Vīlma Lūle

Piedodu sev. Patiesā un šķietamā piedošana. 7. grāmata

Lūle Vīlma

Piedodu sev. Patiesā un šķietamā piedošana. 7. grāmata

.

Nav sliktu cilvēku un nav labu cilvēku, ir cilvēki. Un ikviens var kļūt par Cilvēku. So iespēju sniedz zināšanas. Zināšanas dod mācība. Zināšanas, kas dvēselē rada atbildes trīsas, sniedz sirds gudrību. Tomēr iekaltas gudrības liecina tikai par saprāta esamību.

Patiesā sirdsgudrība ļauj cilvēcei izdzīvot. Neticīgs cilvēk9 ir cilvēks bez nākotnes. Nākotne pieder brīvam cilvēkam. Visspēcīgāk cilvēku gūstā tur viņa stresi.

Katrā cilvēka ir personība, bet ne katrs cilvēks ir personība.

Personība nav tas, kurš grib būt personība. Personība ir tas, kuram nepieciešams būt pašam sev.

Tas, kurš cenšas mērķu vārdā, var kļūt par ietekmīgu personu personību pēc formas, nevīs pēc satura.

Viņš var saukt sevi par personību, un viņa apbrīnotāji var saukt viņu par personību. Patiesība atklāsies vēlāk.

Tikai tad, kad cilvēks sāk atzīt savu kļūdainumu, viņa saturs sāk attīrīties.

Tā ir personības pilnveidošanās attīstība.

Tad cilvēks saprot, ka viņš ir cilvēks.

Vienkārši cilvēks.

Dzīve piedāvā cilvēkam izzināšanai pietiekami daudz garīgu, dvēselisku un materiālu mācību stundu.

No tām:

9 /10 ir tikai jāizjūt un jāpārdomā,

1/10 ir arī jāizdzīvo.

No šīs 1/10 :

9/10ir arī jāpieredz, tikai 1/10 ir arī jāizcieš.

Tā ir maza daļiņa no visa.

Dzīve rāda, ka ciešanu īpatsvars pastāvīgi aug, jo cilvēki neprot domāt ar mīlestību.

Tas, kurš iemācās uzskatīt par svarīgām savas jūtas, izprast to nozīmi, ir iemācījies domāt ar mīlestību.

Tas, kurš saprot, ka dzīve arī ir tikai mācīšanās, tas arī turpinās domāt ar mīlestību.

Domāšana ar mīlestibu par mīlestību ir laime. Tas nozīmē: dvēseles mierā par dvēseles mieru rūpējoties, cilvēki ir laimīgi.

PAR VĒLĒŠANOS BUT CILVĒKAM

Kādēļ gribēt to, kas jau ir?

Cilvēks, kurš dzivo ar bailēm, nedomā. Tāpēc lielākā daļa vecāku vēlas izaudzināt savu bērnu par Cilvēku. Tā ir laba velme, tāpēc viņi vairs pat nedomā par to, ka nevienu nav iespējams izaudzināt par cilvēku, ja viņš nav cilvēks. Augu vai dzīvnieku nevar izaudzināt par cilvēku, to var tikai izaudzēt lielu. Turklāt arī tā nebūtu īsti pareizi sacīt, jo ir taču iespējams rūpēties par to, lai tas augtu. Tieši tāpat bērnu var izaudzināt par pieaugušo, taču ne par cilvēku, jo viņš jau ir cilvēks. Cilvēks ir garīgā līmeņa enerģija, bērns ir fiziskā līmeņa enerģija. Visas vēlmes realizejas tikai fiziskā līmenī. Garīgā līmenī dzīve noris pēc vajadzības.

Tas, kurš domā vai saka: man vajag izaudzināt savu bērnu par cilvēku, māca bērnus.

Tas, kurš domā vai saka: es gribu izaudzināt savu bērnu par cilvēku, tas audzina bērnu.

Personības tiek audzinātas atbilstoši paraugiem, autoritātēm, ideāliem, saskatot to izcilos sasniegumus, kurus apbrīnojot neienāk prātā jautājums: “Vai viņš ir arī cilvēks?” Tiecoties pēc perfektuma, tiek iegūts ārējs spožums, bagātība, slava, atpazīstamība jeb apziņa, ka es esmu labāks par citiem. Kāds prieks! Līdz kādu dienu rodas sajūta, kas tas nav īsti tas. Esmu gan labāks par citiem, taču mani vairs neuzskata par cilvēku, taču es vēlos būt cilvēks. No šī brīža sākas sevis audzināšana par cilvēku. Arvien un joprojām pēc paraugiem, kamēr rodas vilšanās un visam tiek atmests ar roku.

Būt sev pašam ienāk prāta tikai nedaudziem.

Rilikt sev pašam, kad visi domā citādi, iedrošinās tikai nedaudzi.

Aizkaitināti vecāki, kurus teiktais aizskaris, tas nozīme jūtas vainīgi, vaicā: “Vai tādā gadījumā bērnam vispār nedrīkst pavēlēt?” Drīkst gan. Reizēm tas pat ir ļoti nepieciešams. Reizēm nav. Reizēm nedrīkst. Vajag sajust, kā ar bērnu jāuzvedas. Ja atbrīvosiet savus stresus, mācīsities iepazīt sevi un tad sajutīsit, kā attiecīgajā brīdi uzvesties. Takta izjūta pateiks to priekšā. Ja centīsities audzināt bērnu, balstoties uz psiholoģiskajām zināšanām, vēlāk nevainojiet bērnu. Zināšanas ir labas, taču, ja tās nedarbojas praksē, tās ir sliktas. To, kas jums attiecīgajā brīdī ir labi vai slikti, pateiks tikai jūsu iekšējā sajūta. Taču, ja jūsu jūtas ir pakļautas zināšanām, jūtu nemaz nav. Jūs neko nejūtat. Šādā gadījumā jūsu sirdsapziņas vietā mīt zinašanas.

Kas ir personība? Personība ir dzīvei atvērts cilvēks, kas cienīgi pastaigājas pa brīvi izvēlētu likteņa ceļu un neļauj nevienam un nekam sevi ietekmēt. īstu izveidojušos un perfektu personību pasaulē ir maz, un tās nav uzkrītošas. Lielākā to daļa dzīvo nošķirtībā, lai ar savu esamību netraucētu labus cilvēkus. Cilvēki, kas aizrāvušies ar personību, bieži jauc viņus ar lielajiem un varenajiem, kas stāv pāri visam un visiem un zina, ko paši grib, lai pierādītu, ka viņi ir personības. Atgādinājumam: pierāda to, kā nav.

Vilinājums apliecināt savu vērtību noteikti nav svešs arī jums. Atbrīvojiet to. Personības atbrīvošana no baiļu gūsta ir nopietns darbs, taču, jo rūpīgāk to darīsit, jo skaidrāk sāksit just, ko nozīmē būt personībai, fcrsonība prot vienlaikus redzēt garīgo un jīzisko pasauli, tāpēc viņu netraucē citu vienpusīgais skatījums uz pasauli. Viņa pati nevērtē neko. Citi turpretim pastāvīgi pārbauda viņu ar savu vērtējumu. Tāpēc lielāko dalu personību, kas nākušās sevi pilnveidot, jau kā bērnus iznicina labi cilvēki un viņu skaistie ideāli.

Cilvēks var neļaut sevi traucēt visai pasaulei, taču saviem vecākiem viņš to ļauj, jo viņa vecāki ir viņā un šādi ietekmē to, ka cilvēks nemaz nesaprot, kas ar viņu notiek. Pret savu vecāku gribu sāk protestēt tas, kura vecāki izsaka vai izrāda savas vēlmes. Ja viņi slēpj savas vēlmes, bērns pat nesaprot, kāpēc viņš kā ar pulti vadāma elektriska rotaļlieta dodas turp, kurp nesauc viņa sirds.

Labā vārdā savu bērnu ar labu ietekmējoši vecāki, kas nekad neattop pavaicāt, vai bērnam tas, ko es gribu, ir vajadzīgs, visvairāk iznīcina bērnu kā personību, audzinot viņu par personību. Šādā viedā vienprātībā dzīvojoši vecāki ir kā burkānu audzētāji, kas burkāna ātrākas augšanas labad pa vidu citām darbībām velk burkānu aiz lakstiem, lai tas augtu garāks, kamēr kādu dienu viņi izvelk to ārā no zemes vai atklāj, ka burkāns nez kādēļ novītis. Bērns, kurš nav izturējis šādu audzināšanu, mirst.

Vecāki, kuri nesatiek, kuri uzskata sevi par labiem un pareiziem, grib izaudzināt savu bērnu par labāku nekā citi. Viņu burkāns tiek audzināts šādi: ja viens velks uz vienu pusi, otrs velk uz otru. Tā, kā dara vecāki, dara arī pārējā pasaule, un šis bērns visu dzīvi var tikt grūstīts un stumdīts pēc citu gribas. Turklāt neviens nav ar viņu ari apmierināts. Kamēr viņš neatrod sevi, neviens nevar būt ar viņu apmierināts.

Iedomājieties burkānu, kurš visu augšanas laiku ir raustīts turpu šurpu un vēl uz trešo pusi un tiek raustīts ari tad, kad tas ir pieaudzis. Viņš kļūst par līku un atskabargainu sakni, kurā nevar pat iekosties. Viņš ir nederīgs. Mājās nederīgs, bērnudārzā nederīgs, skolā nederīgs. Viņš dodas uz ārstu komisiju, lai iestātos dienestā, un papīros tiek iespiests zīmogs: “Nederīgs dienestam!” Visvisāds nederīgums.

Patiesibā visur kā vērtējums sirdī tika iespiests zimogs, un tur tas arī paliks. Vai šis cilvēks jebkad spēs atrast savu pašcieņu? Daži spēs. Par agrāko sakaru saraušanas cenu. Šādi nederīgie dzimst gan labās, gan sliktās mājās, viņi kļūst par bezpajumtniekiem, nevienam nevajadzīgiem cilvēkiem. Lielākā daļa ļoti dažādos veidos cenšas apliecināt savu derigumu, un, ja tas neizdodas, viņi atmet ar roku un kļūst par bezkaunīgiem dzīves dedzinātājiem. Tas viss notiek tāpēc, ka bērnus cenšas audzināt par cilvēkiem.

Audzināšana atbilstoši iespējām ir visa tā labā došana, ko kāds uzskata par labu. Vispārīgi tas ir skaistums un visas skaistās lietas, gudrība un visas iespējamās zināšanas, bagātība, sākot no sīkumiem un beidzot ar bezjēdzīgi dārgām lietām.

Labu griboši vecāki ir laimīgi, ja bērns to visu pieņem un apliecina, ka vecāku devums ir bijis noderigs. Pateicības parāds liek to apliecināt, un bēms to dara. Jo vairāk viņš par to tiek slavēts, jo laimīgāks viņš ir. Idille agrāk vai vēlāk beidzas visiem, jo kādā bridi katram cilvēkam jāsāk sevi realizet .

Jo vairāk ir bērnam dotā labā un jo vairāk viss ir bijis tikai labs, jo vairāk izrādās, ka ar savu galvu domājošas personības nemaz nav. Tā ir gājusi bojā. Palikusi tikai personības otra puse manipulējoša lepnība. Katrs skatītājs no malas saprot, ka muļķi slavē un muļķis skrien, taču mīlošie vecāki turpina būt akli. Līdz kamēr dzīve kādā bridi iesviež nežēlīgo patiesību viņiem acīs. Izrādās, ka viņu bērns neprot izvēlēties.

Cilvēka dzive ir pastāvīgas izvēles. Vismazākais solis kļūst par izvēli starp labo un ļauno, pat tad, ja mums jāizvēlas starp diviem labiem. Gribētos abus, taču abus vienlaicīgi dabūt nevar. Vēlme iegūt neprot un nevēlas atteikties. Tā neprot ari saprast vajadzības. Tā lepnībai arvien ir jācieš, turklāt aiz savām ciešanām tā vairs neredz citus un viņu ciešanas.

Raizes par savu skaistumu vienalga, kam šķiet viņam niecīgas, salīdzinot ar viņa paša ciešanām. Ja citiem iet slikti, viņš staro, jo augstprātība un prieks par kāda cita nelaimi sader kopā. Lepnība par savu grūti iegūto skaistumu jeb augstprātīgs skaistums ir spējīgs iznīcināt konkurenta skaistumu vai pat pašu konkurentu, tāpēc dabigi skaistas meitenes tiek slēptas no augstprātīgām skaistulēm.

Izvēles izdarīšanas problēmas sakrājas etmoidālajā kaulā, kas atrodas uz deguna saknes starp acīm. Tāpat kā jūs raksturojat savu deguna sakni jeb vietu starp acīm, tā raksturojat ari savas izvēles. Ja cilvēka (vienalga, vai viņš ir bērns vai pieaugušais) vietā, nejautājot viņa viedokli, tiek pieņemts uz viņu attiecināms lēmums, tas ir kā sitiens ar dūri starp acim. Tas, kā kurš uz to reaģē, ir atsevišķa lieta.

Tam, kurā pastāvīgi mīt skumjas un vēlme slēpt savu sitienu, rodas etmoidālā kaula iekaisums un deguns aiziet ciet. Tam, kura vietā pastāvīgi viss tiek nolemts, deguns ir pastāvīgi ciet bez iesnām un viņa smadzeņu attīstība apstājas. Gudrs un izcils cilvēks, kurš, pats sev nemanot, pēdējā laikā sācis runāt caur degunu, nevēlas to atzīt, taču, ja viņš atbrīvo savu lepnības un izvēlēs enerģiju, viņš saprot, ka viņa smadzeņu potenciāls patiesībā ir daudz lielāks.

Degunā ir lepnība, kas apvainojas. Atgādinājumam: apvainošanās rodas no tā, ka cilvēks neiegūst to, ko grib. Patiesībā cilvēks nekad neiegūst to, ko grib. Viņš iegūst to, kas viņam ir vajadzīgs. Ja viņš neprot dzīvot pēc vajadzībām, viņš iegūst vajadzigo ar gribēšanas palīdzību, un gribēšana automātiski ir saistīta ar aizvainojuma stresu. Tātad: aizvainojumu vienmēr iegūstam it kā papildus.

Jo lielāka ir cilvēka niecīguma sajūta, jo lielāka ir viņa nespēja pieņemt lēmumus. Zinot, ka viņam ir jāpieņem lēmumi, un jūtot, ka viņš netiek ar to galā, rodas izmisums. Rezultāts ir nespēja pieņemt lēmumus. Apgrūtinoši apstākli šāda gadījumā ir augsts izglītības līmenis, kas liek aiz kauna slēpt savu nespēju, darīt visu, lai problēma neatklātos.

Ja nespēja pieņemt lēmumus tiek slēpta, rodas pieres dobuma iekaisums. Pietiek kādam garāmejot viegli ieteikties: klau, tu taču netiec galā, dod šo darbu projām, lepnība tiek briesmīgi ievainota. No izmisīgas vēlēšanās slēpt savu aizvainojumu rodas vaigu dobuma iekaisums. Kauns izrādit savu aizvainojumu palīdz aizvainojumam ienirt vaiga dobumā tā, ka cilvēks pat nesaprot, ka viņš ir apvainojies. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš nav jutis aizvainojumu.

Visnelaimīgākie ir bērni ar Langtona-Dauna sindromu, kuriem ir iedzimti ģenētiski attīstības traucējumi, plata, plakana un sapampusi deguna pamatne un tālu izvietotas acis. Viņu lielākā problēma ir garīga atpalicība. Tie ir cilvēki, kuriem jau iepriekšējā dzīvē nav bijis iespējams izvēlēties. Viņiem bijis jāapspiež viņu garīgais potenciāls, jo viņi nav iedrošinājušies būt paši. Pavēlu izpildītāja loma var nozīmēt tādu uzticīgi pazemīgu sunisku pavēļu pildīšanu, ka citas perspektīvas nemaz nav.

Suns neizjūt savu māti vai savu brāli, ar kuru viņš uzaudzis vienā metienā. Viņš vergo saimniekam un ķeras pie rīkles pat savai mātei vai brālim, ja saimnieks to vēlas. Šāda uzticīgi pazemīga pavēļu pildīšana kļūst par citu cilvēku iznīcināšanu. Nāve izbeidz šādu pavēļu pildīšanu, taču dzīve atceras neiemācītās mācību stundas un dod viņam nākamajā dzīvē iespēju dzīvot kā sunim. Ja abiem vecāldem, pēc viņu domām, nav izvēles iespēju, ja viņiem jāsamierinās vienam ar otru, jo nekā labāka nav, ja viņi lepni cenšas stāvēt pāri savām problēmām, viņi pievelk bērnu ar līdzīgu domāšanas veidu.

Langtona-Dauna sindroms pauž bezperspektīvas mīlestības problēmu.

Bērns ir vecāku summa, un viņam ir vajadzigs gan mātes, gan teva prātigums, taču, ja vecāku lepniba ir lielāka par viņiem, tad viņu pasaules skatījumi turas viens no otra pa gabalu kā bērna acis. Langtona-Dauna sindroms biežāk sastopams, pieaugot vecāku, ipaši mātes vecumam. Tātad sasniedzot vecumu, kad tu vēlies lepoties ar savu gudrību, lepojies, taču neradi bērnus, jo pārāk liela gudrība noved līdz muļķībai. Ja tu jau jaunībā uzskati sevi par tik gudru, ka neviens partneris nav tevis vērts, tad neradi bērnus . Ja radīsi, tad bērna garīgajā atpalicībā vainosi otru vecāku.

Jebkādas novirzes attīstībā liecina, ka novirzes ir vecāku mīlestībā. Sevi nopeļot zūd vienlīdzības sajūta. To cenšas slēpt ar laba darīšanu un labāku esamību, kas noved līdz izmisumam, ja kaut kas neizdodas. Meklējot aizmiršanos citur, savs sliktais tiek vēl vairāk palielināts. Fhšaizsardzības nolūkos peļot citus, cilvēks cenšas slēpt savu nopeļošo attieksmi pret sevi, tāpēc attiecības starp sievieti un vīrieti kļūst vēl kroplākas. Uz nepareizo un slēpšanu būvēta savienība agrāk vai vēlāk parādās bērna veidolā.

No skaistuma, gudrības, bagātības un slavas nav jākaunas, taču, ja ar tām sāk lepoties, tās kļūst par kauna lietām. Lepošanās ar savu gudrību drīz kļūst par lepnību, ja gudrība ir iegūta ar grūtībām vai skaistuma un bagātības kompensācijai. Tas, kurš vēlas gudribu, mācās ar tukšu vēderu. Nevis tāpēc, ka tad, ja nav skaistuma, jābūt vismaz galvai uz pleciem. Viņš neliedz savu pieredzi, kā tikt galā citiem, kas par spīti tādiem pašiem sliktiem apstākļiem tiecas pēc gudrības. Tas, kurš vēlas lepoties ar savu gudrību, var izmantot līdzcilvēkus savā labā, kļūt gudrs un tikt tālu, būt slavens un vērtēts speciālists, taču atrast sev blakus mīlošu cilvēku viņam ir ļoti grūti, varbūt pat neiespējami.

Palīdzēt citiem un mācīt viņš neprot, taču, ja citi lūdz, viņš kļūst nervozs un runā par to, cik grūti viņam savulaik bijis mācīties. Kā viņš, neraugoties uz grūtībām, tomēr mācījies. Šāds cilvēks nekad nejūtas parādnieks citu priekšā, pat ja viņš ir parādā. Turpretim citiem jāuzskata sevi par viņa parādniekiem, kad viņš it kā starp citu piemin, cik daudz laba darījis citiem un cik maz cilvēku to saprot. Tas nozimē pārrēķinā naudā. Viņa teiktais var likt ieniezēties citu cilvēku dūrēm un aizvainot līdz sirds dziļumiem. Jo viņa lepnība ir nemanot pāraugusi augstprātībā, egoismā.

Gudrība nevar nedemonstrēt savu gudrību.

Tas, kurš lepojas ar bagātību, nevar nedemonstrēt savu bagātību.

Ja jūs nebaidāties no uzpūtīgas bagātības, tā jūs netraucē. Jūs noskatāties bagātu cilvēku vai firmu savstarpējos centienus pārtrumpot vienam otru, it kā skatītos komēdiju vai traģēdiju uz teātra skatuves, un atrodat tur atziņu graudu ari sev. Tiklīdz jums šķiet, ka bagātie ņirgājas par nabagajiem, sākas jūsu augstprātības augšanas process. Lai bagātais ņirgājas, ja viņam šādas ciešanas ir vajadzīgas. Ja nabagais, zinot viņa vājo vietu, sāk ņirgāties par viņu pašu, tad tā ir viņa atriebība jeb ļaunprātīgs naids, kas nodara pāri viņam pašam. Bagātie bieži lepojas, taču nabagie, kas baidās un ienist sevis kā cilvēka pazemošanu jeb ņirgāšanos, uzskata to par ņirgāšanos un iegūst vēzi.

Ņirgāšanās ir ļaunprātīgs naids. Ja pieņemat citu ņirgāšanos, tā ir jūsu ņirgāšanās enerģija un darbojas pret jums.

Cilvēks, kurš uzskata sevi par nabagu, bieži saskata lepošanos ari tur, kur lepošanās nav. Piemēram, kāds salidzinoši nabadzīgs cilvēks atļaujas no ietaupījumiem kaut ko, par ko viņš visu mūžu ir sapņojis. Viņš ir dzīvojis tā vārdā no rokas mutē un tagad bauda šo lietu, kas dārgāka par vidējo. Par viņu ievērojami bagātāks kaimiņš skatās un vai plīst no skaudības. Viena kaimiņa lepnums ir aizvainots, ja otram kaimiņam ir kaut kas labāks. Tāpēc mūsdienu pasaulē cilvēki arvien vairāk baidās no kaimiņiem. Viņi labāk uzricas pilnīgiem sešiniekiem.

Lepnība par savu roku darbu ir vispārzināma lieta. Augstākais, par ko lepnība ir neapzināti, pat īsteni lepna, ir cita cilvēka padarīšana par cilvēku. Vecāki izveidoja no bērna cilvēku, viens dzīvesbiedrs izveidoja no otra cilvēku, priekšnieks cilvēku no padotā, cietums padarīja ieslodzīto par cilvēku. Darītājs slavē paveikto līdz pat debesīm: “Es padarīju viņu par cilvēku! Pirms manis viņš nebija nekas!” Ja par Cilvēku padarītais tūlīt un acīmredzami nekļūst nikns, tas nozīmē klusiņām norij aizvainojumu -, tad drīz otra lepnība pasludina savu sasniegumu visiem. Agrāk vai vēlāk pašpasludinātajam labdarim ir jāsecina: “Paskaties, ko viņš pateicības vietā ar mani izdarīja! Kā var būt tik zemisks cilvēks?”

Par Cilvēku padarītais, kas ir par galvastiesu pāraudzis darītāju, ir pilnībā atmaksājis. Atmaksājis par lepošanos. Neglīti, sāpīgi, zemiski, visiem redzami tā, kā tikai lepnība prot. Varbūt viņš tā nemaz nedomāja, taču cietušā lepniba par sevi jeb augstprātība izauga līdz kritiskajai robežai, un tad viss notika automātiski. Tas, kurš saprot savu kļūdu, piedod gan sev, gan atmaksātājam. Tas, kurš nesaprot, nogāžas no lepnības debesīm uz savas augstprātības cepešpannas.

Viss sākas no bērnības. Raksturīga audzināšanas pazīme ir neprasme atzīt bērnu. Tas, kurš netiek atzīts, vēlāk neprot atzīt arī citus. Tas, cik daudz bērns ir attīstījies, salīdzinot ar iepriekšējo gadu vai vakardienu, netiek saskatīts. Tiek saskatīts tas, cik lielā mērā viņš ir labāks vai sliktāks par citiem bērniem. Tas nozīmē, ka cilvēks neprot atzīt, taču prot vērtēt .

Vērtēšana ir vainošana.

Atzīšana attīsta, vērtēšana liek attīstīties. Katra vērtēšana mājās, skolā vai dzivē izsauc protestu, vēršot pieaugošo uzmanību uz to, ka katram cilvēkam nepieciešama atzinība.

Ari pieaugušam cilvēkam. Lai liktu atzinies pieaugušajiem, pieaugušie izdomā dažādas noslēpumainas spēju jeb piemērotības pārbaudes, nesaprotot, ka tas ir pašapmāns. Atzīme neaizvainotu bērnu vai pieaugušo, ja ar atzīmes izlikšanu tiktu vērtēts viņa darbs, nevis viņš pats.

Cienīgums neaug no citu uzslavām, tas dzen asnus no paša cilvēka. Bērns, kura augošās iemaņas tiek atzītas viņa mājās, kura trūkumi mājas lokā tiek apspriesti un laboti, arī starp svešiem cilvēkiem iedrošinās būt viņš pats. Zinot savas spēcīgās un vājās vietas, viņš prot pielāgoties jebkurai situācijai, nekļūstot nevienam par skabargu acīs. Ģimenes kopīgie pasākumi, kuros katrs ģimenes loceklis rāda savas iemaņas un kur citi labsirdīgi atzīst viņa attīstību, dod prasmi piedāvāt vislabāko jebkur.

Kad jums pēdējo reizi bija pietiekami laika, lai kopā ar ģimeni izbrauktu dabā tā, kad varējāt pievērst uzmanību arī vismazākā bērna atklājuma nozimei? Kad apsēdāties zālienā un kopīgi pārdomājāt dzīvi tā, ka visiem bija interesanti, kad neviens nesteidzās darīt ko svarīgāku, nesaprotot, ka šādi aizvaino citus. Kad jums bija pēdējais mājas koncerts, kad ikviens godīgi dziedāja, dejoja, spēlēja kādu mūzikas instrumentu, skaitīja dzejoļus, vingroja vai jebkādā veidā tēloja un rādīja savu atjautību? Kad bija tas brīdis, kad pratāt baudīt svētumu? Vai tāds vispār kādreiz ir bijis? Vai esat sava dzīvē bijis kas cits, nevis darba zvērs vai mašīna?

Pretēju situāciju, kad bērni vecāku vietā skaita pantiņus Ziemassvētku vecītim, redzam no gada gadā. Dzejolis, dziesma, deja ir kultūras izpausme, kuras dzirdēšana no vecāku mutes iedvesmotu bērnus cienīt kultūru. Ja pantiņus mācās tikai Ziemassvētku dāvanas saņemšanai, tiek banalizēta gan kultūra, gan Ziemassvētki. Vecāki, kas neprot novērtēt mazās lietas, var vēlēties būt lepni par saviem bērniem, taču neiemācās paust viņiem atzinību.

Ja sakāt, ka jums nav laika šādam lietām, tas nozīmē, ka sākat dzīvot no nepareizās puses, tāpēc arī nav laika.Patiesībā dzīve mums visiem dod pietiekami daudz laika, taču

mēs nepieņemam doto, jo paskrienam tam garām. Bailes aizkavēties un palikt bešā dzen mūs uz priekšu. Pat atzinības jēdziens aizmirstas, jo arvien dzenamies pēc lepnības. Ātrums ir kā zaķis, kuru baidāmies atlaist, tāpēc steidzamies uz priekšu.

Atzīt cita darbu prot tikai cienīgums. Ja atbrīvojat savu cienīgumu, varat apskatīt jebkura cilvēka darbu un, atrodot tajā kaut vai 100 kļūdu, varat tās skaļā balsī darba darītājam pateikt tieši sejā, un viņš būs jums mūžīgi pateicīgs. Kāpēc? Jo tā bija atzinība. Ja cienīgs speciālists pamana iesācēja darbu un pievērš viņa uzmanību kļūdām, tad tā ir atzinība, kas saka, ka šis darbs ir kļūdu labošanas vērts. Šajā darbā kaut kas ir. Ja kāds gudrs un inteliģents cilvēks, kas atradis vēl vienu kļūdu, pavēsta par to pieklājīgi, kā jau inteliģentam cilvēkam klājas, darba daritājs apvainojas. Kāpēc? Jo gudrība neprot izrādīt atzinību. Tā prot tikai slavēt vai pelt.

Cienīgs cilvēks stāv taisni un droši stāsta tieši par lietu, taču viņa vārdi neaizvaino. Cienīga cilvēka stingrie vārdi paceļ un atdzīvina arī vergu, ubagu vai cilvēku, kurš agrāk uzskatījis, ka viņš dzīvē ir tukša vieta.

Tas, kas laicīgā līmenī tiek uzskatīts par labu, garīgā jeb dzīves patiesības līmenī ir slikts. Tas, kas ārēji ir labs, iekšēji ir slikts. Gan uzslava, gan nopēlums no dzīves viedokļa ir negativi, jo nepauž lietas būtību. īpaši liels negativums ir uzslava. Tā ir liela sava potenciāla izaugsmes dēļ. Nopēlumu neviens nevēlas, un tāpēc tiek darīts kaut kas, lai nesaņemtu nopēlumu. Uzslavas tiek gaidītas, un tāpēc tiek darīts viss, lai tās iegūtu, neredzot, ka augoša pozitīvisma ēnā aug arī negatīvais.

Jo vairāk cilvēks tiek slavēts un jo vairāk viņš gaida uzslavas; jo vairāk cilvēkam aplaudē un jo vairāk viņš dzīvo tikai tā vārdā; jo vairāk cilvēkam tiek dotas dažādas atzinības, pateicības raksti, goda raksti, pateicības vēstules un sertifikāti un jo vairāk viņš uzskata sevi par šo vērtīgo rakstu cienīgu; jo vairāk ordeņu tiek piesprausts pie cilvēka krūtīm un jo vairāk viņam patīk tos eksponēt; jo vairāk cilvēkam tiek piešķirti goda nosaukumi un jo vairāk viņš vēlas, lai viņš tiktu tajos dēvēts, jo uzpūtīgāks viņš kļūst, kamēr pārplīst. Kad viņš saprot, ka patiesībā ir izmantots, padarīts par kāda rokturi, ar viņu aizbāzts kāds caurums, pārveidots naudā, tad viņš varbūt vairs nespēj no jauna savākt kopā savas daļas.

Šādi iet bojā autoritātes, kuru griba kļūt par personībām ir padarijusi viņas bagātākas, slavenākas un cienījamākas. Audzinot bērnu līdzīgu šādai autoritātei, novēlam viņam tādu pašu likteni. Gribējām labu, taču ieguvām arī slikto. Tas, kurš to saprot, ļauj savam bērnam palikt viņam pašam un attīstīties kā personībai, esot laimīgam. Viņš prot savu bērnu atbalstīt tikmēr, kamēr bērnam nepieciešams atbalsts. Ja sakāt, ka jūs neprotat iemācīt bērnam attīstīties kā personībai, esiet bez raizēm bērns jums pats to iemācīs. Viņš taču ir ieradies šajā pasaulē savu vecāku garīgai mācīšanai. Jums tikai jāsaprot, ko viņš jums māca.

Ja domājat, ka esat to nokavējuši, tad ziniet, ka patiesībā tas tā nav. Sāciet tūlīt pat. Vienmēr esiet tikai skolēni un nedomājiet, ka esat skolotāji, tad jūs nekad nekļūsit lepni.

Tad pratīsit no visiem un visa pieņemt garīgās mācības un dot pretī laicīgās mācības, kas jums pašiem ir skaidras.

Jūs nepiedāvāsit tur; kur nevajag, un to, ko nevajag. Jūsu mācību vienmēr ar pateicību pieņems gan svešie, gan savējie.

Lepnu un savu lepnību demonstrējošu vecāku bērns, kuru vecāku uzvedība un skaistie sapņi neaizrauj, bet kurā, neraugoties uz to, mit vecāku lepniba, sāk audzināt sevi pats. Viņa protests pret vecāku lepošanās vajadzībām var izaugt par vēlmi slēpt savus lielos vai augstos sasniegumus no vecākiem, paturēt tos sev, lai pats justu lepnumu par saviem sasniegumiem un uzticētu savus sasniegumus tiem, kas tos atbilstoši novērtē.

Šāds bērns var izciest to, ko neviens cits nav spējīgs izciest. Viņš var nekratīt sirdi nekad un nevienam, jo viņam tas nav vajadzīgs. Virspusēji raugoties, viņš ir perfekta personība, patiesībā tieši otrādi. Viņa bailes, ka viņš pēkšņi var nebūt spējīgs no jauna kļūt par sevi, ģenerē viņā maksimālu sevis audzināšanu, kas pamatojas uz stingriem ideāliem.

Šāds cilvēks ir kā platīns, kas nespīd kā zelts, taču apzinās savu īpatnību, kuras vērtību zina tikai lietpratēji. Viņš ir gudrs, bagāts, auksts, potenciāls smaga vēža slimnieks, jo viņš noliedz savas ciešanas. Nopeļot ciešanas, kuras cilvēki paši sev rada, viņš paceļ zodu augšup tā, ka arī par savām ciešanām viņš mierīgi var teikt tā ir normāla dzīve, kurai arī jābūt smagai. Teiciens, ka grūtības pastāv tieši tādēļ, lai tās pārvarētu, pauž platīna cilvēka dzīves principus, un, jo pašpārliecinātāk tie tiek pausti, jo tuvāks ir šo principu izteicošais ļaundabīgais process. Pašpārliecinātība ir smags stress.

Personības audzināšana audzē lepnību un noved īsto personību komā. Katram cilvēkam ir kaut kas labāks nekā citiem. Ja to sāk slavēt, tas sāk augt, taču aug arī trūkumi. Nelīdzsvarotība palielinās. Piemēram, ja maza bērna skaistumu sāk pārāk daudz slavēt, sāk bērnu mīcīt, veidot un audzināt pārdošanai pasaulei, tad viņa iekšējais skaistums jeb prātīgums samazinās. Šāda cilvēka dzīvē, protams, var būt pietiekami prieka un jautrības, taču laimes gan ne.

Tas, kā uzslavas iedarbojas uz bērniem, redzams jau agrinā vecumā. Apskatiet mazus bērnus. Uzlavējiet kādu, sakiet, ka viņš ir tik skaists, un viņš iemirdzēsies kā pāvs, sāks izrādīties, pievērst sev uzmanību un aizēnot citus. Vajadzētu atturēties no šādu bērnu slavēšanas, taču viņu attīstība būtu jāatzīmē. Ja jūs neprotat to darīt jo vairāk uzslavu tāpat vien viņš dzirdēs, jo mazāk viņa galviņa sapratis.

Viņš pastāvīgi gaida uzslavēšanu. Tiklīdz jūs uz īsu brīdi aizmirstat to izdarīt, esat aizvainojuši viņu līdz sirds dziļumiem un nav skaidrs, vai viņa ego jums kādreiz piedos. Ja esat viņa māte vai tēvs, viņam vienmēr būs tiesības jums pārmest, ka jūs viņu nemilat. Viņš sāks pieprasīt tieši tādu pašu aizrautīgu uzmanību no visiem, un, ja to nekavējoties nedzirdēs, viņam var sākties histērijas lēkme. Vai, piemēram, migrēnas lēkme, kas ir slēptas histērijas pazīme. Migrēna ir inteliģentas histērijas, gudras agresivitātes, bezpalīdzīgu dusmu zīme. Tās ir saprāta dusmas, kas nevēlas atzīt savas vajadzības.

Galvassāpes ir dažādas. Tās visas ir saistītas ar bailēm, ka mani nemīl tādu, kāds esmu, ar vēlmi būt labākam, ar lepnumu, pienākuma apziņu, ar visu, kas jādara. Lielākā to daļa sākas ar spriedzi pakausī. Jo lielāka ir saprāta griba, jo lielāka ir spriedze pakausī. Saprāta griba ir tā griba, kas cilvēkam ir jāgrib, jo citi grib, nevis tā griba, ko cilvēks grib pats. Galvassāpes ir sava saprāta apzinātas izvarošanas dabīgs turpinājums.

Kāds cits bērns nopietni paraugās uz slavētāju vaicājot: “Kas te bija tik īpašs?”. Ja uzskatāt, ka viņu uzslavas neietekmē, tad varat kļūdīties. Ietekmē gan, ja to padara par dzīvesveidu. Rietumniecisks dzīvesveids uzskata uzslavas par pareizo audzināšanas metodi, izaicinošu uzvedības veidu par atvērtu saziņu un pašreklāmu par ienesīga uzņēmuma sākumu. Kā lai uzslavas neietekmētu? Tas, ka tās var izraisīt pretēju efektu, ir cita lieta. Piemēram, jūs sākat slavēt bērnu par to, cik prātigs viņš ir, un drīz vien no prātīguma nav ne miņas. Labākajā gadījumā viņš mācās kā traks, sliktākajā gadījumā samet mācību grāmatas stūri, jo, ja pastāvīgi nav iespējams nopelnīt uzslavas, tās nemaz nav vajadzīgas.

Bērnam augot lielākam, uzslavu gaidīšana var kļūt par uzslavu izspiešanu. “Vai es neesmu skaists? Vai neesmu pelnījis uzslavu?” bērns vaicā draiskulīgi, taču arī traģiski vai draudīgi, un kāds steidz apstiprināt, ka esi gan, jo pretējā gadījumā nespēj likvidēt aizvainotas patmīlības sekas. Šādi vēlme būt labākam par citiem kļūst par apziņu, ka es esmu labāks par citiem.

Tie, kas kaunas tieši izspiest uzslavas, cenšas to darīt, izceļot sevi. Viens izdaiļo sevi, lai būtu visskaistākais. Otrs mācās, lai būtu visgudrākais. Trešais sporto, lai būtu visātrākais. Ceturtais strādā, lai būtu visstrādīgākais. Piektais ir paklausīgs, lai būtu visčaklākais. Sestais ziedo sevi, lai būtu vislabākais. Septītais veic pārdrošas izdarības, lai būtu visdrosmīgākais. Astotais trenē veiklību, lai būtu visveiklākais.

Kada nelaime, ja tiek ievērots kāds cits vai izcelts kāds trešais! Nekas trakāks it kā nemaz nevarētu notikt. Briesmiga traģēdija. Ja kaut kas līdzigs notiek sporta sacīkšu laikā, skatītāji saprot un nenosoda, taču, ja ikdienas dzīvē kāds uzvedas tā, it kā prāts viņu būtu pametis, tad cilvēki nesaprot, kur ir vaina, un nosoda to.

Jo lielāka ir vēlme būt kaut kam jeb autoritātei, jo vairāk pēc katras mazākās piepūles tiek izdarīts secinājums, ka es esmu kaut kas. Lepnība tūlīt ir klāt un uzskata par pašu par sevi saprotamu, ka par to zina. Ja kāds nezina, tā acīmredzami apvainojas. Vēl vairāk, tā var apvainoties pilnīgi neprātīgi, ja izrādās, ka kāds ir ieinteresējies par tās slēpto pusi. īsi sakot: lepnība vēlas, lai par to zina, taču nevēlas, lai to pazīst. Tā vienlaikus vēlas divas pretējas lietas. Apvainojas jebkurā gadījumā. Tā vēlas, lai tiktu saskatītas tās labās puses un paliktu nepamanītas sliktās. Pēc tās prāta nav iespējams darboties. Mums visiem būtu vajadzīgs vairāk atbrīvot savu lepnību, jo no tā ir atkarīga mūsu dvēseles dzīves tīrība.

Līdzsvarotība prot pielāgoties situācijai. Tā iedzīvojas situācijā. Tā neliedz sev un citiem izdzīvot situācijas radīto stresu. Tas nozīmē: tās nespiež sev dzīvot pēc citiem vai citiem pēc sevis. Līdzsvarotībai jāpierod pie situācijas. Ja nepierod, tad tai jācieš.

Tas, kurš liek sev pierast, piespiež arī citus. Šādi rodas rūtiņa, kurā dzīvojot nerodas pat doma, ka kaut kas varētu mainīties. Ka nav nepieciešams ciest. Ja atnāk kāds, kurš sāk ieviest rutīnā jauninājumus, pirmais viņam sāk pretoties tas, kurš pats visvairāk cieš no rūtiņas. Cieš tāpēc, ka visvairāk pieķēries rutīnai. Aizsargājot ieradumus jeb neļaujot dzīvei attīstīties tālāk, viņš uzskata par dabisku, ka tiek slavēts par šādu varonīgu darbu.

Cilvēkam ir vajadzīga atzinība, bet, ja viņš sāk to gribēt.

viņš saņem uzslavu.

Uzslava ir viltīga negatīva parādība, kuras otrs gals ir nopēlums. Nopēlums padara cilvēku par gridas lupatu. Vai grīdas lupata var atkal kļūt par cilvēku, ir atkarīgs no tā, vai viņš sevi žēlo vai ne. Sevis žēlošana padara cilvēku vāju, un vājums savukārt kļūst par bezspēcību. Ja nav uzslavas, nav ari nopēluma, tas nozīmē: nav emociju, kas mūs padara te priecīgus, te skumjus. Tad ir dvēseles miers, kas ļauj mums attīstīties kā cilvēkiem.

Lepnība ir smagākā enerģija, kuru cilvēki spēj uztvert, un tās augšana atnes lielākas ciešanas. Ko tas nozimē? Tas nozīmē, ka lepnība iznīcina cilvēka spēju domāt Cilvēka pazīmi -, un cilvēks, augot lepnībai, arvien vairāk kļūst par dzīvnieku, kas pastāvīgi darbojas.

Piemēram, ja jums tieši sejā pasaka, ka jūs esat viens īsts mantrausis, kas visu velk uz savu pusi un citiem neatstāj neko, tad jūs kļūstat gan dusmīgs, taču tūlīt sākat sevi aizsargāt, apgalvojot, ka tas nemaz tā nav. Jūsu vēlme iegūt un alkatība jeb Velns un Elle ir ievainota, un jūs sākat domāt, kā sevi aizsargāt. Jūs pamatojat vai pierādāt, ko un kam esat gribējis un ka sev esat ieguvis vismazāk. Lai nu bija kā bija, bet jums palika spēja domāt, ar kuras palīdzību jūs šo stāstu loģiski izstāstījāt.

Ja jums saka: “Ak, tu vēlies būt labāks par citiem! Taču tu esi sliktāks…”, jūsu lepnība ir ievainota. Pirmais, kas pēc šāda apvainojuma izlido no jūsu galvas, ir spēja domāt, un paliek tikai nesaprātīga atmaksa. Jūs esat kā suns, kuram kāds ar zābaku iespēris pa purnu, un, ja viņš nav aizlidojis aizsaulē, tad, neraugoties uz sāpēm, viņš metas virsū. Kam? Zābakam, protams. Jo sitēju aiz zābaka viņš saskatīt nespēj.

Reizēm par cilvēku saka, ka viņa lepnība ir redzama sejā. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka deguns pauž cilvēka lepnību. Tie vārdi, ar kuriem jūs raksturojat savu degunu, ir piemēroti arī jūsu lepnības raksturošanai. Par deguna sakni jeb etmoidālo kaulu jau runājām. Vēl: liels deguns liela lepnība mazs deguns maza lepnība īss deguns lepnība, kas īsi glabā aizvainojumu garš deguns lepnība, kas ilgi glabā aizvainojumu strups deguns jeb uzrauts degungals viegli aizvainojama jeb uzpūtīga lepnība ērgļa deguns sevi aizsargājoša, taču arī citiem uzbrūkoša lepnība līks deguns nenoteikta lepnība plats deguns laicīgā līmeņa lepnība šaurs deguns garīgā līmeņa lepnība ieplestas nāsis gatavība lepnības naida izvirdumam saspiestas nāsis man-ir-nodarīts-pāri būtība.

Atsevišķu detaļu salikums veido jūsu degunu, tāpat kā lepnība veido jūsu uzvedību.

Viss, ko es iepriekšējās grāmatās esmu stāstījusi par degunu, ir attiecināms arī uz šeit aprakstīto. Aiz deguna tiek vazāts tas, kurš ļauj sevi vadīt lepnībai. Deguns ir nodurts lejup tam, kurš ļauj sliktajām domām iznīcināt cerību. Dzīve ar saslietu degunu ir lepnība lepnības dēļ. Šāds deguns provocē sišanu. Atbrīvojiet savu lepnību, tad jūsu deguns nemaisīsies citiem pa kājām un citu deguni netraucēs jums.

Uz dabūšanu pa degunu katrs reaģē atšķirīgi. Piemēram, ja cilvēks ar rūpīgām mācībām un gudru darbu ir izlauzies no nelabvēlīgām mājām un tāpēc ceļ degunu debesīs, tad viņš dabū pa degunu un var uz deguna nokrist tur, kur viņš bija pašā sākumā. Ja no lepnām mājām cēlies cilvēks, kas pierādījis sevi ar darbu, dabū pa degunu, tad viņš vēl vairāk saslien degunu. Tas nozīmē: audzē augstprātību. Nav neiespējami, ka pirmais cilvēks, lai aizmirstos, iegrimst prāta apreibinātāju muklājā, bet otrs malko dārgu alkoholu un domā, kā atmaksāt sitējam pa degunu. Var gadīties arī tieši pretēji.

Jūs noteikti novērtējat savu vai kāda cita degunu un izdarījāt secinājumus. Vai pareizus, tā ir cita lieta. Es teicu, ka deguns izsaka redzamu lepnību. Slēptā lepnība, kas nosaka lepnības būtību, ir tieši pretēja. Deguna forma tādējādi rāda, kāda bija jūsu senču lepnība jeb materiālās pagātnes lepnība. Ja tas jums nepatīk un ja jūs neatbrīvojat savu nepatiku, tad sākat veidot savu dzīvi tieši pretēju un nākamajā dzīvē jums ir tieši pretējs deguns.

Deguns ir neliela vieta ķermenī. Tajā daudz neietilpst. Pārējā lepnība, kas būtībā ir kauns, un apkaunojoši aizvainojumi uzkrājas ķermenī. Iepriekšējo dzīvju neiemācītās stundas jeb neprasme augt sakrājas ķermenī un iedarbojas caur aizkuņģa dziedzeri. Aizkuņģa dziedzeris ir personības orgāns.

Lidz ar personības audzināšanu tiek audzināta lepnība, kamēr aizkuņģa dziedzeris saslimst.

Viena no personības audzināšanas ipatnibām ir pavēles un aizliegumi. Aizliegumi traucē aizkuņģa dziedzera insulīna šūnu darbību un tādējādi cukura vielmaiņu visā ķermenī, trāpot kā lodes mērķi tieši un bez žēlastības. Kas neļauj, tas aizliedz. Aizliegt var visu: garīgo, dvēselisko un fizisko, domāšanu un nedomāšanu, teikšanu un neteikšanu, darīšanu un nedarīšanu, būšanu un nebūšanu, nākšanu, iešanu, raudzīšanos, redzēšanu, smaržošanu, garšošanu, taustīšanu, saprašanu un izprašanu. Aizliegt var pavēlēšanu, un aizliegt var aizliegšanu. Aizliegt var sev, citiem, visam un visiem.

Ja cilvēks par katru cenu vēlas pierādīt, ka viņš ir personība, tad viņš liek sev atrasties vienlaikus visur un darīt visiem tikai labu. Jo strādīgāks un slavētāks viņš ir, jo vairāk no viņa gaida, jo neviens netiek bez viņa galā. Kļuvis par nenogurstošu darba dzīvnieku, kuru darbina un baro uzslavas, esot ārkārtīgi lepns par savu neaizvietojamību, viņš nemaz neievēro, ka viņam radies aizkuņģa dziedzera vēzis. Jo vairāk viņš baidījies no neapmierinātības, kuru viņš norijis, lai izliktos, ka nebaidās, jo stiprākas ir radušās sāpes. Kad no vergošanas citu labā bija līdz kaklam, visa neapmierinātība izlauzās kā sāpju vulkāns. Aizkuņģa dziedzera vēzis rāda, ka personība ir pilnībā iznīcināta, apkaunota, tā nemaz neeksistē.

Ja cilvēks ir personība, viņš nepakļaujas pavēlēm un aizliegumiem. Prātīgums atļaujas visu, vaicājot tikai: “Vai tas ir nepieciešams?” Ja nav nepieciešams, tad viņš to ir nevis aizliedzis, bet tas vienkārši nav vajadzīgs. Viņš to varētu atļauties, taču, tā kā nepieciešams kaut kas cits, viņš atļaujas kaut ko citu. Ja naudas nepietiek, tas nozīmē: dārgā lieta nav vajadzīga. Ar to pašu lietu tiks galā lētāks priekšmets. Atkal ir nevis aizliegts, bet atļauts tas, kas ir lietderīgs. Tie paši enerģijas nesēji jeb aizvietojošās lietas ir pieejamas jebkurai gaumei gan garīgā, dvēseliskā, gan fiziskā līmenī.

Personībai nekaitē ne labais, ne sliktais, kas pastāv pasaulē. Personības attīstībai tie abi ir vajadzīgi. Arī vistrakākais sliktais. Ne viens vien cilvēks ir kļuvis par svēto pēc tam, kad nogalinājis cilvēku. Pakāpeniska notikušā izprašana vienlaikus ir bijis process, kurā cilvēks kļūst par svēto. Pielūdzot svēto, kura pagātni mēs nezinām, varam brīnīties, kad par to uzzinām, taču nākamajā brīdī esam pārsteigti, ka nesākam attiekties pret viņu citādi. Kāpēc? Jo sajūta saka, ka viņš nav noziedznieks. Viņš ir svētais tīrs cilvēks, personība, kas labāk nekā citi prot iemācīt, ko nozīmē: nenogalini!

Lepnība vēlas arvien labākas lietas un uzreiz apvainojas, ja to neiegūst. Tā uzskata par savām tiesībām iegūt, ko vēlas. Lepnība nedodas, lai paņemtu, tā gaida došanu. Lepnības negatīvā puse ir tā, ka lepnība liek cilvēkam domāt ačgārni. Lepnības pozitīvā puse ir tas, ka lepnība neļauj darīt sliktu. Par daudzām lietām var teikt, ka viņa lepnums neļauj šādu cūcību darīt. Šādi vainīgo var meklēt tik ilgi, kamēr izrādās, ka tomēr tas bijis viņš. Kā tas nākas? Pa to laiku viņa lepnība bija paspējusi izaugt par augstprātību. Augstprātība spļauj pati sev sejā, ja neiet ņemt.

Lepnība gaida došanu. Lepnība grib dabūt.

Augstprātība ņem pati. Augstprātībai ir jāsaņem .

Vienalga, par kadu cenu.

Lepnība vaino citus un apvainojas, ja netiek dots. Augstprātība vaino sevi un ir apvainojusies uz sevi, ja nav ņēmusi.

Ja lepnība ir lielāka par savtīgumu, cilvēks nezog, bet viņš ir aizvainots, ka citi zog un viņš nevar. Lepnība aizliedz, augstprātība pavēl. Ja augstprātība ir lielāka par lepnību, cilvēks zog un dusmojas par to, kāpēc neviens neatbild par savu mantu un ļauj to nozagt. Tāds ir viņa paša attaisnojums, pašaizsardzība.

Lepnībai un augstprātībai vienmēr ir taisnība. Piemēri nav tālu jāmeklē. Paraugieties uz savu lepnību un augstprātību, un jūs sapratīsiet. Ja vēlaties noliegt savu lepnību un augstprātību, tad tās izaug lielākas, lai jūs nākamreiz neraudzītos tām garām.

Tam, kurš uzskata visu aizvainojumu par personīgi pret sevi vērstu, aizvainojumi pēc iesnām vispirms sakrājas aizkuņģa dziedzerī. Tie aizvainojumi, kurus cilvēks neuzskata par tieši pret viņu vērstiem, uzkrājas ķermenī. Jo vairāk laba vēlējumu, kurus nav iespējams izpildīt, jo vairāk aizvainojumu un jo lielāka aizvainojumu noliktava ir ķermenis. Caur aizkuņģa dziedzeri visi aizvainojumi kļūst par taukaudiem.

Jo vairāk cilvēks iegūst savas labās vēlmes, jo lielāka ir viņa lepnība. No brīža, kad savu labo vēlmju un rezultātu dēļ viņš sāk uzskatīt sevi par labu Cilvēku, lepnība ir kļuvusi par augstprātību. Noteikta apziņa, ka es esmu labs cilvēks, ir skaidrs egoisms jeb augstprātība.

Ārējā lepnība ir svarīga jūsu ārējam skaistumam, taču iekšēja lepnība ir svarīga jūsu iekšējam skaistumam jeb būšanai par Cilvēku. Jo lielāka tā ir, jo neglītāks ir šis skaistais cilvēks. Tā var būt pat tik liela, ka cilvēks kļūst par zvēru. Mazs zvērs bieži no maza cilvēka saņem pa degunu, lai viņš zinātu savu vietu un nekļūtu par lielu dzīvnieku.

Lielam dzīvniekam arī liels cilvēks neiedrošinās sist pa degunu, jo tā būtu briesmīga cīņa ar neparedzamām sekām, tāpēc viņi pacieš viens otra sabiedrību. Saspringti paturot vienam otru acīs un rūcot, reizēm pat rādot zobus, taču paciešot. Kurš nogurs pirmais, tas tiks salauzts. Dzīvnieku valsts dabīgā cīņa par izdzīvošanu un cilvēku lepnību dzīvnieciskā cīņa par izdzīvošanu principā ir vienādas.

Cilvēks, kas nekaunas būt lepns, kļūst par materiālās pasaules vareno.

Bērna lepnība sāk augt no gudras mācības, ka problēmām ir jāstāv pāri. Katrs bēms zina, ka nedrīkst baidīties. Kad viņš aug lielāks, viņam māca stāvēt pāri bailēm. Viņš cenšas un stāv pāri bailēm. Tagad viņš ir drosmīgs un var būt pārāks par dzīvnieku. Un atkal viņš ir dabūjis, ko gribējis. Drosme stāvēt pāri aug, un nākamais solis ir tas, ka viņš grib stāvēt pāri cilvēkam.

Sākumā viņš izvēlas par upuri mazāku, vājāku, dumjāku. Ja tas ļauj stāvēt viņam pāri, rodas vēlme stāvēt pāri lielākiem, spēcīgākiem un gudrākiem. Ja no viņiem pa degunu nedabū, tad paliek uzskats, ka es patiešām esmu pārāks. Jo vairāk viņš saņem gribēto, jo vairāk vēlas stāvēt pāri daudziem jeb būt priekšnieks. Ja viņš šo vēlmi sasniedz viegli, viņš jau ir iedomīgs. Tas nozīmē: viņš zina, ka stāv citiem pāri.

Vislielākā stāvēšana pāri, kas vispār pastāv, ir

stāvēšana pāri sev jeb

augstprātība, jeb egoisms.

Stāvēšana pāri sev pāraug par stāvēšanu pāri citiem. Ko nozīmē stāvēt pāri sev? Tas nozīmē savu cilvēcisko vajadzību pakļaušanu vēlmēm, lai sev kaut ko apliecinātu. Lai ar to savukārt apliecinātu kaut ko citiem.

Lepnība ir vēlme būt pārākam jeb labākam.

Augstprātība jeb egoisms ir apziņa, ka es esmu pārāks, labāks.

Mūsdienu cilvēks šo enerģiju vairāk zina ar egoisma nosaukumu. Zina, taču nepazīst. Tomēr tā ir enerģija, kura būtu iepazīstama vislabāk, jo ar to ir saistīta mūsu būšana par Cilvēkiem un augšana kā cilvēkiem jeb attīstīšanās.

Tas, kurš cenšas lepoties ar sevi, jau staigā pa nelaimes ceļu. Kamēr viņš vēl grib, tikmēr viņš cenšas kaut kur nokļūt vai kaut ko dabūt. Viņš joprojām kustas. Kad viņš ir ieguvis gribēto un tas ir viņa dzīves mērķis un vairāk viņš nav plānojis, dzīve jau ir apdraudēta. Tas, kurš uzskata, ka viņš tik un tā vairs nav spējīgs neko sasniegt, nesāks savas dzīves vārdā par kaut ko domāt. Gribētu dzīvot un varētu dzīvot, negribētos ari ciest, taču, ja citi veselību neatgriež, tad tā nemaz nav vajadzīga. Šādi ir radusies stāvēšana pāri dzīvei jeb ļaundabīga attieksme pret dzīvi, kas tiek dēvēta par egoismu.

Šāds cilvēks ir pielicis savai dzīvei punktu ar to, ka ir sasniedzis galīgo mērķi. Viņš zina, ka ir par kādu kaut kādā jomā pārāks, un vairāk par šīs uzvaras apziņas sajušanu viņam no dzīves nav bijis nepieciešams. Ar to viņš ir atmaksājis visiem, kas kopš bērna kājas viņu ir pazemojuši. Ārēji neviens nevar neko manīt, jo viņš ir tiecies pēc tā tikai savas dvēseles nomierināšanai. Viņš ir darījis to tā, lai pats un citi uzskatītu viņu par godīgu, inteliģentu un cienījamu. Tieši tāpat godīgi, inteliģenti un cienījami viņš saslimst un nomirst no vēža.

Ja šāda cilvēka no sirds nākoša vēlme un dzīves vienīgais mērķis ir bijusi vēlme apliecināt, ka viņš kādā jomā ir labāks par citiem, viņš nomirst, un nav spēku, kas varētu viņam traucēt. Ja viņam bijis arī kāds cits mērķis, tad, ja tas ir stiprāks par vēlmi apliecināt savu pārsvaru, viņš var atveseļoties pat no vēža. Vajadzība apliecināt sevi tajā, kas ir vissvarīgakais, atrod izpausmi vienalga cik grūtā situācijā.

Lepnība izpauž sevi ar iedomību, kurai jādemonstrē savs pārākums. Citādi viņa nevar. Tam, kurš baidās no iedomības, acīs jānonāk kādam, uz kura viņa iedomība var izpausties. Ja jūs, lai izvairītos no šādām lietām, pat neejat ārā no istabas, jūsu rokās nokļūst raksts avīzē vai grāmata, kurā tiek vēstīts par iedomības darbiem. Ja jūs aizmetat to projām un sevis nomierināšanai skatāties televīziju, noteikti nonākat pie

iedomības izpausmēm. Ja jūs ienīstat iedomību, citi nāks pie jums, lai paustu savu iedomību. Lepnības mums visiem ir vairāk nekā vajag, taču, tā kā attīstības līmeņi ir atšķirīgi, arī lepnības izpausmes ir dažādas.

Starp lepnību un augstprātību ir plāna starpsiena. To, kā lepnība pāraug augstprātībā, mēs pat nepamanām. Darbi rāda, kad tas ir noticis.

Zema attīstības līmeņa lepnība cenšas būt ķermeniski pārāka par

dzīvnieku vai cilvēku.

Augstāka attīstības līmeņa lepnība cenšas būt garīgi pārāka par cilvēku.

Zema attīstības līmeņa augstprātība = egoisms cenšas ķermeniski gūt uzvaru pār dzīvnieku vai cilvēku, lai pakļautu otru sev ķermeniski.

Augstākā attīstības līmeņa augstprātība = egoisms

cenšas gūt pār otru cilvēku garīgu uzvaru, lai pakļautu otru sev garīgi.

Atgādināšu: mūsos visos mīt visi līmeņi un visi stresi. Par noteicošo kļūst tā enerģija, kas attiecīgajā brīdī ir valdošā jeb lielāka par citām.

Lepnība tiecas augšup, augstprātība spiež citus uz leju, lai saglabātu savu pozīciju. Augstprātība ir cilveces attīstības lielākais bremzētājs. Cilvēka egoisms ir šī paša cilvēka attistības lielākais bremzētājs. Tas, kurš savas pozīcijas saglabāšanas vārdā sāk nopulgot un pazemot citus, pats nevirzās tālāk. Viņa enerģija tiek tērēta cīņai ar dzīvi.

Kāda ir jūsu lepnība un augstprātība? Ja konstatējāt, ka jūsos ir gan zema, gan augstāka attīstības līmeņa lepnība un

augstprātība, tā ir taisnība. Apbrīnojot dzīvniekus zvērudārzā vai ēdot gaļas ēdienus, mēs nedomājam, ko tas nozīmē. Dzīvnieka nogalināšana ir dzīvnieka pakļaušana sev. Viņa gaļas ēšana tāpat. Zema attīstības līmeņa pazīme ir vēlme ar spēku sasniegt taisnīgumu. Vienalga, vai tas ir likuma spēks, kas mūsdienās tiek lietots vismazāko domstarpību risināšanai. Tāpēc vērtējiet paši, cik liela ir jūsu zemā, prastā lepnība un augstprātība.

Augsta attīstības līmeņa lepnība dara visu, lai parādītu sevi kā par citiem labāku cilvēku. Tā ir divu veidu. Viena, kas pazemo citus vai izceļ sevi. Tā pauž sevi ar vārdiem: “Es esmu gudrs un strādīgs, tāpēc esmu bagāts” un atstāj nepateiktu, ka pašam jādomā, kāpēc tu esi nabags. Ofra saka: “Tu esi slinks un dumjš, tāpēc tu esi nabags” un cer, ka visi sapratīs, kāpēc viņa ir bagāta.

Igauņiem ir mazi deguni. Neskaitot dažus izņēmumus. Tas nozīmē, ka igauņiem ir maza ārēji redzama lepnība, jo igauņi uzskata, ka Igaunija ir nabadzīga zeme un mums nav ar ko lepoties. Taču kā gribas lepoties! Vēlme būt kaut vai drusciņ, kaut vai kaut kādā ziņā labākiem par citiem atņem pēdējās saprāta paliekas un liek cilvēkam darīt to, par ko viņam pašam vēlāk jākaunas.

Lai gan lepnība vienmēr uzskatīta par negatīvu, katrā cilvēkā mīt vēlme ar kaut ko izcelties. “Vai tad es nevaru būt lepns par saviem sasniegumiem!” cilvēks kaut vai iekšēji protestē, ja kāds izskaidro, ka lepnība ir slikta lieta. Ja kāds cits lepojas ar saviem sasniegumiem, cilvēkam, kurš vēlas lepoties ar saviem, tas uzreiz ir pamanāms, un tāpēc bieži viņš tiek izsmiets: “Tu arī gribētu lepoties, ja tev būtu ar ko lepoties, taču tev nav!”

Ja kāds jusu priekšā lepojas ar savu skaistumu vai skaistajām lietām, gudrību vai gudrību apliecinošām apliecībām, vai savu nepelnīto bagātību, ko jūs darāt? Ko gan jūs varat darīt! Sakožat zobus, saslienat degunu un cenšaties stāvēt pāri šādai situācijai. Cenšaties būt pārāki ar lepnību. Saslienot degunu, paceļas arī zods. Zods ir augstprātības paudējs. Vārdi, ar kuriem jūs aprakstāt sava zoda īpatnības, raksturo arī jūsu augstprātību jeb egoisma īpatnības.

Igauņiem ir loti izteiksmīgs zods, tāpēc tas traucē arī tur, kur tam nebūtu jātraucē. Šī iemesla dēļ tur, kur kaujas pasaules varenie, igauņi arvien saņēmuši sitienus. Pat tad, kad igaunis devies pa citu ceļu un nav zinājis, ka blakus ielā notiek grautiņš. Šādi dzīve mums māca, ka jāatbrīvo lepošanās ar savām ciešanām, citādi jums papildu septiņiem verdzības gadsimtiem, ar kuriem jūs visvairāk lepojaties, būs jāvergo vēl septiņi simti gadu. Jūs kā tauta vairs tik ilgi neizturēsiet. Lepoties ar savu verdziskumu, ienīstot verdziskumu, prot tikai egoisms jeb augstprātība.

Vienu no patmīlības īpatnībām raksturo dubultzods. Jo lielāks tas ir, jo vairāk cilvēkam ir zināšanu, kuras viņam nav kam nodot. No mutes neiznākušie gudrie un svarīgie vārdi kā mēsli nogrimst zem zoda. Jo lielāka ir bezcerība, ka kādam kaut kad vispār būs vajadzīgas šīs zināšanas, jo ļumīgāks ir dubultzods. Ļumīgs dubultzods pauž vilšanos par cilvēku nevēlēšanos mācīties.

Zem zoda izvietoto limfas ceļu un limfmezglu neciešamās sāpes un uztūkumu izraisošais iekaisums, kas visbiežāk sastopams bērniem, rodas tad, kad bērnam jarunā tas, kas jārunā, un viņš nedrīkst runāt to, ko zina. Šis iekaisums sākas limfmezglos zem meles. Bridi, kad bērns nonāk izmisumā, jo viņš ir apjucis, kas ir kas, un neiedrošinās runāt neko, sākas iekaisums, kas sāpju dēļ neļauj pat atvērt muti. Tagad nemaz nav jārunā. Slimība atrisināja situāciju, kas šķita neatrisināma.

Augstprātība jeb patmīlība, jeb egoisms ir lepnības augstākā pakāpe. Ja jums tieši sejā iesviež apvainojumu: “Tu esi lepns cilvēks,” kā jūs jūtaties? Vai spējat piedot šādu apvainojumu? Gan jau spējat, taču pirmajā brīdī varat krist izmisumā, vai arī jūs pārņem neprātīgs naids. Jūs tūlīt steidzat atmaksāt vai sākat domāt, kā to izdarīt tā, lai es pats nepaliktu kaunā. Ja spēja domāt ir atgriezusies, varat atzīt, ka esat jau arī lepojies. Skaistus brīžus patīkami atcerēties vienkārši tāpat, taču arī tāpēc, ka esat aizkaitinājis citus. Apmierinātība par cilvēcisku atmaksu ir pieskaitīta dzīves labajām atmiņām.

Tagad iedomājieties, ka jums saka: “Tu esi egoists.” Kādas sajūtas jums ir? Gan jau sajūtat dvēselē aukstumu un nežēlīgu atziņu: “To es tev nekad nepiedošu.” Ja otrs lūdz piedošanu, varat piedot vārdos, taču, viņam atkal parādoties pie apvāršņa, vecā brūce iesmeldzās. Tas nozīmē, ka sirdī jūs neesat piedevuši. Varat saprast, ka piedošana ir vajadzīga, taču nespējat. Citu sabiedrībā rādāt priecīgu seju un nesaprotat, kāpēc, esot vienam, mute krampjaini savelkas.

Kad sāku runāt par piedošanas ideju, biju apjukusi, kad pēc pirmajām grāmatām izveidojās karojošu cilvēku nometne, kuri bez žēlastības skandēja: “Slikto nevar, nedrīkst piedot. Sliktais ir jāsoda! Kaut vai citiem par biedinājumu.” Biju pārsteigta. Daudzi, kuri bija cietuši no noziedzniekiem, ar pateicibu pieņēma piedošanu kā iespēju, taču pretēja viedokļa paudēji uzbruka man. Centos saprast, kāpēc viņi tā domājuši.

Tad nāca pacienti, kuri paši netika ar sevi galā, kuri sūdzējās, ka nespējot piedot. Dažu nespēja piedot bija saistīta, piemēram, ar kāda tuvinieka nogalināšanu un traģiskumā bija saprotama. Citi nekādi nespēja to pamatot. Viņi bija izmisuši par savu nežēlastību, kas traucēja mīlēt. Tā viņiem bija problēma. Sapratu, ka viņiem traucē kāds stress. Sāku to meklēt, un ne vienam vien cilvēkam bija traģiski atzīt, ka viņā mīt egoisms, kas neļauj piedot. Visvairāk dzīvē neieredzot egoistus, viņi novilka vienādības zīmi starp egoismu un egoistu un tādējādi padarīja sevi par egoistiem. Gan jau saprotat, cik grūti ar koku pa galvu dabūjušam cilvēkam izskaidrot trieciena nozimi. Tas nozīmē: stāstīt, cik labs šāds trieciens ir bijis.

Pateicoties vēža slimniekiem, sāku izprast egoisma būtību un rašanos. Visiem vēža slimniekiem bez izņēmuma ir ļoti liela vēlme būt ideāliem cilvēkiem. Viņi ir audzinājuši sevi paši un ļāvuši audzināt citiem, galvenais, lai viņi tiktu uzskatīti par lieliskiem cilvēkiem. Vēlme, lai mani uzskata par Cilvēku, ir bailes, ka mani neuzskatīs par Cilvēku. Cilvēks, kuram ir šādas bailes, arvien vairāk sāk pārliecināties, ka viņš nemaz netiek uzskatīts par Cilvēku, ja nav labāks. Viņi baidās un neieredz pazemošanu. Ja kāds ir iedomīgs, viņi uztver to kā pret sevi vērstu ņirgāšanos. Jo lielāka ir šāda cilvēka vēlme būt labam cilvēkam, jo lielāka ir viņa lepnība, ka viņš spēj ar sakostiem zobiem paciest šo ņirgāšanos. Viņš vēlētos atdarīt citiem ar to pašu, taču neiedrošinās, nevar, viņam nav iespēju, lepnība neļauj, izglītība neļauj vai nepietiek spēka. Nevienu no minētajiem faktoriem viņš neatzīst, jo atzīšana būtu kauns.

Cilvēks pats izdomā sev problēmas. Potenciāls vēža slimnieks ir tas, kurš uzskata sevi par sliktāku, taču par katru cenu slēpj šo kaunu. Tas nozīmē, ka viņš noteikti zina, ka

viņš ir sliktāks. Šāda apziņa ir bērnam, kurš visas savas apzinīgās dzīves laikā ir dzirdējis nopēlumu un vērtējis sevi pēc tā. Tā kā viņam ir sajūta, ka viņš nav sliktāks par citiem, viņš sāk apliecināt savu taisnību. Neviens taču negrib būt slikts. Patiesību nevar pierādīt, taču taisnību var. Sevi mobilizējot, varam pastāvīgi apliecināt savas labās īpašības.

Sevis apliecinašana gaida uzslavas. Katru reizi, kad uzslavas netiek saņemtas, rodas bailes, ka cilvēks nav pietiekami labs. Tas aizvaino, jo viņš taču ir sasprindzinājies un devis labāko. Salīdzinot sevi ar citiem, viņš redz, ka citi nemaz nav labāki, taču viņš arvien ir sliktāks. Tā ir sevis pazemošana. Maksimāli saņemoties, viņš ir spiests agrāk vai vēlāk atzīt, ka viņš nemaz nespēj pacelties augstāk. Bailes par to, kas notiks tālāk, var laupīt saprātu. Naids pret savu nespēju un nemākulību var rasties gan no tā, ka cilvēks nespēj mainīties, gan no tā, ka viņš nespēj mainīt citus. Izmisuma brīdī sākas vēža attīstība.

Jo lielāks ir cilvēka mazvērtības komplekss, jo vairāk viņam jācenšas, lai kļūtu labāks par citiem. Jo vairāk viņā sakrājas stresi, kas rada draudus saslimt ar vēzi vai zaudēt saprātu.

Sevis audzināšana par labu, gudru, inteliģentu, pieklājīgu sākotnēji nes augļus, un cilvēks uzreiz uzskata sevi par labāku. Pastāvīgi augot, kādu reizi pienāk robeža, kurai seko kritums. Izrādās, ka viņš nav vajadzīgs tāds, kāds viņš ir. Ja viņš pirms tam zināja, ka ir sliktāks par citiem, tad tagad viņš jūt, ka tiek uzskatīts par sliktāku nekā citi, un, ņemot vērā viņa pieredzes bagāžu, gudrību un inteliģenci, tā ir ņirgāšanās. Sakostiem zobiem viņam tas jāpacieš. Redzot, kā dumjākiem veicas, viņš ar nievām raugās lejup uz viņiem un nesaprot, kāpēc smaga slimība atnāk pie cilvēka, kurš jau tāpat cietis visvairāk.

Tas, kurš baidās no ņirgāšanās, pievelk ņirgāšanos, un ņirgāšanās enerģija aug tik ilgi, kamēr viņam tā ir līdz kaklam. Izmisuma brīdī ņirgāšanās izsprāgst uz ārpusi, un cilvēks sāk ņirgāties par citiem. Viņš ir kļuvis par sliktu cilvēku. Tas, kurš pēdējā brīdī noķēris vēlēšanos atbildēt apņirgātājam ar to pašu un to apspiedis, ir labs cilvēks, kuram ir slikta slimība. Jo labāks ir cilvēks, jo sliktāka ir viņa slimība, kas līdzsvaro cilvēka ārējo labumu.

Mums visiem vajag izzināt savu lepnību un augstprātību. Esam tik pārliecināti par savu labumu un nemaz nemanām, ka tieši apziņa, ka es esmu labs cilvēks, ir augstprātība jeb egoisms. Šis labais cilvēks mūsos uzskata par savām tiesībām pieprasīt savu vēlmju izpildi. No kurienes tas viss nāk un vai tas ir vajadzīgs, mūsu augstprātību neinteresē. Diskusija par šo tēmu arvien nonāk pie tā, ka sliktajiem viss ir, taču labajiem jācieš trūkumā. Nav svarīgi, kāds turklāt ir laba cilvēka attīstības līmenis. Labuma domāšanas veids vienmēr ir vienāds. Savu lepnību, augstprātību un skaudību tas neatzīst.

Rir egoistiem mēs kļūstam, sev nezinot un negribot. Egoists, kurš nevēlas būt egoists, var pat ienīst egoistus, nevar iedomāties, ka ari viņā mīt egoisms. Viņš ienīst sevi, to nesaprotot. Ja kāds vairs nevar izturēt viņa egoismu un pasaka viņam to tieši sejā, viņš nespēj piedot teicējam, pat ja grib. Arī tad, ja būtu vajadzīgs, piemēram, ja viņš saslimst ar vēzi. Pēc savām domām, viņš paliek labs Cilvēks, kas cieš sava labuma dēļ. Turklāt viņam ir taisnība.

Gari rakstu un skaidroju jums lepnības un augstprātības būtību, jo īsus skaidrojumus pacienti nav sapratuši. Kad es pirmo reizi sajutu un apskatīju šīs enerģijas, sapratu: vēža slimnieka augstprātība jeb egoisms ir lepošanās ar savām ciešanām. Šī apziņa bija kā zibens spēriens, kas iztīrīja gaisu.

Kā jau vienmēr, cilvēks vispirms domā par sevi. Pieradusi pie nopēluma un no bērna kājas apzināti sevi pēlusi, par savu vienīgo īsto vērtību biju uzskatījusi zirga pacietību. Es biju patiesi lepna par to. Šī nonākšana lidz savas kļūdas izpratnei bija kā liela atbrīvošanās no spriedzes. Pēc ne viena vien agrākā stresa būtības atklāšanas biju visai pārsteigta, taču uz to reaģēju kā uz lielu dāvanu. It kā manī būtu iestājies liels miers. Apziņa, ka kopš dzimšanas biju sevi audzējusi vēzi un lepojusies ar to, dāvāja dvēseles mieru caur apzināšanos. Apzināties savu egoismu un saprast, ko tas nozīmē, ir viena sava aspekta iepazīšana.

Tas, ka es neesmu savu pacietību lepni bāzusi citiem degunā, ir cita lieta. No šī viedokļa es esmu bijusi labs un inteliģents cilvēks. Taču es nevaru teikt, ka tas nav bāzts man degunā. Gan jau katrs cilvēks ir sastapies ar teicienu, kas demonstratīvi aizskar: “Nē, man nav tādu iespēju kā bagātajiem. .. Akmana dumjā galva tik gudras lietas nesaprot… Kas jums vainas, jūs taču esat tik strādīgi… ” To pašu var teikt sevi žēlojoša cietēja garā, vienaldzību demonstrējošā garā utt.

Tauta iedala cilvēkus šādi:

lepnie, kuriem ir ar ko lepoties, lepnie, kuriem nav ar ko lepoties.

Pirmajā grupā ietilpstošo lepnība var pāraugt neprātā, taču, tā kā tā ir augošs lielums, tad tā var nelikt apzināti ciest īpašniekam. Otrajā grupā ietilpstošo lepnība ātri pāraug augstprātībā un rada lielas ciešanas. Šādi cilvēkiem, kas jau tā ir daudz cietuši, jācieš vēl vairāk. Pirmo grupu raksturo drosmīga demonstratīva un augstsirdīga piedošana, kas patiesībā ir tikai vārdu slazds. Otru grupu raksturo tieša nepiedošana.

Egoisms aizliedz piedošanu, jo uzskata sevi par labāku. Vienīgais grēks pasaulē ir nepiedošana. Tas, ko cilvēce 2000 gadu ir uzskatījusi par grēku un ar ko cilvēcei radītas bailes, ir kaut kas cits. Dēvējot dzīves dabiskumu par grēku, cilvēku var piespiest darīt visu, un viņš dara, ko viņam liek. Galvenais, lai tiktu vaļā no dvēseles mokām. Dara, jo dvēseles mokas sava grēcīguma dēļ ir briesmīgākas par jebkādām ciešanām. Baznīca māca grēciniekam lūgt piedošanu kā ubagam, taču neiemāca viņam piedot. Neiemāca būt par cilvēku.

Apziņa, ka es esmu grēcīgs, automātiski padara cilvēku par cietēju jeb egoistu. Sava egoisma apzināšanās ir vēža profilakse. Visi stresi netieši summējas kā ciešanas. Cilvēks, kurš cieš, zina, ka viņam ir ciešanas, kuru radītāji noteikti ir citi. Apziņa, ka man, labam cilvēkam, jācieš citu dēļ, nedod viņam vairs mieru ne dienu, ne nakti. Apziņa, ka tā ir un tā paliks, iespiež nolemtības zīmogu cilvēka sejā.

Jo vairāk jūs varonīgi paciešat savas ciešanas, jo izteiksmīgāka cietēja seja jums rodas. Apskatiet sevi un apskatiet savus tuviniekus, un jūs pamanisit, ka ar katru gadu mazāk runājat patiesi un plānākas kļūst jūsu lūpas. Kaislas un pilnīgas lūpas patīk visiem. Svītras veida lūpas nepatīk nevienam, tāpēc tās tiek izkrāsotas skaistākas, taču tas nav tas. Aristokrātiskuma jeb zilo asiņu kā augstprātības simbola būtību izkrāšļošana nevar noslēpt.

Par ciešanu sakostiem zobiem liecina arī platas un muskuļotas žokļu pamatnes, traucējumi žokļu muskulī un atsevišķi izvietoti zobi, kas norāda uz jau mātes miesās piedzīvotajām ciešanām. Mute ar lejup vērstiem mutes kaktiņiem liecina par to, ka cilvēks nonievā egoismu un egoistus. Tādējādi viņš nonievā ciešanas. Tā kā nievas ir vismazākais un slēptākais egoisms, kluss nesamierināms naids pret visu slikto, tad tas rada vēzi, kas attīstās visviltīgāk.

Lepnība rada skaudību. Jo lielāka ir lepnība, jo lielāka ir skaudība. Lepnība iznīcina to, kas tai skauž. Var apskaust skaistumu un skaistas lietas. Tās var iznīcināt. Var apskaust bagātību un dārgas lietas. Ari tās var iznīcināt. Var apskaust gudrību un izglītību. To iznīcināšanai jānoņem galva. Arī tas ir darīts. Kā masta kokus mežā inkvizīcija ir iznīcinājusi cilvēkus, kas no līdzīgo vidus kļuvuši par izcilniekiem.

No vēstures zināms, kā šādi lieli cilvēki ir cietuši, kā viņi iekalti važās vai mesti ugunī un cirsti gabalos. Daļa no viņiem ir spējuši palikt par Cilvēkiem. Tāpēc vēsture viņus atceras. Viņi ir palikuši par Cilvēkiem, jo kaut vai pēdējā dzīves minūtē ir spējuši piedot sava ķermeņa iznīcinātājiem viņu dumjo, lepnības radīto skaudību, kas iznīcina visu, ko nevar iegūt sev.

Lepnība un augstprātība vada skaudības naida karaspēku, tāpēc ne lepnību, ne augstprātību nedrīkst novērtēt par zemu. Ar tām ir jārēķinās. Deguns pauž lepnību, un degunā slēpjas aizvainojums. Iesnas rodas, kad lepnība dabū pa degunu jeb kad lepnība nav ieguvusi to, ko vēlējusies. Lepnība var apvainoties ari no apziņas, ka tāpat nedabūs gribēto. Šāda ir traģiska apziņa, kas liek degunam tecēt.

Ja jūsu lepnību jeb degunu trāpa fizisks sitiens, tad ir

fiziski sāpigi.

Ja jūsu lepnību jeb degunu trāpa dvēselisks sitiens, tad

ir dvēseliski sāpigi.

Ja jūsu lepnību jeb degunu trāpa garīgs sitiens, tad

visā galvā var rasties neizskaidrojama nelaba sajūta, ka rodas bailes: laikam jūku prātā. īpaši spēcina ir prātā sajukšanas sajūta. ja domājat, kas notiks, kad par to uzzinās citi. It kā viss sastingtu, nomirtu no šīs domas. Tikai auksti drebuļi ķermenī vēsta, ka tomēr esat dzīvs. Izmisums, kas tiem seko, var uz bridi atņemt vēlmi dzīvot. Vēlāk, domājot par šīm šausmām, var rasties doma, ka kaut kas ir zudis uz mūžiem. Jo maigākas šādas krīzes brīdī bija jūsu jūtas, jo skaidrāk sapratāt, ka kāda jūsu maiguma daļa it kā būtu mirusi. Jūs vairs neesat tik možs un maigs.

Jūsu jūtas vēsta patiesību: ievainota lepnība ir kauns, ka nogalina jūtas. Tāpēc, pirms sākat vēlēties vislabāko savam mīļotajam, vispirms pavaicājiet sev: “Vai man tas ir vajadzīgs? Vai viņam tas ir vajadzīgs?” Ja ir, tad dariet to, ko vajag. Nevis tāpēc, ka vēlaties. Šādi attiecoties pret darāmo, jums nekad nebūs jāizjūt kauns.

Nav sāpīgāka kauna, kā kauns par mīlestību, kas netiek pieņemta. Tas rada neprātīgu naidu jo vairāk tas nevar realizēties kā fiziska atriebība, jo iznīcinošāks tas kļūst. Esam pieraduši šādu naidu dēvēt par greizsirdību. Jo lielāka, akūtāka un iznīcinošāka ir greizsirdība, jo lielāka ir iespēja, ka šāda greizsirdīga cilvēka bērns saslims ar asins vēzi leikēmiju.

Trieciena sadragāts deguna kauls iznicina enerģijas kanālus, kas savieno garīgo un fizisko ķermeni, un jūs varat kļūt neattapīgs vai zaudēt prātu, taču tas jūs netracinās. Tas nozīmē, ka jūs esat spējīgs joprojām sajust sevi un attīstīties kā cilvēks. Dvēselisks trieciens rada iesnas vai deguna dobumu slimības, ar kurām sadedzināt aizvainojuma enerģiju un kas aizver arī enerģijas kanālus. Garīgs trieciens, no kuriem smagākais ir pazemošana ar klusēšanu, var likt zaudēt prātu, jo jūs nesaprotat, kur esat vainīgi. Jūs taču esat gribējuši tikai labu. Laulības šķiršana principiāli tāpat ir pazemošana ar klusēšanu, bēgšana vienam no otra klusumā. Cilvēki, kas izrunā nesaskaņas, nešķiras.

Klusējoša atgrūšana, nievājoša novēršanās, smīnoša norāde uz saprātu, klusēšana kā nejūtīgai un aukstai sienai, ar kuru augstākā attīstības līmenī gudrība soda citus, rada sodītajam sajūtu, it kā liela un auksta roka spiestu dvēseli, taču prātā sajukšanas šausmas noteikti ir vēl trakākas. Lai jums netrāpitu šāds trieciens, atbrīvojiet savu lepnību par garīgām zināšanās, kuras dēļ esat uzskatījuši sevi par labākiem nekā citi.

