlas, lai tiktu uzskatīts par cilvēku, jāsāk pierādīt, ka viņš ir cilvēks. Bet tas nav iespējams, jo cilvēks ir garīga būtne acīm neredzama patiesība, kas pati sevi pierāda, ja tā pastāv. Tomēr tas tiek darīts pastāvīgi, it kā pierādītu savu neprātību.

PATIESS GADĪJUMS

Kādā spirgtā rudens rītā devos pa gājēju ne visai iecienītu Tallinas ielu. Kā vienmēr domāju savas domas, nodarbojos ar savām problēmām, un pēkšņi apstājos. Kaut kas it kā būtu bijis ne īsti tā, kā vajadzētu. Paraudzījos atpakaļ un ieraudzīju vecu dzērāju, kas, sarāvies čokurā kā kaķis, gulēja pie mājas sienas ar laimīgu smaidu sejā. Pirms pavisam neilga laika šādu briesmīgu skatu būtu pamanījusi no tālienes. Pavaicāju sev, kā es biju tik mierīgi pagājusi garām cilvēkam, ka nesāp sirds. Vai esmu kļuvusi vienaldzīga? Sajūta atbildēja tā, ka saprāts apstulba: “Bet te nemaz nav cilvēka. Klaiņojošie kaķi un suņi tā gul, un, tā kā tu uztver tos tādus, kādi viņi ir, arī šeit rīkojies tāpat. Par cilvēku var uzskatīt to, kas pats sevi uzskata par cilvēku. Paraugies uz viņu, mācies un māci citiem, lai ar jums visiem kaut kas tāds nenotiktu. ”

Tas bija maigākais un no sabiedrības viedokļa nekaitīgākais variants cilvēka kļūšanai par dzīvnieku. 'Iomēr es nevaru neuzvērt, ka šāds dibenā nolaidies cilvēks tomēr piedzimis kā cilvēks un viņa dzīves ceļš sākās no mājām. Mīlošu vecāku bērns nekļūst par dzīvnieku. Noteikti arī viņa dzīvē bija periods, kad viņš vēlējās pierādīt, ka ir cilvēks, bet tagad šī vēlme bija kļuvusi par nevēlēšanos pierādīt, ka viņš ir cilvēks stresu, kas padarīja cilvēku par dzīvnieku.

Jo mazākā vecumā cilvēks atmet ar roku vēlmei pierādīt es esmu cilvēks, jo vienalga neviens neuzskata mani par cilvēku, jo agrāk cilvēks kļūst par dzīvnieku. Jauns dzīvnieks ir aktīvs un spēcīgs, vecs dzīvnieks ir pasīvs un noguris. Vecs sabiedriskā izpratnē ir nekaitīgs, bet jauns ir bīstams, lāpēc sabiedrībai, tas nozīmē visiem mums, labajiem cilvēkiem, par to jādomā. Ļoti nopietni jādomā. Ja ne viņu dēļ, tad vismaz sevis dēļ.

/

Jo agrāk mēs sākam domāt, jo labāka ir mūsu pašu dzīve. Pret to, kurš uzskata bērnu par cilvēku, arī bērns var attiekties ar cieņu. To, kurš uzskata jaunieti par cilvēku, arī jaunietis uzskata par cilvēku. Tas, kurš iemācījis uzskatīt par cilvēku bērnu un jaunieti, jebkuru cilvēku pasaulē vispirms uzskata par cilvēku, un viņš pats tiek uzskatīts par cilvēku.

Kā uzskatīt par cilvēku to, kas pats vairs neuzskata sevi par cilvēku un iznīcina sevī visu cilvēcisko? Šādā situācijā jāsauc palīgā sava dievišķā cilvēka esības dāvana saprāts. Ja jūtas pieviļ, palīgā tiek ņemtas zināšanas. Manas jūtas nepazina cilvēku šādā par dzīvnieku kļuvušā cilvēkā. Kāpēc?

Kāpēc mēs reizēm sakām: “Vai, es tevi nepazinu/” Otrs var pēc izskata būt mainījies maz, bet es viņu neatpazinu . Dažu senāku paziņu gadījumā tā ir laba sajūta , dažu gadījumā slikta. Tas nozīmē: pret to, kurš kļuvis līdzsvarotāks, ir laba sajūta , pret to, kurš kļuvis nelīdzsvarotāks, ir slikta sajūta , lai gan viņš ir patīkamāks nekā jebkad agrāk. Cilvēks, kas, novecojot un ārēji mainoties, ir palicis viņš pats, nav mainījies. Viņu mēs vienmēr atpazīsim , la var būt sirdi spirdzinoša sajūta .

Reizēm sakām: “Es pats sevi vairs nepazīstu.” Vai esat padomājuši, ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka cilvēka vēlme darīt labu ir kļuvusi par nevēlēšanos. Materiālā pasaulē ir divas iespējas: tas, kurš nedara labu, dara sliktu. Kaut vai tikai pats sev. Tas nozīmē: tieši sev, bet netieši arī citiem.

1)    Aktīvās darbošanās kļūšana par pasīvu lietu palaišanu pašplūsmā ir slikta darīšana.

Vispirms sev.

2)    Labas aktīvās darbošanās kļūšana par sliktu aktīvu darbošanos ir ļauna darīšana.

Vispirms citiem.

Ja jūs nejūtat cilvēkā cilvēku, uztveriet viņu kā dzīvnieku, bet ziniet, ka arī dzīvniekam ir dvēsele un arī pret viņu jāattiecas ar cieņu. Kurš pirmais izskrien cauri durvīm, kad durvis tiek atvērtas? Suns vai jūs? Suns, vai ne. Jūs neļaunojaties, ja jūs viņu mīlat. Viņa skriešana un ielēkšana dīvānā pirms jums, lai sagaidītu jūs tur ar mirdzošām acīm un luncinātu asti, liek jums smieties. Tas nekas, ka sasmērējis dīvānu. Ja mēs iesākumā tāpat attiektos pret cilvēkiem, kas neprot būt cilvēki, jo viņiem no bērna kājas nav dota iespēja būt cilvēkiem, viņi atpazītu sevī cilvēku. Nav iespējams, ka nepazītu. Tas, ka tas nenotiek acīm redzami un jūsu acu priekšā, ir cita lieta.

Tas nenozīmē, ka jums būtu jāsāk dzīvot saskaņā ar dzīvnieku valsts likumiem un jāļauj kāpt sev uz galvas cilvēkiem, kas neprot būt cilvēki. Ja, tāpat kā sunim, jūs draudzīgi mācāt viņam uzvesties, viņš nākamreiz vairs nelīdīs dīvānā ar dubļainām kājām. Cilvēki, kas neprot uzvesties, ātri to iemācās, ja tas ir nepieciešams. Viņi ir pateicīgi par mācīšanu. Ja jūs, sakožot zobus, piespiežat sevi būt draudzīgiem un uzskatāt, ka viņš to nesapratīs, jūs maldāties.