Ja nebūtu lepnības, nebūtu garīgo slimību.

Tas nozīmē ja nebūtu lepnības, cilvēki nelepotos ar savām izcilajām īpašībām un necenstos savas īpašības, kuras nav izcilas jeb ir nemateriālas, padarīt par izcilām. Tas nozīmē, ka tad netiktu provocēta skaudība, kas iznīcina garīgās vērtības. Ja jūs kaitina cilvēku trakošana, ja jums galvā ir neizskaidrojamas sliktas pašsajūtas lēkmes, ja jūsu vecākiem, vecvecākiem vai bērniem ir garīgi traucējumi, tad atbrīvojiet savu lepnību, un jūsu un jūsu nākamo paaudžu garīgā veselība uzlabosies. Jūs pārstāsit kaunēties no saviem vai savu tuvinieku trūkumiem, neslēpsit' tos izmisīgi, un jūsu dvēseles mokas pārstās būt citu cilvēku interešu objekts.

Tie paši cilvēki, kuri jūs padarījuši smieklīgu, pirmie sniegs savu palidzīgo roku, jo, ja viņi nebūtu par jums rūpējušies, viņi nebūtu jūs ievērojuši vai bakstījuši. Jūs viņiem būtu bijuši tukša vieta dzīvē, kurai nemanāmi paiet garām kā kukainim. Ja jūs turpināsit savas lepnības atbrīvošanu, jūs netraucēs, ja viņi pieskaitīs jūsu izmainīšanos saviem labajiem sasniegumiem. Ja smiesities labdabīgus smieklus par viņu tumsonību, ne viens vien ievēros patiesību, un tas būs jūsu patiesais labais darbs.

Katram cilvēkam ir trūkumi, kurus viņš parasti vēlas noslēpt no citiem. Tie bieži ir saistīti ar fizisko ķermeni, dvēseliskas ciešanas izraisa fiziskie trūkumi, par kuriem bērns tiek ķircināts, taču kuri pieaugušajiem parasti kļūst otršķirīgi, ja cilvēks pats tos vairs neuzskata par trūkumiem. Ja uzskata, tad viņš var būt gudrs, strādīgs, talantīgs, veiksmīgs, slavens un bagāts, taču, tiklīdz satiek kādu no savas jaunības gadiem, jaunības laiku atmiņas kā ar adatu iedur šajā sāpīgajā vietā, kurai jau sen būtu jābūt izzudušai no atmiņas.

Cilvēks pats nemaz neiedomājas, ka viņš provocējis otru ar savu nospiesto un pat no sevis noslēpto stresu. Viņam šķiet, ka par viņu ņirgājas. īpaši pazemojoša ņirgāšanās ir tad, ja viņš uzskata, ka pats nekad nepazemo citus. Patiesībā nepazemo, neņirgājas, jo baidās no jebkāda pazemojuma. Lai par viņu neņirgātos, viņš neņirgājas par citiem. Tas nozīmē: cilvēkam ir mērķis, kura vārdā viņš kaut ko dara vai nedara. Ienīstot ņirgāšanos, viņš provocē ņirgāšanos, kuru neviens cits neuzskata par ņirgāšanos. Citi, pēc pašu domām, tikai joko.

Ar savu joku tiek provocēts cita cilvēka naids, neuzskatot to par ņirgāšanos. Dumja bērna ķircināšana un saniknošana it kā būtu dabiska, taču cieņu sagaidošam cilvēkam tā šķiet ņirgāšanās. No ņirgāšanās līdz nievām ir mazs solis. Tas, kurš citu jokus saprot, arī pats smejas par savu jūtīgumu. Kurš nesaprot, sāk dusmoties, bet, dusmas apspiežot, kļūst par nievātāju. Nāvīga nopietnība ir augsne nievām.

Ja kāds vēlas būt labāks par apsmējēju, viņš kļūst par nievātāju. Nonievājot apsmējēju, neiedziļinoties apsmiešanas iemeslos, jau bērnā tiek ieaudzināta vēlme izpatikt ar savu gudrību un inteliģenci, kas, redzot slikto, patur savu viedokli pie sevis. Jo lielākas izaug nievas un jo vairāk cilvēkam ir iespējams aiziet projām no prastās un nievājamās vides, jo vairāk viņš uzturas viņam līdzīgo nievātāju vidē un jo vairāk viņš cieš garīgi. īpaši mūsdienās, kad seja ar lejup vērstiem un nievājumu skaidri izsakošiem mutes kaktiņiem ir tabu, tāpēc sabiedrībai jāatpazīst nievas aiz sirsnīgumu paudošas smejošas maskas.

Daudzi cilvēki nomirst no galvas smadzeņu vēža, pirms vēl saprot, ka sirsnīgums un bezsirdiba ir viena veseluma divas daļas. Sirsniga bezsirdiba nogalina smadzenes gan garīgi, gan fiziski. Atbrīvojiet gan savu sirsnīgumu, gan bezsirdību, tad būsit lietpratīgs. Lietpratīgs cilvēks izjūt lietas un saprot to būtību.

To, kuri ņirgājas, nemaz nav tik daudz, kā domā tie, kuri baidās no ņirgāšanās. Bieži šādi apņirgātāji, paši sev nezinot, ir vecāki, māsas un brāļi, draugi, paziņas, kolēģi. Svešinieki mazāk, jo no svešiniekiem var slēpt kļūdas un svešinieki neiedrošinās būt nepieklājīgi. Bieži tiek apsmieti nāvīgi nopietni cilvēki, kas nesaprot jokus, jo ar savu oficiālo nostāju cenšas izvairīties no familiāras pazemošanas. Centieni iepūst viņos dzīvību beidzas ar apvainošanos. Tāpēc bērnam, kuram salīdzinājumā ar citiem bērniem ir kadas uzkrītošas atšķirības, jāiemācās saprast savas īpatnības labās puses un jokot par sevi.

Mājās, kurās valda nāvigi nopietna attieksme pret dzīvi, izaug nāvīgi nopietns cilvēks, kurš nesaprot jokus. Jebkurš joks viņam ir ņirgāšanās. Zinot to, ikviens pats var meklēt sevī humora izjūtu. Ja atradīsim, tad pratīsim visnopietnāko lietu pārvērst joka un dzīve tūlīt šķitis daudz gaišaka. Jokojošs cilvēks visās situācijās atrod izeju. Ja jūs vēl to neprotat, iedomājieties sevi visjocīgākajā situācijā un centieties tajā pasmieties par sevi. Ja iemācīsities smieties, jūs nekad nenonāksiet apkaunojošā vai pazemojošā situācijā. Citu smiekli jums paliks tikai smiekli, kā tie arī bijuši domāti, nekļūstot par ņirgāšanos.

Nopietns cilvēks parasti nekļūst vieglprātīgs, taču savas nopietnības līdzsvarošanai viņam ir vajadzīgi vieglprātīgi cilvēki, par spīti tam, ka viņš viņu nemīl vai pat nonievā. Jo lielāka ir cilvēka vēlme, lai dzīve būtu laba, nedomājot, no kurienes šis labais nāk, jo vieglprātīgāks ir cilvēks. Vieglprātīgs cilvēks aizkaitina nopietnos. Vieglprātība ir nopietnības sodība.

Ir vieglprātīgi cilvēki, un ir arī tie, kuri cenšas uzlabot noskaņojumu. Pēdējie bieži vien tēlo ākstus. Viņi var pat tam veltīt sevi. Āksta tēlošana ir jauka lieta, taču, ja cilvēks ir pārliecināts, ka viņš visās situācijās tiks galā tikai ar jokiem, tad tā jau ir augstprātība, kas citiem nemaz neliek smieties. Varbūt esat bijuši situācijā, kad viens cilvēks ar nevietā izspēlētu joku nostāda citus nepatīkamā situācijā. Ja viņš ir priekšnieks, citi piespiesti smejas līdzi. Ja kompānija ir akadēmiska, cilvēki ir klusi kā mūmijas. Ja viņš kā nenozīmīgs cilvēks starp nozīmīgiem cenšas uzlabot visu noskaņojumu, viņam tiek aizvērta mute. Kāpēc? Jo viņš vēlas padarīt citus citādus. Cilvēks, kurš ir labās domās par sevi, to neļauj darīt.

Draudzīga smīdināšana un lietpratīga apspriešana padara mīnusu par plusu. Humors, anekdotes, ķircināšana, teiku stāstīšana, mīklu minēšana, pasaku lasīšana, attapību attīstošu spēļu spēlēšana un piedalīšanās vecāku plānu apspriešanā attīsta bērna dvēselisko elastību jeb attapību, kas palīdz pielāgoties jebkurai situācijai, videi un sabiedrībai.

Vēlme patikt ar īpašu kārtīgumu, saprātīgumu, čaklumu, darbu un vēlme būt mīlētam var cilvēku jau jaunībā padarīt tik nāvīgi nopietnu, ka viņš necieš citu viņam līdzīgo sabiedrību. Viņš necieš ne jauniešu, ne vecu cilvēku skaļus smieklus un smaidus, muļķošanos un muļķīgas diskusijas, bezjēdzīgu laušanos un stīvēšanos. Sabiedrībā viņš jūtas nelaimīgs. Viņa pašsajūta kļūst arvien sliktāka, un galva sāk sāpēt. Vemšana un nelaba dūša, kas ar to saistītas, var radīt migrēnas iespaidu. Vienlaikus situāciju neatvieglo arī vecu un nopietnu cilvēku sabiedrība. Kāpēc? Jo cilvēks ne tur, ne šeit nav apmierināts ar sevi.

Vai atceraties ja nebūtu labā, tad nebūtu arī sliktā. Ja nebūtu lielā un sirsnīgā labuma, tad nerastos arī lielais un bezsirdigais sliktums. Vecāki, piemēram, ļaunu nedomādami, ieliek bērnam mīļvārdiņus Kaķītis, Pelīte, Zaķītis, kas paši ir mīļuma, ērtības, baiļu, resnuma un neveiklības līdzinieki. Ja bērns mājās tiek šādi dēvēts, tā ir ģimenes locekļu spēle, kas dvēseliski dod tās dalībniekiem kaut ko vajadzīgu. Ja savu labo attiecību demonstrēšanai tas tiek darīts arī ārpus mājām, tad tiek pārspīlēts, un, ja bērns, kurš vēlas izaugt cienīgs, apvainojas par to, tad tiek nonievāts arī tas un netiek pamanīts, kā ņirgāšanās stafetes kociņš pārgājis svešiniekiem.

Iesauka, kas trāpa būtībā, paliek pie cilvēka kā mērķis, un garāmgājēji nevar nešaut mērķī. Tam, kurš izdara par savu iesauku secinājumus un kļūst citāds, par iesauku paliek mīļas atmiņas, taču tas, kura cienīgumu iesauka arvien pazemo, iegūst vēl citas iesaukas. Šādi bailes un naids pret mīlošu vecāku iedotu iesauku var papildus iesaukai izraisīt arī vārda, tēvavārda vai uzvārda izkropļošanu.

Ja vecāki bērnam ielikuši kādu īpaši modernu, iepriekš nedzirdētu, no svešvalodas aizgūtu un sarežģītu vārdu, par kuru bērnam ir kauns, jo citiem ir vienkārši vārdi, viņa karaliskais vārds tiek saīsināts par prastu vai pal riebīgu saīsinājumu, kura dēļ bērns jūt, ka vecāki ir vēlējušies par viņu paņirgāties. Neviens viņu šī iemesla dēļ neliek mierā, un viņš nevar likt mierā citus.

Nepiedošana patiesībā ir nežēlastība. Mocīt citu, zinot, ka tas dara otram pāri, ir nepiedodami. Zinām to, un bērnu nežēlastība nepaliek nemanīta. Tomēr tam būtu jāliek viņiem domāt, lai mazais egoisms neizaugtu lielāks. Kā egoisms?

Vispirms, protams, mans, kad es saskatu mazajā egoistā pats sevi. Tālāk jau jārūpējas par viņa egoisma samazināšanu.

Biežākie ņirgāšanās ierosinātāji bērna vecumā ir resnums, neveiklība, neattapība, vientiesība, aīzvainojamība, vieglprātība, bezpalīdzība, sarkanmatainums, šķielēšana, līka mugura, līkas kājas, plakanā pēda, stostīšanās, stresa izraisītas dīvainības uzvedībā, intereses, vārds, interešu joma, draugi, dumjība, gudrība. Citiem vārdiem, jebkādas novirzes no līdzsvara vai ierastā vidējā.

To, kurš smejas par savām kļūdām, ciena, taču bērns, kurš vēlas, izlikdamies labāks nekā citi, noslēpt savus trūkumus, tiek padarīt par peramo zēnu. Tieši viņa labās īpašības, ar kurām viņš vēlas slēpt sliktās jeb ar kurām viņš lepojas, sāk iznīcināt. Ņirgāšanās saka: lepojies tagad vēl ar savu slikto. Vecāki un bērns, kurš, meklējot un atrodot savas kļūdas, izlabo tās, pelna atzinību. Bērns, kurš atbrīvo bailes un kļūst drošāks, kurš paceļ galvu un raugās apsmējējam acīs, uzreiz izpelnās viņam līdzīgo cieņu, pat draudzību, jo viņš ir iemācījies dzīves mācību stundu.

Kurš tā neprot, tas paliek par cietēju no pāridarījumiem vai sāk ar dūrēs sažmiegtām rokām kabatā un sakostiem zobiem trenēties, lai kļūtu gudrs un stiprs, lai kaut kad nākotnē, esot gudrāks par citiem, varētu raudzīties uz viņiem no augšas vai kā spēcīgākais ar uzviju atdarīt parādā palikušo kāvienu. Abos gadījumos šie cilvēki turpina saskatīt ņirgāšanos pat tur, kur nekādas ņirgāšanās nav. Vecāki, kuri, aizsargājot bērnu no citiem, veido pāridarījumus par oficiālu parādību, padara kļūdu vēl lielāku. Tas nozīmē: viņi spiež citiem cilvēkiem labot savas kļūdas, kuras viņi pieļāvuši, audzinot bērnu.

Kads vecāks vaino svešus bērnus, cits vecāks vaino savu bērnu, jo vēlas to izaudzināt par dzīves cīnītāju. Viņa augstprātība bērnam neželigi saka: “Es savulaik izcietu visu, kāpēc tu nevarētu ciest?” Pat tad, ja viņš cietis no savas neveiklības vai tikusi izsmieta viņa neprasme, bet bērnam ir smaga slimība. Vēlme padarīt savu bērnu stiprāku liek vecākiem tā uzvesties. Bērns, kuram tobrīd vajadzīga mīlestība, nepiedos to nekad, jo viņam tas ir pazemojums. Viņš atveseļojas un aizmirst notikušo, taču paliek nepiedošana cilvēkam, kurš nesniedz roku nelaimē nokļuvušajam, kurš tā vietā, lai palīdzētu līdz kaklam dūkstājā iestigušajam, visiem saka, ka ikvienam pašam jāpalīdz sev nelaimē. Tāpēc ne viens vien cilvēks nespēj piedot saviem vecākiem. Tas, kurš nespēj piedot vecākiem, svešiniekiem nespēs piedot vispār.

Klasiska lepnība demonstrē savu labumu, jo tā vēlas sevi pacelt.

Klasiska augstprātība nedemonstrē savu labumu, jo tā, pēc savām domām, stāv pāri citiem.

Tas nozīmē, ka lepnībai vēl pietiek vietas izaugsmei, taču augstprātībai ir griesti no tās sākas ķermeņa liktenīgā bojāeja, lai dvēselei būtu, ar ko nodarboties. Pretējā gadījumā tā iznīcina cilvēkā Cilvēku. Katrs cilvēks, kas baidās no ņirgāšanās, var kļūt par tādu, tāpēc neuzskatiet par sliktu to, kas jau tāds ir. Apzinieties, ka viņa egoisms padara viņu sliktu. Pats viņš nav ne labs, ne slikts.

Nesakiet, ka tas ir augstprātīgs cilvēks. Sakiet, ka tā ir šī cilvēka augstprātība, kas šādi gūst varu pār cilvēku un liek viņam ņirgāties par citiem vai nonievāt tos.

Ar to jūs esat novietojuši atsevišķi šo cilvēku un viņa rakstura kļūdu un varat attiekties pret cilvēku saprātīgi.

Ja kāds uzskata jūs par augstprātīgu, varat neapvainojušies teikt, ka šis cilvēks redzēja manī augstprātību un uzskatīja, ka tas esmu es. Jūs esat spējīgi piedot viņam šo kļūdu, jo atzīstat, ka ar savam zināšanām un pacietību diezgan esat lepojušies.

Katrā cilvēkā ir egoisms, taču katrs cilvēks nav egoists.

Augstprātība, kas redzējusi jūsu augstprātību, nāca ņirgāties jeb iznīcināt jūsu augstprātību, jo cīnīšanās pret slikto ar sliktu, vēloties iznicināt slikto, ir bailīga cilvēka prasme. Ja jūs nelepojaties ar savu pacietību, jūs esat vienkārši cietējs un augstprātība, jūs nepamana. Augstprātība neņirgājas par zemo, kas atzīst savu zemumu. Tā ņirgājas par lepnību jeb augstprātību, kas neatzīst savu zemumu un tādējādi audzē savu zemumu lielāku.

Ņirgāšanās skaistais mērķis ir iznīcināt potenciālo bojāeju. Tas, kurš to saprot, pateicas apņirgātājam līdz debesīm un atbrīvo savu augstprātību. Tas, kurš nesaprot, dodas uz citu sauli. Klasiska ņirgāšanās ir kā dumjš bagātnieks, kurš stāv pie akača un māca līdz kaklam tajā iegrimušam gudrajam nabagam dzīvot, sūdzoties, cik grūta ir viņa paša dzīve. Ja nabaga gudrais uzskata to par ņirgāšanos, viņš nogrimst akacī. Ja nabagais saprot, ka bagātniekam pašlaik ir taisnība, tad viņš neuzskata to par ņirgāšanos un atrod ceļu, kā izrāpties no akača. Kaut vai tādēļ, lai palīdzētu nelaimē nonākušajam bagātniekam.

Gudro var fiziski nogalināt, taču gudrību var nogalināt, padarot to dumju, nosūtot kaunā, tāpēc no ņirgāšanās cieš cilvēki, kuri uzskata sevi par gudriem vai vēlas kļūt gudri un ir lepni par to. Gudra cilvēka lepnība ir jūtīga pret savu gudrību kā lapsenes ligzda, jo viņa gudrība stāv uz zosu kājām. Tāpēc nebāziet viņam sejā kāda cita gudrību, pat ja šis cits ir vispāratzīta autoritāte. Ja esat no kāda kaut ko iemācījušies un uzskatāt to par pareizu, izlaidiet to caur savu sirdi jeb sajūtām, un jūs sapratīsit, vai tas ir savs vai nav. Ja ir savs, tad ir savs, un jūs runājat no savas gudrības.

Gudrība prot citā atrast savas vājās vietas un, izceļot savu gudrību, trāpīt otram tieši desmitniekā. Jo lielāka ir bijusi cita vēlme spīdēt ar savu gudrību, jo vairāk viņš uzreiz tiek satriekts pīšļos un putekļos. Tā kā neviens nezina visu, vienmēr atrodas kāda gudrība, kuras citēšana izsit pamatu zem kājām tam, kurš vēlas būt gudrs.

Kur sacenšas szudrības, tur cilvēki paliek zaudētājos.

Bībele ir citēta visvairāk, tāpēc tā ir izveidojusies par vairogu un zobenu bailīgumam. Bailīgumam nav sava viedokļa, taču tas vienmēr un noteikti vēlas uzvarēt. Tā Bībeles svētais sakāmais ir izveidots par alkatības darbarīku. Liela daļa cilvēces tāpēc ir aizbēgusi no reliģijas varas pie ateisma, taču neviena puse nav izdarījusi secinājumu, ko tas nozīmē. Lepnība neļauj domāt. Tā nodarbojas ar sava pārākuma apliecināšanu, savu kļūdu attaisnošanu un citu nopelšanu. Par tādu pašu savu kļūdu attaisnotāju varat padarīt jebkuru zināšanu avotu: grāmatu, cilvēku, dzirdētu stāstu. Tas nozīmē: jebkuras zināšanas.

Par to, kurš vēlas ar savām ciešanām lepoties citu priekšā, sāk ņirgāties.

To, kurš ar savām ciešanām vēlas lepoties savā priekšā, sāk pelt.

Jo vairāk baidāties no lepnības un augstprātības, jo vairāk tās pievelkat. Tās nemanāmi kļūst jūsos aizvien lielākas, kamēr vairs nevar jūsos satilpt. Tad jūs sāk dēvēt par lepniem un augstprātīgiem, un jūs nesaprotat, kāpēc cilvēki ir tik ļauni. Jūs neprotat saskatīt sevi no malas, taču citi redz un kā skolēni stundā saka jums priekšā, lai jūs iemācītos kaut vai savu mācību stundu, pirms nelaime kļūst liela.

Lepnība rada akmeņus fiziskā līmeni.

Augstprātība rada ārprātibu un vēzi.

Vēzis ļauj ķermenim nomirt, pirms dvēseliska bojāeja pāraug gara iznīcināšanā. Citiem vārdiem, pirms tam, kad augsti attīstīts cilvēks no jauna kļūst par dzīvnieku. Tas nozīmē, vēzis ir slimība, kas izglābj Cilvēku no bojāejas. Ja zemāk attīstījies cilvēks uzvedas kā dzīvnieks, tad ta ir mazāka nelaime nekā tad, ja to dara augstāk attīstījies cilvēks. Vai jūs uzreiz pieskaitījāt sevi augstāk attīstītajiem cilvēkiem? Ja tā, tad jūs kļūdījāties. Abi attistības līmeņi ir mūsos visos.

Vērtējot citus ar savu lepnību un augstprātību, parasti sajaucam personību ar egoistu. Šādi pat svēto var nolamāt par traku vai egoistu. Ziniet, ka personība vispirms domā par sevi, taču egoists domā tikai par sevi.

Egoisms cilvēkā neļauj saskatīt citus cilvēkus sev blakus. Tas reducē citus dzīvnieku pakāpē. Citu vajadzības viņš vērā neņem un kopdzīves noteikumiem uzmanību nepievērš. Viņš redz tikai sevi. Ja citi neciena viņa vajadzības, viņš kļūst ļoti dusmīgs.

Egoisms nezina, ko nozīmē dvēseles miers. Viņa paša dvēsele ir trula no visu emociju jeb visu stresu nospiešanas, un viņš uzskata to par dvēseles mieru. Kad viņš guļ, viņu nepamodinās pat lielgabala šāviens pie auss. Miegs glābj viņu no vainas apziņas palielināšanas un neizskaidrojamām dvēseles mokām. Viņš var zināt, ka citi nevar gulēt troksnī, taču viņš arī nesaprot citu dvēseles miera vajadzības. Jo vairāk viņu vērtējat vai pat vainojat par īpaši ciešo miegu, jo ciešāks kļūst viņa miegs. Tas var kļūt par nāves miegu.

Ja izlasījāt, ka cilvēks ar ciešu miegu ir egoists, izlasiet šo rindkopu vēlreiz. Es rakstīju “egoisms”, nevis “egoists”. Ja uzskatāt savu krācošo dzīvesbiedru par egoistu, kuram ir vienalga, vai jūs varat gulēt vai ne, tad viņa miegs kļūst vēl ciešāks. No bezcerības sakārtot savas attiecības ar dzīvesbiedra viņa krākšana kļūst vēl stiprāka.

Egoisms ir vissmagākā materiālā līmeņa stāvošā enerģija, un labs tā iekustinātājs ir skaļa ritmiska mūzika. Egoismam nepieciešama tāda stipruma ritmiska mūzika, kuras vibrācija liek ēkas sienām spēcīgi vibrēt. Savā naivumā tas pat neiedomājas naktī pagriezt mūziku klusāk. Viņš provocē citu egoismu, un, kad tie dusmīgi dodas saukt viņu pie kārtības, var sākties kautiņš.

Ja dzīvojat šāda egoista tuvumā, atbrīvojiet savu egoismu. Jūsu abu summārais egoisms tādējādi samazinās, un viņš sāk ar jums rēķināties. Egoisms provocē egoismu. Ja dodaties ar savām tiesībām saukt pie kārtības egoistu, saņemat prettriecienu. Tas nozīmē: jūsu egoisms saņēmis prettriecienu. Ja atbrīvojat savu egoismu, bez prasīšanas saņemat to, kas jums vajadzīgs.

Kļūstot gudrākiem uz prātīguma rēķina un bagātākiem uz cienīguma rēķina, mazinās prātīgums un cienīgums un cilvēks jūtas slikti. Ievērojiet jēdzienu “cilvēks jūtas slikti”. Tas nozīmē, ka slikta pašsajūta ir slikta sevis izjušana jeb savas būtības nejušana vai nezināšana. Šādi lepnība te žēlojas, cik daudz maksā kosmētika, mācības un bagātības uzturēšana, te lepojas, cik daudz viņai bijis jācieš no kosmetiķiem, jāpūlas mācoties vai jāupurējas un jāaizliedz sev cilvēciskās vajadzības, krājot bagātību. Šādi lepniba nemanāmi pāraug augstprātībā.

LEPNĪBAS UN AUGSTPRATĪBAS JEB EGOISMA ATŠĶIRĪBAS

Lepnība nereķinās ar citu emocijām.

Lepnība neciena citu darbu.

Lepniba izsmej citus ar savām darbībām.

Lepnības izsmiešanas rezultāts drīz vien ir fiziskas slimības.

Lepnība uzskata patiesas jūtas par svētām un tāpēc ir spējīga nožēlot savu iedomību.

Augstprātība nerēķinās ar citu jūtām, citiem cilvēkiem.

Augstprātība neciena citus cilvēkus.

Augstprātība padara citus smieklīgus ar savu būtību.

Augstprātības izsmiešanas rezultāts ir plānprātība.

Augstprātībai nekas nav svēts, un tā neēd savus vārdus. Tai ir savs viedoklis, kuru viņa iedrošinās paust, un tai ir vienalga, ko par to domā. Pēc tās domām, ir smieklīgi no tās prasīt vārdu atsaukšanu. Tā vienalga to nekad nedarīs.

Egoismam nekas neiekrīt sirdī. Nocietinot savu sirdi, paejam garām tiem, kuriem vajadzīga palīdzība, piemēram, ubagiem, pamatojot, ka visiem vienalga palīdzēt nav iespējams. Zinām, ka to pat nedrīkst darīt, jo pretējā gadījumā viņi pat nepapūlēsies izdarīt kaut ko paši savā labā. Šādi domājot, nocietinām sirdi jeb audzējam savu egoismu tā vietā, lai atbrīvotu to, kas nodara sirdij pāri.

Salīdzinot ar egoismu, lepnība ir kustīga enerģija. Tāpēc tā visu ņem pie sirds un bieži dabū pa degunu. Kaut ko no tā mācās. Zemapziņā vai ne, tā ir cita lieta. Augstprātība neko neņem pie sirds, taču arī neko neatbrīvo. Uz katru lūgumu atbild noraidoši. Pat uz piedošanas lūgumu. “Man nekas nav jāpiedod, jo es vispār neapvainojos,” saka acīmredzami aizvainots egoisms, kurš cenšas slēpt savu aizvainojumu.

Ja kāds vēršas pie jums, lūdzot piedošanu, ziniet, ka tā noteikti ir jāpieņem. Ja, pēc jusu domām, jus patiešām neapvainojāties, pēc atvainošanās pieņemšanas varat to arī pateikt. Taču izskaidrojiet sev, ka bez vajadzības neviens piedošanu nelūgs. Otrs ir redzējis jūsu apvainošanos, sajutis, ka izdarījis kļūdu, un tāpēc arī palūdzis piedošanu. Vienalga, vai viņš saskata jūsos pats sevi, tomēr esat izprovocējuši viņu ar savu egoismu.

Augstprātība dzīvo sevis radītā nocietinājumā un tāpēc nesaprot, ka piedošanas lūgšana ir lielākā došana. Piedošanas lūdzējam vislielākais aizvainojums ir tas, ka viņa lūgums pēc piedošanas netiek pieņemts. Ja viņa piedošanas lūgšana bija vēlme izpirkt savu vainu, tad viņš uz lūguma noraidītāju sirds dziļumos var būt apvainojies līdz mūža galam. Varbūt pat perināt atmaksu. Viņa atmaksa var būt doma velreiz, šoreiz apzināti, aizvainot jūs un vairs nelūgt piedošanu. Ja piedošanas lūdzējs ir nodarbojies ar sava egoisma atbrīvošanu, viņš neapvainosies uz cita egoismu un neperinās atmaksu.

Egoisms nevēlas dot, tas vēlas ņemt. Jūs varat vēlēties būt ļoti labs cilvēks, kas ļoti vēlas dot, taču, kamēr jūs nesamazināsiet savu egoismu, jūsu došanas mērķis būs saņemšana.

Tā kā lielākā daļa cilvēku nezina šādu stresu teoriju, ir prātīgi vispirms savā dvēselē piedot vai lūgt piedošanu tā, lai paša dvēsele būtu mierīga. Varbūt tad nemaz nevajadzēs vārdos atgādināt vecas lietas. Dvēseles atrisinās savas attiecības zemapziņas līmenī. Jūs apzināsieties situāciju, otrs neapzināsies, taču attiecības, neraugoties uz to, atkal būs kārtībā.

Augstprātība jeb egoisms ir sevis cepšana savos taukos. Augstprātība ir kamieļa enerģija. Kamielis ir pielāgojies dzīvei savā vidē. Ja dzīvojam kā kamieļi, mēs cepam sevi savos taukos kā kamielis tuksnesī. Kamielis tāpēc nekļūst par cepeti, taču cilvēks kļūst. Esam dusmīgi, nesaprotot, ka esam dusmīgi uz savām dusmām. Garīgi pilnīgi iztukšojamies, taču pie galda pieēdamies un piedzeramies tik pilni, ka pat grumbas iztaisnojas. Tikpat pilni esam ar stresiem.

Kamieli var dēvēt par pacietības etalonu.

Inteliģents egoisms ir tāds pats.

No kādreizējā pārgājiena kājām pa tuksnesi, kas bija manas dzīves vislielākais fiziskais pārbaudījums, atmiņā palicis kamieļu audzētāja stāstījums. Viņš sacīja, ka tad, kad beidzas kamieļa pacietība, viņš spļauj. Turklāt viņš spļauj tieši sejā un tikai saimniekam, lai izrādītu savu riebumu pret cilvēku, kas neprot cienīt dzīvnieku. Šādi kamieļa pacietība cilvēkā spļauj virsū viņam pašam, ja viņš neprot būt cienīgs cilvēks jeb personība. Vaļīgi taukaudi cilvēka ķermenī, kas lielāku ievainojumu vai ķirurģisku brūču gadījumā plūst kā izkusuši tauki, norāda uz to, ka cilvēkā ir pārāk daudz augstprātības jeb savtības, jeb egoisma, jeb kamieļa.

Pēc mīksto audu traumām un operācijām radusies tauku embolija, kas bieži beidzas ar nāvi, vienmēr ir negaidīta. Bieži cilvēks jau ir izkļuvis no dzīvībai bīstamas krīzes, taču asinsvados nokļuvušie tauki, kas nesaprotamu iemeslu dēļ sāk kustēties, izraisa nāvi, nokļūstot plaušās vai smadzenēs. Ārsti prot no šādas iespējas baidīties, taču novērst to nespēj.

Tas nozīmē, ka medicīniski nevar traucēt ciešanu pārņemta cilvēka dusmas, kurām seko vēlme tūlīt un ļoti bargi sodīt vainīgo. Jo straujāks ir cietušā raksturs, jo mazāk pirms pilnīgas atveseļošanās ar viņu drīkstētu runāt par vainīgo. Strauja rakstura cilvēkam jāiedveš doma, ka viņam ir laimējies. Laime par palikšanu dzīvam mazina naidu pret vainīgo un ļauj izvairīties no tauku embolijas.

Šādi kā kamielis mums sejā var iespļaut arī dzīvesbiedra vai tuvinieka slimība. Tikai vakar kopā smagi strādājām, un šodien viņu ar ātro palīdzību nogādāja slimnīcā. Neatkarīgi no slimības smaguma var teikt, ka cietušā ciešanas nonākušas līdz finālam. Otrs neko nebija pamanījis, jo redzēja tikai sevi. Viņš nav vainojams cita slimībā, taču viņš būtu varējis pamanīt cilvēku sev blakus. Ja viņš nebūtu aizrāvies ar sevi, viņš būtu sajutis, ka kaut kas nav kārtībā. Varbūt tad viņš būtu pamanījis otra slimību. īpaši svarīgi ir atcerēties cilvēkus ar paaugstinātu pienākuma apziņu, jo viņi paši par sevi nerūpējas. Viņi uzskata par pašu par sevi saprotamu, ka to dara citi.

Ja cilvēkam sevis iepazīšanai nepieciešams spogidis, viņš iegūst to dzīvesbiedra veidolā. Tas, kuram spoguļattēls patīk, cenšas pastāvīgi būt patīkams. Ir laulāti pāri, kas dzīves laikā kļūst arvien līdzīgāki. Vienalga, vai tas patīk vai nepatīk citiem, taču viņi ir savstarpēji laimīgi. Arī veseli. Viens otra atbalstīti, viņi dodas tālāk. Kādreiz viens ir veiksmīgāks un iet pa priekšu, iedvesmojot otru. Nākamajā brīdī veiksmīgāks ir otrs un iedvesmo pirmo. Viņiem var būt lepnība par kopīgiem sasniegumiem, taču savstarpējā veselumā viņi ir līdzsvarā.

Šādas ir vienlīdzīgas laulības. Tikmēr, kamēr viņi tiecas uz priekšu, viss ir kārtībā. Kad viņi pēkšņi uzskata, ka viņiem vairs nekas nav vajadzīgs, ldāt ir slimības. Pielīkt punktu dzīves darbam vel pirms nāves nozīmē apglabāt sevi dzīvu. Ja, rodoties slimībām, viņi sāk spriest par savu īpaši grūto dzīvi, nav neiespējams, ka abi saslimst ar vēzi.

Uzkrītošāki ir dzīvesbiedri, kuri arvien vairāk atšķiras viens no otra. Parasti tās ir jau sākumā nevienlīdzīgas laulības. Kopdzīves sākumā viņi ir iemīlējušies. Nevienlīdzīgs izskats, mantiskais, izglītības, sabiedriskais, amata stāvoklis nespēlē nekādu lomu, taču vēlāk tas izpaužas arvien spēcīgāk. Rezultāts ir pretēju rakstura īpašību pastiprināšanās. Piemēram, viens kļūst arvien uzkrītošāks, otrs arvien neuzkrītošāks. Viens kļūst lepnāks, svarīgāks, spēcīgāks, otrs kļūst pazemotāks, niecīgāks, bezspēcīgāks. Pirmais atļaujas visu un uzskata to par dabisku. Otrs neatļaujas neko un uzskata to par dabisku. Ar vēzi saslimst tas, kurš uzņēmies cietēja lomu.

Svešinieki var paredzēt briesmas un pat brīdināt, taču lepnība neklausās. Gan tam, kurš ģimenē uzskata sevi par labāku, gan tam, kurš uzskata sevi par sliktāku, var būt lepnība. Ir precēti pāri, kuru savstarpējais naids ir tik liels, ka vienīgā atmaksas iespēja ir vēlme likt citam ciest caur savām ciešanām. Viens cieš no tā, ka otrs viņam blakus ir tik bezspēcīgs. Otrs cieš no tā, ka pirmais viņam blakus ir tik spēcīgs. Pirmais liek otram ciest ar savu speķu, otrs liek pirmajam ciest ar savu bezspēcību. Pirmais ir spiests vilkt otru, otrais ir spiests vilktiem pirmajam nopakaļ. Viņi var būt vienlīdzīgi tikai savā lepnībā un augstprātībā.

Lepnība un augstprātība ir aklas. “Es mīlēju viņu vairāk par visu pasaulē, kāpēc viņš mani pameta?” gaužas gan vīrieši, gan sievietes. Gan tie, kuri iemainīti pret kādu vai kaut ko, piemēram, brīvību, gan tie, ar kuriem kopdzīve tika iemainīta pret nāvi. Ja tam, kurš gaužas, nebūtu vainas apziņas, viņš negaustos. Tad viņš pieņemtu otra aiziešanu kā vajadzību. Ikviens taču iemācās savas dzīves mācību stundas, un viņam ir vajadzīgs tas, kas vajadzīgs. Citiem ir no tā paša jāizdara secinājumi.

Kāda mīlēšana vairāk par visu ir sevis un pārējās pasaules atstāšana bez uzmanības, stāvēšana pāri savai un citu mīlestībai. Neprotot mīlēt sevi, nemākulīgi tiek mīlēts kāds cits. Mīlēts tāpēc, ka viņš mil mani. Tas nozīmē mīlestība kā atalgojums, nesaprotot, ka tā nav īsta mīlestība. Jo vairāk kāds cits upurē savas mīlestības apliecināšanai, jo vairāk es dāvāju viņam kā atalgojumu savu mīlestību. Jo drošāka ir mana apziņa, ka es nemīlu nevienu, izņemot viņu, jo lielāka ir mana vēlme pateikties un jo lielāka kļūst mana īpašnieciskā mīlestība. Otrs, kurā mīt tādi paši stresi, domā tāpat un savukārt cenšas atmaksāt savu augošo pateicības parādu. Atlīdzinot viens otram un audzējot parādu, cilvēki salīkst zem nesamaksātā sloga jeb parāda jūtām. Viens pa priekšu un otrs nopakaļ.

Šādu cilvēku pārliecināšana par viņu maldīgumu ir tukša darba un gara tērēšana. Viņi ir pārliecināti par savu taisnību. Viņi ir lepni par savu īpaši pašuzupurējošos mīlestību. Viņu lepnība var augt līdz ar slimībām. Jo vairāk viņu apbrīno, jo vairāk viņi zina, ka viņu mīlestība ir ideāla. Tik ideāla, ka tās vārdā var ciest un mirt. Kamēr viens dzīvo, mīts par ideālo mīlestību iet viņam līdzi, un nākamajām paaudzēm ir pienākums dzīvot tāpat . Mīlestība ir kļuvusi par egoismu, kas liek nākamajām paaudzēm ciest tāpat. Šādi mīlestība tiek padarīta par varoņdarbu.

Egoistiska mīlestība ir augsnē nākamo paaudžu asins slimībām.

Katrs stress var būt vēl personisks jeb individuāls vai kopīgs jeb kolektīvs.

Līdzība vieno, atšķirība māca. Līdzīgi domājušie jeb cilvēki ar vienādiem stresiem atrod viens otru un izveido mazus

vai lielus kolektīvus. Kolektīvā doma ir īpaši spēcīga. Jo vairāk viens liels kolektīvs pieķeras savai taisnībai, jo iznīcinošāka ir tā izpratne par dzīvi. Piemēram, jo lielāks ir ģimenes lepnums un lepnība, jo lielākas ir šīs ģimenes ciešanas, kas no paaudzes paaudzē arvien palielinās. Katrā nākamajā paaudzē ir arvien vairāk akmeņu slimību, vēža, ārprāta un plānprātības. Pastāv arī kopienas, sabiedrības, tautības, rases, cunftes, amata, specialitātes, neizglitotības, klana dogmatiskais lepnums un lepnība.

Rezultāts ir tāds pats: arvien vairāk labu cilvēku iet bojā no sliktajām slimībām.

Zināšanas padara cilvēku drosmīgu. Drosme, kas slēpti ir nedroša un šaubu pilna, ir raksturīga lepnībai. Savas nedrošības slēpšanai tā ir izaicinoša. Lepnība vēlas atbrīvoties no savas nedrošības un tāpēc mācās. Mācās visu, kas vajadzīgs, un to, kas nav vajadzīgs. Kopš brīža, kad tā sāk uzskatīt savas zināšanas par absolūti pareizām, lepnība ir kļuvusi par egoismu.

Neizmantotās zināšanas audzē egoismu.

Absolūti drošas zināšanas, no kurām sastāv egoisms, padara cilvēku neprātīgi drošu, un cilvēks uzņemas tiesības visu un visus vērtēt, aprunāt, vainot un uzvesties neprātīgi droši, neņemot vērā citus. Egoismam nav kauna. Viņa kauns rodas no nolieguma, ar kuru kauns tiek nospiests, kļūstot par bezkaunību. Ja cilvēks saprastu iegūto zināšanu nozīmi un pārbaudītu to patiesumu, viņš vairs nekļūtu par egoistu.

PAR POZITĪVO UN NEGATĪVO DOMĀŠANU

Vai jums ir vēlme patikt? Kad runāju par patikšanu kā stresu, tad dzirdu atbildi: “Nē-nē, man šādas vēlmes nav.” Kad vaicāju: “Vai tādā gadījumā jūs nevēlaties patikt?” atbildētājs nonāk sprukās, jo arī tā nav īstā atbilde. “Vai jums vajag kādam patikt?” it kā būtu vispareizākais jautājums, jo savas labsajūtas nolūkā patiešām būtu vajadzīgs patikt daudziem, lai gan negribētos. Vajadzība un patikšana ir divi dažadi līmeņi, tāpēc tie nesader kopā. Cilvēkam nevajag patikt, viņam jābūt pašam jeb personībai, tad pret viņu izturas ar cieņu. Ja jūs sakāt, ka nevēlaties patikt, tad jūs sevi noklusējat. “Negribu” taču ir protests pret gribēšanu.

Ja, runājot par sevi, cilvēki prastu sajust sevi kā garīgas būtnes, nebūtu nonākšanas divos savstarpēji pretējos pārspīlējumos, no kuriem viens ir sevis pielīdzināšana ķermenim materiālistiska un otra ir ķermeņa noliegšana ideālistiska. Pēc formas tie ir pretnostatījumi, pēc satura abi ir nobijušies cilvēki, kuri pielīdzina sevi ķermenim un šādi noklusē paši sevi. Ja kāds cits mani noklusē, tad tā ir maza vaina sliktākajā gadījumā tiek iznīcināts mans ķermenis, taču gars paliek. Atcerieties Kristu, kura gars joprojām ir ar mums! Ja es pats sevi noklusēju, tad tā ir kā pašnāvība. Dvēsele nokļūst vēl lielākās mokās.

Bailēs dzīvojošs cilvēks neievēro, ka dvēsele uzsver atsevišķi garīgo un fizisko pusi. Viņš runā: “Es un mans ķermenis.”

Sakām: “Es daru,”un nelabojam: “Atvainojiet, mans ķermenis dara. ” Tas nozīmē, ka gars atzīst ķermeni un tā darbus un atbild par tiem, taču ķermenis neatzīst dvēseles maldus. Kļūdīšanās gadijumā bailes liek mums tūlīt sevi aizsargāt: “Es to nedarīju!” uzsverot vārdu “es”. Otrs nikns no bailēm strīdas pretī: “Darīji gan!”

Grēkāzis nekādi nevar pierādīt, ka viņš nav darījis, jo fiziskais ķermenis, kurš darījis, ir garīgā ķermeņa dala. Strīdi par tēmu “kurš darījis un kurš nav darījis” bieži tiek dēvēta par matu skaldīšanu. Tas ir zemapziņas radīts simbolisks salīdzinājums, kas saka, ka problēma meklējama materiālajā attieksmē pret dzīvi, kuras gadījumā tiek lietoti vērtējumi. Mērķis sodīt liek vērtēt. Līdzsvarots cilvēks konfliktā saskatītu dzīves neapgūtu mācību stundu. Nelīdzsvarotam cilvēkam viss jau tāpat ir skaidrs.

Bērni (t. s. dumjie) nestrīdas ar pieaugušajiem, taču skaidrība ir jānodrošina ar viņiem līdzīgiem, un miera nav, kamēr atrasts vainīgais. Pieaugušie (t. s. gudrie) pār bērniem ātri spriež lielākā un spēcīgākā tiesu. Starp līdzvērtīgiem runas vai strīdus par sīkumiem viņi uzskata par pazemojošiem, lai gan skaidrība ir nepieciešama. Viņi cer, ka kāds cits padarīs nepatīkamo darbu. Sava viedokļa aizsargāšana tiek uzskatīta par pazemojošu. Ciešanas ir vēlme patikt.

Tas, kuram saldā vēlme izpatikt ir apnikusi, skaļi iestājas par jebkādām tiesībām. Ja vēlme kļūst par nevēlēšanos, cilvēku vairs neinteresē, ko domā citi. Atbilstoši stresu īpatnībām veidojas ari cilvēka uzvedības īpatnības. Tikai par ekstremāli inteliģentu kļuvis cilvēks nekad nezaudē savaldību, jo viņš neko neielaiž sevi iekšā. Viņš dodas uz priekšu kā buldozers krūmājā un veido sev ceļu. Līdzsvarots cilvēks uzņem visu sevi, taču tūlīt arī izlaiž visu ārā. Viņš ir kā siets, kas zina, ka katrā situācijā var kaut ko iemācīties, citādi viņš nebūtu tajā nokļuvis. Tāpēc viņš visu izlaiž caur sevi, lai izsijātu vajadzīgo.

Tas, kurš baidās no pazemojuma, cenšas izpatikt, jo tas ir šķietami vienkāršākais veids, kā saudzēt sevi. Bailes liek viņam sevi pazemot, pirms to dara citi. Vienlaikus inteliģentums liek viņam slēpt šo pazemojumu. Tāpēc slēpta pazemojuma izraisītas slēptas slimības var attīstīties īpaši tālu. Kā atpazīt savu attieksmi pret pazemojumu? Iespēju ir daudz. Piemēram: kā jūs attiecaties pret klanīšanos un darbu ar saliektu muguru? Ja jūs labprātāk mazgājat grīdu pa vecam, nometušies uz ceļiem, un ar prieku dodaties uz kartupeļu lauku lasīt kartupeļus, tad jūsu bailes no pazemojuma ir mazas. Ja jūsu mugura pēc 10 stundu ilgas kartupeļu lasīšanas rokām ir pilnībā vesela, tad jūs nebaidāties un neienīstat pazemojumus. Tad jūs esat pazemīgs un jūs nav iespējams pazemot.

Centieties atcerēties, cik daudziem cilvēkiem esat centušies patikt. Mātei, tēvam, māsai, brālim, vecmāmiņai, vectēvam, tantei, onkulim, draugam, dzīvesbiedram, radiniekam, biedram, kolēģim, paziņam, pacientam, klientam, pārdevējam, oficiantam, kaimiņam, audzinātājam, skolotājam, ārstam, šuvējam, frizierim, priekšniekam, padotajam, vīram, sievai, vīriešiem, sievietēm, bērnam, bērniem. Šis saraksts būtu nebeidzami garš. Un tas vēl nav viss. Noteikti esat vēlējušies patikt ari kādam dzīvniekam: zirgam, govij, bullim, cūkai, aunam, sunim, kaķim, gailim, zosij. Tam, no kura baidāties, cenšaties izpatikt. Tā ir cerība nesāpināt sevi, lai gan tas ir pazemojoši un rada naidu.

Vēlme izpatikt padara atjautīgu. Viens atjautīgs izgudrojums ar skaistu nosaukumu ir pozitivā domāšana, kurai būtu jāpalidz tikt galā ar visām nelaimēm. Vai jūs domājat pozitīvi? Tieši pretēja ir negatīva domāšana, šī ļaunuma sakne. Vai tas tomēr tā ir? Kā jūs esat pieredzējuši pozitīvo un negatīvo domāšanu? Acīmredzot esat ievērojuši, ka pozitīvi domājošs cilvēks visur saskata labo, taču negatīvi domājošs cilvēks saskata tikai slikto. Ar pirmo ir patīkami būt kopā, no otra gribas tūlīt pat aizbēgt.

Apskatīsim lietu pēc būtības. Cilvēks ar pozitīvu domāšanas veidu varbūt tiešām pamana tikai labo, taču kur paliek sliktais? Vai pozitīva attieksme ir padarījusi slikto par labu? Nepadarīja. Pozitīvs cilvēks baidās no sliktā. Zemapziņā viņš jūt, ka sliktais provocētu izpausties viņa slēptajai pusei. Bailes no sliktā var padarīt cilvēku tik jūtīgu, ka viņš samana slikto jau pa gabalu. Attīstās prasme izvairīties no sliktā, doties pa citu ceju, īstajā brīdī aizbēgt, īstajā vietā turēt muti ciet, ar smaidu likt sliktajam smieties, ja citas iespējas virs nav. Šādas iemaņas veido izpratni, ka es esmu labs cilvēks.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Kāda kundze brieduma gados izsūdzēja man savas bēdas. Kad viņa bija izlasījusi manu pirmo grāmatu, viņa bija domājusi, ka tā Vīlma gan ir viens nikns cilvēks, ne par ko citu nerunā kā tikai par bailēm un naidu. Viņa visu dzīvi bija redzējusi un saskārusies tikai ar labo.

Kādā brīdī viss kļuva tieši pretēji. Viņai bija jāpacieš nenovīdība, niknums, panika, provokatīva spītība, uz kuru nevarēja neatbildēt. Kad viņa pēc apkaunojošā notikuma pārdomāja notikušo, viņa saprata, ka viss viņas skaistais un maldīgais priekšstats par dzīvi bija sabrucis ne tik daudz citu dēļ, cik pateicoties tam, kas no viņas bija iznācis ārā. Vēl vairāk pateicoties tam, ko viņa būtu gribējusi izkliegt, izbrēkt, izlamāt, taču inteliģentuma vārdā paturēja aiz zobiem. Viņa bija spiesta atzīt, cik dumji naiva viņa bijusi visu dzīvi.

Bailes redzēt un pieredzēt slikto piespieda viņu kā piesaulītē murrājošam vēl aklam kaķēnam patikt visiem, noliegt savas vajadzības, atteikties no pilnvērtīgas dzīves, nekad nevienam neko nevaicāt, atstāt sevi bez nekā, uzskatot -ja viņam neko sliktu neteiks, tad viņš būs labs. Tā netika izveidota ģimene, jo ej nu sazini, kas ar tiem vīriešiem. Tā netika ieņemti bērni arī ar viņiem var rasties problēmas.

Dzīvot kā labam cilvēkam kaut kādā ūķi, kuru ir kauns citiem parādīt, un ar pieklājīgu smaidu atteikt labāku piedāvājumu, lai kāds nepadomātu kaut ko sliktu, patiešām var tikai ļoti labs cilvēks, kurš pat sev aizrunā slikto par labo. Diemžēl šāda divkosība nevar ilgt mūžīgi. Vēlme šādā sevi upurējošā veidā apliecināt savu pārākumu kādreiz nonāk līdz kritiskajai robežai un pievilina tos, kas izvelk patiesību dienasgaismā. Tā arī gadījās. Tiklīdz kucēni kvankšķot atnāca, cilvēks uzbruka tiem ar nagiem un zobiem, lai gan tie bija nākuši tikai kvankstēt. Viņi atnāca apskatīt šo visu dzīvi akli dzīvojušo brīnumaino būtni, taču labums pašaizsardzības nolūkos pagrieza uz ārpusi savu slikto būtību un, atklājot savu patieso būtību, nonāca šokā. Izmisums par to radīja slimību.

Šāda dzīves ratu apgāšana var notikt tikai ar naivi labiem cilvēkiem, kuri tiek dēvēti ari par labticīgiem. Vēlme izpatikt īstenojas, ja cilvēks ļoti cenšas. Vai tas patiešām bijis vajadzīgs, tas noskaidrojas kaut kad vēlāk un vienmēr īpaši sāpīgi. Ciešanas kā skola, attīstoties par cilvēku, liek pārdomāt dzīvi. Tas, kurš atzīst savas kļūdas, atveseļojas. Tas, kurš neatzīst, turpina slimot tālāk.

Pozitīvi domājoša cilvēka sauklis ir: “Gribu labu. ” Lielākā daļa cilvēku uzskata sevi par labiem tikai tāpēc, ka viņi grib labu, taču neprot uzskatīt savu vēlmi par negatīvumu. Iedomājieties cilvēku, kurš priecīgs abām rokām rauš sev labo: “Gribu labu, gribu labu, gribu labu, gribu visiem labu…” Viņš ir priecīgs, jo, gribot citiem materiālo labo, iegūst sev garīgo labo jeb sirdsmieru. Par sliktu šādu cilvēku nekādi nevar dēvēt. To, ka citiem viņš izdalījis bagātību, taču sev ieguvis vērtību, neviens taču nesaprot.

Viss labais sakrājas cilvēkā. Lai vairāk ietilptu, vairāk jācenšas. Laba gribēšana pati ir prese stresu saspiešanai. Taču tas, kurš vēlas arī izrādīt savu labo, ļoti blīvi saspiest nevar. Ja noliktava kļūst par mazu, tā tiek izbūvēta lielāka cilvēks kļūst korpulentāks. Dvēseliska pārbāztība materializējas kā ķermeņa piepampšana. Resni cilvēki vienmēr uzskatīti par labiem cilvēkiem. Tā arī ir, tikai fiziskā līmenī. Pat cilvēkiem ar nelielu lieko svaru uzkrīt viņu priecīgums, kas bieži ir nedabisks un neloģisks. Savā nodabā vai savas ģimenes locekļu vidū viņi parasti ir tieši pretēji. Tas nenozīmē, ka cilvēki, kuri izskatās labi, uzvedas citādi. Ko tas nozīmē? To, ka sirdsmiers un dvēseles miers tiek jaukti vai pielīdzināti.

Pozitīvs domāšanas veids dod sirdsmieru. Tajā pašā laikā dvēselē var būt smags akmens. Taču tikmēr, kamēr cilvēks ar mierīgu sirdi priecājas, viņš to nejūt. Viņš uzskata sirdsmieru par dvēseles mieru. Viņa dvēseles miers zūd, kad viņš domā par citiem, tāpēc viņš uzskata citus par sava dvēseles miera traucētājiem. Viņš loģiski secina: ja citi būtu labi, man būtu labi, un viņš sāk padarīt citus par labiem, jo viņi paši to nedara. Viņa loģika saka, ka labais nāk tad, kad sliktais ir iznīcināts, un tāpēc viņš to iznīcina.

Negatīvi domājošs cilvēks pastāvīgi protestē pret to: “Negribu!” Viena lieta viņam ir slikta, un otra lieta viņam ir slikta, un viss ir slikti. Ir cilvēki, kas nekad un nekur nesaskata labo, un labs vārds no viņu mutes nav dzirdams. Arī atnākot uz vissvinīgāko pasākumu, vissvinīgākajā noskaņā, visskaistāk izrotāto cilvēku vidū viņš pamana, ka vienam, piemēram, poga ir atirusi vai kleita saburzīta. Viņā nekad nav ne dvēseles miera, ne sirdsmiera.

Labu cilvēku šāda uzvedība var iedzīt izmisumā, jo viņš delikāti raudzītos cita laba cilvēka trūkumiem garām, attaisnotu defektu. Labi cilvēki uzskata pieklājīgu, svinībām gatavojamu moralizējošu runu par labu, taču, vēlāk paraugoties, rezultāts ir pretējs. Labais vienkārši krīt uz nerviem sliktajam, un sliktais ierāda labajam tā vietu, kas aizvaino labo līdz dvēseles dziļumiem. Pozitīva cilvēka pacietība kādu dienu beidzas, un viņš aiziet. Arī viņš beigās saka: “Negribu!” un aiziet, jo nevēlas kļūt negatīvs.

Ja labs cilvēks mīlētu slikto, viņš attaptu pavaicāt: “Ko viņš negrib?” Negatīvi domājošs cilvēks negrib slikto. “Gribu labo” un “negribu slikto” būtībā ir viens un tas pats. Tikai vārdi jeb izteiksmes forma ir atšķirīga. Tāpēc pozitīvi domājošs cilvēks ir resns, taču negatīvi domājošs cilvēks tievs. Sakiet, kā ir iespējams radīt pozitīvi domājošu supermodeli? Tikai ar neiedomājamu sevis mocīšanu, badošanos, sviedru izdzīšanu. Ja supermodele stāsta, ka viņai nav problēmu ar diētas ievērošanu, tad viņa ir cilvēks ar negatīvu domāšanas veidu, kas darbā valkā patīkama cilvēka masku.

Negatīvi domājošs cilvēks var būt mierīgs un savus noliegumus izteikt vien čukstus vai pat klusēt, taču viņš neglābjami sāk traucēt citiem. Igaunijā šādu smagu, nīgru un noslēgtu cilvēku ir daudz, tāpēc centos izprast, kāpēc viņi ir tādi. Paraudzījos negatīvi domājoša cilvēka acīm un biju pārsteigta viņš nemaz neredz labo! Nevis nevēlas redzēt, bet vienkārši neredz, jo labais viņam ir tik dabisks, ka neuzkrīt. Ir taču dabiski, ka uz balli cilvēki ierodas balles tērpā un jautrā noskaņojumā. Taču atirusi poga ballē ir nedabiska. Slikto turpretim viņš saskata kā caur lupu vai mikroskopā. Sliktais ir ģenerators, kas iedarbina negatīvi domājoša cilvēka labos darbus. Viņam šķiet dabiski, ka sliktais tiks padarīts par labu.

Pozitīvi domājošs cilvēks runā. Par ko? Protams, par labo.

Negatīvi domājošs cilvēks dara. Ko? Protams, slikto par labo.

Ja mēs pamazām samazinātu savu pozitīvumu un tāpat savu negatīvumu, tad kopā rastos visai normāls normālums. Tā ka mēs paši vēl neprotam uzlabot savu dzīves kvalitāti, tad dzīve dara to pati. Ja pozitīvums sakrājoties pārsniedz kritisko robežu, tas kļūst negatīvs. Tas, kuram labsajūta ir dzīves jautājums, sāk slēpt savu slikto un saslimst. Sliktais, kurš vairs necer kļūt labs, taču to gribētu, ari saslimst.

Šādi laulātam pārim, no kura viens ir resns un otrs tievs, var būt tieši tādas pašas iekšējās slimības. Viņi raugās uz vienu lietu. Viens saka laba, otrs saka slikta. Abi ir vērtējumi, kas paliek cilvēkā. Labais no stāvēšanas kļūst slikts, sliktais jau ir slikts. Slimība ierodas vienāda. Ja viņiem ir bērns, kas vēlas vienādi patikt abiem vecākiem, tad viņš ir slaids bez diētas, taču slimība var būt tāda pati.

Cilvēks ar skaistām ķermeņa formām var nebaidīties no kalorijām, ja viņa vēlme patikt patīkamajiem un nevēlēšanās patikt nepatīkamajiem savstarpēji ir vairāk vai mazāk līdzsvarā. Teorētiski tas ir iespējams. Praktiski cilvēks arvien vairāk sāk turēties pie labajiem vai sliktajiem, un tā mainās arī vielmaiņa. Tas, kura pozitīvā domāšana pastāvīgi mijas ar negatīvo, ir slaids. Taču ne vesels. Ja viņam vēl nav radusies fiziska slimība, tad noteikti ir radušās psihiskas novirzes.

Tam, kurš par katru lietu saka: “Negribu! Negribu! Negribu!”pastāvīgi izmet savas samazgas uz ārpusi, dodas tālāk un no jauna iekāpj tajās pašās samazgās, protestējot pret tām. Negrib celties, negrib iet gulēt, negrib ēst, negrib būt neēdis, negrib nākt, negrib iet, negrib tā, negrib šitā, negrib to, negrib citu apmierinājuma nav ne no kā. Ja uzmanīgi pavēro, viņš izdara visu, jo viņam jādara. Uz šāda cilvēka kauliem miesa nesakrājas. Taču galvas un gremošanas trakta slimības rodas noteikti.

Resnajiem ir gremošanas trakta slimibas, jo viņi liek sev būt labiem.

Vājajiem ir tas pašas slimības, jo viņi liek sev pārveidot slikto par labu.

Bērns, kas izaug mājās ar negatīvu domāšanu, noteikti negrib būt tāds kā viņa vecāki. Viņš var ļoti asi saskatīt slikto, taču, pēc citu domām, viņam tomēr piemīt pozitīva domāšana. Jo vairāk viņš tiek slavēts par sasniegumiem, jo resnāks kļūst.

Bērns, kas izaudzis mājās ar pozitīvu domāšanu, noteikti baidās būt sliktāks nekā viņa vecāki. Jo lielākas ir bailes, jo nežēlīgāk viņš dara savu darbu, un bērns izaug par pastāvigi dicošu būtni. Pozitīviem vecākiem nedrīkst būt slikti bērni, tāpēc šāds bērns izmisīgi cenšas slēpt savu negatlvumu. Viņa vājums var kļūt slimīgs. Šādi, piemēram, ir anoreksijas slimnieki. Vēlme būt labiem liek viņiem ēst, taču apnikums šādas dzīves dēl spiež vemt.

Ir dzirdami viedokļi, ka ar negatīvi domājošu cilvēku nav iespējams dzīvot kopā. Teikšu, ka cilvēku ar negatīvu domāšanas veidu ir pat iespējams mīlēt, tikai viņš ir jāpieņem tāds, kāds viņš ir, un, jo godīgāk jūs viņu mīlat, jo vairāk viņu saprotat un jo vairāk redzat, cik vieglu viņš padara jūsu dzīvi. Tomēr cilvēku ar negatīvu domāšanas veidu nav iespējams pārveidot pēc sava prāta. Ja mēģināt, tad ciešat. Ja vēlaties viņam patikt, tad viņš to neredz un atkal jūs ciešat. Viņiem ir vēl viena īpatnība: viņi pēc dabas ir uzticigi.

Negatīvums un pozitīvums ir materiālā līmeņa vērtējumi. Ja pozitīvi domājošs cilvēks galvenokārt plivinās mākoņos, tad negatīvi domājošs cilvēks vispirms saskata materiālās dzīves mazās problēmas. Par pozitīvi domājošiem cilvēkiem agrāk sacīja: ar muti Rīgā, ar darbiem aizkrāsnē. Tagad tas ir pasludināts par vienīgo pareizo domāšanas veidu, tāpēc pozitīvajiem cilvēkiem it kā būtu tiesības uzspiest savu pozitīvumu negatīvajam. Rezultāts ir tas, ka negatīvais no materiālās dzīves problemātisko vietu bakstītāja kļūst par pozitīvi domājošu cilvēka dvēseles dzīves problemātisko vietu bakstītāju. Līdzsvara nav nevienā.

Vienkāršās tautas dzīves pieredze saka, ka ir divu veidu cilvēki: mutes dzesētāji un muguras liecēji. Ne visi garīga darba darītāji ir pirmie un ne visi fiziskā darba darītāji ir tie otrie. Tas, kurš vēro dzīvi, saprot, kas ir kas. Un vispār mūsos visos pastāv abas puses.

Pozitīvais domāšanas veids ir vajadzīgs tad, kad cilvēks ir iekritis bedrē. Piemēram, negaidīti ar depresiju slimnīcā nokļuvuša cilvēka garastāvoklis ir jāuzlabo, pretējā gadījumā viņš paliks bedrē. Baiļu kliedēšana paaugstina cerības un sakopo vēlmi kļūt veselam. Tikai tad, kad cilvēks ir uzvarējis sevis žēlošanu, viņam var sākt stāstīt par viņa kļūdām. Nav svarīgi, vai nelaimē nonākušais ir liels vai mazs cilvēks, nelaimē mēs visi esam vienādi. Ikdienas dzīve apliecina, ka, pēc pasaules domām, vainīgu cilvēku slimībai netic un viņi netiek žēloti. Viņu sirdssāpēm netic, visi alkst tikai atmaksas, nesaprotot, ka šis cilvēks jau ir saņēmis sodu. Šādā situācijā pozitīvs noskaņojums ir ārkārtīgi nepieciešams.

Cilvēku ar pozitīvu domāšanu, kurš iekritis bedrē, ir viegli no jauna padarīt pozitīvu. Ja viņa situācija tiek pasludināta par bezcerīgu, pozitīvums var izgriezt savu negatīvo pusi uz āru, un tad visi iesaistītie saņem sodu. Tas nozīmē: visi mierinātāji un pārspīlētāji, saturieties! Pozitīva cilvēka aizvainojums vienmēr ir bīstams.

Ar negatīvi domājošu cilvēku, kurš iekritis bedrē, ir vienkāršāk tikt galā. Viņš nevēlas klausīties jūsu lišķibās, jo ir pieradis pats izrāpties no bedres. Ja jūs viņam uzmācaties ar savu vēlmi patikt, viņš nosūta jus uz attiecīgu vietu, kurp jūs savā aizvainojumā arī dodaties.

Vīrietis ir materiālā līmeņa radītājs, tāpēc vīriešiem biežāk piemīt negatīvs domāšanas veids. Vīrietis ir gars, kura apziņā mīt vajadzība pēc garīguma, taču, neizveidojot materiālo līmeni, viņš nevar pacelties debesu virzienā. Vīrietim piemīt Dieva dota prasme darīt darbus prātīgi. Vīrietis domā un dara, dara un domā. Zināšanas un izjūtas jeb smadzenes un sirds vīrietim ir tieši sasaistītas, tādējādi ja darbs veicas, attīstās garīgums. Tāpēc neatmaksājas kaunēties vai raizēties par vīrieša negativo domāšanas veidu, tas pamazām pāries. Tāpat kā jebkura slikta slimība.

Vīrieša sirds jūt, kad gudras zināšanas sāk spiest pie malas prātīgas zināšanas, un labo savu kļūdu, ja viņam ļauj to darīt. Ja vīrieša ķermenis izmanto visas zināšanas fiziskā līmeņa radīšanai, tad tā arī ir viņa zināšanu un sajūtu kontrole. Viss, ko vīrietis ir uzcēlis, paliek uzcelts, ja vīrietim ļauj būt vīrietim. Būšanu par vīrieti var iznīcināt tikai sieviete vai citu vīriešu sievišķīgi alkatīgā domāšana, tāpēc nav vajadzības cerēt uz citu žēlastību. Vajag būt pašam sev.

Vīrieša parastā problēma ir tā, ka viņam neļauj būt vīrietim. Ko tas nozīmē? Kā nereti tiek teikts? Ka sieviete kāpj vīram uz galvas. Apsēžas ar savu vismateriālāko vietu uz vīrieša visgarīgākās vietas. Daži vīrieši pasaka tieši: cik ilgi man jādomā ar sievas pakaļu.

Ja sieviete iziet pie vīra, tad vīram sieviete jāpieņem. Šādi vīri apņem sievas. Pieņemšana kļūst par ņemšanu. Tāpēc, sievietes, kāpsim nost no vīriešu galvām, tad vīrieši nelietos mūs kā lietas! Kāpēc sievietēm atkal jābūt pirmajām, jūs protestēsit. Nu, lai būtu: “Vīrieši, bēdziet no sieviešu varas!” Vai tas bija vairāk pa prātam? Nebija, jo atkal cieta sieviete, kas nokrita sēdus. Tātad: ja brīvprātīgi darāt to, kas ir loģiski, beigsies abu pušu ciešanas.

Negatīvi domājošs vīrietis redz katru pat vismazāko labojamo lietu un tūlīt sāk to sakārtot. Viņš pat pirms tam sajūt, ja kaut kas sāk plīst. Taču, ja sieviete skaisti paslēpj nobružāto vietu, kā jau sievietēm ierasts, viņai var nākties skarbi vilties savā labajā darbā.

Pateicoties negatīvi domājošiem cilvēkiem, īpaši vīriešiem, igauņu tauta vēl pastāv, jo skarbu formu nevar nodrošināt bez silta satura. Pēdējos šķietamās brīvības jeb pozitīvuma gados tautas skaits ir sācis acīm redzami samazināties, jo mēs pārstājam būt igauņi. Mēs arvien vairāk kļūstam par sev svešiem eiropiešiem vai amerikāņiem, nesaprotot, ka Igaunijas zeme ir devusi mums valodu, ar kuru tiek noteikta tautas dvēseles īpatnība. Amerikānis nevar būt laimīgs Igaunijā, igaunis nevar būt laimīgs Amerikā, kamēr viņš nesaplūst vienotā veselumā ar zemes dvēseli jeb, citiem vārdiem, kamēr viņš nesāk domāt šajā valodā. Priecāšanos tas netraucē.

Mūsu valsti ir daudz cilvēku, kuri varbūt ir šeit dzimuši un augusi, gājuši skolā un strādā, taču nav spējuši iemācīties igauņu valodu. Kāpēc? Ja sakāt, ka viņiem slinkums, tad tas nav pareizi. Iemesls ir bailēs. Mazās tautas labprāt mācās lielo tautu valodas, jo mazajiem patīk justies lieliem. Lielajiem ir bailes kļūt maziem. īpaši tad, ja lielums ir ļāvis būt augstprātīgiem jeb lepniem un raudzīties uz mazajiem no augšas. Tā ir pasaules problēma, kurā būtu dumji vainot tikai tuvākos kaimiņus.

Vīrietim ir Dieva dota prasme pareizi un secīgi sakārtot savus laicīgos darbus. Tas nozīmē, ka vīrietim var būt desmit darbu un sieviete pēkšņi atnāk ar vēl vienu, kas jāizdara īpaši ātri. Varbūt atnāk ari kaimiņiene. īsts vīrietis, kas uzskata nepadarītos darbus par negatīvumu, neļauj sevi traucēt vēlmēm. “Gan es izdarīšu,” parasti saka šādi vīrieši. Varbūt piebilst: “Kur tev jāsteidzas?” Sievietes tas aizkaitina.

Vīrietis domā un izdara pirmo darbu. Ja sieviete to redz, viņa noteikti gaužas: “Viņš nekad nedara tā, kā es saku. Es varu viņam piedāvāt vienalga cik labu priekšlikumu, taču viņš izliekas nedzirdam. Tik daudz svarīgu lietu jādara, taču viņš niekojas.” Sievietēm sieviešu vēlmes šķiet gudras un vajadzīgas, taču šķiet, ka vīriešiem it kā nebūtu prāta. Vīrieši ievērojami vairāk uztver sieviešu darbus kā vajadzību. Tikai tad, kad karā ar sievieti sieviete sāk uzvarēt, vīrietis pārmet sievieti un viņas darbus pār bortu. Tas, kad vīrietis sāk noliegt sievieti, nav atkarīgs tikai no vīrieša.

Tātad: jo vairāk sieviete gaužas, jo lielāka ir iespēja, ka vīrietis neturpinās darbu. Tieši pretēji dosies, piemēram, uz krogu. Vai meklēt mazāk prasigu sievieti. Ja sievietēm pietiktu pacietības apskatīt vienu darba procesu no sākuma līdz beigām, viņas redzētu, ka ar šādu niecīgu darbu ir izdarīta V2 otra darba. Un ar otru darbu ir izdarītas 2 /3 no trešā darba. Un ar trešo darbu ir izdarītas 3 /4 ceturtā darba. Un ar ceturto darbu ir izdarītas 4 /Ј piektā darba. Un ar piekto darbu ir izdarītas 5 /6 sievietes vēlmju. Un ar sievietes vēlmēm ir izdarītas 6 /7 no sava nākamā darba. Šādi turpinās 7 /8, 8 /9, 9 /]0 , un viss ir izdarīts. Automašīnas motora labošanu nevar taču sākt, piemēram, ar automašīnas mazgāšanu, kā sievietes var darīt ar istabas kārtošanu.

Vīriešu darbs ir konkrēts un noteikts, tāpat kā materiālais limenis, secības sajaukšana saputrotu visu darbu. Sieviešu darbs ir nenoteikts kā garīgais limenis. Sieviete ir radīta mīlestībai. Nav svarīgi, kādā secībā tu mīli, mīlestība arvien ir mīlestība. Turklāt šajā mīlestībā ietilpst visi sievietes darbi. Pretējā dzimuma atšķirības mums visiem būtu noderīgi zināt un ņemt vērā, tad ari sava dzīve būs vieglāka. Tad sievietes varētu priecāties: “Ak, tas jau ir padarīts! Kā tu tik ātri paspēji?”

Šāds patīkams pārsteigums sievietēm rodas vienmēr, kad viņas ir tā nokrautas ar darbiem, ka pat nerodas doma izrīkot vīru. Ja vien sievietes izdarītu no tā secinājumus! Šis pēdējais un sievietēm tik raksturīgais “man vēl viss nav izdarīts” vēsta par to, kas tas, ko sievietēm vajag darīt, patiešām nav padarīts, bet tas, kas ir jādara, ir padarīts. Nesākšana no mīlestības ir tas pats, kas nepadarits. “Man nav laika mīlēt, man jābaro ģimene,” vēlaties protestēt. Iemācieties saprast, ka mīlēšanai nav nepieciešams laiks! Šim nolūkam nepieciešams attiekties pret darbu ar mīlestību, un viss tiks izdarīts ātri un viegli. Ari citi piedāvāsies palīgā. Ja jūs metaties darbā, ienīstot citu cilvēku, jūs automātiski ienīstat ari darbu, un nav nekāda labuma, ja jūs apgalvojat, ka mīlat darbu. Patiesībā tā ir pieķeršanās darbam kā glābšanas riņķim un sava naida izdzīvošana tajā, citādi jūs kādam uzbruktu.

Ja sieviete kļūst par kaklu, kas ar savām labajām vēlmēm griež vīrieša skatienu pareizajā virzienā, tad vīrieša skatiens no saimniecības kļūdām pievēršas sievietes kļūdām. Vīrietis, kurš alkst pēc sievietes ķermeņa, prāta un dvēseles, pārstāj saskatit saimnieciskās problēmas. Viņš cenšas mainīt sievieti, un, ja netiek ar to galā, dodas meklēt labāku sievieti. Tāpēc: sievietes, mīliet vīrieti tādu, kāds viņš sākotnēji ir, tad vīrietis, darot darbu, mīlēs jūs. Ja jūs tikai vēlaties, lai viņš redzētu un slavētu tikai jūs, tad jums būs jāgaida ilgi gadi. Varbūt pat nebūs iespējams sagaidīt. Ja jūs vēlaties patikt virietim ar savu gudrību, tad kļūstat uzbāzīga un vīrietis, kurš jūsu gudrības pamatu nodrošinājis materiāli, kļūst par jūsu pamata iznīcinātāju.

Vīrieši! Pateicieties Dievam un apžēlojieties nedaudz par sievietēm. Nesauciet viņas pastāvīgi par muļķēm, vājprātīgām un nez kā vēl. Ziniet, ka jūsu sievai ir tieši tik daudz prātīgutna, cik viņas vīram, tas nozīmē cik jums ir vajadzīgs. Ja cienāt sevi, tad cienāt arī sievu, un tad sievas prātīgums var izpausties. Sievietes prātīgums taču ir vīrieša prātlguma pamatā.

Cilvēks, kurš vēlas patikt, grib, lai otrs pamana un norāda uz viņa centieniem. Tomēr nekad viss nenotiek tā, kā viņš vēlas, un tad ldāt ir neapmierinātība. Iedalīju neapmierinātību pozitīvā un negatīvā tikai tad, kad ievēroju, ka viena cilvēka neapmierinātība var pārvērst viņu par dabisku vai nedabisku, pat svešu. Sāku pamanīt, ka cilvēks, runājot ar mani par savu neapmierinātību, var būt viņš pats, taču, tiklīdz tuvumā parādās dzīvesbiedrs vai bērns, viņš kļūst svešs. It kā cilvēks būtu samainīts. Ievēroju to daudzos un sāku skatīties, ko tas nozīmē.

Sākumā domāju, ka varbūt es ar savu pašas neapmierinātību provocēju tādu pašu viņa neapmierinātību, taču tas nebija tas. Tad domāju, ka otrs vēlējās man patikt un tāpēc sāka slānīt vīru, taču arī bērnus, lai gan es nebiju izteikusi savu viedokli. Kad apskatīju, sapratu, ka tā nebija tikai vēlme patikt man jeb būšana vienisprātis ar mani. Tie bija centieni šķist perfektam, kurus īstenoja cilvēks ar vispārizplatītiem, īpaši prasīgiem vērtējumiem, salīdzinot ar vīrieti. Lai patiktu kādam trešajam.

Jo vairāk cilvēku ir apkārt, jo biežāk šāda kļūšana par svešu notiek, kamēr cilvēks nemaz nepārvēršas atpakaļ par sevi pašu. “Tu esi kļuvis svešs, ” saka šādam cilvēkam, kurš parasti apvainojas, jo zemapziņā visi grib palikt paši par sevi jeb Cilvēku. Tā kā citu domāšana laba mērķa vārdā tiek pārņemta, tad viņš nesajūt un neatzīst savu atsvešināšanos. Tāpēc bieža ir apvainošanās un strīdi.

Ja tālu un augstu nokļuvušam cilvēkam var pateikt: “Tu ar gadiem vispār neesi mainījies, ” tad tas nozīmē, ka šis cilvēks ir spējis palikt par sevi un attīstīties pats par sevi. Vienlaikus tas, kurš nav centies sevi izmisīgi mainīt, kādā brīdī izdara briesmīgu atklājumu: es nemaz neesmu mainījies. Manas problēmas nekur nav pazudušas. Vēlme mainīties ir likusi cilvēkam mainīt sevi, neredzot, ka katra vardarbība automātiski izraisa pašaizsardzību. Rezultāts: nekādas izmaiņas nenotiek neatkarīgi no tā, cik daudz cilvēks cenšas.

Pozitīva jeb dabiska neapmierinātība ir attieksme pret savām iepriekšējo dzīvju neapgūtajām mācību stundām, kuru iemācīšanai tiek izvēlēti vecāki ar sev līdzīgiem stresiem. Tikmēr, kamēr arī caur viņiem vēl nav iegūta skaidrība, cilvēks ir patiesi neapmierināts ar savam nepadarītajām lietām. Par šāda cilvēka dusmošanos nesaka, lai nebāž degunu citu lietās.

Negatīvā jeb nedabīgā neapmierinātība ir citu cilvēku attieksmes jeb vērtējumu pieņemšana, vēloties izpatikt citiem.

Attieksme pret kādu cilvēku ar šādu nedabīgu stresu murskuli padara nedabīgu. Tuvinieki, draugi un paziņas jūt, ka savs cilvēks kļūst svešs. Tas var rasties, piemēram, kaut vai sarunas vidū. Labāk pazīstot šādu cilvēku, var pat pateikt, kā ietekmē viņš dzīvo, kas ir viņa autoritāte.

Šādi vīrietis, kura sieva bieži maina draudzenes, var justies precējies ar sievas draudzeni. Viņš to ievēro un prot izdarīt secinājumus, taču, ja sievietei ir tikai viena draudzene, tad ir grūti saprast, kāpēc rodas atsvešinātība. Sieviete, vēloties patikt draudzenei, ir gandrīz pārvērtusies par draudzeni, un vīrietis jūt, ka tā vairs nav kādreizējā sieva. Viņš izdara secinājumu, ka ir kļūdījies, apņemot sievu. Vīrietis, kurš nostāda sievieti izvēles priekšā: es vai draudzene, bieži paliek zaudētājos.

Vīriešu ietekmējamība no patikšanas ir mazāk jūtama, jo vīrieši prot labāk nošķirt māju no darba. Tāpat vīriešos nav iedzimtas lepošanās ar māju un ģimeni. Vīriešiem māja vairāk bijusi dzivošanai, lai gan gadsimta beigu vīriešiem ir tendence kļūt sievišķīgiem. Šādi sieviete var sajust, ka viņa dzīvo kopā ar vīrieša plaša vēriena draugiem ari tad, kad šie draugi nemaz nav ciemos. Šī kādreizējā jaukā neveikliša, kurš tieši šī neveiklā mīļuma dēļ tika apprecēts, vairs nav. Ir kaut kāds svešs gaisa piļu cēlājs.

Vīrietis kļūst jūtami svešs, kad sāk vēlēties patikt svešai sievietei. Neviens nezina, neviens neko nav redzējis vai dzirdējis, taču paša sieva skaidri zina, jo vīrs ir mainījies tieši pretēji savai ierastajai būtībai. Vīrietis pats to neredz, tāpēc uzskata, ka arī sieviete neredz.

Sieviete, kas uzlikusi aci svešam vīrietim, mainās tāpat. Attiecības var arī nenonākt līdz seksuālam attiecībām, taču cilvēks mainās. Tas nozīmē: mainās cilvēka neredzamā būtība, un otrs to sajūt. Sievietes pārmaiņas ir labāk redzamas nekā vīrieša pārmaiņas, jo sievietes atplaukst, rodoties jaunai mīlestībai. Tāpēc greizsirdīgi vīri cieši seko tam, lai viņu sievas nesāktu sevi izgreznot.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Kādreiz man bija kāda paziņa, kura ļoti gribēja man patikt, jo viņa varēja cerēt uz manu palīdzību karjeras attīstībā. Viņa bieži sāka aicināt mani ciemos. Vienreiz aizgāju. Biju nosēdējusi stundas ceturksni, kad viņas vīrs pārnāca mājās. Biju pieradusi dēvēt viru par saimnieku, taču sieviete pieķērās pie vārdiem: “Kāds saimnieks, viņš nav nekāds saimnieks!” Šajā ģimenē bikses valkāja sieviete, taču es to iepriekš nezināju.

Vīrs bija nedaudz sadudzis un pazemīgi nāca konfekšu kārbu rokās pie sievas, cenšoties, sazvērnieciski miedzot acis, uzlabot mūsu garastāvokli. Tas patiešām bija vajadzīgs, jo es nejutos īpaši mājīgi. Tad sākās. “Ak tu, vecais dzērājs, nevari mājās pārvilkties!” un tā tālāk. Vecs šis vīrietis gan nebija. Pavaicāju sievietei: “Vai viņš kaut ko nokavējis?” “Protams, viņa darbs beidzās jau piecos!”

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri pieciem, bet virieša darbavieta bija 15 kilometru attālumā. Vaicāju: ‘Vai viņš uz darbu brauc ar lidmašīnu?” cenšoties notikušo pārvērst jokā, jo nav īpaši patīkami atrasties citu cilvēku ģimenes skandāla vidū. Sieviete nesaprata joku, taču vīrietis iemuka savā alā virtuvē. Klausījos sievietes monologā, kamēr pati pabrīnījos par saviem vārdiem: “Zini, ja es tā uzvestos, tad mans vīrs jau sen būtu nodzēries līdz nāvei, ” un devos projām.

Cerētā draudzība, protams, izjuka. Ieguvu sev ienaidnieci, kuras viltību jutu un no tās baidījos, taču nevēlējos ticēt, jo tad vēl biju naiva un labticīga. Viņas dēļ daudz cietu, taču nav neviena cita, kas būtu man tik labi iemācījis pazīt divkosību, sūdzmanību un melkulību. Pateicoties viņai, mana dzīve ieguva jaunu pavērsienu un es vairāk kļuvu es pati.

Sieviete ir garīgās pasaules radītāja, tāpēc sieviete ar negatīvu domāšanu slikto vispirms saskata cilvēkā. Vīrietis var izlamāt tevi par to, ko tu izdarīji, taču sieviete izlamā par to, ka tu esi slikts cilvēks. Runas var nenonākt līdz darbiem, jo pirms tam ir strīds lidz debesīm. Reakcija uz sievietes vērtējumu ir sāpīga tāpēc, ka neviens cilvēks jeb garīga būtne nav ne laba, ne slikta. Cilvēka vērtēšana nozīmē viņa iznīcināšanu. Ir tādi, kas ļauj sevi iznīcināt, ir tādi, kas neļauj.