Ja jūs gaidāt, lai viņš mainītos pirmais, jūs patiesībā gaidāt, lai kāds viņu jums mainītu. Tas nozīmē, ka jūs gaidāt, lai jūs uzskatītu par cilvēku tas, kas vēl nav cilvēks. Tas nozīmē, ka vienlaikus esat baiļu gūsteknis un viņa uzraugs, kas darbojas te vienā, te otrā lomā, līdz ciešanu mērs ir pilns un tad kādam ir jāpalīdz.

a)    Ieslodzītais zina, ka viņš tiek uzskatīts par cilvēku, bet uzraugs neuzskata viņu par cilvēku. Kāpēc? Jo viņš grib saņemt par šo darbu vairāk.

b)    Uzraugs arī vēlas, lai viņu uzskata par cilvēku, bet priekšniecība neuzskata. Jo priekšnieks vēlas vēl vairāk saņemt par darbu.

c)    Priekšnieks vēl vairāk vēlas, lai viņš tiktu uzskatīts par cilvēku, jo viņam ir svarīgāks amats, bet valdība neuzskata. Jo valdība vēlas gūt drošības sajūtu.

d)    Katram ministram, ja viņš vairs nespēj noturēt muti ciet, ir tiesības pieprasīt: “Vai man nav tiesību būt cilvēkam!” Jo viņš vēlas mieru. Bet tauta neuzskata ministrus par cilvēkiem, jo ikviens no viņiem visu laiku vēlas kaut ko sev.

e)    Secībā vēl ir prezidents. Ja arī viņš pieprasa to pašu, nonākam atpakaļ cietuma kamerā. Mute ciet, kamēr kāds atnāks un izglābs. Kas izglābs? No šādām vēlmēm var izglābt tikai nāve. Gan personiskajā, gan sabiedriskajā jomā iznākums ir apaļa nulle.

Ja kāds vēlas patikt ar to, ka uzskata citus cilvēkus par cilvēkiem, viņš tiek izmantots visnežēlīgākajā veidā. Šāda vēlme patiesībā ir netaisnības profilakse. Ta ir noteikumu uzstādīšana bez vārdiem: es uzskatu tevi par cilvēku, tev arī jāuzskata mani par cilvēku. Pats uzskata ieslodzīto par ieslodzīto un vēlas, lai ieslodzītais uzskatītu viņu par sev līdzīgu. Ieslodzītais arī uzskata. Viņš izmanto pret viņu cilvēcisku attieksmi izrādošā uzrauga vēlmi izpatikt un labākajā gadījumā aizbēg. Uzraugs tādējādi kļūst par noziedznieku, kuram tiek spriesta tiesa. Sliktākajā gadījumā ieslodzītais apsargu nogalina. Tam, kurš atbrīvo savas vēlmes, zemapziņa ir moža un ļauj būt cilvēkam tik daudz, cik to ļauj pretējā

puse. Jeb tikmēr, kamēr sabiedrība mēs visi esam gatavi ieslodzīto pilnīgai atbrīvošanai.

Kamēr sabiedrība saskata ieslodzītajā tikai noziedznieku, pat savu laiku nosēdējušu ieslodzīto ir bīstami atbrīvot, nemaz nerunājot par amnestiju. Viens sevi par cilvēku uzskatošs dzīvnieks var no jauna nogādāt aiz restēm atbrīvoto ieslodzīto, kuram cietums nav palīdzējis kļūt par cilvēku. No tā ari radies uzskats, ka cietumnieki nemaz nav cilvēki. Turklāt tā ir taisnība: cilvēks ir garīga būtne, kurai nav vietas cietumā. Cietumā nonāk tikai tie, kuru dvēsele jau sen pirms tam ir pilnībā nonākusi stresu gūstā.

Dabā ir tā, ka neredzamais saturs nosaka redzamo formu jeb svarīgākais nosaka mazāk svarīgo. Ja cilvēkam ir īpaši liela vēlme pierādīt, ka viņš ir cilvēks, viņš nesaprot, kas ir svarīgs un kas nav. Viņam vissvarīgākais ir pierādīt, ka viņš ir lielisks cilvēks. vŠādi cilvēks nelabojami tiek reducēts ķermenī un sāk eksponēt sava ķermeņa unikālumu.

Vēlme pierādīt, ka es esmu cilvēks, reducējas vēlmē pierādīt, ka es esmu īpaša sieviete vai vīrietis. Pierādījumam jāeksponē ģenitālijas, sievietēm arī krūtis, un tas arvien biežāk tiek darīts. Sportiskas sacīkstes šajā jomā ir neizsakāmi izdomas bagātas. Eksponēt jeb izrādīt var tikai sekundārās dzimumpazīmes jeb svarīgākos pierādītājus jau ir ielikusi ķermenī daba, it kā sakot, kas tās nevienam nav jārāda. Gudrs cilvēks nav ar mieru. Viņš kaislīgi vēlas parādīt, ka ir dabas pavēlnieks. r fā viņš sāk demonstrēt savus primāros dzimumorgānus. Eksponēšana kļūst par demonstrēšanu. Jeb vēlme parādīt kļūst par rādīšanu. Vēlme kļūst par darbību.

"Kā ķermenis var demonstrēt apslēptos orgānus?” vaicāsit. Sieviešu olvadus un dzemdi un vīrieša sēkliniekus un priekšdziedzeri neviens, izņemot ārstus, taču nevar redzēt. Jā, bet to esamību apliecina darbaspējas jeb funkcija. Vēlme apliecināt, ka es esmu vīrietis, audzē vīrieša lepnumu, ja viņš nodarbojas ar seksu ar iespējami daudz sievietēm. Ja sākumā ir svarīga kvantitāte, tad vēlāk kvalitāte. Liels lepnums nav mierā ar ielasmeitām, tam nepieciešama princese un karaliene, bagāta vai slavena, skaista vai veiksmīga. Lepnums iznīcina spējas domāt, un šādi visgudrākais un izcilākais vīrietis var nonākt situācijā, kad visi rokas viņa anatomijā un fizioloģijā, piemēram, ar mediju starpniecību. Gan jau beigās atradīs, ka viņš nemaz nav īsts vīrietis.

Vīrietis ir materiālā līmeņa veidotājs, tāpēc vīriešu seksuālie piedzīvojumi ir dabiskāki nekā tāda pati rīcība sieviešu vidū. Kāpēc vīrieši tomēr iet pie sievietēm? Ja vīrietis neatrod sevi jeb cilvēku citur, viņš cer atrast to pie sievietēm.

Vīrietis vēlas nokļūt atpakaļ tur, no kurienes viņš nācis, sievietes klēpī. Tas, kuram klājas slikti, vēlētos nonākt atpakaļ sākumā. Cerība nākamreiz rīkoties pareizi liek tā vēlēties. Šādi vīrietis var meklēt, kamēr vairs nav ko meklēt rodas impotence. Tagad vīrietis atdotu jebko, lai iegūtu potenci paaugstinošus līdzekļus. Nauda atrisina problēmas, un šie līdzekļi tiek izdomāti. Izdomāti gan, tikai cilvēki nesaprot, ko tie nes līdzi.

'lā ir pātagas iegādāšanās sev par savu paša naudu, lai gan būtu nepieciešama atpūta un atrašanās savā nodabā, lai saprastu problēmu. Pašapmāns, kas tiek izdomāts kādas funkcijas mirklīgas atjaunošanās vārdā, bojā vietu, kur šāda laba doma radusies, smadzenes. Gudru vīriešu smadzeņu slimību biežuma pieaugums liecina, ka gudri vīrieši nenodarbojas ar seksu mīlestības, bet gan pienākuma apziņas dēļ. Vēlme pierādīt, ka es esmu gudrs cilvēks, iznīcina smadzenes. Pierādīts vienmēr tiek pretējais.

Šādi saprātīgiem cilvēkiem vēlme izpatikt arvien vairāk kļūst par pienākumu izpalikt. Padarot sevi arvien neīstāku, cilvēks sevi attaisno: man tas jādara, jo esmu neizbēgamā situācijā. Runātāji nezina, ka viņu problēma atrisinātos, ja viņi no visas sirds atbrīvotu savu vēlmi izpatikt.

PAR SEVIS IZNĪCINĀŠANU

Lai saprastu, kāpēc vēlme patikt ir sevis iznīcināšana, derētu zināt, kas ir cilvēks.

Vai jūs esat kādreiz sev pavaicājuši: '‘Kas es vispār esmu?” Droši vien ne. Ja kāds jums kādreiz kaut ko tādu vaicājis, tas noteikti radījis vēlmi kaitinoši atbildēt: “Cilvēks esmu, vai tad tu neredzi!” bet parasti tā nevaicā. Vaicā tā, ka var pateikt savu vārdu, vecumu, amatu, darbavietu. Par to, ka cilvēks, neviens nešaubās. Es, redzat, šaubos gan.

Cilvēks ir garīga būtne, kas ierodas iemācīties materiālā līmeņa mācību stundas. Viņš ierodas vienu dzīvi pēc citas, zinot, ka uz attīstības kāpnēm nedrīkstam izlaist nevienu pakāpienu. Viņš zina, ka līdzīgais labāk saprot līdzīgo, tāpēc materiālums jāiepazīst materiālā ķermenī. Šādi garīgā būtne arī izvēlas sev materiālo ķermeni kā materiālā līmeņa draugu, ar kuru kopā izstaigā noteiktu daļu likteņa.

Gars ir jūtas, dvēsele ir sajūtas.

Gars izvēlas dzīves mācību stundu atrašanās vietu, dvēsele izvēlas mācību līdzekļus.

Garīgā būtne zina, kādas grūtības to sagaida šajā pasaulē, bet tā ierodas iemācīties arī tās. Apziņa līdz maz, ja to neizzina. Neizzinātas zināšanas tiek saprastas un lietotas materiālā līmeņa veidošanai. Gudrība, kas vienlaikus darbojas gan garīgā, gan fiziskā līmenī, ir dzīves gudrība.

Jautājums: Ko nozīmē garīga būtne? Vai to iespējams redzēt?

Atbilde: Ir gan, ja skatāties ar sirdi. Tūlīt es to aprakstīšu. Skatieties, jūsu iekšienē ir viens punkts, no kura visos virzienos izplūst enerģijas viļņi. Tiem nav gala. Šāds arī esat jūs cilvēks jeb garīga būtne.

Jautājums: Vai jums ir sākums vai beigas? Nav. Ir tikai centrālais punkts. Vai dzīvei ir sākums vai beigas? Vai debesīm ir sākums vai beigas? Vai Dievam ir sākums vai beigas?

Atbilde: Nav. Tie visi taču ir viena un tā pati enerģija. Tikai nosaukumi ir dažādi atbilstoši tam, ar kādu izpratni mēs uz tiem raugāmies. Padomājiet: “Man nav robežu, dzīvei nav robežu, Dievam nav robežu. Manas dzīves centrālais punkts ir manī, Dieva centrālais punkts arī ir manī, un es ar savu centrālo punktu esmu viņos. īsāk sakot: manī ir viss, un es esmu visā.” Mēs varētu saredzēt to ar savu sirdi, sadzirdēt ar sirdi, saost ar sirdi, izgaršot un aptaustīt jeb sajust, ka nenorobežotu sevi ar bailēm. Mūs aizvaino, ja kāds saka: “Aprobežots cilvēks!” Mēs esam aprobežoti, atzīsim to, tad vairs nebūsim tik aprobežoti. Aprobežotība un neierobežotība pastāv katrā cilvēkā.

Aprobežotam cilvēkam rodas slimības. Kā?

Atcerieties, kā jums no bērna kājas lika mācīts, kad netikāt galā ar kādu grūtāku lietu. Gan jau teica: “Saņemies!” Saņēmāties. Līdz šim arvien saņematies, lai gan tas vairs nepalīdz. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka dzīvojam ar bailēm un automātiski darām to, ko dara bailes: sasprindzina, saīsinās, saraujas, sastingst, stindzina. Ja esam kaut ko izdarījuši, tūlīt sākam to vērtēt jeb iznīcināt.

Visu, kas ir ierobežots, var vērtēt. Viss, kas ir neierobežots, ir nenovērtējams.

Ziniet, ka vienmēr, kad sakāt “es”, “pats” vai “cilvēks”, sāk darboties garīgās būtnes enerģija. Iedomājieties garīgu būtni un tās saņemšanos. Jūs paņemt to kā bezgalīgas debesis un sākat spiest kopā no vidus. Mobilizējat un koncentrējat, lai to kā desu pārlocītu uz pusēm. Nepieciešams laiks, spēks, bet tas tiek izdarīts. Sākat cīkstēties ar dzīvi un vai, kāda nelaime! Jūtat, ka miesa joprojām ir vārga. Nemaz netiekat galā. Tad rājat sevi paši vai kāds cits saka: “Saņemies!” Saņematies. Sakopojat visus spēkus un prasmi rokās, bet no bailēm, ka joprojām nevarat iegūt to, ko vēlaties, rokas savelkas dūrēs. Tagad dodaties un iesitat kādam, kas, pēc jūsu domām, ir vainīgs. Bet varbūt arī neiesitat, jo savās iepriekšējās dzīvēs esat jau pietiekami daudz situši un likuši sisti un jūtat, ka šādi lietas nedara.

Ko jūs tad darāt? Ko viens nobijies cilvēks var padarīt? Viņš spēj domāt tikai vienā virzienā. Tas nozīmē, ka viņš vēl vairāk saņemas un dūre koncentrējas arvien mazākā, bet attiecīgi blīvākā enerģijā slimības perēklī. Cilvēka audus nevar sapresēt blīvākus par smago metālu, jo ķermenis pirms tam iet bojā. Dvēsele tagad var izdarīt secinājumus par pagājušās dzīves kļūdām un veidot nākamās dzīves plānus.

Tatad: sakopošanās, mobilizācija, koncentrēšanās ir kļūda. Bet kā vajadzētu?

PATIESS GADĪJUMS

Kādu dienu eju pa ielu un skatos uz zēniem, kas kā putnu bars mazā ielā darbojas savā nodabā. Pa gabalu redzams, ka viens gudra paskata zēns ir raudājis. Kas viņam nodarījis pāri? Ir redzams, ka citi zēni ir mierīgi. Kā jūs domājat, kur cilvēkus visbiežāk apžēlo un kur viņiem rada bailes? Protams, mājās. Dzirdu, kā zēnu kompānijas barvedis draudzīgi pamāca: “Klausies, neņem pierē, ko tu ņemies!”

Savā nodabā iesmējos, jo tik gudru mācību sen nebiju dzirdējusi. Cik gan būtu jauki, ja šī vīrieša prātīgums par biksēm, kas saplēstas uz žoga, netiktu iespiests stūri, kad gudri cilvēki liek viņam saņemties.