Pozitīvi noskaņoti cilvēki ir divu veidu:

1)      tie, kuri uzspiež savas vēlmes zem dvēseles miera nosaukuma,

2)      tie, kuri negūst dvēseles mieru, ja saņem gribēto. Patiesībā viņi nomierina tikai prātu, taču tas pēc kāda laika atkal pazūd.

Iepriekšminētais piemērs vēstīja par cilvēku, kas apspieda ne tikai savas vēlmes, bet ari vajadzības. Viņa domāšanas veidu bija veidojušas padevību un mazprasīgumu radošas bailes, ka slikts es nebūšu vajadzīgs. Aktīvo pozitīvo domātāju daļu provocē bailes, ka mani sliktu nemīlēs. Tādējādi viņi uzskata sevi par labdariem, bez kuru ierosmes nekas nekustas. Viņu attieksmi raksturo nopēlums pret visiem, uz kuriem viņi var raudzīties no augšas. Viņi nedomā, ka ar negatīvuma zīmogu apzīmogotajiem jadod viņiem tas, ko viņi, labie cilvēki, grib.

Viņi ir īpaši patīkami cilvēki, ja viņiem ir viss, ko viņi grib. Tā kā ekonomiskās labklājības iespaidu rada pozitivie, tad tas, kas no savas laicīgās elles uz bridi iekļuvis laicīgajās debesīs, no aizgrābtības var sajukt prātā. Varbūt atceraties, ka negatīvās enerģijas uzkrāšanās rada fiziskas slimības, bet pozitīvās enerģijas uzkrāšanās rada garīgas slimības. Pozitīvumam pieķēries cilvēks neattop, ka tas, ko cits dara, nenes laimi. Tas nes prieku.

Vēlme un nevēlēšanās ir viena veseluma divi gali. Ja kāds kliedz: “Negribu!” tad tas ir redzams un dzirdams jeb atpazīstams naids. Ja kāds šos pašus vārdus izsaka loti mierīgi, paskaidrojot un pamatojot, cik slikta ir šāda vēlme, neviens tajā nenojauš naidu. Tomēr vēlme ir naids, un vēlmes noliegšana ir vēl lielāks naids, jo tā ir naida slēpšana. Kliedzējs izmet naidu ārā, slēpējs noslēpj to sevi, audzē un tādējādi vēl vairāk pievelk naidu izraisošo. Kādā brīdi ari viņa pacietības kauss ir pilns.

Ja ikdienas kliedzējs ar saviem vārdiem katru dienu spļauj citiem sejā, tad inteliģents sevis apvaldītājs krizes bridi iespļauj citam sirdi. Neviens nesaprot, ka saskata citā sevi un aizvaino tāpat sevi. Pirmais sava darba rezultātā iegūst galvassāpes, otrs dabū insultu un paralīzi.

Ekstremāli slēpts naids ziņo par sevi kā uzbāzīga pamācīšana jeb mācība. Gudrs cilvēks zina visu, taču viņš neprot izmantot savas zināšanas dzīvē. Slimnieki runā, ko nedrīkstētu un kā nevarētu, un cik slikti ir, ka cilvēki tomēr tā dara. Paši ir slimi, jo dara tieši tāpat, taču nesaprot. Otrā saskata paši sevi, neprotot sevi atpazīt. Tikai skatitājs no malas saka: pods katlu vaino, abi melni. Tāpēc vajadzētu mācīties paraudzīties uz sevi no malas.

Darbojoties ar slimniekiem, skatos un klausos viņos, un, ja viņu stresi neizsauc manī nekādas emocijas, tad tie manī nepaliek un izgaist no atmiņas, tiklīdz šis cilvēks ir projām. Tas nozīmē, ka no šī stresa esmu brīva. Nenoliedzot nevienu citos redzēto stresu sevī, atbrīvoju tos, vienlaikus mācot pacientus. Šajā ziņā man ir laimējies, ka mācību materiāli ierodas tieši mājās.

Ir bijušas dienas, kad es nekad nesniedzu vērtējumu ne cilvēkiem, ne viņu darbiem. Tas nozīmē, ka manī nav to stresu, kas mīt šodienas pacientos. Ir patīkami apzināties, ka tās slimības, kas bija šodienas pacientiem, es pašlaik nepievelku.

Vai pamanījāt es uzsvēru, ka pašlaik nepievelku. Tas nenozīmē, ka vairs nekad nepievilkšu. Principiāli tā paša stresa detaļas vai nianses sāku just, ja no jauna saskaros ar šo enerģiju augstākā attīstības līmenī. Tas nozīmē, ka savām izjūtām, domām un vārdiem pastāvīgi iāseko . citādi var rasties nepareizs nodarījums. Ja darbošanās ar sevi kļūst par dzīves stilu, tad tas nerada spriedzi, tas nozīmē: nav grūti.

Katrā lietā ir labais un sliktais. Labi ir tad, kad nav stresa. Redzot, ka cilvēks nav sapratis lietu, un redzot, ka ir daudz tādu, kas nav sapratuši to pašu lietu, man šī lieta jāizskaidro grāmatā, taču man tas nepaliek prātā, jo tas vairs nav mans stress. Ja man nav šī stresa, cita cilvēka stress iziet man cauri, neatstājot pēdas. Izskaidrošanai ir nepieciešams to pierakstīt uz papīra. Aizmiršana šķiet slikta, lai gan patiesībā ir laba.

Šis fakts ir viens apliecinājums tam, ka visu, ko cilvēks dara, viņš dara arī sev. Pirmās grāmatas rakstīšanā nevajadzēja atgādināt neko, viss gāja labi, jo viss bija kā personīgā varžacs. Otrajai grāmatai laiku pa laikam pierakstīju domas, kuras griezās galvā. Rakstot trešo, bieži dienas beigās rakstīju piezīmes, lai rakstot izvērtētu, ko iekļaut un ko atstāt. Tagad reizēm pacienta klātbūtnē pārtraucu runājamo un pierakstu kādu atslēgas vārdu. Tādējādi ir taisnība, ka tad, kad cilvēks joprojām vēl māca, viņam arvien ir ko mācīties. Kristus nerakstīja neko, jo viņš bija mīlestības un piedošanas skolotājs. Sokrāts, filozofijas tēvs, ari nerakstīja neko, citi to izdarīja viņa vieta, jo viņiem tas bija vajadzīgs. Ari mums tas ir vajadzīgs.

Uzrakstīju garu ievadu, lai vērstu uzmanību uz nevēlēšanās slēpto aizmuguri. Ir sievietes, kas nevēlas kāpt vīram uz galvas, jo nevēlas vīru pazemot. Vai vairs nevēlas, jo ir sākušas saprast savas kļūdas. Diemžēl viņu dzīve tūlīt nekļūst laba, kā tika cerēts. Kāpēc? Tāpēc ja cilvēki neatver viens otram savu dvēseli, neizpauž ar saviem vārdiem savu priekšstatu izmaiņas, paiet daudz laika, pirms otrs to saprot un no jauna pielāgojas. Tā būtu kā pielāgošanās jaunām laulībām. Jāņem vērā arī tas, ka no bailēm akls un nejūtīgs cilvēks neredz otra mainīšanos, ja viņš pats nemainās viņš taču saskata otrā arvien tikai sevi. Ar viņu noteikti ir jārunā.

Tā kā lielākā dala igauņu neatver savas dvēseles, īpaši tad, ja otrs ir iepriekš nodarījis pāri, mums nepieciešams ilgs laiks, lai otrs apzinātos manī labāku kvalitāti. Vai jums ir tik daudz pacietības, lai to sagaidītu? Ja jums jāsteidzas, tad nav. Tiem, kuri steidzas, nekad nepietiek lēnprātības, tāpēc ir gudrāk atvērt muti un izteikt savas vajadzības vārdos. Ja esat atbrīvojuši pietiekami daudz vēlmju, it kā pats no sevis mutē ielīs brīnumus darošais “man vajag”. Ja kādam kaut kas patiešām ir nepieciešams, viņam nāks pretī. Ja jūs ar šo pašu vārdu vēlaties apmānīt otru, esat apgānījuši svēto vajadzību un saņemat īpaši sāpīgu prettriecienu.

Piemēram, jums kaut kas ir jāpiekarina pie sienas un jūs vēlaties iedzīt sienā naglu. Vienkārši iedzīt, nevis sarežģīti izurbt caurumu betonā. Esat jau noskatījusi skaistu, mazu zaļu nagliņu un atnesusi āmuru un lūdzat vīram iedzīt to sienā, lāču vīrs nāk negribīgi apmēram tā, ka atkal tā sieviete grib kaut ko un traucē vīru viņa svarigajos darbos. Jūs pati būtu varējusi iedzīt šo naglu sienā, taču cienījāt vīru, un tagad šādas sekas. Esat apvainojusies līdz sirds dziļumiem, īpaši tāpēc, ka neatceraties tos senos laikus, kad vīrs pēdējo reizi pēc jūsu lūguma kaut ko izdarīja un kad jūs pēdējoreiz viņu traucējāt.

Sevis žēlošanas bezspēcībā stāvat ar nokārtām rokām, asaras saskrējušas acis, taču pat raudāt nav spēka. Neizskaidrojams trulums un apātija pārņem jūs, vairs pat nevajag iedzīt naglu. Vīrietis jau darbojas, lai noveltu no kakla traucējošo pienākumu. Kāpēc viņš tā uzvedas? Ja jūs zinātu, kādu valdonīgu sievieti viņš nesen saticis un ar ko tā viņu aizkaitinājusi, tad jūs neprasītu. Vai tā bija viņa māte, kas uzklupa tēvam vai dēlam ar savām vēlmēm? Vai kaimiņiene, kas tāpat izrīkojās ar savu vīru? Vai darbabiedrene vai priekšniece? Katrā gadījumā vīrietis uzvedās kā jau nobijies cilvēks: viņš protestēja pret sieviešu dzimuma iegribām. Jā, viņš vispārināja un pārspīlēja, taču, ja izskaidrosiet sev, ka tās bija viņa bailes, kas protestēja pret jūsu vēlmēm, nevis jums, tad jūsu aizvainojums atbrīvosies.

Ja redzat cita cilvēka slikto noskaņojumu, nepatīkamo atgrūdošo attieksmi, savādi stūraino uzvedību un pavaicājat sev: “Kas ar viņu notiek? Kas nomāc viņa sirdi? Ko tas man nozīmē? Varbūt varu viņam palīdzēt?”, tad sajūtat atbildi. Viņš netraucē, nebaida, neaizkaitina, neliek par spiti rīkoties pretēji viņam, nespiež pārspīlēt viedokli, ka viņš arī ir tāds. Tādējādi jūs darāt sev labu un arī viņam ir nedaudz labāk.

Ja naglas iedzīšana būtu bijusi patiesa vajadzība, tad viņš nebūtu protestējis. Vīriešu protests var būt tik liels, ka izaug par vēlmi rīkoties tieši pretēji sieviešu vēlmēm. Šādā gadījumā vīrietis iet un samaina jūsu atnesto skaisto, mazo un zaļo nagliņu pret neglītu, melnu un lielu skrūvi. Jā, šī skrūve ir neizskatīga, tā iederētos šķūņa sienā vai pirtī. Jā, tā nepilda to uzdevumu, kuru jūs plānojāt, un nu jums tā kaut kā jānoslēpj skatam. Tā pastāvīgi duras jums acīs, un jūs uzskatāt, ka noteikti arī citiem.

Esat gribējusi skaistumu, ieguvāt neglītumu. Viņam pašam var traucēt tā pati lieta, taču viņa protests lika viņam tā darīt un viņš neko nevarēja mainīt. Sev viņš var šo kļūdu atzīt, sievietei ne, jo ar naidu darīta darba atzīšana rada pazemojuma sajūtu un sievietes priekšā neviens vīrietis negrib zemoties. Pareizāk būtu teikt, ka viņš nedrīkst to darīt. Jo vīrietis ir radīts būt ģimenes galva materiālā līmenī.

Analoģiskās situācijās sakrājušās bezpalīdzības skumjas un pazemotā aizvainojums kādu dienu var sasniegt kritisko robežu, un jūs saslimstat. Varat teikt, ka šīs nolādētās naglas dēļ, taču naids tomēr ir pret virieti. Ja jūs uzskatāt sevi par tik labu, ka šādi nedomājat, tad zemapziņā tomēr esat dusmīga uz viru un vīrs pēc paša ierosmes nenāk jūsu slimības gultai ne tuvumā. Kad palūdzat kaut ko, viņš atnes un dara, taču tūlīt steidz darīt kaut ko svarīgu. Kāpēc? Jo zemapziņā jūs vainojat viņu un viņš to sajūt. Viņš nevēlas būt vainīgs viņš baidās būt vainīgs.

Kāpēc vīrietis nesaslima? Jo viņš izdzīvoja savu protestu. Sākumā ar toni un vārdiem, un, kad tas nelīdzēja, tad viņš iesita un ieskrūvēja savas dusmas skrūvē. Viņš dabūja, ko gribēja varēja savu sieviešu dzimuma spēkošanās izraisito aizvainojumu izdzivot uz kādas sieviešu dzimuma pārstāves rēķina. Kas no tā, ka tā bija paša sieva un šajā brīdī bez vainas? Jūs neieguvāt, ko gribējāt. Gribējāt radīt skaistumu, kā sievietei pieklājas, taču rezultāts nav skaists, lai gan skrūve ir sienā.

Sieviešu gadsimtiem ilgais pazemojums vīriešu lielāka un spēcīgāka pārspēka dēļ izlauzies kā iekaisums. Visai dabiski, ka tas izpaužas kā ginekoloģisks iekaisums. Nav svarīgi, cik ilgi turpinās jūsu slimība. Ja viens no jums nesaprot savu kļūdu, nesaprot arī otrs, un jūs abi pēc kāda laika uzkrājat atpakaļ tos pašus stresus un viss atkārtojas kādā citā niecīgā dzīves momentā vai uzkrāj spēkus smagākai slimibai.

“Ko darīt? Nolaist rokas lai mājas ir noplukušas? Dzīvojam aizvēsturiskā būdā un esam laimīgi, ka jumts ir virs galvas, sienas apkārt un dvēsele iekšā?" vaicāsiet. Nē, tā nevajag. Atbrīvojiet savu vēlmi izgreznot mājas, tad jūs neiesiet kā nabaga grēciniece saliektu muguru traucējuma dēļ zemoties vīra priekšā un šādi nekaitināsiet vira pazemojuma sajūtu. Vai, vēl trakāk, neiesiet lepni, savām tiesībām pieķeroties, pieprasīt. Vai, vēl trakāk, neiesiet pati iedzīt šo naglu. Katrs stresā dzīvojošs virietis kļūs nikns, redzot sievieti dzenam naglu vai jau iedzītu naglu. Ja jūs vēl tikai dzenat, viņš var atņemt jums naglu un, tieši pretēji jūsu vēlmēm, brutāli iedzīt naglu sienā ne tur un ne tā, kā jūs gribējāt.

Vīrietis jums atmaksājis caur naglu. Viņš sita pa naglu tā, kā būtu sitis jums, un jūs to jūtat. Vai jūs pati, dodoties iedzīt naglu, neatmaksājāt viņam? Atmaksājāt gan. Vīrietis ar naidu turējās pie sava. Jūs ar naidu turējāties pie viņa. Jūsu kļūda bija lielāka, taču, tā kā jūs to neatzināt, tad saslimāt.

Vīrieši pārāk bieži mīl skaistumu tikmēr, kamēr skaistums ir. Tikmēr, kamēr padarījuši sievieti par savu. īpašuma attiecības iznīcina apziņu, ka skaistums ir arī vajadzīgs. Ja cilvēks ieguvis to, ko gribējis, viņš jau grib nākamo lietu. Šādi sieviete kļūst par lietu, kas blakus jebkādam vīrieša sevis piepildījumam izrādās sīkums. Nekad, pat tad, kad daudzsievība bija ierasta lieta, precētas sievietes nav bijušas tik ļoti vīru aizmirstas kā pašlaik, kad vīriešu galvenā vēlēšanās ir apliecināt, ka es esmu vīrietis.

Vajadzība būt cilvēkam baiļu dēļ ir kļuvusi par vēlmi būt vīrietim. Šāda vīrieša sievai kā pelēkai ēnai jāizvairās no vīra traucēšanas, kamēr vīrietis ir kļuvis par vīrieti. Šādi domājot, vīrietis līdz pat nāvei nekļūs par vīrieti. Taču sievietes zemapziņas centieni dāvāt vīrietim trūkstošo tiks nostumti malā, kamēr sieviete dodas projām. Tad vīrietis parasti pamostas. Diemžēl, tiklīdz viņš jauno skaistumu vai jauno sievieti ir padarījis par savu, viss atkārtojas no jauna. Iznīkst gan skaistums, gan skaistuma radītājs sieviete.

Sievietes mīl tikai ārējo skaistumu tikmēr, kamēr caur to sūri cieš. Šis gadsimtiem senais pārspīlējums kādu zēnu bērnības mājās var būt jau izaudzinājis kritiski lielu, jo nekad agrāk sieviešu tieksme pec ārējās spozmes nav bijusi tik ekstremāla. Tik ekstremāla, ka padara vīrieti par sievieti materiālā skaistuma nodrošinātāju. Tad jau ari virietim rodas vajadzība apliecināt, ka viņš ir vīrietis. Ja kāds ir vīrietis,

viņam nav vajadzibas to pierādit. Ja kāds nav, viņš nekad nepierādīs.

Virieša smadzenes neatceras, ka viņš iepriekšējā dzīvē pats ir bijis šāda sieviete, kurai dzīves beigās, lejot asaras, bija jāatzīst, ka dzīve nodzīvota pa tukšo. Ārējais labums neatnesa laimi. Gara atmiņa atceras, taču baiļu māktās smadzenes neprot izlabot kļūdu, tās prot palielināt kļūdu. Ja vīrietis būtu cilvēks, viņš pavaicātu sievietei: “Vai tev tas ir vajadzīgs? Kāpēc ir vajadzīgs? Kur ir vajadzīgs? Kad ir vajadzīgs?”un sieviete atbildētu kā cilvēks, ka vajadzīgs. Strids nerastos, aizvainojumi nerastos, dzīve un skaistums abi pastāvētu. Jo vajag.

Tā kā dzīve sākas no sievietes un sievietes vissvarīgākā radāmā lieta ir vīrietis jeb gars, tad sievietei vispirms ir jāatbrīvo vīrietis. Tad sieviete vairs nav cietums, kuru vīrs sit ar naglām un āmuru. Ir labi, ja ari vīrs izprot savu īpašniecisko instinktu un atbrīvo sievieti, tad viņam nav jāiznīcina sieviete. Būšana mierā ar sevi un citiem ir radīšana.

Brīva sieviete rada garīgo pasauli caur brīvu vīrieti.

Brīvs vīrietis rada fizisko pasauli caur brīvu sievieti.

PAR SEVIS ŽĒLOŠANU UN NESPEJU DZĪVOT

Dzīve sākas no cilvēka, un cilvēks sākas no vides, ko sauc par ģimeni. Vēl precīzāk par vecākiem. Neprotot būt mēs paši, esam atkarīgi no vecākiem arī tad, kad esam pieauguši.

Precīzāk sakot no viņu rakstura jeb stresiem. Nesaprotot, ko darām, radām sev šo nožēlojamo situāciju. Pārstājam dzivot savu dzīvi un sākam dzīvot savu vecāku stresu pasaulē.

Neprasme, nespēja un nevarēšana izskaidrot vecākiem savas vajadzības pāraug neprasmē, nespējā un nevarēšanā izskaidrot tās arī pārējai pasaulei. Tā izrādās, ka ierodamies šajā pasaulē iemācīties enerģijas, kuru būtibu iepriekšējā dzīvē nemācējām saprast, taču izaudzējam tās lielākas. Zem to sloga salīkstam un dodamies uz citu pasauli, un nākamajā dzīvē mums jānāk no jauna, lai vienreiz izdarītu nepadarīto darbu. Ja arī tad neizdarām, tad nākam atkal un atkal tikmēr, kamēr saprotam dzives jēgu.

Kamēr saprotam: lai apkārtē jā vide ir, kāda ir mana attieksme pret to nosaka manu dzīvi. Kad saprotu, ka redzu citos tikai sevi, mācos no viņiem un pateicos debesīm, ka viņi pastāv. Redzot viņu grēcīgumu, redzu un esmu laimīga, ka kāds man ir parādījis manu grēcīgumu, un atbrīvoju to. Hsmu atkal iemācījusies sevi labāk pazīt. Pārtraucu vērtēt sevi kā labu vai sliktu un esmu vienkārši cilvēks ar savām mazajām kļūdām, bez kurām dzīvei nebūtu jēgas.

To līdz šim nesapratuši, steidzam kā traki ātrāk, augstāk, tālāk un nesaprotam, kāpēc rezultāts ir tieši pretējs. Ja ari ieguvām to, ko gribējām, tad neesam laimīgi. Kaut ko ieguvuši, esam ari kaut ko pazaudējuši, itin kā samaksājuši nodevas. Bieži šāda nodeva ir veselība. Bezpalīdzīgi stāvam pie sasistas siles, un negribot nāk virsū raudiens. Spēka iet tālāk nav. Cīnīties ar dzīvi vairs nespējam. Esam bezpalīdzīgi un skumji.

Sakopojot gribasspēku, esam izkliedējuši savu dzives spēku un, neraugoties uz visu, neesam ieguvuši to, ko esam gribējuši. Esam nožēlojamā situācijā. Kā citādi dēvēt situāciju, kad bērns cīnās ar vecākiem un vecāki cīnās ar bērnu, nesaprotot, ka tā ir cīņa pašiem pret sevi. Cīņa tā vārdā, lai pierādītu es neesmu vainīgs, cits ir vainigs -, audzē vainas apziņu. Bērns neprot neko citu kā mēģināt ar cīņu izlauzties brīvībā no viņu apvainojošas situācijas.

Kaut vai vienu reizi kauju uzvarējis cilvēks bauda uzvaras saldos augļus. Viņš zina, ka ir labāk, un vēlas to izjust atkal un atkal. Viena kauja ar vecākiem un cita kauja ar vecākiem tikmēr; kamēr izveidojies brīvības cīnītājs. Brīvības cīnītāji var cīnīties par brīvību, jo viņus nekas nesaista. Viņi ir jau izcīnījuši savu brīvību no mājām un ģimenes. Tā kā viņi no tā nav kļuvuši laimīgi, tad turpina cīnīties. Cīnās ar dzīvi, nesaprotot, ka tad, ja uzvarēs, tā būs nāve. Brīvība, kuras vārdā viņi cīnās, ari ir nāve, taču cīnītāji nezina un neatzīst to.

Katra dzīves cīņa patiesībā ir cīņa ar sevi, kamēr dzīve ir iznīcināta. Pirms katras cīņas viņi raud par savu nožēlojamo situāciju un no jauna metas kaujā, lai vēl vairāk palielinātu savu nožēlojamību.

Pēc asaru liešanas dvēselei it kā būtu vieglāk, tikai piecelties un iet tālāk it kā negribas. Vai nav speķa? Vienmēr precīzi pat nevar saprast. Uz iztecējušā ūdens rēķina ķermenis ir vieglāks. Loģiski, vai ne? Tā kā ķermenis ir dvēseles spogulis, arī dvēselei uz brīdi kļūst vieglāk. Tad kāpēc nav spēka iet? Sevis žēlošanas mācību stunda nav apgūta, un smagums drīz vien atgriežas vēl lielāks.

AUDU. ORGĀNU VAI VISA ORGANISMA FUNKCIONĒŠANAS BOJĀEJA

Vispirms tiek traucēta vienas šūnas, tad auda funkcija jeb darba spējas. Piemēram, muskulis vairs nespēj ātri un viegli saspringt un atslābināties. Saglabājoties nožēlojamības problēmai, darba spējas tiek pārtrauktas pilnībā. Pec uzbūves un darbības cilvēkam izšķir četras audu grupas:

1. Epitēlija audi jeb

pārklājošie audi, kurus pazīstam kā gļotādu.

Tiek bojāti,

ia cilvēks želo sevi t>ar savu neaizsarcatibu.

2. Saistaudi, kas

saista šūnas attiecīgajos audos. Ari asinis un limfa ir saistaudi.

Tiek bojāti,

ia cilvēks žēlo sevi nar savu vientulību.

3. Muskuļu audi;

pastāv svītrainie un gludie muskuļu audi.

Tiek bojāti,

ia cilvēks želo sevi par to, ka nevar īstenot savas vēlmes.

4. Nervu audi. Ļoti dažādu nervu šūnu kopas, kas kā tīkls pārklāj visu ķermeni un sakopojas kā muguras galvas smadzenes.

Tiek bojāti,

ia cilvēks žēlo sevi nar to, ka nevar īstenot savas zināšanas.

Ari citu žēlošana bojā cilvēku, io tā ir viena sevis žēlošanas dala.

Tā kā visu audu funkcionēšana ir savstarpēji nešķirami saistīta, tad vienu audu funkciju traucējumi ātri izveidojas par viena orgāna vai ķermeņa rajona funkciju traucējumiem. Tālāk nāk kritums vai sabrukums. Problēmas paplašināšanās visā ķermenī padara cilvēku līdz nāvei slimu. Tas nozīmē, ka žēlošanās par mazu problēmu padara vienu vietu vāju, bezspēcīgu vai nespējīgu dzīvot. Šis pašas problēmas vispārināšana un pārspīlēšana padara vāju, tad bezspēcīgu un galarezultātā dzīvot nespējīgu visu ķermeni. Cilvēks vai noteikta viņa funkcija dzīvo it kā letarģijā un gaida laiku, kad tas tiks no jauna pamodināts.

Ikdienas dzīve šo stāvokļu ilustrēšanai lieto vēl tādus jēdzienus kā novītis, sakrities, izžuvis, kas raksturīgi augiem. Augs ir gars. Cilvēka gars ir augstākā attīstības līmeņa gars. Ja cilvēks ir garīgi novītis, sakrities, izžuvis, tad tas noteikti izpaužas ari ķermenī. Ja gars nevar attīstīties jeb augt, jeb celties, tad tas tiek dēvēts par kritušu garu. Iemesls ir sevis žēlošana, kas iznīcina dzīves spēku jeb mīlestību.

Ja kāds orgāns pastāv, taču nestrādā, tad ķermenis dzīvo tālāk. Cilvēks var būt akls, kurls, nespējīgs just smaržu, nespējīgs domāt, radīt pēcnācējus, darba nespējīgs bez rokām, pārvietoties nespējīgs bez kājām utt. Bez sirds viņš nevar būt. Dzīvībai svarīgu orgānu funkciju kritums jau nozīmē nāves sākumu. Šo orgānu darbības pārtraukums arī ir nāve.

Bez sirds nevar pastāvēt.

Bezsirdiba var pastāvēt.

Bezsirdīgi jeb kā lieta vai mašīna var dzīvot tas, kurš aizsargā savas jūtas ar nejūtīgumu. Tas, kurš sāk sevi žēlot savas nejūtības dēļ, kļūst tikpat bezspēcīgs kā tas, kurš žēlo sevi sava pārāk lielā jūtīguma dēļ.

Sevi var žēlot vienas, otras vai trešās lietas dēļ. Var žēlot vispār. Tā ir žēlošana žēlošanas dēļ, kura var kļūt par sava veida graujošu dzīvesveidu gan raudātājam, gan raudātāja raudu skartajai videi. Vēlme vienreiz izraudāt sevi tukšu, lai dvēsele kļūtu vieglāka, padara cilvēku par dzīves cīnītāju, kura dvēsele kļūst arvien smagāka.

Sevi var žēlot nedaudz, daudz un ļoti daudz. Var žēlot konkrēti un vispārīgi. Pastāvīga raudāšana kāda konkrēta iemesla dēļ kaitē konkrētajiem audiem, orgāniem vai vietai ķermenī. Nedaudz raudāšanas kaitē nedaudz. Daudz raudāšanas kaitē daudz. Ļoti daudz raudāšanas var iznīcināt šos audus, orgānu vai apkaimes darba spējas pavisam, taču tāpēc cilvēks vēl nemirst.

Raudātāja mērķis, kuram viņš pieķeras no visas sirds, ir apliecināt, ka viņa situācija ir patiešām nožēlojama. Aiz bailēm bezspēcīga cilvēka cerība saņemt palīdzību liek viņam šādi uzvesties. Šī mērķa vārdā viņš ir spējīgs paciest jebkādas fiziskas ciešanas. Ne viens vien cilvēks, kurš cieš no dvēseles mokām, pieprasa: ‘Atgrieziet mani vaļā, tad redzēsit, ka es esmu slims.” Tā kā dvēseles mokās kliedzēja fizisko sāpju slieksnis ir augsts, viņš var vispār nejust fiziskas sāpes un pārbaidīt cilvēku, kas par viņu rūpējas, jo uzvedas tā, it kā lielās fiziskās brūces nemaz nebūtu. Cilvēks, kurš cieš no dvēseles mokām, turpina mocīties arī tad, kad ir pierādījis citiem savu smago slimību un citi viņam tic. Pēc viņa domām, viņam joprojām netic.

Kāpēc cilvēks raud? Tāpēc, ka viņš nav ieguvis vai neiegūst to, ko vēlējies vai vēlas. Raud viņa bezpalīdzība. Tā kā cilvēks galveno informācijas apjomu uzņem ar acu palīdzību, tad acis ir galvenās alkatības audzinātājas un arī cietējas no sevis žēlošanas. Lielāko daļu no tā, ko acis redz un ausis dzird, cilvēkam nevajag. Viņam vajag visa šī laicīgā pastāvēšanu tikai tam, lai starp citu garāmejot garīgi iemācītos kādu savas dzīves mācību stundu. Tildīdz viņš sāk to gribēt sev, viņš padara to par savu problēmu. Gribēt var visu: garīgo, dvēselisko un materiālo. Skumt var par visa tā nedabūšanu un tāpat žēlot sevi. Skumjas jeb bezspēcīgs naids iegūt to, pēc kā cilvēks alkst, apspiešanas dēļ pārvēršas par sevis žēlošanu, kas noteikti kaitē arī acīm.

Acu funkciju traucējumus izraisošai sevis žēlošanai ir gan lokāla, gan vispārīga iedarbība.

1.       Redzes pasliktināšanās ir sevis žēlošanas lokālās sekas, kas rodas no tā, ka no ziloņa izpūšat mušu. Jo

vairāk vispārīgo uztverat personiski, jo vairāk tas jums ir kā skabarga acī un jo mazāk jūsu acis saskata tālāk par degungalu .

2.       Dzīves spēka samazināšanās ir sevis žēlošanas vispārīgās sekas, kas rodas no tā, ka no mušas izpūšat ziloni. Jo vairāk attiecaties pret sīkumiem ar traģisku pārspīlējumu, jo mazāk jums ir dzīves spēka, kas palīdz kaut kur nokļūt vai kaut ko sasniegt.

Redzes pasliktināšanās var būt patstāvīga, taču arī saistīta ar citām slimībām. Tam, kuram principiāli nepatīk raudāšana, acis pēc raudāšanas ir nepatīkami sarkanas un uztūkušas. Acis ir dvēseles spoguļi. Jo vairāk citi sevis žēlotāji jums nepatīk, jo sarkanākas kļūst jūsu acis tikai no citu raudāšanas, rūkšanas, neapmierinātības vien.

Ja esat sevis žēlotāja upuris, tad katra asara pazemo jūs un acis no dažām asarām var iekaist. Pazemojums rada iekaisumu. Jo vairāk ienīstat savu pazemojumu un negribat to redzēt, jo ātrāk iekaisums pāraug kādā citā smagākā slimībā, kas atņem jūsu vēlmēm acu gaismu. Ja esat spiesti vai paši spiežat sevi raudzīties uz sevis žēlotājiem un paciest viņus ar labu sejas izteiksmi, tad tas ir tāpat kā acīs esošā šķidruma sapresēšana līdz koka blīvumam. Koks ir koks. Koks cilvēka simbolizē dvēseliskā līmeņa labumu jeb dvēselisku trulumu. Labam cilvēkam ir iespējams paciest slikto ar trulu vienaldzību. Paši jūs neuzskatāt sevi par truliem, jo pastāvīgi nodarbojaties ar sava labuma apliecināšanu, taču ķermenis zina patiesību.

Ja nesakārtotie sīkumi izsauc asaras un traucē, taču jūs negribat, lai tā dēļ izraisītos strīds, tas nozīmē negribat kļūt par sliktu Cilvēku, rezultāts ir redzes traucējumi. Sīkumu saskatīšanas asums mazinās, un cilvēks lasīšanai un rokdarbiem uzliek brilles. Tāda ir tuvumā redzēšanas samazināšanās, kura it kā šādu cilvēku psihes saudzēšanai tiek dēvēta par tālredzību. Padomājiet, cik lepni ir but tālredzīgam un cik pazemojoši un apkaunojoši ir būt tādam, kas redz tikai sava deguna apkaimē.

Tieši pretēja ir tuvredzība. Tas ir jauniešiem raksturīgs redzes traucējums. Ja kādam saka, ka viņš neredz tālāk par savu degungalu, tas norāda uz egoismu un ir īpaši aizvainojoši. Jo labāks vēlas būt jaunais cilvēks, jo mazāk viņš atzīst, ka viņam no dzīves viedokļa nav prasmes redzēt tālumā, un jo bezcerīgāka ir viņa mīnusa briļļu mīnusu samazināšanās. Briļļu mīnusi nepalielinās tiem, kuri attīsta savu piesardzību. Pienākuma sajūtas audzēšana iedarbojas tieši pretēji. Dzīves gaitā, kad jaunība kļūst par vecumu, mīnusa brillēm pievienojas plusa brilles. Plusa brilles ir raksturīgas vecākam gadagājumam.

Sievietei piemīt dabiska,

nenoteikta piesardzība jeb garīga tālredzība.

Vīrietim piemīt dabiskas

konkrētu secinājumu izdarīšanas spējas un mērķtiecīga laicīga tuvredzība.

Mātes sevis žēlošana un žēlošanās mātes dēļ rada bērnam tuvredzību jeb tālredzības traucējumus. Ja māte tēlo mocekli, kas cieš tēva dēļ, un bērns uzskata to par patiesību, tad bērns nemaz nevēlas redzēt vīriešu pasauli un viņš neredz ne tālu, ne tuvu. Pieauguša cilvēka sievišķīgā sevis žēlošana un sieviešu žēlošanās dara to pašu. Viņu acis bojā vēl tas, ka, žēlojot sievietes un sieviešu asarās vainojot vīriešus, viņi grib apliecināt savu materiālo gudribu un virišķigo piesardzību.

Grūtas sievietes dvēseles miers un dzīvesprieks nodrošina vesela bērna piedzimšanu. Sieviete, kas grūtniecības un dzemdību laikā sevi žēlo, rada bērnam tuvredzību, kas dzīves gaitā, redzot mātes asaras, tikai aug. Ja mātei acis ir slapjā vietā, bet vma tajā nevaino vīru, tad bērnam ir labas attiecības ar tēvu un bērns saglabā vismaz spēju redzēt tuvumā. Tātad: mātes un sieviešu žēlošana padara garīgu tālredzību par laicīgu tuvredzību.

Tēva sevis žēlošana un tēva žēlošana rada traucējumus bērna redzei tuvumā. Viss, kas atrodas tuvāk, acij šķiet lielāks. Tas nozīmē, ka mazais ir liels. Jo nesvarīgāks tēvs ģimenē ir nostumts, jo mazāk svarīgi ir laicīgie sīkumi, no kuriem sastāv lielās lietas. Tās var šķist tik mazas, ka nemaz nav redzamas. Ja ar plusa brillēm zvaigznes vairs nav redzamas, tad laicīgos sīkumus esat padarījuši par garīgiem sīkumiem. Ja turpināsit darīt šo kļūdu, briļļu stiklu plusi palielināsies. Ja uzskatīsit vīriešu dzimuma situāciju sev apkārt un plašajā pasaulē par nožēlojamu un jums radīsies izmisīga nevēlēšanās redzēt tās lejupslīdi, tad nebrīnieties, ka jūsu acis it kā bez iemesla pēkšņi vairs neredzēs. Tātad: tēva un vīriešu žēlošana padara garīgu tuvredzību par laicīgu tālredzību.

Dzīve sākas no sīkumiem, bez kuru iepazīšanas nevar nonākt pie lielām lietām. Jo vairāk ap bērnu ir tādi cilvēki, kuriem ļoti rūp sīkumi, jo vairāk viņam rodas piespiedu vēlme sakārtot visus šos sīkumus un jo vairāk viņam ir iemesls padarīt sevi trulu jeb aklu attiecībā pret tiem. Pretējā gadījumā nemaz nevar nonākt līdz viņa dzīves sīkumiem. Jaundzimušais ar šādiem stresiem raugās it kā tālu projām, un, tā kā viņš nepievērš uzmanību tuvumā esošiem objektiem, viņš tiek uzskatīts par aklu. To, ka tālumā viņš varbūt redz ļoti labi, nezina neviens.

Jaundzimušajam skatīšanās tuvumā ir svarīgāka, jo, redzot mazās lietas un mācoties ar tām rīkoties, attīstās bērna smadzenes. Sīkumi summējas kā lielas lietas, un bērns, kas iepazīst sīkumus, iemācās pazīt arī lielās lietas. Par bērna redzi tuvumā jārūpējas jau pirms bērna ieņemšanas. Tas nozīmē, ka gan mātei, gan tēvam vajag, savstarpēji palīdzot, kā cilvēkiem izvest tēvu no nožēlojamās situācijas. Jāzina, ka nevienu vīrieti nekad nedrīkst žēlot. Cilvēkam ir jājūt līdzi.

Ja tas nav saprasts un bērns piedzimst ar redzes traucējumiem, tie galvenokārt un varbūt tikai ir redzes traucējumi tuvumā. Tas nozīmē, ka vecāki nedrīkst sākt žēlot sevi vai bērnu. Atbrīvojot sevis žēlošanu un nožēlojamo situāciju, bērna redzi noteikti var uzlabot. Tūlīt pēc dzimšanas spēj redzēt jaundzimušie, ar kuriem visā grūtniecības laikā ir runāts kā ar līdzīgiem cilvēkiem un gaidītiem ģimenes locekļiem. Diez vai viņiem kaut kas nav kārtībā.

Parasti bērni sāk fiksēt skatienu jeb mērķtiecīgi skatīties viena mēneša vecumā. Vai ari redzēt, tas ir atkarīgs gan no bērna garīgās pagātnes, gan no vecākiem. Atbrīvojiet skumjas un žēlošanu, kas grūtniecības un šī meneša laikā ir bijušas. Arī tad, ja jūsu bērns vēl ir ar veselām acīm. Viss, kas ir bijis, iedarbojies ari uz viņu. Tas, ka vēl nav izpaudies, ir cita lieta. Ja atbrīvojat savu sevis žēlošanu, palīdzat atbīdīt sava bērna acu saslimšanu nenoteiktā nākotnē.

Sevis žēlošanas traucēts cilvēks, kas vēlas un spēj stāvēt pāri asarām, padara savas asaras par aukstu un cietu akmeni. Šadi viņš labak iztur asaras. Tas nozīmē: spēj neraudāt, redzot raudātājus. Taču to, kāpēc raudātāji nākuši raudāt zem viņa acīm, akmenī parvēršana nepalīdz saprast.

Redzes funkcija ir atkarīga no:

1.  acu muskuļu nervu jutīguma,

2.  citu acu audu nervu jutīguma,

3.  nerviem, kas savieno acis ar centrālo nervu sistēmu.

Acu muskuļu jutīgums samazinās no tā, ka cilvēks padara sevi trulu pret to, ko negribas redzēt vai ko ir kauns skatīties . Rezultāts ir tas, ka lielais vairs nav liels un mazais vispār vairs nepastāv. Tālais vairs nav tāls, un tuvā vispār nav. Pilnīga nevēlēšanās redzēt savus tuviniekus neļauj redzēt tuvumā. Neviens nepārstāj vienkārši tāpat gribēt redzēt mīļus tuviniekus. Tikai tad, kad mīļie tuvinieki ir noveduši pacietību līdz galējai robežai, var rasties šāda nevēlēšanas. Ja mīlat savu vecākus, dzīvesbiedru vai bērnu, taču nevēlaties, jo nespejat vairs skatīties uz viņu nožēlojamo situāciju, pārstājat redzēt tuvumā. Vispirms tā vienmēr ir ar vecākiem saistīta problēma. Analoga situācija pie svešiniekiem šajā gadījumā var nodarīt acīm tikpat daudz pāri kā personiskā.

Garīgie jēdzieni reducējas par laicīgiem jēdzieniem un atbilstoši redzes pasliktināšanās procesam pārtrauc būt redzami tik daudz, cik cilvēks nevēlas tos redzēt. Nevēlas, jo ir bezpalīdzīgs šo problēmu risināšanā. Viņš nesaprot, ka viņam, pirmkārt, nav vajadzīgs un, otrkārt, nav iespējams atrisināt citu garīgās problēmas. Tās vajag un ir iespējams iepazīt sevis attīstībai.

Ja vēlme redzēt, lai būtu labs, un nevēlēšanās redzēt, lai būtu labs, sacenšas savā starpā, tad acīs ir spriedze. Varbūt pastāvīga spriedze, pie kuras pierod tā, ka citāda dzīve nemaz nav iedomājama. Ja cilvēks nogurst un nespēj vai negrib, tad saprot, ka redze ir pasliktinājusies. Dažs vēl cenšas saspringt, lai redzētu, dažs atmet ar roku. Kāpēc, labāk uzlikšu brilles! Uz uzliek un nezina, ka tādējādi audzē tālāk tādus pašus stresus. Viņš taču redz tos atkal. Situācijas, kas rada stresus, nekur taču nav pazudušas. Nemanāmi saspringst visi ķermeņa muskuļi, taču tas netiek saistīts ar acīm.

Ar brillēm tiek palielināta problēma, kura bez brillēm vairs nebija redzama.

Nevēlēšanās to redzēt tādējādi strauji palielinās. Pārāk lielā spriedze, kas tagad nospriego ne tikai acis, bet arī galvu un kaklu, ir ievērojami bīstamāka no dzīves saglabāšanās viedokļa. Ķermenis zina, kas un cik daudz viņa draugam Cilvēkam šajā dzīvē vēl jāizdara un cik daudz tam jālieto smadzenes, un palīdz viņam izkļūt no situācijas. Dāvā viņam slimību, kas netraucē dzīvot un mācīties savas dzīves mācību stundas. Tas, ka cilvēks šādu palīdzību nav vēlējies, ir cita lieta. Tas, kurš dziļi pārdomā lietu, saprot, ka šī slimība viņam bijusi nepieciešama. Pateicoties šai slimībai, viņš palika par Cilvēku, nekļuva par dzīvnieku.

Piemēram: ja jūs diendienā no rita līdz vakaram esat spiesti redzēt savu pastāvīgi raudošo māti, kurai nav citu problēmu kā vien sevis žēlošana, jo jūs esat pastāvīgi atrisinājuši visas viņas laicīgās problēmas, tad jums var rasties labās acs muskuļu paralīze. Plakstiņš kā aizkars karājas acu priekšā, un brilles šeit nelīdzēs. Jūsu vēlme būt labam bērnam, jo kas zina, cik ilgi māte vairs nodzīvos, apspiež jūsu vēlmi ļauni iekliegt mātei patiesību tieši sejā, lai viņa beidzot pārtrauktu ar savām asarām grauzt jūsu dvēseli jeb bezjēdzīgi apvainot un rezultāts ir rokā. Inteliģents ļaunums, kuru būtu vajadzējis atbrīvot, iedarbojās kā inde, kas radīja jūsu acs muskuļu paralīzi. Kad velme pārvēršas darbos, par kuriem ir ļoti jākaunas, slimība ir galīgi nostiprinājusies un nekur nepazūd, kamēr atbrīvojat savu kaunu.

Ja jūs būtu ievērojuši pirms tam jūtamo smaguma sajūtu, nogurumu, raupjumu, dauzīšanos vai raustīšanos acīs un plakstiņos un izdarījuši secinājumus, nelaime nebūtu atnākusi. Ja tūlīt izlabojat savu kļūdu, paralīze izzūd. Ja ši problēma ir ilgusi gadiem, ar sevi jānodarbojas attiecīgi ilgāku laiku.

Problēmu, kas sākusies jūsu iepriekšējā dzīve, pastiprina māte, tālāk sieva, meita un sieviešu dzimums. Nav nemaz svarīgi, no kā ielīst pēdējais piliens kausā. Ir svarīgi, lai jūs saprastu, ka tā ir jūsu dzīves līdz galam neapgūtā mācību stunda. Tieši analoga problēma ar tēvu, vīru, dēlu, vīriešu dzimumu rada kreisās acs muskuļu paralīzi. Muskuļu paralīze pati par sevi vienmēr ir nervu vai nervu centru bojājums. Nervi vienmēr ir saistīti ar minerālvielu vielmaiņu. Vairāk par asarām ķermenis izdala minerālvielas tikai caur sviedriem. īstais asaru daudzums noregulē normālu minerālvielu saturu acīs. Pārāk daudz asaru izslauc acu nervus no minerāliem tukšus.

Muskuļu jutīgums ir atkarīgs no muskuļos esošā šķidruma daudzuma un kustīguma. Par normu lielāks vai mazāks šķidruma daudzums traucē kustīgumu. Ūdens un minerālu vielmaiņas problēmu tuvāk apskatīšu nākamajā grāmatā par vielmaiņu. Ja vielmaiņas traucējumu nebūtu, nebūtu arī slimības. Redzes funkcija ir noteikti saistīta ar nerviem. Nodaļa, kurā apskatīta nervu sistēma, tiks iekļauta nākamajā grāmatā.

Tāpat kā viens stress ir otra daļa vai pāraug tajā, arī viena slimība ir otras daļa vai pāraug citā. Šajā nodaļā runāju konkrēti par sevis žēlošanas iedarbības īpatnībām. Atbrīvojot sevis žēlošanu, no jums izplūst arī citi stresi, kas ir kaut vai nedaudz saistīti ar sevis žēlošanu. Saprotot, ko sevis žēlošana jums nozīmē, sapratīsit, ka ķermenī patiesībā nav vietas, kurā neizpaustos sevis žēlošanas iedarbība.

Minerālvielu daudzums ir atkarīgs no šķidrumu kustības. Pastāvīgam raudātājam acīs pastāvīgi ir vairāk ūdens nekā nepieciešams un minerālvielu ir mazāk par vajadzīgo. Ūdens tiek glabāts katram gadījumam, jo kas zina, kad asaras atkal būs vajadzīgas. Minerālvielu ir mazāk, jo ūdens mazgā tās ārā. Tā kā katram kristālam ir attiecīgas dzīves patiesības enerģija, tad attiecīgās minerālvielas kristālu mazais skaits liecina, ka cilvēkam attiecīgā dzīves patiesība nav vajadzīga, jo viņš vēlas ar asarām apliecināt, ka viņš ir nelaimīgs. Lai citām ķermeņa daļām nepietrūktu minerālvielu, ķermenis ierobežo minerālvielu padevi acis. Ieradums raudāt funkcionē refleksu limenī. Tāpēc: ja raudātājs attiecīgajā bridi neraud, tad viņa acīs un tālāk jau rodas pieplūduma sajūta, kas liek viņam atkal sākt raudāt.

Elektrības vadi ir labi elektrības vadītāji. Ūdens arī vada elektrību, taču ne labi. Tas vada elektrību, taču ar to nevar vadīt elektrību. Tam nevar ticēt un uzticēties. Tas nozīmē: ja cilvēkā nav ticības, tad viņam nevar ticēt vai uzticēties, jo viņš neredz pasaules lietas tādas, kādas tās ir. Žēlošanās brīdī viņš redz visu, kas nav vajadzīgs, taču neredz to, kas būtu vajadzīgs.

Sākumā šāda cilvēka redzes laukā ir mazas un nepastāvīgas tukšas vietas, kas padara redzi miglainu un neskaidru. Tad atbilstoši cilvēka uzmācīgajām idejām tās pamazām fiksējas noteiktā vietā. Tas nozīmē ja cilvēkam sākumā kaut kas paliek starp acīm, tad vēlāk viņš nemaz nav spējīgs to redzēt. Viņam tas neeksistē, un viss. Spītīga garīgā noliegšana kļūst par fizisku redzes traucējumu. Garīgs aklums kļūst par fizisku aklumu. Sākumā izvēlēs kārtībā, vietām, pa laikam, vēlāk vispārīgi.

Tam, kurš grib, lai tas maksā ko maksādams, stāvēt pāri asarām, acīs ir it kā neredzama prese, kas izpresē ūdeni, atstājot tikai pamazām arvien vairāk sacietējošu akmeni. Tas nozīmē: acu sklerotiskas izmaiņas, kas sākumā ir irdenas. Vēlāk tās kļūst arvien cietākas, taču acu izpratnē tas nozīmē akluma iestāšanos. Miega gružus atgādinoša sajūta acīs norāda uz nemanot radušos pārāk lielu izžūšanu. Acu izžūšana ir kauns redzēt. Ja to nesaprot pareizi un apspiež ar zālēm vai apmāna ar aizvietojošu ārstniecību, tā paplašinās acu iekšpusē. Aizvietojoša ārstniecība ir, piemēram, ziedes, eļļas, mākslīgās asaras, ātri palīdz hormonus saturoši acu pilieni.

Dziļi acis pārakmeņošanās nav jūtama un arī ārsti pamana sklerotiskas izmainās tikai tad, kad tās jau ir stabili izveidojušās. Ne viens vien acu ārsts piemin, ka izmaiņas radušās no neizraudātajām asarām. Pacienti nesaprot to pareizi. Lepnība par spēju stāvēt pāri asarām ir tik laba lieta, ka par to tiek runāts jebkurā iespējamajā gadījumā, nesaprotot, ka rezultāts var būt aklums. Vienas un tās pašas kļūdas pastāvīga atkārtošana taču ir stresu audzēšana. Pārāk liela minerālu sakrāšanās acis rada nervu impulsu pārsūtīšanas traucējumus, jo nervu impulsiem arvien vairāk jākustas kā pa akmeņiem. Tas nozīmē: kristālu uzkrāšanās ir dzīves patiesības sakrāšanās un palikšana, kas kļūst par savas taisnības pieprasīšanu. Šāds cilvēks tic tikai savām acim, kas redz dzīves ārējo formu.

Acu slimību hronisko izmaiņu, īpaši sacietēšanas procesos ievērojamo lomu spēlē kauna sajūta, par kuru tālāk vēl tiks vairākkārt runāts. Kauns raudāt rodas bērnam, kura māte, reizēm ari tēvs, ir bijis raudulīgs. Raudāt tas nozīmē līdzināties mātei. Bērns, kurš izmisīgi vēlas būt pretējs savai mātei, nonāk izmisumā katru reizi, kad redz kādu raudam, taču viņš neraud. Viņa acis var būt pilnas kauna no domas vien, ka citi varētu redzēt viņu raudam.

Žēlošana izpaužas kā bezpalīdzīga gaušanās, īdēšana, purpināšana, sūrošanās ar visu veidu traģiskiem pārspīlējumiem. Tas, kuram nepatīk šāda uzvedība, neļauj sev šādi uzvesties. Viņš apspiež savu žēlumu un aptaukojas. Šādi klusējot izpaužas bērnišķa bezpalīdzīga pašaizsardzība. Tas, kurš neļauj sev uzbaroties, jo baidās no aptaukošanās vairāk nekā no nāves, iznīcina savu resnumu, pirms tas paspējis rasties. Kauns noblīvē enerģijas nāves blīvumā.

Ūdens dzēš uguni. Apkaunojošas skumjas dzēš dzīves uguni.

Pašsaglabāšanās instinkta ierosmē, paraugoties uz raudātāju, kādu brīdi var sajust, kā niez dūres. Nespēja raudāt ir nemanāmi pāraugusi nežēlībā. Vēlme būt labam, inteliģentam, pieklājīgam apspiež ari nežēlību un var pāraugt tādā pārakmeņotā enerģijā, ka par šo cilvēku nevar pateikt neko citu kā vien to, ka viņš ir monuments. Cik viegli, patīkami, silti, vienkārši un cilvēcīgi ir dzīvot kopā ar tādu cilvēku, spriediet paši.

Sklerotiskas izmaiņas jeb pārakmeņošanās var būt priekšpusē, tostarp lēcā, acu pamatnē un visā acī. Lēcas pārkaļķošanās jeb glaukoma rodas tad, ja cilvēks vēlas stāvēt pāri skumdinošiem sīkumiem kā virspusīgām dzīves lietām. Jo stīvāks jeb pārliecinātāks cilvēks ir par savu pasaules uzskatu pareizību, jo bezcerīgāka ir viņa glaukomas prognoze. Ja acu pamatnes ir kārtībā, tad ķirurģiska lēcas izņemšana ievērojami uzlabo redzi, taču pasliktina to audu darbību, kas atspoguļo dzīves sīkumus. Piemēram, attiecīgos tievās zarnas, pēdu, roku un smadzeņu centrus. Visos audos atrodams kaut kas līdzīgs. Fiziski pēc lēcas izoperēšanas slimnieks tiek labāk ar sevi galā, taču garīgi jeb ar citiem cilvēkiem viņš tiek galā sliktāk. Domstarpības un nesamierināmība rodas ātri.

Acis ir cilvēka dzīves spoguļi gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Izmaiņas acīs pauž izmaiņas visā ķermenī, vēl ilgi pirms acis pašas saslimst. Cilvēka ķermeņa stāvokļa diagnosticēšanu pēc varavīksnenes dēvē par īrisu diagnostiku. Alternatīvajā medicīnā šī metode ir pazīstama gadiem, taču parastā medicīna to neatzīst. Irisa diagnostika ņem vērā katru mazāko skrambiņu varavīksnenē un var diagnosticēt slimības, kas ir bijušas, kas ir un kas būs. Cilvēks, kurš pārzina īrisa diagnostikas paņēmienus, reizi dienā var uzmanīgi paraudzīties sev vai savas ģimenes locekļiem acīs un pamanīt, ja kāds kļūst slims. īrisa diagnostikas apgūšanas iespēju šodien jau ir pietiekami, un, lai to mācītos, navjābūt ārstam.

Ir labi, ja ārsts uz brīdi draudzīgi ieskatās jums acīs un pasaka, kas jums kaiš. Ja mērķtiecīga un tādējādi arī maku taupoša izmeklēšana apliecina ārsta diagnozi, jūs brīnāties par ārsta gudrību. Kad vēl nebija mūsdienīgas medicīnas tehnikas, šādu ārstu vēl bija daudz. Viņi gan nesauca slimnieku uzmanīgu uzklausīšanu un apskatīšanu par īrisa diagnostiku, taču viņi teica: “Pēc acīm redzams, ka cilvēks ir slims.” Nav jāskumst, ka šādu ārstu vairs nav. Tagad ir laiks pašiem kļūt par šādiem ārstiem. Tas nozīmē: ir laiks pašiem sākt rūpēties par sevi. Sava stāvokļa novērošanai būtu jābūt pašsaprotamai kā rīta tualetei.

Acu pamatnes pārkaļķošanās jeb skleroze rodas tad, ja cilvēks skumst par savas dzīves galvenajām jeb īpaši svarīgajām lietām, kas patiesībā ari ir svarīgas, taču viņš vēlas vīrišķīgi stāvēt pāri skumjām. Tas nozīmē, ka acu pamatnes filigrānie, maigie un jutīgie audi kļūst par robustiem un cietiem akmeņiem. Tādiem pašiem kā cilvēka pasaules uzskats jeb tādiem pašiem kā materiālais cilvēks pats. Acu pārkaļķošanās ir lepošanās caur acīm, sevis uzskatīšana par labāku, pastāvīga norādīšana uz citu sliktumu, citu kaunināšana par to.

Zinot un baidoties no savas vājības, šāds cilvēks vēlas, lai otrs vai citi viņam blakus būtu stipri. Redzot citu vājības, viņš var tā sadusmoties, it kā no acīm nāktu uguns. Histēriskas dusmas šādiem cilvēkiem ir dabiskas, un tām būtu jāliek viņiem domāt, taču neliek. Pieradums redzēt citu mazās kļūdas, taču neredzēt savas lielās, neļauj šaubīties par savu taisnību. Jo līdzsvarotāks šāds cilvēks cenšas būt ārēji, jo sprādzienbīstamāks viņš ir iekšēji un jo bīstamākas ir viņa dusmas. Lai patiktu pasaulei, viņš apspiež sevi un pilienu pa pilienam sakrāj stresu, taču mājās nevar apstāties. Ja mājās attiecības būtu kārtībā, tad dzīvesbiedrs, bērni vai vecāki nekļūtu par atmaksas mērķi. Tā kā viss vienmēr sākas no mājām, tas arī beidzas mājās. Tajā, ko neizdodas iegūt no pasaules, beigās ir vainīgas mājas un dusmas, kas no ilgstošas apspiešanas ir pāraugušas nežēlībā, rada vēlmi sāpīgi pārmācīt vainīgo.

Atriebības enerģija rada asinsizplūdumus. Acu pamatnes asinsvada jeb tīklenes plīsuma rezultātā radies asinsizplūdums padara aci aklu. Mūsdienu acu ķirurģija gan dara brīnumus, taču dzīve rāda, ka tam, kuram reiz radies plīsums, tas rodas atkal. Taču tikai daži izdara pareizo secinājumu jau pirmajā reizē.

Parasti cilvēki, kuri pēkšņi ar vienu aci kļuvuši akli, noliedz savu sadusmošanos. Kāpēc? Jo viņi to neatceras. Būtu bijis strīds vai kautiņš, atcerētos. Domās izausts atriebības plāns, kas naida lēkmē sastādīts un varbūt nekad netiks īstenots, netiek uzskatīts ne par ko. Strīdā vai kautiņā var dabūt zilumu zem acs vai izsist aci. Tīklene paliek vesela, ja cilvēkā nav attiecīga stresa. Pēc viņa domām, pēkšņa akluma iestāšanās pilnīgi mierīgam cilvēkam nobaida viņu tik briesmīgi, ka viņš neatceras neko, kas noticis iepriekšējā dienā. Kāpēc tīklenes plīsums bieži rodas naktī? Jo dusmošanās nogurdina un cilvēks dodas gulēt. Miegs nevar atnākt, kamēr sirds nav nomierinājusies. Atriebību alkstoša sirds nomierinās tad, kad cilvēks ir gara acīm iedomājies atriebības izpildi. Šādi cilvēks aizmieg kā vērsis asinīm pieplūdušām acīm, kurš ar acīm neieredz savu mocītāju. Plānais asinsvads neiztur asins pieplūdumu un pārplīst.

Ilgošanās pēc atriebes nav vienkārša sadusmošanās. Tas ir naids.

Ienīšana caur acīm padara aklu.

Iešana gulēt dusmīgā noskaņojumā vispār ir bīstama. Jo vecāks vai slimāks ir cilvēks, jo bīstamāk. Ja cilvēks, kurš draud no naida pārsprāgt, aizmiegot vēlas, lai viņš vairs nesagaidītu rītu, tas nozīmē vēlas nomirt, tad viņa sirds no slikta vēlēšanas sev nomierinās tā, ka viņš pilnībā neiegūst vēlamo, taču kāds no tuviniekiem gan var iegūt. Piemēram, tīklenes plīsumu. Ar vienu aci viņš vairs neierauga ritu vārda vistiešākajā nozīmē. Asinsvads var pārplist ari galvā, tad viņš tiek paralizēts. Paralizēta cilvēka redze tāpat ir visai krēslaina. Redzat, ko nozīmē liela, no sirds nākusi slikta vēlme.

Ja šādā situācija cilvēks tūlīt no rīta sāktu domāt, ko viņš izdarījis nepareizi, tad slimība tūlīt sāktu laboties. Ārsti izdarītu savu daļu, un viņš pilnīgi atveseļotos un nekad vairs nenonāktu šādā situācijā. Parasti cilvēld uzvedas pretēji. Viņi sāk raudāt un paliek raudam. Ja neizraud uz ārpusi, tad bēdājas iekšēji. Ar apkartējo labdaru palīdzību visu vēl ātrāk var pavērst uz slikto pusi.

Pastāvīgs prieks, raugoties uz citu cilvēku ciešanām, un skumjas par to, ka savas ciešanas no tā nemazinās, rada acu vēzi.

Sevis žēlošanas vispārīgās sekas ir dzīves speķa vispārīga samazināšanās nespēja dzīvot.

Vienkāršāk sakot: bezspēcība.

Cilvēks, kas stāsta, ka viņam nav spēka, ir norūpējies par sevis žēlošanu.

Iemāciet viņam atbrīvot sevis žēlošanu. Jebkurā gadījumā izvairieties piespiest viņu mācīties.

Sevis nostādīšana cietēja lomā stresos dzīvojošam cilvēkam ir raksturīga. Neprotot saskatīt kļūdas sevi, viņš prot tās saskatīt citos, apkārtējā dzīve kopumā. Ja kāds raud, tad arī citiem acis kļūst slapjas. Un kājas vājas. Taču šīs lietas savstarpēji netiek sasaistītas. Ja atrodas kāds, kuram tā nenotiek, tas tūlīt ir slikts cilvēks, kurā nav līdzjūtības. Dusmīgs vērtējums padara vērtētāja kājas no jauna stipras, tāpēc secinājumi netiek izdarīti.

Sevis žēlošana var būt

■                         akūta un īslaicīga,

■                         mazāk akūta un pastāvīga, hroniska,

■                         kombinēta.

A.Akūta sevis žēlošana izpaužas kā akūtas vājuma lēkmes vai pat ģīboņi. Tikai no domas, cik labi viss ir citiem, cik slikti ir man, var sabrukt. Piespiedu stāvēšana nevēdinātā telpā var izraisīt ģīboni tikai no domas, ka šeit jāstāv ilgi. Dažiem baiļu komplekss no slēgtām telpām jau ir tik liels, ka tikai no domas vien paliek slikti. Vienlaikus tas pats cilvēks var stāvēt rindā pēc kādas iekārotas lietas tādā apgarotībā, ka viņam nemaz neienāk galvā, ka tā ir stāvēšana nevedinātā telpā. Svarīgi ir viņam to neatgādināt. Tikai no briesmīgās apziņas vien viņš var noģībt.

B.  Hroniska sevis žēlošana padara cilvēku vāju, bezcerīgu, bezspēcīgu. Neko negrib, neko nespēj, neko nedabū, 'lāču, ja pats ļoti grib, tad dabū visu. Visbiežākā ir tāda hroniska sevis žēlošana, kuras gadījumā cilvēks stāsta, ka viņš negrib, nespēj, nedabū, taču vienlaikus pastāvīgi darbojas tieši pretēji saviem vārdiem. Šī ir izmisusi sevis žēlošana, kas pievelk līdzīgos un kuras dēļ rodas asi strīdi. Sevis žēlotājam tieši tas ari ir vajadzīgs, jo tad viņš var atkal kādu laiku godīgi jeb ar iemeslu raudāt. Viņam taču tika nodarīts pāri. Sevis žēlotājs visu skata caur sevis žēlošanu un tāpēc nekad neatzīst, ka viņa vārdi un darbi ir pretrunā.

Ar savu raudāšanu viņš provocē cita sevis žēlošanu, un cita enerģija tiek izsūkta kā ar vakuumu. Viņš piekrīt visam, galvenais, lai raudātājs pārtrauktu raudāšanu. Hronisks sevis žēlotājs var kā zirneklis ievilkt visus savus tuviniekus sevis žēlošanas tīldā un kā vampīrs izsūkt viņu dzīves sulas. Viņš to nedara apzināti vai ar nodomu. To dara viņa sevis žēlošana. Citiem, kuri pakļāvušies provokācijai, kā mušām jācieš savas nemākulības dēļ.

C.  Kombinēta sevis žēlošana sastāv no akūtas un hroniskas žēlošanas. Hroniskā sevis žēlošanā laiku pa laikam pamanāmi akūtas sevis žēlošanas lēkmes nobaida tuviniekus. Šādā brīdī sevi žēlojošs cilvēks saņem to, ko grib. Tā var būt uzmanība, rūpes, kāda vainošana, arī materiālas lietas, ar kurām tuvinieki, kas jūtas vainīgi, izpērk savu vainas apziņu. Bailes no sevis žēlošanas var padarīt lielu un spēcīgu cilvēku tik atkarīgu no sevis, ka pietiek viņam pateikt: “Ak, man kļūst slikti,”-kā viņš jau steidz kaut ko dot, nest, pirkt, dāvināt, nesaprotot, ka audzē cita sevis žēlošanu kā ieroci un savu atkarību no šī ieroča.

Sevis žēlošana vienmēr raud, ka kādā nav līdzjūtības, jo viņa saskata citos sevi. Sevis žēlošanā nekad nav līdzjūtības. Dzīvē divas lietas vienlaikus dabūt nevar, viss nāk secīgi. Raudātājs nodarbojas ar raudāšanu, vienlaikus nav iespējams just kaut ko citu . Jo biežāk cilvēks raud, jo nežēlīgāks viņš kļūst, jo viņš iznīcina sevī līdzjūtību. Citu kļūdas, tostarp līdzjūtības trūkumu, viņš sāk attiecīgi saskatīt labāk. Uz neraudātājiem viņš raugās kā uz briesmīgiem cilvēkiem. Par raudātājiem saka: ko viņi īd, pašiem nav nekādas vainas. Sevis žēlotā js, pēc paša domām, ir vislielākais cietējs.

Neraudātāji, kas spēj vīrišķīgi stāvēt pāri asarām, var sapresēt savas asaras pazemes jūrā, kas pamazām pārvēršas dārgakmeņos, un paši sākt ciest no šiem akmeņiem. Labam cilvēkam kā kokam ārējais slānis ir jutīgs un maigs. Līdz koka serdei (lasi: vainas apziņai) vienalga nav iespējams vienkārši nokļūt. Sliktam cilvēkam kā akmenim viduspunkts ir jutīgs un maigs. Ar sišanu no ārpuses neko nevar panākt, taču tas, kurš sajūt viduspunktu un vēlas pa to trāpīt, var tēmēt ar savu domu vai vārdu kā ar lāzera staru, un akmens sašķīst tūkstoš lauskās. Tā vairs nav, jo tas provocējis citus ar savu vājo vietu.

Žēlotāji žēlo sevi un pieprasa no citiem līdzcietību.

Nežēlotāji jūt līdzi citiem, bet sev nejūt līdzi.

Atcerieties, ka žēlošanas brīdī mēs visi esam žēlotāji un nežēlošanas brīdī nežēlotāji. Visos cilvēkos pastāv šīs enerģijas. Konkrētā stresa lielums nosaka sekas. Tāpēc vienmēr pavaicājiet sev: “Ko šis stress man nozīmē?” Izdariet secinājumus un atbrīvojiet savu stresu. Raudu sievās sevis žēlošana ir īpaši liela. Aptaukojušās sievietēs arī.

Raudu sieva vēlas aktīvi jeb, vainojot citus, parādīt citiem savu nelaimi.

Aptaukojusies vēlas, pasīvi jūtoties vainīga, parādīt citiem savu nelaimi.

Patiesībā abas nodarbojas ar pašaizsardzību, jo ir bezpalīdzīgas pret saviem stresiem. Viņas cenšas no dzīves izkaulēt vieglāku sodu.

īsumā var teikt sevis žēlotājos ir mazāk stāvošas sevis žēlošanas enerģijas nekā nežēlotājos. Skumju apspiešana var būt tik ekstrēma, ka cilvēks cieš no nespējas raudāt. Reizēm būtu pat vitāli nepieciešams sevi izraudāt, izkliegt, izbļaut tukšu, taču asaras nenāk. Skumjas šāda cilvēka ir kļuvušas par nežēlību. Ja pats esat šāds cilvēks, tad varbūt vēlaties strīdēties man pretī, ka nekad neesat jutuši pret kādu nežēlību. Pat mušai neesat darījis pāri. Jā, citiem neesat darījis pāri. Taču sev esat. Resns cilvēks var sevi un savas vajadzības pilnīgi sadistiski noklusēt, galvenais, lai citiem būtu labi.

Ar savu pastāvīgo pašuzupurēšanos esat nežēligi pret sevi. Jūs baidāties un neciešat asaras, tāpēc cenšaties paredzēt problēmas. Cenšaties prognozēt, kas un kāda iemesla dēļ varētu nākt pie jums, lai uzbāztos ar savām asarām. Lienat vai no ādas ārā, lai ar šķietamu mieru un vieglumu apmierinātu vina vēlmi iedīgli. Rezultāts? Rezultāts ir tas, ka viņš nenāk gribēt no jums to, ko esat izdarījis. Viņš nāk pieprasīt nākamo pakalpojumu. Turklāt vienmēr tad, kad domājat, ka tagad gan visam būtu jābūt kārtībā. Ja viņš neiegūst vēlamo tūlīt, tad viņam ir tiesības iespļaut jums sirdī. Taču sirds jums ir maiga.

Cilvēks, kas izcīnās tukšs, jūtas slims. Viņam vajadzīga atpūta un klusums, lai nodarbotos ar sevi, taču, ja viņš ir darbaholiķis, tad viņš par to pat neiedomājas. Un, ja iedomājas, tad neiedrošinās adauties atvaļinājumu. Vainas apziņa neļauj. Nāvīgas bailes, kuras viņš apspiež iedīglī, lai sevis un citu priekšā uzstātos kā drosminieks, liek viņam kaut ko darīt. Ja viņš nav sācis pilnībā noliegt nāves bailes, tad viņš nav pilnībā izslēdzis saslimšanu un dodas pie ārsta. Ārsts apskata viņu un izdara izmeklējumus. Labākajā gadījumā viņš veic visus iespējamos izmeklējumus. Mūsdienās iespēju ir daudz.

Izmeklējumi rāda, ka cilvēks ir vesels. Par to var slimniekam pavēstīt neitrāli un bezemocionāli, priecīgi un garastāvokli uzlabojoši vai stingri un prasīgi. Atkarībā no tā, kā ārsts attiecas pret šī slimnieka sūdzībām. Ārsta attieksmi nosaka pats slimnieks. Tā kā šī ir darbaspēju problēma, ārsts mierina: “Neraizējieties. Jūsu veselība ir kārtībā. Strādājiet mierīgi tālāk. ” Par to, ka cilvēks ir garīgi nomākts, nerunā ne pacients, ne ārsts. Nākamajā dienā vai pēc kāda laika pacients ir miris. Kāpēc? Viņš taču bija vesels.

Tāpēc, ka cilvēks gaidīja līdzjutību un izpratni.

Gaidīja, ka cilvēki pamanīs viņa labo gribu.

Gaidīja, ka citi rūpēsies par viņu tāpat, kā viņš ir rūpējies par citiem.

Gaidīja, ka ārsts izlēmīgi pateiks viņam: “Cilvēk! Tu esi noguris, kļuvis par mašīnu. Atvelc elpu. Dzīve no tevis neaizbēgs, ja tu no tās nebēgsi. Tev vajadzīgs atvaļinājums.”

Vislielākais un spēcīgākais pienākuma apziņas pilnais cilvēks, kas dala citiem šādus padomus, no otras puses ir kā vismazākais un bezpalīdzīgākais bērns, kuram nepieciešama kāda pārliecinoša un konkrēta nesavtīga pavēle. Pēkšņa sevis žēlošana par to, ka pavēle netika saņemta, var izdzēst dzīvības sveci kā vēja pūsma. Tas nozīmē: ja krīzes brīdī cerība kļūst par bezcerību, ka par tevi raizējas, ka tevi mīl, ka tevi uzskata par kaut ko, tad vairs nav nozīmes ne godam, ne kaunam. Tad ir beigas.

Gaidīšana ilgojoties, ciešot ir gribēšana.

Saistītā ar šādu sevis žēlošanu esmu minējusi piemērus par jauniem un aktīviem biznesmeņiem, kuri krīt no kājām kā nolūzuši koki un turpina savas gaitas pa veļu ceļiem. Ja viņi nebūtu kaunējušies raudāt, viņi šoreiz vēl būtu palikuši dzīvi. Nebūtu koka serde satrunējusi, nebūtu vēja brāzma viņiem neko nodarījusi. Bailes palikt kaunā padarīja viņus par satrunējušiem kokiem un nogalināja. Arvien ātrākā laika ritumā mēs visi drīz būsim kā biznesmeņi, šādi satrunējuši un praulaini koki. Tāpēc negaidiet, ka citi organizēs jūsu dzīvi. Ja gaidīsit, tad paliksit gaidām. īpaši padomājiet par saviem bērniem un atrodiet veidu, kā iemācīt viņiem izdzīvošanas principus tā, lai viņi pieņemtu jūsu mācību. Taču nekad nelūdziet bērniem, lai viņi jūs neapbēdinātu. Tā ir piespiešana ar sevis žēlošanu, kas rada preteju efektu.

SEVIS ŽĒLOŠANA RADA BEZSPĒKU.

VAINAS APZINA RADA NOGURUMU.

Sevis žēlošanas vispārīgā iedarbība iet caur sirdi. Ja sirds noguruma dēļ ir bezspēcīga, tad dzīve vairs nav mīļa. Sirds ir mūsu dzīves centrālais punkts un mīlestības avots. Mēs varētu būt laimīgi tikai no tā, ka sirds strādā, kas nozīmē, ka manī ir mīlestība jeb kustība. Mēs varētu būt laimīgi, taču neesam, jo veļamies aizvien vairak laimes un mīlestības. Vēlamies, lai mums tas tiktu apliecināts, un cenšamies izmisīgi apliecināt savu mīlestību citiem, nesaprotot, ka tas nav iespējams. Kāpēc? Jo mīlestība ir gariga vērtība, taču pierādīšana ir laicīga darbība jeb darbs. No paradoksa, kuru sev

izveidojot mēs kļūstam bezpalīdzīgi. Mēs nezinām, ko izvēlēties. Gribētos abus, taču nevaram iegūt. Mēs neprotam saprast, ka, izvēloties mīlestību, pierādījumi nav vajadzīgi. Darbs no tā neciestu.

RAIZEŠANAS PAR CITIEM

Cilvēkus māca aizsargāties pret garīgiem uzbrukumiem, sliktiem un slimiem cilvēkiem. Varbūt es radu jūsos vilšanos, sakot, ka tas ir tikai tukšs darbs un gara izņergāšana.

Kāda jums jēga no pašaizsardzības, ja jūs pievelkat attiecīgo slikto? Jo vairāk baidāties, jo vairāk pievelkat. Vistrakākais šajās lietā ir tas, ka jūs pievelkat vietās, kuras pat nevar iedomāties. Aizsargājat sevi no viena, taču no otra pievelkat tieši to pašu enerģiju. Tas, no kā jūs baidāties, pastāv visur. Neeksistē absolūti nekļūdīgs gaišreģis, kas pateiktu jums priekšā, no kurienes jūs pievelkat kādu enerģiju.

Fakts ir tas, ka enerģija ir pie jums, ka jūs ciešat un “vainīgs” ir tas, kuru jūs turat aizdomās. Patiesībā viņš bija kokā, kad atskanēja šāviens. Ja gaišreģis saka, ka tas ir tas, kuru jūs domājāt, tad nav neiespējami, ka viņš raugās uz jūsu izveidoto domu tēlu, fantomu. Šādi jūs pievelkat un arī turpināt pievilkt enerģijas, kas nav apgūtas, taču nedrīkst tādas palikt.

Savas domu ārstniecības prakses laikā esmu redzējusi daudzus gadījumus, kad ļoti labiem draugiem, kolēģiem vai vienkārši labiem cilvēkiem enerģētiski bijusi tieši tāda pati slimības aina kā citam. Viņi visi vēlējās neprātīgi palīdzēt cietējam. Kāds bija apzināti vēlējies daļēji uzņemties slimību uz saviem pleciem. Cilvēks saņem visu, ko grib, ja viņam tas ir vajadzīgs. Viss it kā būtu skaidrs, taču kaut kā pietrūka. Ja es šādi jūtos un vienalga nesaprotu lietu, tad saku sev, ka nav īstais laiks, gan tas pienāks, kad es būšu gatavs.

Vienlaikus gaidot zināšanas, nodarbojos ar esošo stresu atbrīvošanu jeb sevis iepazīšanu. Ja es esmu pietiekami nobriedusi jaunu zināšanu uzņemšanai jeb apzināšanai, tad tās atnāk. Atnāk tā, ka tiek skaidri atpazītas un cilvēka būtība tiek papildināta ar vienu jaunu esošās sistēmas posmu.

Sen biju nonākusi pie izpratnes, ka sevis žēlotāji paši pievelk nelaimi, taču, kā tieši tas notiek, man bija jāpieredz pašai. Enerģiju pārnešanās no žēlojamā uz žēlotāju notiek vienkārši. Šim mērķim nepieciešams tikai labs cilvēks, kas no visas sirds žēlo žēlojamo.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Saistībā ar dzīvesvietas maiņu par mūsu kaimiņu kļuva jauns vīrietis, kas jau no pirmā brīža bija savs cilvēks. Šāda atpazīšana norāda uz tuvām attiecībām iepriekšējās dzīves. Iedziļinājos mūsu attiecību pagātnē, kad sajutu, ka neesmu vienaldzīga pret viņa dzīves pārbaudījumiem. Pirms 600 gadiem viņš bija mans dēls, kas gada vecumā tika nogalināts, baidoties no lielu īpašumu mantošanas tiesību pārmantošanas un lielu melu atmaskošanas. Tas nozīmē, ka manā zemapziņā dzīvo 600 gadus veca vainas apziņa pret viņu un daudzi citi stresi. Žēlošanos es neatzīstu un nevēlos, lai ari mani žēlo. Tāpēc uzskatīju, ka es pati neželoju nevienu. Atgādinājumam: noliegums vienmēr ir kļūda. Tam, kurš apgalvo, ka viņam nav šī stresa, šis stress ir nospiests nejūtīgumā.

Uzskatīju, ka nežēloju tāpēc, ka, palīdzot viņam saprast veselības problēmas, kas bija saistītas ar ekonomiskām problēmām, es ne reizi nebiju kļuvusi mīkstsirdīga. Kādu vakaru atnāca mans dzīvesbiedrs un pavēstīja, ka kaimiņš ir zaudējis darbu. Uz brīdi sagumu, jo, zinot viņa stresus, tas bija loģiski.

Biju viņu mācījusi, taču viņš nebija pietiekami nodarbojies ar sevi un viņa pārāk lielais tiešums bija viņu pievīlis. Tajā bridi es neapzinājos, ka būtu viņu žēlojusi. Drīzāk galvā parādījās murdoņa: “Kāpēc tu man neticēji? Kāpēc nenodarbojies ar saviem stresiem?”

Nākamajā rītā iznākot pa durvīm uz ielas, pirmo satiku kaimiņu. Viņš, kuram vienmēr jūra bijusi līdz ceļiem un kurš vienmēr bijis smejošs, bija tiks sanīcis, cik vien var būt. Seja pelēka un deguns no iesnām pietūcis. Viņš bija tādā izmisumā, ka pat nevēlējās slēpt savu aizvainojumu. Sacīju: “Tev ir stipri nodarīts pāri.” “Ir gan,” viņš atbildēja nopūzdamies kā simtgadnieks un bezcerīgi atmeta ar roku. “Kas zina, kam šī sliktā lieta bijusi laba,” centos uzlabot viņa garastāvokli, taču tas neizdevās. Nāvīgi nopietns cilvēks jokus nesaprot, un mēs visi reizēm esam nāvīgi nopietni.

Pēkšņi manī bija tāds skaidri atpazīstams vispārīgs žēlums, ka varēja teikt, ka pati esmu žēlums. Tajā pašā brīdi sajutu, dzirdēju, redzēju, sasmaržoju un, ja būtu vēlējusies aptaustīt, tad būtu aptaustījusi -, kā tas, kas nomoka viņa dvēseli, kā ātrgaitas vilciens iebrauc manā sirdī un iestrēgst tajā kā alā. Bums un gatavs. Sajutu to kā fizisku grūdienu. Dzirdēju balsis, kas saistītas ar šādu nelaimi. Sajutu metāla un dzelzceļa smaržu. Tajā pašā brīdī zināju, ka esmu uzņēmusies viņa slimību. Zināju, taču neticēju.

Pēc trijām stundām ar mani bija pilnībā cauri un devos no darba mājās, lai iekristu gultā un izdarītu secinājumus par notikušo. Man bija temperatūra, galvassāpes, deguns tecēja ka sulojošs bērzs. Vispārīgā sliktā pašsajūta vēstīja, ka šajā lietā, kas notika šodien, arī es pati jūtos slikti. Tas nozīmē: es vēl nepazīstu daļu sevis, jāiedziļinās šīs daļas būtībā. Mājās durvju priekšā atkal satiku kaimiņu. Viņa acis staroja un slimība šķita aizmirsta. Es nesaku viņam neko stāstīt. Domāju, varbūt viņš sāks justies vainīgs. Tas, ka es saslimu, nebija viņa problēma, tā bija mana problēma. Mana problēma bija jāsagremo man pašai. Bija par ko padomāt.

Ja no rita biju apmierināta ar sevi, jo biju palīdzējusi labam cilvēkam, tad vakarā biju iepazinusi šo situāciju no cita aspekta. Biju apmierināta ar sevi, ka esmu iepazinusi vienu slēptu sevis žēlošanas pusi. Un nebiju apmierināta, ka nepratu padomāt iepriekš.

Vakarā enerģiju pārnešanās process man bija skaidrs. Mana kaite varēja doties projām un devās. Arī attīrošās iesnas pēc dažām dienām bija pārgājušas. Kā jūs domājat, kā kaimiņa lietas attīstījās tālāk? Viņa iesnas nākamajās dienā atgriezās un bija vēl lielākas nekā iepriekšējā dienā. Tas nozīmē, ka žēlošana dara tikai sliktu. Žēlojot citam palīdzēt nevar. Turpretim sev, citu žēlojot, var nodarīt daudz slikta.

Viņa sliktās lietas labā puse bija tā, ka pēc kāda laika viņš dabūja darbu, kurā tika novērtēts kā cilvēks. Vīrieša pašcieņa aug, ja viņš par godīgu darbu saņem godīgu algu. Vīrieša pašcieņa krītas, ja viņa godīgais darbs tiek apmaksāts neobjektīvi. Ja maksā mazāk, tas padara vīrieti niknu, taču neiznīcina viņā cilvēku. Ja maksā par daudz, tad viņš tiek aizmaksāts kā cilvēks.

Tas, kurš par mazu darbu vēlas saņemt lielu algu, vēlas, lai viņu apmaksātu kā cilvēku.

Viņš var būt priecīgs par naudu, taču šo naudu viņš nemīl un nauda izkaisās vējā.

Jo lielāks izaug prieks un lepnība, jo mazāka samazinās pašcieņa.