Iedomājieties, kā jūsu atbrīvojat saspiesto sevi un kā tas izklājas kā debesis. Dzīves neiemācītās mācību stundas ir kā mākoņi debesīs tik ierobežoti kā jūsu bailes. Skatieties, mākonim ir tāds pats centrālais punkts kā jums gara būtnei. Mēģiniet nogādāt savu centrālo punktu sava problēmu mākoņa centrālajā punktā jeb koncentrēties. Tūlīt tas var neizdoties.

Ja jūs zināt, ka vajag koncentrēties, starp šiem diviem punktiem izveidojas taisne un jūs varat ar koncentrēšanos spert soli otra centrālā punkta virzienā. Ja izjūtat un domājat, šis tas jau kļūst skaidrāks. Rītdien koncentrējieties vēl, un kaut kas kļūs vēl skaidrāks. Varbūt tagad būs jāapdomājas vairākas dienas vai vairākas nedēļas, jo iegūtā informācija ir ietilpīga.

Koncentrējoties arvien vairāk mērķa virzienā, nonāksit līdz pirmās problēmas centrālajam punktam un sajutīsit, it kā tajā būtu atiris kāds valdziņš, lā ir problēmu radījusī sākuma enerģija, kas izira ar tikai cilvēkam raksturīgu koncentrēšanos un atrisināja visu atlikušo problēmu. Pati atrisināja, jums nekas cits nebija jādara. Jūs jau tā bijāt rīkojušies kā cilvēks. Koncentrēšanās uz nākamo problēmu jau vedas ievērojami vieglāk.

Dzīvnieks prot saņemties un uzbrukt iedomātajam ienaidniekam, lai notiek kas notikdams. Cilvēka prātīgumam atbilstošā cienīgā rīcība ir koncentrēšanās, ar kuras palīdzību ir iespējams atrisināt visas cilvēka garīgās un laicīgās problēmas.

Katrs cilvēks spēj koncentrēties, lai gan daudzi sūdzas, pirms sāk izmēģināt, ka tas neizdodas. Jo lielākas ir bailes, jo vairāk jūs steidzaties un jo grūtāk tas nākas. Ja jūsos nav pastāvības, vairāk nemaz nemēģiniet. Atbrīvojiet bailes un centieties mierīgi un lēni, apzināti koncentrēties. Domās runājiet ar sevi: “Es atbrīvoju bailes. 7as aiziet. Tagad es koncentrējos. Labi neizdodas. Mēģinu vēlreiz. Nedaudz izdevās. ” Atrodiet paši vārdus, ar kuriem sevi uzrunāt. Izjūtiet ķermeņa atslābināšanos, pretējā gadījumā tas ir pašapmāns. Atslābinieties. Koncentrējieties vēlreiz. Sakāmvārds saka pastāvība aizved pie mērķa. Aizvedīs, ticiet.

Varat teikt, ka tā ir utopija un katra koncentrēšanās nepadarīs jūsu smago gaidāmo darbu. Nepadarīs, taču jums būs palīgi. Atnāks it kā paši, lai gan jūs nevienu nebūsit aicinājuši. Viņi ieradīsies, jo viņiem šī mācību stunda ir nepieciešama. Jūs savukārt dosities palīdzēt kādam citam cilvēkam, jo viņa koncentrēšanās darbam jums būs nepieciešama jūsu attīstībai. Garīgas sabiedrības ideja arī ir šāda vienotība, kurā ikviens dara to, kas viņu attīsta, un galarezultātā viss, kas vajadzīgs, tiek izdarīts. Neviens nepārrēķina naudā to, cik daudz es darīju tev un cik daudz tu paliki parādā man, bet ir laimīgs, ka atbilstoši spējām varēja kaut ko izdarīt varēja būt cilvēks.

Gudrais koncentrējās uz palīdzēšanu muļķim, un muļķis koncentrējās uz palīdzēšanu gudrajam ir daudzas lietas, kuras gudrie neprot, bet muļķākie prot. Abi ir apmierināti ar sevi un viens otru. Pašlaik mēs dzīvojam tāpat, tikai attieksme ir tieši pretēja vajadzībām. Tas nozīmē, ka sejā viens otram pateicas un samaksā par padarīto darbu, bet aiz muguras apsmej cits cita muļķību un neveiklību. Rezultāts ir stresā dzīvojoši cilvēki. Tātad, ja atbrīvojat stresus, darāt to pašu darbu, bet attiecaties pret darbu ar mīlestību, protat koncentrēties un esat laimīgi, ka protat to, ko protat, un pateicaties debesīm, ka kāds prot to, ko jūs vēl neprotat.

Zemapziņā katrs cilvēks prot koncentrēties. Kā to atpazīt? Piemēram, jūs dodaties ar kādu runāt un pirms sarunas sākuma pat sev negaidīti pavaicājat: “Vai tu esi šeit?” lai gan redzat, ka viņš ir šeit. Ja otrs jūs neievēro, viņa patiešām šeit nav. Tas nozīmē, ka viņš ir kaut kam koncentrējies un gars ir projām. Tā kā dvēsele ir mājās, tā ļauj viņam ķermeniski darīt visu, arī augsti kvalificētu darbu.

Sirds ir primārais saziņas līdzeklis, un tā zina, kāpēc no jūsu mutes nāca šādi vārdi. Var gadīties, ka uzrunātais paskatās uz jums un jūs apjaušat, ka viņš jūsu teikto nav sapratis. Tas nozīmē, ka par pieklājīgu izskolots ķermenis uzvedas automātiski, pirms gars nonācis mājās. Kāds cits var pavaicāt jums tāpat, un jūs brīnāties: “Es taču esmu šeit, kāpēc tu tā vaicā?” Varbūt pat dusmojaties.

Daži aizraujas un sāk purināt koncentrējušos cilvēku: “Kas ar tevi notiek?” Bet ar otru nenotiek nekas, viņš vienkārši koncentrējies uz vissvarīgāko cilvēka attīstīšanu sevī. Lielākā daļa cilvēku spēj koncentrēties, tikai esot savā nodabā, daži to spēj vienalga cik lielā un trokšņainā vidē. Tas, kurš pats to neprot, redzot koncentrējušos cilvēku, var nonākt panikā.

Vārds “koncentrēšanās” netiek bieži lietots. Par to, kurš koncentrējas, parasti saka: dziļās domās iegrimis cilvēks. Iemācieties lietot pareizi vārdu, tad netraucēti varēsit dot labu padomu citam, piemēram, skolēnam: “Koncentrējies. Centies atrast uzdevuma kodolu!” un viņš atradīs, ja jūs viņu nervozi nesteidzināsit. Turklāt paskaidrojot, ka viņa smadzenes ir nogurušas no pārpūles, ka nedaudz jāizklaidējas, jāpaskraida apkārt, pēc tam no jauna jākoncentrējas mācībām, patiešām palīdzēsit bērnam. Pēc tam mācības veiksies it kā pašas no sevis.

Koncentrējies cilvēks izskata ziņā salīdzināms ar garīgi slima izskatu un uzvedību. Abiem gara centrālais punkts pašreizējā brīdī atrodas ārpus ķermeņa un dvēseles robežām. Jo uz augstāku un tālāku problēmu cilvēks koncentrējas, jo augstāk un tālāk ir viņa gars. Nosauksim gara centrālo punktu par garu. Atšķirība ir tikai tajā, ka garīgi slimā gars aiziet projām no nobijušās dvēseles, lai izvairītos no bojāejas un šajā dzīvē var arī neatgriezties. Cilvēkam, kurš ir koncentrējies, gars aiziet brīvprātīgi un pēc vajadzības atgriežas.

Vēlme būt cilvēkam, tas ir, iegūt vislabāko, padara cilvēku traku.

Vajadzība būt cilvēkam, tas ir, dot vislabāko, padara cilvēku par filozofu.

Pēc formas tās ir līdzīgas, bet saturā pilnīgi atšķirīgas. Saturs izpaužas rīcībā: filozofs spriež, garīgi slimais klāsta gudrības. Kaut kādā mērā filozofi un kaut kādā mērā garīgi slimi esam mēs visi. Diemžēl svaru kauss bieži nosveras garīgi slimo virzienā. Filozofija sākas no centrālā punkta, garīgā slimība beidzas centrālajā punktā.

Filozofija var pacelties tik augstā līmenī, ka gals ir augstāks par mākoņiem, un tas, ko mūsdienīgie nespēj saprast, paliek nākamajām paaudzēm. Garīgi slima cilvēka gudrības var gan griezties debesskrāpja augstumā, bet pacelties tās nespēj, jo saknes ir zemē.

īsumā:

a) koncentrēšanās palielina mērķtiecību, mērķtiecība savukārt koncentrēšanās spējas. Rezultāts ir individuāla attīstība slēgtā aplī jeb materiālā līmenī, kā rezultātā materializējas slimības;

b)koncentrēšanās attīsta pārliecinātību par mērķi, pārliecinātība par mērķi attīsta koncentrēšanās spējas. Rezultāts ir vispārīga attīstība, kas ved uz priekšu gan garīgo, gan materiālo un dematerializē slimības.

Neziņas robeža atkāpjas, ierobežotā izpratne par sevi, dzīvi un Dievu iegūst jaunus, plašākus izmērus, kad mēs iemācāmies izjust sevi kā dzīvi un Dievu. Tikai noteiktā brieduma brīdī saprotam, ka cilvēks, dzīve un Dievs patiesībā ir viens un tas pats. Garīgs cilvēks ir kā debesis bez robežām, un fizisks cilvēks ir kā zemeslode šajās debesīs. Debesis pastāv arī bez Zemes, bet Zeme nevar pastāvēt bez debesīm. Attiecīgajā brīdī līdzsvarā esošs cilvēks var redzēt garu, jo attiecīgajā brīdī viņš raugās ar sirdi.

Nobijies cilvēks diemžēl redz to, ko vēlas redzēt. No redzētā man kļuva skaidrs, kāpēc Austrumu filozofijā saka cilvēks ir dievs. Kristiešus tas kaitina, jo kristietība novieto Dievu ārpus cilvēka. Pareizāk būtu teikt virs cilvēka. Vēlme pierādīt savu taisnību liek daudz runāt par savu ticību, nesaprotot, ka tam, kura mute par kaut ko runā pārāk daudz, sirds pēc tā alkst. Tas, kurš tic, nerunā par ticību. Viņš tic.

No mutes nāk ārā tas, kas nomoka dvēseli.

Bet caur muti iet iekšā tas, kas nepieciešams dvēselei.

Tas, kurš neprot sazināties ar sirdi, lai sazinās vismaz ar muti, arī tad sirds kļūs vieglāka. Tam, kurš tur muti ciet vai domā vienu, bet runā citu, sirdī sakrājas smaga nasta. Tam, kuram pirmajam sirds pārtrauc strādāt, nasta ir sakrājusies ātrāk.

Garīgi un fiziski vesela cilvēka gara, dvēseles un ķermeņa centrālie punkti atrodas tik tuvu viens otram, ka pilnīga dvēseles miera brīžos pat var atrasties viens otrā. Kur šo punktu atrast? Ja gaidāt atbildi no manis, pavaicājiet sev: ‘‘No kā sākas dzīve?” No mīlestības, vai ne? Tātad šis punkts atrodas sirdī.

Daudziem problēmu rada sajūta, it kā viņi atrastos kaut kur citur. Par to var teikt, kas tas, kas vienam laime, otram ir nelaime. Sevis atpazīšana, vienlaikus uzskatot sevi par ķermeni, patiešām rada sašķeltības sajūtu, kas var novest izmisumā. Rodas jautājums, kurš ir tas pareizākais es. Daži saka, ka kāds it kā iet viņiem blakus un pastāvīgi viņus vēro. Tas rada šausmu sajūtu. Pazīstu šo sajūtu, bet man tā bija noslēpumaina drosmes un drošības sajūtas radītāja kopš pašas bērnības. Jūs tā baida. Tātad tā ir jūsu problēma.

PATIESS GADĪJUMS

Kāds bēdu sagrauzts pacients žēlojās, ka neviens psihiatru ieteiktais medikaments nav spējis samazināt viņa bailes. Viņš juta kāds no malas viņu pastāvīgi novēro. Atrodoties starp cilvēkiem, it kā nebija ne vainas, bet vienatnē radās šausmu sajūta. Kas zina, kad šī briesmīgā, nez no kurienes cēlusies būtne viņam uzbruks, un nebūs neviena, kas palīdz. Viņš nevienam nevarēja pierādīt savu baiļu izraisītāju, jo ar acīm viņš arī pats to neredzēja. Kad vaicāju, vai viņš zina, kā to redz, viņš nemācēja izskaidrot. Kad paskaidroju, ka viņš redz to ar sirdi, viņš tūlīt piekrita. Prasmi redzēt ar sirdi viņš neprata uzskatīt par laimi. Viņš atviegloti uzelpoja, kad es nenoliedzu, ka redzu to pašu, ko viņš, beidzot atradās kāds, kas saka, ka viņš nav traks!

Teicu viņam: ‘'Bet paskatieties otrā virzienā. ” Viņš paskatījās, sastinga un nobālēja. Skaidrs, ka tur bija vēl kāds. Kad ieteicu paraudzīties arī lejup un uz augšu, viņš kļuva pavisam pelēks. Vaicāju: “Nu, vai esat ielenkts?” Protams, tas bija joks, bet lieta ir nopietna, ja īpaši jūtīgs cilvēks nesaprot jokus. Ko šis cilvēks redzēja? Viņš redzēja sevi garīgo būtni jeb cilvēku. Tā kā viņš, tāpat kā mēs visi, bija uzskatījis ķermeni par sevi, viņš sevi vairs neatpazina. Ja es tagad jums pavaicātu: “No kā cilvēki sajūk prātā?” gan jau saprastu, ka no sevis jeb patiesības ieraudzīšanas. īpaši tad, ja cilvēks vēlējies sevi redzēt tikai labā gaismā.

Iedomājieties sevi kā nebeidzamas Debesis, kuru centrā atrodas Zeme ar atmosfēru. Cilvēks ari ir šīs Debesis, kas spēj raudzīties uz Zemi, savu ķermeni vienlaikus gan no labās, gan kreisās puses, gan no augšas, gan apakšas, gan no priekšas, gan aizmugures vai jebkādā leņķī, nepagriežot galvu. Ja jūtat kādu staigājam blakus, paraugieties uz otru pusi viņš ir arī tur. Skatieties lejup, augšup, uz priekšu, atpakaļ un vienalga kādā virzienā, bet skatieties ar sirdi, jo ar acīm jūs to neredzat. Viņš ir visur kā Debesis. Kamēr dzīvojat bailēs, uzskatāt sevi par ķermeni, kā Zeme, kas raugās uz Debesīm un vēlas pierādīt, ka saulei, mēnesim un zvaigznēm jāgriežas ap to.