Cilvēks, kas pieprasa arvien lielāku algu, nepadomājot, vai viņa darbs ir šīs algas vērts, neievēro briesmu sajūtu, kas ziņo, ka patiesībā tu prasi, lai tevi pazemo kā cilvēku. Viņš uztver šo brīdinošo sajūtu kā briesmas, ka ir apdraudēta viņa materiālā dzīve. Garīgais un laicīgais bailēs dzīvojošam cilvēkam pastāvīgi jūk.

Sevis žēlošanas viena daļa ir citu žēlošana, kas principiāli ir sevis žēlošana caur citiem. Ja šī iemesla dēļ nav iemesla žēlot sevi, nav iemesla žēlot ari citus.

Šis piemērs vēstija par to, ko nodara citu žēlošana. Principā tāpat slimības enerģija pārnesas no viena ķermeņa rajona uz citu, ja cilvēks žēlo sevi. Iemeslus sevis žēlošanai var atrast bezgalīgi. Ja peļat vai noliedzat asaras, noteikti esat pamanījis, ka mēdz pienākt kāda īpaši neticama sevis žēlošanas lēkme. “Neticama” ir delikāts vārds, taču reizēm šāda lēkme ir pat idiotiska. Pastāvīgs sevis žēlotājs neievēro sevi un nedomā šādi. Viņš uzskata savu nožēlojamo situāciju par nāvīgi nopietnu un raud nāves bailēs.

VIENA NELAIME SEKO OTRAI

Raudāt var ļoti dažādu iemeslu dēļ.

A.dzīves problēmu izraisīta sevis žēlošana.

Piemēram, cilvēkam var sāpēt kāja. Viņš neprot to saistīt ar problēmām, kas saistītas ar netikšanu dzīvē uz priekšu. Viņš prot izaudzēt mazo stresu lielāku. Iedomājoties palikšanu bez kājām un tā rezultātā nomiršanu badā, žēlojot sevi par to, ka kāju sāpes pārvēršas vēdera sāpēs. Žēlojot sevi par vēdera sāpēm, lielās bailēs nomirt badā spiežot sev ēst, sāpes tiek pārnestas konkrēti uz vēdera augšdaļu.

Skrienot no viena ārsta pie cita, sevis žēlotājam noteikti rodas sajūta, ka par viņu neviens nerūpējas. Tas nozīmē nemīl. Nogalinošas vēdera sāpes kļūst par vēl nogalinošākām sāpēm krūtīs. Jo vairāk kaišu cilvēks sev izdomā, jo vairāk sāp viņa galva. Šo virkni varētu turpināt bezgalīgi. Nav iespējams, ka sevis žēlotājam šodien nav sliktāk nekā jebkad agrāk. Pārliecināšana, ka viņš kļūdās, tikai palielina viņa sūdzības. Šādi dzīves problēmu jeb materialo problēmu izraisīta sevis žēlošana pārvēršas dvēseles kaites.

Sevis žēlošana un depresija iet roku rokā. Veselības žurnālu skaistie raksti iesaka attiekties pret depresijas slimniekiem ar pilnu nopietnību, jo viņiem nepieciešama īpaša uzmanība. Skaistas frāzes, lietišķas frāzes. Par to, kāda uzmanība viņiem nepieciešama, lai depresija kā nomāktība samazinātos, runāts netiek. Patiesībā psiholoģija un psihiatrija to nemaz nezina. To zina austrumu filozofi. Tas nozīmē, ka rakstītājs gan zina, ko raksta, taču nepārzina lietas būtību. Viņš nav to izbaudījis uz savas ādas. Ja būtu, tad viņš tā neieteiktu. Visdrīzāk viņš pats rakstīšanas laikā ir depresijā vai ir bijis pirms kāda laika, taču viņš nav bijis depresijā nonākuša sevis žēlotāja upuris.

Gudrs un lietišķs, taču vienlaikus nelietpratīgs raksts var vēl vairāk palielināt depresijā nonākušu cilvēku sevis žēlošanu. Kādā veidā? Kāds gadu desmitiem ar depresiju sirgstošs pazīstams cilvēks nesen uzvaras priekā nolika man degungalā veselu lappusi lielu rakstu par depresiju un iesaucās: “Tas ir pareizi. Tieši mana slimība!” Tagad viņam bija attaisnojums audzēt sevis žēlošanu un terorizēt mājiniekus.

Viņa neirozes dēļ, kas tagad tiek dēvēta par depresiju, mājinieki ir nonākuši pilnīgā depresijā jeb ir depresīva cilvēka pilnībā nospiesti, taču viņi nedrīkst pat iepīkstēties. Ja viņi pašaizsardzības nolūkos paver muti, tad uzreiz ir slikti. Sevis žēlotājam atkal ir iemesls raudāt. Sevi žēlojošam cilvēkam nekad nebūs gana no žēlošanās. Jo vairāk viņam tiek pievērsta uzmanība, jo vairāk tai jābūt viņa raudu uzklausīšanai, kas pati par sevi ir vienas un tās pašas sūdzēšanās enerģijas pastāvīga vērpšana un atkārtošana. Rezultāts ir domu inde, kas nogalina mājiniekus. Pastāvīgi sevi žēlojošs mirējs šādi var nomērdēt visus mājiniekus un radiniekus. Lasīju un brīnījos, ka garajā raksta ne reizi nebija pieminets, ka depresijā nonākušam cilvēkam pašam būtu jādara kaut kas savas situācijas uzlabošanai.

No savas pieredzes varu teikt, ka sevis žēlošanu palidz saukt pie kārtības stingrs un konkrēts vārds. Tur, kur ir kārtība mājās, jeb tur, kur ikviens zina un jūt savu vietu, depresijas nav. Vēl konkrētāk sakot: tur, kur mājās ir saimnieks, par depresiju nav zināms nekas. Tildīdz saimniece kāpj saimniekam uz galvas, rodas bailes un klāt ir ari raudas. Vīrietim jāievieš mājās kārtība, taču sievietei, kas provocē nekārtības, jāraud.

B.Ar veselības problēmām saistīta sevis žēlošana.

Pastāvīgi atkārtotas dvēseles kaites agrāk vai vēlāk materializējas fiziskās slimībās, kas tiek ārstētas konservatīvi ar medikamentiem vai operatīvi ar slimību avota izgi'iešanu. Ar konservatīvu ārstniecību saistītā sevis žēlošana ir ievērojami atturīgāka. Toties apzina, ka man kaut kas ir izoperēts, rada sajūtu, ka vismaz šai lietai tagad ir pavisam beigas.

Vienalga kādas operācijas gaitā cilvēkam tiek izoperēts tikai fizisks audu gabals. Kurš par to ir laimīgs, tas ir laimīgs. Kurš sāk žēlot sevi, tas ir nelaimīgs. Slimību izraisījusī enerģija nostiprinās ķermenī un atkarībā no sevis žēlošanas īpatnībām izkliedējās pa visu ķermeni vai kā lieta tiek pārcelta no viena plaukta uz otru. Tā kā cilvēka ķermeņa simboliskajos plauktos tukšu vietu nav, noliktais tiek nolikts blakus esošajam un rezultāts ir vēl smagāka slimība.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Sieviete, kurai bija kreisā olvada labdabīga audzēja operācija, sāka žēlot sevi, ka viņa tagad vairs nav nekāda sieviete un vīrs viņu vairs tik un tā negribēs. Viņa bija noskumusi par to jau pirms tam, citādi viņas kreisajā olvadā nebūtu radusies cista, taču tagad viņai bija iemesls vēl vairāk nomocīt savas smadzenes. Pastāvīgi audzējot savas bailes, ka mani nemīl, tagad viņai bija fakts, kas apstiprināja, ka viņai bijusi taisniba. Viņa suģestēja sev fizisko slimību, pastāvīgi atkārtojot šo uzmācīgo ideju. Tā kā viņa vienmēr bija centusies kompensēt savu mazvērtību ar mācīšanos, gudrību krāšanu, pēc gada viņai radās kreisās smadzeņu puslodes vēzis. Ārsti cerēja, ka varēs viņai palīdzēt ar operāciju, taču, atverot galvaskausu, izrādījās, ka tas nav iespējams. Pie manis viņa nonāca kopā ar vīru pēc pirmā ķīmijas terapijas cikla. Vīrietis zināja diagnozi, taču sievietei par to netika stāstīts. Vīrietis labi pārzināja sievietes raksturu un rīkojās pareizi. Patiesības zināšana būtu atņēmusi sievietei jebkādas cerības. Bailīgs cilvēks necieš patiesību.

Ja šī sieviete pēc pirmās operācijas būtu kļuvusi par apraudātāju, tad viņa ar savām asarām būtu izēdusi vīra sirdi, taču pati būtu bijusi tikai psihiski slima. Viņa to nedarīja, jo kaunējās no saviem trūkumiem. Viņa apspieda sevis žēlošanu un savērpa to vēzī. Vīrietis par sievietes neprātīgajām domām uzzināja tikai vizītes laikā. Viņš bija tik šokēts, ka vien klusām atkārtoja: "Kā tu varēji tā domāt? Es taču mīlu tevi. Kā tu varēji tā domāt? Es taču mīlu tevi. ” Vīrišķīgā loģika palīdzēja vīrietim izprast problēmu un palīdzēt sievietei. Vīra palīdzība bija nepieciešama, jo cilvēks ar kreisās smadzeņu puslodes bojājumu sākumā nav spējīgs patstāvīgi loģiski domāt.

Vīrs atgrieza sievai ticību. Iemācīja viņu domāt jaunā veidā, un sieviete priecīgi devās līdzi. Šāda vīrieša rīcība viņai kalpoja par pierādījumu, ka vīrs patiešām viņu mīl. Tomēr no tā nepazūd uzmācīgā ideja, ka mani nemīl. Tā atnāk no jauna katru brīdi, kad tā netiek apliecināta. Slimniekam dvēseliski tuvs cilvēks var daudz palīdzēt slimniekam, taču lielākā palīdzētāju daļa drīz kļūst kā izspiesti citroni, jo vēža slimnieka naivums ir lielākās no mums zināmajām bailēm. Neraugoties uz visu, sākumā viss gāja kalnup. Sievietes pašsajūta un izskats uzlabojās tā, ka visi brīnījās. Šķita neticami, kad pēc gada veiktajā smadzeņu tomogrāfijā bija redzams, ka vēža perēklis samazinājies. Diemžēl labajā smadzeņu pusē bija radušies satūkumi. Kāpēc?

Vēža slimnieks, kas vēlas tēlot varoni, rok sev kapu.

Vēža slimnieki ir cilvēki, kas saslimuši, izmisīgi cenšoties pierādīt savu pārākumu. Viņi ir bijuši naivi nežēlīgi pret sevi, tādējādi arī vēlējuši ļaunu. Viņiem ir kauns sēdēt uz vietas, ja veselības uzlabojas. Viņi liek sev gribēt to, ko uzskata gribam citus, un skumst, ja to nedabū. Tiklīdz kājas spēj nest, galva ir pilna panisku domu par skriešanu visos virzienos. Kauns par nepadarīto, kas apstājies slimības dēļ, rada galvassāpes naidu pret sevi un dzīvi. Bezpalīdzība padara bezspēcīgu, un bezspēcība padara visu vēl sliktāku. Centieni atrast saprātīgu izeju liek sāpēt galvai. Tas liecina, ka cilvēks nav vesels un iegrimst skumjās. Satūkuma dēļ, kas bija radies skumju brīžos un bija redzams arī datortomogrāfijā, viņai tika noteikta hormonu terapija. Es nevarēju aizliegt hormonu terapiju, jo tā bija devusi šķietamus uzlabojumus un cilvēks bija tai pieķēries. Izskaidrot slimniekam, kura patstāvīgā domāšana stāv uz zoss kājām, ka jāatbrīvo skumjas un neapmierinātība ar skumjām, ir praktiski neiespējami.

Vēža slimniekiem turklāt ir patoloģiski liela un naiva cerība, ka slimība izzudīs kā pēc burvju mājiena. No katras jaunas izmeklēšanas tiek gaidīts, ka tagad viss būs kārtībā. Ja nav, iestājas milzīgs izmisums. Jebkurš izmisums ir esošo stresu kārtējā pāraugšana vētrā, kas vispār nedrīkstētu notikt. Stresi būtu jāatbrīvo pastavīgi, stabili un iespējami mierīgi. No apziņas, ka slimība nemaz nav izzudusi, šī sieviete kā akmens nogrima savas skumju jūras dūņās. Viņa zaudēja cerības. Viņa nebija spējīga iemācīties domāt patstāvīgi. Viņas domas nonāca īssavienojumā.

Skumju radīts pietūkums smadzenēs dara savu darbu. Hormoni, ar kuriem tiek mazināts pietūkums, dara labu, kura slēptā puse ir sliktais. Diemžēl viņi nomāc stresus tā, ka cilvēks tos vairs nejūt. Ja nejūt, tad arī neprot atbrīvot. Sievietes izspiestās smadzenes vairs neprata nodarboties ar sevi. Knābis ciet, aste vaļā. Vistrakākais bija tas, ka ticība domu ārstniecībai, kas palielinājās, pateicoties labajiem rezultātiem, sabruka kā kāršu namiņš. Cerību zaudējošajam vīram bija

vēlreiz jāatrod sevī spēks, ar kuru atdzīvināt sievieti. Diemžēl vīra cerība nepalīdz uzturēt sievu pie dzīvības.

Neviens nevar dzivot cita dzīvi, vienalga, cik mīļš šis otrs būtu. Ikviens ierodas šajā pasaulē, lai iemācītos savas dzīves mācību stundas, un viņa attīstībai ir noteikti griesti. Visi mēs esam mirstīgi. Ja neprotam dzīvot un saslimstam, tad ir vēl viena iespēja: iemācīties vismaz nomirt kā cilvēkiem. Šī sieviete, lai gan pārāk vēlu, bija izdarījusi sevis iepazīšanai tik daudz, ka varēja nomirt mierīgi. Tuvinieki, kas bija sākuši slimnieces atbalstīšanai nodarboties ar sevi, tagad stāsta par mīlēta cilvēka nāvi kā skaistumu, jo viņus nemoka vainas apziņa par neizdarīto. Viņi netraucēja aiziet tam, kam jāaiziet.

Šīs sievietes aiziešana bija kā cilvēka kļūšana par eņģeli klusa un mierīga izdzišana īsā laikā. Palicēji uztvēra viņas nāvi kā svētumu, kas visus bija pamācījis. Viņas dzive bija pagarinājusies par pusotru gadu, kas ir īss laiks, taču dzīvošanas iekšējo vērtibu nav iespējams novērtēt laicīgi.

Vēzis var aprobežoties ar sākotnējo perēkli, taču biežāk tā šūnas pārnesas tālāk. Ja operācijas gaitā tiek izņemts viss, izņemot vienu šūnu, tad, slimniekam sākot žēlot sevi sava vēža dēļ, vēža enerģētika pārceļas uz atlikušo šūnu. Iedomājieties, cik blīvi šādai enerģijai jāsaspiežas, lai satilptu vienā šūnā. Lai satilptu tajā, enerģija liek šai šūnai sprādzienveidīgi plesties. Pēc šādiem gadījumiem ir radies secinājums, ka vēzim nedrīkst pieskarties, ka vēzis negrib dabūt gaisu. No tā savukārt palielinās bailes, tad neuzticēšanās medicīnai, bezcerība un ātra lejupslīde.

Ar jebkādiem veselības traucējumiem vienmēr saistīta arī sevis žēlošana. Varat meklēt un atrast bezgalīgi daudz sevis žēlošanas nianšu. Tās visas jūs nespējat pa vienai atbrīvot. Saņemiet tās kopā vienā vispārīgā sevis žēlošanā. Vērsieties pie tās kā pie ieslodzītā, kas sēž jūsu baiļu cietuma kamerā, un atbrīvojiet to. Ja jūs sāksit ar viņu runāt, arī viņa neattieksies runāt ar jums. Katrai atbrīvošanai sekos jūsu dzīves spēka pieaugums.

Dzīves spēks bieži tiek dēvēts par enerģiju. Vienam ir daudz enerģijas, citam ir maz enerģijas. Viena situācija tiek uzskatīta par labu, cita par sliktu. Patiesībā abas nav līdzsvarā. Normālums ir būšana līdzsvarā. Atbrīvojot sevis žēlošanu, dzīves spēks pieaug, taču nekļūst par pārāku enerģiskumu. Apspiests dzīves spēks, kas tiek atbrīvots, pamazām var celties augstāk jeb attīstīties kā cilvēks. Sevis žēlošana par to, ka nevaru dabūt labo, padara bezspēcīga cilvēka vēlmes aktīvas. Cilvēks visu gribētu darīt pats, taču nespēj. Sevis žēlošana par to, ka es saņemu slikto, padara bezspēcīga cilvēka vēlmes pasīvas. Cilvēks pat no citiem vairs nevēlas neko. Varbūt viņš ir nokārtojis rēķinus ar dzīvi, varbūt nav, taču dzīves kvalitāte viņam ir vienaldzīga. Cilvēks ir cauri.

Sevis žēlotāji ir labi cilvēki lielā nelaimē, kas vēlas palīdzēt citiem. Liela daļa no viņiem ir iemācījušies attiecīgu amatu. Medicīnas priekšējās līnijās strādājošs iecirkņa ārsts, piemēram, ir pilnībā neaizsargāts pret sevi žēlojošiem pacientiem, kuri uzskata par savām tiesībām pieprasīt, lai ārsts būtu tāds, kā patīk viņiem. Tā kā slimniekam patiktu, ja viņš varētu iziet no ārsta kabineta vesels, tas nozīmē, ka ārstam būtu tik ļoti jāžēlo pacients, lai viņš paņemtu visas viņa kaites sev. Rītdien slimnieks nāktu atkal, jo viņam ir tiesības uz palīdzību.

Ja dzīve sāktu norisināties pēc šādu pacientu vēlmēm, ārsti drīz būtu izmiruši kā dinozauri. Kamēr pašaizsardzības nolūkos viņi padara sevi trulus, viņi kļūst vienkārši par sliktiem ārstiem, pie kuriem sevis žēlotāji dodas izmēģināt zobus. Ja atbrīvojat sevis žēlošanu, saprotat, ka, palīdzot sev, palīdzat arī ārstam, kas atbilstoši zināšanām labak palīdz jums.

Nobeigumā: ko jūs teiktu, ja es pavēstītu, ka sevis žēlošana jūsos ir tāpēc, ka nevarējāt izdarīt sliktu? Vienalga, ko jūs atbildējāt vai domājāt, šis stress pastāv visos.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Sastapu kādu dažus gadus vecu bērnu, kurš gribēja no galda nomest zemē maizes gabalu. Viņam nepatika, ka galds viņa priekšā nav tīrs. Tas, ka viņš pat izlēja zupu uz galda un neapēda pēdējo maizes kumosu, vairs nebija viņa darīšana. Tas nozīmē, ka viņam patīk tīrība un kārtība, taču patīk arī iznīcināt šo tīrību un kārtību. Kāpēc? Jo viņam nepatīk tikai ārējā tīrība. Viņš māca pieaugušajiem kļūt iekšēji tīriem.

Viņš nekad neapēd pēdējo kumosu. Tas nozīmē, ka viņš baidās novest savu darāmo līdz galam, jo baidās no vērtējuma. Šis, tāpat kā visi citi stresi, ir stress, kurš nāk no viņa iepriekšējās dzīves, un vecāki pastiprina to ar tādiem pašiem saviem stresiem.

Nojautu viņa domu noslaucīt maizes gabalu zemē un apsteidzu darbību ar skaidru un noteiktu: “Nedrīkst!” Labu laiku kā divi auni blenzām viens uz otru, un bērns sajuta, kā rokās ir vara. Maizes gabals palika uz galda, taču pēc raudam varēja domāt, ka bērnam ārkārtīgi nodarīts pāri. Sevis žēlošana par to, ka viņam neļauj darīt sliktu, prasīja aculiecinieku, tostarp mātes, palīdzību.

Ne viena vien aculiecinieka sirds kļuva mīksta, taču prāts neiedrošinājās nākt talkā. Piekāpšanās šādā situācijā nozīmētu izdarīt bērnam lāča pakalpojumu. Paliku uzticīga sev, un tikai ar šo vienu reizi pietika, lai bērna sliktais ieradums izzustu. Bērns atkal bija iemācījis pieaugušajiem vienu lietu. Ja es būtu gribējusi būt labs cilvēks, tas nebūtu izdevies. Es būtu rīkojusies pēc principa: lai bērns dara, ko grib, galvenais, lai neraud. Vēlāk, tīrot galdu un grīdu, es būtu sevi žēlojusi un sodījusies gan par bērnu, gan par viņa vecākiem.

Patiesībā es kā labs cilvēks būtu sevi žēlojusi par to, ka esmu atļāvusi sev, viņam un vispār darīt sliktu. Vērtējam citus, nespējot saprast, ka tā ir vēlme pieklājīgi, bez vārdiem viņus izmainīt. Citu mainīšana ir vardarbība pret viņiem un pāri nodarīšana sev. Ja otrs no tā nemainās, tad raudam tā, ka sabojājas laiks. Sevis žēlošana par to, ka citi neļauj man darīt sliktu sev, arvien pieaug.

Kopumā sevis žēlošana patiesībā arī ir tikai sevis žēlošana par to, ka neesmu ieguvis to, ko gribēju, nevarēju izdarīt sliktu. Bezpalīdzība un skumjas izmisumā izsprāgst kā sevis žēlošanas asaras. Cilvēks, kas raud par to, ka kāds ir slikts un viņam tāpēc jācieš, patiesībā raud par to, ka viņš nav varējis padarīt otru tādu, kādu viņš pats uzskata par labu. Citu vērtēšana jau pati par sevi ir vēlme, lai citi kļūtu labi.

PAR DZIMUMNESPEJU

Tāpat kā visām dzīves krīzēm arī vīrieša vai sievietes būtības krīzes saknes meklējamas bērnībā, vecākos. Tā kā māte nav pratusi būt sieviete un māte un tēvs nav pratis būt vīrietis un tēvs, tad to neprot arī bērni. Zemapziņā atbilstoši iepriekšējās dzīvēs apgūtajam viņi prastu, taču vecāku audzināšana iznīcina to tādā mērā, kādā vecāki grib būt labi.

Ir situācijas, kad nav iespējams izdarīt izvēli, jeb situācijas, no kurām izaug nespēks. Nespēks rodas no nespējas. Garīgās, dvēseliskās un fiziskās nespējas. Vienalga, kādā nozarē nespēja ietilpst, tā vienmēr ir nespēja dzīvot. Dzīve neatņem mums iespējas. Mēs paši to darām. Visbiežāk darām to ar mīļu cilvēku palīdzību, kurus dēvējam par vecākiem. Esam gan paši izvēlējušies šos vecākus, un šajā fiziskajā dzīvē mums nepieciešamas sākuma mācību stundas, taču vecāki padara tās īpaši grūtas.

Sevis žēlošanas jeb nespējas dzīvot problēma sākas no tā, ka abus vecākus vienlīdzīgi mīlošs bērns tiek spiests dot priekšroku vienam vai otram vecākam. 1ās rada bērnā pilnīgu bezpalīdzību. Pat raudāšana nepalīdz. Atliek tikai padarīt sevi stipru un ciest. Jo atrak bērnam rodas protests, jo ātrāk viņš saslimst, un šīs sliktās lietas labā puse ir tā, ka, ziedojot ķermeni, viņš taupa savai būtību. Jo ātrāk bērns aizbēg no mājām, jo smagāka kļūst viņa laicīgā dzīve, taču garīgā tādējādi kļūst vieglāka. Ja citu centienu nav, tas nozīmē: ja cits variants neder, izraisa bailes, nav iespējams, tad trešais variants ir sākt raudāt.

Cilvēks, kas neprot domāt ar savu galvu, kuram trūkst izlēmības, nožēlo visu un viņam ir žēl visu un visa. Vienmēr un visur. Viņa izlēmība ir aizķērusies aiz pienākuma sajūtas, un viņš visur un visā saskata tikai slikto pusi līdz ar savu bezpalīdzību vērst to par labu. Šādam cilvēkam ir nepanesami skumdinoši redzēt pastāvīgus strīdus starp mīļotiem cilvēkiem, no kuriem viens vai vairāki nomirst, lēnām iztukšojoties no dzīves spēka. Bezpalīdzība kļūst par bezcerību, ja kāds no viņiem mirst. Šāds cilvēks varbūt visā dzīvē vairs neko neradīs. Neiedomājama vainas apziņa, ka pats neko nav darījis, un citu apvainojumi, ka kāds ticis iedzīts kapā, var izraisīt dvēseles mokas līdz pat nāvei.

Bērnam nav smagāka garīga pārbaudījuma kā redzēt vai sajust, kā māte un tēvs pastāvīgi iznīcina viens otru. To var paciest klusējot un nomirt ciešanās. Ja nāve nenāk palīgā, tas jāpacieš raudot. Ticība, ka pieaugot došos projām no mājām tik tālu, cik nesīs kājas, daudziem dod cerību dzīvot. Ticība un cerība kaut vai šādai izejai padara cilvēku garīgi izturīgāku.

Ticība normālas dzīves esamībai ļauj cilvēkam attīstīties un meklēt, atrast un attīstīties. Pretēji: došanās ciemos pie vecākiem, nejauša satikšanās ar viņiem un konstatēšana, ka nekas nav mainījies, var iznīcinās visu starplaikā sasniegto. Apziņa, ka vecākus nevar izvēlēties, ka viņu uzskatus nevar mainīt, ka viņu cīņu par varu bērns nevar izbeigt, var radīt bērnam tādu bezpalīdzības un žēluma sajūtu, ka visa dzīve šķiet bezjēdzīga. Zemapziņā taču dzīvo vajadzība padarīt savu dzīvi laimīgu, tas nozīmē: padarīt laimīgu no vecāku enerģijām sastāvošu enerģiju. Nespēja to izdarīt ir garīga bezpalīdzība, kurai var sekot arī jebkāda fiziska bezpalīdzība jeb nespēja darboties.

Ir tādas ģimenes, kurās dzīvesbiedri gan dzīvo fiziski kopā, taču tēvs kādu iemeslu pēc ir tik absolūti vainīgs, ka viņš kā cilvēks vispār netiek ņemts vērā. Viņš ir mašīna, kas izpērk savu vainu ar pelnīšanu. Daži vīrieši papildu tam, ka pelna naudu, mājās ir arī sievu un bērnu kalpi un suņu kopēji. Un viss tikai tāpēc, ka viņi kādreiz ir izdarījuši kādu kļūdu. Visa ģimenē valda absolūta neziņa par to, ka vispār pastāv piedošana. Ja tas tomēr ir zināms, tad, saskatot otrā vaininieku, ģimenes locekļi cieš kaut vai līdz kapa malai, taču negrasās piedot vai lūgt piedošanu. Ego nejauj. Ego domā: ja es sākšu, tad tikšu uzskatīts par vainīgu. Viņš neprot dot no sevis projām, viņš prot tikai paņemt sev. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē.

Vecāks cīnās ar dzīvi, jo saskata dzīvē draudus. Jo vairāk viņš apgalvo, ka nežēlo sevi, jo vairāk viņš raizējas par bērnu. Tas nozīmē: jo vairāk viņš izdzīvo bērna dzīvi. Viņš var padarīt bērnu tik nespējīgu dzīvot, ka bērna attīstība apstājas. Rezultāts ir infantili pieauguši bērni, kas nekļūst pieauguši ne ārēji, ne pēc rīcības, ja neaiziet no vecākiem pietiekami tālu. Katram cilvēkam, kas izskatās jaunāks par saviem gadiem, būtu jāpārdomā šī problēma. Prieks par nenovecojošu izskatu pretējā gadījumā var pāraugt skumjās par nenobriestošu būtību.

Raizēšanās ir tik smags stress, ka par to nākamajā grāmatā tiks runāts atsevišķi. Raizes tiek uzskatītas par laba cilvēka pazīmi, ar kuru tiek attaisnoti labie darbi, kas pēc savas būtības ir slikti. Piemēram, kads bērns nelaimīgi mirst. Māte apņemas rūpēties par otru bērnu dienu un nakti un pavada viņu visur, neievērojot, ka bērnam jau ir 30 gadu. Viņš taču ir vienīgais, pamato māte tik sirdi plosošā balsī, ka ikviens, kuram ir sirds, nekavējoties pārtrauc tālāko sarunu. Māte kā bērns priecājas, ka viņas bērns izskatās un rīkojas kā 15 gadu vecs.

Sevis žēlošana šādā gadījumā ir izaugusi par infantilu jeb bērnišķīgu dzīvesprieku, kas var pat traucēt mātei novecot. Ja visi uzskata māti par savu bērnu māsu, mātes acis staro no prieka. Ir jauki raudzīties uz šādu skaistu cilvēku, taču ir smagi dzīvot ar tādu kopā. Tā kā cilvēks, kuru aizgrābis vīna izskats, nav spējīgs vairs tik kritiski skatīties, tad redzot šādus “laimīgos” iemācieties atbrīvot no sevis šādu laimi.

Vissmagākais šķērslis darbā ar cilvēkiem ir vinu apziņa, ka viss ir tā, kā ir, un tā ari paliks. Kaut kas ir noticis, un tas ir fakts. Fakts ir realitāte. Apziņa, ka pagātni, vēsturi nav iespējams mainīt, ir cilvēku apziņā fiksējusies dogma, kas pastāvīgi atkārto vienu un to pašu. Jūs dzirdat savus vecākus, īpaši mātes, kas kā ar cirvi cērt, ka tēvs ir slikts un ko visu viņš darījis. Vai jūtat, ka tūlīt notiks sprādziens, ja pateiksit par tēvu kaut ko pozitīvu. Vai atduraties pret aukstu klusēšanas sienu, ja iedrošināties pieminēt tēvu. Tas ir vistrakākais.

Tas ir laicīgs fakts, kuru nevar padarīt citādu. Mātei ir taisnība. Varbūt vēl paši atceraties notikušo. Ja runājat ar tēvu, tad dzirdat viena un tā paša notikuma pavisam atšķirīgus vērtējumus. Bieži vīrišķīgu, iznicinošu sevis vērtējumu. Arī tas ir fakts. Tikai vīrieši, kuri kļuvuši pārak sievišķīgi, vaino sievas un žēlo sevi. Tikmēr, kamēr neesat atbrīvojuši apzinu, ka vēsturi nevar mainīt, esat rīcības nespējīgi. Varbūt ciešat tik daudz tādēļ, ka kļūstat arī darba nespējīgi.

Varbūt darba nespējas laikā pēkšņi sākat saprast, ka es nevaru pārveidot padarīto citādu,

taču varu mainīt attieksmi pret notikušo.

Es nevaru pārveidot savus vecākus,

taču varu mainīt attieksmi pret viņiem.

Es nevaru sevi pārveidot,

taču varu mainīt savu attieksmi pret sevi. Tāpēc jāsāk nodarboties ar sevi.

Varbūt sākat saprast, ka vieni un tie paši notikumi neatkārtojas vienkārši tāpat. Tie atkārtojas, lai jūs pārvērtētu savus spriedumus. Pārvērtējiet kaut vai tūkstoš reižu, kamēr vienreiz sapratisit, ka notikums ir vērtība, kas iemācījusi jums izprast vienu dzīves aspektu. Jūs vairs nežēlojat sevi par to, ka jums ir šādi vecāki. Esat viņiem pateicīgi, ka viņi ir šādi, jo pretējā gadījumā jūs savu problēmu nebūtu atrisinājuši.

Tā, kā cilvēks attiecas pret vecākiem, viņš attiecas pret visu, taču paralēles netiek vilktas. Tikmēr, kamēr vēlaties kaut ko iegūt vai mainīt, ir bailes, ka to nevarēs. Un arī nevar. Arvien biežāk sēžat, rokas klēpī salikuši, un, ja kāds sāk jūs uzmundrināt un iekustināt, sākat pierādīt, ka jums ir taisnība. Jūsu neesat vainīgs, ka stāvat uz vietas, vainīgs ir šķērslis. Jūs esat debesu eņģelis, kas gribējis tikai labu, taču citi neļauj to darīt. Ar savu stāvēšanu uz vietas savukārt esat kļuvis par šķērsli saviem bērniem.

Apskatiet cilvēkus, kuru ikdienas darbība ir traucēt citu darbošanos, lai pierādītu viņiem savu nožēlojamo situāciju, un sapratīsit, cik nepieciešams ir atbrīvot savu nespēju jeb atbrīvot sevis žēlošanu. Pretējā gadījumā kļūsit par vēl vienu sarūgtinātu Cilvēku, kuram nav dzīves speķa, lai dzīvotu savu dzīvi, taču pietiek spēka, lai sodītos par tiem, kuru dzīve ir kārtībā. Kāpēc? Jo dzīves spēks un gribasspēks ir divas dažādas lietas. Jo lielāks ir gribasspēks, jo mazāks ir dzīves spēks. Nav neiespējami, ka sodās arī jūsu bērni.

Negribot viņiem sliktu,

vēlaties viņus pārmainīt pēc savas saprašanas.

Tas nozimē: gribat viņiem sliktu.

Sevis žēlošana ir aktīvā uzbrukuma ierocis, no kura visi baidās, jo tas uzbrūk ar būtību. Tas izveido sev ienaidnieku, iznīcina viņa dzīves spēku un tad uzvar. Kad uzvarējis, izsūc tukšu no dzīvības sulām kā zirneldis mušu. Ja ienīstat sevis žēlotājus, ienīstat arī savu apspiesto sevis žēlošanu un kā zirneklis izsūcat sevi tukšu no dzīves sulām. Jūsu acis var būt sausas, taču jūs raugāties uz netaisnīgo pasauli sev apkārt un jūtat, kā dzīvesprieks izžūst. Ja gribasspēks salūst, jūs sagumstat, jo dzives spēku esat sen iznicinājuši, audzējot gribasspēku.

Nodarbojieties ar sevi, atbrīvojiet apziņu, ka jums nav iespējams mainīt savus vecākus, un jūs sajutīsit atvieglojumu. Būsit spējīgi no jauna koncentrēties saviem pienākumiem. Atbrīvojot vecākus, nonāksit pie izpratnes, ka viņi nav jūsu īpašums, kurš jāmaina. Sajutīsit, ka dzīve ļauj jums izvēlēties starp vecākiem un sevi. Izvēlieties sevi un jūs nejutīsit sirds mokas, ka neizvēlējāties vecākus. Jums nav viņi jāizvēlas atkal un atkal. Esat izvēlējušies viņus vienu reizi un tādējādi veikuši dzīves mācību stundu izvēli. Tagad nepieciešams viņus iepazīt. Viņi ir tikai jūsu laicīgie skolotāji, un jūs esat viņu garīgais skolotājs. Ja esat iemācījies viņu laicīgo mācību, viss ir kārtībā. Ja neesat, iemācīsities no svešiem cilvēkiem.

Ja ciešat vecāku dēļ, tad esat kā apzinīgs skolotājs, kurš liek skolēniem pieņemt savas garīgās mācību stundas un nesaprot, kāpēc skolēni viņu ienīst. Vai kāpēc viņi nemācās. Zināt, cik vajadzīgs ir tas, ko vēlaties iemācīt, taču nejūtat, ka piedāvājat nepareizās lietas nepareizajiem cilvēkiem nepareizā laikā. Viņiem nav vajadzīgs tas, kas vajadzīgs bērnam.

Vēlot labu saviem vecākiem, nevaicājot, vai viņiem tas ir vajadzīgs, esat tādi paši vēlmju uzspiedēji kā viņi. Iemācieties saprast, ko nozīmē, ka vecāki ir bērna laicīgā pagātne. Atbrīvojot vecākus, jūs nestiepsit viņus ar varu uz savu garīgo nākotni. Saprotiet, ka viņi nav tam dzimuši. Viņus atbrīvojot, jūs neļausit viņiem aizvilkt sevi atpakaļ uz viņu laicīgo pagātni. Brīvas attiecības ir mīlestība.

Ja jums ir bijuši labi vecāki un laimīga bērnība, bet jūsu acis ir slapjā vietā, tad esat nepareizi sapratuši laimi. Ierodoties šajā pasaulē un izvēloties starp īsto un šķietamo labo, esat izvēlējušies šķietamo labo. Tagad esat bezpalīdzīgi. Nespējat redzēt cauri šķietami labajam. Tas nozīmē, ka tā ir jūsu mācību stunda. Esat uzskatījuši mīlestību par labā iegūšanu, taču mīlestība ir vienkārši došana un dotā pieņemšana.

Visa mūsu nespēja dzīvot reducējas uz sevis žēlošanu tāpēc, ka mani nemīl un mana mīlestība nav vajadzīga. Ar lielu loku atkal nonācām pie pamata stresiem. Ja nebūtu baiļu, tad nebūtu arī sevis žēlošanas. Ja nebūtu baiļu, tad nebūtu vainas sajūtas un mēs nedarītu to, kas padziļina stresus. Tad mūsu attiecības ar vecākiem un pasauli nebūtu sajukušas.

Tikmēr, kamēr cilvēkam ir gribasspēks, ko mobilizēt, lai stāvētu pāri problēmām, viņš tiek uzskatīts par stipru. Stiprība patīk visiem. Sevis žēlošana, kas salauž gribasspēku, to vājinot, kādreiz uzvar. Cilvēks, kas kaut ko ļoti gribējis, vairs nevēlas neko. Viena problēma uzsprāga un kļuva par vispārīgu.

Žēlošana ir stress, kas var tūlītēji nolaupīt cilvēkam pat pēdējo spēka mazumiņu tā, ka neviens pasaulē nespēj viņam palīdzēt. Nav neviena medikamenta, kas spētu padarīt sevis žēlošanas enerģiju neesošu. Žēlot var sevi un citus, un visas iespējamās dzīves parādības. Tam, kurš žēlo savu dzīvi, nav dzīves spēka. Tam, kurš žēlo savu veselību, nav spēka kļūt veselam. Tam, kurš žēlo sevi, ka viņam ir jāstrādā, nav spēka strādāt. Tam, kurš žēlo citu cilvēku, nav spēka palīdzēt citam cilvēkam. Tam, kurš žēlo sevi par savu dzimumu, rodas

dzimumdzīves jeb seksuālās dzīves traucējumi.

Dzimumdzīves traucējumi var būt

slēpti auglības traucējumi vai

izteikti dzimumdzīves funkciju traucējumi.

Slēptu dzimumdzīves traucējumu pazīmes fiziskā līmenī var būt tikai neauglība. Tā var ilgt īsu laiku un pāraug dzimumdzīves funkciju traucējumos un to pārtraukumā, taču var arī ilgt visu dzīvi un nepāraugt dzimumdzīves funkciju traucējumos. Sieviešu un vīriešu dzimumdzīves funkciju problēmas principiāli ir vienādas, tikai sieviete var tās noslēpt, taču vīrietis nevar. Viņa anatomija to nepieļauj.

Vīrietis, kurš skumst par to, ka nav apmierināts ar sevi, zaudē auglību.

Vīrietis, kurš skumst par to, ka citi nav apmierināti ar viņu, zaudē dzimumdzīves funkcijas.

Vispārīgas skumjas par savu nespēju iznīcina vīrieša seksualitāti vispārīgi.

Tas pats principiāli attiecināms uz sievietēm.

Vēl precīzāk: vīrietis, kurš skumst savas zemās pašapziņas dēļ, zaudē auglību. Ja viņš uzskata, ka neviens nezina par viņa trūkumu, tad viņa dzimumdzīves funkcijas var būt kārtībā. Šāds virietis var būt enerģijas pilns joku plēsējs, pat sieviešu mīlulis, kas uzskata, ka mīl sievietes, nedarot viņām pāri. Viņš var būt ļoti kritisks attiecībā pret vīriešiem, kas rada sievietem bērnus. Agrāk šādu vīriešu sievietes bija “vainīgas”, ka ģimenē nav bērna. Mūsdienās ārsti uzstāda šādiem vīriešiem nežēlīgo azospermijas diagnozi. Vīrietis, kurš nonāk atkarībā no diagnozes, neatveseļojas.

Vīrietis, kurš skumst par to, ka citi nav apmierināti ar viņu, zaudē dzimumdzīves funkcijas. Jo vairāk viņš cenšas būt visiem pa prātam, jo vairāk viņš nonāk kaunā, jo to neviens nespēj tik un tā. Viņš traģiski reaģē uz sievietes un sieviešu vēlmēm un kaprīzēm, uzskatot tās par vērstām pret viņu. Viņam nekad neienāk prātā doma pavaicāt sievietei, kas viņai kaiš. Viņš brīvprātīgi uzņemas sievietes problēmas, kas padara sievieti neapmierinātu un kuras atrisināt var tikai pati sieviete. Jo ātrāk vīrietis cenšas atrisināt sievietes problēmas, jo ātrāk viņam rodas priekšlaicīga ejakulācija. Jo bezcerigāk viņš attiecas pret darbiem, jo bezcerīgāk ir tas, ka viņam vispār būs ejakulācija.

Analogi vīrietim dzimumdzīves problēmas rodas arī sievietēm. Zema pašapziņa nodzēš sievietes iekšējo uguni, kurai būtu jāpievilina vīrietis un jāsagatavo sievietes ķermenis dzimumaktam. Apdzisusi kaisle neļauj sievietei atkust un dzīvības sulām sākt tecēt arī tad, ja sieviete tēlo īpaši kaislīgu sievieti. Gļotādas izžūst un dzimumakta laikā tiek ievainotas. Jo izmisīgāka ir šādas sievietes vēlme pierādīt savu labumu, jo vairāk viņai neder neviens vīrietis un jo tuvāk ir vismodernākā alerģija alerģija pret vīrieša spermu.

Mūsdienu vīrietis mokās savas zemās pašapziņas dēļ. Mūsdienu sieviete mokās sava augstā pašvērtējuma dēļ. Abu rezultāts ir ari dzimumdzīves problēmas, īsumā:

sievietei, kas žēlo sevi, ka viņa nav nekāda sieviete, rodas frigiditāte;

vīrietim, kas žēlo sevi, ka viņš nav nekāds vīrietis, rodas impotence.

Ja sieviete žēlo sievietes, ka viņām jākļūst grūtām, viņai nav spēkā kļūt grūtai. Ja viņa žēlo sievietes, ka viņam jāizstaigā grūtniecība, viņai nav spēka izstaigāt grūtniecību un grūtniecība var pārtrūkt. Ja sieviete žēlo sevi, ka viņai jādzemdē, tad viņai nav spēka dzemdēt. Viņai rodas dzemdēšanas funkciju nepietiekamība. Viņas vietā šis darbs jāizdara medicīnai. Tas tiek darīts ar zālēm, stimulējot dzemdību funkcijas, vai ar skalpeli, veicot ķeizargriezienu. Rezultāts ir viens nespeja dzīvot. Kādā veidā tas izpaužas bērna dzīvē, redzams vēlāk.

PIEMERS NO DZĪVES

Vēroju jauniešus, kuri nodarbojās ar sava pirmā bērna dzemdībām. Es nevaru teikt, ka sieviete dzemdēja. Es varu teikt, ka viņi dzemdēja. Viņi bija sagatavojušies ģimenes dzemdībām, grūtniecības laikā mierīgi nodarbojušies ar sevi, viens otru un augli. Garīga kopābūšana netraucēja katram atsevišķi veikt savas laicīgās darbības. Sieviete grūtniecības pēdējā mēnesī bija lietojusi vitamīnus homeopātiskos daudzumos, jo dzemdības notika ziemas-pavasara sezonā. Homeopātisks daudzums ķīmiski nav it nekas. Grūtniecība bija noritējusi normāli.

Apbrīnoju jaunā un nepieredzējušā vīrieša lietpratību, nojaušot sievietei nepieciešamo palīdzību. Viņi apmainījās tikai atsevišķiem vārdiem, jo, pirms sieviete paspēja atvērt muti, vīrietis jau bija izdarījis kaut ko, kas atvieglo sievietes stāvokli. Viņi bija koncentrējušies uz to, lai palīdzētu savas mīlestības auglim ienākt šajā pasaulē tā, lai mātei būtu iespējami vienkāršāk un nesāpīgāk. Dzemdības ilga tikai septiņas stundas.

Stundu pirms bērna piedzimšanas dzemdētāja nožāvājās. Saasināju uzmanību. Ko tas nozīmē? Viņa nevarēja būt nogurusi. Pēc astoņām minūtēm, kad notika nākamā dzemdes kontrakcija, viņa nožāvājās atkal. Man bija sajūta, ka dzemdes kontrakcijas spēja ir nedaudz pazeminājusies. Trešā kontrakcija nāca ar minūtes nokavēšanos un pēc tās viņa atkal nožāvājās.

Žāvāšanās rodas tad, kad enerģijas kanāli aizveras. Žāvāšanās atver kanālus. Apskatīju, kāds stress ir aizvēris enerģiju. Redzēju, ka sevis žēlošana. Vaicāju: “Vai pēdējās sāpes bija nedaudz vājākas?" Sieviete pamāja ar galvu. Skaidrs, biju notvērusi dzemdēšanas funkciju nepietiekamības rašanās sākumu. Teicu: “Tā ir sevis žēlošana. Atbrīvo to. Tā rada tev dzemdēšanas funkciju nepietiekamību. Bērnam arī nav labi.” Vairāk es šo dzemdību laikā nerunāju.

Sieviete atvēra savas pusaizvērtās acis. Jebkāds miegainums bija izzudis. Redzēju, kā viņa atbrīvo stresu, kā runā ar bērnu, lūdzot piedošanu par savu vājuma mirkli. Nelielā spriedze, kas bija radusies dzemdību istabā, izzuda. Visi atkal bija savās lomās, un dzemdības risinājās tālāk. Dzemdēšanas funkciju nepietiekamība bija izārstēta, un bērns piedzima, turot kaklu un fiksējot skatienu. Kad viņš gulēja blakus mātei, saistīts ar viņu caur nabas saiti, vispirms viņš paraudzījās mātei tieši acīs. Tas šķita kā mūžība, taču patiesībā ilga tikai pāris minūtes. Tad viņš pievērsa skatienu tēvam un arī uz viņu raudzījās vairākas minūtes.

Kad viņš pievērsa acis man, biju nedaudz pārsteigta. Tā mēs divi cilvēki pilnīgi mierīgi raudzījāmies viens otram acīs, un es sajutu, ka viņš nav mazs un es neesmu liela. Prasme saskatīt patiesību jau no dzimšanas ir šī bērna laime un nelaime. Laime, ja vecāki savā starpā ir godīgi. Nelaime, ja vecāki nav savstarpēji godīgi. Laime, ja viņi atzīst savas kļūdas. Nelaime, ja neatzīst. Visos gadījumos bērns ir viņu godīguma skolotājs. Ja vecāki jebkurā dzīves brīdī to nekavējoties saprot, tā ir viņu laime.

Tagad, turpat trīs gadus vēlāk, es zinu, ka tas nudien ir tā. Viņi ir iemācījušies uz katru bērna protestu pavaicāt sev : “Kādu kļūdu es nupat izdarīju?” Viņi ir iemācījušies pavaicāt bērnam : “Kādu kļūdu mēs, mamma un tētis, nupat izdarījām?" Nāks laiks, un viņi iemācīs bērnam: “Pavaicā tagad sev, kādu kļūdu izdarīji. Un, ja tu nesaproti, pavaicā mums. Gan jau atradīsim iemeslu kopā." Ceru, ka tas nepaliks tikai mans skaists sapnis.

Cilvēks vispirms ir cilvēks, tikai tad sieviete vai vīrietis. Kā cilvēki mēs visi esam vienlīdzīgi. Kā cilvēki esam garīgi veselumi, kas sastāv no sievišķās un vīrišķās enerģijas. Ja mēs neprotam būt cilvēki, tad kā sievietes un vīrieši esam pusītes, kuru zemapziņa jeb dvēsele cenšas kļūt par vienu veselu, savienojoties ar pretējo pusi. Pārāk lielas vai mazas lomas piešķiršana dzimumam rada ciešanas.

Sievietes mīl stāstīt par savām raizēm un nebeidzami tās atkārtot. Vīrieši, tieši pretēji, nemīl to, jo tas padara vīrieti vāju. Vīrieša lepnība neļauj lepoties ar savām vājībām. Sieviete, kurai jāpaļaujas tikai uz sevi, nevar sev šādu prieku atļauties. 1ās nenozīmē, ka šādā sievietē nebūtu sevis žēlošanas. Tā tikai ir zem aizlieguma.

Ja vīrietis sāk sevi žēlot, ka viņam nav galvas uz pleciem, tad viņa galva vairs nestrādā. Nepieņem zināšanas, ko dod dzīve, vai nepielieto tās praksē. Ja vīrietis žēlo sevi, ka viņš neprot saimniekot, tad viņam nav spēka uzlabot saimniecisko dzīvi. Ja vīrietis nespēj domāt vai saimniekot, viņš sāk žēlot sevi par to, ka nav nekāds vīrietis. Šādi sākas impotences attīstība.

Pret šo slimību nav nekādu citu zāļu kā vien sevis žēlošanas atbrīvošana.

Impotence nāk ātri un aiziet ātri. Lekcijās sievietēm esmu jokojusi ja viņas vēlas jebkādu savtīgu mērķu labad padarīt vīru par impotentu, viņām jāsāk viņu žēlot. Jo nopietnāk tas tiek darīts, jo ātrāk tiek sasniegts rezultāts. Sākumā neapmierināti jāpaņurd, un, kad redzams, ka vīrs sadugst, tad jāsāk viņu žēlot un jāsodās par visiem, kas padara jūsu vīra dzīvi grūtu. Kad vīrs redzēs, ka viņa dārgā sieva nesaprot savas kļūdas, viņa bezpalīdzība palielināsies un sevis žēlošana tāpat.

Ne viena vien sieviete tieši pēc šādām sarunām ir nākusi un sūdzējusies, ka viņa tieši tā ir darījusi. Varu nomierināt, jo impotence ir salīdzinoši viegli ārstējama. Tas, kurš ir gatavs savu kļūdu labošanai, arī izlabo šīs kļūdas.

PIEMERS NO DZĪVES

Aktīva un lietišķa četrdesmitgadīga sieviete, kas līdz šim stāvējusi pāri savām problēmām, ir spiesta ierasties uz pieņemšanu, jo sasniegusi savu pacietības robežu. Nolaistām acīm viņai ar kaunu jāatzīst, ka netiek galā ar problēmām ģimenē. Vīrs jau piecus gadus dzer. Ģimene cietusi, taču izturējusi, jo tēvs ir labdabīgs. Pēdējā laikā parādījušies naida uzliesmojumi gan sievai, gan bērniem liek dzīvot sasprindzinājuma. Bērnu sekmība pasliktinājusies klases labākie neilgā laikā kļuvuši par viduvējībām. Sievieti sākušas mocīt galvassāpes.

Tā kā sieviete savu sakāmo valsta kā karstu kartupeli, vaicāju: “Vai tas ir viss?” Pēc vairākkārtīgas vaicāšanas un ilgākas izlocīšanās izrādās, ka tas vēl nav viss. Vīrs piecus gadus ir arī impotents. Sieviete steidz apstiprināt, ka tas viņu netraucē. “Dārgā sieviete, to jūs varat stāstīt jebkur, tikai ne te,” saku.

Vaicāju sievietei: “Vai jūsu vīrs cel māju?” Izrādās, ka ceļ jau septiņus gadus. Ģimene dzīvo šajā mājā, lai gan darāmā vēl ir daudz. Sievietei ir apnicis dzīvot jaunbūvē. Apnikums parādījies visai drīz pēc mājas celtniecības sākuma. Vēlme dabūt māju un vēlme, lai vīrs vakaros būtu mājās. Vēlme, lai vīrs valsts darbā pelnītu vairāk naudas, un vēlme, lai viņš iespējami ātri vakaros uzbūvētu māju. Vēlme ātrāk, vairāk un ar mazākiem izdevumiem šie ir savstarpēji pretēji stresi. Abu vēlmes un nevēlēšanās izdarīja savu darbu, un vīrietis salūza pirmais. Viņš sāka slīcināt savas bezpalīdzības skumjas degvīnā.

Iereibis viņš bija drosmīgs, taču paģirās jutās kā liels vaininieks un, kad centās lūgt piedošanu, tika apkaunots un atgrūsts. Vīrietim bija acis tikai savas sievas klātbūtnē, un, kad acis bija pilnas kauna , tās varēja pacelt tikai tumsā un zem segas. Vispārzināma patiesība, ka precētu cilvēku samierināšanās bieži notiek gultā. Vīrietis, kurš no visas sirds gaida piedošanu, no vienas atgrūšanas vien var izdarīt secinājumus visai dzīvei. Tā ir viņa problēma, tas gan. Taču tā tomēr ir ari sievas problēma. Sekss tomēr ir sievietes un vīrieša kopīga lieta. Sodīšana ar atteikšanos no seksa ir sievietēm labi pazīstams sāpju paņēmiens.

Ja vīrietis grib sievieti, bet sieviete negrib vīrieti, vīram rodas impotence. Ja uzskatāt, ka pretējā gadījumā sievietei rodas frigiditāte, tad maldāties. Ja sieviete grib vīrieti un vīrietis negrib sievieti, tad sievietes seksīgums aug. Sieviete dara visu, lai iegūtu vīrieti. Ja vīrietis ekstrēmā gadījumā iegūst sievieti jiziski, tad sieviete iegūst vīrieti garīgi. Sajauc vīrietim galvu, un vīrietis ir rokā. Kas seko iegūšanai, tā jau ir cita lieta.

Jo vardarbīgāks ir vīrs, tas ir, jo mazākā mērā viņš ņem vērā sievietes iegribas, jo seksīgāks ir viņš un jo frigidāka ir sieviete lai atbaidītu vīrieti. Rezultāts ir tāds, ka viņa atbaida tikai vīrieša jūtas, nevis ķermeni. Vīrietis, lai aizsargātu savas jūtas, sāk izmantot tikai sievietes ķermeni. Sievietes jūtas viņam ir vienaldzīgas. Jo vairāk sieviete raud jeb jo bezspēcīgāka viņa jūtas, jo dusmīgāks kļūst vīrietis. Apakšā sieviete, kas rij asaras, un virsū vīrietis, kas stampā dusmās tā ir visai parasta parādība. Šāds vīrietis nodarbojas ar seksu nežēlīgā naidā. Ja viņam rodas impotence, tad vecumā, pēkšņi un galīgi. Tā kā šādi vīrieši vērtē sevi pēc savas seksualitātes, tad, rodoties impotencei, šāds vīrs var staigāt apkārt tikai dusmīgs.

Apziņa, ka es gribu viņu vai viņš grib mani, uzkurina kaisli.

Apziņa, ka es negribu viņu vai viņš negrib mani, slāpē kaisli.

Jo labāks ir vīrietis jeb jo vairāk sievietes vēlmes viņš ņem vērā, jo aukstāka ir sieviete. Sieviete grib, lai vīrietis viņu vajadzīgajā daudzumā mīlētu, ar viņu vajadzīgajā daudzumā spēlētos un vajadzīgajā daudzumā ņemtu. Turklāt šis “vajadzīgajā daudzumā” nozīmē: atbilstoši sievietes garastāvokļiem. Labs vīrietis, kurš prastu nojaust sievietes garastāvokļus, nepastāv tā kā labums un sevis žēlošana iet roku rokā, ši vīrieša potence jau jaunībā sāk pamazām mazināties un izdziest varbūt visai agrā jaunībā. Jo lielāks ir vīrieša labums, io agrāk rodas impotence.

Jebkurš normāls vīrietis jūt, vai sieviete atsakās no seksa tāpēc, ka viņa pati nejūtas labi, vai atsakās tādēļ, lai sodītu vīrieti. īpaši pazemojošs sods ir tad, ja vīrietis nav spējis izpildīt sievietes materiālās vēlmes. Attaisnošanās ar to, ka viņa nevēlas seksu ar piedzērušu vīrieti, dod sievietei pašpārliecinātību, un viņa vairs nedomā, kāpēc vīrieša nedzeršana pārvērtusies alkoholismā. Būdams bērns, viņš taču nedzēra.

Ja vīrietis, smēlies degvīnā drosmi, tomēr spiežas pie sievietes sāniem, tad sievietes ironizējošā un demonstratīvā žēlošana kā lielgabala lodes ietriecas tieši vīrieša sirdi un kādu dienu vīrietis vairs nespiežas sievietei klāt. Un ir radusies impotence. Ja sieviete par to uzzina, tad viņas prieks par to, ka vīrs viņu neņem, kļūst par dusmām, ka vīrs viņu neņem. Savu vilšanos viņa pacieš sakostiem zobiem. Vīrieša sajūta, ka tāds, kāds ir, viņš nav vajadzīgs, kļūst par zināšanām. Viņš tikai gaida, kad viņam tiks parādītas durvis. Cerība, ka viņa darbs būs vajadzīgs, liek viņam strādāt dienu un nakti. Bezcerība, ka viņš pats nebūs vajadzīgs, liek dzert.

Mācīju sievietei, ka viņai sirdī jālūdz vīrietim piedošana par savu nemācēšanu mīlēt. Jālūdz piedošana sev, ka izaudzējusi alkatību, kas lielāka par viņu pašu. Piedošana savam ķermenim, ka tādējādi lika tam ciest un vēl arī noliedza ciešanas. Teicu, ka vīrietim to visu nav jēgas stāstīt, jo viņš manas grāmatas nav lasījis un nesapratīs. Lasīt viņš vienalga nesāks, jo viņam jau tā ir maz laika. Krīzē nonācis cilvēks atmet visam ar roku, jo viņš pats sev ir vienaldzīgs.

Vīrietis, kurš pārāk grib būt vīrietis, nevēlas atzīt, ka sieviete spēlē jebkādu lomu viņa funkcijās. Prātīga sieviete nesāks pierādīt savus labos darbus. Viņa vienkārši labos savu kļūdu un būs laimīga, ja tas izdosies.

Pēc diviem mēnešiem sieviete no jauna atnāca uz pieņemšanu un pastāstīja, kas bija noticis. Viņa bija darbojusies ar sevi no visas sirds. Lūdza piedošanu un piedeva tā, kā mācēja un no tik tīras sirds, cik vien spēja. Tas nenācās viegli. Pagāja piecas dienas. Naktī viņa pamodās no dīvainas sajūtas. Arī vīrs bija pamodies, un tā viņi blenza uz vīra peni, kas bija modies no letarģijas. Attiecīgās funkcijas kontrolēšana notika ātri un vairāk nekā vienu reizi. Šis ģimenes dzīves aspekts bija normalizējies.

Sākumā prieks bija liels, taču tad sieviete nāca izsūdzēt savas skumjas. Viņa vairs nezināja, ko darīt, jo vīrs apmeklēja neprecētas sievietes. Problēma neslēpās tajā, ka sieviete nespētu apmierināt vīrieša radušos hiperseksualitāti. Tas bija kaut kas, kas bija spēcīgāks par vīrieti. Situācija bija negaidīta arī man, un es impulsīvi pavaicāju: “Sakiet ko jūs gribat? Vai to, kas bija pirms diviem mēnešiem, vai to, kas ir tagad?” Sieviete, vicinoties ar rokām, sāka skaidrot, ka tomēr to, kas ir patlaban. Teicu: “Lieliski! Pacietieties, kamēr vīrs izdarīs piecos gados neizdarīto. Gan jau viņš sevi vispusīgi pārbaudīs un tad nomierināsies. Ja viņš jūs nemīlētu, tad jau sen būtu aizgājis. Gan jau abi sapratīsit savas kļūdas un dzīvosit laimīgi tālāk.”

Tā arī notika.

Cilvēkam nepieciešama līdzjūtība, nevis žēlošana.

Diemžēl šīs divas lietas netiek šķirtas. Drīzāk pat neprotam domāt, ko nozīmē, ka labs ir slikts un slikts ir labs. Jau pirmajā grāmatā rakstīju, ka viss, ko cilvēks sauc par īpaši labu, patiesībā ir īpaši slikts. Un viss, kas ir ļoti slikts, ir ļoti labs. To mēs saprotam tad, kad pietiek pacietības šo slikto izciest. Parasti šādas pacietības nav.

Sakrājoties stresiem, mainās stresa kvalitāte un tas tiek pārdēvēts citā vārdā. Šādi arī īpaši lielai žēlošanai ir cits nosaukums. Tas ir īpaši liels mīļums, kas ir visviltīgāk funkcionējošā žēlošana. Tā lietošana citu attiecīgo spēju iznīcināšanai vienmēr nodrošina labus rezultātus. Arī tad, ja no otra sejas nekas nav nolasāms. Piemēram, ironizēšana ar īpaši lielu mīļumu par cita seksualitāti, t.i., vīrišķumu vai sievišķumu padara seksuālo funkciju par apaļu nulli.

Tas, kuram patīk īpaši liels mīļums, pat nemana, kā viņš tiek padarīts rīcības nespējīgs un pec tam izdzēsts. Vispārzināms, ka padzīvojuši vīrieši mēdz izmantot jaunas, mīlestību alkstošas meitenes. Māte ar iebaidīšanu un draudiem, viņasprāt, meitai šo lietu ir izskaidrojusi, taču meita zaudē galvu vēl neprātīgākā veidā. Māte var būt mēģinājusi pievilināt meitu ar visu to labāko, lai tikai tā atrastos viņas tuvumā, taču, tiklīdz meita pirmo reizi tiek no mātes vaļā, tā iekrīt kāda piedzīvojumu meklētāja lamatās. Kurš ir vainīgs?

Par pirmo vaininieci meitas uzskata māti, jo māte nav pratusi iemācīt meitai dzīvi. Mātes neprot mācit bērnus, jo viņas vairāk par visu ilgojas pēc īpaši liela mīļuma. Viņas uzskata to par mīlestību. Ja vīrietis ir labs, tad tas pats ierocis tiek izmantots pret vīriešiem, un viņas nesaprot, kāpēc līdzās šim labajam kaut kas ir īpaši slikti. Sievietes sajauc seksuālu uzmākšanos ar glaimiem un pēc tam nonāk apjukumā. Seksuāla uzmākšanās tiek uzskatīta par glaimiem, un glaimi par seksuālu uzmākšanos. Beigās sieviete, dzīvei sveša, paliek bez nekā.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Jauns laulāts pāris, kas uzskatīja sevi par laimīgiem, atnāca pēc padoma, kāpēc viņiem nav bērnu. Vīrietis klausījās sievietes stresu izrunāšanā tik klusi un uzmanīgi, it kā viņa ausis būtu izaugušas lielākas. Viņš centās sievietes teikto izjust caur sevi. Viņam ne reizi neienāca prātā vērtējoši sacīt sievietei: “Ieskaties, kāda tu esi!” Viņš centās visu saprast.

Tiklīdz es vērsos pie vīra un sāku izrunāt viņa stresus, sieviete emocionāli kā zvirbulis sāka čiepstēt un raustīties te viņu mierinot noglaudīja, te apskāva, te uzsita pa plecu, it kā sakot: “Turies!” Izrāde kā ārzemju ziepju operā, tikai nepareizajā laikā un nepareizajā vietā. Drīz viņa asarām acīs metās vīram ap kaklu, sakot, ka viņai patiešām vīra žēl. Viņa nemaz nesaprata, ka tā bija vīra mācību stunda, kuru viņa pastāvīgi traucēja.

Pavaicāju: “Sakiet vai jūs vispār domājat, ko pašlaik darāt? Jūs uzskatāt to par labumu un tāds tas ir, taču tas nav patiess labums, kas jums abiem pašlaik būtu vajadzīgs. Jūsu vīram no bērnības jau tā ir tik liels slogs nesams, ka kājas zem tā saliecas. Tagad vēl arī jūs kā dzirnakmens ar savu mīļo žēlošanos metaties viņam ap kaklu. Viņš nevēlas sevi izglābt, aizbēgot no savas mīļās sievas, jo uzskata šo sievu par pārāk labu. Jūs abi uzskatāt par labu to, kas patiesībā ir slikts, un tā arī ir jūsu problēma. Jūs esat kā bērni smilšukastē. Jums jāmācās saprast, kas ir līdzjūtība un kas ir žēlošana, kas ir palīdzība sloga atvieglošana un kas ir lielāka sloga uzkraušana neizdošanās gadījumā. ”

Manis teiktais viņiem abiem bija kā auksta ūdens šalts. Tas, kurš kopš bērnības dzīvojis neīsta labuma atmosfērā, neprot pat iedomāties, kāda ir normāla dzīve. Tā kā normālums ir nosacīts jēdziens, tad neviens precīzi nevar iemācīt rīkoties tā vai citādi. Viss šajā pasaulē, ari normālums, jāatpazīst katram pašam.

Sievietes ietekme uz vīrieša seksualitāti ir skaidra. Ja sieviete vēlas, lai vīrietis būtu vīrietis, personība, kura vārdam ir svars un pie kura var rast atbalstu, tad viņa tūlit sāk protestēt pret vīrieti, ja vīrietis vēlas viņai patikt. Labs vīrietis, kurš vēlas visu izdarīt sievietei pa prātam, drīz jūt, ka sieviete viņu nevēlas. Patiesība sieviete negrib . lai vīrietis noliegtu savas vajadzības, apspiestu tās. Tie ir sievietes centieni padarīt vīrieti par tādu, kas neļautu viņu traucēt citu iegribām.

Vīrietis, kurš apspiež savas seksuālās vēlmes, kļūst

agresīvs.

Viņš ir nogalinājis sevī cilvēku.

Vīrietis, kurš apspiež savas seksuālās vajadzības, kļūst

impotents.

Viņš ir nogalinājis sevī vīrieti.

Abu vienlaicīga apspiešana, kas ir visparastākais gadījums, padara vīrieti agresīvu un impotentu.

Cilvēks var viegli apspiest savas vajadzibas, taču ar savām vēlmēm viņš nevar cīnīties. Tās valda pār viņu, un, kad viņš cenšas valdīt pār tām, sakas laušanās. Sievietes vēlme padarīt vīrieti par personību cieš neveiksmi, jo tas ir tas pats, kas padarīt labu vīrieti par sliktu. Vīrieša vēlme būt labam ir spēcīgāka un uzvar. Ja sieviete vienlaikus baidās no vardarbīga vīrieša un seksuālās dzīves, viņa var būt laimīga par vīrieša nelaimi. Šāda sieviete ir ieguvusi gribēto un nespēj saprast, kāpēc vīrietis ir nomākts un nervozs.

Vīrietis, kurš ir vīlies sievietēs, var nedzīvot dzimumdzīvi un pats būt ar to apmierināts. Ja šis pats vīrietis ir spiests nedzivot dzimumdzīvi savas impotences dēļ, tad viņš var būt kā nervu kamols, kas ne ar ko un ne ar vienu nav apmierināts. Aļ ziņa, ka es neesmu nekāds vīrietis, laupa dvēseles mieru. Tāpēc jācenšas atbrīvot sevis žēlošanu, pirms problēma pati ziņo par sevi.

Atkarībā no sevis žēlošanas īpatnībām rodas jebkādu audu vai orgānu traucējumi, taču impotence ir visgrūtāk ārstējamā, jo cilvēki nerunā par to. Viņiem traucē kauns. Turklāt vislielākais kauns.

Augoša sevis žēlošana ir kā arvien grūtāka un lēnāka kustība pa slēgtu apli. Cilvēks var žēlot sevi lidz nāvei, viņa spēki var būt galā, taču nāve tā vēl nav. No sevis žēlošanas neviens orgāns nevar kļūt tik slims, lai tas izraisītu nāvi.

Kustību pilnībā aptur tikai kauns. Virietis, cenšoties nodarboties ar seksu, var saspringt gadiem, taču katru reizi, kad viņš netiek galā, problēma atklājas un apkauno viņu. Kāda seksuālās enerģijas daļa katru reizi paliek stāvam, palielinot jau agrāk apstājušās enerģijas daudzumu. Nākamreiz sekss var izdoties, taču iepriekšējā reize tāpēc neaizmirstas. Bailes tikt apkaunotam sievietes priekšā var šausmināt vīrieti gadiem, uzskrūvējot spriedzi kā vijoles stīgu.

Bailes palikt kaunā vēl nav kauns. Tās ir bailes. Tikmēr, kamēr kauns nav nācis atklātībā, tās ir bailes. Tiklīdz kāds, kurš šķiet labāks, uzzina par to, tūlīt ir kauns. Tāpēc savas vājās vietas tiek izmisīgi slēptas. Seksuālā kauna slēpšanas raksturīga pazīme ir lepošanās ar savu seksīgumu vai zināšanām par seksu. Tā ir zīme, ka ar seksualitāti kaut kas nav kārtībā. Seksuālās nedrošības slēpšanai un drosmes audzēšanai, lai būtu par vīrieti, ķermenis tiek trenēts tā, lai tas butu piemērots seksapīla sasniegumu tabulai, taču laiks rāda, vai tas palīdz vai ne. Maldinot citus, parasti sevi ilgi maldināt nevar.

Vecākiem šajā lietā par zīmi būtu jākalpo dēla negatīvajai ziņkārei par sievietēm un seksu. Tā liek zēnam meklēt erotiskus, pornogrāfiskus, ar seksuālām perversijām saistītus materiālus, jo ar šādiem viņš var izcelties starp viņam līdzīgajiem. Piedienīgu cilvēku protests pret šādu seksu nav nekas cits kā problēmas izjušana zemapziņā un centieni bremzēt lejupslīdi. Kā zināms, no aizliegumiem nav labuma, jo bērns, kas nav guvis paraugu mīlestībai mājās, nepieņem to ari no svešiniekiem. Viņš vēlas asas emocijas, kas ar patagu atmodinātu viņa seksualitāti.

Tēvi, kuriem būtu jāsagatavo dēli vīrieša dzīvei, uzskata citas lietas par svarīgākām, vai arī ģimenē tēva nav vispār. Taču mātei, kas nav pratusi noturēt tēvu pie ģimenes ar mīlestību, stāstīt dēlam par sievietēm ir ļaunāk par nāvi. Mātes runas par sevi un sieviešu jūtām attīstītu dēlā pozitīvu ziņkāri par pretējo dzimumu, kas ir vajadzīga, lai uzzinātu par dzīvi to, kas vajadzīgs viņam. Dēls iemācītos saprast un ieinteresēties par dvēselisko mīlestību, jo zemapziņā katrs vīrietis zina, ka sievietei vispirms nepieciešama dvēseliskā milestiba. Tāpat kā vīrietim pašam. Šāds zēns visus novērojumus klusi liktu aiz auss un izmantotus savas zināšanas īstajā laikā un īstajā vietā.

Ja sieviete vīrieša impotences simptomu gadījumā ir līdzjūtīga, tad viņš saprot iemeslus un vīrieša kauns nepieaug. Diemžēl lielākā daļa sieviešu sāk vīru žēlot. Ja sieviete žēlo ar vārdiem un darbiem, tad vīrietis var sadusmoties un uzkliegt labāk izlamā mani. Strīds, sliktā izdzīvošana uz ārpusi paaugstinātu vīrieša potenci. Taču vienprātības vārdā dzīvojošs laulāts pāris klusē un izliekas, ka nekas nav noticis, cerībā, ka problēma atrisināsies pati. Diemžēl problēmas ir paredzētas tam, lai tās risinātu. Ja šī ir viena cilvēka problēma, tad to var atrisināt vienatnē, taču, ja tā ir abu problēma, tā jārisina abām pusēm. Parasti tas tiek darīts tieši pretēji vajadzīgajam.

Laba un inteliģenta sieviete nevar nežēloties. Ja viņa dara to klusējot, neattopot, ka šādi audzē sevis žēlošanu, tad žēlošanās izlaužas ārā, pāraugot robežas. Asarās slīkstoša sieviete raud pie vīra krūtīm, kurš pats jau tā netiek galā ar sevi, izspiežot no vīra dzīves spēku, kura vīram jau tā ir maz: “Es esmu slikts, es esmu neglīta, es esmu nederīga, es tev nepatīku, es neesmu tevi pelnījusi!” Kā trumpis vēl: “Es nekad neesmu

tev patikusi. Tu nekad neesi mani mīlējis. Tev tāda sieva nav vajadzīga!” Beigās varbūt raud abi, jo neviens neprot atbrīvot savu sevis žēlošanu.

Sievietes frigiditāte un vīrieša impotence no tā palielinās. Tā kā parasti potenciāli impotents vīrietis atrod sev frigidu sievieti, kas neatzīst savu problēmu pat sev, tad šādas drāmas ir parastas. Vīrietis var līst vai no ādas ārā, taču sievietei, kura mokās nederīguma krīzē, viņš nespēj palīdzēt. Gaidot, ka otrs padarīs mani laimīgu, paiet gadi, rodas sarūgtinājums un arvien lielāka vainošana, kas seksuālo problēmu gadījumā papildus kaunam rada arī bezcerību.

Bezcerība ir saistīta ar steigu. Cilvēks, kurš dzīvo pēc principa “lēni brauksi, tālu tiksi”, dara savus darbus un tic savām izjūtām, ka gan jau rezultāts pēc gadiem parādīsies pats. Tie, kuri tic pārdzimšanai, jūt-dara-cer, ka rezultāts īstenosies, ja ne ātrāk, tad nākamajā dzīvē. Jo vairāk cilvēks steidzas, jo lielāka ir viņa bezcerība, ka tūlīt nesekos rezultāti. Viņš var zināt, ka nav iespējams tik ātri, taču vienalga vēlas.

īpaši strauji viņš grib, lai atjaunojas veselība, tāpēc viņš gaida brīnumus. To, ka brīnumi notiek, pateicoties palīdzības meklētāja tīrajai ticībai, viņš nezina un arī nevēlas zināt. Katra vilšanās, kas pielej pilienu bezcerības kausā, aizved cilvēku arvien tuvāk pārliecībai, ka šāda dzīve ir bezjēdzīga. Šadi arī ir radusies bezcerība. Bezcerība ir neprasme izdomāt sevi ārā no sliktas situācijas.

Sevis žēlošana iznīcina dzīves spēku.

Kauns nostiprina bojāeju.

Bezcerība būšanai cauri uzsien akmeni kaklā.

PAR MĪLESTĪBU UN KAUNU

Cilvēka raksturs ir enerģijas kopums, kas sastāv no stresiem. Jo vairāk stresu cilvēks savāc, jo vairāk tie jāsatilpina vienā un tajā pašā slēgtajā telpā. Viens stress pievelk vienu enerģiju, cits pievelk citu. Trešais stress pastiprina ceturto stresu. Piektais runā pretī sestajam. Septītais iznīcina astoto. Devītais skauž desmito. Enerģiju attiecības kļūst aizvien sarežģītākas, nesaprotamākas, saspringtākas, spārdzienbīstamākas. Cilvēks vairs nespēj sevi saprast. Kādā brīdī cilvēkā ir tāds iekšējs konflikts, kas izraisa vētru vai sprādzienu, tiklīdz cilvēkam kaut kas nepatīk. Šis “kaut kas” ir tas, ko viņš nesaprot.

Tas, kuram savi nesavaldīgie izlēcieni ir līdz kaklam, grib sevi mainīt. Viņš var censties ar visu sirdi un dvēseli, taču neizdoties. Viņš var līdz sīkākajām detaļām pārzināt savas rakstura kļūdas pat ar psihiatra palīdzību taču sevi mainīt viņam neizdodas. Kāpēc? Jo cilvēku nav iespējams mainīt. Lai mainītu cilvēku, būtu jāmaina viņa domāšanas veids, izpratne, principi, taču tieši tos nemaz nav iespējams izmainīt. To negrib arī citi un pats cilvēks, jo viņa stresu enerģija nosaka viņa dzīvi gan garīgi, gan fiziski. Šis summārais spēks, kas izaudzis no vēlmēm, ir spēcīgāks par katru jaunu īpaši labu vēlmi.

Ja cilvēks sāk atbrīvot savus stresus, to daudzums samazinās un to summārais spēks atslābst. Noliktava, kurā mazāk materiālu, ir labāk pārskatāma. Esošos materiālus iespējams labāk sistematizēt. Pēc saviem ieskatiem sakārtota sistēma pakļaujas kārtotāja mirkļa vajadzībām. Nav svarīgi, vai noliktavā ir maz vai daudz materiālu, vai noliktava atrodas pirmajā, otrajā vai trešajā stāvā. Svarīgi, lai materiāli būtu izvietoti tik lietderīgi, lai noliktavas pārzinis prastu orientēties savā noliktavā, lai pieņemtie un izsniegtie materiāli bez traucēkļiem dotos turp, kur tie vajadzīgi.

Cilvēka būtība jeb dvēseles dzīve ir stresu noliktava, kuras uzturēšana kārtībā ir cilvēka svarīgākā ikdienas darbība. Tas, kurš tic, ka dvēseles mieru var radīt pats, sakarto savu noliktavu. Vispirms izsniedz tos materiālus, kuru daudzums ir izaudzis bezjēdzīgi liels un nekārtīgs. Radusies telpa ļauj saprast, kāpēc viens vai otrs materiāls ir pieņemts un kāpēc tas tagad vajadzīgs. Pamazām mērķtiecīgi meklējot nozīmes, visas lietas atrod savu vietu. Liela un nesakārtota drazu kaudze ir pārvērtusies vērtību noliktavā. Šīs vērtības nav žēl izsniegt, jo informācija par to pārvietošanos nekur nepazūd. Arī jaunie saņemamie materiāli nestāv un negaida labākus laikus, jo tie tiek novirzīti turp, kurp tie vajadzīgi.

Šādi cilvēks, kurš rūpējas par savas dvēseles tīrību, pastāvīgi attīstās jeb maiņas. Mainās nemainot. Viņš it kā dodas no savas stresu noliktavas apakšējā stāva, kur atrodas viss primitīvais un smagais, kā vairs nav, uz nākamo stāvu, lai sakārtotu arī to. Sakartojot arvien sarežģītākas un attīstītākas lietas, viņš attīstās ari pats. Viņš iemācās paredzēt situācijas un apstākļus, kas viņu vairs nepārsteidz. Viņa darbs ir vienkāršs, jo sistēma ir vienkārša. Turklāt arvien sarežģītāki materiāli ideāli iederas viņa sistēmā. Sarežģītajam ir vienkārši atrast vietu, ja ir sistēma. Šādi cilvēks kļūst par radītāju. Radīšana ir garīgi esošā veca realizēšana jaunajam laikam atbilstošā fiziskā izpausmes formā.

Ja kāds būtu iecēlis viņu par sakārtotas noliktavas vadītāju, viņš būtu kļuvis par noliktavas vadītāju, kas steigā meklē kāda materiāla atrašanās vietu. Viņš rokas papīros vai lieto mūsdienīgu datoru, arvien biežāk izdarot secinājumu: sajūta saka ir, taču papīrs apstiprina, ka nav. Tātad nav. Meklējamais materiāls paliek stāvam noliktavā un pamazām pārvēršas par savu laiku pārdzīvojušiem krāmiem, kas vairs nav vajadzīgi. Tikmēr, kamēr zināšanas vēsta, ka materiāla nav, tas sastājas arvien blīvākā gružu kaudzē, kas aug it kā uz cita materiāla rēķina tā nedrīkstētu notikt. Kādā bridī noliktavas vadītājam, kurš ir lepns par savu vadītāja amatu, ir kauns par viņa atkritumu kaudzi, kuras dēļ noliktavā vairs neietilpst nekas jauns. Cilvēks, kas nepieņem neko jaunu, pārstāj pat šķietami būt radītājs, gājējs uz priekšu, tāds, kurš attīstās. Ja viņš joprojām ir lepns par sevi, viņa dvēsele mokās un viņš saskaras ar aizvien vairāk sāpīgiem brīžiem citu dēļ. Ja viņam ir kauns, tad viņš hroniski saslimst uz tik ilgu laiku, kamēr iemācās citādi attiekties pret savu kaunu.

Cilvēks, kas nesaprot sevi, uzskata, ka citi ir tādi, ka viņš jūt. Šādi darbojas sievišķā enerģija, kas neatkarīgi no dzimuma mīt katrā cilvēkā. Esmu rakstījusi par dzimumu lomu visās iepriekšējās grāmatās, taču arvien uzrodas gan sievietes, gan vīrieši, kas cīnās par sieviešu vienlīdzību, nesaprotot, ka sieviete un vīrietis nevar būt vienlīdzīgi jeb ar vienādām tiesībām. Tiesības ir materiāla vērtība. Materiālā līmeni sieviete ir tikai sieviete un vīrietis ir tikai vīrietis. Ja mes domātu, tad saprastu, ka mūsu vēlme būt labiem cilvekiem grib padarīt sievietes un vīriešus vienlīdzīgus. Tas nozīmē: par vidējo dzimumu.

Kā cilvēki sieviete un vīrietis ir līdzvērtīgi. No tiesību un pienākumu viedokļa abi ir atšķirīgi. Daba ir izveidojusi viņus kā pretmetus, kas apvienojas vienā veselumā atbilstoši savai vajadzībai attīstīties kā cilvēkiem. Cilvēciskās vajadzības abiem ir līdzīgas.

Sieviete nosaka, virietis dara. Sieviete ir garīgās pasaules veidotāja, vīrietis ir fiziskās pasaules veidotājs. Sieviete dod ideju, vīrietis izpildījumu. Ja sieviete stāsta vīrietim par savām idejām, vīrietis var stāstīt par ideju piepildījumu. Šeit arī sākas konflikti, jo savām tiesībām pieķērusies sieviete un par savām tiesībām pārliecināts vīrietis nesaprot viens otru. Sieviete nesaprot, ka laicīgās lietas nevar būvēt tā, kā tiek būvētas gaisa pilis. Vīrietis nesaprot, kā sieviete nesaprot to, ko saprot vīrietis. Jo gudrākus viņi sevi uzskata, jo vairāk dēvē pretējo pusi par muļķiem. Jo stiprākus viņi sevi uzskata, jo vairāk devē otru pusi par vārguļiem. Jo strādīgākus viņi sevi uzskata, jo lielākā mērā otrie ir sliņķi. Neviena puse nesaprot, ka saskata otrā savu slēpto pusi un, apsaukājot otru, apsaukā pati sevi.

Sieviete, kas prot būt vienkārši cilvēks un sieviete, prot mīlēt sevi. Tas nozīmē: cilvēku un cilvēkus. Viņas dvēseles durvis ir atvērtas, lai dotu un pieņemtu doto, lai mīlētu un tiktu mīlēta. Vīrietis blakus šādai sievietei var būt īsts vīrietis, kurš mīl un tiek mīlēts. Šāda vienkārša, dabiska un bez nosacījumiem ir sievietes un vīrieša savienība, kas balstīta uz tīru mīlestību.

Sieviete, kas grib būt laba sieviete, grib, lai vīrietis viņu mīlētu. Jo labāka sieviete sev pašai šķiet, jo vairāk viņa pat pieprasa, lai vīrietis būtu vēl labāks. Tas nozīmē: viņa liek vīrietim viņu mīlēt. Vīrietis, kuram jāmīl, automātiski kļūst kaut vai nedaudz vardarbīgs. Ar katru nākamo reizi nedaudz vairāk. Viņš nāk un paņem sievietes ķermeni, taču sievietes dvēseles durvis viņš atvērt nevar. To var izdarīt tikai sieviete pati.

Šāds sekss abiem ar katru nākamo reizi kļūst arvien nepatīkamāks. Bezpalīdzība mīlēt un likt citam mīlēt sevi pāraug abpusējā izmisumā, dusmās, naidā, kaunā, atmaksā.