Ja atbrīvojat bailes, izjūtat sevi kā Debesis, kas raugās uz Zemi. Debesis ir gars jeb pilnīgs miers, kas gan no malas noraugās dvēseles un gara darbos, bet ar varu un savu taisnību negrūž viņus pa lietderīgāko vai pareizāko ceļu, ja viņi vēlas rāpties caur mežiem un kalniem. Gars uzved uz ceļa, nevis padara darbus, viņš ir labākās iespējas devējs, nevis tās uzspiedējs.

Dvēsele ir kā Zemes atmosfēra, kuru Zeme kā ķermenis ieelpo un izelpo. Tā ir Debesu jeb gara daļa, kas apvieno garu un ķermeni. Jo lielākas kļūst ķermeņa vēlmes, jo vairāk tas sevī sakrāj, kamēr gaisam jeb dvēselei vairs nav vietas. Dvēsele dodas projām, ķermenis kļūst par zemi. Gara un dvēseles centrālie punkti novietojas kaut kur citur, lai apdomātu notikušo un, ja nepieciešams, kaut kad no jauna atgrieztos uz Zemes.

Ķermenim ir ierobežots lielums, dvēselei ir mainīgs lielums, un gars ir neierobežots. Ja gara un dvēseles centrālie punkti atrodas fiziskās sirds robežās, cilvēks ir vesels gan garīgi, gan fiziski, jo dzīves mācību stundu svārstību amplitūda ir maza. Tas nenozīmē, ka tas iemācās maz. Tas nozīmē, ka tas iemācās no mazumiņa.

Dvēsele ir kā Zemes atmosfēra, kas ir Debesu jeb gara daļa, bet ir piederīga pie Zemes, ja Zeme eksistē. "la savieno Zemi un Debesis, Debesis vienalga ir vienotas ar Zemi. Dvēsele māca Zemei uzskatīt Debesis par īstām jeb pastāvošām. Tas, kurš uzskata garīgumu par primāru, atzīst Zemes un Debesu vienotību, un viņam ir viegli elpot. Viņa bailes var vieglāk atbrīvoties. Tam, kurš nespēj atbrīvoties no zemes uzskatīšanas par primāru, dvēselei jāpierāda, kas notiek, ja Debesu nav, viņa elpošana kļūst smaga. Visas elpvadu slimības ir šādas izpratnes kļūdainuma apliecinājums.

Cilvēks ir tik liels, cik viņam ļauj bailes.

r lātad cilvēka lielums ir atkarīgs no bailēm. Jo lielākas ir bailes, jo vairāk cilvēks kā gaiss futbolbumbā ir iespiests savu baiļu mūrī. Jo brīvākas kļūst bailes, jo lielāka ir bumba un plānāks tās apvalks. Nez vai to vairs baksta ar kāju. Jo tuvāk debesu lielumam, jo mazāk cilvēkam jābaidās no vardarbīgas attieksmes. Jo mazāks ir cilvēks, jo vieglāk viņu izvest no pacietības. No pacietības var izvest tikai to, kuram kāds stress ir pāraudzis viņu pašu. Piemēram, ja lepnums ir pāraudzis cilvēku un nevar satilpt cilvēkā, šāds cilvēks tiek dēvēts par lepnu. Tas, kuru pāraudzis viņa egoisms, tiek dēvēts par egoistu. Un pamēģini pēc tam tikt no šī nosaukuma vaļā.

Cilvēka jeb garīgas būtnes attīstība ir tās centrālā punkta atvēršanās, viņa kļūšana par starojuma avotu. Attīstīties var divos veidos.

1. Prāta labošanas ceļš. Ļaujiet to dēvēt par baiļu atbrīvošanas ceļu. Jo vairāk baiļu atbrīvojas, jo tālāk atkāpjas kopuma saskatīšanu ierobežojošie tumsības aizkari. Tas jādara pakāpeniski, kā kāpjot pa kāpnēm, jo ikvienas jaunas zināšanas ir jārealizē radošā darbībā. Baiļu atbrīvošana ir simboliska vertikāla kāpšana pa vītņu kāpnēm.

Pierašana pie enerģiju jaunās kvalitātes un tās piemērošana darbā ir kā kustība pa kāpņu horizontālo daļu. Tam nepieciešams laiks. Ja uzskatāt prāta labošanu par primāri svarīgu, jums nav jābaidās no steigas. Pat tad, ja citi jums blakus skrien arvien paniskāk. Ja samazinās bailes, samazinās arī citi stresi. Jūs kļūstat par cilvēku ar ilgu prātu jeb pacietīgu cilvēku.

Ilgs prāts īss ceļš.

2.      Pieredzes ceļš. Tas ir ceļš, lai atbrīvotos no bailēm. Rietumu pasaule pašlaik iet pa šo ceļu. Mums ir raksturīgi vispirms darīt, tad domāt, lai gan, pēc pašu domām, domājam uz priekšu. Domāšana ar gudrību arī ir darīšana. Darīšana ar smadzenēm. Ar prātu domātājs domā, vai tas, ko izdomājusi gudrība, ir nepieciešams vai nav. Tikai tad dara. Uzskatām pieredzes iegūšanu par vienīgo pareizo. Mūsu dzīve ir kā mehānikas, ķīmijas, fizikas vai mikrobioloģijas laboratorija, kurā tiek veikts nāvīgi daudz izmēģinājumu, lai secinātu, vai rezultāts apmierina vai ne. Tas, kuram rokas vairs netrīc, pierāda, ka viņa rezultāts ir pareizs.

Ticam un dzīvojam pēc tā, kamēr dzīve pierāda, vai ir vērts ticēt vai nav. Ar izmēģinājumu metodi mācāmies vienu lietu tā un šitā, no apakšas un augšas, tad no vienas puses un otras puses tikmēr, kamēr no tās vairs nebaidāmies. Redzat, tā vietā, lai koncentrētos uz mērķi un atbrīvotu bailes, cīnāmies visu dzīvi, varbūt pat vairākas, pirms nedaudz atveramies jeb attīstāmies kā cilvēki. Attīstoties pieredzes ceļā, palielinām stresus un ciešam, nespējot noticēt, ka var arī citādi.

īss prāts ilgs ceļš.

Vienlaikus esam gan skolēni, gan skolotāji. Esot skolotāja lomā, vēlamies, lai skolēni rīkotos tā, kā saka skolotājs.

Skolēnam nepatīk mācīšana. Viņš vēlētos, lai skolotājs pats izdara to, ko māca. Viņa saprāts nevēlas saprast, ka skolotājs nevar izdzīvot skolēna dzīvi. Šādi katra cilvēka iekšienē cīnās skolotājs un skolēns, patikšana un nepatikšana. Atbrīvojot vēlmes un nevēlēšanās, vēlmes un nevēlēšanās pazūd, lās pārtop interesē par dzīvi. Ja mācīšanās un mācīšana ir interesanta, dzīve iet uz priekšu.