Ja vīrietis nevēlas būt vardarbīgs, viņš dodas projām, lai atrastu sievieti, kuras dvēseles durvis ir atvērtas vīrieša mīlestībai. Vīrietis, kura attiecības ar viņa māti ir bijušas aukstas, kuram ir pastāvīgs sievietes mīlestības un maiguma trūkums, pamazām arvien vairāk pārstāj pamanīt sievietes skaistumu un gudrību. Viņa vitālā mīlestības vajadzība liek viņam skriet un meklēt Sievieti. Vienkārši sievieti, ar kuru ir labi un patīkami būt kopā, kurai var dot to, kas ir dodams, un kura neprasa, lai tu apliecinātu savu mīlestību. Kā no vienas sievietes pie otras un trešās skrienošs vīrietis atrod šādu sievieti un atpazīst viņu, ta ir cita lieta. Bieži arī neatrod, jo atpazīšanai vienā gultā jāpaliek nedaudz ilgāku laiku nekā tikai seksam, taču vīrietis, kas baidās no sieviešu prasīguma, neiedrošinās aizkavēties.

Ja vīrietis grib mīlēt tikai šo sievieti, tad viņš nedodas meklēt citu sievieti. Ja viņš vairs citādi nespēj, tad viņš ieiet pa tām durvīm, kas cilvēkam vienmēr ir ar mīlestību atvērtas tās ir Nāves durvis.

Vīlušās sievietes un vīrieši, kuru stresi kā viļņi sakļaujas virs viņu galvām, cīnās par savu dvēseles mieru un mīlestību. Līdzjūtību, kas ļautu just pretējā dzimuma jūtas, šādā mudžeklī nav iespējams just. Izjūtot savas izjūtas, patiesībā emocijas, tiek uzskatīts, ka tās ir kāda cita izjūtas, un nākamajā brīdī šis uzskats pārvēršas pārliecinātās zināšanās, ka man ir taisnība. Sajūta ir kļuvusi par zināšanu, kurai pieķeroties it kā pati no sevis rodas vēlme likt citam ciest. Tik vienkārši arī rodas atriebība. Tikai nedaudzi saprot, ka, atmaksājot citam, viņi liek vairāk ciest sev.

Stresi audzē stresus. Kādā bridi tie ir kā necaurejams burvju biezoknis, kas ar neskaitāmām rokām notver cilvēku tiklā, no kura šķietami nav izejas. Patiesībā ir. Ja sakāt sev: pietiek cīnīties, tagad sāku nodarboties ar sevi, tad atrodat sevī to dvēseles mieru, kurš ir mūsos visos tikpat noteikti, cik noteikti mēs vēl esam dzīvi. Dvēseles miers kopā ar loģisko domāšanu atbrīvo pirmo stresu. Dvēselei kļūst vieglāk, un galva noskaidrojas. Tālāk iet jau ir vieglāk.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Šī ir kādas jaunas, skaistas un izglītotas sievietes vēstule. Viņa to vairāk rakstījusi sev, lai, ierodoties uz pieņemšanu, būtu vieglāk runāt par viņas dvēselē notiekošo traci, ar kuru viņa pati nekādi netiek galā. Kad pavaicāju, vai es varētu viņas vēstuli izmantot grāmatā, pēc neilgas domāšanas viņa piekrita ja tas palīdzētu tiem, kuri nomokās ar tādām pašam problēmām, tad kāpēc ne.

“Visparīgais stāvoklis ir šāds: jukas prātā ir tādas pašas kā pirms gada. Joprojām nav skaidrības, ko es gribu no savas dzīves. Tādēļ laiku pa laikam rodas bezjēdzības un bezcerības sajūta. Iemesls, par kuru esam runājuši daudzkārt, ir manas un mana bērna tēva, arī ilgstošā dzīvesbiedra, attiecības, kas joprojām nav atrisinātas . Vismaz man ne. Lai gan no musu šķiršanās pagājuši jau vairāk nekā veseli trīs gadi. Šis attiecības moka mani ar savu nebeigšanos dažreiz vairāk, dažreiz mazāk.

Pazīstu sava bērna tēvu no 15 gadu vecuma, kad mēs neprātīgi iemīlējāmies. Pēc pāris mēnešiem viņš uz diviem gadiem devās armijā. Pēc armijas pārcēlāmies dzīvot pie manas mātes . Atsevišķā dzīvoklī ievācāmies tad, kad es kļuvu grūta. Tad man bija 20 gadi. Dzīvojām tur divus ar pusi gadus, taču tad mana pacietība beidzās . Pēdējos trīs ar pusi gadus esam dzivojuši katrs atsevišķi.

Mūsu kopdzīvē tuvības periodi mijās ar karastāvokļiem, pēc kuriem es vairākkārt sapakoju viņa lietas un izliku tās aiz durvīm. Kamēr viņš atnāca atpakaļ (vienmēr viņš!) un no jauna sākās kārtējais tuvības laiks. Tālākos strīdus bez izņēmuma sāku es. Iemesls bija manas neprātīgās scēnas, piemēram, g reizsirdība pret viņa draugiem. Pec katra strīda vainoju sevi, ka esmu neveiksmīga partnere , jo esmu greizsirdīga, nekontrolēju savas emocijas, turu vīnu aizdomās, jau tā esmu neapmierināta ar tik labu vīru , kāds viņš patiesībā ir.

Jutu, ka bojāju vina dzīvi , ka viņš nedrīkstētu dzīvot kopā ar tādu raganu kā es. Izdarīju viņam pakalpojumu ar to, ka izbeidzu mūsu attiecības pavisam . Mūsu dzīvē praktiski nebija mierīgu laiku, bija tikai debesis vai elle . Kad dzīve kaut vai nedaudz sāka pārvērsties rutīna, izprovocēju strīdu , lai, dieva dēļ, nebūtu klusas un trulas eksistences . Gribēju just VIŅA mīlestību. Vienīgā lieta, kas mums izdevās, bija sekss, lai gan, tagad pārdomājot, tā tomēr bija mana neapzinātā vēlme kontrolēt ar seksa palīdzību .

Par īstu problēmu kļuva tas, ka viņš nekad negribēja saistīties ar mani oficiāli, neveidoja mūsu kopdzīves nākotnes plānus, nesauca mani par savu sievu. Mani traucēja tas, ka vārdos viņš bija vecpuisis, lai gan gadiem dzīvoja kopā ar mani. Tikai vēlāk sapratu, ka viņš tāpat kā es izvairījās no galīgās tuvības un lēmumiem, kas būtu mūs sasaistījuši kopā.

Kad mēs dabūjām savu dzīvoldi un bērnu, es vairs nevarēju izlikt viņu aiz durvīm, un tas mūsu kopdzīvei bija liktenīgi. Mums bija jātiek galā vienam ar otru, turklāt mums nebija iespējas aizbēgt pašiem no sevis un vienam no otra . Pēdējais kopā nodzīvotais gads ar 1-2 gadus vecu bērnu bija patiesa elle . Dzīvojām vienā dzīvoldī, taču dažādas dzīves. Piespiedu sevi būt inteliģentai un tolerantai , taču tas īpaši

neizdevās. Greizsirdības dēļ juku vai prātā. Arvien biežāk izdzīvoju savu izmisumu arī fiziski. Tagad saprotu, ka šajos brīžos vismaz biju godīga. Izrādīju savu mežonīgo slikto pusi . Svešinieku sabiedrībā vienmēr esmu jauks cilvēks.

Bija laiks, kad spēju domāt tikai par glābjošo gāzes krānu draudzenes dzīvoklī. Šai trakomājai pa vidu , pusgadu pirms šķiršanās, atklāju Vilmas pirmās divas grāmatas. Tās mani pārsteidza. Atklāju, ke esmu dzīvojusi savu dzīvi nepareizi. Uzzināju, ka visas manas dzīves problēmas biju izdomājusi , taču es nespēju noticēt, ka neesmu vainīga , kā viņa raksta. Izjutu to kā sievietes atbildību par mūsu kopdzīvi , taču beigās tomēr padevos saviem stresiem. To bija pārāk daudz , lai vienlaikus atbrīvotu. Lieta bija aizgājusi tik tālu. Kad atklājās mana vira kārtējie sakari , nolēmu padoties un palikt viena, lai iepazītu sevi.

Man, izlutinātai sievietei, tā bija liela drosme, jo nupat biju pabeigusi universitāti, man nebija darba un naudas un bija divgadīgs bērns. Domāju, ka tagad beidzot esmu guvusi mieru no šī vīrieša , taču te nu bija. Pēc trim ar pusi mēnešiem viss sākās no gala. Tiesa gan, tikāmies arvien retāk kā Rīta krēsla un Vakara mijkrēslis, kas no rīta katrs dzīvo tālāk savu dzīvi.

Vīlma saka, lai es beidzu mocīt sevi un vīrieti ar šādu rīkošanos/nerīkošanos, kas izraisa apjukumu, taču es nesaprotu, kā es viņu moku . Viņš taču moka mani! Kaut vai ar savu esamību. Kaut vai ar to, ka viņš ir mana bērna tēvs. Saprotu, ka esmu strupceļa un radu sajukumu, jo pēdējos gados soļoju pa slēgtu apli , taču esmu bezpalīdzīga problēmas risināšanā, kas ir lielāka par mani.

Ja esmu atvērta, mīloša un mierīga, tad jūtu, ka man nav nekada iemesla liegt viņam savu fizisko mīlestību. Tad esmu saprotoša gan pret sevi, gan pret viņu, gan pret dzīvi un neprasu neko, tikai dodu. Vienlaikus rodas jautājums: vai tā ir mīloša rīcība pret mani pašu. Es taču katru reizi atsvaidzinu mūsu savstarpējās attiecības tā vietā, lai viņu atbrīvotu. Gribu pārliecināties, ka viņš joprojām alkst pēc manis. Zinu, ka es dodu, lai saņemtu, taču es vēl negribu to sev atzīt .

Ja esmu ievainojama un nepārliecināta , ieturu distanci. No vienas puses, es gribētu kontaktēties ar viņu tikai ar mīļumu. No otras puses, jūtu, ka mana aizsardzības pozīcija provocē viņu darīt man pāri. Reizēm kļūstu tik skaidri domājoša, ka pat man pašai kļūst riebīgi . Padaru sevi iespējami pretīgāku, lai es viņam būtu līdz kaklam. Lai es varētu palikt uzticīga savam lēmumam.

Kādā brīdī esmu novedusi sevi līdz galējai robežai , kad manas ilgas pēc vina ir pāraugušas visas robežas un man ir pilnīgi vienalga, kas gaida nākotnē . Man ir tikai viena neprātīga vēlme : būt ar viņu kopā kaut vai uz brīdi. Esmu nodarbojusies ar piedošanu un reizēm sasniegusi tādu līdzsvaru, ka manī ir mīlestība un es nevēlos vīnam to liegt . Es jūtu: mums abiem tā ir vajadzīga. Vienlaikus daru un jūtu, ka no tās mana atkarība tikai augs .

Mana sirds ldiedz ilgās pēc vina . Gribētu nebeidzami būt viņa tuvumā, taču jūtu, ka man nebūtu tādu tiesību . Ilgākais šķiršanās laiks, kad mēs neesam gulējuši kopā, bijis gandrīz četri mēneši. Tad mēs atkal esam badīgi steigušies viens pie otra. Tā ir kā akumulatora uzlādē, kas uz kādu laiku atgriež līdzsvaru.

Katru reizi, kad starp mums ir bijusi kāda scēna, kas apliecina, ka viņš nav man vienaldzīgs, kad es cenšos tēlot , es dvēselisld sabrūku. Atkal esmu pierādījusi sev, ka mana greizsirdiba nekur nav zudusi, ka man tolerance ir bijusi sevis mānīšana . Atkal pieņemu lēmumu, ka turpmāk kontaktēšos neitrālā formā, taču zinu, ka pat es pati tam neticu.

Ja manipulēju ar viņu un esmu viņam pretīga , tad viņš baidās un izvairās no manis . Ja esmu mīloša, tad viņš atnāk, izmanto brīdi un pēc dažām stundām dodas projām. Ja man ir kada nopietna nelaime, man pat prāta neienāk saukt kādu citu palīgā, un viņš burtiski atlido, it kā būtu brīvs putns, kuru nekur nekas nesaista. Man nav tiesību protestēt, uzstādīt noteikumus, būt nelaimīgai , jo tā ir mana izvēle. Viņu pieņemot, es zinu, kāds viņš ir. Esmu centusies samierināties ar viņa brīvdomību attiecībā uz piederēšanu visai pasaulei . Esmu sapratusi, ka moderna sieviete neierobežo vīrieša brīvību, ka greizsirdība ir senlaiku relikts . Viņš šo manu noņemšanos vēro arvien trulāk.

Reizēm ar izmisumu domāju: kādas neprātības , kādas cūcības man būtu iādara , lai galīgi aizbaidītu viņu prom. Bailes iznicināt mīlestību liek izvairīties no vina tuvuma. Patiesībā es turos pie vina ar nagiem un zobiem, zinot , ka viņš ir un paliks Nipernādi, kuru nav iespējams pieradināt . Vaicāju sev: vai es gribu sasaistīt savu dzīvi ar vīrieti, kas neplāno sevi seksuāli ierobežot? Negribu. Doma par to, ka viņš varētu atrast sev sievieti, ar kuru sāks dzīvot kopā, man ir neizturama, lai gan atrisinātu manu gribu-negribu problēmu. Mierinu sevi ja viņš, dzīvojot kopā ar mani, nav spējis tikt skaidrībā, vai dzīvot kopā ar sievietei vai ne, tad nez vai viņš to darīs tagad. Skries tikai slepeni tālāk no vienām durvīm pie citām.

Manā dārzā neiedrošinās nākt neviens ciema suns, jo visi zina, ka glabāju sevi tikai tam vienīgajam. Trīs gadus esmu dzīvojusi tā, ka man nav bijušas nevienas citas attiecības. Gada laikā viņš aptuveni desmit reizes ir iemaldījies manā gultā, un tā ir visa mana seksuālā dzīve. Es negribu nevienu citu. Un neviens arī nepiedāvājas. Zinu, ka esmu nederīga nespējīga un piekedēta atkarības stāvokli . Baidos , ka ši bezcerība nekad nebeigsies.

Šāda ir dvēseles dzīve sievietei, kas pienākuma apziņas dēļ kļūst arvien nejūtīgāka kā mašīna. Viņas vēlme justies kā cilvēkam liek viņai nodarboties ar seksu, jo, pārvēršoties par mašinu, pēdējais izzūd dzimumorgānu jutīgums. Vēloties seksu, viņa grib dzivot. Nevēloties šādu seksu, viņa nevēlas dzīvot šadu dzīvi.

Pierakstīju stresus, kurus vajadzētu atbrīvot, kuru dziļākā jēga būtu jāpārdomā, jo šāda nesakarīga gribu-negribu raustīšanās deldē cilvēku gan garīgi, gan fiziski. Skaidrs ir tas, ka stresu ir ļoti daudz un to atbrīvošana pa vienam šķiet tracinoša. Patiesībā viens stress ietver visus citus. Piemēram, stress ar nosaukumu Pagātne. Vai Pagātne, sākot no 15. dzīves gada. Atveriet tam cietuma kameras durvis un sakiet: “Tu esi brīvs. Piedod, ka es nebiju pratusi agrāk pie tevis šādi vērsties. Tagad tu esi brīvs. ”

Iedomājieties viņu. Varbūt jūs iemācīsities saskatīt to un tā mainīšanos. Katru pārmaiņu gadījumā no jauna lūdziet piedošanu, ka nepratāt viņu atbrīvot. Ja parādās kāda atmiņa, doma, sajūta, vienalga, vai tā ir laba vai slikta, lūdziet arī tai piedošanu, ka neesat pratuši to atbrīvot agrāk. Reizēm piedodiet sev, ka neesat pratuši dzīvot kā cilvēki.

Šadi dienām un nedēļām varat nodarboties tikai ar savas pagātnes atbrīvošanu, un jūsu dzīves problēmas sāks atrisināties. Pašas sāks. Jūs neesat darījuši neko citu kā vien atbrīvojuši savu pagātni. Nākotne mainās pati. Varat to pieredzēt pat materiāli. Mainās cilvēki un situācijas, jo esat pārtraukuši būt viņu provokatori. Jūs baudāt sevis mainīšanos un esat laimīgi, ka vairs nevajag tik ļoti ar sevi cīnīties. Atgādinu, ka:

cilvēka vissvarīgākais darāmais ir mīlēt vispirms sevi. Sievietes vissvarīgākais darāmais ir mīlēt vispirms vīrieti. Vīrieša vissvarīgākais darāmais ir mdet vispirms sievieti.

PAR DEBESU KAPNEM, KAS CELTAS SMILTIS

Cerība vienreiz kļūt par patiesi labu Cilvēku ir kā kāpnes uz debesīm, kas balstās uz smiltīm. Pakāpienu pēc pakāpiena tās vieš arvien vairāk cerību, taču patiesībā ir pretēji. Apskatīsim īsumā iepriekšējo nodalu kā šādas kāpnes, kuru pakāpieni ir attiecīgo stresu izaugsmes pakāpes. Kurp ved iešana pa šādām kāpnēm? Ko tā atnes līdzi?

I.        VĒLME BŪT LABAM Tas ir LABUMS.

Labums ir koka enerģija. Cilvēks, ka grib būt labs, ir kā koks: mīksts, viegls, silts, ietilpīgs, vienkārši apstrādājams un izmantojams jebkādiem mērķiem. Viņš labi aizdegas un ātri sadeg. Vissliktāk, ja viņš pret sevi ir nejutigs kā koks. Tā kā tas ir tik silts, mīksts, patīkams un labs, tad par bailēm nemaz nenojauš. Pie pamazām augoša nejutīguma pierod. Vēl vairāk: viņš priecājas par to, ka kādam citam bieži sāp kāda vieta, taču man nekad. Rezultāts ir slimības, kas nemanāmi izaugušas lielas, varbūt pat bezcerīgi smagas un kurām ķermenis kļūst par šauru.

Sava loma nejūtības veidošanā ir arī medicīnai jeb zinātniski pamatotām zināšanām. Pieķeršanās nemaldīgajai patiesībai neļauj pamanīt, ka medicīna redz un ārstē tikai slimības. Medicīniski tas, kurš jūt savā ķermenī esošos orgānus, jau ir psihiski slims. Tas nozīmē: patoloģija tiek dēvēta par normu, un norma tiek dēvēta par patoloģiju.

Patiesi normāli būtu, ja cilvēka nervu sistēma būtu tik jutīga, ka par katru mazāko novirzi šūnu, audu, orgānu vai orgānu sistēmas darbā tiktu nekavējoties ziņots šūnu līmenī, lai cilvēks nekavējoties varētu sev palīdzēt. Līdzsvarotība moži reaģē uz vismazākajām novirzēm, vienalga, vai tās ir pozitīvas vai negatīvas. Tā pamāca cilvēku: pašlaik nepieciešams sākt nodarboties ar sevi, citādi var aizmirst, kur sākas dzīve. Cilvēks, kurš nodarbojas ar sevi, prot sākt darbus no pareizā gala.

Gudra izpratne jauc jūtu možumu un paaugstinātu jutīgumu. Pēdējais ir raksturīgs depresijai. Paaugstināts jutīgums jeb sensitivums, kas jūt to, kā vēl nav, tiek dēvēts par absurdu, pesteļošanu, neprātību tā vietā, lai izmantotu to problēmu risināšanai tad, kad problēmas vēl nav nonākušas materiālā līmenī. Atbrīvojot sensitīvuma sniegto informāciju, saprotat kāda cilvēka teiktā jēgu un vairs nevēlaties par viņu smīnēt. Uznāk bailes, kad iedomājaties, kas būtu noticis, ja viņa teiktajam kā muļķībām būtu atmetuši ar roku.

Koka enerģija veicina jebkādu labdabīgu augšanu.

Labums ir augoša enerģija. Tas nav jāaudzē, tas aug pats.

Tas izaug par vēlmi būt labākam. Vispirms labākam par sevi, tad labākam par citiem. Savs pārākums neapšaubāmi jāpierāda.

II.     VĒLME BŪT LABĀKAM Tā ir LEPNĪBA .

Lepnība ir audzējoša enerģija. Tai nav pacietības sagaidīt augšanu.

Lepnība ir stress, kas atņem spēju domāt un liek cilvēkam darboties. Lepnība negaida augšanu, tā audzē. Audzē materiālās vērtības, jūtas, cilvēkus. Audzē sevi un citus. Neradot sev problēmu no tā, vai tas ir vajadzīgs vai nav.

Lepnība ir akmens enerģija.

Akmens enerģija rada akmeņus un visu audu sklerozes.

Cilvēka lepnība ir kā akmens. Tā trulums ir auksts, skarbs, smags, ciets, un tāpēc no tā izvairās. Tāpēc arī vēlme būt labākam un nevēlēšanās būt tādam, kāds es esmu, sader kopā. Daudzi cilvēki ar prieku paziņo, ka viņi vēlas būt labāki, taču tai pašā laikā ir dusmīgi uz lepnību. Bailes liek cilvēkam vienlaikus gribēt un negribēt vienu un to pašu.

Tā kā līdzīgais pievelk līdzīgo, tad viens, kurš vēlas būt labāks, pievelk otru, kas arī grib būt labāks. Rezultāts ir tas, ka viņi savstarpēji ir kā divi cieti akmeņi. Neviens nepiekāpjas. Kāpēc? Iedomājieties, ka es un jūs esam šādi divi cieti akmeņi. Ja es piekāpjos jums, tad jūs kļūstat labāks. Bet es? Es kļūstu sliktāka. Tāpēc es arī nepiekāpjos jums. Kurš vēlētos brīvprātīgi iet bojā?!

Savas lepnības gūstā nonākušam cilvēkam nav vidusceļa. Ja viņš nav labs, tad viņš ir slikts. Ja viņš nav labāks, tad viņš ir sliktāks. Ja viņš nav vislabākais, tad viņš ir vissliktākais. Tāpēc viņš nedod ceļu konkurentam. Viņam jāuzvar par katru cenu. Ja viņš uzvar, tad ir labs un augstsirdīgs gan pret sevi, gan pret citiem. Ja zaudē, tad ienīst gan sevi, gan citus. Starp citu, augstprātība ir lepnības pazīme.

Lepnība valda pār cilvēku tāpat kā citi stresi. Vēloties pierādīt, ka es esmu labāks, viņš automātiski pierāda, ka otrs ir sliktāks. Te nekas nav labojams. Viņš var vienlaikus vēlēt vai darīt citam visu to labāko un būt patiesi nelaimīgs, ka otrs neņem viņa labo pretī. Lepnībai nav laika domāt, tāpēc tā nesaprot, ka otra lepnība šādi aizsargā sevi no nonākšanas kaunā.

Lepnība neatstājas tikmēr, kamēr viens kļuvis par uzvarētāju un otrs palicis zaudētājos. Diemžēl dzīvē ir tā, ka tas, kurš ir uzvarētājs, ir zaudētājs, un tas, kurš ir zaudētājs, ir uzvarētājs. Galu galā abi izrādās zaudētājos, jo neviens nav pratis būt cilvēks. Abi bijuši labāki cilvēki.

Lepnība nenomierinās arī tad, ja atrodas kāds, kurš nevēlas būt labāks, jo tādējādi zina, ka viņš nav labāks, un tāpēc padodas. Lepnība ir spējīga saspiest padodošos kā blakti, jo lepnība grib demonstrēt savu patieso uzvarošo uzvaru. Tas, kurš padodas, pazemo viņu, un pazemojumu lepnība necieš. Uzvara ar atteikšanos cīnīties nodara lepnībai kaunu. Lepnībai ir tikai viens virziens: augstāk. Mūsu lepnība neļauj mums saprast, ka, nodarot pazemojumus un ienīstot tos, tā ienīst sava darba rezultātus, uzskatot tos par viennozīmīgi sliktiem. Šādi mēs sākam pelt savu darbu un darīšanu rezultātus un kaunēties no tiem.

Jo augstāk ir attīstījies materiālais līmenis jeb jo gudrāki un bagātāki ir cilvēki, jo vairak ir šādu divu vai vairāku cietu akmeņu attiecību ģimenes iekšienē. Iespējas ir dažādas.

1.   Sieva un vīrs, kas apliecina savu pārākumu.

2.   Vecāki un bērni, kas apliecina savu pārākumu.

3.   Māsas un brāļi, kas apliecina savu pārākumu.

Rezultāti atbilst tam, vai tas tiek darīts atklāti vai slēpti. Publiska lepnība tiek uzskatīta par sliktu. Slēpta lepnība tiek uzskatīta par labu.

1. Sieva un vīrs, kuru lepnība apliecina savu pārākumu, iznīcina ģimeni garīgi, dvēseliski vai fiziski, vai vispār. Katra mazākā slimība ģimenē norāda uz kādas lepnības uzvaru un kāda kaunu. Jo lielāka ir lepniba, jo tālāk nākamajās paaudzēs iestiepjas sekas. Vistālākās sekas ir nievājošai lepnībai, kas tur muti ciet, jo šādi ir iespējams būt pārākai, turklāt neviens nevar satricināt šo viedokli.

Sieva un virs, kas abi pierāda savu pārākumu, neliekas mierā, kamēr ģimene nav iznicināta. Bieži viņi nenomierinās ari tad, bet joprojām turpina pārvērst otra dzivi par elli. Ja viņi pierāda savu pārākumu materiālās lietās, saimniecībā, tad par uzvarētāju kļūst virs, jo viņš ir materiālās pasaules raditājs un prot to labāk. Ja savu pārākumu pierāda būšanā par Cilvēku, tad uzvarētāja ir sieva. Viņa ir garīgā līmeņa radītāja un prot to labāk. Sievietes vienmēr ir labāki cilvēki.

Bieži ir tā ja sieviete sāk zaudēt vīrietim, tad viņa izlec cilpu kā zaķis un šādi ir pierādījusi, ka ir labāks cilvēks. Vīrietis paliek ar garu degunu. Vīrieša zināšanas, prasme un pieredze saimniecības lietās vairs nevienam nav vajadzīga: ne sievietei, ne bērniem, ne sievastēvam ar sievasmāti, ne uzņēmumam. Sievietes uzvaras priekā atbalsta sievieti. Vīrieši saka: dumjš vīrietis, kas neprot būt virietis. Turklāt šādi saka tikai tie vīrieši, kas paši neprot būt vīrieši.

Nespējot viens ar otru tikt galā, par miertiesnešiem tiek ņemti bērni. Lai iegūtu tiesneša simpātijas savā pusē, sāk pierādīt, ka es esmu labāka māte vai tēvs. Bērnam tiek uzspiests bērnu iznīcinošais vērtēšanas pienākums. Bērns, kurš pret to protestē, saslimst. Bērns, kurš izdarījis obligāto izvēli, zaudē otru vecāku vismaz garīgi.

Sava kā cilvēka pārākuma pierādīšana kaitē galvai, īpaši galvas smadzenēm.

Tas, kurš uzskata par labāku padošanos lepnībai, ari kaitē savai galvai. Kāpēc? Jo viņš ziedo savu gudrību otra gudrībai. Viņš provocē otru padarīt viņa gudrību par apsmieklu.

Cilvēki lepojas gan ar labo, gan ar slikto, jo tas, kurš uzskata slikto par labo, lepojas ar slikto. Piemēram, ar pašuzupurēšanos. Ja cilvēks ir vienkārši cilvēks, tad viņš sāk dzivi no sevis. Ja cilvēks ir labs cilvēks, tad viņš sāk dzivi no citiem. Jo labāks viņš vēlas būt, jo vairāk viņš domā tikai par citiem, raizējas par citiem un dara visu citiem, pilnībā noklusējot sevi. Šādi īpaši labs cilvēks ir īpaši liels sevis upurētājs, kas attiecīgi arī cieš. Tas, kurš apzināti padara sevi par vergu, lai tas maksā ko maksādams, cenšas pierādīt savas labās vēlmes, lojalitāti, uzticību, mīlestību, jebko, iegūst galvas smadzeņu vēzi.

Kāpēc? Jo labs cilvēks, kurš pēc apprecēšanās sāk saskatīt cita sliktās puses, sāk pierādīt pasaulei savu labumu. Viņam ir kauns atzīt, ka izdarījis sliktu izvēli. Viņš nesaprot, ka saskata citos savu slēpto sliktumu. Ja kauns viņam ir trakāks par nāvi, tad viņš, cenšoties padarit sevi labāku, cenšas padarīt labākus citus, varbūt pat celt visas ģimenes prestižu. Viņš izdomā arvien jaunas un jaunas iespējas, kļūstot aizvien mazprasīgāks, sevi upurējošāks, jo veltī sevi ģimenei. Viņš ir priecīgs, ja kāds cits pieņem viņa labo, nejūtot, kā prieks ar katru reizi arvien vairāk kļūst par uzvaras prieku. Viņš ir uzvarējis citu noraidošo attieksmi ar savu labumu, nesaprotot, ka citi noraidoši attiekušies pret nevajadzīgo. Ja otrs baidās viņu apbēdināt, tad viņš arī paliek par upura saņēmēju.

Sevis upurētājs paplašina mazprasīguma demonstrēšanu, arī izpildot draugu vai darba kolektīva vēlmes, ja mājās viņa pārāk lielais labums tiek atgrūsts. Tas var būt apgrūtinoši un viņš mājās par to sūdzas, taču tikmēr, kamēr viņa pašuzupurēšanās mācību stunda nav iemācīta līdz galam, viņš turpina sevi upurēt. Mērķis būt visu mīlētam un visu atzītam par labu nedod mieru. Šādi tieksme būt labam pret darba kolektīvu bieži kļūst par slēptu atriebību ģimenei, kas nevēlas viņa piedāvāto labumu. Tā šķiet sevis upurētājam.

Saslimis ģimenes loceklis it kā pierāda savam vecākam, kurš dzenas pēc lepnības, ka viņš negrib neko labāku, tādējādi ļoti sakaitinot vecākus. Hroniski slimam bērnam viņi var pateikt skarbus un sāpīgus vārdus, kas padara slimību

smagāku, ja bērns grib būt labāks. Brīdi vēlāk vecāks var būt nelaimīgs par saviem vārdiem, taču pēc kāda laika atkārtojas tas pats. Slims bērns, kas ir spogulis vecāku slimajai attieksmei pret dzīvi, šādi var palikt slims uz visu dzivi. Vej cāks, kurš vēlas lepoties ar bērnu, nevar vairs lepoties. Savukārt dzīvesbiedrs var sajust par to sava veida uzvaras prieku, jo bērna saslimšana vispirms ir vecāku stresu savstarpējās spēkošanās rezultāts.

Jo lielāks ir uzvarētāja prieks par uzvaru, jo lielāks ir zaudētāja rūgtums un jo lielāks ir vinu savstarpējais karmiskais naids, kas ietiecas pat vairākās nākamajās dzīvēs.

Nav svarīgi, vai tas tiek izrādīts vai ne. Ir svarīgi, vai tas tiek izprasts vai ne. Kurš saprot, tas atzīst savu kļūdu un šādi izlabo to. Citu vietā viņš to izdarīt nevar.

Otra cilvēka upura pieņemšana piespiedu situācijā rada pieņēmējam dvēseles sāpes, parāda sajūtu, kuru nav iespējams apmaksāt. Bieži šādi ir izmocīti virieši, kas, maigi un liegi lūdzot, cenšas pārliecināt sievieti, ka būtu labāk, ja viņa atpūstos. īpaši laba sieviete par šādu rūpēšanos vienmēr var apvainoties ari tad, ja zina, ka vīrietim ir taisnība. Patiesībā apvainojas nevis viņa, bet viņas vēlme būt vēl labākai. Vēlme pierādīt savu pārākumu liek darboties arī tad, ja cilvēks ir bezcerīgi slims un viņam ir pēdējais laiks sākt domāt par sevi.

Tā vārdā, lai ģimenes kaunu padarītu par neesošu, cilvēks var veltīt sevi ģimenei tā, ka viņa paša dzīve pārstāj eksistēt. Tomēr no tā neatrisinās ģimenes problēmas. Kāpēc? Jo sevis veltīšana svētam mērķim padara gara gaismu par gara tumsību.

Ziedošanās mērķim ir pašuzupurēšanās.

Sevi citu labklājībai ziedojoša sieviete vai vīrietis pat neiedomājās pavaicāt, vai tas ir vajadzīgs. Otram nevajag upurus, taču upurētājs upurē sevi par spīti tam. Ejot bojā caur slimibu, viņš iznīcina ģimeni, liekot citiem ciest. Slimošana

ir sava veida atmaksa ģimenei par to, ka ģimene ir parādā labdarim. Nesamaksātie parādi rada atmaksu.

Tikai tas, kurš jūt, ka ģimenes problēma ir viņa kauns, velta sevi ģimenei. Tā iedvesmotie var radit par to slavinošas dziesmas, jo grib piedalīties šajā iedvesmojošajā procesā, taču pacēlums drīz noplok. Ir cilvēki, kas ģimenes goda un lepnības dēļ velta sevi ģimenei tā, ka neko citu neredz un nedzird. Zemapziņā mājojošas bailes, ka kauns atklāsies, liek viņiem šādi rīkoties. Diemžēl, neraugoties uz to, dzīve nepadara mūsu kaunu par neesošu. Tas izpaužas nākamajās paaudzēs.

Šādi mērķis, ziedošanās un arī pašuzupurēšanās ir enerģijas, kas jāatbrīvo.

Vīrs, kura galvenais mērķis ir pierādīt savu pārākumu, iznīcina ģimenes garu. Bērnu garīgās slimības ir šādas tēva spītības vissmagākās sekas. Sieva, kuras galvenais mērķis ir pierādīt savu pārākumu, iznīcina ģimenes dvēseli. Ģimene izirst, iet bojā. Ja tēva stingrais vārds vai roka neļauj tai izjukt, rezultāts ir psihiska slimība.

Sieva un vīrs, kas netiek galā viens ar otru, sāk pierādīt, ka viņi ir labāki kā bērna vecāki. Tieši tāpat, ja ar savām ciešanām nepietiek, ir likt ciest arī bērniem. Sākumā bērna lepnība par vienu vecāku ir viņa kauns par otru vecāku. Vēlāk viņš sāk kaunēties par abiem vecākiem. Turklāt bērna kauns iznīcina bērnu pašu, tas nekas, ka tā radītāji bijuši vecāki.

2.   Principiāli tādu pašu iznīcināšanas darbu veic starp vecākiem un bērniem kūsājošā vēlme būt labākam. Skatītājus no malas redzētais var šausmināt, taču iesaistītie savā darbošanās aizrautībā neko nesaprot. Sacensība var ilgt tikmēr, kamēr attiecības ir pilnībā pārtrūkušas vai viena no pusēm pamet šo pasauli. Laika gaitā, kad brūces ir sadzijušas, viņi pilnīgi aukstasinīgi var komentēt, ka man nav vai nav bijis bērna, vai man nav vecāku. Jo kas tad tas par bērnu vai vecākiem.

Ir vecāki, kas ar vienu bērnu nav apmierināti absolūti visā un vienmēr. Bērns jau no dzimšanas jūt, ka viņš ir lieks, pastāvīgi maisās vecākiem pa kājām un vispār nav vēlams. Neviens bērns nejūt kaut ko bez vajadzības. Ja viņa sajūtas apstiprina vecāku uzvedība, tad viņš arī ir ieradies nevēlams. Viņam jācieš no nopēluma un apkaunojuma, kamēr kādreiz pienāk izturības robeža. Parasti tas ir tad, kad bērns ir zaudējis cerību, ka vecāki sāks viņu mīlēt, un viņš ir izlēmis turpināt savu dzīvi patstāvīgi.

Vecāki, kas uzskata sevi par labākiem, tam nepiekrīt, jo bērns, kurš dzivē nav ticis galā, būtu viņu kauns. Tikai iedomājoties vien, ka sabiedrība sāks rādīt uz viņiem ar pirkstu, viņi ar kaunināšanu uzbrūk bērnam, lai darītu, kas vēl darāms. Bērns, kura jūtas līdz tam brīdim jau ir pilnībā mirušas, esot pie pilnas apziņas, var pacelt roku un aizsūtīt vecākus nāvē. Lai garīgā nogalināšana beigtos, galinātāji tiek nogalināti. īstie vainieki saņem savu algu, taču šķietamais vaininieks dodas uz cietumu.

Vecāki, kas ir kaut vai nedaudz mierā ar sevi, neapkauno bērnu pilnīgi visā. Viņi apkauno to, kas bērnam patīk, taču nepatīk vecākiem. Tas nozīmē: viņi apkauno attiecīgos bērna jutekļus. Ekstremālā gadījumā rezultāts var būt attiecīgā jutekļa nāve. Tā ir attiecīgā orgāna nervu nāve.

Vecāki, kuru lepnība grib būt labāka par bērniem, ir uzvarētāji tikmēr, kamēr bērni ir mazi. Bērna apkaunošana iemet bērnu kaunā. Vecāku kaunā. Taču to vecāki neatzīst pat tad, kad viņi saka: “Šis bērns ir mans kauns.” Ja šajā cīņā bērns netiek pilnībā iznīcināts garīgi vai fiziski kā cilvēks vai dzīvnieks, tad, jo lielāks viņš izaug, jo vairāk viņš kļūst par uzvarētāju.

Ja bērns, neraugoties uz to, vēlas izpelnīties savas mātes, tēva vai abu mīlestību, pierādīt, ka viņš ir labāks, nekā uzskata vecāki, tad viņš var padarīt savu laulību par elli. Viņš sadusmojas par katru niecīgāko sīkumu, kas attiecas uz vina vecākiem, un izgāž savu atriebību uz dzīvesbiedru.

Vai jebkuru cilvēku, kurš patrāpās ceļā, jo viņš nesaprot dusmu iemeslu. Ja cilvēki precoties prastu atstāt bērnības problēmas bērnībā, ia vini pieauguši prastu pārstāt būt savu vecāku bērni, tad ģimenē dzīvotu mierīgi. Ja vecākiem nebūtu bērnu, viņi netraucētu bērnu dzīvi un bērni būtu laimīgi. Parasti bērnam izjūk vesela rinda laulību, pirms viņš izplēš vecākus no savas dvēseles, taču brūce dvēselē paliek asiņojam līdz dzīves beigām.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Vairākkārt precējusies jauna, jauka, izglītota sieviete bija nonākusi krīzē ar savu kārtējo laulību. Vīrietis vairs nespēja izturēt sievietes nez no kā radušos dusmu uzliesmojumus. Piemēram, vīrietis vakarā pārrodas mājās. Diena ir bijusi laba, un tā pierādījums ir viņa atnestais ziedu pušķis sievietei. Arī sieviete ir priecīga. Viņa jau ir pagatavojusi vakariņas, un visa ģimene vienprātīgi sēžas pie galda. Viņi ēd un sarunājas. Viņi runā par kādu, un vīrietis vaicā, piemēram: “Par ko gan viņš domāja?” Pēkšņi sieviete aizkaitinās. Katrs vīrieša vārds ielej eļļu ugunī. Vēlāk sieviete arī pati nesaprot, kas noticis. Uguns aizsāk traci. Visu pacietība ir beigusies.

Apskatīju problēmu. Tie ir sievietes centieni apliecināt savai mātei, ka viņa ir labāka, nekā māte uzskata. Slavinot un aptekalējot savu otru bemu, māte ir visādi nopēlusi šo meitu. Redzams iemesls, kāpēc māte tā dara, nav zināms. Māte vairākkārt teikusi, ka tev nebija jāpiedzimst. Māte dzemdēja meitu laikā, kad viņas dzīve bija grūta. Vēlmē pierādīt, ka viņa ir labāka, viņa gaidīja dēlu. Papildus dels būtu devis cerības, ka ar savu vīrieša spēku kaut kad padarīs vecāku dzīvi vieglāku.

Ierodoties šajā pasaulē tieši pretēji savu vecāku vēlmēm, meita ir centusies verdziski kalpot vecākiem, taču tas padarījis visu vēl sliktāku. Zēns, kurš piedzima otrais, nekļuva par to, par ko sapņoja vecāki. Salīdzinot ar kārtīgo meitu, dēls ir noklīdis no ceļa. Meitas izglītības līmenis, ekonomiskais stāvoklis un viss cits, ko vērtē vecāki, ir labāks nekā dēlam. Māte vaino meitu, ka tā uzskata sevi par labāku nekā brālis. To, ka viņa iznīcina savu bērnu savstarpējās attiecības, ka viņa burtiski liek veidot tieši šādu attieksmi, viņa neatzīst.

Šāda sievietes vēlme pierādīt savai mātei, ka viņa ir labāka, nekā māte domā, ir izaugusi tik neprātīgi liela, ka kāds vaicā, kā viņas māte dzīvo, bet arī no tā, ja kāds vispār runā par māti. Viņa neievēro, ka vārdā “viņa” viņa dzird vārdu “māte”. Sieviete nesaprot, kā vēlme apliecināt mātei to, ka viņa ir laba, padara viņu par savas mātes verdzeni, kas neliekas mierā, kamēr ir apliecinājusi mātei savu vērtību. Viņa nav zinājusi, ka vērtību nav iespējams pierādīt.

Bieži attiecībām traucē arī vectētiņi un vecmāmiņas, kas nezina, kur likt savu labumu pārākumu. Vienai no konkurējošajām pusēm tiek čukstēts viens, otrai kas cits, bērniem vēl trešais, tāpēc visu savstarpējās attiecībās valda neuzticība un naids. Ar skaidro saprātu, lai novērtētu vecu cilvēku stīvos principus, nepietiek, cilvēks izmisīgi mēģina pierādīt savu pārākumu. ,

Sievas un vira vecāku vēlme pierādīt savu pārākumu vēl vairāk ielej eļļu ugunī.

3. Māsu un brāļu savstarpējā konkurence ir nežēlīgāka, ja materiālais attīstības līmenis un vēlme iegūt kaut ko vēl labāku ir augstāks. No vienas ģimenes nākuši bērni var kļūt par vislielākajiem ienaidniekiem, kuru sitieni ir visnežēlīgākie, jo, zinot otra vājās vietas, ir viegli trāpīt tieši desmitniekā. Vēlme būt labākam bez jebkāda kauna iedzen otru kaunā.

Sīkuma nesaņemšana no otra jeb mazs kauns var tā apkaunot otru, ka otrs nomirst. Turklāt pat pēc nāves viņam netiek piedots.

Dažiem cilvēkiem māsas, brāļa vai kāda, kas dvēselē ir kā māsa vai brālis, nāve ir traģēdija, no kuras viņš vairs nekad nevar aizbēgt, jo savā sirdi viņš ir gaidījis un vēlējies šo nāvi. Tas, kurš nav sapratis to, ka viņam ir kauns, ka viņš nav spējis būt labāks par otru, nesaprot, kāpēc viņam ienāk prātā šāda šausmīga doma. Doma vienmēr nāk teikt, ka cilvēkam vispirms ir jāpārdomā sava dzīve. Tikai tad jārīkojas, ja vajag.

Jo lielāka gadu starpība ir starp abiem bērniem, jo sīvāka ir māsu un brāļu savstarpējā konkurence par pārākuma pierādīšanu. Lielākā kļūda, ko vecāki var pieļaut attiecībā pret bērniem, ir bērnu sarindošana. Tās rezultātā bērnu savstarpējais mūžīgais naids var novest līdz pat asinsizliešanai. Tikmēr, kamēr kaunu atceras, vēlme atriebties tiek pārnesta uz nākamajām paaudzēm, kurām ir pienākums atmaksāt par pāridarījumu. Pretējā gadījumā viņi nevar paši elpot, jo tikai ar svētuma enerģiju strādājoša diafragma ļauj būt fiziski dzīvam un veselam. Bērnu šķirošana ir netaisnīga un pāri daroša gan pret tiem, kurus uzskata par labākiem, gan pret tiem, kuru uzskata par sliktākiem.

Tam, kurš sava sirdi neuzskata ģimeni par svētu, ģimene nes kaunu.

Tajā pašā ģimenē var būt viens, kurš, neraugoties uz visu, uzskata ģimeni par svētu, un viņu nevar sasmērēt ar dubļiem. Citi var ļoti gribēt, taču viņš nesasmērējas. Viņu smērējot, citi sasmērējas paši.

Tīru dvēseli nevar sasmērēt.

Diemžēl attīstītajā pasaulē šādi nesasmērējami cilvēki galvenokārt ir slimnieki ar iedzimtu garīgu invaliditāti.

Jo lielāka ir bijusi vēlme pēc pārākuma, jo lielāks ir svētais naids. Cilvēkam, kurš dzīvo svētā naidā, arī atriebība ir svēta, un viņš velta sevi atriebībai. Galvenais, lai varētu citu iedzīt kaunā, iznīcināt. Patiesībā tas ir svēts naids pret sevi, kas padara cilvēku par sevis upurētāju. Svētais karš pašam pret sevi par saviem grēkiem ir uzupurēšanās. Uzupurēšanās ir vielmaiņas traucējumu bāzes enerģija. Vielmaiņas traucējumu īpatnības ir atkarīgas no uzupurēšanās īpatnībām. Par to lasiet nākamajā grāmatā. Lai jūs varētu sākt nodarboties ar savu lepnību un kaunu, sniegšu dažas norādes uz lepnības un kauna pazīmēm ķermenī.

Baltie depigmentācijas plankumi liecina, ka lepnība vairs nevar satilpt cilvēkā.

Tinuši depigmentācijas plankumi liecina, ka kauns vairs nevar satilpt cilvēkā.

Sarkanās hemangiomas liecina, ka atriebība vairs nevar satilpt cilvēkā.

Par ādas virsmu augstāka kārpa liecina, ka cilvēkam ir skumjas par savu kaunu. Zinot ķermeņa daļas enerģētiku, var saprast, kāds kauns un skumjas nomoka cilvēku.

Par bērnu ar sarkanu dzimumzīmi saka, ka viņš ir piedzimis ar kauna traipu. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka vēlme atriebties jau iepriekšējās dzīves beigās bijusi visai liela. Kauns, ka atriebība palikusi nerealizēta, nozīmē, ka vide, kurā viņš iepriekšējā dzīvē dzīvojis, uzskatījusi atriebību par svētu darbu, goda lietu. Lai saprastu šo kļūdu, bērns šajā dzīvē izvēlējies principiāli tādus pašus vecākus. Pārtulkojot mūsdienu valodā, tas nozīmē: vecāki uzskata par pareizu, ka par noziegumu jāsaņem sods. Ja vecāki atzīst savas kļūdas un sāk atbrīvot savu atriebību, tad zīdaiņa hemangioma pamazām var izzust pilnībā.

Ir bērni, kas ir raibi no dzimumzimēm kā putnu olas. Šie bērni baidās nonākt kaunā un dara visu, lai būtu labāki. Viņi noteikti baidās no tumsas. Šādu bērnu pievelk vecāki, kas dzivo bailēs no nokļūšanas kaunā. Lai izvairītos no kauna, viņi ir gudri, strādīgi, čakli, kārtīgi, īsi sakot ideāli. Ja piedzimst bērns, viņi cenšas izaudzināt viņu labāku, lai bērns nenonāktu kaunā. Tas nozīmē: viņi dzīvo tā, lai labs mērķis būtu labam mērķim galā. Katrs nākamais ģimenes loceklis dzīvo lielākā spriedzē, jo katram nākamajam jāpārspēj iepriekšējais.

Ja viņu pirmdzimtajam ir vēlme būt labākam, tad citiem ir nevēlēšanās būt sliktākiem. Tas nozīmē: otrs, pastarītis, ar īpašu pienākuma apziņu visu dara labāk, lai nenonāktu kaunā. Tā kā visi ģimenes locekļi tiecas pēc labuma, viņi var būt ļoti vienprātīgi. Risinot problēmas kopīgiem spēkiem un prātu, viss var izdoties, kamēr bērni kļūst pieauguši. Tad izrādās, ka pirmajam bērnam, ja tā ir meita, kas visu dara labāk, lai būt labāka, ir problēmas ar izvairīšanos no grūtniecības. Otrai meitai, kas visu dara labāk, lai nenonāktu kaunā, ir problēmas ar palikšanu stāvoklī. Atbrivojot lepnību un kaunu, abām ir iespējams atrisināt savas problēmas.

Iedzimta depigmentācija parasti izpaužas albīnismā piena baltā ādā un apmatojumā. Albīns necieš sauli, jo saule bez žēlastības parāda slēptos netīrumus.

Žirafes kakls ar nošļukušiem pleciem rāda, cik ļoti cilvēks grib būt labāks. Žirafei ir lepnības enerģija. Kauns ir bruņurupuča enerģija. Horizontālas bruņurupuča krunkas uz saīsināta kakla rāda, cik liels ir kauns, kas liek ievilkt galvu pašaizsardzības bruņu jeb nejūtības aizsargā. Tāpēc sievietes zemapziņā vairāk kaunas no krunkaina kakla nekā sejas.

PAR NEPIEKLĀJĪGU UN PIEKLĀJĪGU NOGALINĀŠANU

Primitīvums iet roku rokā ar lielu naidu un nolaiž ienaidnieka asinis. Jo lielāks ir cilvēka primitīvums, jo aukstasinīgāk, bez jebkādas līdzjūtības vai žēlastības viņš nogalina otru. Cita mokas tiek izbeigtas ar vienu sitienu.

Jautājums: Kāpēc cilvēks dodas otru nogalināt?

Atbilde: Cilvēks nedodas nogalināt, viņa nogalināšanas enerģija dodas.

Jautājums: Kāpēc cilvēks kļūst par nogalinātāju?

Atbilde: Tāpēc, ka viņš baidās no savām atriebības alkām.

Jautājums: No kā rodas atriebības alkas?

Atbilde: Tās ir apkaunojuma sekas.

Jautājums: Vai nogalinātājam ir žēl otra cilvēka?

Atbilde: Nav. Ja nogalināšanas enerģija cilvēkā ir izaugusi tik liela, ka viņš ir gatavs nogalināt, viņam vairs nav citu jūtu. Nav mīlestības, žēlsirdības, līdzjūtības, lepnības vai kauna ne pret sevi, ne pret citiem, jo viņš pats ir upuris. Bērnības apkaunojums ir nogalinājis viņa jūtas, summējoties nogalināšanas jeb atriebības enerģijā. Nogalināšanas enerģija ir pilnīga nejūtība. Tā darbina rīcību automātiski, un cilvēks tās rokās ir bezpalīdzīgs kā apses lapa vētrā.

Jautājums: No kā rodas šāda nejūtība?

Atbilde: Arī tā ir apkaunojuma sekas.

Jautājums: Kas rosina cilvēku uz atriebību?

Atbilde: Dvēseles mokas. Nerealizēta atriebība audzē dvēseles mokas tikmēr, kamēr cilvēks kaut ko dara. Atriebība ir lepnības rezultāts, un lepnība liek darboties. Tikai darbošanās var kaut kadā mērā nomierināt atriebību. Atriebība mīl asinis. Ja tā nenolaiž citu asinis, tad tā nolaiž savējās. Cilvēka, kurš vēlas būt pārāk labs, atmaksa realizējas kā ķermeņa iekšējā asiņošana.

Inteliģentums neļauj cilvēkam nolaisties dzīvnieka līmenī, tāpēc viņš nepaceļ roku pret otru. Tā ir viņa labā puse. Tomēr viņā ir ari nāves un nogalināšanas enerģija. Jo lielāks ir cilvēka inteliģentums, apzina, ka es esmu labāks, gudrāks, cienīgāks, ar lielāku vārdu, lielāks, pieredzējušāks, tātad: jo lielāks ir cilvēka egoisms, jo vairāk viņš realizē savu nogalināšanas enerģiju ar apkaunošanu un nopelšanu. Viņš nejūt, ka šādi kaut ko darītu nepareizi. Viņš ir nejūtīgs tik lielā mērā, cik lielā mērā ir audzināts par labu Cilvēku. Ja viņš nav pret to protestējis, tad ir pieņēmis šādu attieksmi un atzinis par labu. Ar nopēlumu saucot citus pie kartības, audzinot viņus, viņš to dara arī ar sevi. Viņš jūt, ka tā ir vienīgā pareizā rīcība, un viņam ir kauns, ja viņš to nedara.

Jo vairāk inteliģents cilvēks apspiež savu kaunu un vēlmi atriebties, jo vairāk viņš grib vismaz redzēt asinis. Karš un dažādi slaktiņi filmās nedaudz dzesē viņa slāpes pēc asinīm. Kad padsmitnieks, kas ar prieku skatās šādas filmas, kādreiz kļūst par slepkavu, tajā tiek vainotas filmas. Ja vainotāji bulu attapušies pārtraukt savu apkaunošanu, ja viņi pamanītu, kādas filmas ir sākušas interesēt bērnu, nelaime nebūtu notikusi.

Inteliģenta vēlme, lai viss būtu labi, rada vēlmi, lai sliktā nebūtu. Tā ir vēlme padarīt slikto par neesošu. Vienalga, cik delikāta ir šāda vēlme, tā tomēr ir iznīcināšana, nonāvēšana. Labu griboša cilvēka filozofisko domāšanu traucē bailes nonākt kaunā, kas pašas par sevi ir bailes atklāt, ka es nemaz neesmu tik labs, kā uzskatīju. Šādi viņš automātiski sāk padarīt slikto par neesošu, to apkaunojot. Vai vēl trakāk nopeļot.

Sliktā nogalināšana ar tā nosodīšanu ir inteliģentuma pazīme.

Sapratne un nesaprašana ir saprāta darbs. Ja zināšanām un jūtām savā starpā jākonkurē, uzvar zināšanas. Jūtas uzvar un padara traku to, kurš uzskata emocijas par jūtām. Pastāv tikai vienas patiesas jūtas, tā ir mīlestība. Mīlestība ir dvēseles miers un dzīvesprieks. Visas pārējās sajūtas ir stresi. Ja mēs to nezinām, tad par jūtām nav jēgas pat runāt. Jūtas ir nomirušas no kauna.

Tāpēc: ticiet savām jūtām, taču kontrolējiet, vai tās ir īstas. Ja tās ir vērtējošas, tad tās nav īstas. Tad tās ir emocijas, stresi.

Apkaunošana ir visdrošākais audzināšanas līdzeklis, jo tas nogalina emocijas. Ja sakāt otram: tu esi bailīgs, slikts, nevertīgs, vainīgs, dumjš, neglīts, zemisks, zaglis, alkatīgs, lepns, augstprātīgs, vardarbīgs vai jebkas cits provocējat vīna protestu. Jo mazāk viņš ir atkarīgs no jums vai paša inteliģentuma, jo asāks un atklātāks ir viņa protests. Ja jūs sakāt: “Kauns!” protesta nav. Jūs to esat padarījuši par nulli. Nogalinājāt tajā kaut ko, nesaprotot, ko izdarījāt. Esat priecīgi, ka ieguvāt situāciju savā kontrolē tā, ka neviens neko nepamanīja. Tagad nav jābaidās, ko domās vai teiks citi.

Viņš ari nejūt neko, jo mirusi enerģija ir nejūtīga. Viņš nesaprot pat to, ka viņā parādījusies papildu atriebības enerģija. Atriebība ir nāves ierocis, ar kuru nāve padara citus par līdzīgiem sev. Tā rodas automātiski, ja cilvēks pieņem kaunu un tādējādi sevī kaut ko nogalina. Rezultātā atriebība sāk nogalināt nāvi, lai varētu dzīvot dzīvi. Tas nozīmē: apkaunotais sāk nogalināt apkaunotāju, negribot to darīt. Pēdējais piliens apkaunojumu ciešanu kausā, un apkaunotais uzsprāgst, iznīcinot apkaunotāju, lai pats paliktu dzīvs.

Kauns ir nāves enerģija.

Kauna jušana un tā atbrīvošana ir sevis mērdēšana.

Kaunīgums un kautrīgums ir dzīvošanas pusmirušam.

Kauna paturēšana sevī kļūst par apkaunošanu.

Apkaunošana ir nogalināšana.

Sevis apkaunošana ir sevis nogalināšana.

Citu apkaunošana ir citu nogalināšana.

Apkaunošanas vietā atbrīvojiet kaunu un miršanas

vietā sāciet dzīvot.

Apkaunotā balstīšana, kaitināšana, padarīšana par apsmieklu rada apkaunotajā vēlmi atriebties, iznicināt, nogalināt. Tāpēc neaiztieciet kauna traipus. Pigmenta plankumi ir kauna traipi. Varbūt esat pieredzējuši, cik viegli ievainojamas ir dzimumzīmes un cik ļoti tās asiņo. Tas rāda, cik ātri kauns var kļūt par atriebību. īpaši svarīgi ir zināt, ka pigmenta plankumi necieš skrāpēšanu ar nagiem. Nagi ir pasaules redzēšanas enerģija. Jo aklāks ir cilvēks, jo biezāki ir viņa nagi un jo vairāk viņš grib slikto padarīt par labu. Pret īpaši slikto viņš ir īpaši agresīvs, tāpēc viņa nagi nestāv mierā, ipaši pret tumšām dzimumzīmēm. Dzimumzīme, kas no ievainojuma kļuvusi tumšāka, jau pēc nākamā ievainojuma var sākt augt kā vēzis. Pretējā gadījumā cilvēks savā vēlmē atriebties kļūtu par kāda nogalinātāju.

Lepnība un kauns ir viena veseluma divi gali. Tas, kurā mīt kauns, saskata otrā savu kaunu un sāk otru apkaunot, lai mazinātu savu kaunu. Mazi berili neapkauno savus vecākus. Vecāki apkauno bērnus par katru mazāko lietu, kuru viņi nesaprot. Ja viņi zinātu, ko dara, tad viņi to nedarītu. Ja viņi zinātu, ka kauns ir nāves enerģija un apkaunošana ir nogalināšana, tad viņi nenogalinātu savus bērnus. Aiz nezināšanas bērni tiek padarīti par labiem, paklausīgiem, atturīgiem, kautrīgiem, nesaprotot, ka šādi tiek iznīcināts arī bērns kā veselums vai viņa jutekļi.

Bērnu saukšanai pie kārtības tiek lietota iebaidīšana, ka citi uzzinās. Vēl vairāk: bērna intereses par dzīvi galīgai iznīcināšanai tiek lietota iebaidīšana, ka tad, ja tu tā nedarīsi, es izstāstīšu visiem. Turklāt pat tad, ja bērns nedara, vēlāk izrādās, ka vecāks tomēr ir visiem izstāstījis. Vecāka zemiskums ir iznīcinājis ne tikai bērna jūtas, bet arī ticību cilvēkam kopumā. Vēl vairāk: ticību mīlētam cilvēkam. Pieaugušo uzvaras prieks par nabaga bērniņu nepatur svarīgo apziņu sev, iznīcinot bērnā visu svēto. Vēlāk viņi brīnās, ka bērnam nekas nav svēts.

Cilvēks ierodas šajā pasaulē, lai iepazītu sevi, tas nozīmē pasaulīgo dzīvi. Iepazīšanai nepieciešamas spilgtas jūtas. Spilgtas jūtas ļauj attīstīties bez lielām novirzēm no līdzsvara. Tas nozīmē: nervu sistēma, kas rūpējas par jūtām, cilvēkam ir vesela. Labam cilvēkam tā ir slima atbilstoši viņa labuma lielumam. Attīstīšanās kā cilvēkam ir atkarīga no jutekļu attīstības. Katra nepareiza attieksme jeb vērtēšana apgrūtina un bojā nervus. īpaši galvas smadzenes. Jo vairāk vērtējumu, jo lielāks kauns un jo lielāka ir jūtu nāve.

Vērtēšana apgrūtina. Kauns nogalina.

Jutekļi un to iznīcināšana

Dzirde cieš, ja bērns tiek kaunināts par to, ka viņš iedrošinās noklausīties, ko runā pieaugušie.

Patiesībā dzirde cieš no jebkāda apkaunojuma. Arī tad, ja tiek apkaunoti citi.

Ikdienas dzīvē pieļautās kļūdas

Kaunināšana ir vislabākais līdzeklis, lai padarītu bērnu paklausīgu. Jo vairāk bērns baidās no kaunināšanas, jo vairāk viņš dzird tikai apkaunojošo. Viņam ir kauns, ka viņš to dzirdējis. Tam, kas ienāk caur ausīm, bērnam būtu jāiznāk ārā pa muti, lai saņemtā informācija nebloķētu dzirdes nervus. Taču bērns zina, ka tā izrunāšana ir kauns. Jo lielākā mērā viss, ko saka bērns, ir dumjš, tas nozīmē kauns, jo mazāk bērns runā, kamēr nerunā vispār. Kurlmēmā balsienus taču nevar uzskatīt par runāšanu.

Kauns ir tas, ko mēs uzskatām par kaunu. Jo kautrīgāka ir grūta sieviete, jo apkaunojošāks viņai liekas viņas vīra teiktais. Uzskatot vīra vai vīriešu leksiku par savu un nākamā bērna lielāko kaunu, viņa piedzemdē kurlmēmu bērnu. Dzīves gaitā radies kurlums, kas gan tiek pamatots ar medikamentiem un slimību, principā ir tas pats: kauns uzklausīt apkaunošanu.

Ja jums ir kauns klausīties, ko runā cilvēki, tāpēc vēl nevajag padarīt savas ausis kurlas. Ja atbrīvojat kaunu, dzirdat to pašu sakāmo, un vairs nav nekāda kauna. Dzirdat tikai to, ka lietas tiek sauktas īstajos vārdos. Jūs saprotat, ka ar savu kaunu bijāt provocējuši otru runāt tā, ka jums par to bija kauns. Viņš varēja vispār nesaprast, ka viņa leksikā vai toni bija kaut kas apkaunojošs.

Pārāk liela inteliģence, izsmalcinātība, sava teiktā pārliecīga noslīpēšana ir bezkaunība, kas iznīcina ne tikai dzirdi. Tikai tad, ja cilvēks grib izmisīgi pierādīt, ka viņš ir labāks, viņš nonāk izmisumā. Ja ari izmisums viņam ir kauns, tad viņš iemet savu ārā plūstošo kaunu atpakaļ ķermenī un vienā naktī var kļūt kurls.

Ausis cilvēkam ir tādēļ, lai vispirms ieklausītos sevī un tad citos, lai salīdzinātu to ar iekšējo balsi, kas nāk no sirds. Tā kā no mutes nāk ārā tas, kas neietilpst sirdī, tad runāšana ir jo nepieciešamāka, jo mazāks vai primitīvāks ir cilvēks.

Jo biežāk bērns tiek kaunināts, jo kurlāks viņš kļūst attiecībā pret savu sirdsbalsi, jo viņš sāk spicēt ausis, lai nepalaistu gar ausim pieaugušo pavēles un aizliegumus. Bērna padarīšana par paklausīgu nozīmē ieaudzināt pienākuma apziņu. Tas nozīmē padarīt viņu par nejūtīgu darba dzivnieku, vergu, lietu, mašīnu.

Cilvēks attīstās laikā un telpā.

Attīstīšanās kūkā notiek ar dzirdes palīdzību.

Attīstīšamis telpa notiek ar redzes palīdzību.

Tas, kuram nav dzirdes, neattīstās laikā. Tas, kuram nav redzes, neattīstās telpā. Pat nesakot ir skaidrs, ka bez jutekļiem nav iespējams pilnvērtīgi attīstīties. Ja cilvēks piedzimst kurls, tas nozīmē, ka viņa iepriekšējās dzīves lepnība un kauns bija skriešanās ar laiku. Viņš nomira no liela kauna tāpēc, ka kaut ko nokavēja.

Šādi cilvēks nokavē tikai tad, ja viņš vēlas izdzīvot citu dzīvi. Otrs, kurš tāpēc neprot vai nespēj izdarit kaut ko savā labā, nonāk nelaimē un varbūt pat iet bojā. Tas, kurš uzskata sevi par vainīgu viņa nāvē, var nomirt no kauna un sevis vainošanas un piedzimt no jauna kā kurlmēms, kas tagad ne par soli neatpaliek no saviem dārgajiem. Viņš pastāvīgi rūpējas par to, lai ar viņa dārgajiem atkal kaut kas nenotiktu. Viņš nesaprot, cik ļoti viņš ar to traucē citus. Viņam laiks ir apstājies.

Ja cilvēks piedzimst akls, tas nozīmē, ka viņa iepriekšējās dzīves lepnība ir bijusi īpaši laba vēriba gan garīgā, gan fiziskā izpratnē. Viņš lepojies ar savu ērgļa skatienu, kas ļāva īpaši plaši izplest spārnus. Gribot arvien to labāko, ietverot savā skatienā arvien vairāk, viņš kādu brīdi aizmirsa ņemt vērā to, ka skatiens aiz muguras nesniedzas.

Telpu aiz muguras un nākotnes telpu redz trešā acs jeb garīgais vērīgums, kas tiek iepazīts tad, ja cilvēks ar acīm nepieķeras mērķim. Sīkums, kas palicis nepamanīts, cilvēkam, kas lepojas ar īpašu vērīgumu, var būt liels kauns, kas nogalina tā, ka cilvēks nepaspēj saprast, kas noticis. Sev piedot viņš noteikti nav paspējis. Ja būtu paspējis, tad nākamajā dzīvē neierastos akls.

Pārāk lielas nozīmes piešķiršana vērīgumam un visa redzēšanai rada īpaši lielu kaunu, ka nav pamanīts sīkums, kuram seko redzes pasliktināšanās. Piemēram, jūs izmisīgi cenšaties atcerēties kāda cilvēka dzimšanas dienu, kuram tas ir īpaši svarīgi, taču aizmirstat īstajā laikā paraudzīties kalendārā. Nākamajā dienā redze ir dīvaini miglaina. Jūsu kauns samazinājis redzi.

Jutekļi un to iznīcināšana

Redze cieš, ja bērns tiek audzināts par kautrīgu, ja kautrīgums tiek uzskatīts par tikumu, tīrību, skaistumu.

Kautrīgums iznīcina vērīgumu, un cilvēks pastāvīgi ir izplūdis, redzētā pārsteigts. TUrklāt viņš vienmēr redzējis to, kā nebija vai bija, taču ne tā, kā viņš redzējis. Viņš var būt nāvīgi pārliecināts, ka redzējis pareizi, taču, tā kā kautrīgums vispirms nogalina viņa garīgo uzmanību, tad viņš nav sapratis redzētā jēgu. Viņš nonāk kaunā un kļūst par apsmiekla objektu, kad stāsta citiem par redzēto. Viņa kauns neļauj redzēt, ka tas, kuram viņš stāstījis, nezina par lietu neko, ka viņa bezkaunība padara runātāju par apsmieklu, jo viņš vēlas būt labāks, gudrāks, zinošāks par stāstītāju.

Bērns, kurš audzināts par kautrīgu, staigā ar pastāvīgi nodurtām acīm un sarkst par katru mazāko bezkaunību, jo tas viss skar viņu personiski. Viņam ir kauns gan par sevi, gan par citiem. Ar to viņš uzjautrina citus, un citi uz viņa rēķina uzjautrinās. Ja viņš cenšas būt labāks un smejas līdzi, tad tas ir joks. Ja viņa mērs ir pilns, viņš vairs nesmejas un visiem kļūst neērti. Vēlāk viņš neizskaidrojamā veidā jūtas vainīgs, jo zemapziņā jūt, ka sava kauna dēļ palielinājis citu cilvēku sirdsapziņas pārmetumus. Jo nāvīgāk nopietns ir cilvēks, jo vairāk viņš sarkst.

Sarkšana ir kauna noteikta un visiem pamanāma pazīme, tāpēc daudzi cilvēki ir pat psihiski slimi savas sarkšanas dēļ. Viņi neiedrošinās iziet sabiedrībā, jo katrs liekais acu pāris audzē viņu kaunu. Sarkšana ir maza nelaime, taču, ja sarkšana izzūd, neatbrīvojot kaunu, tad tā no apspiešanas ir kļuvusi par bezkaunību. Tas jau ir bīstami. Tāpēc tāda cilvēka priekšā, kuram ir lepns, ass skatiens un arvien bālāka seja, acis ātri tiek nodurtas. Cilvēks pats, atceroties savas jaunības īpaši nepatīkamās sarkšanas reizes, var ar ilgām stāstīt, cik skaisti sarkani vaigi viņam kādreiz bijuši salīdzinot ar to melnīgsnējo izskatu, kāds ir tagad. Tas, kuram ir melnīgsnēja seja vai tumši riņķi ap acīm, jau noteikti atbaida cilvēkus. Atbrīvojot kaunu, tas pamazām izzūd.

Jo vairāk kauns nomoka dvēseli, jo vairāk cilvēks vairs nevēlas redzēt to, ko viņam nācies redzēt. Viņš nevēlas, lai viņa acis būtu pilnas ar kaunu, nevēlas kauna dēļ kļūt akls. Viņš vēlas neredzēt šo kaunu. Tā kā tikai akls cilvēks var neredzēt redzamo kaunu, viņš kļūst akls. Liels izmisums par kaunēšanos caur acīm var padarīt cilvēku aklu. Pārējais organisms var būt pilnīgi vesels, lai cilvēks varētu iepazit kaunu. Nevis saredzēt, bet sajust.

Lielākajai daļai cilvēku redze izzūd pamazām un pa daļām. Reizēm labāk, reizēm sliktāk. Tas nozīmē, ka tad, ja ir par ko lepoties tā, ka ar paceltu galvu var uzvaroši raudzīties citiem acīs, redze ir labāka. Ja nav, ar ko lepoties, tas nozīmē: ja jānodur acis, redze uzreiz ir sliktāka. Neatgriezeniskas izmaiņas rodas tam par spīti, jo neviens maņu orgāns nav kā gumijas lente, kuru mūžīgi var staipīt šurpu turpu.

Redze vienmēr ir saistīta ar aknu stāvokli. Vislielākais slepkava ir sabiedrības viedoklis jeb sabiedrības pozīcija. Aknas simboliski ir valsts jeb sabiedrība. Jo vairāk cilvēks baidās no sabiedrības viedokļa, jo vairāk tiek nogalinātas viņa aknas, kas nogalina arī redzi. Nav svarīgi, vai esat dzimtenē vai svešatnē. Ja baidāties no sabiedrības viedokļa, tiek bojātas gan jūsu aknas, gan redze.

Redzes un dzirdes zudums salīdzinoši maz traucē attīstīties kā cilvēkam. Ožas un garšas zudums traucē jau ievērojami vairāk. Taustes nāve ir vispārīga nāve.

Jutekļi un to iznīcināšana

Oža cieš, ja bērna interese par dzivi tiek uzskatīta par ziņkārību, par kuru viņš tiek kaunināts.

Tikai patoloģiska ziņkāre spēj saskatīt citā to, kā citā nav vai vēl nav. Vecāks, kurš uzspiež bērnam šādas rakstura iezīmes zīmogu, iesēj sēklu, kuru vēlāk pļauj. Ožas zaudējums nozīmē, ka cilvēkā ir gājusi bojā interese par dzīvi. Tas nozīmē: cilvēkā nav cerību. Viņš cer tikai uz citiem. Turklāt viņa ceribas balstās uz citu bezkaunības iznīcināšanas. Lai to izdarītu, par citiem jāzina iespējami daudz. Sava deguna bāšana visur, redzētā vienpusīga interpretēšana un citu nodēvēšana par bezkaunīgiem ir raksturīga ziņkārībai.

Ziņkārībai nav intereses par dzīvi. To interesē tikai sliktā padarīšana par neesošu. Tā kā tas nozīmē

dzīves iznīcināšanu, tad, lai viņš to varētu izdarīt mazāk, attiecīgi mazinās viņa oža. Tam, kura deguns nejūt, kur tas tiek bāzts, patoloģiskā ziņkārība nevar augt. Jo vairāk cilvēkam ir problēmu ar degunu zudušās ožas dēļ, jo mazāk viņš bāž savu degunu citu lietās.

Ožai ir daudz lielāka nozīme nekā tikai smaržu jušana. Oža ir viszemākā attīstības līmeņa maņa, kuras otrs gals ir visaugstākā attīstības līmeņa maņa. Tas ir septītais prāts, intuīcija, ārpusprāta maņa, kas dod bezemocionālas sajūtas par to, kam jāpievērš uzmanība.

Ja cilvēks nejūt smaržas, viņam ir ciet arī septītais prāts un viņš visu vērtē pēc viena mēra. Turklāt mērs ir viņa paša nejūtīgums. Konkrēta slimība, kas rodas ziņkārīgas sievietes meitai, ir endometrioze. Tā ir slimība, kuras gadījumā dzemdes gļotādas šūnas var nonākt visdažādākajās ķermeņa vietās. Nonākot dobumos vai audos, menstruāciju laikā tās asiņo, bieži radot nepanesamas sāpes. Ja jums ir endometrioze, pārbaudiet savas mātes ožu. Atbrīvojiet savas mātes patoloģisko ziņkārību. Šādi rūpēsities par savas ožas atjaunošanos.

Tēva neveselīgā, sievišķīgā ziņkāre iedarbojas tāpat. Turklāt ziņkārīgs tēvs vēl vairāk ienīst bērna ziņkārību un soda bērnu attiecīgi stingrāk.

Ožas funkcijas zaudējums padara cilvēku par pilnīgu materiālistu.

Tas, kura deguns strādā kā sunim un kuru smaržas tāpēc pārāk traucē, ir vēlme iegūt ideālo, tas nozīmē: pārāk labu dzīvi. Raugoties no smaržu pasaules aspekta, ideālais, perfektums ir kā gandrīz nemanāma rožu smarža. Sapņojot par ideālo, to gaidot, gribot un pieprasot, rožu smarža kļūst par koncentrētu eļļu, kas smaržo pēc mēsliem. Jūtot šo

smaržu un zinot, ka ir kauns, nepieklājīgi raucot degunu, apkaunot citu par viņa slikto smaku, tiek iznīcināta oža. Kad īpaši labā oža kļūst par īpaši sliktu, ir laika jautājums.

Smalkam cilvēkam kauns ir viss, kur ir atrodama dzīvnieka vai cilvēka ķermeņa smarža. Ja mēs pavaicātu: kāpēc dzīvnieki un cilvēki skrien šīs smaržas virzienā, varbūt nekaunētos tik iznīcinošā veidā. Neslēptu dzīvnieciskās smaržas aiz mānīgiem parfīmiem, lai pievilktu ienesīgāko preci. Nekļūtu bezkaunīgi, kas muļķo citus un beigās paši paliek par muļķiem, kas tiek izmantoti, jo deguns nav brīdinājis.

Jutekļi un to iznīcināšana

Garšas jušana cieš, ja bērna dabīgā skaistuma izjūta tiek nopelta, saucot to par neglītu, nepiedienīgu, prastu, bezgaumīgu.

Tikai bezgaumīgs pieaugušais, kuram ir garšas traucējumi, var kādu nosaukt par bezgaumīgu. Otra cilvēka nomelnotājs saskata otrā savus paša netīrumus. Viņš ēd neveselīgus ēdienus, saucot tos par veselīgiem. Taču sāk vemt, ja cits ēd veselīgi. Viņš uzspiež otram savu garšu un gaumi gan pie galda, gan paradumos, modē, vērtējot un lietojot dažādus mākslas priekšmetus.

Gaumes lieta būtībā ir garšas lieta. Tas, kurš uzskata sevi par bezgaumīgu lauķi, kaunas vērt vaļā muti. Ja retumis atver, jo nav varējis noturēt ciet, jūt vēl lielāku kaunu un cenšas vēl vairāk turēt mēli aiz zobiem. Jo vairāk vajadzigu lietu paliek neizteiktas, jo lielāki jūtīguma traucējumi cilvēkam rodas un cilvēks nemaz nejūt, kad uz mēles vai mutē rodas slimība. Tam, kuram ir kauns par to, ka viņš ar savu mēli ir galīgi sabeidzis dzīvi, rodas mēles vēzis.

Bērni ir savu vecāku garīgie skolotāji, tāpēc viņi jau no dzimšanas vērš uzmanību uz vecāku mazvērtības kompleksiem. Ja vecāki uzskata sevi par pārāk prastiem, kā dēļ viņiem ir problēmas ar sevis,

bērnu un mājas padarīšanu par gaumīgu un modernu, tad uz bērna mēles rodas sēnīte, kas saka: “Dārgie vecāki! Mode grezno ķermeni, taču iznicina Cilvēku. Izvēlieties, kas jums ir vajadzīgāks. Es savu izvēli esmu izdarījis.”

Jutekļi un to iznīcināšana

Tauste cieš, ja bērns tiek kaunināts par vajadzību visu aptaustīt ar rokām.

Pieklājīgs pieaugušais, kurš audzina savu bērnu par pieklājīgu, kaunina bērnu, kad tas izstiepj roku, lai kaut ko aptaustītu, sajustu, iepazītu. Jo lielāks ir vienprātīgo klausītāju skaits, jo vairāk bērnam liek sēdēt stūrī kā vecam cilvēkam un kopā ar vecīšiem apspriest bērnam neatbilstošas tēmas.

Stingra pavēle turēt rokas mierā liek bērnam turēt rokas mierā. Jo vairāk viņš par to tiek slavēts, jo vairāk viņš kļūst par neveikli. Tad viņš tiek saukts par neveikli, salīdzināts ar iespējami daudziem, kuriem rokas ir atvērtas jebkuram darbam, un netiek saprast tas, ka katra nākamā kaunināšana noved aizvien tuvāk situācijai, kad bērns nekad neko nesāks darīt ar savām rokām. Viņš nemana to, ka viņa rokas kļūst nejutīgas, kamēr tas kļūst par tādu nejutīgumu, ka nekas vairs neturas starp pirkstiem. Viņš nav pamanījis, ka ikreiz, kad viņam, citiem redzot, tātad kaunoties, bijis kaut kas jādara savām rokām, viņa nejutīgums ir palielinājies.

Ar rokām cilvēks tausta lietas, mācās tās pazīst un lietot. Dzīves uzskatīšana par svētu ļauj arī pret lietām attiekties ar maigumu, glabāt un novērtēt tas. Bērns, kas tver visu, kas pagadās pa rokai, galvenais, lai to dabūtu rokā, neprot novērtēt lietas, jo viņam netiek dota izvēles iespēja. Dēvējot to, kas interesē bērnu, par viennozīmīgi labu vai sliktu, izvēle tiek izdarīta bērna vietā, un tādējādi bērnam tiek atņemta dzīves iepazīšanas iespēja. Vērtējums ir kļuvis par pavēli vai aizliegumu. Tā viņš ari grābj

visu, nākamajā brīdī metot ārā no rokām, jo zina, ka nedrīkst.

Ja vecāki novāc no bērna sniedzamības attāluma visu, kas nedrīkst nonākt bērna rokās, šim bērnam var uzrasties milzīgs daudzums brīnumainu rotaļlietu, taču viņam nav izvēles brīvības un viņš nav apmierināts. Viņš nerod ne minūti miera, meklējot kaut ko, kurā ielaist nagus, lai to saplēstu, nomestu, atplēstu, sasmērētu, piebāztu. Skriešana viņam pakaļ un pastāvīga apsaukšana vēl vairāk pielej eļļu ugunij.

Vecāka klēpī vai garāmejot viņš var aizķert kaut ko, uzgāžot to sev uz galvas vai saplēšot. Ieejot veikalā, viņš grib visu un kliedz, ja nevar dabūt. Ja dabū, uzreiz zaudē par to interesi. Viņa uzvedība ir negaidīta un paniska tā, ka ar viņu nav iespējams doties ārpus mājas. Mājās viss novietots pie griestiem, lai bērns nevarētu dabūt. Jo lielāks viņš aug, jo vairāk viņš grib tikai to, kā nav.

Jutekļi un to iznīcināšana

Pieskārienu jušana ir vitāli svarīgākā maņa, kuras otrs gals ir sestais prāts jeb jūtu maņa.

Tā attīstās caur jebkādu fizisku kontaktu.

Jo mazāks ir bērns, jo vieglāk labojama šāda audzināšanas kļūda. Vēl labāk ir izvairīties no tās jau agrīnā vecumā. Tas nozīmē: tiklīdz bērns sāk pamanīt apkārtējo pasauli un gribēt to sev, viņam jāpavaicā: ‘Vai tev tas ir vajadzīgs?” Jūtot interesi par viņa vajadzībām, varat redzēt, kā bērns aizdomājas, kā viņš ar jūtām aptausta lietu un izlemj, vai paņemt to vai ne. Parasti viņš paņem vai vismaz aptausta, jo tā ir vajadzīga pieredze. Nākamreiz viņš raugās uz to pašu lietu jau mierīgi un nepieprasa to sev. Dodot izvēles brīvību 2-3 gadus vecam bērnam, bērns dažās nedēļās var mainīties līdz nepazīšanai. Protams, tas prasa no mātes lielu pacietibu.

Taustīšana ar rokam ir viena daļa no visa ķermeņa pieskārienu jušanas.

Dzīves iepazīšana, iegādājoties liekas lietas, rodas tad, ja bērnam nav normāla ķermeniska kontakta ar māti.

Cilvēka jūtas attīstās, kad

1.  viņš pieskaras citam vai

2.       ja cits pieskaras viņam, jo abos gadījumos viņš jūt savu sajūtu. Pirmais cilvēks, kura ķermeņa pieskārieni mums vajadzīgi un kura maigumu mēs gaidām, ir māte. Mātes ķermenis bērnam ir svētums, no kura bērns nekaunas. Ja māte kaunas, tad cieš bērna jūtas. Māte, kas stāsta, cik neglīta viņa ir, nodara bērnam pāri. Skaistums materiālam cilvēkam ir vērtība numur viens. Gan gudrība, gan bagātība ir viņa kalpi. Tāpēc māte, dēvējot sevi par neglītu, nekad nedrīkstētu iznicināt bērna jūtas.

Jutekļi un to iznīcināšana

Jo maigāks ir pieskāriens, jo možāka ir jūtu maņa un jo labāk tā attīstās.

Bērns pieskaras mātei un pēta viņa ķermeni, lai salīdzinātu radušos sajūtu ar to, kas rodas, kad viņš pieskaras savam ķermenim. Mātes kauna izraisītais nedabiskums rada zemapziņā esošu barjeru arī tad, ja bērns ir mazs un vēl neko nesaprot. Mātes koķetēšana, bērna kaunināšana kaut vai pa jokam jau var sabojāt attiecības. Mazs bērns, kas pats neattop pieskarties mātei, gaida, lai māte pieskartos viņam. Zīdaiņa jūtas cieš, ja māte dienas laikā nav pilnībā pārklājusi viņa ķermeni ar saviem glāstiem, apskāvieniem, bučām. īpaši svarīgi ir neaizmirst dzimumorgānus, jo tiem materiālā līmeni ir vissvarīgākā funkcija cilvēka dzīvē.

Jutekļi un to iznīcināšana

Kaunēšanās no jūtām un kaunināšana par tām iznicina mīlestibu, tas nozīmē dzīvi.

Ādas pieskārienu sajušanai ir vitāli svarīga nozīme. Uzbudinājums, kas rodas no otra ķermeņa maigas glāstīšanas, var pacelt cilvēku debesīs. Šādā maiguma bridi pirmo reizi radusies mīlestības sajūta glabā dzīvi un otru cilvēku kā vērtību, jo bez šī otrā viņš nebūtu iepazinis milestību. Šāda mīlestības iepazīšana sākas jau zīdaiņa vecumā, kad māte nekaunas uzlikt kailo bērnu uz sava kailā ķermeņa, maiguma brīžos būt ar viņu kopā gultā, pirtī, vannā. Šādi attīstījusies sajūta nezūd visas dzīves laikā. Varbūt māte dzīves laikā ir kļuvusi kašķīga un dusmīga, jūs varat būt aizmirsuši, ka viņa kādreiz jūs auklējusi, taču, ja jūs kaut vai pret kādu protat būt maigs un mīļš, tad ziniet, ka šādi viņa tomēr ir jūs auklējusi. Ja dzīve vai nāve ir šķīrusi jūs no mātes, tiklīdz piedzimāt, taču jums ir vēlme kādu apmīļot, tad ziniet, ka tas nāk no mātes. Piedodiet mātei visu, ko viņa jebkāda iemesla dēļ ir atstājusi nepadarītu.

Glāstot gludo, maigo, silto, mīksto un jauno ķermeni un sajūtot, cik miļš tas ir, attīstās mūsu jūtas. Glāstot otra krunkaino, raupjo, sasprēgājušo, dažādus laikus redzējušo ķermeni un sajūtot, cik miļš tas ir, arī attīstās mūsu jūtas. Abos gadījumos jūtam mīlestību, lai gan tauste abos gadījumos vēsta atšķirīgi. Var diskutēt par tēmu, vai jūtas tiek sauktas par prāta vai sajūtas izpausmi, svarīgi ir saprast, ka tās attīsta spēju just.

Ne vienmēr sajūtas vēsta par mīlestību. Tās var vēstīt arī par naidu vai jebkādām nenormālām attiecībām. Tomēr vienu tās vēsta noteikti: attiecības ir jāsaved kārtībā. Ja tas, kurš pieskaras citam,

atbrīvo sajūtu, kas vērtē otru, viņa attieksme pret otru mainās, jo viņa attieksme pret sevi jau ir mainījusies.

Ja māte kaunas no sevis, viņa kaunas no fiziskas tuvības ari ar vīru un bērniem. Tēvi ir spiesti tāpat kaunēties, īpaši tad, ja bērns ir pretējā dzimuma. Ja nekaunas, viņus tūlīt sāk turēt aizdomās par kaut ko, kā nav, taču kas var rasties, ja piespiež. Par maigumu nesaņēmušiem cilvēkiem, kas neprot būt maigi, kuru rokās saplīst viss, pat otrs cilvēks, tiek runāts arvien vairāk, taču viņi tiek mācīti arvien vairāk baidīties no citiem cilvēkiem un turēt tos aizdomās.

Vēloties, lai bērns būtu normāls, tiek darīts viss iespējamais, taču lietas notiek tieši pretēji. Tā vietā, lai klausitu savai sirdij un bērna teiktajam, tiek uzklausīti gudri cilvēki, kas stāsta, ka ķermenisks kontakts ar bērnu rada seksuālas fantāzijas. Māte, kas apkauno un atgrūž bērnu, īpaši zēnu, kas lien klēpī vai blakus un grib dot buču, iznīcina bērna svarīgāko jutekli, ar kura palīdzību viņš mācās sajust uzbudinājumu un kairinājumu.

Pieskaroties otram, mēs nedomājam, ka attīstām sevi. Mēs attīstāmies, ja izjūtam jūtas, ko esam paši sev radījuši. Ja mums ir bijušas vajadzīgas maigas, sirsnīgas jūtas, tad, mums esot maigiem pret citiem, šīs jūtas ir radušās. Tiklīdz esam gribējuši ar šo jūtu palīdzību padarīt otru par savu īpašumu, varam sajust, ka otrs nepieņem jūtas. Apvainojoties par to, pielīdzinām sevi otram un sākam viņu vainot. Secinājums: no šī viedokļa esam pret sevi akli, kurli, nejūtīgi, tāpēc nesaprotam arī sevi.

Kad citi jutekļi ir miruši, bet jūtas dzīvo, arī cilvēks dzīvo. Slims bērns mīlošas mātes klēpī jūt savas jūtas pret māti un atveseļojas pat bez zālēm.

Viņa asinsrite uzlabojas no tā vien, ka viņa vainas apziņa mazinājusies, atskārstot, ka viņš jūt pret māti mīlestību. Labās zāles nedara neko labu, ja māte uzskata bērnu par pārāk lielu, lai ņemtu klēpī, apskautu, noglāstītu sāpošās vietas un sabučotu.

Cilvēkam ar kaunināšanas dēļ notrulinātām jūtām vajadzīgas īpaši spēcīgas emocijas, lai viņa jūtas sāktu attīstīties. Viņš meldē erotiku un perversijas, ekstremālus pasākumus un bīstamus trikus. Viņam tas ir tas labais, kura vārdā ir vērts dzīvot. Ja viņš to nedabū, viņš to paņem. Kaut vai ar varu. Vienkārši kādu apskaut, samīļot, kādu mierīgi turēt pie savām krūtīm viņš neprot. Ja kāds stāsta, cik svarīgi ir tik un tik reizes dienā savu partneri vai dzīvesbiedru apskaut, tad viņš par to smīn. Viņš nejūt šādu vajadzību, jo viņam nav jūtu. Viņš pat neprot apskaut un nevēlas, lai ari viņš tiktu apskauts. Ja viņam kāds jāapskauj, viņš dara to tā, ka otra cilvēka kauli brakšķ. Palicis bez maiguma jau bērnībā, viņš vairs neprot sajust maigumu kā vajadzību vai novērtēt to. Gan pret sevi, gan pret citiem viņš attiecas kā pret miesu, kuru ņem vai pamet. Viņam nav kauna, viņam ir bezkaunība.

Vispārīgi tiek uzskatīts, ka otra cilvēka glāstīšana, samīļošana, apskaušana ir laba darīšana otram. Roka neceļas, ja cilvēks nav apmierināts ar otru. Patiesībā, pieskaroties otram, cilvēks iemācās izjust savas sajūtas. Katra pretestība pret otru ir pretestība savām jūtām. Protests pret otra labu darošo pieskārienu sākotnēji ir protests pret savām pāri nodarošajām domām, kas radušās no pāri nodarošajām jūtām.

Bērns, kuram nepietiek fizisku kontaktu ar māti un tēvu, sāk izjust attiecīgi lielāku interesi par savu ķermeni. Viņam pašam jābūt sevis kairinātājam un

pašam jāatbild uz šo kairinājumu. Viņam jābūt sevis uzbudinātājam un sevis apmierinātājam. Kaut kur taču pieredzei jārodas. Pretējā gadījumā nākotnē viņš var kļūt perverss. Vienalga, kuru variantu viņš izmanto, viņu arvien kaunina. Bērns ātri saprot, ka tad, ja neviens neredz, neviens arī nekaunina, un tad nav kauns.

Jo godīgāks un atvērtāks ir bērns, jo vairāk viņš tiek kaunināts. Viņa godīgums un atklātība tiek nogalināta. Nav brinums, katrs otrais pirmklasnieks jau kā vecs cilvēks spriež, ka dzīvei nav nekādas jēgas. Kāpēc piedzimt pasaulē, ja viss ir kauns? Kāpēc piedzimt, ja tevi tūlīt sāk nogalināt ne par ko. Pieaugošo vienīgā apziņa ir tā, ka viņiem vienmēr ir taisnība, taču tai pašā laikā viņu teiktais neatbilst darbiem. Bērns nesaprot, kāpēc pieaugušais, kuram ir problēmas ar savu kaunu, kaunina bērnu. Bērns taču sava kauna dēļ nedodas kaunināt vecākus. Bērns gribētu runāt par šo tēmu, taču pieaugušais nevēlas, jo tas būtu viņa kauns.

Jo absolūtākas ir cilvēka bailes jeb jo dogmatiskāka ir izpratne par dzīvi, jo vairāk viss ir kauns. Viņam ir vienādi traģiski dzīvot bez ķermeņa kontakta un ar ķermeņa kontaktu. Šāda cilvēka sekss ir izmisīgs kā nāves deja. Katra reize it kā būt pēdējā, kas, ja nenogalina, palielina kaunu. Cilvēkam, kurš seksā sacenšas ar kaunu kā nāvi, nerūp viņš pats. Labi, ja viņš rūpējas vismaz par to, lai no šāda seksa nedzimtu bērni. Drīz viņš aizmirst arī šo dzīves cilvēcisko pusi.

Jo gudrāks cilvēkam šķiet viņš pats, jo vairāk viņa jūtas attīstās, tikai pateicoties tam, ka viņš pieskaras citiem tikai ar saviem dzimumorgāniem. īpaši par to rūpējas vīrieši, jo viņi ir dzīves materiālās puses radītāji. Šādi sekss arvien vairāk kļūst par savas esamības izmisīgu pierādīšanu pašam sev.

Cilvēks, kurš traģiski cenšas atrast savas jūtas caur seksu, var nodarboties ar seksu kā īsts meistars, kas pilnībā pārvalda tehniku. Vienlaikus viņam var būt pretīgi, ja kāds pieskaras viņa ķermenim. Ja tas kļūst neizturami pretigi, viņš atsakās no seksa un ir šausmīgi nelaimīgs. Lai palīdzētu no kauna nejutīgiem cilvēkiem, seksoloģija pēta ķermeņa erogēnākās zonas, taču cilvēku, kurš kļūst arvien nejutīgāks, kādu dienu var pārņem niknums, ja kāds pieskaras viņa erogēnajai zonai. Viņam kļūst pretīgi. Dvēsele ilgojas pēc mīlestības, bet ķermenis ir kā miris.

Ja ar savu kaunu tik tālu nonākušam cilvēkam ir īpaši liela vajadzība realizēt savu seksualitāti, viņam rodas seksuāla nosliece uz mirušajiem. Nekrofilija ir slimīga seksuālā interese par miroņiem. Tikai mironis neapkauno viņa seksualitāti, un tāpēc viņš nodarbojas ar seksu ar mironi. No kā rodas nekrofilija? Tā rodas tad, kad vecāki apkauno dēla seksualitāti tik ekstremāli, ka dēlam sievietes ir tikpat kā mirušas. Neprotot saprast savas seksuālās vilšanās iemeslus, sekss tiek padarīts par noplicinātu ari bērnam. Sabiedrībā plaukstošā noplicinātā attieksme pret dzimumdzīvi vēl vairāk pastiprina problēmu.

Manipulēšana ar bērniem, izmantojot kaunu, var padarīt jauno cilvēku tik kautrīgu, ka viss viņa ķermenis nosarkst no domas vien, ka viņam kādam jādod roka vai kāds satver viņu pie rokas. Nerunājot par apskāvieniem, samīļošanu, buču, skūpstu. Ja bērnibā esat domājuši, ka tas ir tik liels kauns, ka jāmirst vai nost, jūs esat pamatīgi apkaunoti. Kauns padara cilvēku tik ekstremāli atturīgu, ka tad, ja pienāk tas, kuru viņš mil un gaida, viņš atgrūž nācēju ar savu būtību. Otrs jūtas tā, it kā būtu

atnācis pie mirstošā. Bailes padara cilvēku aukstu, taču kauns padara mirušu, un ar mirušo tik vienkārši kontaktu vairs neviens nemeklē. Šādi gaidas var kļūt par naidu.

Kauns palielinās, ja cilvēks kaunas par partneri. Partnerattiecības mēdz būt dažādas: ģimenes, dzīves noteiktas un seksuālas. Arī cilvēks un viņa ķermenis savā starpā ir vienlīdzīgi partneri, kuriem abiem nepieciešams otrs. Ja mēs kaunamies no sava ķermeņa, tad nogalinām savu jutīgumu pret to. Rūpējamies par citiem un esam nolaidīgi pret sevi.

Jo vairāk cilvēks kaunas no sava ķermeņa, jo mazāk viņam pieskaras. Par pieskaršanos ar mīlestību pat nerunāsim. Viņam var pieskarties vannas ūdens, duša, sūklis, pirtsslota, burbuļvanna, dvielis, taču ne roka. Izņēmumi ir seja, kakls un varbūt vēl kāda visiem eksponēšanai paredzēta ķermeņa daļa. Tikai tad, kad slimība pati aizšķērso ceļu, tiek pielikta roka. Šāda kaunēšanās no sava ķermeņa ir iemesls, piemēram, krūts vēža attīstībai sievietēm. Kauns, kas tagad iznāk ārā, var nogalināt cilvēku vairāk nekā slimība.

Ja cilvēks justu kaunu par to, ka viņš nemīl sevi, viņš iemācītos mīlēt. Tā kā viņš jūt lepnumu par to, ka viņš mīl citus, un tā kā viņš nezina, ka lepnība ir bezkaunība, kādu reizi viņa kauns atklājas. Sava kauna nomocīta sieviete grib, lai vīrietis mīlētu viņu redzami un sajūtami. Tas nozīmē: vīrietim būtu jāpadara sievietes kauns par neesošu, taču tas nav iespējams. Kauns, vienalga kā tas tiktu apspiests, katrā iespējamā gadījumā iznirst virspusē, lai ziņotu par sava gūsta problēmu, taču sieviete no tā secina, ka viņa ir vīrieša gūstekne. Tas sievietei ir kauns. Uzskatot vīrieša vajadzības par vēlmēm, viņa

grib atbrīvoties no tām. Attiecīgi viņa grib no tām tikt vaļā. Garīgs izmisums, kas kļūst par dvēselisku izmisumu, realizē savu vēlmi fiziskā līmenī. Rezultāts: sieviete atbrīvojas no savām krūtīm. Dažām doma vien par to rada tik šausmīgu kaunu, ka viņa drizāk nomirs nekā ļaus nooperēt krūtis.

Sieviete pievelk vīrieti, kā dzīvnieka mātīte pievelk tēviņu. Pati kaunas no savas rīcības, taču joprojām dara. Kāds tur brīnums, ka sieviešu dzimums tiek dēvēts par bezkaunīgu. Ja vīrietis sava kauna mazināšanai pirms atnakšanas pie sievietes ieskatās pudelē, tad tas ir sievietes kauns. Šādi labs cilvēks pieņem cita kaunu, nogalina sevi ar to, galvenais, lai būtu labāks.

Viens kaunas no viena, cits no cita. Nemanāmi arvien lielāka starp cilvēkiem izaug nāves siena. Jo vairāk viņi meklējuši viens otru, lai kļūtu dvēseliski tuvi, jo biezāka izaug siena, kas nomērdē visu svēto. Mīlestība arvien vairāk kļūst par nāvi, ar kuru katru dienu tiek izcīnīta gandrīz vai pēdējā cīņa. Neviens neiedomājas, ka labāk būtu atbrīvot kaunu.

Ļoti laba iespēja pieskārienu jušanas attīstīšanai un kauna mazināšanai ir dejošana. Tas, kurš kaunas dejot ar partneri uz deju grīdas, kaunas dejot ar partneri ari gultā.

Pastāv cilvēku grupas, kas izzina sevi, organizācijas, kurās sasveicināšanās un atvadīšanās notiek apkampjoties. Tas palīdz izkļūt no nelaimes ne vienam vien cilvēkam, kas sākumā citu apskāvienos juties kā kautrīgs neveiklis. Ja apskaujat kādu, tad ziniet, ka otrs sajūt jūsu apskāviena slēpto jēgu. Draudzīgs un silts apskāviens silda dvēseli, taču īpašniecisks apskāviens vienmēr izraisa protestu.

Dievināšana un nopelšana jeb sūtīšana lielā kaunā ir

viena veseluma divas daļas. Nesaprotot, ka nevar būt divu dievu, attīstīts cilvēks ir sācis dievināt darbu. Paaudzi pēc paaudzes arvien lielāks uzsvars tiek likts uz darbu, atstājot visu citu cilvēcisko dibenplānā. Tā darbs kļūst par arvien lielāku godu un lepnumu, taču bērnu dzemdēšana un sagatavošana dzīvei nelabojami kļūst par arvien lielāku kaunu. Pat tad, ja šāda attieksme tiek noliegta, ģimenei un bērniem atliek arvien mazāk laika, kas pierāda ģimeni slavinošo skaisto vārdu neatbilstību mūsdienās.

Vienalga, cik atturigs vai agresīvs ir par darba mašīnu kļuvis cilvēks, viņš arvien saka: “Kas nestrādā, tas ari neko nesaņem.” Viņam ir taisnība. Patiešām nesaņem. Dot viņš varētu, taču to viņš neprot. Darba mašīnas mīlestība ir darbs. Ja darba nav, tad tās apvaldītība kļūst par agresīvumu. Lai tas nenotiktu, viņš pats izdomā sev darbus. Pārvieto kaut vai zemes kaudzi no vienas vietas uz citu. Mīlošs cilvēks var stāvēt blakus un gaidīt, kad viņš sapratīs, ka viņu mīl, taču šāds laiks var arī nepienākt. Šādi mīlētāja mīlestība kļūst par naidu un darba mašīna var pašpārliecināti apgalvot, ka tā nemaz netiek mīlēta. Pēc viņas domām, gan mājas, gan sabiedrība sagaida no viņas tikai darbu.

Jo vairāk cilvēks strādā, jo nejūtīgāks un vienaldzīgāks viņš ir pret citu cilvēku jūtām. Pārstrādāšanās padara sievieti par darba dzīvnieku un vīrieti par mašīnu. Ja sieviete grib patikt vīrietim ar paaugstinātu pienākuma apziņu, ja viņa atzīst tikai vīrišķo domāšanu, ja viņa dara visu, lai būtu labāka, tad viņa neprot būt sieviete. Sieviete ar paaugstinātu pienākuma apziņu ir nevis dzīves radītāja, bet dzīves iznīcinātāja. Viņa ir mašīna, kas nedzemdē bērnus, un lieta, kuru vīrietis izmanto atbilstoši savām vēlmēm.

Pienākuma apziņa padara mīlestību par naidu.

Pienākuma apziņa padara par darbu visu, kas tiek darīts pienākuma apziņas dēļ. Piemēram: kas notiek, ja sieviete dzemdē, jo viņai jādzemdē? Viens, kas ir droši, viņai rodas starpenes plīsums. Par citām patoloģijām es šeit nerunāšu. Runāšu par starpenes plīsumu, jo grūtnieces vaicā, kā no tā izvairīties. Jo lielākā mērā dzemdēšana sievietei ir darbs, jo lielāks ir starpenes plīsums. Jo lielāka ir sievietes bezcerība, jo lielākā mērā dzemdēšana sievietei ir tikai viens liels un briesmīgs darbs un viņas starpenes plīsums var aizsniegties līdz taisnajai zarnai. Sievietes maksts un taisnā zarna kopā ir viens liels un briesmīgs dzīvībai bīstams tukšums.

Savulaik ginekologiem un vecmātēm visām dzemdējošām sievietēm veica starpenes iegriezumu, jo tika uzskatīts, ka tik un tā visām sievietēm starpene plīsīs. Taisna brūce sadzīst labāk, jo to ir vieglāk šūt. Vecas vecmātes atcerējās vecos labos laikus, tāpēc sievietēm, kas nonāca šādu vecmāšu aprūpē, paveicās. Laiks iet, un gan dzemdētāju, gan palīdzētāju protests pret šādu pavēli ļauj uzvesties citādi, taču vienlaikus līdz ar pienākuma apziņas uzvaras gājienu sievietes starpene ir arvien vairāk apdraudēta, vienalga, cik laba ir vecmāte. Kādas sāpes un jutīguma traucējumi nabaga sievieti vēlāk nomoka, to katra sieviete zina tikai pati. Ja viņa nekaunas dalīties savās raizēs ar vīru, tad piedzīvo pārsteidzošu atklāsmi, ka vīrietis nevēlas uzklausīt viņas teikto. Kāpēc? Viņš nevēlas justies vainīgs. Sievietes, neizdomājiet apvainojumus, bet sāciet atbrīvot savu stresu, un jūsu starpene izveseļosies.

Vīrietis darba mašīna ir savas sievietes darba dzīvnieka vissāpīgākais, toties vislabākais skolotājs, kas māca, ka cilvēkam jābūt viņam pašam un vispirms jāmīl sevi. Kas mīl, tam rūp un tas rūpējas. Tik daudz no cilvēka ir katrā cilvēkmašīnā vai cilvēkdzīvniekā, lai kādreiz atpazītu cita mīlestibu. Tā kā šim mērķim var būt nepieciešami gadu desmiti, lielākajai daļai nepietiek pacietības augt, nogatavoties, nobriest līdz šim laikam. Tas, kurš sevi ar pacietību nobriedinājis līdz izturības robežai, aizlaižas un varbūt līdz pat dzīves beigām neatrod sev atbilstošu pāri.

Jo gudrāka ir darba mašīna, jo ilgāk tā saglabā formu un skaistumu. Darba dzīvnieka forma turpretī ātri nodilst, īpaši, ja dzīvnieks veic vienkāršu ikdienišķu darbu. Šādi vīrietis darba mašīna kādā brīdī paraugās uz savu sievieti un atklāj, cik neglīta viņa ir. Kā es to neredzēju iepriekš! Viņš nesaprot, ka raugās uz sava darba rezultātu. Tā ir kā atkritumi, kas aiz viņa palikuši.

Sieviete, kas vēl nav kļuvusi par mašīnu, kuras jūtas vēl nav pilnībā mirušas, šādā brīdī ir spiesta atzīt, ka viņa visu savu dzīvi ir nodzīvojusi nepareizi. Viņa ir strādājusi kā dzīvnieks, lai izpatiktu vīrietim, taču vīrietis nekad viņu nav redzējis. Brīdī, kad viņiem abiem pienācis varbūt pēdējais laiks pieredzēt jūtas un vienam otru arī fiziski, vīrietim ir sācis patikt putniņš, kas bezrūpīgi čiepst uz zara. Vīrietis, kas jūt, ka nevar aizsniegt putniņu, noslēdzas sevī un sāk blenzt uz skaistām sievietēm, piemēram, televizorā. Viņa mazvērtības komplekss varbūt neļauj darīt neko vairāk. Ja sieviete godīgi izkliedz patiesību, vīrietis to noliedz, jo viņš jūtas grēcīgs skaistas sievietes dēļ savā dvēselē ir bijis neuzticīgs. Turklāt neviens no viņiem nesaprot, ka vīrietis cieš no tā, ka kļuvis neuzticīgs nevis sievietei, bet darbam.

Kāpēc tas ir tā?

Jo darba mašīna neredz darba dzīvnieku, bet darba dzīvnieks redz mašmu. Tikai tad, kad sieviete izdara pilnu apgriezienu un sāk rūpēties par savu ķermeni un dvēseli, vīrietis ierauga viņā sievieti. Vai šī sieviete vairs ir viņa sieviete, tā ir cita lieta. Parasti šāda sieviete atsakās no vīra vai viriešiem vispār, jo nejūtīga izmantošana viņai ir līdz kaklam. Jo augstāk šāda sieviete uzkāpj, jo dziļāk grimst viņas vīrietis. Izmisīgi sevis glābšanas pasākumi aizved cilvēkus no vienas galējības otrā. Jo vairāk sieviete kaunas no vīrieša tā, ka nevēlas viņu pat pazīt, jo vairāk vīrietis ilgojas tikai pēc šīs sievietes.

Darba dzīvnieka un darba mašīnas laulība bieži ir šāda. Arī tad, ja darba dzīvnieks ir vīrietis un mašīna ir sieviete. Divu darba dzīvnieku kopdzīves paisumi un bēgumi var mest lielus kūleņus, taču līdzīgs jutīgums ļauj viņiem dzīvot kopā. Darba mašīnu kopdzīve balstās uz racionālu lietišķumu, ko emocionāls cilvēks nespēj saprast. Līdz lietpratīgumam šādai kopigai eksistencei ir tālu. Darba mašīnas slēdz laulības līgumu, ko darba dzīvnieki nekad nevarētu iedomāties, un šajā līgumā var būt pat punkts, kas pieļauj abām pusēm zināmu seksuālu brīvību. Tā kā darīšana tomēr ir ar cilvēkiem, tad viņu brīvprātīgais, cilvēcību pazemojošais līgums agrāk vai vēlāk izjūk.

Darba dzīvnieki un mašīnas var dzīvot kopā vienā saimniecībā, taču iedomājieties, kādi izaug bērni. Darba dzīvnieku pārim piedzimst darba dzīvnieki, kas neprot pat sapņot par kaut ko citu kā dzīvniecisku darbu. Ja viņi kļūst gudrāki, tad sāk pretoties, tiklīdz viņiem liek strādāt. Ja vīrieša mašīnas sieva vēl nav pilnībā kļuvusi par mašīnu, tad viņiem piedzimst bērns, kas ir gandrīz mašīna. Tas notiek arvien retāk, jo cilvēks cilvēkā zaudē mašīnai cilvēkā. Cilvēki, kas par vissvarīgāko uzskata izsišanos ar darbu un nonākšanu uz zaļa zara, var pat nesaprast, ka ir kļuvuši par mašīnām. Darba dzīvnieka un mašīnas krustojumu nav grūti iedomāties, jo lielākoties mēs tādi esam paši. Visas mūsu cilvēciskās problēmas arī sākas no tā, ka mums ir pienākums kļūt par mašīnām.

Darba mašīna nesaprot, ko darba dzīvnieks no viņas grib, kāpēc viņš trinas gar to ar ikkatru vietu. Visi slavē darba mašīnu. Tikai darba dzīvnieks nav apmierināts, raud, pinkšķ, peļ, raizējas, vaino, ka netiek mīlēts. Darba dzīvnieks, kurš nespēj dot darba mašīnai mīlestību, jo mašīna to nepieņem, ir nelaimīgs, jo pārplīst no sevi sakrājušās mīlestības. Gribot mīlēt tieši šo mašīnu, viņš nedala savu mīlestību citiem. Gaida un cer neiedomājami ilgi, kamēr pārplīst. Tas nozīmē: saslimst.

Darba mašīna apliecina sevi ar darbu.

Darba dzīvnieks apliecina savas jūtas ar darbu. Viņš saprot otra teiktā jēgu un vajadzību. Ar mašīnu nav jēgas runāt mīklās, jo mašīna saprot tikai viennozīmīgu vārdu kā pogas piespiedienu, kas ir pavēle sākt kustēties. Tā var uzklausīt otra arvien biežāko sūdzēšanos un ļoti gribēt otram palīdzēt, taču dara to tikai tad, ja otrs skaidri pauž savu gribu. Nākamajā brīdī viss ir pa vecam. Darba dzīvnieks nedod pavēli: mīli mani vai: pieņem manu mīlestību. Labākajā gadījumā viņš var pateikt: tu manī nemīli, pašam no kauna gandrīz iegrimstot zemē. Tā kā šāds izteikums ir fakta konstatācija, nevis pavēle, mašīna to nesaprot. Mašīna, pēc viņas domām, mīl. Turklāt viņai ir taisnība. Tā arī mīl. Tas, ka gadu gaitā varbūt tikai darbu, tā ir cita lieta.

Darba dzīvnieks ar darbu pauž savas sajūtas.

Darba mašīna ar darbu pauž savu gribu. Arī gribu mīlēt. Tā nejūt, ka vēlme padara mīlestību par fiziskā ķermeņa iegūšanu. Ne cilvēks, ne dzīvnieks necieš šādu mīlestību.

Mašīnu nav vērts vainot jūtu trūkumā. Tik un tā mašina nesapratīs. Ja vainojat, tad iecērtat tai brūci, kura jums pašiem jāsadziedē, jo pretējā gadījumā mašīna nestrādās. Dzīvnieku brūces sadzist pašas, taču dzīvnieka ievainošana nelaimīgā kārtā raksturīga ar to, ka viņš atceras, ko jūs viņam nodarījāt. No tā ir atkarīgas jūsu tālākās attiecības. Ar mašīnu tā nenotiek. Jo vecāka tā ir, jo vairāk tā neko neatceras. Tas nozīmē: cilvēkmašīna bez lūgšanas prot saprast un piedot daudzas lietas dzīvē. Pārējās lietas tā grib vienkārši aizmirst un arī aizmirst. Šādi mašīna gūst mieru sirdsmieru. Tā nejūt, ka tas nav dvēseles miers. Tai ir vienalga, galvenais, lai tas būtu miers.

Cilvēkmašina ir savu principu jeb zināšanu upuris. Zinot, ka tā ir slavēta tikai par darbu, nezinot citas vajadzības, tā liek sev strādāt, lai apliecinātu savu mīlestību. Tā nezina, ka par mīlestību neviens neslavē.

Apliecināšana ir ikdienā svarīgākā visslepenāk uzkrātā atriebības enerģija.

Apliecināšanas ziņo ar maziem, asiņojošiem, darbā gūtiem ievainojumiem. Ja no tiem neizdara secinājumus, tie sakrājas kā kuņģa slimības, ar kuru saistīta asins izdalīšanās. Ja tās tiek uzskatītas tikai par materiālām slimībām, tās sasummējas kuņģa vēzī. Vēzis var gadu desmitiem sūtīt brīdinājumus, bet mašīna tādiem sīkumiem nepievērš uzmanību. Savas personas un mērķu svarīguma pārvērtēšana rada spriedzi vēdera augšdaļā, pilna vēdera sajūtu, liek vēdera augšdaļai piepūsties, taču cilvēks uzskata to par aptaukošanos. Sevis aizsardzībai ieslēdzoties sevī, viņš arvien vairāk liek sev strādāt, lai apliecinātu, ka es esmu labāks, nekā tiek uzskatīts. Rezultāts var but zināms, taču cilvēks netic tam, kamēr nelaime ir klāt.

Cilvēkam kļūstot par mašīnu, noteicošā nozīme ir zināšanām. Paaudzē pēc paaudzes fiksējas absolūta, noteikta pārliecība, ja vīrietim jānodrošina ģimenes dzīve. Visi zina, ka tas ir tā. Patiesībā vīrietim tas nav jādara. Vīrietim VAJAG to darīt KOPA AR SIEVIETI, jo ģimene sākas no sievietes. Sieviete rada saturu, vīrietis formu. Viņi kopā ir viens veselums. Ja viņi apspriež viens ar otru savus plānus, viņi īsteno savu kopīgo plānu, un abi ir apmierināti. Ja viņi pieķeras savām zināšanām, nezinot, ko tās nozīmē un ka otrs pret tām attiecas, pat vislabākais plāns paliek nerealizēts.

Katra fiksēta, noteikta pārliecība ir idee fix, uzmācīga ideja, kas neatlaiž cilvēku, kamēr cilvēks nav atlaidis viņu. Apziņa, ka vīrietim jānodrošina ģimenes dzīve, padara vīrieti par mašīnu, kuras visu darbību un darbu vienīgais mērķis ir dabūt naudu, par kuru dabūt nekustamu īpašumu. Tā kā nekustamais īpašums padara cilvēku par ieslodzīto, kam jāvergo savam nekustamajam īpašumam, tad, jo lielāka pienākuma apziņa cilvēkam ir, jo drošāk viņš iegūst ar uzmācīgām idejām saistītu slimibu šizofrēniju. Vai, ja viņš to nedabū pats, tad to dabū viņa bērni.

Ja tēvs un māte ar saviem mērķiem jeb uzmācīgajām idejām ir kā šizofrēniķi, tad bērns ir šizofrēniķis. Bērna naids pret to, kas padara viņu nelaimīgu, var būt tik liels, ka viņam rodas uzmācīga ideja iznīcināt gan nekustamo īpašumu, gan mājas, gan ģimeni. Daudzi bērni ir kā ļaunie gari, kas liek vecākiem tā sastrīdēties, ka viens no vecākiem pamet ģimeni. Šīs sliktās lietas labā puse ir tā, ka bērns nesaslimst ar šizofrēniju. Šajā ziņā vecākiem nav jājūt kauns par bērnu. Ja viņiem ir kauns vienam par otru, tā jau ir viņu savstarpējā lieta. Bērns vecāku garīgais skolotājs ir izdarījis labu vismaz sev. Tas, ka ļoti pretīgā veidā, ir cita lieta. Taču vai uzticība mērķim, kas iet pāri līķiem, nav egoisms?

Ģimenes garīgās veselības saglabāšanai nepieciešami pasākumi un rīcība, kas nav saistīta ar naudas pelnīšanu. Vaļasprieks, kas piedāvā baudu un ir saistīts ar naudas tērēšanu, var saturēt ģimeni kopā pat tad, ja naudas tērēšana izraisa strīdus. No garīgām slimībām tas pasargā noteikti. Pretēji: visa pārrēķināšana naudā, atteikšanās no dažādiem vaļaspriekiem un izklaidēm bagātības sasniegšanas vārdā padara traku. To, kurš īstajā brīdī aizmūk no šādas ģimenes, var uzskatīt par traku, taču patiesībā tā varbūt ir viņa pirmā gudrā rīcība.

Ģimene sākas no vecākiem. Tēvam darba mašīnai ir kauns, ja viņa bērni ir slinki un dumji. Slinkums un dumjība ir kauni, kurus viņš neatļaujas. Tā kā viņš nepazīst šīs enerģijas sevī, viņam ari nevar rasties doma, ka varbūt mans slinkums un dumjība ir iedzimusi bērnos. Patiesībā ir, taču tas tiek slēpts aiz strādīguma un iekalšanas. Un, jo vairāk no tā kaunas, jo dedzīgāk slēpj. Kļūstot par mašīnu, izzūd jūtas, un cilvēks pat neiedomājas, ka viņā var mājot slinkums. Slinkums ir apspiesta vainas apziņa, taču cilvēks nejūt to, jo viņš droši zina, ka ir čakls. Visi taču tā uzskata. Šādi kauns kļūst par bezkaunību jeb jauna limeņa lepnību, kas nozīmē vēža rašanās sākumu. To dara lepošanās ar kaunu, kuru neuzskata par kaunu.

Jo lielāks ir cilvēka pozitivums,

jo vairāk tas patiesībā ir negativuma neapzināta slēpšana.

Tās ir bailes, ka patiesība nāks gaismā.

Sieviešu dzimuma mazvērtības komplekss provocē sava pārākuma pierādīšanu par katru cenu. Kauns būt sliktākai, vājākai, dumjākai padara sievieti par rijīgu, aktīvu, alkatīgu, kareivīgu darba dzīvnieku. Sievietes ātrai pārvērtībai par mašīnu traucē viņas emocionālā vainas apziņa ģimenes un bērnu priekšā, taču darbs iegūst, ja sieviete uzskata sevi par attīstītu Cilvēku. Šādi katra nākamā sieviešu paaudze nonāk arvien tuvāk kritiskajai robežai, kad mašīnsievietei vairs nav vajadzīga ģimene. Lepošanās ar ģimeni kļūst par ģimenes noliegšanu, jo kāpēc veidot ģimeni sev par apkaunojumu. Šādā stāvoklī nonākusi sieviete, kas jaunībā muļķības dēļ radījusi bērnus, var pamest ģimeni, un viņai nebūs nekādu sirdēstu. Viņa mētājas savā dvēseliskajā tukšuma un meklē mīlestību tur, kur to nevar dabūt: pie vīrieša darba mašīnas.

Tam, kurš vēlas lepoties ar ģimeni, ģimene un bērni kļūst par darba objektiem. No dienas darbiem nogurusi sieviete, kas steidz darīt mājas darbus, ārēji rūpējas par ģimeni, taču patiesībā to visu dara, lai nenonāktu kaunā. Mērķis nenonākt kaunā nosaka līdzekļus. Mātei vairs nav laika pieskarties bērnam vai izbaudīt bērna pieskārienus. Viņa nepamana, kā bērns sāk turēties no viņas pa gabalu. Ja pamana, tad varbūt atviegloti uzelpo, jo tagad viņai ir vieglāk. Kādā bridi bērns vairs nevēlas pieskarties mātei. Ko tu baksti vētru, pašam būs slikti! Drīz bērns negrib, lai māte viņam pieskartos. Ja mātes pieskāriens ir vērtējošs, pāridarošs, velkošs, stiepjošs, grūdošs, sodošs, tad bērns to nevēlas. Rezultāts ir cilvēks, kas necieš maigumu. Nedod maigumu un nevēlas, lai pats tiktu apmiļots. Māte var viņu pat neieredzēt.

Ja bērns ļoti grib iegūt tikai savas mātes mīļumu, taču citus vispār nelaiž sev klāt, tas nozīmē, ka šī bērna māte ir saņēmusi pārāk maz maiguma no savas mātes, kas bijusi darba dzivnieks. Mātes mīļumu ir aizvietojušas vecmāmiņas, aukles, audzinātāji, kas varēja būt ļoti labi cilvēki, taču viņi nav māte, caur kuru bērns ieradies šajā pasaulē. Tātad: bērna protests pret svešu cilvēku mīļumu ir protests pret to, ka viņa mātes puses vecmāmiņa ir darba dzīvnieks vai mašīna.

Ja ģimenē ir dēli, māte atviegloti uzelpo, jo atbilstoši vispārizplatitiem uzskatiem dēlus nedrīkst lutināt. Tikai skarbai un askētiskai audzināšanai jāpadara vīrietis par stipru vīrieti. Arī ciešanas no sava aukstā un skarbā vīra neliek mātēm domāt citādi. Neviena māte darba dzīvnieks neatzīs, ka viņa ir uzaudzinājusi tādu dzelzs dēlu, kura stūrainums nodara tādas sāpes vedeklai, ka vedekla pamet vīru. Viņa kaunas redzēt savas kļūdas, viņa nevēlas palielināt savas sirds mokas, tāpēc labāk vaino vedeklu. Tomēr arī šī kļūda ir labojama. Tas, kurš to atzīst, labo šo kļūdu.

Maiguma trūkumā uzaugušā cilvēka bērnā var būt vēl lielāks protests pret maigumu. Šāds bērns bēg no katra pieskāriena, negrib klēpī, sāk paniski kliegt, ja ne tikai svešinieks, bet pat viņa māte glauda tam galvu, grib apskaut vai sabučot. Mājās miera nolūkā viņi turas pa gabalu no bērna un brīdina ari svešiniekus. Ādas slimību rašanās atrisina problēmu: dermatoloģiski slimam cilvēkam neviens nesteidz pieskarties. Šāds cilvēks noteikti stāsta, ka viņam mājās patiesībā nav bijis ne maiguma, ne mīļuma. Tas ir viņa skaidrojums, attaisnojums un pašaizsardzība, ja kāds pieprasa viņam maigumu. Patiesībā viņam ir taisnība, jo viņš ir to jūtu summa, kas piemīt viņa vecākiem, kuri kaunas no savām jūtām.

Tikmēr, kamēr šāda cilvēka jūtas nav pilnībā gājušas bojā, viņš grib nodarboties ar seksu. Vīriešu vēlme pieskarties sievietei tikai ar dzimumorgāniem ir sekas tam, ka viņa vecāki kļuvuši par darba dzīvniekiem. Cilvēks, kurš pārvērties mašīnā, nevēlas pat to, arī ja viņš nav impotents. Darbā pārslogotas sievietes vairs nevēlas nodarboties ar seksu, jo tas viņām šķiet bezkaunīgs darbs, kas nolaupa jau tā mazo miega laiku vai jau tā niecīgo iespeju pabūt kopā ar bērniem vai sevi. Tomēr dzīve ir jānodzīvo.

Nerealizēta seksualitāte rada seksuālas fantāzijas. Jo lielāks ir kauns par seksualitāti, jo lielāka ir letarģijā esoša seksualitāte, kas pati sāk sevi realizēt. Rodas instinktīva darbība zemapziņā. Ja vēlāk no tās kaunas, tā realizējas sapņos vai miegā. Šādi sievieti no miega uzmodina maksts kontrakcijas, kas var būt tikpat patīkamas kā seksuālais akts vai tikpat nepatīkamas kā kauns par šādu bezkaunību. Sieviete, kas izmisīgi padarījusi sevi par morālu, var gūt psiholoģisku traumu, jo viņa ir bezspeciga pret sava ķermeņa vajadzībām, taču gan lepnība, gan kautrība neļauj pašai būt aktīvākajai pusei. Šadi vīrietis paliek nepamodināts un dzimumdzīve nenodzīvota. Ar kaunu nogalinātas seksualitātes dzimumhormonu piliens mēslu veidolā paliek ķermenī un mērdē to.

Sievietēm, kuras sevi pieķērušas sliktā paradumā un kuras sevi vel joprojām uzskata par morālām, miegs vainas apziņas dēļ noteikti kļūst trauslāks. Drīz viņa gūst nākamo šoku, kad atklāj, ka vīrietis miegā onanē. Sievietei ar nerealizētu

seksualitāti virieša onanēšana ir skaidra zīme par to, ka vīrietis viņu negrib. Cik šausmīgi: vīrietis labāk nodarbojas ar masturbāciju. Sievietes šoks ir vēl lielāks, ja vīrietis neatzīst vainu. Vīrietis, kurš onanējis dziļā miegā, notikušo neatzīs nekādā gadījumā. Pirmkārt, tāpēc, ka viņš neko neatceras. Otrkārt, tāpēc, ka viņš vienmēr ir nopēlis onanēšanu, viņam ir dergusies jebkāda pašapmierināšanās. Treškārt, viņš ir pieredzējis savas impotences simptomus un cenšas, apspiežot dzimuminstinktus, atbidīt šo nelaimi iespējami tālā nākotnē. Tāpēc izslēdz, ka viņš varētu pats kairināt savus dzimumorgānus.

Šādu problēmu saknes vienmēr atrodas bērnībā. Jo vairāk māte ir vēlējusies būt lepna par savu dēlu kā vīrieti, jo vairāk dēls ir baidījies nonākt kaunā mātes, sievas, sievietes priekšā. Šāda vīrieša ego atceras katru reizi, kad sieviete ir atteikusies no seksa. Ego baidās no pazemojuma, tāpēc tas nemaz neinteresējas par iemesliem, kāpēc sieviete tā darījusi. Ej nu sazini, varbūt izrādās, ka vīrietis pats ir vainīgs. Egoisma raksturīga iezīme tas pat necenšas labot lietu. Ja viņš to darītu, tas nozīmētu, ka viņš atzīst savu vainu. Klusēšana ir sava veida pašaizsardzība un vienlaikus atriebība otram par to, ko otrs nav darījis.

Sieviete varēja atteikties noguruma dēļ, baidoties no grūtniecības vai slimības rezultātā, taču vīrieša ego tika iedragāts tik spēcigi, ka viņš vairs nekad nezemojas sievietes priekšā. Ir vīrieši, kuru nepiedošana, tas ir, egoisms ir tik liels, ka viens sievietes atteikums radījis vīrieša impotenci. Sievietes kauns neļāva runāt, tāpēc viņa attiecīgajā brīdī nevarēja nodarboties ar seksu. Vīrieša lepnība neļāva pavaicāt sievietei, kur slēpjas problēma. Kopā tai būtu atrasts risinājums. Neatrisinātas problēmas rezultātā abi līdz mūža galam cieš no savas nerealizētās seksualitātes, izdomājot neesošus, pazemojošu iemeslus, kāpēc otrs nevēlas nodarboties ar seksu.

Nav neiespējams, ka to, kā mājās nepietiek, viņi dodas meklēt citur.

Šādi lepnība par vienu darbu pārvēršas kaunā par otru darbu, kas pats par sevi nav darbs.

Mīlestības kļūšana par darbu ir grēcīga cilvēka grēku izpirkšana.

Grēcīguma sajūta no tā tikai pieaug.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Vēlu vakarā piezvanīja kāda jauna sieviete un īpaši klusi un mierīgi vaicāja pēc dr. Vilmas. Kad atbildēju, ka klausos, uz bridi iestājās klusums. Cilvēks neticēja, ka mani var tik viegli sasniegt. Viņa nezināja, ka tad, ja kādam vajadzīga palīdzība, dzīve palīdz.

Brīdis klusuma, un tad viņa, it kā garāmejot, it kā runājot par kādu trešo, sacīja, ka viņai neesot citas izejas pamest visu. Pavaicāju: “Kādu nebijušu lietu jūs esat paveikusi, ja varat būt pārliecināta, ka pirms tam neviens neko tādu nav darījis?’’ Atkal brīdis klusuma un atbilde: “Es masturbēju. Baznīcā teica, ka šo grēku nomazgājot tikai nāve.” Es nebiju pārsteigta, jo ar šādu attieksmi biju saskārusies arī agrāk.

Pavaicāju: “Vai jūs vakaros mazgājat sava ķermeņa apakšdaļu?” “Mazgāju gan,” skanēja pārsteigta atbilde. “Mazgājot jūs pieskaraties saviem dzimumorgāniem, lai attīrītu tos no fiziskās netīrības. Jūs masturbējāt, lai pamodinātu no letarģijas savas jūtas, lai dzimumorgāni attīrītos no dvēseliskās netīrības kauna. Vai tāpēc ir vērts mirt? Var būt tas drīzāk ir sākums jūsu sievietes dzīvei?” Tālāk runāju ar sievieti, no kuras dvēseles pamazām it kā atdalījās smags, sarūsējis dzelzs gabals. Izrādījās, ka lietišķa un prātīga sieviete bija nokļuvusi nežēlīgu dogmu nagos. Ja cilvēks ir viens, tā var notikt ar jebkuru.

Rūsa ir novecojušu zināšanu enerģija. Jo vairāk cilvēkā mīt dogmatiski uzskati, jo vairāk viņā sakrājas arī rūsa.

Dogma ar cilvēka stiprību dara to pašu, ko rūsa dara ar dzelzi. Pienākums par dzīves cenu izpirkt savu grēku var novest cilvēku lidz pašnāvībai.

Pienākuma apziņa ir stress, kas padara cilvēku par nejūtīgu mašīnu. Kauns būt par cilvēku, kurš ignorē pienākumus, nostiprina šo procesu. Mašīnu interesē tikai darbs, jo kustība nozīmē būšanu dzīvam. Dīkstāve, atpūta, gulēšana mašīncilvēkam ir tas pats, kas nāve. Viņš sadusmojas, ja tiek vilināts vai piespiests atpūsties. Pat ieteikums var viņu aizkaitināt. Šādi izpaužas viņa neapmierinātība, kas pārvērš nejūtību sāpēs.

Kustības īpatnības izpaužas locītavās. Kauns izpaužas izžūšanā. Noteiktas locītavas gļotādu izžūšana nozīmē: cilvēkam ir kauns melot, ka viņam kaut kas nepadodas, taču godīgs viņš arī nevar būt. Problēmas atklāšana būtu trakāka par nāvi. Šīs lietas iedarbināšana ar spēku ir tas pats, kas izžuvušu locekļu virsmu savstarpējā berzēšana ar spēku. Kas notiek, ja divus sausus koka gabalus berzē vienu pret otru? Gan jau zināt, ka drīz iedegas uguns. Šāda uguns locītavās ir iekaisums. Ugunīgas sāpes ir skolotājs, kas māca: “Atsakies no savu problēmu risināšanas ar spēku. Atbrīvo savu lepnību un kaunu, gan jau tava takta izjūta pateiks, kā iet tālāk kā cilvēkam.”

Cilvēks sastāv no primitīvās un inteliģentās puses. Primitīvs cilvēks mūsu vidū ir kā mehāniska mašīna, kas strādā tikmēr, kamēr tās kustīgās detaļas ir nodilušas. Pat bez iekaisuma. Ja par viņu rūpējas, viņš iztur ilgāk, taču viņš pats par sevi nerūpējas. Tāpat kā mašīna. Ja viņš ir saslimis, tad viņš pieprasa, lai citi padarītu viņu veselu, jo viņš pastāvīgi visu darījis tikai citu labā. Neviena mašīna taču neko nedara sev. Izdilušas locītavas, kas tiek aizvietotas ar mākslīgajām, ir pazīme primitīva cilvēka kļūšanai par mašīnu.

Tas, kurš baidās no savu vecāku savstarpējās skriešanas pretējos virzienos jeb saskriešanās, kas tiek darīta kopīga mērķa vārdā, cenšas rīkoties pretēji vecākiem. Rezultāts ir atkārtota pretēja rīcība un attiecīgās locītavas sadursme jeb stīvums. Tas visbiežāk notiek ar gurnu locītavām, jo gurnu locītavu saslimšana izpauž skriešanu skriešanas dēļ, savu kustības vajadzību upurēšanu citu skriešanai pretējos virzienos.

Inteliģents cilvēks mūsos deldē smadzenes, lai izdomātu, kā iespējami ātri padarīt dzīvi vēl labāku. Viņš var valstīt sevī domas tā, ka smadzenēs tiek iebrauktas sliedes. Rezultāts ir Alcheimera slimība, kas iznicina spēju domāt. Nodilušas smadzenes ir pazīme tam, ka inteliģents cilvēks kļūst par mašīnu, bet tās nav iespējams aizvietot ar mākslīgajām smadzenēm. Toties ir cerība, ka bojā gājušos smadzeņu audus būs iespējams ataudzēt. No apziņas, ka smadzeņu audi ir atjaunojami, inteliģentā mašīna sāk vēl vairāk noslogot savas smadzenes, nesaprotot, ka bojā gājušo smadzeņu šūnu aizvietošana ar audu kultūru, kas ņemta no embrija, ir tas pats, kas dzīves pieredzes bagāta cilvēka smadzeņu daļēja aizvietošana ar augļa smadzenēm. Kā vecs cilvēks tiks galā ar augļa smadzenēm, par to savu smadzeņu iznīcinātāji sākotnēji nedomā. Labam cilvēkam ir tiesības pieprasīt, lai par to domā zinātnieki.

Mašīnai nevajag, taču cilvēks, kurš kļuvis par darba dzīvnieku, grib ari ēst un atpūsties. Jo vairāk viņš strādā, jo vairāk grib arī ēst un atpūsties. Diemžēl diennakts nav garāka par 24 stundām. Pagarinot darbadienu uz miega rēķina, cilvēks sāk ēst ātrāk un vairāk. Ēšana kļūt par rīšanu, ka kaitē vielmaiņai. Nākamreiz darbadiena tiek pagarināta uz ģimenes un bērnu rēķina. Dzīvesbiedram pašam jāzina, kas jādara, un bērniem pavēles tiek izdalītas rakstiski vai pa telefonu. Dzīve arvien vairāk kļūst par savstarpēju dzīvošanu garām. Maigums un mīļums, no kura trūkuma cilvēki cieš

arvien vairāk, vairs netiek dalīts citiem, jo nav nekā, ko dalit. Turklāt cilvēki iemācās lepni stāvēt tam pāri. Sekas kļūšanai par mašīnu var būt briesmīgas.

Par mašīnu pārvērtušās cilvēka ego var būt tik liels, ka viņš ne tikai neredz otra cilvēka darbu, bet arī otru cilvēku pašu. Ja otrs nedara tieši to pašu darbu un tieši tikpat daudz, viņam nav nekādas vērtības. Par mašīnu kļuvis cilvēks ir egoists, kas pielīdzina otru cilvēku viņam darbam. Viņš nedod atlaides ne bemiem, ne sievietēm, ne vecajiem, mazajiem, vājajiem vai slimajiem. Viņa kredo ir viens: ja esi, tad dari. Un, ja nespēj darit, tad vācies pie velna. Ja otrs, dzīvojot viņam blakus, grib saturēt kopā ģimeni, viņam jāklūst par mašīnas vergu. Vergs blakus mašīnai ātri izdilst un nomirst. Mašina tāpēc nogāžas četrrāpus, jo pamats ir zudis. Bieži egoisms neļauj ari atzīt, ka cilvēks ir dzīvojis uz cita rēķina. Viņam jāatrod sev jauns upuris. Bieži tas ir vecākais bērns ģimenē. Un, ja ģimenē ir tikai viens bērns, cieš viņš.

Blakus mašīnai nekādā gadījumā nedrīkst kļūt par vergu sevis pazemotāju, tikai tās vēlmju piepildītāju, jo vergu nevar mīlēt. Tas tiek izmantots. Visvairāk cilvēku deldē, burza, spiež vienpusīga sirsnīga attieksme, mīlestība bez pretmīlestības. Neatbrīvojot savu mazvērtības kompleksu, varam mīlēt no visas sirds, taču mīlestība nenonāk līdz otram. Viņš paliek riņķojam sevis žēlošanas mirušajā aplī, un otrs var būt vienalga cik atvērts un gaidīt manu mīlestību, taču, ja es, ar vienu roku dodot, ar otru roku to tūlīt velku atpakaļ, tā nav sasniegusi adresātu. Otrs var būt jebkāda darba mašina, taču tik lielā mērā, cik viņš dzīvo, viņā ir ari cilvēks, kas atveras, ja tiek patiesi mīlēts. Tas, ka laika gaitā atvēršanās kļūst arvien grūtāka, ir cita lieta. Tāpēc arī nepieciešams mācīt mīlestību jau bērnībā.

Ko darīt, ja tā darit nav parasts un jūsu tuvinieku lokā ir šāds auksts un skarbs cilvēks?

KAUNS BUT CILVĒKAM

Cilvēks baidās no tā, ko viņš nepazīst.

Cilvēks, kurš kļuvis par mašīnu, baidās no jutām. Viņš nebaidās darba, jo savu darbu viņš zina. Viņš nepieskaras otram vienkārši tāpat, lai sajustu sajūtamo. Ja viņš pieskaras otra ķermenim, tas automātiski kļūst par darba objektu, ar kuru tiek strādāts. Šādi viņš var darboties ar cilvēku kā grāvracis, atslēdznieks, buldozers, miesnieks vai piekopt garīgu vardarbību, sasienot cilvēka smadzenes mezglā.

Ja šāds speciālists ir jūsu mājās, nelabojami sākat izvairīties no kļūšanas par viņa darba objektu. Ja arī esat vienu reizi lūguši viņa palīdzību un tā bijusi saistīta ar pieskaršanos jūsu ķermenim, piemēram, jūsu sāpošā skausta masēšanu, turpmāk labāk lietojiet pretsāpju līdzekļus. Tas, kurš skatās no malas, nesaprot, kāpēc. Viņš taču labi izmasēja jūsu muskuļus. Izmasēja gan, taču pats viņš bija kaut kur citur, piemēram, skatījās televizoru. Šādi viņš ietaupīja laiku, taču iznīcināja cilvēku. Turklāt to, ko viņš nenodeva otram, viņš neieguva ari pats. Viņš baidījās un kaunējās no jūtām, masēja jūs kā māla gabalu un ne juta neko. Esat šokēti, jo, neapzinoties savu vēlmi, cerējāt ar šī fiziska kontakta palīdzību sajust viņa jūtas. Tāpēc viņa vienaldzība un nevērība ir īpaši ievainojoša.

Ja jūs būtu attiekušies pret viņu bez aizspriedumiem un ja jums nebūtu bijis kauns lūgt citu palīdzību, jūs būtu pratusi pieņemt to, kas ir viņā kā cilvēkā, par spīti visam. Mēs gaidām no otra, lai viņš būtu maigs un aprūpētu mūs, taču vai mēs pašas esam tādas? Dzīve gan sākas no sievietes, un sievietes jūtas ir noteicošās, taču, ja vīrietis ņem vērā, ka vīriešu dzimums ir ilgstoši pazemojis sievietes un viņas nespēj uzreiz atrast sevi, vīrietis ir atklajis savas jūtas. Vispirms līdzjūtību, kas kā vienīgās jūtas Jauj izjust otra jūtas. Gan jau tad atveras ari sieviete. Sieviešu dzimuma vēsturisko atmiņu Joti ievaino pazemojums. Vīrietis, kas pazemo sievieti, vēl vairāk pazemo pats sevi. Sievieti fiziski vai dvēseliski pazemojis vīrietis pazemo sevi kā cilvēku. Tikai tie vīrieši, kas vēlas būt labāki, nekā ir, slavē vīrieti, kurš pret sievieti pielieto vardarbību.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Jauna sieviete, kurai bija kļuvis žēl sava reanimācijā nīkstošā tēva, atnāca pavaicāt, kāpēc ar tēvu gadījusies šāda nelaime. Tēvs vairāk nekā pirms nedēļas darbā gūtu īpaši smagu ievainojumu un operāciju rezultātā bija nonācis komā, un ārsti vairs nedeva nekādas cerības. Viņas tēvs vienmēr bija bijis darba vergs, tāpēc tagad viņš arī cieta no darba.

Meitas attieksme pret tēvu atbilda tēva aukstajai un skarbajai, bieži īpaši nievājošajai attieksmei pret sievietēm. Baidoties un kaunoties no tēva, viņa nekad nebija iedomājusies painteresēties par to, kāpēc tēvs ir tāds. Viņa tikai vērtēja tēvu, kā to vienmēr bija darījusi māte. Viņa tikai tagad uzzināja, kādi sevi un savu ģimeni darbam upurējoši cilvēki bija bijuši viņas vecvecāki no tēva puses un kādā maiguma un mīļuma trūkumā bija izaudzis viņas tēvs. Šis vīrietis būtu gribējis mīļot savu sievu, taču neprata. Viņš bija audzināts būt stipram.

Šāda audzināšana uzskata maigumu un mīļumu ne tikai par nevajadzīgiem, bet pat par kaitīgiem. Pašaizsardzības labad spēcīgs cilvēks cenšas stāvēt pāri mīlestībai, jo par mīlestību dēvētais ir nodarījis viņam pāri. Mātes pieskāriens viņam nozīmēja uzšāvienu pa dibenu, ja puika nosmulējies, un šādi mātei bija vairāk darāmā. Bērna mazgāšana, kuru ne reizi vien pavadīja mātes asaras par viņas smago dzīvi, radīja bērnā arvien lielāku protestu pret jebkādiem mātes pieskārieniem.

Tāpēc bērns jau agri sāka rūpēties par sevi, un māte ar lepnumu varēja teikt, ka viņai ir patstāvīgs bērns, kas noteikti labi tiek galā ar savu dzīvi. Neviens neprata pat iedomāties, ka pārāk liela patstāvība ir egoisms, kas izslēdz ģimeni. Ja šāds cilvēks ari apprecas, tad tikai tādēļ, lai bez problēmām apmierinātus savas seksuālās vajadzības, jo sekss ir vienīgā lieta, ar kuru neviens nevar nodarboties vienatnē. Šis vīrietis bija apprecējies ar sievieti, kas bija vīrieša pilnīgs spoguļattēls kopš pašas jaunības pilnībā gudra darba mašīna. Viņa gribēja mīlestību, taču nemācēja dot. Gaidīja maigumu, taču nesteidzās dot. Abi kaunējās gan no jūtām, gan no emocijām. Mīlestība šķita esam īpašs tabu.

Meita attapa, kāpēc viņas tēvs bija tāds. Viņa saprata, ka iepriekšējā dzīvē kā vīrietis pati bijusi tāda, tāpēc viņa savu kļūdu iepazīšanai un labošanai bija izvēlējusies tādu pašu tēvu. Šī iemesla dēļ viņa pievelk tēvam līdzīgus vīriešus, ar kuriem ir labi tikai nodarboties ar seksu. Pārējā ziņā viņa uzvedās ar vīrieti kā zirneklis, kas pēc dzimumakta apēd partneri. Viņa saprata, ka viņas tēvs nemaz nav tik nejūtīgs un neievainojams kā izskatās. Viņa vaicāja: “Vai es varētu savam tēvam palīdzēt?” Tas nozīmē: meitai bija radusies līdzjūtība, mīlestība pret tēvu. Viņa saprata, ka viņas tēvs nav slikts tēvs, drīzāk bērns, kas bija ziedots pagānu dievībai.

Mācīju: iedomājieties savu tēvu kā jaundzimušo brīdī, kad viņš mātes mīlestības trūkuma dēļ pirmo reizi raudājis. Esiet viņam šī māte, pēc kuras viņš ilgojas. Paņemiet viņu no gultas un piespiediet sev pie krūtīm. Mīliet viņu tā, lai viņa raudas izbeigtos. Tad izņemiet viņu no autiņiem. Ja vajag, nomazgājiet viņu un uzlieciet kailu uz savām krūtīm. Mīļojiet viņu un apveltiet ar maigumu, glāstiet, apskaujiet, sabučojiet, neatstājiet bez uzmanības neviena viņa ķermeņa kvadrātcentimetru. Neaizmirstiet dzimumorgānus. Ari tie jāpārklāj ar bučām.

Apskatiet viņa ādu un ziniet, ka katrs sasārtums, pinnīte uz viņa miesas stāsta par mātes mīlestības trūkumu. Lūdziet viņam piedošanu, ka nemācējāt viņu mīlēt. Jūs gan esat viņa meita, bet jūs esat sieviete, māte, un jūs varat labot savas vecāsmātes, savas mātes un pati savas kļūdas. Jūs būtu varējusi piedzimt kā dēls, taču jūs piedzimāt kā meita, lai dotu vīrietim to, ko sieviete var dot, mīlestību. Jūs ieradāties kā sieviete, lai vispirms to dotu vīrietim, kas ir jūsu tēvs. Ja jūsu māte būtu pratusi paraudzīties uz savu vīramāti kā savu spoguļattēlu, viņa būtu sapratusi arī savas jūtas. Gan jau arī meita būtu iemācījusi būt sievietei. Māte neprata, piedodiet viņai un lūdziet viņai piedošanu, ka, mīlot tēvu kā maza meitene, jūs nepratāt pamodināt savas mātes mīlestību pret viņas vīru. Piedodiet tos sev.

Nodarbojieties ar šo mazo puisēnu no sirds tik ilgi, līdz sajutīsit, ka viņš it kā ienirst jūsos, lai mūžīgi būtu jūsu mīlestības aizsargāts. Nodarbojieties ar viņu kā ar jaundzimušo tik daudz, cik vien iespējams, lai ātri nolīdzinātu nokavēto laiku. Gan jau redzēsit, ka tas palīdzēs.

Diennakti vēlāk tēvs nāca pie samaņas.

Šādi varat palīdzēt jebkam, kaut vai sev. Domās dodieties pie sevis ka pie jaundzimušā un esiet viņam tāda mīļa un maiga māte, kurai ir laiks bērnam. Ja jūtat, ka sākat šo bērnu mīlēt, jūsu attieksme pret sevi kopš šī brīža ir mainījusies.

Ja esat vīrietis, dariet to kā tēvs. Dodieties pie savas mātes un tēva kā pie jaundzimušajiem un mīliet viņus kā savus bērnus. Dodieties pie sevis un savas dzīvesbiedres kā jaundzimušā un mīliet tā, kā protat un kā gaidāt, lai jūs mīlētu. Dariet to ar saviem bērniem. Gan jau sajutīsit, kā viss jūsos mainīsies. Ja esat neveikls un neizdarīgs, nekaunieties. Neviens par to neuzzinās. Visi tikai sajutis, ka ar jums ir tik labi būt kopā, kas par to, ka to nevar izteikt vārdos.

Mīlestība ir sajūta, un to nevar izteikt. Tomēr cilvēki ilgojas, lai varētu paši izpaust mīlestību un lai to paustu citi. Kāpēc? Jo mēs vēl neesam tik attīstīti, lai prastu dzīvot tikai jūtu līmenī. Tāpēc emocionālās jūtas ir vajadzīgas. Ja rūpējamies par to, lai emocijas neizaugtu pārāk lielas, ar mīlestību viss ir kārtībā.

Attīstīta cilvēka nejūtība, emociju trūkums ir tik liels, ka rodas jautājums: kur mēs nonāksim? Ja daba lautu, mēs kļūtu par mašīnām. Diemžēl daba neļauj, tāpēc neizbēgami nonākam dvēseliskā krīzē, kurā nav citu iespēju, kā caur ciešanām atzīt dabas likumus.

Darba mašīnu darbina apziņa, ka par darbu var saņemt naudu. Katru kustību, katru došanu un saņemšanu tā pārrēķina naudā. Darba dzīvnieku darbina sajūta, kuru pauž sirsnigs vārds, mīļums un mīlestība. Bez tā darba dzīvnieks sabrūk. Tas, kurš prot atbrīvot darba dzīvnieku sevī, atklāj, ka viņš tomēr ir cilvēks, kas tagad ciena sevi tādu, kāds viņš ir. Mīlot sevi, viņš prot mīlēt dziļi darba dzīvniekā vai mašīnā apslēpto cilvēku, kas pats ir pārtraucis saprast, ka viņš ir cilvēks.

Darba dzīvnieks var ļoti labi zināt, ka darbs jādara, jābūt labam, jāmīl, taču jebkura obligāta darbība audzē viņā protestu, un kādā brīdī viņam ir līdz kaklam būt labam. Viņš sāk pretoties. Ari mašīna no pavēlēm nedzīvo. Ja to spiež darīt darbu, kam tā paredzēta, mašīna dara. Ja tai pieprasa kaut ko cilvēcīgu, piemēram, maigumu, mīļumu vai labu vārdu, tad dzirdams, kā tā murkšķ un trokšņo, kamēr apklust. Tās spēju robeža ir pārsniegta. Jo vairāk cilvēks atgādina mašīnu, jo vairāk viņš ne tikai neprot dot otram savu maigumu un mīļumu, bet viņš neprot ari pieņemt to no citiem. Viņš baidās no tā, ka tad, ja pret viņu izturēsies ar maigumu, viņam jāatbild ar to pašu. Tā kā viņš neprot, viņš baidās un automātiski protestē.

Dabā dzīvnieks par mašīnu nekļūst. Ja cilvēks darba dzīvnieks grib patikt cilvēkam darba mašīnai, lai ar viņu kopā dzīvotu, viņam pamazām jākļūst par mašinu. Ja viņš vienlaikus grib palikt arī Cilvēks, tad kaut kas viņā kādā brīdī pārtrūkst, un viņš dodas projām. Visi brinās, ka kārtīga sieviete izšķīrusies no kārtīga vīra. Sieviete aizmuka, jo sajuta, ka citādi viņa sajuks prātā. Neviens, pat vīrs varēja nezināt par sievietes dvēselē valdošo izmisumu un niknumu, jo kauns izdīkt mīlestību aizvēra sievietes muti. Viņas lepnība neļāva viņai pastāvīgi piedāvāties vīrietim.

Šādā dvēseliskā stāvoklī nonācis cilvēks dara pareizi, ja šķiras, jo citādi viņš neprot izvairīties no vissliktākā. Ja sevi darbam upurējušai sievietei un vīrietim parādās uzmāciga ideja saglabāt ģimeni, sieviete kļūst psihiski slima, vīrietis kļūst fiziski slims, un bērns kļūst garā slims. Skaidrs ir tas, ka beigās visu fiziskie ķermeņi atsakās funkcionēt.

Mūsdienu cilvēks ir darba vergs mūsdienīgā izpratnē. Visvairāk pret to protestē sievietes, jo gadījumā, ja vīrieši ir darba vergi, sievietes papildus ir vīriešu vergi. Tas nozīmē: dubulti vergi. Kāpēc?

Savā attīstībā esam izgājuši cauri vergturībai jau sen, taču mēs neesam pratuši atbrīvot pagājušo. Nēsājam to līdzi savā dvēselē, jūtam to, cenšamies padarīt neesošu, taču, tā kā sajūtam, tā nosaka mūsu dzīvi. Zinām, ka neesam vergi, taču jūtam, ka esam. Tāpēc uzvedamies kā vergi, kamēr pacietība beidzas. Tad sākam cīnīties pret savu paverdzināšanu un pieprasīt līdztiesību. Vergs taču nejūtas līdzvērtīgs citiem cilvēkiem. Cīņas rezultāts ir apaļa nulle, jo materiālā cīņa nedod dvēseles brīvību.

Verga pazīme ir griba apliecināt, ka viņš ir labāks, nekā viņš ir. Vergs ir mašīna, kas grib apliecināt, ka viņš ir cilvēks, taču nevar to izdarīt, jo mašīna ir stiprāka par cilvēku. Vergs ir labs saimnieka darbarīks lapsta, valdnieka labākais darbarīks mašīna, kunga vēl labākais darbarīks dators. Darbam ar datoru un īpaši lielas naudas pelnīšanai nav nepieciešams nekas cits kā cilvēka smadzenes un prasme ar pirkstu spiest pogas. Darbs ar datoru ir lielisks darbs, taču, ja datorspecialists kļūst atkarīgs no datora, tā ir bēgšana no īstenības. Tas nozīmē: cilvēks jūt, ka viņam nav citu cilvēcisku iemaņu. Viņš prot tikai lietot datoru, taču viņš neprot kaut ko darīt ar savām rokām, un šo kaunu viņš slēpj no dzīves.

Līdz ar datoru uzvaras gājienu aug cilvēku skaits, kas pārzina datoru, taču nevēlas ar to strādāt. Ja viņus tomēr piespiež strādāt ar to darbā, viņiem pēc noteikta laika rodas datoru alerģija. Kāpēc? Tas ir protests pret cilvēka galīgu pārvēršanu par mašīnu. Panikā nonācis cilvēks, kurš atklājis, ka cilvēki vairs nav cilvēki, sāk protestēt pret viņa pārvēršanu mašīnā. Viņam rodas datora alerģija, jo viņš nerealizē savu protestu.

Datoru fans var izdomāt brīnumus, taču tad izrādās, ka kāds ir izdomājis antibrīnumu datorvīrusu, kas ir iznīcinājis viņa darbu. Kāpēc rodas šāda merķtiecīga ļaunprātība jeb ļaunums? Tāpēc, ka kādam ir līdz kaklam būt par mašīnu un viņš sāk iznīcināt mašīnu, kas padara viņu par vergu. Viņš grib būt cilvēks. Tāpat kā lielākā daļa cilvēku ar materiālu izpratni viņš cenšas iznīcināt to, kas iznicina viņu. Viņš grib brīvību. Iznīcinot materiālo, viņš cer atbrīvot garīgo. Padarot ģimeni par neesošu, cilvēks cer atbrīvoties no savām problēmām, ari no verdzības.

Ja šādu krīzi pārdzīvojuši vecāki stāstītu bērniem par saviem pārdzīvojumiem, viņu bērni prastu izvairīties no tādām pašām kļūdām. Lielākā dala vecāku to nedara, jo viņi nevēlas godīgi runāt par savu kaunu. Rezultāts ir tas, ka viņu bērni atkārto tādas pašas kļūdas, tikai cieš vairāk. Ja ari viņu lepnība neļauj bērniem runāt par savu kaunu, vecvecāku kļūdu taka turpinās arī viņos, tikai vēl sāpīgāk. I.EPNIBA un kauns NEĻAUJ SIEVIETEI UN VĪRIETIM PANĀKT VIENAM OTRAM PRETĪ. Viņi noteikti gaida un reizēm pat paliek gaidām, lai otrs spertu pirmo soli. Ja sper un jūt kaunu, tad nākamreiz jāsper atkal, jo ar savu pazemojumu viņš ir padarījis sevi par vergu. Ne viņa kauns, ne kunga lepnība neatzīst piekāpību.

Nomierinot savas maņas ar apziņu, ka mēs darām godīgu darbu un saņemam godīgu naudu, cilvēki tic, ka viņi kļūs laimīgi. Jo augstāk attīstījusies sabiedrība, jo ātrāk šāda izpratne iesakņojas bērnā un viņš kļūst par vergu, pirms vēl kaut ko saprot. Visīstākie vergi ir sievietes. Viņas vienmēr tādas bijušas, taču tik spēcīgas no gudrības kā mūsdienās viņas nav bijušas agrāk. Ja sieviete ir vergs, vīrietis ir vergturis, kas liek vergam darīt visu, kas ienāk prātā. Apziņā, ka nepietiek spēka tikt galā ar vīrieti, un cerībā, ka labam cilvēkam neviens nedarīs sliktu, sievietes cenšas būt labas. Šīs mērķtiecīgas darbibas rezultāts ir vīriešu dzimuma pastāvīga vardarbība pret sievietēm.

Lai pierādītu, ka viņa ir labāka, nekā viņa ir, laba sieviete laulības sākumā uzņemas visus mājas darbus. Vienlaikus un kopā ar vīru pārrodoties no darba, viņa izspiež vīru no virtuves, jo viņa taču pati ar visu tiek galā. Jo lielāki darba vergi viņi abi ir, jo vairāk viņiem ir naudas, lai iegādātos sadzīves tehniku, kuras apkopei būtu jābūt vīra uzdevumam, taču laba sieviete atgrūž vīru, jo pogu piespiest prot viņa pati. Jo lielāka ir sievietes lepnība par savu spēku un tehniskajām iemaņām, jo vairāk viņas vīrs kļūs par dīvāna dekoru televizora priekšā.

Šādi laba sieviete izstumj vīrieti no vīrieša lomas. Jo ilgāk šāda situācija ilgst, jo vairāk vīrietis atsvešinās no mājas darbiem, kamēr viņš vairs neprot tos darīt. Ja tagad darbos slīkstoša sieviete sāk vainot un kaunināt, vīrietim ir divas iespējas: but slinkam vai būt nemākulīgam. Ja jums tiek dota izvēle atzīt sevi par sliņķi vai muļķi kuru jūs izvēlēsities? Tik daudz, cik esmu vaicājusi cilvēkiem, lielākā daļa ir atbildējusi: “Jebkurā gadījumā sliņķi.” Tā arī ir. Ar slinkumu var pat lepoties, taču muļķība ir tikai kauna lieta. Ļoti reti cilvēki atzīst sevi par muļķiem. Tikai cilvēks, kurš vēlas būt par vergu, izvēlas būt par muļķi, jo šādi viņš var pierādīt, ka ir labāks. Šādi sevi pazemojot, viņš cenšas būt pa prātam cilvēkam ar mazvērtības kompleksiem, kas uzskata sevi par sliktāku.

Ja piedzimst bērni un māte sāk pierādīt savu pārākumu, ar bērniem notiek tas pats, kas ar tēvu. Māte visu izdara, jo tā sanāk ātrāk, vieglāk, tīrāk, prasmīgāk, nav jābaidās, ka kāds tiks savainots. Neviens neievēro, ka šādi bērns neiemācās neko darīt savām rokām. Ja kādreiz ari mēģina, izrādās, ka viņš ir neveiklis, un viņa kauns nomērdē jebkādu vēlmi mēģināt turpmāk. Labākajā gadījumā viņš mācās ārpus mājām, reizēm pat slepeni apgūst specialitāti, kurā var būt novērtēts speciālists, bet mājās joprojām nekustas. Sākumā māte kā sprēslenīca šaudījusies apkārt, vēlāk to dara sieva tikmēr, kamēr sāk protestēt. Viņas tēva bērni skaidri zina: gan jau kāds izdarīs, nepadarīts jau nepaliks. Galvenais, lai būtu nauda.

Arvien biežākas ir vispārīgas diskusijas par tēmu: kāpēc sievietēm jāvergo mājās, kāpēc vīrieši un bērni ir tik slinki? Sliņķi paši ir pilnīgi bezpalīdzīgi pret satracinātas sievietes apvainojumiem. Sevis žēlošana padara viņus tik bezspēcīgus,

ka viņi nespēj darīt neko, ar ko apliecināt, ka viņi ir vīrieši. Tas nozīmē: viņi pat nespēj nodarboties ar seksu. Šādi par mašīnu kļuvuši vīrieši nezina, ko nozīmē nodarboties ar sevi. Ja ari zina, tad atmet ar roku, jo viņiem viss ir vienalga. Galvenais, lai būtu miers. Viņi sāk izvairīties no visa, kas nav viņu pienākums.

Sevis padarīšana par vergu notiek nemanāmi ar sevis nopelšanas palīdzību. Tas, kurš nopeļ sevi, pieņem arī citu nopēlumu. Jo vairāk cilvēks sevi peļ, jo vairāk nopēlums tiek saskatīts tur, kur tā vispār nav. Atklāts kritiskums pret sevi atšķiras no izsmalcināta, divkosīga kritiskuma ar to, ka tas dara savu darāmo klusējot.

Sieviete, kas prot būt sieviete, ir pateiciga, ka ģimene ir viņai blakus. Viņa neatgrūž vīrieti vai bērnus, pat ja kopīgai darbībai nepieciešams vairāk laika. Toties šādā darbībā ir ietilpināta visu ģimenes locekļu šodienas notikumu atbalss un rītdienas plāni. Savu ģimeni mīloši cilvēki nekad neatstāj sievieti un māti vienus. Tā kā viņa neuzskata sevi par vergu, ari citi to nedara.

PAR VELESANOS KĻŪT PAR ZVAIGZNI

Jo melnāka ir nakts, jo mirdzošākas ir zvaigznes. Ko

dēvē par zvaigzni? Cilvēku, kas uzskata sevi par pārāku un dara visu, lai tas nemainītos. Kā cilvēks attiecas pret sevi, tāpat pret viņu attiecas arī citi, tāpēc arī pret zvaigzni, kas sevi šādā statusā iecēlusi pati, citi attiecas kā pret īstu.

Jo melnāks ir kauns, jo mirdzošāka ir lepnība. Apgaismojot tumšo nakti ar gaismas staru, pat putekļu plēksnes šķiet kā zvaigznes. Pat kukaiņi un knišļi šķiet kā lielas zvaigznes. Jo lielāks ir cilvēka mazvērtības komplekss, jo vairāk viņš salīdzina savu slikto ar visu labo, ko atrod visur. Šādi katras putekļu plēksnītes apbrīnošana kļūst par sevis nopelšanu. Kādā brīdi no cilvēka ir atlikusi neizteiksmīga ēna. Šāds cilvēks saskata tikai savu kaunu. Samazinoties gara gaismai, kauns ir kā ēna, kas pagarinās, saulei rietot.

Kāds raugās uz saviem kāju pirkstiem, lai nepakluptu. Viņam godīgi ir kauns. Kāds raugās uz zvaigznēm un mēnesi. Viņš nemaz nezina, cik ļoti vēlas būt labāks uz sliktāko fona. Lepnība viņa kaunu nospiedusi fonā. Kāds paniski baidās no tumsas, tas nozīmē no kauna. Cits izbauda tumsu, jo viņa vairs nav kauna, no kā kaunēties. Viņā ir lepnība, kuras nosaukums ir bezkaunība. Bezkaunība ir kauns, kas lepojas.

Lepnība un kauns ir viena veseluma divi gali. Tie iedarbojas dažādi: lepnība audzē, kauns samazina. Auds vai orgāns, kuru pārvalda lepnība vai kauns, reaģē atbilstoši lepnibai vai kaunam un piemērojas to abu lielumam. Tā kā katrā cilvēkā pastāv visas enerģijas, lepnība nosaka sūdzību lielumu, bet kauns nosaka slimības smagumu.

Lepnība audzē un rada attiecīgas sajūtas: uzpampuma, pietūkuma, spiedošu sajūtu, smaguma sajūtu, beigās noteikti arī sāpes. Jo slēgtākā jeb ar kauliem norobežotākā vietā atrodas audi vai orgāns, jo ātrāk rodas sāpes atkarībā no audu atrašanās vietas. Galvassāpju rašanās vismazākā kairinājuma gadījumā ir tā labākais piemērs. Vēders turpretim var izaugt par lielu bumbu, pirms tas sāk sāpēt. Tas nenozīmē, ka mazs vēders nesāp. Jo lielākas ir maza bērna bailes no ļaunas neapmierinātības, jo stingrāki ir viņa vēdera muskuļi, jo mazāks kairinājums viņam izraisa vēdera sāpes.

Iepazīstot lepnības un kauna iedarbību, sapratu, kāpēc mani darījuši nemierīgu slimnieki, kas atveseļojušies no vēža un ir ļoti priecīgi par savu atveseļošanos. Skaidrojot viņiem, ka darbošanos ar sevi nedrīkst pamest pusratā, esmu sajutusi, ka runāju ar kurlajiem. Viņi ir lepni par sevi un pilni tāda spēka, ka var vai kalnus stumt. Drīz dzirdu, ka viņu vairs nav. Vienlaikus esmu mierīga par tiem sadrūmušajiem un nopietnajiem cilvēkiem, kas izārstējušies no vēža un attiecas pret savu atveseļošanos kritiski, jo vairs neuzskata sevi par pārāk veseliem. Viņi ir sapratuši, ka darbošanās ar sevi nevar beigties nekad. Darbošanās ar sevi ir kļuvusi par viņu vajadzību un dzīves stilu.

Kāpēc lepnība iedzen vēža slimnieku kapā?

1. Ja rodas kauns, iedomājieties, kas notiek ar šūnu, kas piepūtusies no lepnības. Šūna saplok, noslēpjas. Zinot savu kaunu un ar savu neapmierinātību graužot sevi, šūna tiek grauzta tāpat kā dvēsele. No šūnas var palikt tikai kāds mazs vanckars, kuram nepiemīt ne šūnas sākotnējais izskats, ne īpašības.

2.  Cilvēks, uzskatot, ka viņš padarījis savu kaunu par neesošu, sāk ar to lepoties. Šūna atkal sāk augt. Mazais vanckars izaug par lielu monstru pirmo vēža šūnu, kas sāk vairoties tikpat intensīvi, cik intensīvi tās saimnieks, kas ir pārliecināts par savām tiesībām, propagandē savus principus. Jo pamatīgāka ir bijusi šūnas bojāeja, jo briesmīgāks monstrs ir šīs šūnas uzplaukums. Tas nozīmē: jo agresīvāks ir vēža raksturs.

Ar kaunu bojāta šūna nevar atjaunot savu sākotnējo formu, ja saimnieka organisms nav labojis savu kļūdu. Šūnu vairs neaudzē lepnība, l>et gan bezkaunība, ka lepojas ar savu kaunu. Bezkaunība audzē ātrāk un vairāk nekā lepnība.

3.   Ja vēža šūna tiek iznīcināta ar medicīnisku ārstniecību, enerģētiski tā nekur nepazūd. Tā ir kā sausi atkritumi atkritumu kastē, kas gaida mitrumu, skumjas, lai no jauna atgūtu telpisko formu. Ja tā tiek garigi atbrivota tik daudz, ka to vairs nevar medicīniski atrast, tas nenozīmē, ka organisms ir pilnīgā līdzsvarā. Lepošanās ar saviem sasniegumiem, varoņa tēlošana, savas nepiekāpības izaicinoša demonstrēšana, sava spēka apliecināšana, pārāk liels prieks, aiz kura slēpjas skumjas, sāk jaunu augšanu. Šoreiz tā var būt ļoti ātra, nenobremzējama augšana, kas pielīdzināma cilvēka pāri plūstošam priekam. Prieks neprot ne novērtēt skumjas, ne tās saprast, pirms ir par vēlu. Tāpēc iemācieties apvaldīt savu tumšo prieku. Priecājieties tad, kad pagājuši 20 gadi.

Jūtoties veselam, bet saglabājot to pašu darba slodzi, uzņemoties jaunas saistības, sniedzot dvēselisku atbalstu citiem cietējiem uz sava laika rēķina vēža slimniekam nozīmē kapa rakšanu sev. Ja vēlaties patiešam palīdzēt vēzi izslimojušam cilvēkam, apturiet viņu. Vienalga cik stingri izskaidrojiet viņam, ka viņš spēlējas ar nāvi. Ja viņš nepieņem jūsu palīdzības piedāvājumu, tā ir viņa izvēle. Vēlāk jums nav jājūtas vainīgam.

Ja cilvēks apliecina savu pārākumu, nejūtot, neattopot, ka tā patiesībā ir sava kauna slēpšana, viņa vēzis attīstās tālu, pirms tiek atklāts. Ja cilvēks apliecina savu pārākumu, zinot, ka viņš patiesībā cenšas ar to slēpt savu kaunu, viņa vēzis liek par sevi zināt jau ātri un medicīna spēj viņam palīdzēt. Tātad: nejūtība ir cilvēka vislielākā nelaime, kas netiek apzināta, kamēr nav kļuvusi par neciešamām sāpēm. Nejūtīgās vietas sāpes ir īpaši nežēlīgas sāpes. To zina tie, kuri paši ir tās jutuši.