PAR VIENPRĀTĪBU UN DVĒSELES MIERU

Ja jūs dzīvojat vienprātībā, vai jums ir dvēseles miers? Ja uzreiz teicāt “jā”, tad es jums vaicāšu: “Vai jūs esat pilnīgi veseli? Vai jūsu ģimene ir vesela?” Ja nav, tad atbildējāt nepareizi. Centieties saprast, kas jums piemīt mierīgs prāts vai dvēseles miers. Centieties izjust atšķirību.

Ja ir dvēseles miers, ir arī vienprātība.

Ja ir vienprātība, dvēseles miera var arī nebūt.

Uz vienprātības vārdā dzīvojošiem cilvēkiem ir jauki paskatīties, bet vienprātības vārdā dzīvot ir grūti. Jo ilgāk miera mājās un kolektīvā miera vārdā savas vajadzības tiek atliktas, atbīdītas nākotnē, apspiestas, padarītas nebijušas, jo smagāk ir dvēselei. Tas, kuram dārga dzīvība, kritiskā brīdī sāk slieties kājās un nomet nastu.

Tas, kurš padarījis vienprātību par dzīves mērķi, tās vārdā arī nomirst. Visi viņu vēlāk atceras kā ārkārtīgi patīkamu cilvēku, kas dzīvoja kā mūžīgs saulesstars. Ta kā aizgājējā vienmēr tiek izcelta tikai vispozitīvākā puse, citos gadījumos par viņu nerunā. Patiesībā nav arī nekā, ko teikt, jo ko gan var teikt par sevis upurētāju.

Bailes no domstarpībām, konfliktiem, strīdiem liek cilvēkam dzīvot vienprātīgi.

Tas, kurš cenšas, tiek galā. Kad viņš ir dabūjis, ko gribējis, viņš var būt ar to apmierināts. Tikmēr, kamēr viņš neprot vēlēties neko citu. Meklējot sev līdzīgos, viņš meklē vaļasprieku, kurš nomierina arī dvēseli. Cilvēks, kas sevi izdzīvojis, ir pilnīgi apmierināts. Vaļaspriekā šāds cilvēks atrod otru, ka viņam patīk, un viņi izveido patīkamu ģimeni. Vienprātību šādā ģimenē nav grūti saglabāt. Viņiem patīk šāda dzīve, un visiem, kas ar viņiem saskaras, arī patīk. Viņu vienprātība inficē arī viņu bērnus, un rezultāts ir paraugģimcne. Viņi mīl savu ģimeni, un viņiem patīk pārrasties mājās. Viņi stāsta cits citam par patīkamām lietām, bet klusē par nepatīkamām. No nepatīkamā viņi cenšas izvairīties vai padarīt to iespējami patīkamu. Vienmēr esot vienprātīgi, viņi nospiež atšķirīgo viedokli, lai izvairītos no nepatīkamā. Jo vairāk vecāki spēj prognozēt briesmas, kas var pievilināt bērnus, jo ilgāk šāda idille var ilgt.

Ar savu piemēru rādot tikai labo, vienmēr un visur esot kopā ar bērniem, nemanāmi veidojot bērnus tādus pašus, var dzīvot mierīgi līdz bērnu pieaugšanai. Rādot bērniem slikto, kas notiek visapkārt, un skaidrojot, cik ļoti nepieciešams no tā izvairīties, lai neprovocētu sabiedrības nopēlumu, klusi un nemanāmi tiek apspiests jebkāds pilsoņu karš. Neviens nevar teikt, ka šie bērni būtu dzīvei nepiemēroti baltrocīši. Tieši otrādi viņi prot darīt visu, ko dara vecāki. Visi slavē, un ģimene pati ir kautrīgi lepna.

Ja slimības, kas nomāc šādu ģimeni, neliek vecākiem padomāt, tad bērns, kas varbūt pirmo reizi dzīvē nonāk svešā vidē prom no mājām, var sagādāt nepatīkamu pārsteigumu. Jo lielāks neglītums, jo ātrāk tas nonāk vecākiem ausīs. Kr imināls atgadījums ierodas zibens ātrumā un iebliež pa galvu. Ja bērns uzvedies nepieklājīgi, smēķējis, ālējies, piedzēries, aizrāvies ar pretējo dzimumu vai kāvies, bet tas nav pasludināts par kriminālu, tam netic. Netic ne vecāki, ne ģimeni pazīstoši cilvēki. Uzskata, ka kāds dumji pajokojis vai citu grēki pierakstīti labiem bērniem, lai kāds tiktu vaļā ar vieglāku sodu.

Vecākus, kas ar mierīgu sirdi palaiduši bērnu prom no mājām, jo viņi bijuši pārliecināti, ka ir darījuši visu, lai bērns tiktu galā plašajā pasaulē, pārsteidz šoks, kad viņi dzird, kas noticis, lādu vecāku, kuru bērns jau pirmajā reizē nonāk policijas uzmanības lokā, nav maz. Viņi nemelo, kad lūdzas, lai viņiem ticētu: viņu bērns nebija smēķētājs, dzērājs, narkomāns, prostitūta, noziedznieks. Viņi ir gatavi likt galvu ķīlā. Viņi neatstāj savu bērnu, jo vienprātīga ģimene neatstāj vienu no sava vidus likteņa varā. Viņi cenšas pierādīt, ka visi zina, ka viņu bērns ir kārtīgs bērns no kārtīgas ģimenes. Visi zina, bet neviens nepazīst. Ja viņi pazītu paši sevi, viņi pazītu arī bērnu, un tad viņi tā nerunātu.

Bērns, kas aug no bailēm par īpaši vienprātīgu kļuvušā ģimenē, nezina, kas ir domstarpības, strīdi. Viņš nebaidās no strīdiem un tāpēc nesaprot, kāpēc viņam jānoliedz savas vajadzības. Kāpēc viņam jāatstāj nepadarīti savi darbi, ja ar tiem viņš nevienam nenodarītu sliktu? Kāpēc viņam jādara tas, kas nav vajadzīgs ne viņam, ne ģimenei, kas tiek darīts tāpēc, ka svarīgi, “ko citi par to domās”? Ja viņš vaicā, kāpēc viņam jābūt tik labiņam, ja viņš vēlētos izpausties, viņš tiek nolīdzināts ar zemi, pavaicājot, kā viņam nav kauna. Tas ir tik liels kauns, ka par to pat mājās tiek vaicāts čukstus. Bērnam nav kauna, bet, tā kā labam bērnam kaunam ir jābūt, tad ir. Vecāki tā vēlas, un bērns paklausa. Labu pavēli vai lūgumu nevar atstāt neievērotu. Tas, kurš neklausa, patiešām ir ļoti slikts bērns.

Laiks iet, un visi mazie dzīves izziņas trūkumi summējas lielā, gaidot laiku, kad cilvēks izkļūs no vides, kas savā gatavībā rādīt ar pirkstu ir kā elektriskais gans dzīvniekiem. Svešinieki ir vienaldzīgāki, viņi nerāda ar pirkstu un neskrien sūdzēties vecākiem. Viņu nosodījums aizvējo gar ausīm. Viņos var neklausīties, un viņus arī nedzird, ja maņas ir notrulinātas. Tāpēc prāta indes izraisa vētras arī vismierīgākajās aitiņās. Jaunietis, kurš, nonākot dzīves ritenī, izdzīvo sevi visneglītākajā veidā, ir bezpalīdzīgs savu stresu rokās. Vienalga, cik liels vēlāk ir kauns, viņš vienalga neprot izskaidrot, kāpēc tā noticis. Viņš neko nesaprot un tāpēc neprot arī nožēlot.