Lepnība ir paaugstināts jūtīgums, tāpēc problēmas ir lielākas, ja slimība un cilvēki dusmojas uz ārstiem, kas netic viņu problēmām. Kauns ir nejūtība, un cilvēks nemaz neiet pie ārsta. Viņš pat neiet pārbaudīties. Viņš labāk kaunina tos, kas skrien pa ārstiem. Ja šādam kauninātājam vēl ir arī kauns būt vājam, viņš labāk nomirst nekā ļauj sevi ārstēt. Viņš var cienīt autoritatīvu ārstu, kurš brīdina viņu, ka viņam veidojas vēzis, taču, tā kā viņš neko nejūt, viņš ārstu neuzklausa.

Piemēram: kauns būt bezatbildīgam izlasa reklāmu pret smēķēšanu, kurā ar absolūtu pārliecību tiek runāts par medicīniski pārbaudītu faktu, ka smēķēšana rada plaušu vēzi, taču viņam no tā nerodas emocijas, kas liktu viņam padomāt par savu veselību. Domas taču rodas no jūtām, kas kā skolotāji no cilvēka dvēseles pārvietojas uz apziņu, lai cilvēks sāktu domāt. Ja nav jūtu, nav arī domu, kas piepildītu dzīvi ar jēgu.

Tāpat vējā var izgaist tieši konkrētam slimniekam paredzēta vienalga cik autoritatīva ārsta teiktais. Vēlāk slimnieks vaino ārstu, ka viņam nekas nav teikts. Nelaimīgais, ar dubļiem apmētātais jeb apkaunotais ārsts nekādi nevar pierādīt pretējo, jo viņš nav pierakstījis katru vārdu. Viņš ir gribējis labako, taču ieguvis sliktāko. Viņš vēlējies vairāk laika veltīt slimniekam un mazāk papīriem, tā, kā grib slimnieki, taču pēc šāda apkaunojuma viņš tā vairs nedara. Turklāt ārsts nejūtas vainīgs, jo kāda daļa no līdzjūtības pret slimnieku ir gājusi bojā. Ārsts neko nevar darit. Jo vairāk ārsti tiek likti pie kauna stabiem, jo vairāk ārstu kļūst par ciniķiem bezkaunīgiem, par visu smīnošiem cilvēkiem, kas neko neuzskata par svētu.

Cilvēks, kas grib būt labāks, pastāvīgi sastop savā ceļā šķēršļus. Kad viņš sāk tos pārvarēt, viņš dabū no dzīves pa galvu un kājām gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Kāpēc? Jo dzīve vienmēr cenšas palīdzēt cilvēkam viņam saprotamā valodā, lai viss nekļūtu vēl sliktāk. Kas var būt sliktāks par lepnību? Tā ir augstprātība jeb egoisms.

Ja cilvēks iegūst gribēto, viņš uzskata sevi par labāku. Ja cilvēks neiegūst gribēto, viņš uzskata sevi par sliktāku. Vidusceļa stresos dzīvojošam cilvēkam nav.

III. NOTEIKTA ZINĀŠANA, ka jebkurš vai jebkas ir labs vai slikts,

labāks vai sliktāks,

vislabākais vai vissliktākais, IR EGOISMS.

Egoisms ir galīgas, drošas, pārliecinātas, nepārvaramas, dogmatiskas zināšanas, ka lietas ir tādas, kādas tās izskatās. Egoisms ir drošas zināšanas, ka man ir taisnība. Egoisms ir satura pielīdzināšana formai, kas ļauj noliegt saturu. Tīrs egoisms ir kā tīrs metāls, kas nerūsē.

Egoismam arī ir metāla enerģija ar visām tam raksturīgajām pazīmēm. Katram cilvēkam ir kaut kas, par ko viņš ir absolūti drošs. Šajā lietā viņš ir metālisks: auksts, tiecas pēc savtīga mērķa, ir smags un skarbs. Savas taisnības pierādīšanā viņš ir nepiekāpīgs. Kamēr no pārāk lielas lietošanas salūst vai nogurst un tad, zaudējot savas ipašības, sāk rūsēt.

Absolūti egoisti nepastāv, jo tad, kad egoisms izaug kritiski liels, nak nāve. Tas nozimē: vienalga, vai cilvēks atzist savus apkaunojošos principus un viņiem atbilstošu rīcību vai ne, viņa gars zina patiesību un aizvada dvēseli projām no šīs pasaules, lai dvēsele varētu paraudzīties atpakaļ uz izdarīto un atzīt savas kļūdas. Tas nozīmē: garīgi labot savas kļūdas.

A.             Pozitīvs egoisms ir apzina , ka es esmu labs, esmu labāks, esmu vislabākais.

Pozitīvs egoisms uzkrāj ķermenī vieglos metālus.

B.              Negatīvais egoisms ir apzina , ka es esmu slikts, esmu sliktāks, esmu vissliktākais.

Negatīvais egoisms uzkrāj ķermenī smagos metālus.

Cilvēks, kas zina, ka viņš ir labāks, uzņemas tiesības pieprasīt, lai viss būtu viņam

vēl labāks.

Tā kā gribēšana aug un audzē vēlmes, viņš nav apmierināts ar iegūto. Neapmierinātība rada psihiskus traucējumus . Arvien lielākas vēlmes un arvien lielāki ieguvumi rada arvien lielāku neapmierinātību, kuras lielums kādā brīdī nonāk atbilstībā kādai psihiskai slimībai. Psihiska slimība tagad tikai gaida savu laiku, lai sāktos. Visu slimību ierosinātājs ir izmisums, brīdis, kad pārtrūkst pacietība. Tas ir bridis, kas paša neapmierinātība ir līdz kaklam. Gribu kļūst par negribu. Protests pret esošo ir kļuvis par protestu pret gaidāmo.

Traģisks izmisums par to, ka nevar dabūt kaut ko vēl labaku, rada psihisku slimību .

Vislabākais ir tas, kurš uzskata sevi par vislabāko. Par vislabāko sevi var uzskatīt, pateicoties jebkam, kas cilvēkam pieder. Ja vēlme kļūt par vislabāko garīgi, dvēseliski vai fiziski galu galā rada garīgus traucējumus, tad apziņa, ka es esmu vislabākais, rada garīgas slimības.

Cilvēks, kas zina, ka viņš ir vislabākais, uzņemas tiesības pieprasīt, lai viss

vispār būtu

tikai labs.

Tikai labums ir neprātība. Pieprasišana ir nepiekāpīga vēlme. Tikai laba vēlme ir neprātīga velme, kas liek vēl pie saprašanas esošam cilvēkam darit neprātības. Cilvēks, kas ir kļuvis labāks jebkādā jomā, sāk cīnīties par to, lai viss kļiitu labs.

Viņš grib pierādīt, ka nav egoists, kas domā tikai par sevi. Tikmēr, kamēr viņš izsaka savas domas par visu un visiem, vēl nav tik slikti, jo, ja viņam nākas ciest, varbūt viņš sāk domāt. Tas, kurš sadusmojas, pasaka tieši sejā: ko tu runā, dari ari kaut ko. Pasaules glābšanai šāds cilvēks neprot izdarīt neko, un varbūt viņa sajukšana prātā paliks aiz ši šķēršļa. Ja viņš uzskata sevi par visgudrāko, viņš nepaliks stāvam. Viņam jābūt spēkam, kas liek viņam stāvēt, jo lielummānija ir spēks, kas rada masu psihozi. Masas dodas līdzi, jo tās ari grib, lai viss būtu labi.

Cilvēki jūk prāta ne tikai lielas naudas, varaskāres vai materiālo iespēju dēļ. Sajukšanai prātā pietiek būt savu īpaši labo vecāku vienīgajam dievinātajam bērnam vai savu vecāku mīļākajam bērnam.

Dievināta bērna problēma

Ja cilvēkiem nebūtu neviena cita dieva, izņemot Mīlestību, viņi paši nejuktu prātā un neliktu zaudēt prātu saviem bērniem. Kāda vai kaut kā dievināšana laicīgā līmenī tam, kurš aizraujas, rada garīgus traucējumus. Vecāki, kuri dievina savu bērnu, pastāvīgi salīdzina viņu ar citiem un izceļ tik ilgi, cik vien tas ir iespējams. Ja vairs nav iespējams, jo bērns zaudē citiem bērniem, viņi sāk pelt citus, lai iedvesmotu savu bērnu. Ja arī tas vairs nepalīdz, viņi baida ar nonākšanu kaunā, lai bērnu neaizvainotu. Jo taisnāku ceļu nonākšanai pie mērķa izvēlas vecāki, jo lielāku putru viņi savāra bērna dvēselē. Rezultāts ir bērna dvēseles sašķelšanās.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Vecāki, kuri dievināja savu vienigo acuraugu, vēlēja savam bērnam tikai labu, deva tikai labu un radīja nosacījumus, lai ari nākotnē viss būtu tikai labi. Viņi nepārspīlēja, negribēja vislabāko. Viņi gribēja tikai labo. Labo bez sliktā. Rezultātā bērns pubertātes vecumā saslima ar šizofrēniju un, par spīti psihiatru centieniem, kļuva arvien agresīvāks. Visi, ari ārsti, gribēja viņam tikai labu. Ar prātu viņam tas būtu bijis jāsaprot, taču viņš tieši pretēji meklēja kontaktu ar dzīves pabērniem, dogmatiskiem sektantiem, kas pievērsa viņu savai naidīgajai ticībai.

Vecāki nespēja ticēt manis teiktajam, ka bērnam patiešām ir vajadzīgas dzīves grūtības, sāpes un fiziskas ciešanas. Vainojot sevi nepiesardzibā, viņi centās ar labu atgūt bērnu savā pusē. Atbildot bērns sāka uzbrukt viņiem publiski. Viņš neslēpjot izdzīvoja savu naidu, apkaunojot savus vecākus, īpaši māti, tik daudz, cik spēja. Viņam gan bija medicīniska diagnoze, taču, ja gribēja, viņš bija gudrs un pieklājīgs jauns cilvēks, kura teiktais bija ticams un pārliecinošs. Tikai tas, kurš pazīst dzīvi, sāka apšaubīt viņa teikto. Lielākā daļa cilvēku ne. Māte no sava publiskā kauna bija tādā izmisumā, ka viņai radās ādas slimība.

Dzīves pazinēju ir maz. Vairums cilvēkus, kas attiecas pret slikto naidīgi, uzķeras uz šizofrēniskā domāšanas veida makšķeres un sāk par aprunājamo domāt sliktu, varbūt pat sākot cinīties par slimu smadzeņu teikto patiesību un taisnību. Viņi neprot saprast dzīves patiesību tas, kurš kādu vērtē, raugās no sava ciņa jeb stāsta par sevi. Katrs vērtētājs savā veidā ir slims cilvēks, kura redzējums būtu pārbaudāms. Dzīve saka: tici patiesībai, taču pārbaudi, vai tā ir patiesība. Ja ticat šizofrēniskam domāšanas veidam, kuram nav kritiskas pieejas, kas neatbild par saviem vārdiem, jo viņam nav kauna, jums pašiem vēlāk būs kauns.

Kādas meitenes vecāki ar darbu bija pārvarējuši smagus apstākļus un tāpēc nesaprata, kāpēc bērns meklē ciešanas. Katram cilvēkam piemīt īpašības, kas stāv pāri saprašanai. Viņi nav sapratuši, ka, gribot kaut ko labāku, pierādīja savu pārākumu, kas automātiski pierādīja, ka bērns ir sliktāks. Bērns ar savu protestu sāka padarīt vecākus sliktākus, grūst viņus nost no pjedestāla. Vecāki, kas centās sasniegt ideālu, bija pacietīgi un ekstremālā gadījumā nolasīja tikai morāli. Cilvēki, kas tiecas pēc ideāla, baidās no kauna un dara visu, lai izvairītos no kauna. Viņi ar kaunināšanu paši sauc sevi pie kārtības, lai tas nebūtu jādara citiem. Viņu bērns jau no mazotnes bija zinājis, kas notiktu, ja viņš nonāktu kaunā, un tāpēc nebija jāsauc pie kārtības ar kaunināšanu. Viņš jau tā bija kārtīgs. Viņš negribeja pats nonākt kaunā, viņš gribēja apkaunot vecākus, lai tie būtu mazāk labi.

Vecāki, kuri dievina bērnu, izdara bērna vietā visu garlaicīgo un nepatīkamo, sapņojot par bērna nokļūšanu tālu un augstu. Jo labāki vēlas būt vecāki, jo sliktāks ir bērns, un viņš nevar nokļūt talak un augstāk. Bērna kauna sajūta par savu neprasmīgumu, nespēju, neattapību rada mazvērtības kompleksu. Bailes nonākt kaunā pieprasa labo, kas visus, arī viņu, padarītu labu un labāku. Taču, kad labais atnāk, viņš to ienīst, jo blakus tam viņš ir slikts.

Neviens bērns neierodas pie saviem vecākiem nejauši. Viņa līdzīgums vecākiem izpaužas tādējādi, ka viņi visi kaut kādā ziņā vēlas būt vislabākie, lai notiek kas notikdams. Viņa atšķirība no vecākiem ir garīgā pagātne, kas līdzinās vecāku laicīgajai pagātnei. Viņš neatceras savu iepriekšējo dzīvi, taču vecāki nevēlas atcerēties savu bērnību un savu vecāku dzīvi. Viņi cenšas stāvēt tai pāri, lai aizmirstu visu slikto.

Kādā no iepriekšējam dzīvēm bērnam bijuši tādi paši vecāki, kas tiekušies pēc labā. Salīdzinājumā ar šis dzīves vecākiem starpība ir tikai tāda, ka iepriekšējie centās sasniegt savu mērķi ar fiziskiem līdzekļiem: piespiešanu, sišanu un mocīšanu, līdz bērns nomira. īpaši labs mērķis iznīcināja bērnu, kas labāk nomira, nekā lāva padarīt sevi tādu, kādu gribēja vecāki. Tā kā viņš nodzīvojis 15 gadus, tas nozīmē visai ilgi, viņa zemapziņa ir daudz sliktu atmiņu par vecākiem un viņu mērķiem. Šo dzivi viņš ir veltījis vecāku mācīšanai, kas abpusējas nesaprašanās dēļ ir kļuvusi par atriebību vecākiem. Meita ar jebkādiem līdzekļiem vēlas pierādīt vecākiem, ka viņa ir labāka, nekā tiek uzskatīts.

Spītīgs princips labāk mirt nekā padoties dzīvo viņā ari tālāk. Vecāku spītība ir tāda pati: sit mani vai nost, es piecelšos un došos tālāk. Lepnība no apziņas, ka es nekad un nevienam nepadošos, padara viņus par trim cietiem akmeņiem.

Vecāki nesūdzējās, ka viņu dzīvi kas traucētu, kamēr meita 15 gadu vecumā saslima. Visai bieži cilvēks saslimst tajā vecumā, kādā viņš iepriekšējā dzīvē miris, un tas liecina par to, cik nikni, cik nepiedodami jeb cik liela egoisma brīdī šis cilvēks iepriekšējo reizi salūzis. Ar kaunu, kas viņu nogalinājis iepriekšējā dzīvē, šis cilvēks turpina staigāt šajā dzivē, kamēr saprot, kas par lietu. Tikmēr, kamēr saglabājas bailes nonākt kaunā, viņš apspiež kaunu un audzē to par bezkaunību, kas nevēsta par sevi kā par kaunu. Brīdī, kad kāda bezkaunība sākusi viņu apkaunot, mērs bija pilns un viss izplūda uz āru kā vulkāns.

Visu cilvēku zemapziņā mīt visu iepriekšējo dzīvju nāvju pieredze. Viss, kas ir noskaidrots, vairs neatkārtojas. Viss, kas nav noskaidrots, kas nav piedots, darbojas tālāk. Šī bērna dvēselē mītošā apziņa, ka vecāki mani iznīcināja, liek viņam atriebjoties iznīcināt savus vecākus. To, ko vecāki nodarījuši fiziski, viņš dara garīgi. Naids ir tik liels, ka liek izvēlēties vismokošāko līdzekli nogalināšanu ar apkaunojumu, nopēlumu.

Skolā bērns bija gudrs un čakls, taču, kad pārnāca mājās, parādīja savu nepastāvīgo garastāvokli. Vecākiem traucēja naidīgums bērna protestā, taču tas tika norakstīts uz pubertātes rēķina. īpaši izlutinātiem bērniem pubertātes vecumā ir atļauts viss. Vecāki, kas savas dzīves uzlabošanas vētrā reti atrodas mājās, nemana, kā bērna psihes traucējumi pāraug psihiskā slimībā, un, ja tos nav iespējams ne uz vienu izdzīvot, garīgā slimībā. Nenojaušot tas tiek veicināts, bērna klātbūtnē runājot par citiem bērniem, kas ir īpaši labi, gudri, čakli, strādīgi, prasmīgi, skaisti. Tai pašā laikā bērns zina, ka viņam viss ir tieši pretēji, slikti.

Bērns atbildēja vecākiem ar to pašu. Tā kā viņš sauca lietas īstajos vārdos, viņš sāka vainot vecākus, ka tie vēlas viņu nogalināt. Ka viss, ko viņi dara un ar ko nodarbojas, ir tikai tādēļ, lai atbrīvotos no sava bērna. Vecāki varbūt sēž savā nodabā un domā savas domas, taču ar šizofrēniju slims un gudrs bērns nāk un sarkastiski, nāvīgi nopietni vaicā: “Ak, domājat kā mani nogalināt?” Viņš mīļi sveic savu vecākus no rīta: “Jūs vēl neesat nosprāguši?” Vecāki nekad nezina, kāds būs nakamais šausmīgais izdomājums.

Šie vecāki ir izjutuši visaugstākā līmeņa nogalināšanu, jo viņu bērns atmaksā viņiem tāda mērā, kas atbilst viņa visu iepriekšējo dzīvju vecāku radītajām ciešanām. Cilvēks, kas meklē citos vainigos, vienalga no kā un vienalga kad, sakrājušos analogu naidu izlej uz pēdējo ienaidnieku.

Vecāki ar vājiem nerviem nespēj nest savu kaunu un paši varbūt saslimst tāpat. Vecāki ar stipriem nerviem, kuri zina, ka nedrīkst salūzt, nomirst zem sava kauna un saslimst fiziski. Tikai nedaudziem pietiek spēka sākt nodarboties ar sevi.

Garīgi slimajiem būtu jābūt mums kā sarkaniem luksofora signāliem, kas saka: “Cilvēk, sāc atbrīvot savu lepnību un kaunu, īpaši rūpīgi atbrīvo savu vēlmi būt visgudrākajam un apziņu, ka tu esi kādā jomā visgudrākais. Nav svarīgi, vai tu esi kādā jomā labākais savā ģimenē, draugu lokā vai sabiedrībā. Šodien mēs varam būt vislabākie savā lielajā vai mazajā pasaulē, taču rītdien pretēji. Sekas katrā gadījumā ir skumjas.”

Šīs meitenes vecāku principiālā kļūda bija tā, ka viņi par katru cenu centās saglabāt ģimeni. Viņi dzīvoja tā vārdā, kas saturētu ģimeni kopā, visa labā vārdā. Viņi strādāja vaiga sviedros, lai iegūtu mājas, kas būtu viņu cietoksnis. Viņi neprata izveidot ligzdu, viņi prata uzbūvēt cietoksni. Vienlaikus viņi neievēroja, ka abi pamazām bija kļuvuši absolūti neapmierināti pret visu, ko darīja otrs. Pastāvīga vainošana bija viņu dzīves ikdienas sastāvdaļa, taču viņi nekad nebija iedomājušies, ka labāk būtu šķirties. Viņu bērns, kas bija sācis graut, iznīcināt visu materiālo, kas bija mājās, parādīja, kas neļauj viņiem būt laimīgiem, taču viņi nesaprata skolotāju. Kā kroni visam meita solīja nodedzināt māju, kuru tēvs nupat bija iegādājies.

Tevs smējās par to, tāpat kā jebkuru sievietes sakāmo. Viņš nekad neticēja, ka meitai var būt šāda uzmācīga ideja. Pavaicāju, vai viņš nezina, ka šizofrēniju raksturo vīzijas, kuru ierosmē slimnieks kaut ko dara. Ja balss saka: nodedzini šo māju, un kļūsi vesels, viņš iet un dedzina. Vīrietis to zināja gan, taču viņa loģika teica, ka tas nenotiks, jo māja ne pie kā nav vainīga. Šāda dogmatiska tikai uz saviem uzskatiem balstīta loģika noliedz draudus pat tad, ja zina, ka draudi pastāv. Šādi cilvēkam liek domāt stress, kuram ir daudz nosaukumu: zināšanās apspiestas bailes, sievišķīga drosme, dzīves naivums, savtība, egoisms, kura raksturīgākā iezīme ir apātija vienaldzība pret cilvēku ciešanām.

Patiesībā tēvs ļoti baidījās no mājas bojāejas, jo tās būtu bijušas viņa darba mūža beigas. Citiem vārdiem viņa paša beigas. Tēvs nespēja saprast, cik briesmīgā veidā viņš bija pastāvīgi apliecinājis savu labumu, arvien vairāk aizmirstot visu, izņemot naudu. Viņš attaisnoja sevi ar to, ka labu dzīves apstākļu radīšana ģimenei taču ir mīlestība. Sieviete pret šādu attieksmi bija pilnībā bezpalīdzīga un saniknojās, kad es centos izskaidrot vīrietim cilvēku un lietu mīlēšanas atšķirības. Izmisumā nonākušas mātes attieksme pret meitas draudiem izpaudās meitas rīcības atbalstīšanā kaut vai tādēļ, lai tiktu vaļā no sienas, kas traucēja viņai kļūt dvēseliski vienotai ar šo vīru. Es kā sieviete ļoti labi sapratu šīs sievietes traģiku.

Sieviete bija uzskatījusi šādas mājas par mājām. Vīrietis attiecās pret sievietes teikto kā pret kārtējo kaprīzi, kurā viņš nekad nebija īsti klausījies, nemaz nerunājot par uztveršanu nopietni. Viņā nepārvarami bija nostiprinājusies uzmācīga ideja, ka vīrietim jānodrošina ģimenes dzīve, un viņš to bija darījis. Punkts. Viņā nav ne mazāko šaubu, ka viņa principi varētu būt nepareizi. Viņš ir drošs vīrietis, bet drošība ir laba. Punkts. Viņa stiprums slēpās tajā, ka viņš pret sievietes vajadzībām attiecās kā stabs, kas gaida, lai sieva un meita rāptos pa šo stabu augšup un būtu pateicīgas. Viņš nevienam nedarīja sliktu, vienmēr ievēroja visas svinamās dienas un neskopojās ar dāvanām, taču nesaprata, ka ar to visu viņš apliecina tikai savu pārākumu.

Sievietei, kas spēj netraucēti dzīvot blakus šādam vīrietim, jābūt varonei. Ja viņa grib mīlēt šo vīrieti, viņa cenšas būt pateicīga par visu to materiālo, ko vīrietis atnes un nopelna, un šādi varbūt izglābj bērnu no garīgas slimības. Viņa ir vergs vissliktākajā nozīmē, kas ļauj arī bērniem apspiest viņu kā cilvēku, tāpēc bērni izaug par lielākiem egoistiem nekā tēvs. Lielākā daļa sieviešu ar to nesamierinās. Jo gudrāka ir sieviete, jo vairāk viņa cenšas mainīt vīrieti, nesaprotot, ka cilvēku ar uzmācīgu ideju ne pie kādiem nosacījumiem nevar mainīt. Jo lielāka uzmācīga ideja sievietei ir vīrieša izmainīšana, jo drošāk bērnam rodas šizofrēnija vecāku mērķtiecības, šizofrēniskā domāšanas veida summa. Jo kareivīgāka ir vecāku mērķtiecība, jo agresīvākas ir bērna uzmācīgās idejas.

Tā kā garīga slimība ir pozitīvās enerģijas sakrāšanās, tas nozīmē: šizofrēnijas slimnieks grib labu, kas viņam patiesībā nav vajadzīgs. Zinot, ka tēvs grib labu, bet māte negrib šo labo, viņi kļūst īpaši agresīvi pret savu dzīvi. Šī stāsta beigās atkal nonākam pie jau sen izteiktas domas: garīgas slimības ir ar tēva dogmatiskajiem uzskatiem saistītas slimības. Ja māte blakus šādam vīram spētu kļūt par Cilvēku, bērns nesaslimtu.

Savu bērnu par dievinātu var izaudzināt cilvēki, kas caur kādu pārstāvi vēlas spīdēt pasaulē. Sportists, filmu aktieris vai supermodele kā mūsdienu tautas varonis visatļautībā var uzvesties kā neprātīga. Slavenībai tiek piedots viss. Par to, ka viņa iet bojā kā cilvēks, fani nedomā.

Mīļākā bērna problēma

Kļūt par mīļāko bērnu nav grūti. Lai to izdarītu, jāpiedzimst vismaz kā otrajam bērnam ģimenē, kurā pirmais bērns ir slikts tāpēc, ka viņš, vēloties palikt pats, protestē pret vecāku pārāk lielo labumu. Ja piedzimst otrais bērns, viņu automātiski sak dēvēt par vismīļāko, visdārgāko, visskaistāko, attapīgāko, gudrāko, prasmīgako, talantīgāko… katru reizi, kad viņš šādi tiek slavēts, sliktais bērns tiek sodīts. Citiem vārdiem katru reizi, kad labajam bērnam tiek sajaukta galva, sliktajam bērnam tiek nodarītas dvēseles un ķermeņa sāpes.

Labo bērnu kaut kādu iemaņu dēļ varētu uzskatīt par labāku tikai mirklīgas mierināšanas vārdā. Kādā citā jomā esošais trūkums šādi tiek kompensēts. Un ari šādā gadījumā ir jāseko, lai bērns nesāktu uzskatīt sevi par labāku nekā citi. Apziņa, ka es esmu vai kādreiz kaut vienu reizi esmu bijis kādā ziņā labākais, turpmāk var izrādīties cilvēkam par liktenīgu klupšanas akmeni. Uz katru nākamo neveiksmi viņš var reaģēt ar arvien lielāku un dusmīgāku izmisumu.

Arī atturīga vēlme, lai viss būtu, kā bija toreiz, no pastāvīgas patīkamas atmiņu pārcilāšanas var pāraugt apziņā, kurai cilvēks pats sāk ticēt. Ja citi nogurst no viņa runām, viņam šķiet, ka viņam netic. Pat vismazākās kāda šaubas var izraisīt egoistisku histēriju, no kuras ir tikai viens solis līdz ārprātībai. Egoisms necieš, ka tam netic. Egoisms neizvēlas līdzekļus, ja vēlas piespiest citus sev ticēt.

īpaši liela lepnība par savu skaistumu vai bagātību rada histēriju.

īpaši liela lepnība par savām garīgajām spējām rada ārprātību.

Garīgās spējas norāda uz kvantitatīvo smadzeņu potenciālu. Ja spējām ir iespējas, tās kļūst par varu. Varu, kas valda pār cilvēku, liekot viņam valdīt arī pār citiem cilvēkiem, kamēr citi to ļauj. Ļauj tas, kurš uzskata sevi par dumjāku. Ar to, kurš uzskata sevi par gudru vai gudrāku, rodas spēku konflikts.

Slikts bērns tiek sodīts, slavējot labās māsas un brāļus vai svešus bērnus un šādi radot viņā mazvērtības kompleksu. Bērnam šķiet īpaši pazemojoši, ja svešajos bērnos nav nekā slavējama. Viņi tiek slavēti sava bērna kaunināšanas, iedvesmošanas, stimulēšanas nolūkos. Gan jau atceraties, kā jūs ievainoja teiciens: “Tu esi vissliktākais bērns pasaulē.

Kāpēc gan mēs tevi sarūpējām! Tu nekļūsi par īstu cilvēku! Kā tev nav kauns būt tādam! Kur tu tāds deri! Tagad es iešu un izstāstīšu visiem.” īpaši aktīvi un svešinieku klātbūtnē savu bērnu iznīcina vecāki, kas gaida sabiedrības atzinību. Bieži viņi to iegūst, tikai nesaprot, par kādu cenu.

Labs mērķis un sliktas sekas ir viena veseluma divi gali.

Cilvēks ar mazvērtības kompleksiem vienmēr raugās no apakšas uz augšu, tāpēc viņš nekad nekļūst par uzvarētāju. Tas nozīmē: nesajūk prātā. Tomēr arī viņš grib labāko, lai būtu labāks. Kurš gan negribētu?

Pasaulē ir trīs labas lietas: skaistums, gudrība un bagātība. Tā kā tās visas var sasniegt ar lielu darbu, cilvēks cenšas no visa spēka. Tas tiek dēvēts par uzkalpošanos ar darbu. Cilvēks cenšas un cenšas, lai uzrāptos uz sava mākonīša, lai tur lepni pieceltos un sajustu: es patiešām esmu labāks. Diemžēl cilvēkam ar mazvērtības kompleksu šādā brīdī vienmēr atrodas kāds, kurš ir vēl labāks. Ar šo apziņu cilvēks nokrīt no mākoņa atpakaļ uz zemes. Viņš norij savu izmisumu, skumjas, aizvainojumu, sarūgtinājumu un ko vēl ne, un mēģina vēlreiz. Tādā pašā veidā domājot, arī šis mēģinājums beidzas ar kritienu. Katrs jauns veikums beidzas ar stresu rīšanu, kamēr kādu reizi tas viss ir līdz kaklam. Cilvēks ir noguris un apnicis. Viņš vairs nevēlas neko.

Cilvēks gribēja vislabāko, taču ieguva kaunu. Redzot un zinot savu situāciju, viņš uzskata, ka visi redz un zina to pašu. Lai nenomirtu no kauna, kauns nav jāpazīst. Tā ir gudrības izgudrota izglābšanās. Gudrība nezina, ka, noslēpjot savu kaunu no citiem, tas nemanāmi noslēpjas arī no paša cilvēka. Nejūtībā nospiests kauns vairs arī neliecina par sevi, jo ir pāraudzis bezkaunībā.

Bezkaunībai nav kauna sajūtas.

Bezkaunība ļauj cilvēkam dzīvot. Kādas kvalitātes dzīvi, tā ir cita lieta.

Tas, kā bezkaunība realizē sevi, ir atkarīgs no cilvēka inteliģences līmeņa. Muļķis neprot noslēpt savu slikto, gudrais prot. Sekas atbilst gaidītajam. Vēlme būt labākam meklē iespēju būt labākam arī tad, kad cilvēks redz, ka ir sliktāks. Nederība meklē iespēju apliecināt, ka es esmu ne tikai derīgs, bet labs, labāks vai vislabākais. Nav svarīgi, kādā jomā. Pazemotajam ir svarīgi parādīt savu pārākumu pat tad, ja tas maksātu dzīvību. Ko maksā dzīve blakus kaunam? Neko. Šādi cilvēks ar traģisku pastāvību var tiekties pēc labākā, kas pati par sevi ir viņa dzīves traģēdija.

Labāks ir tas, kurš uzskata sevi par labāku. Nav svarīgi, vai viņš grib to pats vai ir pieņēmis citu zināšanas. Jo lielākā mērā cilvēks grib būt zvaigzne, jo vairāk viņš cenšas, kamēr klust par zvaigzni. Par zvaigzni kauna debesīs, kas mirdz un lepojas ar savu pārākumu, kamēr kļūst par krītošu zvaigzni. Kauna problēma sāka rādīt man sevi tieši kā tumša nakts. Kad cilvēka problēma kā atbrīvots gūsteknis pirmo reizi pretodamās aizgāja tumšajā nakti, sapratu, ka esmu nonākusi kādas enerģijas atpazīšanas līmenī. Kad šis pats simbols parādījās atkal un ieslodzītais tā vietā, lai izietu brīvībā, izvēlējās palikšanu cietumā, es koncentrējos uz nakts simbolu un sapratu, ka tā ir kauna enerģija.

Sapratu, ka cilvēka bailes no tumsas ir bailes no kauna. Ja bērnam, kas baidās no tumsas, liek doties tumsā, ja viņš šo baiļu dēļ tiek padarīts par apsmieklu, lai pārtrauktu baidīties, kādā brīdī viņš pārvar bailes no tumsas. Viņš vairs nebaidās arī no kauna. Ja viņš tagad tiek dēvēts par bezkaunīgu, tad labākajā gadījumā viņš smīn par kauninātāju, bet sliktākajā ar dūri iebliež viņam starp acīm. Bērns ir kļuvis par tādu, kas iet pie mērķa pāri līķiem. Viņš ir lepns par saviem sasniegumiem, tas nozīmē: viņš ir zvaigzne savu mērķu sasniegšanas debesīs. Tas, kurš veļas mirdzēt tāpat, kas ņem viņu sev par paraugu, nelabojami arī pats sāk celties tāpat.

Dzīve ir gaisma. Nāve ir tumsa. Šajā tumsa noklust caur apžilbinošu gaismu.

Dzīve ir apgaismojoša gaisma.

Lepnība ir apžilbinoša gaisma, sevis apbrīnošana.

Kauns ir tumsa. Nogalinošs kauns ir absolūta

tumsa gara tumsība.

Dabā nav tik gaišas gaismas, lai tā apžilbinātu. Tikai tad, ja cilvēks ir tik ļoti sevis apburts, tik apžilbināts, ka sajucis prātā un sāk raudzīties tieši saulē, viņš var kļūt akls. Gara tumsība rada fizisko tumsību. Tas, kurš atzīst, ka ir akls, dzīvē tiek galā, jo ņem vērā apstākļus. Tas, kurš neatzīst savu tumsību, neņem vērā neko un nevienu, dodoties tieši bezdibeni, kuram nebūtu bijis jābūt, taču kas tomēr bija. Tas ir bezdibenis, kas nosaka būšanu par Cilvēku.

Dabā nav tik absolūtas tumsas, lai tā nogalinātu. Daba rūpējas par dzivi uz zemes jo tumšāka ir nakts, jo mirdzošākas ir zvaigznes. Papildus tam katru reizi, kad ciklisks dzīves enerģijas vilnis pārāk smagi saplok par laicīgu, debesīs parādās laipnu seju rādošs pilnmēness. Tas, kurš šajā laikā sava melnā izmisuma dēl vēršas pie debesīm, iegūst dvēseles spēku dzīves turpināšanai. Tam, kurš gaida, lai viņu žēlo, cita seja nepatīk, un viņam nepatīk arī mēness laimīgā seja. Šādi arvien pieaug cilvēku skaits, kuriem pilnmēness laiks ir dogmatiski īpaši grūts laiks. Pieķeroties šai apziņai, pilnmēness laiks tiek padarīts par sev grūtu laiku.

Saule ir gara gaisma. Mēness ir dvēseles gaisma.

Kā jūs attiecaties pret sauli, tā attiecaties pret sava tēva prātīgumu, līdzsvarotību, jūsu dzīves ceļu apgaismojoša gara gaismu. Kā attiecaties pret mēnesi, tā attiecaties pret savas mātes prātīgumu, līdzsvarotību, dvēseli apgaismojošo gaismu.

Ja vēlaties būt saule, mēness vai zvaigzne debesīs, jūs varat par to kļūt. Tikai tad jūs nevarat būt Cilvēks.

Nakts un dienas mīšanās māca cilvēkam lietderīgi izmantot savu dvēseles spēku un atjaunot savas dzives spēku pēc dabas pulksteņa. Dienas mākslīga pagarināšana uz nakts rēķina rāda, kā kauns tiek izaudzināts par bezkaunību. Cilvēki, kas strādā arvien garākas darbadienas, ir lepni to priekšā, kuri nav spējīgi darīt nakts darbu. Viņi ir lepni par to, ka vēlas iegūt mēnesi un sauli un tā vārdā dara necilvēcīgi daudz darba. Viņi uzņemas tiesības kaunināt tos, kas spēj dzīvot tikai ar vienu slodzi. Egoisms saskata savu labo formu un cita slikto formu, nesaprotot, ka saskata cita sliktajā formā savu slikto saturu. Šādi egoistiska darba darīšana pamazām ir selektējusi dienas darba darītājus, nakts darba darītājus un tos īpaši labos, kas gan naktis, gan dienas strādā un beigās nomirst no vēža.

Apkaunoti nederīgie un slinkie meklē pretējā pierādīšanas iespējas, un viņu apliecināšanā pietiekami liela loma ir vēlmei atriebties apkaunotājiem. Viņi kļūst tikai par nakts darba darītājiem. Ja viņi paši nemeklē šo ienesīgo darbu, tad viņus pievilina nauda un iespēja kā zvaigznēm mirdzēt nakts debesīs. Cilvēks, kurš tirgojas ar savu ķermeni, naktī ir īpaši skaists. Viņš nezina un neatzīst, ka šadi viņš padara neesošu savu mazvērtības kompleksu, lai pierādītu, ka viņš ir derīgs kaut kam tādam, kam morāles sargi vispār nav piemēroti.

Tam, kurš tikai naktī ir možs un darbaspējīgs, kauna un bezkaunības jēdziens ir pilnībā apgriezti augšpēdus. Ja viņš ir apmierināts ar sevi, viņam viss ir labi. Tiklīdz jūtama sastingšana, kas rada arvien lielākas dvēseles mokas, viņš vēlas sākt tiekties pēc gara gaismas, un lietas kļūst sliktas. Kāpēc? Jo garīgās durvis viņam ir slēgtas. Viņš netic gaismai, kas atklāj kaunu. Viņš tic tumsai, jo tā ir palīdzējusi slēpt viņa kaunu. Viņam būtu jāatbrīvo viņa kauns, bet kā lai to izdara, ja viņš to nejūt. Ja viņš nejūt, tad ir pārliecināts, ka viņam tā nav.

Jūtu pielīdzināšana apziņai, ka es esmu tas, par ko mani uzskata, ka es neesmu sliktāks cilvēks, nomierina maņas un sniedz nakts cilvēkam pašpārliecinātību pastāvēt uz savām tiesībām.

Zema attīstības līmeņa bezkaunība lepojas ar savu slikto, kas tiek uzskatīts par kauna lietu.

Augsta attīstības līmeņa bezkaunība lepojas ar savu slikto, kas netiek uzskatīts par kauna lietu. Bezkaunība vienmēr lepojas ar to, no kā kaunas citi.

A.Zema attīstības līmeņa bezkaunība rada apzinātu un attiecīgi gribētu nepieklājību, lamāšanos, iedomību, pārgalvību, vandālismu, huligānismu, dažādus noziegumus, sava ķermeņa pārdošanu. Sava ķermeņa tirdzniecībai līdztekus prostitūcijai mūsdienās ir daudz dažādu nosaukumu, taču to jēga ir tāda pati.

Zema attīstības līmeņa bezkaunība zina, ka tas, ar ko tā nodarbojas, pēc labu cilvēku domām ir slikts, zems, neglīts, apkaunojošs, taču tā nevar neuzvesties demonstratīvi, izaicinoši. Tā maksimāli apvalda sevi, noslēpjas tumsas ēnā un dara tur savus no gaismas slēpjamos darbus, taču uzsprāgst, tiklīdz tiek kaunināta tās būtība. Cenšoties saglabāt savu pašcieņu, tā ir īpaši jūtīga pret vismazāko kaunināšanu, sajūtot to arī tad, ja kādam tas ir tikai padomā. Tā apkauno kauninātāju, pirms viņš paspēj sākt kaunināt. Turklāt tā ir lepna par savu varoņdarbu.

Lepnība grib sevi demonstrēt, tāpēc tai ir kompānija, grupa, sava pasaule, kur tā lepojas. Huligāns, kas cīnās ar dusmīgi ņurdošu un kārtību pieprasošu tantiņu, savā kompānijā ir cienīts un pazīstams. Prostitūtai, kas spļauj sejā morāles lasītājam, ir noteikta atbalstītāju grupa, kas apbrīno viņas varoņdarbu un atbalsta to. Dzīve neuzskata šādus cilvēkus par labākiem vai sliktākiem nekā citi. Dzīve zina, ka mēs visi esam bezspēcīgi pret saviem stresiem un ka arī t.s. sliktie grib dzīvot. Tas, ka kāds cilvēks vienā dzīvē sasmērē savu vārdu vairāk nekā otrs un šādi izveido sev kannas parādu, ir cita lieta. Kurš ir teicis, ka otrs nav darījis to iepriekšējā dzīvē un ka trešais to nedarīs nākamajā?

Apziņa, kas tiek uzskatīta par noziegumu, liek darīt savas lietas tumsas aizsegā.

Apziņa, kas tiek uzskatīta par varoņdarbu, liek darīt savas lietas gaismā.

B.  Augsta attīstības līmeņa bezkaunība lepojas ar savu slikto, kas netiek uzskatīts par sliktu. Tas nozīmē: tā lepojas ar ciešanām. Jo lielāka ir tās nepieciešamība lepoties, jo lielākās ir ciešanas. Slimībai būtu jāliek labam cilvēkam pārdomāt savas slimības iemeslus. Tā vietā labi cilvēki un viņu žēlotāji sāk vainot dzīvi, ka tā ir netaisna un pāridaroša.

■        Labi cilvēki nesaprot, ka gan vainošana, gan kaunināšana ir bezkaunība.

■ Vaino un kaunina tas, kurš uzskata sevi par labāku.

• Lepnība kaunina, nesaprotot, ka nogalina.

Vislielākā lepošanās ar savām ciešanām ir vēlme pierādīt, ka es esmu cietis visvairāk. Tas, kura mērķis ir vēlme pieradīt, ka es esmu cietis visvairāk, iegūst vēzi ar 100% iespējamību.

Visvairāk, salīdzinot ar ko? Savā pasaulē visvairāk. Katram cilvēkam ir sava pasaule, kas var būt dažāda lieluma. Piemēram, ģimene, dzimta, kolektīvs, kompānija, sabiedrība. Cilvēks ar mazvērtības kompleksu, kas kādreiz veļas nonākt līdz tam, lai viņš tiktu uzskatīts par labāku, neka domāts līdz šim, lai viņu mīlētu varonības dēļ, ir pārliecināts, ka viņš ir cietis visvairāk.

Bija periods, kad es veicu eksperimentu un visiem, kas zvanīja man ārpus darba laika vai gandrīz naktī, vaicāju: “Va; jums ir vissmagākā slimība?” “Jā,” tūlīt pat atskanēja traģikas pilna atbilde. Var sacīt, ka ar to viss ir pateikts.

Tas nozīmē: cilvēks ir sev ieprogrammējis vēzi, un katrs gaišreģis to redz. Ja viņam nav takta izjūtas, viņš to izsaka un nobaida pat visdrosmīgāko cilvēku. “Kā jūs zināt?” “Sensitīvspateica.”-“Ko ārsti saka?”-“Ārsti saka, ka vēža nav.”“Kāpēc jūs man zvanāt?” “Es gribu uzzināt patiesību. ” Ja izglītots cilvēks, kas, uzzinājis divas pretējas diagnozes, no kurām viena ir autoritatīva un zinātniski pierādīta, ir pārliecināts, ka viņam ir vissmagākā slimība, viņš zina to, ko saka viņa sirds. Tā kā viņa dzīves mērķis ir bijusi vēlme apliecināt, ka es esmu cietis visvairāk, viņa sirds to zina un liek raizēties. Vēzi viņš taču nav gribējis.

No manis gaida patiesību. Patiesība ir tāda, ka vēzis ir sensitīvi, taču medicīniski vēl nav. Ko cilvēks iesāktu ar šo atziņu, ja es viņam to pavēstītu? Sensitīvi būtu lepni par šādu atbildi, ārsti saka: “Kauns! Kā gan ārsts var stāstīt tādas muļķības. Šāda lieta ir sodāma!” Lai izdzīvotu, es šādi neatbildu. Tā vietā es rakstu grāmatas, lai cilvēki saprastu, ko nozīmē patiesība.

Tomēr medicīna vaino mani pat nogalināšanā. Kāpēc? Paspriedīsim nedaudz. Mēsli, negatīvums, viss sliktais, ko cilvēks ir uzkrājis sevī, ir tas kauns, kuru viņš nav iedrošinājies izdomāt uz āru, izteikt, izrādīt, īsāk sakot: izdzīvot. Šis kauns ir padarījis viņu slimu. Varbūt tik slimu, ka medicīna vairs nespēj viņam palīdzēt. Viņš ierodas cerībā, ka es darīšu brīnumus un noņemšu viņa kaiti. Taču es kaites noņemšanas vietā mācu to iepazīt un atbrīvot.

Vienalga, cik piesardzīgi runāju par stresiem, kas gaida atbrivošanu, cilvēkam tā ir viņa kauna izvilkšana dienasgaismā, kauna sajūtas radīšana. Tas nozīmē nogalināšana. Tieši to viņš, aizvainotais, tūlīt steidz visiem izziņot. Tā kā katrs cilvēks mirst no sava kauna, tad gadījumā, ja tas notiek pēc mana apmeklējuma vai lasot manas grāmatas, vainīga esmu es. Lai gan cilvēks ir bijis bezcerīgi slims un to zinājuši gan ārsti, gan tuvinieki. Vaininiekus vienmēr meklē tie, kuriem pašiem ir grēks uz dvēseles. Kad vainīgais atrasts un iznīcināts, cilvēks kādu laiku var justies labāks un tāpēc uzelpot vieglāk, jo vienlaikus viņš nejūt savu paša vainu.

Labi cilvēki baidās no nāves. Ja kāds aiziet ātri un ar vieglu sirdi, tas nav normāli, bet aizgājēja pagātnes ievilkšana iespējami ilgi ir normāla. Cilvēki neprot saskatīt to, ka gara agonija ir tiem, kas nav pratuši prātīgi nodzīvot savu dzīvi un tāpēc viņiem zemapziņā jācieš šīs ilgās mokas. No savas lepnības un egoisma akliem cilvēkiem jābūt kādam, kuru pazemot, lai sajustos vēl labākiem. Varbūt pat ka varoņiem.

Cilvēks, kas grib būt ideāls, apliecina to sev, jo pusgatava sasnieguma demonstrēšana citiem nozīmētu nonievājumu, apkaunojumu, mērķa nogalināšanu pirms īstā laika. Ideālu vārdā dzīvojošs cilvēks var mirt ideālu vārdā un ari mirst. Ja cilvēks ir sasniedzis savu ideālo mērķi, savu dzīves mērķi, kura vārdā bija vērts dzīvot, viņš saslimst, un nav neiespējami, ka izmeklēšanā izrādās, ka te vairs neko nevar darīt: cilvēks ir līdz augšai pilns ar vēzi. Šāda briesmīga slimība ir ideāls cilvēks. Cik netaisnīgi tas visiem šķiet, par to mēs jau esam runājuši. Par to, ka dzīve ir taisnīga, mēs arī esam runājuši.

Vēzis ir slimība, kas atbilst mūsdienu varonim.

Varonis ir ienaidnieku nogalinātājs. Varonības enerģija ir vēlme par jebkādu cenu, kaut vai dzīves cenu, slēpt savu kaunu. Tas ir kaunēšanās no kauna jeb apkaunotāja nogalināšana. Kauns pats par sevi ir pagātnes negatīvums. Pieķeršanās zināšanām, ka nekas nevar mainīties, liek cilvēkam dzīvot baiļu gūstā, un viņš ir akls un kurls, ja kāds man līdzīgs vēlas viņam izskaidrot, ka bez attieksmes pagātnē nav iespējams un nav vajadzīgs neko mainīt.

Visaugstākā līmeņa, garīga līmeņa bezkaunība ir melnā maģija. Tā ir apzināta un gribēta manipulēšana ar otra cilvēka garu situācijā, kad otrs nespēj sevi aizsargāt, jo nezina, kas ar viņu tiek darīts, tāpēc tai seko vissmagākās sekas. Upuris cieš atbilstoši tam, cik loti viņš baidās no melnās maģijas, ļauna vēlējumiem, taču pats mags cieš daudz vairāk. Turklāt viņa darbi vispirms laikā liek ciest nākamajām paaudzēm, tālāk viņam jāizpērk ari savs karmas parāds nākamajās dzīvēs.

Analoģiska melnajai maģijai ir ari apzināta un gribēta ļauna vēlēšana. Šī augstākā līmeņa nerealizētā atriebība, kas gan no garīgās, gan fiziskās pagātnes ir sakrājusies pašreizējā brīdī, var uzbrukt pirmajam pretimnācējam, nevaicājot, vai viņš vispār pie kaut kā vainojams. Atriebība parasti uzglūn upurim, kas ir vājš, neaizsargāts un uz kuru tāpēc var uzreiz izgāzt visu naidu.

Ar melno maģiju var nodarboties arī nezināšanas dēļ. Dažādu paņēmienu, kā aizsargāt sevi vai kādu no kāda cita sliktās ietekmes, ir ļoti daudz. Tie palīdz cilvēkiem, kas tiem tic. Diemžēl stresos dzīvojoša cilvēka ticība beidzas, kad viņš ir izdomājis sev kārtējo ienaidnieku. I.ai palīdzētu bezpalīdzīgam cilvēkam, ir izdomāti daudzi līdzekļi, kas tiek reklamēti kā kaitigo elektrisko un magnētisko lauku neitralizēšanas līdzekļi. Ja šāda skaisti veidota plāksnīte vai cita veida, piemēram, ikonas veida priekšmets tiek nēsāts līdzi, tas aizsargā, ārstē, padara laimīgu. Visiem šiem priekšmetiem līdzi dotas instrukcijas un garantijas vēstules. Firmas zīmju esamība ldiedē zilacaino labticīgo pircēju pēdējās šaubas.

Diemžēl ir tā, ka cilvēka dzīvi nevar nodzivot neviens. Ja šāds aizsarglīdzeklis ari ir zinātniski izveidots un visos veidos pārbaudīts, tad gadījumā, ja tas kā zāles ārstniecībai netiek dots slimības ārstēšanas laikā, cilvēks savā alkatībā sāk to lietot, lai būtu vēl labāk. Rezultāts ir cilvēka kļūšana par zombiju, kurš nesaprot, kas ar viņu notiek. Viņš ir aizmirsis, ka viņa krūšu kabatā vai rokassomiņā ir enerģijas pārveidotājs, kas pastāvīgi nodarbojas ar cilvēka padarīšanu līdzīgu viņam.

Likt masām aizrauties kaut kāda iemesla dēļ ir viegli. Tas vienmēr ir darīts un tiek darīts joprojām. Jums pašiem jāizlemj, vai tam pievienoties.

lepnības un kauna shēma

KRĪZE bŪt dzĪvam

Ir situācijas, par kurām var teikt: pavisam traki. Galvā viss sajucis, dvēselē izmisums, ķermenis ir uz sabrukšanas robežas. Kāds vīrietis teica: bailes no nāves ir tik lielas, ka gudrāk ir pašam padarīt sev galu. Vienlaikus viņš neiedrošinājās doties gulēt, jo baidījās, ka viņa vēlme piepildīsies. Kāpēc cilvēki arvien vairāk nonāk šādās situācijās?

Tāpēc, ka cilvēce vairs nezina, ko tā grib. Lielas vēlmes pārtop noraidījumā, vienaldzībā pret visu. Alkatība grib arvien ātrāk arvien labāku un arvien vairāk, nevaicājot sev, vai tas ir vajadzīgs. Grib labāku, lai iegūtu labāku, lai būtu labāka, lai darītu labāku, lai iegūtu vēl labāku, lai vienreiz beidzot būtu kaut kādā jomā vislabākā. To, kas vēlas būt gandrīz dievi, kļūst arvien vairāk. Bieži viņi paši neko negrib, taču viņi ir spiesti mirdzēt, jo apkārtējā vide to pieprasa. Vēlme dzīvot tālāk liek viņiem darīt to, kas patik citiem. Alkatība nemanāmi kļūst par skopulību.

Ar alkatību lepojas. Slavenības pat sludina, ka alkatīgi alkst mīlestības. Alkatība grib dabūt labo. Jo lielāka tā ir, jo vairāk tā grib saņemt. Alkatības otrs gals ir skopulība. Skopulība negrib dot. Jo lielāka ir viena, jo lielāka ir otra. Tipisks alkata ir resnulis, kas visu grābj sev. Tipisks skopulis ir kauli un āda, tāpēc tam, kurš viņu redz, sirds atmaigst, un viņš grib viņam dot. Pret alkatību attiecas slikti. Pret skopulību vissliktāk. Tāpēc skopulība ir viena no vislabāk slēptajām rakstura īpašībām.

PIEMERS NO DZĪVES

Pusmūža sievietei ir problēmas ar lieko svaru, viņu moka arvien biežākas galvassāpes. Galvassāpes bijušas kaut kad jaunībā, taču pēc tam, kad viņa pametusi vecāku mājas, tās izzudušas. No jauna radušās galvassāpju lēkmes viņa saistīja ar plecu joslas un skausta spriedzi un svara palielināšanos. Viņa atzinās sev, ka pastāvīgi centusies tā vārdā, lai ģimene dzīvotu vienprātībā. Viņa bija spējusi norīt visas vīra nervozuma izpausmes, lai nerastos nevajadzīgi stridi. Nomierinot bērnus, kas centās mājās ieviest kārtību, viņa jutās vainiga radušajās domstarpībās. Pēdējā laikā viņai tas jau bija vienalga. Viņa bija nogurusi no pārslodzes. Patiesībā nebūtu vajadzējis censties, jo šis vīrietis vai bērni nebija tādi, kuriem patīk strīdēties, bet viņa bija kļuvusi jūtīga pret vismazākajām domstarpībām. Viņa loti baidījās, ka kāds varētu uzzināt, ka viņas ģimenē kaut kas nav kārtībā. Šis kauns būtu viņu nogalinājis. Uzskatot par svarīgāku dzīves garīgo pusi, viņa bija uzskatījusi materiālo pusi par nesvarīgu, taču ideālas dzīves joprojām nebija.

Dzīve pamazām bija gājusi kalnup, tagad viņa it kā būtu varējusi dzīvot ar plašāku vērienu, taču veselība teica: kaut kas ļoti svarīgs nav kārtībā. Nodarbojoties ar sevi un meklējot problēmu iemeslus, cenšoties saprast, kā šīs spriedzes izraisītās galvassāpes radušās, viņa ievēroja, ka tās saistītas ar vīru. Ar sievietes taupību un lietderīgo naudas izlietojumu apmierinātais vīrietis bija sācis iejaukties sievietes naudas lietās. Katras nākamās mazākās domstarpības bija vēl vairāk palielinājušas spriedzi. Sieviete ar savu darbu, padomu un spēku vienmēr bija palīdzējusi daudziem, un vīrietis nebija to aizliedzis. Bija pat darbojies līdzi. Tagad, kad laika bija mazāk un naudas bija vairāk, sieviete bija sākusi dot tiem, kuriem vajadzīga palīdzība, naudu vai mantas, kuras pašai vairs nebija vajadzīgas. Vīrietim tas nepatika. Vīrietim nepatika arī tas, ja sieviete viņam jebko pirka. Viņš mēdza teikt, ka viņam nekā nevajag. Sievieti tas ļoti iespaidoja, jo patiesībā tas tā nebija. Vīrietis pie katras iespējas uzsvēra savu mazprasīgumu un taupību, īpaši uzsverot sievietes tērēšanos un alkatību. Agrāk vīrietis it kā vispār neinteresējās par sievietes pirkumiem. Sieviete jutās kā ubadze, lai gan pastāvīgi pelnīja vairāk. Viņa bija nogurusi no pastāvīgas vainas apziņas vīrieša priekšā. Vienalga kur atrodoties, pietika, ja viņas domas pievērsās vīrietim, un viņai radās saspringums plecos, kaklā un skaustā, mirkli vēlāk parādījās arī galvassāpes.

Sacīju sievietei, ka viņai jāatbrīvo sava skopulība. Viņa raudzījās manī plaši ieplestām, tukšām acīm, un viņas galvā nebija nevienas domas. Viņa it kā būtu parādījusi uz sevi ar pirkstu un pavaicājusi: “Es? Vai es būtu skopule? Tas nav iespējams. ” Viņa pat nebija šokēta, jo viņa pilnībā nesaprata teikto. Skopulis taču bija viņas vīrs. Par to viņai vienmēr bija briesmīgi kauns. Cenšoties paturēt savu kaunu pie sevis, viņa bija iemācījusies nojaust to gaisā, lai paredzētu un novērstu. Ne viens vien pirkums un ne viena vien došana vīrietim nebija zināma, lai izvairītos no vīra aizliegumiem vai nosodoša vērtējuma. Ar savu dāsnumu viņa bija centusies slēpt savu kaunu. Ļoti reti viņa bija sūdzējusies kādam tuviniekam par šīm raizēm un zināja, ka tas nebija nonācis tālāk par uzklausījušā ausīm. Un tagad es saku, ka viņa ir skopule.

Baidoties no nosodījuma, viņa nosodīja sevi pati. Kā? Es teicu: “Atbrīvojiet savu skopulību.” Viņa uzreiz nodēvēja sevi par skopuli un uzskatīja mani par šī vērtējuma autori. Viņa bija tik izbijusies, ka neprata pat apvainoties. Tāpat kā lielākā daļa cilvēku, arī viņa nebija iedziļinājusies ne skopulības būtībā, ne tās rašanās iemeslos. Diemžēl dzīve ir tāds skolotājs, kas māca tikmēr, kamēr lieta kļūst skaidra.

Šādi no kaut kā kaunoties un baidoties, ka kauns atklāsies, attiecīgais kauns tiek uzkrāts un noslēpts sevī. Šajā gadījumā tā ir skopulība. Šādi sieviete saskata vīrieša skopulību pat tur, kur tās nav. Vīrietis runā, ka viņam kaut kas būtu jānopērk, taču nepērk, un pēc sievietes domām tā ir skopulība. Vīrietis negrib ēst, taču pats izskatās tievs kā puisēns, un sieviete saskata tajā skopulību. Vīrietis stāsta, ka kādam kaut kas jāiedod, taču nedod, un arī tā pēc sievietes domām ir skopulība. Sieviete saspringst no vienas pašas domas vīrietis var redzēt, ka es tērēju pārāk daudz. Baidoties izrādīt savu alkatību, viņa nekādi nevar to noslēpt, jo arvien izplūdušāks ķermenis necieš kritiku. Šādi viņa arvien biežāk saspringst jau no tā vien, ka virietis ienāk istabā vai parādās viņas tuvumā.

Var teikt, ka, baidoties no vīra skopulības, sieviete baidās no vīra, jo pielīdzina vīru viņa skopulībai. Apziņa, ka jādara tā, kā grib vīrietis, liek saspringt viņas pakausim. Cenšoties visu darīt tā, kā vīrietis uzskata par pareizu, sieviete jūt, ka viņa drīz vairs nemaz nebūs sieviete, un vīrietis joprojām nav apmierināts. Izmisums un nevēlēšanās darīt tā, kā grib vīrietis, rada galvassāpes. īpaši prasīga vēlme organizēt lietas tā, lai vairs nebūtu jāskopojas, nedod viņai mieru pat naktī. Reizēm viņa pamostas no tā, ka pleci raujas krampī. Pastāvīga pašaizsardzība un gatavība aizsargāt savu rīcību uzkrāj uz viņas vēdera tauku polsteri. Skumjas par to padara dzīvi grūtāku un rada sapampumu, kas liecina, ka viņa ir skumja, jo pastāvīgi ir vainīga. Lai mazinātu vainas apziņu, viņa gribētu palīdzēt citiem, taču bailes no vīrieša neļauj. Mājas miera vārdā sev uzstādītie aizliegumi rada cukura līmeņa krišanos asinīs un bada sajūtu. Ko liek mutē, tas iet lejā un tūlīt parādās uz ķermeņa, kļūstot visiem redzams. Slēgts aplis. Taču to, ka aiz visa tā slēpjas skopulības problēma, viņa nekad nebūtu varējusi iedomāties.

Kaunēšanās no skopulības iznīcina skopulības sajūtu, un cilvēks pat nemana, kā tā dzīvo tālāk un aug alkatības ēnā. Alkatība grib iegūt, taču, lai to neuzskatītu par alkatību, tā grib dot. Ko dot? Alkatība bez izvēles dod visu, galvenais, lai cilvēks netiktu uzskatīts par skopuli. Gan jau vēlāk dabūs atkal. Cilvēks grib arvien vairāk saņemt, lai vairāk dotu, jo šādi viņš slēpj savu visdziļāk slēpto kaunu skopulību. Jo lielākā klust alkatība, jo lielāka kļūst ari skopulība un jo vairāk cilvēks saskata citos savu slēpto pusi. Skopuļus viņš vienkārši pamana. Viņš zina, ka cilvēks saskata citos tikai sevi, taču, neatpazīstot sevi, viss reducējas uz otra vērtēšanu. Turklāt kauns par otru vēl vairāk iznicina savas jūtas. Kādā bridi cilvēks ir robežas, aiz kuras kļūtu par mašīnu.

Cilvēka būtībā mīt vajadzība attīstīties perfektuma virzienā. Neprotot to darīt brīvi, to sāk darīt no bērna kājas obligātā kārtībā. Cilvēki neprot saprast, ka pienākuma apziņa ir līdzeklis, lai kļūtu perfekts un iznīcinātu cilvēku kā dzīvu būtni. Arvien vairāk ir cilvēku, kas saka: “Es vairs negribu neko darīt. Pat domāt negribu. Es gribu justies kā cilvēks.” Tas nozīmē: darba dzīvnieks ir sasniedzis robežu, no kuras tālāk iespējams dzīvot tikai kā mašīnai. (Kā piezīme šeit: šādā stāvokli nonākušam cilvēkam būtu piemērota meditācija, jo tā ļauj no jauna just jūtas.)

Cilvēks, kuram vēl ir tik daudz jūtu, lai atpazītu draudus, sāk protestēt. Šādas protestētājas parasti ir sievietes, jo viņas ir dzīves garīgās puse veidotājas un atbild par cilvēces garīgo attīstību. Jo vairāk vīrieši cenšas apliecināt savu pārākumu, jo vairāk viņi to nesaprot. Vīrietis, kas uzver, ka visās zināmajās jomās visā pasaulē vīrieši ir vislabākie, bet sievietes ir muļķes, nesaprot, ka viņam galvā ir līdz acīm uzmaukta ķivere un viņš zāģē zaru, uz kura pats sēž. Materiālā pasaule ari ir vīrieša veidojums. Ja sieviete kļūst materiāli labāka, gudrāka, bagātāka, tā ir vīrieša un visas materiālās pasaules bojāeja. Jo labāku vīrieši vēlas padarīt materiālo pasauli, jo vairāk sievietēm jātērē, pretējā gadījumā vīrieši, kuri priecājas par sevi, zaudē galvu.

Ja vīrietis uzskata tērēšanu par izniekošanu, iznīcināšanu, tad, pēc viņa domām, tā ari ir. Patiesībā par mašīnu kļuvis cilvēks nedomā ar savām smadzenēm. Viņa galvā ir obligāta programma, kuras novirzes parādītu, cik dumjš viņš ir. Pieķeroties savam pārākumam, vīrietis arvien vairāk nemana, ka normāla saziņa ar sievieti ļautu viņam saglabāties kā dzīvai būtnei. Tā kā mašīncilvēks nenodrošina attīstību un dzīvi uz Zemes, tad rodas arvien vairāk cilvēku, kas vairs nevēlas darīt darbu. Šādi bērns, kurš piedzimis vecākiem ar pārāk lielu pienākuma apziņu, cenšas nodrošināt savu kā dzīvas būtnes esamību, jau no dzimšanas atgrūžot jebkādu darbu. Tas, ka tā ir otra galējība, kas arī traucē attīstīties kā cilvēkam, ir cita lieta. Patiesībā tā ir arī apliecināšana, ka es esmu cilvēks, nevis dzīvnieks vai mašīna.

To klausoties, sieviete kļuva skumja un bezcerīga kā stūrī iedzīts dzīvnieks. Viņa stāstīja, kā viņā jau gadu desmitiem aug šausmu sajūta par to, ka viņas jūtas nomirs. Lai patiktu savam mašīnas vīrietim, viņa ir apzināti centusies pat nogalināt savas jūtas, taču nonākusi izmisumā. Arvien biežāk viņa nevēlas darīt pilnīgi neko, pat domāt negrib. Viņa tikai vēlētos justies kā cilvēks, taču nejūtas. Tā vietā viņa jūtas kā lieta, mašīna, dzīvnieks, vergs, un tas viss rada vēlmi skriet uz mežu un tur arī palikt. No kauna cilvēku priekšā viņa to nav darījusi, taču domas arvien biežāk pievēršas nāvei. Vēlme vienalga kā izkļūt no bezizejas situācijas rada šādu domu. Viņa vairs nevēlas nevienam neko pierādīt.

Materiālajā pasaulē pastāvīgi kaut kas tiek apliecināts. Tiek apliecināts iespējamais un neiespējamais. Tā kā uzvaras prieks par iespējamo pierādīšanu rada aizrautību, cilvēks sāk pierādīt arī neiespējamo. Lai apliecinātu savu cilvēcisko esamību, cilvēkam jādod no sevis kaut kas perfekts. Ar alkatību kaut ko rausdams un, tēlojot dāsnumu, dodams to ārā, cilvēks nonāk pie secinājuma, ka dotais patiesībā nav nekā vērts. Tas ir kauns, kuru viņš arvien vairāk nevēlas rādīt citiem. Augošas prasības pret sevi audzē alkatību par skopulību nevēlēšanos dot neko mazāku par perfekto. Nonākot lidz kādam, viņaprāt, svarīgam ceļa stabam, cilvēkam rodas sajūta, ka viņam vairs nav laika. Ja tagad viņš nesāk nopietni domāt par dzīvi, dzīve ir nodzīvota pa tukšo. Vēlme atstāt kaut ko īpaši vērtīgu neapmierinās ar kaut ko, kas mazāks par perfekto. To, ka dzīve ir attīstīšanās perfektuma virzienā, nevis perfektā gūšana un došana, viņš nezina. Un, ja ari zina, tas ir tikai skaists aforisms.

Tam, kurš grib perfektumu, neviena lieta nav pietiekami laba. Kauns par savu neapmierinātību var padarīt neapmierinātību tik neesošu, ka cilvēks gan sev, gan citiem šķiet absolūti tolerants. Visa viņa slēptā neapmierinātība koncentrējas apetītē, jo fiziskajā ķermenī atspoguļotais domāšanas veids ir spiests liecināt par to, ka lidz perfektā iegūšanai trūkst daudz. Vēloties padarīt sevi perfektu, ir jāiegūst trūkstošais. Šādi arī rodas vēlme likt uz zoba kaut ko labu. To saņemot, vienmēr ir sajūta, ka tas tomēr nebija tas. Šādi vēders var būt pilns līdz pārplīšanai, taču izsalkums pēc perfektā neļauj pat gulēt. Liekās kalorijas dara savu darbu un stāsta, ka nav jābaidās dot projām, taču cilvēks to nesaprot.

Bailes dot to, kas nav perfekts, bloķē došanu projām, tostarp kaloriju dedzināšanu. Materiālā līmenī taču nav perfektuma. Ja cilvēkā mīt traģiska apziņa, ka mērķa sasniegšanai vienalga nepietiks speķa, ēšana var būt tik liels spēka patērētājs, ka cilvēks pēc ēšanas ir pilnībā izlietots. Enerģijas taupības nolūkos viņš arvien mazak kustina savu ķermeni, tālab kalorijas sakrājas kilogramos. Kauns dot slikto, neperfekto nomērdē visu to vielu kustīgumu, kas atbilst šī cilvēka izpratnei par perfektumu, un šādi šī cilvēka ķermenī arvien vairāk uzkrājas neperfektais jeb fiziskie mēsli. Šādi materiālie mēsli ir materiālā substance muskuļu saspringumam, galvassāpēm, aptaukošanās, kā ari jebkādām citām slimībām.

Vēlme pastāvīgi kaut ko ēst liecina par to, ka cilvēkam ir pastāvīgs normālai vielmaiņai nepieciešamo vitamīnu, minerālu trūkums. Hormoni, kuriem būtu jāliek visām vielām ķermenī kustēties, no kauna, ka lietas nekustas, neiet, ir nospiesti letarģijā. Ja asinsanalīzes rāda, ka cilvēkam trūkst daudzu vielu, tiek uzskatīts, ka cilvēks ir bijis badā. Ja resnam cilvēkam ir tāda pati problēma, tiek teikts, ka tas ir kvalitatīvs bads nekvalitatīva, miruša ēdiena ēšana. Dodot šādam cilvēkam pilnvērtīgu ēdienu, situācija var neuzlaboties. Kāpēc? Jo cilvēkā ir kauns pieņemt kaut ko labu, ja viņš nav devis kaut ko labāku, un tas rada uzsūkšanās traucējumus viņa gremošanas traktā. No vēlmes būt stipram savu mērķu sasniegšanai uzsūcas tikai kalorijas. Rezultāts ir arvien dziļāks neperfektums, kuru ir kauns dot. Skopulība ir rezultāts vēlmei būt ideālam.

Skopulības slēpšanai cilvēki mēģina pierādīt savu mazprasīgumu. Šādi cilvēki liedz sev ikdienišķu šķiešanos, arī šķiešanos ar ēdienu. Viņi ēd iespējami ikdienišķu un lētu ēdienu, kas pats par sevi ir perfekts, taču, ja cilvēks nav ar to apmierināts, tas nav perfekts. Attieksme nosaka visu. Slikti attiecoties pret perfektu ēdienu, šis ēdiens tā ēdājam kļūst slikts, varbūt pat indīgs. Šādi kaunoties no sava neperfektuma, cilvēks kļūst par skopuli un, kaunoties no savas skopulības, par alkatu, lai kādreiz beidzot dotu kaut ko perfektu, lai visi būtu apmierināti. Ja viņš sāk kaunēties ari no alkatības, viņa dzīve nonāk briesmās, jo ķermenī sakrājušos mēslu izspiešana sablīvē mēslus dzīvībai bīstamas slimības perēklī.

Šīs sievietes vīrs ir vesels un tievs. Tas nozīmē: sieviete ir uzskatījusi vīra taupību par skopulību. Ja jāsaka godīgi, tad gadījumā, ja viens ģimenē ir alkata, otram jābut skopulim, kamēr kādu reizi lomas mainās, ja vien dzīve pirms tam nebeidzas. Neprotot saskatīt sevis saturu, tiek apskatīta otra forma. Vīrietis saskata sievietes ķermeņa bagātīgajās formās alkatību. Kaunoties no savas alkatības, viņš nospiež to ēnā un arvien redzamāk kļūst par skopuli. Viņa taupība patiešām ir kļuvusi par skopulību. Ko darīt? Tā kā uz pieņemšanu ieradusies sieviete, es varu mācīt viņu. Ja sieviete sāk atbrīvot savu skopulību jeb nevēlēšanos dot mazāk par perfekto, tas samazina arī visas ģimenes kopējo enerģiju, las nozīmē līdzsvarojoši iedarbojas uz visiem. Ja sieviete atbrīvo savu alkatību, vīrietis neaudzē savu skopulību, no kuras sieviete tik ļoti kaunas. Pamazām abi beidz pierādīt savu perfektumu.

Runājām arī par to, ka sievietei ir jāsāk izdzīvot sevi. Katram cilvēkam vajag izteikt savu viedokli arī tad, ja otrs klusē kā siena. Informācija agrāk vai vēlāk nonāk līdz klausītāja smadzenēm. Apziņa, ka otram tas patīk, ļauj priecāties, ka man patīk tā pati lieta. Redz, kāds brīnums! Mēs nemaz neesam satikušies nejauši! Mums vajadzīga mīlestība, taču mums vajadzīgas arī emocijas, kuru piemērota izdzīvošana saudzē mīlestību. Tas, kurš grib izpatikt pretējai pusei ar savu pilnīgo pašuzupurēšanos, visa atļaušanu, padara otru par savu upuri. Ja otrs grib patikt, viņš kļūst par upuri. Šādi sevi upurējošas sievietes kļūst par labu vīriešu upuriem, kas atstāj visus lēmumus sievietes ziņā, jo viņiem nekas nav vajadzīgs, taču dzīve rāda, ka nekas, ko sievietes dara, viņiem nav pa prātam. Tas pats attiecas arī uz pretējām kombinācijām. Labs cilvēks nevaicā, vai šādai uzvedībai ir jēga.

Apskatījām, kādu sevi parāda sievietes problēma. Es negriezos pie viņas kā pie skopulības, jo varbūt es kļūdos. Varbūt kāda cita problēma ir daudz svarīgāka, taču sieviete to slēpj. Cietuma kamerā bijis strauss. Sieviete bija pārsteigta. To atbrīvojot, atklājās loģika. Strauss ir putns, un tam būtu jālido, taču viņa vecāki ir pārāk skopojušies ar spārniem. No visiem putniem tas izdēj vislielāko olu, taču mazākiem putniem ir salīdzinoši daudz lielākas olas. Atkal tas skopojas ar došanu. Esot garš un ar garu kaklu, viņš varētu meldēt ēdienu augstu, taču tas meklē zem smiltīm. Sapratu, kāpēc apkaunojošā situācija tiek raksturota kā strausa galvas slēpšana zem smiltīm.

Tātad: atbrīvosim savu skopulību strausu no savu baiļu gūsta!

Alkatība nesaprot skopulību, skopulība nesaprot alkatību. Tā kā abi stresi mīt katrā cilvēkā, var sacīt: jo labāka kļūst dzīve, jo vairāk cilvēks vispār nesaprot sevi. Kaunoties gan no viena, gan no otra, tā slēpj pēc savām domām apkaunojošāko, un mazāk apkaunojošākais kļūst redzams. Cilvēks bija spiests izvēlēties no diviem ļaunumiem mazāko. Neprotot dot sev laiku, lai justos kā cilvēks, iznīcina viņu pašu kā cilvēku. Tāpēc viņš arī nevar pierādīt savu perfektumu.

Cilvēks, kas pašaizliedzīgi ceļ sevi strādājot, lai kļūtu labāks un iegūtu labāko, nesaprot, ka, aizmirstot sevi, nekur nevar nonākt. Lai saprastu, ir jādomā no sirds. Jebkādai domāšanai nepieciešams laiks, vēl vairāk domāšanai no sirds, taču laiks tiek iztērēts darīšanai. Bailēs palikt bešā jeb kaunā cilvēks riņķo arvien ātrāk kā vāvere ritenī. Tikmēr, kamēr viņš spēj paskriet, viņš uzskata, ka pastāv cerība. Kad vairs nespēj, tad ir viss, beigas, gals, galīgs gals. Priekšā gaida pagrimums. Tas, kurš to neveļas, sāk cīnīties kā trakais, nesaprotot, ka šādi var nogrimt ātrāk.

Dzīve ir kustība.

Kustības apstāšanās nozīmē nāvi.

Domātāji apgalvojuši, ka miršana sākas tūlīt pēc piedzimšanas, un viņiem ir taisnība. Vēl piebildīšu, ka mūsdienu attīstītā cilvēka nāve sākas tūlīt pēc viņa ieņemšanas. Kāpēc?

Jo mēs izdomājam arvien vairāk kaunus un tādējādi kaitējam savam bērnam jau augļa stadijā.

Cilvēka enerģiju kustibas normālais ātrums ir domas ātrums. Tas, kurš iestrēgst savās domās, pieķeras tām, tā enerģijas kustas lēnāk. Bailes bloķē enerģiju kustību. Savu baiļu gūstā dzīvojošs cilvēks, bailēm pieaugot, kļūst arvien bezpalīdzīgāks. Bezpalīdzība pāraug skumjās, kas ziņo par sevi kā smaguma sajūta dvēselē. Cinoties pret grūtībām ar spēku, mēs zaudējam grūtībām. Rezultāts ir sevis žēlošana, kas iznīcina dzīves spēku. Sevi žēlojošs cilvēks dzīvo, taču tas nenozīmē, ka viņš attīstās kā cilvēks. Jo vairāk viņš raud, jo vairāk viņš ir garīgi miris.

Par sevis žēlošanu esmu runājusi daudz, taču vēlreiz kopsavilkumā.

Sevis žēlošana ir:

1) kustība slēgtā, mirušā aplī,

2)      vienkāršas stresa enerģijas vērpšana un atkārtošana par lielu un sarežģītu,

3)      garīgā un fiziskā spēka nogurdināšana bezspēcības sajūtā,

4)      šūnu, audu, orgānu funkciju samazināšana līdz apstādināšanai,

5)      negatīvās enerģijas transportēšana ķermenī un no žēlojamā žēlotājam,

6) cilvēka gan garīgā, gan materiālā noplicinātāja.

Sevis žēlošana palēnina dzīves enerģijas kustību līdz nāves robežai, taču nenogalina.

Nenogalina, jo tā tomēr ir kustība. Kas par to, ka tā nekur neaizved. Tomēr tā dod laiku, lai nonāktu pie savu kļūdu izpratnes. Tā tomēr ir dzīve. Lai arī grūta un sāpīga, taču vajadzīga. Cilvēks, kas ieradies mācīties principā un galvenokārt sevis žēlošanu, to arī iemācās. Ja dzīves laikā nespēj apzināties, tad pēc nāves atskatās un iemācās saprast.

Sevis žēlošanas slēgtā apļa diametrs nosaka enerģiju kustības ātrumu. Kustības īpatnības ir atkarīgas no tā, cik daudz, kam, kur un kā cilvēks runā par savām raizēm vai ziņo par tām citā veidā. Ķilkstēšana, smilkstēšana aiz sāpēm vai nikna rēkšana iedarbojas dažādi. Viens laiza savas brūces, cits rada brūces citiem. Vēlāk žēlo otru un laiza otra brūces, it kā tās būtu radījis kāds trešais. Sevis žēlošana liek viņam šādi uzvesties.

1. Kustība mazajā aplī.

Savas grūtās dzīves izstāstīšana, apspriešana, izsūdzēšana, izraudāšana citam vai citiem, kas atrodas 2, 3, 4, 5 metru attālumā, ir informācijas kustības apļi, kura diametrs ir 2, 3,

4,     5 metri. Rezultāts ir atkarīgs no cilvēka paškritikas. Cilvēks ar pārāk mazu paškritikas devu izraudas klausitāju priekšā, un viņš labu laiku ir apmierināts ar sevi. Ja citi ņēmuši viņa teikto pie sirds, tā nav viņa darīšana. Tā jau ir viņu problēma.

Pārāk paškritisks cilvēks pēc klausītāju aiziešanas nonāk izmisumā un sāk nožēlot: “Ko es tagad izdarīju! Ko viņi tagad domā par mani? Kam viņi pastāstīs par manu kaunu tālāk? Pavisam gals!” Viņš var krist depresijā un apsolīt sev, ka šāda lieta vairs nekad neatkārtosies. Diemžēl, jo smagāka kļūst viņa dvēsele, jo mazāka kļūst paškritika, un cilvēkam arvien vairāk kļūst nepieciešama publika, kurai izsūdzēt savu smago dzīvi. Viss tikai tādēļ, lai dvēselei būtu vieglāk.

Var būt arī tā, ka bērns, kura mātei ir par maz paškritikas, ir pārāk paškritisks, savukārt viņa bērnam ir par maz paškritikas. Atšķirība var būt arī tikai inteliģences pakāpē, kuru ir devusi obligātā izglītība, kas ar katru paaudzi kļuvusi bagātāka.

2. Kustība lielā aplī.

Īpaši vieglu prātu padara tas, ka cilvēks var izraudāties pa telefonu. Drīz arī internetā. Jo tālāk nonāk informācija, jo lielāks ir tās kustības diametrs. Jo ātrākas ir atsauksmes, jo lielāks ir kustības ātrums. Tas nozīmē: pēc zvanīšanas tālumā sevis žēlotājs jūtas ievērojami labāk. To pašu darot ar vēstules starpniecību, viss noris daudz lēnāk. Turklāt tam, kurš atbild uz vēstuli, ir laiks padomāt un nežēlot. Sevis žēlotājam šādas vēstules nepatīk. Viņam vairāk patīk rakstīt pašam, pat tad, ja viņš zina, ka uz viņa vēstulēm neviens neatbildēs.

Kā piezīme: šādas vēstules vienmer būtu lietderīgi sadedzināt, nevis vienkārši izmest, jo uguns pilnībā iztīra informāciju. Arī ar savām uz papīra uzrakstītajām raizēm varētu darīt to pašu. Ne vienu vien vēstuli nosūtīšanas vietā varētu ielikt uguni. Padarot dedzināšanu par savu raižu atbrīvošanas rituālu, svētu darbību, tūlīt pēc tās varat sajust dvēselisku atvieglojumu.

3. Kustība minimālā aplī.

Cilvēks, kas kaunas no asarām, kaunas no savas bezpalīdzības un dzīves grūtību izrādīšanas. Viņš grib būt stiprs, taču ir vājš. Viņš pats grib tikt galā ar savām problēmām, taču netiek. Kauns par savu vājumu var būt tik liels, ka cilvēks nevar raudāt ari tad, ja viņa sirds grasās pārplīst. Tas, kurš kaunas no savu vecāku bezpalīdzības, ko vecāki ar savu raudāšanu paši palielina, sāk kaunēties no vājuma kopumā. Viņš aizliedz sev raudāšanu, jo tad viņam nav jākaunas. Citu raizes un nelaimes var sakrāties viņā tā, ka viņš nemaz tās nemana, jo nejūt.

Kaunēšanās no asarām iznicina asaras un apspiež sevis žēlošanu slēgtā aplī ķermeņa ietvaros. Cilvēks, kas kaunas no savām asarām, nerunā par savām raizēm ne metra, ne kilometra, ne tūkstošiem kilometru attālumā. Viņš var atvērt muti tikai pilnīgu svešinieku klātbūtnē, jo nav jābaidās no viņu atsauksmēm. Viņš izraud savu raudāšanu un izraizējas savas raizes tikai sevis priekšā, šādi ar neiedomājamu ātrumu iedarbinot sevī sevis žēlošanas mikseri. Salīdzināšu to ar

sviesta mašīnu, kurā tiek ieliets krējums. Teorētiski no tā vajadzētu iegūt milzīgu daudzumu putukrējuma. Praktiski tiek iegūts gabaliņš sviesta.

Sviests ir dzīva viela, taču kustība tā iekšienē ir ļoti lēna. Principā tāds pats ir smagi slims cilvēks, gultas slimnieks. Zinu cilvēkus, kas gadu desmitiem bijuši piekalti pie gultas, un kāds no mājiniekiem ir upurējies viņa kopšanai. Radinieki un paziņas, kas obligātā kārtībā viņu apmeklē, sataisa labu seju, jo citādi nedrīkst. Gultas slimnieka ierobežotā pasaule beigās arvien sašaurinās līdz sevis žēlošanai. Šādi nabaga nelaimīgajam nav izejas no viņa nelaimēm.