Bērni, kuri īpaši izjūt kaunu par savu vecāku strīdiem, prot nospiest savas emocijas tā, ka saglabā savu inteliģentumu, arī dzerot alkoholu. Neviens neredz, kā viņi, vēloties atslābināties piemērotā sabiedrībā, dozē savu alkohola patēriņu tik precīzi, lai vieglprātība nepārsniegtu neprāta robežu. Viņi vēlas arī pēc iedzeršanas justies labi un klausīties, kā tiek apbrīnoti, salīdzinot ar dažiem citiem. Šķietami nekādu ierobežojumu, nekādu pavēlu vai aizliegumu ne sev, ne citiem. Patiesībā absolūta robežas izjūta un domās izteikta pavēle vienmēr būt līdzsvarā.

Ja šāda kārtīga izturēšanās patīk arī bērniem, viņi var būt savu inteliģento vecāku cienīgi inteliģenti bērni. Var būt vēl labāki. Piemēram, tādā ziņā, ka vecāki cīnās ar savu slimību, bet bērni ir spējuši no slimības izvairīties. Diemžēl, palielinoties saturam, forma nespēj mūžīgi turēties pretī.

Šādā gadījumā patiesību atklāj trešā paaudze. Jo mierīgākas ir bijušas divas iepriekšējās paaudzes, jo drošāk jau pirmais mazbērns ir pilnīgs negatīvists. Protestē pret visiem un visu. Kad sāk runāt, runā tikai nolieguma formā. Viņš saka “nē” arī tam, ko viņš ļoti grib. Ja tas netiek dots, viņš protestē niknāk. Tas, kurš, nesatraucoties un cenšoties saprast bērna protestu, vēro viņu ilgāku laiku, saprot, ka šis bērns neprot runāt apgalvojuma formā. Ja vectēvi, vecāsmātes, māte un tēvs iemācītos runāt tāpat, mājās būtu miers. Ta kā noliegums traucē visiem, neviens pat neiedziļinās, un tā bērns var kļūt par briesmoni, kas pilnībā iznīcina divu pirmo paaudžu sasniegumus. Viņš izved no pacietības labus senčus. Ja no pacietības izvests cilvēks atzītu, ka tas, kas no viņa ir izvests, bija viņā iekšā, piederēja viņam, viņš pateiktos Dievam un bērnam, ka tas izvedis to ārā. Parasti tas netiek atzīts un vainots tiek bērns.

Vienprātība zūd, kad te viens, te otrs cenšas aizstāvēt slikto bērnu, jo jūt, ka it kā pats ir vainīgs. Ja šādas situācijas radītāji nesāk domāt par savām kļūdām, ir divas iespējas: bērns tiek vienprātīgi nolīdzināts līdz ar zemi un smagi saslimst vai cilvēki sastrīdas, un bērns kā obligāts apmeklējamais kļūst par nepatīkamu traucēkli. Tas nelabojami noved bērnu uz amorāla vai noziedzīga ceļa. Pat tad, ja kāds viņu žēlo un tāpēc iežēlojas, atstājot bērnu dzīvot pie sevis.

Savu stresu apspiešanas vietā tie būtu jāatbrīvo. Jo tīrāka ir dvēsele, jo lielāks ir dvēseles miers. Dvēseles miers un priecīgs prāts sader kopā. Pietiekami daudz labā un sliktā uztur prātu možu, un mēs neaizmidzinām sevi, zinot, ka viss ir labi. Dvēseles miers uzticas sev, taču tas nekad nav pašpārliecināts. Tas jūt, ka viss mainās, tāpēc jāinteresējas par dzīvi, lai sajustu, kā mācīt nākamās paaudzes tā, lai tās mācītos. Ar varu jau mācīt nevar. Ja skolotājs māca ar varu, skolēns nemācās. To, ka viņš kļūdījies, viņš sapratīs pats tikai vēlāk.

Ja svešiniekiem tas ir vienalga, tad vecākiem tas būtu jāuzskata par svarīgu.

Dvēseles miers ir jūtu možums.

Prāta miers ir jūtu trulums.

Jo lielāks mērķis ir inteliģentums un vienprātība, jo līdzsvarotāk emocijas tiek nospiestas, līdz cilvēks ir tik nejūtīgs, ka viņa “nervi nereaģē ne uz ko”. Tas nozīmē: šis cilvēks vairs neattīstās kā cilvēks. Viņš attīstās kā mašīna.

NOSLĒGUMĀ

Dzīve māca, cilvēks mācās.

Ja mācās.

Iemācās pazīt dzīvi sevī un sevi dzīvē.

Gan jau kaut kad iemācās.

Tikai zināšanu esamība un to apzināšanās negarantē

veselību.

Veselība ir kaut kas cits.

Tikai zināšanu pielietošana praksē labo kļūdas un uzlabo veselību.

Tas ir kaut kas jauns.

Atzīstot un atbrīvojot stresus, atbrīvojaties no stresiem.

Esat brīvi.

Esat vesels un laimīgs cilvēks.

Bezpersoniskais Es Pats.

SATURS

Doma kā jumts virs galvas……………………………

Vai izaugam par cilvēkiem vai kā cilvēki?

Bridis, kad vadzis lūst……………………………………

Dvēsele un dvaša …………………………………………

Par Ta Kunga zvērudārzu……………………………..

Dzīvnieka dzīve ……………………………………………

Par vajadzīgajām vajadzībām…………………….

Strupceļā no labuma……………………………………..

Par patieso un šķietamo………………………………..

Laime vai nelaime piedzimt par dēlu vai

meitu ………………………………………………………

Esības upurēšana, lai būtu labi cilvēki . ..

Dzīve patikšanu pasaulē……………………………….

Par apzinātu darīšanu…………………………………..

Vēlme patikt kā cilvēkam……………………………..

Par sevis iznīcināšanu……………………………………

Par vienprātību un dvēseles mieru………………..

Noslēgumā ……………………………………………………

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev. Saskaņas pilnība. 6. grāmata

LEPNĪBAS UN KAUNA GRĀMATA

VAI IZAUGAM PAR CILVĒKIEM VAI KĀ CILVĒKI?

BRĪDIS, KAD VADZIS LŪST

Zinātniskie izteicieni

Domājamā nozīme

DVĒSELE UN DVAŠA

PAR TĀ KUNGA ZVĒRUDĀRZU

DZĪVNIEKA DZĪVE

PAR VAJADZĪGAJĀM VAJADZĪBĀM

STRUPCEĻĀ NO LABUMA

PAR PATIESO UN ŠĶIETAMO

ESĪBAS UPURĒŠANA, LAI BŪTU LABI CILVĒKI

DZĪVE PATIKŠANU PASAULĒ

PAR APZINATU DARĪŠANU

VĒLME PATIKT KĀ CILVĒKAM

PAR SEVIS IZNĪCINĀŠANU

PAR VIENPRĀTĪBU UN DVĒSELES MIERU

NOSLĒGUMĀ

SATURS