Esmu stāstījusi par visiem veidiem, kā iedarbojas sevis žēlošana, izņemot vienu: sevis žēlošana padara cilvēku nabagu. Cilvēks ir tāds, kāds viņš jūtas. Viņš var zināt jebko, taču sajūta ir noteicošā. “Ak, es nabaga nelaimīgais!” nopūšas sevis žēlotājs. Viņš jūtas nabags. Naudas viņam var būt daudz, • taču viņš ir nabags. Vienlaikus dzīvespriecīgs cilvēks, kuram rūpīgi jātaupa, lai savilktu kopā galus, var justies bagāts. Viņš gan zina, ka ir nabags, taču viņš to nejūt. Ja viņš tic, ka laime kādreiz atnāks arī pie viņa; ja viņš nepamet savu dzīvesprieku, laime arī atnāk. Ja viņš nedara neko citu, kā tikai gaida, viņš nogurst no gaidīšanas un laime neatnāk.

■        Ja cilvēks zina, ka ir nabags, taču jūt, ka ir bagāts, tad viņš ir vesels un laimīgs. Noteikti viņš kļūs bagātāks.

■        Ja cilvēks zina, ka ir bagāts, taču jūt, ka ir nabags,

tad viņš ir slims un nelaimīgs. Viņš noteikti kļūs arī nabagāks.

■        Ja cilvēks zina, ka ir nabags un jūt, ka ir nabags,

tad viņš ir slims un nelaimīgs. Bagātaks viņš kļūst tikai tad, ja sāk atbrīvot sevis žēlošanu.

Ja sevi žēlojošs labi situēts cilvēks sauc sevi par nabagu, tas sadusmo sevis žēlotājus, kas uzskata sevi par patiesi

nabagiem. Viņš provocē skaudību. Skaudība puto no naida un ņirgājas no prieka, kad dzird, ka bagātais ir nabags. Tā dzird tikai to, ko grib dzirdēt. Neaizmirstiet, ka mūsos visos mīt skaudība, kas kādā brīdī var pārņemt varu pār cilvēku.

No sevis žēlošanas dzīvojošs cilvēks nedzīvo un nemirst. Kāpēc? Jo viņš nejūt kaunu. No kauna ir atkarīga dzīvība un nāve. Ja viņš sāk just kaunu, viņš mirst. Tas, kurš ir lepns par savu apkaunojošo situāciju, kuram slimība ir vienīgā iespēja apliecināt savu pārākumu, nevar nomirt, kamēr nav sasniedzis savu mērķi. Divi galvenie mērķi ir:

■        likt citiem ticēt, ka tik daudz kā viņš neviens nespēj ciest,

■  atmaksāt tiem, kas noveduši viņu šādā kaunā.

Tas, kurš grib likt citiem noticēt viņa īpašajām ciešanām,

nekad nesasniedz savu mērķi ari tad, ja visi tic, ka viņam ir šausmīgas ciešanas. Tā kā viņā pašā nav ticības, tad citu jūtas viņš nejūt. Līdzjūtība ļauj just citu ciešanas, taču sevis žēlošanā nav līdzjūtības. Jo skaidrāks ir šāda cilvēka saprāts, jo egoistiskākas un nežēlīgākas var būt viņa vēlmes pierādīt savu taisnību. Citu protests ir ūdens uz viņa dzirnavām. Pēdējais vārds kaut vai no līdzjūtības vien taču tiek atstāts slimniekam.

Iepazīstot kauna enerģiju, ar šausmām atklāju, ka arvien augoša ir to cilvēku, īpaši veco sieviešu, skaits, kas nevar nomirt, kamēr nav atriebušies savas apkaunojošās situācijas radītājiem. Tas nozīmē: apkaunojuši viņus. Nozvērinot radiniekus un paziņas arvien biežāk apciemot viņu, šāds slimnieks atkārto vienu un to pašu, pievienojot izdomājumus, kuriem pat pats sāk ticēt, lai pārliecinātu, ka, piemēram, vecāki, dzīvesbiedrs vai bērni ir noveduši viņu tādā šausmīgā kaunā. Jo vairāk viņam tic, jo vairāk tiek apkaunoti tie, kas viņu kopj, jo ļoti slima cilvēka vislielākais ienaidnieks parasti ir tas, kas tieši rūpējas par viņu Kāpēc? Jo, apzinoties savu apkaunojošo situāciju un vēloties nomirt, viņš nevar nomirt, jo kopējs neļauj.

Kopējs, kurš savas vainas apziņas dēļ ir sevi brīvprātigi upurējis, var nomirt, ja viņam rodas nāvīgi nopietna vēlme nomirt, lai atmaksātu slimniekam, kas liek viņam ciest. Atmaksāšana sevis apkaunotājam ar savu nāvi ir augstākās bezpalīdzības rādītājs. Visbiežāk to lieto bērni, kas nespēj padarīt savu vecāku dzīvi labāku. Slimniekam var būt ļoti žēl aizgājēja, viņš visu piedod aizgājējam un sāk runāt par viņu tikai labu, taču viņa vēlme apliecināt savu pārākumu dzīvo tālāk un liek ciest nākamajiem palīdzētājiem. Tā ir viņa pamata darbība. Ja viņš ar to nenodarbotos, viņš sāktu domāt, viņam rastos kauna sajūta un viņš nomirtu.

Tādējādi: citu apkaunošana ir sevis glābšana no nāves.

Tādējādi: nāves bailes liek viņam apkaunot citus.

Ir slimnieki, kuru kauns ir tik prasmīgs apkaunotājs, ka visi, kas par viņu rūpējas, nomirst, taču viņš dzīvo tālāk. Viņa uzvaras prieks dod viņam spēku dzīvot. Uzvaras priekam, tāpat kā jebkādai atriebībai, nav līdzjūtības. Viņš izdomā sev ienaidnieku, kuru mērķtiecīgi iznīcina. Viņš mirst ar prieku, ja ir zaudējis cienīgā cīņā jeb palicis kaunā. Tos, kas padodas, viņš moka ar vislielāko baudu. Te uzsvēršu, ka to visu ar cilvēku dara viņa stresi, par kuru atbrīvošanu jārūpējas, pirms paši kļūstam par šādiem atriebējiem.

Kad sāku pacientiem stāstīt par šādiem cilvēkiem, katru dienu bija vairāki cilvēki, kas nodūra acis un teica: “Tieši mana māte. ” Kauns atzīt, ka tas ir tā, taču tā ir. Cilvēks dzīvo ar savu kaunu, neprot atbrīvot savu māti un savu kaunu. Bailēs dzīvojošam cilvēkam ir sajūta, ka savas materiālās mātes garīga atbrīvošana ir kā atteikšanās no mātes, kas ir milzīgs kauns. Viņš var zināt, ka atbrīvošana ir mīlēšana, taču ticibas trūkums sev liek šaubīties un baidīties no kauna. Šādi arī uzvar kauns. Kauns iznicina pat piedošanu.

Domājot par kaunu, cilvēka galva ir pilnīgi tukša. Jo vairāk viņš domā par savu kaunu, jo briesmīgāka ir situācija, kas rada prātā sajukšanas sajūtu. Sava kauna rokās esam kā skolnieki dzīves skolā, kas netiek galā ar mācību stundām, jo prāts pievil. Tam, kurš šādā brīdī spēj skriet un darboties, šausmas izzūd. To, kuram jāieskatās savam apkaunotājam acīs kā skolotājam, prāts ar katru reizi arvien vairāk atstāj. Skolotājs, kura mērķis ir apkaunot bērnus, neder par skolotāju. Taču, pirms jūs sākat mainīt bērna skolotāju, izlabojiet tādu pašu savu kļūdu. Varbūt tad arī jūsu bērna skolotājs būs citāds. Ja mainīsiet tikai skolu, citā skolā atkārtosies tas pats.

Jo lielākas ir bailes no kauna, jo vairāk pat doma par to, kadā kaunā iespējams nonākt, var nogalināt jebkādas ieceres. Šādi rodas atmešana ar roku, bezjēdzība, vienaldzība pret jebkādu pasākumu. Pat pret mīlēšanu, seksu un bērnu ieņemšanu.

KAUNA DĒĻ PROBLĒMAS, ARI SLIMĪBAS, KĻŪST HRONISKAS.

Kauna dēļ viss, arī dzīve, paliek pusratā.

Bez kauna atbrīvošanas nav cerību uz atveseļošanos.

Ja cilvēks apzināti kaunas no savas problēmas vai kaunas no stresa, kura rezultātā problēma radusies, taču to neapzinās. problēma nemazinās. Tā var tikai palielināties. Kādā brīdī tā ir pāraugusi slimībā vēl lielākā problēmā. Tam, kurš kaunas no savas slimības vai no to radījušā iemesla, slimība kļūst hroniska. Ārstēšana nepalīdz. Ar citu stresu atbrīvošanu ir iespējams bremzēt slimības attīstību, taču, jo lielāks ir kauns, ka es netikšu ar to galā, jo noteiktāka būs lejupslīde. Vēlme būt stipram, stāvēt pāri visiem un demonstrēt to iegrūž cilvēku īpaši lielā kaunā. Kā?

Iedomājieties, kā cilvēks, kurš arvien grib labu, dodas kalnup, nesot arvien lielāku nastu. Kāds iet pa citu cilvēku iemītu taku. Cits pats meklē ceļu nezināmajā. Neviens neredz, ka, gribot labo un saņemot labo, līdzi nāk arī sliktais, kas kļūst par nastu uz dvēseles. Kādā brīdī ir skaidrs, ka materiālo labumu nav iespējams tūlīt palielināt, un došanās tālāk apstājas. Atkritiens realitātē kādam var būt nogalinošs kauns, jo viņam kļūst skaidrs, ka viņš nav mācējis ņemt vērā realitāti. Jo labāks, stiprāks, gudrāks cilvēks ir šķitis pat sev, jo lielāks ir kauns. Citiem vārdiem jo lielāks ir cilvēka egoisms.

Kauns aptur gan ļaunā, gan labā augšanu un mazināšanos. Tas aptur jebkādu kustību. Tas ir kā āmurs, kas līdz galvai iedzen naglu sienā par zīmi: šeit tu esi un šeit tu paliksi! Kauns var būt tik liels, ka nosmērē visu balto melnu. Padara neesošu visu labo, un cilvēks pamet šo pasauli. Nāves bailes liek cilvēkam slēpt savu slikto. Ja sliktais ir atklājies, cilvēks cenšas līst vai no ādas laukā, lai darītu labu, kas apslēptu viņa kaunu, lai viņa kauns tiktu aizmirsts. Citi arī aizmirst.

Dzīve aizmirst, jo piedod. Diemžēl cilvēks neprot pats sev piedot. Tāpēc viņš neaizmirst notikušo. Jūtot kaunu, tas nozīmē: apkaunojot sevi, viņš uzskata, ka citi domā tāpat. Viņš visur saskata sevi, kļūst arvien skumjāks, smagāks. Viņa dzīvesprieks izzūd, kļūst par smagmi, kas neļauj viņam saprast jokus. Ceļoties kā buldozeriem, rodas arvien jauni un jauni atkritieni, kas rada kaunu. Nāvīgi nopietni audzējot labo, aug arī sliktais. Kādā brīdī stāvēšanas enerģija pārsniedz kritisko robežu un cilvēks pamet šo pasauli, jo viņš nav sapratis, ka jau sen dzīvo pagātnē.

Šādi paliek neatrisinātas problēmas un neizārstētas slimības, pat tad, ja cilvēks nodarbojas ar sevi un atbrīvo citus stresus. Kaunoties no saviem stresiem, dzīves problēmām, slimībām, trūkumiem, mēs tās nofiksējam. Tās nemazinās, bet palielinās, ja par katru cenu cenšamies izskatīties arvien labāki. Vienalga, ko mēs izdomājam sava trūkuma slēpšanai, trūkums vai slimība no tā tikai palielinās. Ja atbrīvojam kaunu un saprotam, ko šī problēma nozīmē, tas var sākt mazināties. Pamazām. Tas dodas projām, pastāvīgi mācot un sekojot, vai skolnieks ir iemācījies savu mācību stundu. Ja nav iemācījies, tas paliek stāvam tikmēr, kamēr skolnieks atbrīvo savu alkatību un nekaunas no skolotāja tādā veidolā, kāds tas attiecīgajā brīdī ir.

DZĪVOŠANA PAGĀTNE IR DZĪVOŠANA KAUNĀ.

Dzīvošana kaunā ir dzīvošana nāvē.

Cilvēks piedzimst šajā pasaulē, lai iepazītu sevi. Iepazīšana ir attīstīšanās. Attīstīties var tad, ja cilvēkam ir jūtas. Vienīgās patiesās jūtas ir mīlestība. Visas citas jūtas ir novirzes no līdzsvara jeb mīlestības, un šo kļūdu mēs arī ierodamies labot. Audzinot, attīstot bērna jūtas, tiek audzēta cilvēka lepnība, kas tūlīt kļūst par apkaunošanu, ja no bērna netiek saņemts vēlamais.

JŪTAS NEVAR ATTĪSTĪT.

JŪTAS VAR IEPAZĪT.

Lai bērnu noteikti padarītu par paklausīgu, tiek lietots apkaunojums vai draudēts ar apkaunojumu. Kāpēc? Jo jebkāds cits vērtējums izsauc protestu, kuru citi var redzēt. Bērna bāršana var izsaukt tādu protestu, ka māte var vēlēties no kauna ielīst zemē. Šāds kauns ir nogalinājis mātē noteiktas jūtas, un nākamajā brīdī mātei nav kauns apkaunot bērnu. Viņai ir kauns bārties, taču nav kauna apkaunot. Bērns ir nogalinājis mātes nervus, māte ir nogalinājusi bērna nervus, un nevienam nav sajūtas, ka tā ir visīstākā atriebība.

Nākamajā brīdī vairs nav nepieciešams pat apkaunot. Māte viennozīmīgi paraugās bērnam acis, un viņas skatiens nogalina bērnā jebkādas emocijas, vēlmes vai kaprīzes. Visi, izņemot bērnu, ir apmierināti, jo neviens netiek traucēts. Neviens neko nesaprot, jo nejūt, ka kādā kaut kas ticis nogalināts. Nāvei taču nav jūtu.

KAUNS NOGALINA JŪTAS.

Sakiet cilvēkam: “Kauns! Kauns!" un jūs varat būt droši, ka tas sasniegs adresātu. Gan jau viņš pats zinās, par ko just kaunu. Tā kā visas emocijas, jūtas, stresi summējas kā dvēsele, tas nozīmē: kauns NOGALINA DVĒSELI. Lai dvēsele izdzīvotu, ir divas iespējas: iziet ārpus ķermeņa vai sākt sevi aizsargāt. Tas, kurš grib būt stiprs, sāk aizsargāt sevi un apspiest kaunu, kļūstot dvēseliski truls.

Mūsdienu attīstītās sabiedrības audzināšanas augstākais sasniegums ir audzināšana bailēs no kauna. Bērnam jau agrīnā bērnībā tiek izskaidrots, ka tad, ja viņš izdarīs kaut ko apkaunojošu, viņam nebūs ne māju, ne draugu. Viņu nemīlēs, un viņam nebūs vietas sabiedrībā. Viņam nebūs darba, un dzīvē viņš neko nesasniegs. Cenšoties būt īpaši labs, šādi audzināts cilvēks apspiež savu kaunu tik ļoti, ka var godīgi teikt: viņš nemaz nezina, ko nozīmē kauns. Viņš to nekad nav jutis. Esot pilnībā naivi pārliecināts par savu pārākumu, šāds cilvēks savā augstsirdībā var būt īpaši labdabīgs. Idille sagrūst, kad cilvēks maina dzīves vidi.

Bailēs no kauna izaudzis cilvēks, pirmajā brīdī un virspusēji sazinoties, šķiet atvērts un dzīvespriecigs. īpaši salīdzinot ar drūmu, aiz pašaizsardzības mūra dzīvojošu cilvēku. Tāpēc šādi cilvēki tiek minēti kā piemērs labai, atvērtai un tolerantai komunikācijai. Šādi “labi“ komunicētāji pat nenojauš, kas ir viņos, jo viņi sevi nejūt. Viņi deklarē, ka mīl patiesību. Patiesībā viņi mīl dzirdēt patiesību par citiem, jo, raugoties uz citu slikto, ir neizsakāmi laba sajūta justies labiem.

Dzīve kādreiz bez žēlastības parāda melus. Ja šādi cilvēki saslimst, viņiem ir ļoti bīstami runāt patiesību. Vēloties kļūt veseli, viņi nevēlas zināt patiesību. Pa graudam vien krāt gudrību viņi nevēlas, taču veselu kumosu norīt nespēj. Tā kā lielākā daļa šādu cilvēku vēlas, lai kāds padarītu viņus veselus, pie manis viņi nokļūst tikai tad, kad ir izmēģinājuši daudzus ārstus un dziedniekus. Tas nenozīmē, ka viņi sāk darboties ar sevi. Es viņu saprotu, jo iepazīt sevi pēc grāmatām, kad jūtas ir nogalinātas, ir ļoti grūti. Lai nenonāktu šādā mirušā stāvoklī, ziniet, ka kaut kādā mērā šāds īpaši liels kauns mīt visos. Atbrīvojot to iespējami agri, izvairāmies no savu jūtu nāves.

Daudz ir stresu, kas padara dvēseli trulu vai nejūtīgu. Tie var būt īpaši vienkārši vai galvu reibinoši sarežģīti, taču nospiestībā tie materializējas divās fiziskā līmeņa izjūtās: sāpēs un trulumā. Tam, kura dvēsele ir nejūtīga, arī ķermenis ir salīdzinoši nejūtīgs. Viņa sāpju slieksnis ir augsts, un viņš var paciest necilvēcīgas mokas nemirstot. Kāpēc? Jo viņa mērķis nav sasniegts. Kāds ir garīgi un fiziski mocīta cilvēka mērķis? Tā ir atriebība.

APKAUNOJUMI SUMMĒJAS ATRIEBĪBĀ.

Kauns par savu kaunu pieprasa atriebību, un cilvēks nespēj tam pretoties.

Turklāt tas notiek automātiski un liek perināt atriebību pat visatturīgākajam un labdabīgākajam cilvēkam, las, kurš dodas un atriebjas, nomierinās, jo viņš ir realizējis attiecīgo enerģiju. Tas, kurš grib apliecināt, ka viņš ir labāks, gudrāks, inteliģentāks, nodarbojas ar inteliģentu vārdu karu, nogalinot apkaunotāju ar savas rafinētības indi. Tas ir ievērojami bīstamāks ierocis, jo nogalina dvēseli. Šāds atriebējs nesaprot, ka viņš provocē otru ar savu kaunu. Otrs pakļaujas provokācijām un tagad par to tiek nogalināts. Tas, kurš grib būt vislabākais, var visu dzīvi domāt, kā vissāpigāk atmaksāt apkaunotājam, un nesaprot, ka viņš meklē iespēju, kā istenot savu laundabibu. Viņa, laba cilvēka, nerealizētās ļaundabības rezultāts ir vēzis.

Vēža slimnieka nepiedošana tiek nodota mantojumā nākamajām paaudzēm. Ja pēcteči ari ir nepiedodoši, viņi patur mantojumu sev un ari saslimst.

Jo cilvēks ir nopietnāks un gudrāks un jo labāks viņš sev šķiet, jo aukstasinigāka ir atriebības enerģija. Viņš ir bezpalīdzīgs savas gudrības un atriebības rokās. Viņš ir darbarīks, mašīna, kurai nav jūtu. Viņā ir programma, ka liek viņam darīt to, kas jādara. Tas, kurš to dara, var palīdzēt sev, pirms kļūst par šādu mašinu.

Gudrība dara cilvēku drosmīgu.

Drosme dara cilvēku stipru.

Stiprums dara cilvēku kareivīgu.

Kareivīgums dara cilvēku par pasaules glābēju.

Pasaules glābējs iznicinātu visu slikto, ja sliktie ļautu

viņam to darīt.

Var uzskatīt, ka uzvarētā atriebība ir nežēlīga. Patiesībā uzvarētāja atriebība ir vēl ļaunāka. Uzvarētājs, kas no bērnības centies, mobilizējies, koncentrējies, lai kļūtu par uzvarētāju, darījis to bailēs no palikšanas kaunā. Viņa atriebība nerealizējas, lai nogalinātu tikai to, kas nogalinājis viņa tuvinieku. Viņš nogalina visus, kuros mīt apkaunošanas enerģija. Nerealizēta nogalināšana parvēršas par nogalināšanas enerģiju. Šādi sešgadīga skuķe vai puisēns, kas audzināti par cita rotaļlietu, var satvert pistoli un nogalināt jebkuru sev līdzīgo, kurš viņu vakar apkaunojis.

Citus liek nogalināt bezkaunība, kas sevi noteikti uzskata par labāku nekā citi.

Sevi liek nogalināt kauns būt sliktākam par citiem.

Visizplatītākais pašnāvības līdzeklis ir sevi noliedzošs, sevi upurējošs darbs. Labs cilvēks, kas ir absolūti pārliecināts, ka darbs dara tikai labu, liek sev pastāvīgi strādāt, lai dzīve kļūtu laba. Darbs kļūst par viņa vaļasprieku un mīlestību. Bērnībā ieaudzinātā pienākuma apziņa ir tik spēcīgs ģenerators, ka tā padara cilvēku par mašīnu, kurā mirst visas cilvēciskās jūtas. Vispirms sevis mīlēšana.

Apzinīgs darbs ir narkotikas, kas iznīcina jūtas kā narkotikas. Jo mazāk blakus darbam paliek laika nodarboties ar sevi, jo smagāks ir darbs, jo lielāks nogurums no tā, jo tuvāk ir krīze, kuras gadījumā cilvēks ar nežēlīgu patiku sāk baudīt darba darīšanu, kas būtiski iznīcina viņu kā cilvēku. Tā ir sava veida atmaksa tiem, kas vēlas izžmiegt no viņa pēdējo. Šis cilvēks nevēlas redzēt vai dzirdēt neko, izņemot darbu. Viņš neliedz citiem atpūtu, prieka brīžus, svētkus, svinības, taču niknojas, ja viņam liek atpūsties.

īpaši niknu, tik niknu, ka vairāk pat nevar saniknot, viņu dara, ja kāds, kurš no viņa izspiedis pēdējos, dodas projām un norūpējies saka: “Sāc beidzot domāt arī par sevi. Darbs taču nav zaķis. ” Cilvēks, kas par šādām savtīgām rūpēm sirdī sāk sātaniski smieties, ir nonācis uz sabrukuma robežas. Viņa sirds ir apdraudēta. Izmisumā par to, ka viņš kļuvis pilnīgi vienaldzīgs pret sevi, cilvēks saslimst. Bieži viņš arī vēlas saslimt. Tā var būt arī sava veida atriebība dzīvei.

Tam, kurš neprot domāt no sirds, kādu reizi jāsāk no sirds kaunēties, taču tas padara un saglabā sirdi slimu. Ja cilvēks vēl arī nesaprot, ka viņš kaunas no sava kauna, tad šīs izpratnes dēļ sāk no visas sirds kaunēties no cita, no citiem, no dzīves. Drīz vien viņš no visas sirds grib atriebties. Ja viņš īsteno savu vēlmi, tad drīz vien grib atriebties par to sev. Ja viņš to neīsteno, joprojām grib atriebties sev. Kaut vai par to, ka viņam nav tik daudz drosmes, lai noliktu otru pie vietas. Tātad: kauns noteikti ierosina atriebību, ierauj cilvēku dzīves cīņas virpulī. Cilvēks pat neievēro, ka viņa maņas un domas ir koncentrējušās atriebībā. Turklāt tādā atriebībā, lai

viņš pats paliktu tīrs. Jo tīrāku cilvēks vēlas kaut ko padarīt, jo vairāk viņš apsver apstākļus. Rezultāts ir atriebības tīrkultūra: apkaunošana ar vārdiem, toni, skatienu, absolūti trulu vienaldzību. Citiem vārdiem: ar nopēlumu.

Inteliģents cilvēks ar to tiek galā viegli, it kā garāmejot. Viņam nerodas sirdēsti, jo īpaši augstai inteliģencei tas ir pašsaprotami. Neatbildēšana viņam ir kauns, kas provocē otru no jauna nākt un apmētāt viņu ar dubļiem. Tas, kurš grib būt inteliģents, nopūlas ar atriebību, jo neprot atriebties inteliģenti. Viņa bezpalīdzība rada sevis žēlošanu, kas liek viņam saspringti domāt. Sevis žēlošana ir kā centrifūga, kas kopā ar ūdeni izspiež arī visas ķermenim vajadzīgās vielas. Šādi ari rodas nomāktības stāvoklis. Krīzes brīdī tomēr sākas neprātīga vicināšanās ar dūrēm vai vārdu kari.

Ja cilvēks prastu atbrīvot savu kaunu un bezkaunību, kādā brīdī šīs enerģijas būtu tik mazas un līdzsvarā, ka tās būtu jādēvē par takta izjūtu. Mazs kauns un maza bezkaunība, kas kopā veido takta izjūtu, cilvēkam vajadzīgi tikmēr, kamēr pasaulē vēl ir kauns un bezkaunība. Takta izjūta ir cienīguma pazīme, kas pasaka, kur, kam, ko un cik daudz teikt vai rādīt, lai nenodarītu pāri. Takta izjūta ļauj būt arī pavisam klusam, netraucējot sev vai citiem. Labs cilvēks uzskata, ka pieklājība ir takta izjūta. Labāks cilvēks uzskata, ka uzbāzīgs labums ir vienmēr pareizajā vietā. Viņam ir pat izstrādāti taktikas paņēmieni, kā pakļaut citus savām vēlmēm. Šāds cilvēks ļoti lepojas ar savu takta izjutu, nesaprotot ja ir lepnība, tad nav takta izjūtas, vai otrādi.

Rūpēšanās aiz pieklājības patiesībā ir nerūpēšanās. Tas, kurš zina, ka par viņu nerūpējas, ka no viņa tiek gaidīts tikai darbs, krīzes brīdī sāk strādāt kā sabojājies gramofons vai mašīna, kas automātikas bojājuma dēļ veic tikai vienu operāciju. Cilvēks kļūst par kvalificētu darbinieku, kas redz dzīvi ierobežotā veidā kā caur makaronu. Šādus šaura

profila darbiniekus no bērniem izaudzina augsti attīstīta sabiedrība, jo, protot kaut ko izdarīt labāk par citiem, viņi var uzskatīt, ka ir labāki par citiem. Jo vairāk viņi izspiež no sevis pēdējo, jo lielākā iespēja, ka viņu nervi atteiksies strādāt. Tā teikt, rodas īssavienojums, jo cilvēkam vairs nav vietas citu cilvēku vidū. Viņam ir kauns teikt: lieciet mani mierā, kāpēc man jāupurējas citu dēļ. Kauns par savām domām, savām vēlmēm un vajadzībām iznīcina viņa smadzenes.

KAUNS IR NĀVE.

BEZKAUNĪBA IR DVĒSELES MOKAS.

Jo vairāk apspiežam savu kaunu, jo lielākas ir dvēseles mokas, kas nekur nedod cilvēkam mieru. Pat nomirt neļauj. Tās liek arvien darīt un strādāt. Bērni, kas redz, ar kādu necilvēcīgu darbu vecāki sevi nogalina, sāk protestēt pret darbu. Slinkums ir visatturīgākais un dumjākais protests pret darbu. Pretēji: visizteiktākais un gudrākais protests pret darbu ir darbs, kuru nedarot tiek iegūts vislielākais labums. Kas tas ir pa darbu? Gan jau zināt, ka tas ir naudas taisīšanas darbs. Akceptēts naudas taisīšanas amats ir baņķiera amats. Par to sapņo visvairāk un to ienīst visvairāk, jo tas aprij darba dzīvnieka ietaupījumus un, salīdzinot ar visiem darba veidiem, acīmredzami uzbarojas. Vienlaikus tas rada arī vislielākās dvēseles mokas, jo neļauj baņķierim attīstīties kā cilvēkam.

Darba darītājs mokās, ja nevar darīt darbu.

Naudas taisītājs mokās, ja nevar taisīt naudu.

Radošs cilvēks mokās, ja nevar radīt.

Citu mainītājs mokās, ja nevar mainīt citus.

Lepnība un kauns visos iedarbojas vienādi. Bezkaunība izriīcina bezkaunīgu dvēseli. Kauns iznīcina kaunīga cilvēka ķermeni. Visi labie cilvēki nomirst kauna pēc. Ievērojiet: pēc kauna . Vispirms nāk kauns, tad nāve. Ja cilvēks mirst, ir divas iespējas: viņš paliek miris vai no jauna mostas dzīvei. No kā tas ir atkarīgs?

Gan jau esat dzirdējuši stāstus, kas vēsta par labiem un sliktiem ārstiem. Kāds pa pusei miris cilvēks tika nogādāts slimnīcā, taču ārsts teica, ka nav nekādu cerību. Viņš tikai principa pēc veica dažas slinkas darbības, un cilvēks nomira. Citā vietā pilnīgi miris cilvēks tika nogādāts slimnīcā. Ārsts teica, ka cerība ir. Izsauca palīgspēkus, un cilvēks tika sašūts gandrīz vai no gabaliem. Dzīvo vēl šobrīd. Tātad: no kā ir atkarīga cilvēka izdzīvošana? Vai ievērojāt?

No cerības, vai ne? No kuras cerības? Vai no ārsta cerības? Nē, no cilvēka paša cerības. Patiešām kritiskā situācijā patiess palīdzētājs atpazīs palīdzības gaidītāja situāciju. Viņš sajutīs, vai krīzē nonākušam cilvēkam ir cerības vai nav. Tāpēc cerību nekad nedrīkstētu zaudēt. īpaši svarīgi ir saglabāt cerību, nonākot dzīves krīzē. Dziļi gudrs aforisms ir: nomirstot nezaudē cerību. Ja nezaudē, tad arvien atradīsies kāds, kas palīdzēs izkļūt no nelaimes.

CERĪBA IR TICĪBA NĀKOTNEI.

Bezcerība rodas, ja cilvēks ir centies padarīt dzīvi labāku tikai ar prāta palīdzību. Katrs nākamais nepievarētais šķērslis audzē sarūgtinājumu un bezcerību. Ja cilvēkā nav ticības, viņš pat var būt ticīgs, taču viņa dzīve neattīstās. Viņš var būt izglītots un inteliģents, taču neprot just jūtas vai domāt domas, kuru realizēšanās spēks nāk no sirds. Tam, kurā nav ticības, labāk būt dumjam, jo dumjais neprot daudz gribēt. Viņam ir vieglāk samierināties ar mazumiņu.

BEZCERĪBA NOVELK CILVĒKU BEDRĒ.

Bedrē dzīvojošie cilvēki ir dzīves pamestie, alkoholiķi, narkomāni. Paraugoties uz viņu dzīves apstākļiem un attieksmi pret dzīvi, var pamatoti vaicāt: kāpēc viņi nemirst? Atbildu: jo viņi nejūt kaunu. Nevis, ka viņiem nebūtu kauna. Viņiem ir kauns, taču viņi atrod sev vidi, kurā atrodas sev līdzīgo vidū, kurā nevajag just kaunu. Tur var būt lepns. Ja šāds bezkaunīgais nāk jums pretī pa ielu, tad ziniet: viņš ir jūsu skolotājs. Viņš ir ārēji netīrs un par to nekaunas. Jūs esat iekšēji netīrs, tas nozīmē slims, un jums par to nav kauns. Viņam nav tik daudz naudas, cik viņš gribētu, un viņš ar savu esamību protestē pret sabiedrību, kas nedod viņam naudu. Jums arī nav tik daudz naudas, cik jūs gribētu, un jūs protestējat pret sabiedrību ar savu būtību, lai sabiedrība dotu jums cilvēkam atbilstošu dzīvi. Vai ievērojāt: viņš protestē ar savu esamību, jūs protestējat ar savu būtību. Viņš ir vesels, jūs esat slims.

Ja šāds bezkaunīgais nāk jums pretī pa ielu un nesaprot neko, ko viņam saka, jo viņa galva ir pilna ar indēm, tas nozīmē, ka viņš rūpējas par to, lai nesāktu domāt. Kāpēc viņš baidās no domāšanas? Jo kauns ir tas, ko mēs domājam par kaunu. Viņš nogalina sevi ar nesaprātīgumu. Jūs nogalināt sevi ar prātu. Abus nogalina bailes just kaunu, jo attīstītam cilvēkam kauns bieži ir ļaunāks par nāvi. Neviens neprot atbrīvot ne savu lepnību, ne kaunu. Taču jūs abi vēl gribētu dzīvot, jo kaut kas ļoti svarīgs šajā dzīvē vēl nav apgūts.

Esam nelaimīgi, jo neprotam saprast dzīvi. Bailes dara mūs bezpalīdzīgus. Bezpalīdzība dara skumjus. Skumjas liek žēlot sevi. Ja cilvēks neprot sakārtot savu dzīvi, tas ir kauns. Jo vairāk viņš mēģina, jo vairāk ir pretestības un nav nekādu cerību. Redzat, cik viegli sākas lejupslīde. Ja atbrīvojat bezcerību, bezcerības nav. Ir cerība. Taču neceriet, ka stresu var atbrīvot ar pirmo reizi. Atvēliet sev laiku. Tikai laiks ļauj augt, gatavoties, nobriest. Ja steigsities, tad cepsit un varat piededzināt.

Cerība no jauna paceļ cilvēku no jebkādas bedres.

Ja cilvēks grib būt cilvēks, viņš kļūdās un jūt kaunu par sevi. Atkārtojot to pašu kļūdu, viņš jūt arvien vairāk kaunu par sevi. Viņš ir bezpalīdzīgs un nelaimīgs sevis dēļ. Meklējot palīdzību pie prāta indēm, viņš ir vēl nelaimīgāks. Kauns par sevi kļūst par kaunu no sevis. Šāda maiņa ir bīstama dzīvībai. Nonākot konfrontācijā ar sevi, redzot sevī tikai apkaunojošo, zud dzīves jēga, un cilvēks izdara pašnāvību. Citi vispār varēja neredzēt viņa kaunu, taču cilvēks pats vairs nespēja dzīvot ar savu kaunu. Ja ir kauns un nav cerības, zūd arī dzīves apetīte. No neprasmes visās situācijās saskatīt savas dzīves mācību stundas, kas jāiemācās, rodas bezizejas sajuta no šis absolūtās tumsas.

Ierodamies šeit ar visu savu slikto un labo. Patiesais labais ir līdzsvarotība jeb dzīves gudrība, kas ir viss tas, ko esam iemācījušies iepriekšējo dzīvju laikā tā, ka vairs nesaskatām labo un slikto atsevišķi. Ar šo dzīves gudrību vispirms nākam mācīt savus vecākus. Visu, ko mēs tikai nākam iepazīt, vispirms iemācāmies caur vecākiem. Tajā viņi ir bērna skolotāji. Ja vecāki prastu mācīties paši, viņi prastu mācīt bērnu un viss tiktu iemācīts. Diemžēl vecāki prot just par sevi kaunu un, lai pašu kauns būtu mazāks, sāk kaunināt bērnu. Viņi vēlas, lai bērns kaunētos no tā, par ko kaunas vecāki, tad bērns nedarītu vecākiem kaunu. Diemžēl ir tā ja bērns dara, kā grib vecāki, vecākiem no tā rodas daudz lielāks kauns.

Visbriesmīgākais, visnogalinošākais vērtējums bērnam ir tas, ka māte saka : “Man ir kauns, ka es tevi esmu dzemdējusi.” Tas momentāni nogalina bērnā kaut ko cilvēcisku. Ja tas teikts dusmu lēkmē, tas provocē bērna dusmas. Jo labākās domās par sevi ir māte, jo sliktākās domās viņa ir par tēvu un jo biežāk viņa uzbrūk bērnam ar savu kaunu. Bērns, kurš vēlas izpatikt mātei, kurš meklē patvērumu pie tēva, kļūst vīrišķīgāks un izmisuma brīdī var nogalināt māti. Bērns, kurš nesaņem tēva aizsardzību, dodas projām, atsakās no savas mātes. Jo vairāk viņš par to tiek kaunināts, jo biežāk viņš rod patvērumu pie prāta indēm. Viņam nav jūtu pret māti, jo māte ir iznīcinājusi viņa jūtas.

Sliktas mātes atkārtoti izkliegtais vērtējums par bērnu var būt tikpat satriecošs kā labas un pieglaimīgas mātes vienu reizi klusā un pazemīgā balsī izteikti tādi paši vārdi. To jēga ir kaut ko nogalinājusi bērnā galīgi un paliekoši. Vienigais, kas palīdz, ir piedošana mātei no visas sirds. Mazs, sevi aizsargājošs bērns neprot aktīvi un pēc savas iniciatīvas piedot. Ja māte lūdz bērnam piedot savu kļūdu, bērns piedod. Ja māte to neprot vai nevēlas, bērns var censties būt labs, taču viņam vairs nav labā un sliktā atpazīšanas sajūtas un viņš arvien vairāk pārliecinās, ka māte viņu nemīl. Māte var to neatcerēties, taču bērns nevar aizmirst. Viņš var nekad un nevienam to nestāstīt, jo tas ir viņa kauns, kas iznīcina viņa jūtas. Šāda cilvēka dvēsele ir ciet. Viņš kaunas mīlēt. Jo verdziskāks, kaunīgāks viņš ir savā kaunā, jo lielāka iespēja, ka viņam būs astma. Jo vairāk viņš cīnās ar savu kaunu, jo lielāka iespēja krūts vēzim. Kauns par savu mazvērtīgumu mīlēšanai rada krūts vēzi.

Visspēcīgākais spēks pasaulē ir sievietes doma. Sievietes kauns var būt tik liels, ka viņas kakls nenoliecas, lai to izteiktu. Tas ir kauns, par kuru saka ļaunāks par nāvi. Sieviete, kura jūt šausmīgu kaunu par to, ka ir ieņēmusi bērnu, to zaudē. Viņas auglis mirst, grūtniecība pārtrūkst vai viņa dzemdē mirušu bērnu. Viss ir atkarīgs no tā, kad sieviete sākusi just nogalinošo kaunu. Meitenei, kurai ir īpaši liels pienākums būt morālai, grūtniecība var pārtrūkt jau pirmo menstruāciju laikā, ja viņa no kauna grimst vai zemē tikai tāpēc, ka devusies ar puisi gultā. Ka viņa gribējusi mīlēt. Viņa tik neprātīgi baidās no saviem vecākiem un viņu veidotā sabiedrības viedokļa.

Daudzām sievietēm grūtniecība pārtrūkst, kad viņas pamana, ka viņu ķermenis ir mainījies atbilstoši grūtniecībai. Ak Dievs, kāds kauns, tagad visi redzēs. Rezultāts: grūtniecība pārtrūkst, tagad neredz neviens. Grūtniecība ir pārtrūkusi, tas nozīmē: bērns upurējis sevi mātes kaunam. Tieši tas pats notiek, ja darbs sievietei ir vissvarīgākais. To, kāds kauns var pārņemt sievieti, kurā vēlas redzēt tikai darbu un no kuras ir atkarīgs citu darbs, zina tikai pati sieviete. Jo nogalinošāks ir šāds kauns, jo drošāk būs tas, ka sievietes nedzimušais bērns upurēs sevi mātes darbam.

Augļa stāvoklis atspoguļo vecāku savstarpējās attiecības. Sieviete, kas mokās ar mazvērtības kompleksiem, sava kauna dēļ grib būt labāka. Lai kļūtu labāka, sievietei jādabū labs vīrs. Labs vīrs līdz pat šai dienai ir sieviešu mērķis, ar kura palīdzību sievietes palielina savu labumu. Vīsi vīri sākumā ir labi. Jo ilgāk dzīvesbiedri ir kopā, jo pamatīgāk viņi iepazīst viens otru, un tad izrādās, ka vīrietim ir ari negatīvas īpašības. Jo vairāk vecāki ir vēlējušies savam bērnam tikai labo, jo naivāka, labticīgāka ir sieviete un jo lielāks ir viņas šoks, kad izrādās, ka vīram ir kāds mazs trūkums. Kauns par vīru kļūst par kaunu, ka sieviete vispār ar šo vīrieti radījusi bērnu. Augļa nāve atbrīvo sievieti no viņas kauna un raizēm. Vāi sieviete ir vēlējusies šādu risinājumu, tā ir cita lieta.

Tā, kura joprojām nevēlas bērnu, ir priecīga. Tā, kura vēlas, ir skumja. Tai, kura vēlas bērnu, bet neatbrīvo kaunu, var pārtrūkt visas grūtniecības. Ārstu centieni paliek bez rezultātiem. Sievietes ķermenis piesārņojas ar medikamentiem tikpat daudz, cik viņas dvēsele piesārņojas ar dzīves sarūgtinājumu. Sieviete, kas nesaprot, ka grūtniecība ir svētums, kaunas no grūtniecības, jo tā traucē viņai līdzvērtīgi citām nodarboties ar sportu vai citu vaļasprieku, apmeklēt skolu, darbu, darboties biznesā. Daba dod sievietei izvēles iespēju: būt tai, kura esi ieradusies būt, vai tai, kura vēlies būt. Jo lielāks ir sievietes kauns būt grūtai, jo lielāka iespeja, ka sieviete nekļūs grūta. Neatkarīgi no tā, cik liela ir viņas vēlme iegūt bērnus.

Arī tad, ja sieviete ar grūtniecību vēlas pierādīt savu pārākumu vai vēlas pierādīt, ka viņa nav sliktāka, grūtniecība var neiestāties. Bērns negrib būt lieta, ar kuru kaut kas tiek pierādits. Vēl precīzāk sakot: bērns negrib būt līdzeklis, ar kuru tiek veikta atriebība par kaut ko.

Mums, kas dzīvojam šajā pasaulē, nav vajadzīgs piedot mātei vismaz vienu lietu. To, ka vīna varēja domāt: “Man ir kauns, ka esmu tevi radījusi.” Viņai varēja būt kauns, ka viņa ir bezkaunīga. Viņai varēja būt sajūta, ka viņa nav pelnījusi tik labu vīru vai ka vīrs nav pelnījis viņu. Viņai varēja būt ļoti daudz problēmu, taču no manis radīšanas viņa nekaunējās. Taču mums ir jālūdz piedošana par savu kaunu bērniem, kurus esam zaudējuši, pirms viņi paspējuši piedzimt.

Profilaktiskā medicīna māca grūtai sievietei sēdēt un staigāt, ēst vislabākās lietas un pastāvīgi atrasties ārstu uzraudzībā. Neraugoties uz to, grūtniecība pārtrūkst arvien biežāk. Nekas nenotiek tikai ar tām sievietēm, kas ir par sevi augstās domās, staigā bezkaunīgi saslietiem vēderiem un jūt prieku par dzīvi. Kas zina, varbūt vairs nenotiek. Varbūt viņām ir tā apnicis kaunēties, ka viņas kļuvušas bezkaunīgas. Lai kā būtu ar citām lietām, vismaz ar grūtniecību viņām viss ir kārtībā.

Kaunināšana ir visdrošākais līdzeklis savu vēlmju iegūšanai.

Patiesībā apkaunojums ir atriebība par savu bezpalīdzību.

Bezpalīdzības pazīme ir vēlme likt ar sevi rēķināties. Tas izpaužas jau bērnībā. Bērns, kas skaļi pauž savu neapmierinātību, tiklīdz kaut ko nedabū, aug arvien agresīvāks, ja vecāki vēlas būt labi un steidz izpildīt visas bērna vēlmes. Vai liek to darīt kādam citam.

Bezpalīdzība nesaprot jokus. Jo lielāka tā ir, jo vairāk tā nevēlas saprast. Bērns var sākt raudāt, kad citi sāktu smieties. Vienlaikus viņš provocē kaitināšanu. Kaitināšana liek smieties. Ja mājinieki miera vārdā staigā uz pirkstgaliem, svešinieki automātiski sāk šādu bērnu bakstīt, ķircināt, smīdināt, kaitināt. īpaši bērni. Bezpalīdzīga bērna īdēšana un dusmošanās vēl vairāk piešauj eļļu uguni. Bezpalīdzīga bērna bezpalīdzības saglabāšanās var iedzīt bezpalīdzīgo tādās dusmās, ka viņš stāv uz vietas un vairs nevar neko izdarīt. Viņa acis met uguņus un nāsis ir iepletušās no naida. Nākamajā brīdī viņš iesit otram ar dūri un kliedz: “Slikts!” Ja tas liek citiem smieties, viņš iet un iesit kādam mazākam par viņu, kas vispār nav iesaistīts konfliktā. Vājākā raudas un spēcīgākā uzvaras prieks ir savstarpējā atbilstībā.

Vislabākais savas taisnības pierādīšanas ierocis ir apkaunošana.

VISLABĀKAIS APKAUNOTĀJS IR SABIEDRĪBAS VIEDOKLIS.

Tātad: apkaunošana ir bezpalīdzības ierocis. Bērna bezpalīdzība par viņu spēcīgāko priekšā iedzen bērnu izmisumā, un viņš sāk protestēt. Nobijies protests paliek bērnā un rada viņam alerģiju. Dusmīgs protests izlaužas ārā no bērna un padara bērnu par sliktu bērnu, kas liek vecākiem kaunēties. Šādi automātiski darbojas zemapziņas vadīts pašaizsardzības instinkts. Gudri vecāki atbild bērnam ar to pašu, lai gan viņi jau ir tik veci, ka varētu sākt domāt, apzināties savu darbību. Vecāks, kas saka bērnam: “Es iešu un pasaukšu ciema bērnus, lai paskatās tavu niķošanos,”patiesībā atzīst, ka netiek ar bērnu galā. Viņš ir stiprāks, taču neprot komunicēt ar vājāku. Viņš sauc palīgā ciemu, lai tas uzbruktu viņa bērnam. Ja ciems to dara, tad ciems ir vainīgs.

Nākamajā brīdī bērns rīkojas tāpat: tas dodas uzbrukt tam, kurš nespēj sevi aizsargāt. Gan jau esat redzējuši, kā bērns ar prieku cērt gabalos kukaiņus, rauj kaķi aiz astes, ar prieku dara pāri sunim, kuram nav bijis, kur aizbēgt, jo tas ir istabā vai pie ķēdes. Patiesībā viņš mil šo suni un suns mīl viņu. Ja nav kauna, viņi ir lieli draugi. Ja suns aizsargā sevi, suns ir vainīgs. Sabiedrības viedoklis atbalsta sev līdzīgos, jo suņiem nav sabiedriskā viedokļa. Kauns gan viņiem ir. Sakiet sunim “kauns, kauns”, un jūs redzēsit, ka viņš tūlīt būs zemāks par zāli. Nākamajā brīdī viņš iet un pietupstas zem jūsu ziedu krūma. Patiesībā čupu nolikusi viņa instinktīvā atriebība.

Mierīgi audzinot bērnu par mierīgu, noteikti tiek lietota kaunināšana vai baidīšana ar kaunu. Neapdomīgi to lieto vecāki, vecvecāki, audzinātāji, skolotāji un viss pieaugušo apvienotais koris. To uzskata par pasaulē labāko un inteliģentāko mācību līdzekli, un tāds tas arī ir. Ja pieaugušā egoisms atgādina, cik sāpīgi bijis viņam pašam, kad viņš kā bērns par katru sīkumu ticis kaunināts, viņš vēl vairāk kaunina savu bērnu vai skolnieku, jo, ja kaunināšana padarījusi mani no nepaklausīga par saprātīgu cilvēku, tad kāpēc tas nevarētu notikt ar manu atvasi.

Jo lielāka ir vecāku apmierinātība, ka viņi tikuši galā ar bērnu, jo lielāka ir bērna apmierinātība, ka viņš ticis galā ar vājākajiem. Cik liels ir uzvarētāju zaudējums, atklājas varbūt tikai pēc gadiem. Jo vēlāk atklājas, jo labāk vecāki var bezkaunīgi noliegt savu kļūdu.

Viena liela draudu pazīme, kas liecina, ka bērnā ir īpaši liela bezpalīdzība, kuras pāraugšana atriebībā ir laika jautājums, ir bērna skaļa kliegšana, kas grauž dvēseli, un tikpat lielas bailes no jebkādiem skaļiem trokšņiem. Tādā pašā ēzeļa balsī bļauj vai var bļaut viņa vecāki. Ēzelis simboliski ir paklausīgs darba darītājs, kura paklausīgums kļūst par absolūtu pašaizsardzības protestu, ja pienākumi viņam ir līdz kaklam. Ja šādam bērnam pa degunu tek asinis, tas nozīmē, ka bērnā mīt pēkšņs naids, pēkšņi aizvainojumi, pret kuriem jāattiecas nopietni.

Ir vaicāts: kāpēc bērns baidās no putekļsūcēja, veļas mašīnas, miksera, elektriskā urbja, fēna, kad tie tiek iedarbināti. Citā laika problēmu nav. Mātes ir ievērojušas, ka bērns no bailēm kļūst kā pusjucis, dara to, ko parasti nedara: aizbēg uz otru istabu un aizver durvis, ēd kā neprātīgs, vaicā pēc konfektēm un aprij tās kāru muti. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka šī bērna māte, varbūt ari tēvs neprātīgi baidās un ienīst garīgu teroru, manipulācijas ar cilvēka apziņu, no kurām vistrakākā ir baidīšana ar kaunu. Bērns arī baidās. Gudrība ir tas urbis, ar kuru dumjākā smadzenēs tiek izurbts caurums, lai aizpildītu to ar savu gudrību. Stiprākais šajās bailēs uzēdas resns, vājākais dodas pa taisnāko ceļu un sajūk prātā. Šajā ziņā bērni neatšķiras no pieaugušajiem.

Bērna bezpalīdzības un atriebības alku līdzsvarošanai vecākiem ir jāatbrīvo sava pienākuma apziņa, bezpalīdzība, kauns un atriebības alkas, velme uzspiest savu viedokli un stāvēt pāri problēmām. Bieži šie stresi ir noslēpti aiz čakla uzņēmīguma tā, ka cilvēks no brīnumiem nokristu sēdus, ja kāds, kuram viņš tic, pateiktu viņam, ka viņam piemīt šādi stresi. Šāda pieaugušo bezpalīdzība izpaužas teicienā: roka roku mazgā, tu man es tev. Cilvēks ar šādu izpratni var būt lepns, ka nedara otram pāri. Viņam pat prātā neienāk, ka sakāmvārdi būtu lasāmi no otra gala: es tev tu man.

Ja vēlaties mainīt bērnu, iemācieties pavaicāt sev: “Vai tas ir vajadzīgs?” Ja bērns kaut ko grib, pavaicājiet ari viņam: “Vai tev tas ir vajadzīgs?” Gan jau redzēsit, ka bērns sāk domāt. Ja kaut kas noticis, iemācieties sev pavaicāt: “Kāpēc man tas bija vajadzīgs?” Ja bērnam kaut kas noticis, pavaicājiet arī viņam: “Kāpēc gan tas bija vajadzīgs?" Ticiet, un jūs pārliecināsities, ka kādā brīdī bērns ir tik brīvs no savam bailēm un bezpalīdzības, ka saka: kāpēc tas bija vajadzīgs. Padomājiet par pagātni un lūdziet piedošanu, ka agrāk tā nepratāt. Neaizmirstiet piedot savu neprasmi arī sev.

Kauns ir tas, kas tiek uzskatīts par kaunu. Mazs bērns nekaunas ne no kā, jo daba vēl nav radījusi neko tādu, no kā būtu jākaunas. Jo lielāks viņš izaug, jo vairāk viņam jākaunas, jo viņam liek kaunēties. Kaunēšanās tiek uzskatīta par tikumu. Rezultāts ir tāds, ka nav tādas lietas, no kuras cilvēks nekaunētos. Mēs kaunamies no savām vēlmēm un nevēlēšanās. īpaši kaunamies no savām vajadzībām un nevajadzībām. Kaunamies no sava ķermeņa, tā orgāniem, audiem, to funkcijām. Kaunamies no ķermeņa vitālās darbības rezultātā radītajiem izdalījumiem, nesaprotot, ka tas ir tas pats, kas stumt tos atpakaļ ķermenī. Kas notiek, ja no ķermeņa nekas vairs nenāk ārā? Tad arī no dzīves nekas vairs nesanāk. Nav izdalījuma, ko mēs ar kauna palīdzību visiem spēkiem necenstos iestumt atpakaļ ķermenī, un, ja to nevar izdarīt, ņemam palīgā ķīmiju. Vienlaikus vainojam vidi, kas mūs piesārņo.

Katram izdalījumam ir sava enerģija. Nav svarīgi, vai kaunamies no izdalījuma vai tā radītā stresa, rezultāts ir gan garīga, gan fiziska piesārņošanās. Ņemsim, piemēram, svīšanu. Kas tik netiek izdomāts, lai svīšana nerastos. Ja nespējam padarīt sviedru izdalīšanos par neesošu, kaunoties no svīšanas, lietojam dezodorantus un visus iespējamos dezinfekcijas līdzekļus. Par to, ka sviedri ir labākais ķermeņa attīrītājs, mēs nedomājam. Jo tīrāki, pēc pašu domām, esam, jo vairāk mums liek raukt degunu citu sviedru smaka. Gan tās izplatītājam, gan ostītājam tā vēsta: “Nemelo sev, ka tev nav vajadzīga to mīlestība, kas, pēc tavām domām, tevi nemīl. Tev vajag gan. Vēl vairāk: tev vajag mīlēt viņus.” Ja mēs sev nemelotu, citi nenāktu ar savu smaku pie mums.

Ar sviedriem atklājas dzīves traģika. Esam lieli pārspilētāji jeb traģiķi. Jo vairāk visu vērtējam, jo lielāka ir mūsu traģika, kurai būtu jāliek sviedriem tecēt tā, lai ķermenis varētu vismaz materiāli atbrīvoties no traģikas. Būtu jāliek, vajadzētu, taču, kaunoties no sviedriem un traģikas, liekam svīšanas funkciju uzņemties nierēm. Ja nieres no pārslodzes saslimst, meklējam iemeslu tur, kur tā nav.

Daudzi cilvēki jūtas slikti, lietojot dezodorantus. Pēc dezodoranta nomazgāšanas viņi jūt vēl lielāku smaku par dabisko sviedru smaku. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka šis cilvēks nespēj būt nedabisks. Viņš jau ir tik daudz cietis no pārspīlējumiem un pārspīlētājiem, ka vairs nevēlas. Viņš grib, lai viss būtu, kā ir. Viņš ilgojas pēc tā, ka varētu būt dabas bērns.

Kaunamies no urina. Ja kāds saka: urīnpūslis, tad jau ir kauns, kauns. Vai kaunamies no sava urina vai sava dzīves rūgtuma, rezultāts ir viens: tam, kurš kaunas, urīna izdalīšanās samazinās. Ja kaunamies sviedrus, traģiku, urīnu un dzīves sarūgtinājumus vienlaikus, nieru saslimšana ir nodrošināta. Atkritumvielu uzkrāšanās ķermenī rada sapampumus. Tas liecina, ka sirds nespēj izkustināt tik lielu šķidruma daudzumu. Ja kaunamies arī mīlēt, tad nogalinām savu jau tā pārslogoto sirdi un mūsu dzīve tiek apdraudēta jau tieši.

Kaunamies no savām fekālijām. Izdomājam tām visādus jaunus nosaukumus, jo iepriekšējie ir tādi, ka tos kaunamies ņemt mutē. Kaunēšanās no saviem ekskrementiem nozīmē, ka cilvēks kaunas no sava darba rezultāta. Jo vairāk cilvēks grib visu dzīvē mainīt, jo lielāks ir viņa kauns, ja viņš nav ieguvis vēlamo, un jo smagāki viņam aizcietējumi. Cilvēkam, kas pastāvīgi grib pierādīt, ka viņš ir ļoti strādīgs vai pat visstrādīgākais un čaklākais cilvēks, vēders noteikti ir ciet. Pensionārs, kas pastāvīgi vēlas, lai tiktu uzskatīts par visstrādīgāko cilvēku, nevar dzīvot bez caurejas līdzekļiem. Bērnam, kas visiem spēkiem cenšas būt labs bērns saviem vecākiem darba dzīvniekiem, vēdera aizcietējumi parādās ātrāk, nekā viņš vispār sāk saprast, pēc kā viņš cenšas. īsumā: jo mokošāka ir cilvēka darba dzīvnieka dzīve, jo vairāk viņu moka paša zarnu trakts. īsāk: jo bezkaunīgāks ir cilvēks, jo lielāki aizcietējumi.

Mazs bērns, kas ticis galā ar lielo darbu uz poda, var iegūt psiholoģisku traumu uz mūžu no apkaunojuma, kad viņš, priekā mirdzošām acīm, aizvelk podu pie pieaugušajiem, kuriem viņa māte grib patikt. Bērns ir laimīgs par savu sasniegumu, taču viņš tiek apkaunots. Pamperus piekakāt nav kauns, taču piekakāt bikses un podu ir kauns. Bērnā parādās pilnīgs apjukums. Dažs bērns pēc kaunināšanas var sākt paniski baidīties no poda.

Visvairāk mēs kaunamies no tā, kas nāk no dzimumorgāniem. Esam tik loti piesātināti ar kristīgās reliģijas izpratni, ka nesaprotam kaunamies no svētuma. Vai tad no vīrieša nākusi bērna sēkla nav svētums? Vai no sievietes dzimumorgāniem dzimis bērns nav svētums? Esam Radītāja radīti kā radītāji, un mūsu vispilnvērtīgākais veikums, ko spējam radīt, ir vesels bērns. Diemžēl, attiecoties pret dzimumorgāniem kā pret kaunu, iedzenam kaunā arī mūsu nakamās paaudzes. Tās piedzimst kā vecāku kauns, kas ari nevar darīt neko citu kā tikai kaunu.

Dzīve māca, cilvēks mācās. Kā mācās, tas jau ir viņa vecāku un viņa paša lieta. Dzīve satur svarīgas, mazāk svarīgas un nesvarīgas lietas. Daba rūpējas, lai īpaši svarīgās lietas būtu īpaši drošā vietā. Tiem, kuri uzskata, ka šīs lietas ir mazāk svarīgas, attiecīgā vieta ķermenī cieš fiziski. Tiem, kuri savas svarīgās liekas uzskata par pārāk svarīgām, rodas garīgas ciešanas.

Materiālā līmeņa īpaši svarīgās lietas jeb materiālo līmeni attīstošās lietas atrodas iegurņa joslā.

Dvēseliskā līmeņa īpaši svarīgās lietas atrodas krūškurvī.

Garīga līmeņa īpaši svarīgās lietas atrodas galvaskausā.

Kas ir cilvēka īpaši svarīgās lietas, kuru nedarīšana ir īpaši liels kauns? Ko nozīmē īpaši svarīga lieta? To, kas cilvēkam pašam ir ļoti svarīga lieta. Ja cilvēks dzīvo pēc citu vēlmēm un pieņem citu vērtējumus, viņš padara citu svarīgās lietas, kas varbūt nemaz nav svarīgas, par savām svarīgajām lietām jeb upurē savas vajadzības citu vēlmēm.

PIEMERS NO DZĪVES

Man patīk nodarboties ar sevi pirti. Man vienkārši patik vienlaikus attīrīt dvēseli un ķermeni. Tā ir vieta, kur es relaksējos tā, ka neviens nevar man traucēt.

Iepazīstot kauna enerģiju, man uz pirts lāvas radās ideja atbrīvot savu lielāko kaunu. Domāts, darīts. Domās griezos pie sava vislielākā kauna un lūdzu, lai tas parāda sevi manās gara acīs. Redzēju, ka manas dvēseles gūstā ar muguru pret mani stāv 14 gadus veca meitene ar garu bizi. Neiedziļinoties nozīmē, sāku viņu atbrīvot, esot pārliecināta, ka, sākot kustēties, tā atklās savu būtību. Atvēru viņas priekšā durvis un teicu: “Tu esi brīva, nedod, ka es nevarēju iepriekš iedomāties, ka arī tev vajadzīga brīvība. ” Piedevu sev, ka es neesmu agrāk pratusi padomāt par savu vislielāko kaunu. Skatījos, cik nopietni un kā vecs cilvēks šī meitene iziet ārā un dodas projām. Tad sajutu, ka man kļūst slikti.

Es neesmu ģībējas tips. Jau no bērna kājas esmu aizliegusi sev jebkādas vājuma izpausmes, un, ja spēki arī grib mani atstāt, esmu mobilizējusi savas pēdējās spēka paliekas, lai nepaliktu kaunā. Tāpēc vairākas reizes esmu aizgājusi uz citu pasauli, taču tā vairāk bijusi lepnības lieta. Tagad spēki pazuda tik negaidīti, ka sapratu biju iekustinājusi sevī kādu sev vēl nesaprotamu, ļoti lielu un svarīgu enerģiju. Par laimi, mans dzīvesbiedrs bija pirtī. Par laimi, ārā bija sniegs un 10 grādu aukstums.

Kad kļuva labāk, sapratu, ka šī meitene biju es pati 14 gadu vecumā. Es nekad agrāk nebiju raudzījusies uz sevi no mugurpuses, taču tagad raudzījos un sajutu. Sapratu, kas bija mans lielākais kauns. Kopš šī laika tas bija vienmēr un pastāvīgi savu vajadzību upurēšana citu vēlmēm. Turklāt arī to cilvēku vēlmēm, kuru vienīgais mērķis starp visiem citiem bieži vienir bijusi manis apkaunošana.

Zināju, ka kopš bērnības esmu bijusi liela mīlestības pelnītāja, taču nezināju, ka no tā manī ir tik liels kauns. KAUNS,

KA NEBIJU IEDROŠINĀJUSIES DZĪVOT SAVU DZĪVI. Mana lepnība neļāva to sev atzīt, jo atzīšana būtu bijusi kauns. Bērnība sen gaidīja, lai es to atbrīvotu kopā ar visu savu lepnību un kaunu, taču es to neattapu. Ne ar viena cita stresa atbrīvošanu nebija saistīta šāda reakcija. Tas nozīmē: kauns ir ne tikai smagākais stress, bet arī smagākais no man līdz šim zināmajiem stresiem. Vienalga uz kādu ķermeņa rajonu raudzījos: kauns bezkaunīgi blenza man pretī.

Kasot pakausi un smejoties par savu nelaimi, atzinu, ka garlaicīgi man ar sevi nebūs nekādā gadījumā. Stresu, ar kuriem nodarboties, man droši pietiks vismaz simt gadiem. Nākotne ir nodrošināta.

Tātad:

savu materiālo vajadzību upurēšana citu vēlmju dēļ rada iegurņa apkaimes slimības.

Savu materiālo vajadzību upurēšana citu kaprīžu dēļ rada īpaši smagas iegurņa rajona slimības.

Tas, kurš padara sevi par citu vēlmju vai kaprīžu vergu, kļūst arvien trulāks tikmēr, kamēr pašam vairs nav vajadzību. Kad viņš ir dvēseliski tik truls, ka paša vajadzības kļūst vienaldzīgas, viņa gurnu locītavas un iegurņa audi var ilgstoši būt šķietami veseli, kamēr pēkšņi parādās īpaši smaga slimība. Kāpēc? Jo katram cilvēkam, kas, upurējot savas vajadzības, steidz izpildīt citu kaprīzes, ko otrs vēlējies tikai joka pēc, kādreiz mērs ir pilns. Bridi, kad cilvēks apzinās, ka tas, ko viņš uzskatījis par labu, patiesībā ir slikts, viņam uz brīdi var atņemties kājas. Ari visstiprākajam cilvēkam reizēm rodas nevēlēšanās atzīt, ka visa dzīve nodzīvota ačgārni.

Varbūt, balstoties uz loģiku, jau sapratāt, ka savu dvēselisko vajadzību upurēšana citu vēlmēm un kaprīzēm rada krūškurvja orgānu slimības. Savu garīgo vajadzību upurēšana citu vēlmju un kaprīžu dēļ rada smadzeņu slimības. Tik lielā mērā, cik cilvēks uzņem citu vēlmes un kaprīzes savā dvēselē, viņš padara tās par savām, tāpēc vispārinot var teikt, ka

vajadzību upurēšana vēlmēm padara cilvēku slimu.

NELĪDZSVAROTA CILVĒKA VISLIELĀKAIS

KAUNS UN APKAUNOTĀJS IR PATIESĪBA.

Visiem mums laiku pa laikam patik uzsvērt, cik ļoti mēs mīlam patiesību. Vienlaikus darām visu, lai slēptu patiesību. Sākumā no citiem, tad no sevis. Sākumā arvien lielāku materiālo slikto, tad dvēselisko, beigās garīgo. Ticot savam labumam, uzskatām, ka tā arī ir patiesība. Sevis priekšā tagad mēs esam godīgi, nesaprotot, ka godīgums ir savas sliktās puses izrādīšana.

Nelīdzsvarota cilvēka vēlme apliecināt savu pārākumu kādu dienu pārstāj vispār gribēt patiesību. Viņam traucē, ja atklājas viņa par labu uzskatītā trūkumi, jo viņam labais kļuvis par slikto. Mierīgi savienot dzīves divas puses vienā veselumā viņš neprot. Labais, kas izrādījies slikts, attiecas uz viņu personiski, jo šī nošaušana greizi it kā būtu viņa personiskais kauns, viņa muļķība. Viņam īpaši traucē, ja izrādās, ka arī sliktajam ir labā puse. Runas par sliktā būtību viņš uzskata par sliktā padarīšanu par labu runājot, un to viņš necieš. Sliktajam jāpaliek sliktam, jo no ta ir atkarīga labā pastāvēšana. Labais, kas izpauž savu dusmas par slikto, šādi glābj savu fizisko dzīvi.

Ja atklājas viņa paša trūkumi, tas ir viņa kauns, kas liek viņam cīnīties par dzīvi, neizveļoties līdzekļus. Viņš nesaprot, ka, jo labāk pēc paša domām viņš nomazgājis kaunu, jo vairāk pēc citu domām viņš sasmērējies. No brīža, kad viņš to saprot, viņa publiskā un tiešā personiskā cīņa beidzas. Viņa gudrība pamet publiskās uzmanības epicentru un sāk manipulēt ar tiem, kas vēl kā asinssuņi uzskata par pareizu tiešu un personisku atriebību. Viņu darbina nerealizēta vajadzība pēc uzmanības. Asinssuņa enerģētika simboliski ir apkaunojošas padevības atriebība. Šādi asinssuņi esam mēs visi, ja apvainojam nevainīgo, kuram ir vainas apziņa par jebkādu citu lietu.

Patiesība viņu kaitina arī tad, ja tā neattiecas personiski uz viņu, jo tas, ka sliktais vēl pastāv, būtu it kā viņa kauns. Viņš cīnās par savu dzīvi ari tad, ja kāds atklāj kāda kaunu. Jo vairāk viņš vēlas pierādīt savu tīrību, jo lielākas ir viņa alkas apkaunot apkaunoto. Viņš cīnās par savu dzīvi, apkaunojot tos, kas nerūpējas par savu trūkumu slēpšanu. īpašs naids viņam ir pret tiem, kas godīgi runā par savām kļūdām, lai palīdzētu citiem izvairīties no tām pašām kļūdām. Brīvprātīgs godīgums, patiesība viņam ir kā sitiens ar kāju pa seju, kas saka: tu tā neiedrošinātos. Otra godīgums viņam ir savas drosmes demonstrēšana, jo viņš saskata citos sevi. Viņš uzbrūk, lai izpelnītos publikas uzmanību, kas teiktu: malacis, malacis. Viņa cīņa pret slikto ir nežēlīga un nepiedodoša, jo viņš cīnās par savu dzīvi.

Šādu cilvēku līdzsvarošanai gan ģimenē, gan sabiedrībā aug to skaits, kas baidās no uzmanības.

No kauna sasarkusi seja,

kaklā vai galvā sakāpusi sirds,

aukstas, drebošas un sasvīdušas rokas, vājums ceļgalos un

vārstoša mute kā sausumā izmestais zivij būtu jābūt katra cilvēka pieredzētam stāvoklim, kas tagad tiek dēvēts par sociālu trauksmes sajūtu jeb paaugstinātu kautrīgumu. Šāds slimīgs kautrīgums traucē cilvēka saziņu ar apkārtējo pasauli, pat ārsta palīdzības meklēšanu. Zinot par savu trūkumu, jūtot par to arvien lielāku kaunu, cilvēks ieslīgst depresijā, no kuras dziļuma bieži ir atkarīga šī cilvēka dzīves turpināšanās. Ja dzīve pat nebeidzas, dzīves kvalitāte noteikti pazeminās.

Bez komunikācijās nav dzīves. Tas, kurš kaunas no sevis, vairs nekomunicē ar sevi, jo viņš attiecas pret sevi slikti. Komunikācija jeb saziņa ir milēšana bez nosacījumiem. Viņš baidās vai ir pārliecināts, ka citi attieksies pret viņu tāpat. Sūtīt bērnu uz skatuvi skaitīt dzejoli ar vārdiem: “Ej droši un nedari man kaunu,” tikpat labi nozimē sūtīt viņu nāvē. Tikai ar necilvēcīgu sevis mobilizāciju viņš var uzvarēt šo kauju, taču ne viņš pats, ne kāds cits uzreiz neuzzinās, cik ļoti viņa psihe no tā cietusi. Kaut kad rodas krīze.

Kāds šādā piespiedu situācijā kļūst par egoistu, kas ne tikai bez kauna, bet arī bez jebkādas takta sajūtas saka to, kas pagadās uz mēles. Viņa uzvedība nepakļaujas citu kritikai, taču paškritikas viņam vairs nav. Inteliģentumu cienošs cilvēks, kurš baidās no situācijām, kurās jārīkojas citu cilvēku klātbūtnē vai pat viņu uzmanības centrā, līdz ar katru piespiedu situāciju arvien vairāk sāk iekšēji trīcēt jau no domas vien, ka viņam jāuzstājas. Viņš krīt panikā, dzīves spēks viņu pamet, urīna izdalīšanās palielinās, vēders kļūst šķidrs. Viņu pārņem pastāvīga trauksmes sajūta, kas drīz vien nedod mieru pat miegā. Cilvēks ir kļuvis psihiski slims. Ja arī tad viņš ir spiests būt lepns un reprezentabls, viņš saslimst ari fiziski.

Ja cilvēka asinis un limfa ir kārtībā, cilvēks ir vesels. Limfa ir attīrītāja. Asinis ir barotājas. Ja barības ir pārāk maz, tad ir daudz skumju. Ja barības ir pārāk daudz, tad arī ir daudz skumju. Vājums un resnums, būšana šķidram un būšana biezam nevienu nepadara laimīgu.

Jo vairāk cilvēks uzskata atriebību par pareizu, jo šķidrākas kļūst šausmīgās atriebības alkās dzīvojoša cilvēka asinis. Atriebību dievinošam cilvēkam rodas hemofilija.

Viena no pirmajām hemofilijas asins nesarecēšanas pazimēm ir asins tecēšana no deguna, kas pēc slimības iestāšanās var kļūt bīstama dzīvībai.

Dievināšanas pretējā puse ir īpaši liela nopelšana, noliegums, pilnīgs aizliegums.

Cilvēkam, kas attiecas pret atriebību ar nosodījumu, var būt lielas problēmas ar atriebību. Visa viņa enerģija var tikt iztērēta atriebības alku iegrožošanai, apspiešanai, centieniem padarīt par neesošām. Principā iznīcināšanai. Iedomājoties šausmas, kas var notikt, ja visi uzzinās par viņa atriebības alku lielumu, var rasties krīze, kurā cilvēks, kurš, pēc paša domām, ir bijis pasaules glābējs, kurš uzskatījis, ka citi domā tāpat, ar šausmām atklāj, ka gribētu atriebties visiem par to, ka netiek pieņemts. īsumā: pasaules glābēja atriebība glābjamajiem par to, ka viņi neļauj sevi glābt.

PASAULES GLĀBŠANAS PRETĒJĀ PUSE IR PASAULES IZNĪCINĀŠANA.

Atcerieties šo patiesību, ja jums rodas vēlme darīt visiem labu. Jo vairāk esat vēlējušies darīt visiem labu, jo lielākas ir jūsu slēptās atriebības alkas. Brīdī, kad uzzināt, cik slikti cilvēki attiecas pret jūsu palīdzību, jūsos var izpausties pat pašiem negaidītas atriebības alkas. Pirms jūs tās saprotat, tās rada jūsos bailes no cilvēkiem. Jūs nevēlaties doties cilvēkos. Jo lielāka ir nevēlēšanās fiziski kustēties, jo ātrāk skrien domas. Ja no iešanas cilvēkos nav iespējams izvairīties, jūs vēlētos saslimt. Bieži tā arī notiek. Baudot slimību, kas palīdz izvairīties no mokošām domām, jūs nemaz nevēlaties atveseļoties. Palidzības piedāvātāji sadusmo. Kādreizējais pasaules glābējs nevēlas, lai viņš tiktu glābts. Kauns par nonākšanu šādā situācijā neļauj pieņemt palīdzību.

Laba un slikta cilvēka konflikts sevī grib atrisināt savu problēmu pats.

No atriebības alku lieluma atkarīga asins kvalitāte, tās plūšana vai neplūšana gan tiešā, gan pārnestā nozīmē.

1.citu asinis tiešā vai pārnestā nozīmē plūst tik daudz, cik daudz cilvēks izdzīvo savas atriebības alkas uz citu rēķina. Tik lielā mērā, cik cilvēkā valda primitivums, tas liek cilvēkam uzvesties kā šādam dzīvniekam. Šādi savu spēku rāda bezkaunība, kas audzē savu karmas parādu. Rezultāts var būt otra fiziskā nāve.

2.savas asinis ir pārāk šķidras, tās arvien vairak plūst kā ūdens, ja cilvēks dievina atriebību. Uzskatot no bruņinieku romāniem pazīstamo asinsatriebību par lielas mīlestības augstāko apliecinājumu, cilvēks pat neprot iedomāties, ka viņā mīt šāds nerealizēts sapnis. Jo vairāk cilvēks vēlas gūt šādu mīlestības apliecinājumu, jo lielāki ir asins sarecēšanas traucējumi līdz pat pilnīgai nesarecēšanai. Rezultāts var būt savu asiņu pilnīgs zaudējums.

3.savas asinis ir pārāk biezas, neplūst, ja cilvēks kaunas, nopel, pārvalda, apspiež, iznīcina savu vēlmi atmaksāt, kamēr var godīgi to sevī noliegt. No tā asinīs rodas trombi, kas augot nonāk lidz asinsvadiem, caur kuru sašaurinājumiem tie vairs netiek tālāk. Ķermeņa attiecīgās zonas asinsrites pārtraukuma rezultāts var būt nāve. Pārāk daudz pārāk biezu asiņu arī izraisa nāvi.

Labi cilvēki drīz vairs vispār nespēj dzīvot bez asinis šķidrinošiem medikamentiem. Viņi lieto tos nāves bailēs, vienlaikus zinot, ka blakusparādības var būt čūlas, kas negaidīti var izraisīt asiņošanu. Apzinoties, ka pastāv ari asins sarecēšanu uzlabojoši medikamenti, cilvēki labticīgi arvien vairāk dzīvo uz ķīmijas rēķina.

Jo vairāk cilvēks spēj sevi apvaldīt, jo biezākas ir asinis. Asinis ir ķermeņa šūnu barotājas. Piemēroti biezas, piemēroti šķidras asinis ir ideālas ķermeņa šunu barotājas. Sauss ēdiens iestrēgst krūtīs. Tā sagremošanai gremošanas traktam jāizvelk ūdens no citiem ķermeņa audiem. Tāpat iestrēgst biezas asinis. Asiņu sabiezināšanās pirmā pazime ir ādas izžūšana. Tas nozimē: cilvēks kaunas no godīguma. Kaunas izrādīt savu slikto pusi un kaunas, ja citi nekaunas no sava negatīvuma. Jo vairāk viņš kaunas, jo vairāk sāk mīlēt godīgumu, nezinot, kas ir godīgums. Viņš tic, ka tas, kurš nezog un nemelo, ir godīgs. Viņš nezina, kas ir meli.

Izžūšana ir kauna noliegšana.

Ādas izžūšana ir parādīšana, ka manī nav nekā slikta, no kā kaunēties.

Jo skaistāka ir kaunīga cilvēka ilūzija par godīgumu, jo sausāka ir viņa sejas āda.

Bez ūdens viss novīst. Novītusi sejas āda ir neglīta un dara cilvēku nelaimīgu. Ādas ārstēšanas nolūkā izdzerot litriem ūdens, kā pēdējā laikā bieži iesaka, tiek sasniegts zināms efekts, taču ne vēlamais, jo mērķa sasniegšanai stresu atbrīvošana šķiet kā iešana pret vēju. Uz priekšu var tikt, taču elkoņi un ceļgali saslimst.

Pieaugušai sieviete dienā vajagot 2 litrus ūdens.

Pieaugušam vīrietim dienā vajagot 3 litrus ūdens.

Ja pēc šī daudzuma izdzeršanas āda ir sausa vai pat slima, tas nozīmē, ka asinis nenogādā ūdeni līdz ādas šūnām. Stresi traucē. Regulāri visos iespējamajos veidos rūpējoties par ādu, varam nodrošināt šķietamu efektu, kas dažās dienās izzūd, ja aprūpē iestājas starplaiks. Šādas rūpes ir laba lieta, taču tās sliktā pusē tādējādi tiek apspiesti savi stresi, pierādīts sev, ka viss ir labi. Jo ilgāk tas tiek darīts, jo lielāki kļūst stresi, un ādas izžūšanai pievienojas limfmezglu izžūšana.

Ja āda ir sausa ir slikti.

Ja limfmezgli ir sausi ir ļoti slikti.

Zinātniski ir noskaidrots, ka:

ādas laukums ir 2 kvadrātmetri,

limfmezglu virsmas laukums ir 440-780 kvadrātmetru.

No tā:

elpvadu limfmezglu laukums ir 80-100 kvadrātmetru,

gremošanas trakta limfmezglu laukums ir 300-600 kvadrātmetru,

urīnceļu dzimumorgānu limfmezglu laukums ir 60-80 kvadrātmetru.

PIRMAIS UN VISLABAKAIS INDIKATORS, KAS NORADA UZ MŪSU LIMFMEZGLU STĀVOKLI, IR DEGUNS MŪSU LEPNĪBAS UN KAUNA DOZIMETRS.

Visās grāmatās esmu stāstijusi par deguna izdalījumu nozīmi. Ari par gadījumiem, kad izdalījumi ir, taču ārā nenāk. Deguna un tā dobumu limfmezglu izžūšana ir jau daudz nopietnāka problēma.

Tam, kuram degunā ir sausa sajūta, ir slikti. Viņš var šņaukt un šņaukāties, taču tas nepalīdz. Daži jūt pat deguna dobumu un pieres dobuma sausuma sajūtu. Ja degunu var samitrināt ar siekalainu pirkstu, deguna dobumam nevar piekļūt pat pie labākās gribas. Šāda izžūšana var būt rezultāts hronisko iesnu ārstēšanai, to nogalināšanai ar medikamentiem, taču var it kā rasties arī ne no kā. īpaši slikti ir tad, ja degunā rodas kreveles, kuras izurbinot ārā, tiek savainots limfmezgls. Asinis šādā gadījumā parasti netek. Asinis ir tik biezas, ka tās uzreiz sarecē.

Deguna limfmezglu kreveles var rasties pēkšņi, ja cilvēks ir sācis cīnīties ar savām atriebības alkām. Visaugstākā attīstības līmeņa atriebības alkas rodas tad, ja cilvēks, kas ir uzskatījis sevi par labu un inteliģentu, uzzina, kas par viņu tiek runāts. Varbūt tas nav nekas slikts, taču, ta kā nekas labs runāts netiek, tad tas ari ir slikti. Nakti un dienu viņa galvā klejo domas, kā viņa nopēlējiem, apsmējējiem, apkaunotājiem atbildēt tā, lai pats nepaliktu kaunā. Jo vairāk cilvēks nonāk pie secinājuma, ka viņš to nedara, jo lielākas ir kreveles un jo nepatīkamāka ir sajūta degunā.

Lepnība ir stāvēšana pāri.

Kauns ir zaudēšana un palikšana apakšā.

Samierināšanās ar zaudētāja statusu kāda cilvēka pārākuma vārdā ir piespiedu situācija, kas vēl vairāk audzē kaunu. Jo lepnāka ir cilvēka daba, piemēram, kāda bērna daba, jo vairāk mātei ir problēmu ar šī bērna degunā esošajiem puņķiem. Iesnu nav, bet puņķi ir. Varbūt iesnas ir mazas, taču puņķu ir daudz. Māte vēlas ar varu izņemt tos ārā, taču bērns no visa spēka protestē. Viņš tikai tad pielaiž pie sava deguna, kad viņam saka: ar šādu puņķainu degunu pie citiem doties nevar. Tas nozīmē: bērns nomierinās tikai tad, kad viņam draud ar nonākšanu kaunā. Par šādu mierināšanu saka: tika nomierināts. Lepnības protests tika nolīdzināts līdz ar zemi, iznīcināts, pašiem to nesaprotot.

Lepnu vecāku bērns ir lepns. Viņš pastāvīgi grib savas vēlmes. Asa un stingra pavēle izbeigt īdēšanu iedarbojas, ja bērns nobīstas vai ar šķietamu paklausību cer iegūt kaut ko labāku. Puņķi degunā radās šā vai tā, jo kauns par savu zaudējumu, kas pārvērties atriebībā, nekur nepazuda. Šādi mazs vai liels atriebības perinātājs domīgi sēž, blenžot savā nodabā, un urbina degunu. Tikmēr, kamēr jūsu atriebība nav realizējusies, jūsu degunā arvien būt kaut kas, ko urbināt.

Cilvēkam, kurš uzskata sevi par labu vai sliktu, nekad nevar būt kauns Cilvēka priekšā. Viņam var būt kauns tikai labu cilvēku priekšā. Pirmais šāds labais cilvēks ir māte. Jo vairāk māte uzsver savu labumu, jo lielāks ir bērna kauns. Bērns provocē mātes kaunināšanu ar savām bailēm no kauna, un māte arī kaunina. Kauns no mātes summējas kā kaunīga cilvēka kauns savas mātes Zemes priekšā. Viņš cieš kopā ar savu mātei un māti Zemi. Viņam ir kauns neciest, jo viņš nav spējis padarīt labu ne viņa māti, ne māti Zemi. Viņš pat neiedomājas, ka, palīdzot sev, palīdz gan savai mātei, gan mātei Zemei.

Bērna kauns par savu vecāku iespējamo kaunēšanos, kas viņiem būtu jājūt saistībā ar bērnu, var iedzīt tādā izmisumā, ka visas iekšas saraujas. Bērns nav izdarījis neko apkaunojošu, taču viņš arvien ir brīdināts par visu, kas varētu notikt tad, ja kaut kas gadītos. Šādi bērns nemaz neiedrošinās visas dzīves laikā kaut ko darīt, jo kas zina, kāds kauns varētu rasties. Staigājot aiz citiem kā ēna, viņš cieš tāpēc, ka viņš nav nekas.

Kauns neciest, ja mani vecāki cieš, padara jūsu bērnu slimu principā tādā pašā veidā kā jūs pašus, kad bijāt bērns un no visas sirds vēlējaties, lai jūsu vecāku dzīve nokārtotos. No brīža, kad parādījās apziņa, ka tas nav iespējams, jūs arvien mazāk cietāt kopā ar vecākiem. Jus bijāt kļuvuši jau daudz trulāki, vienaldzīgāki. Vienaldzība pret citu ciešanām atspoguļo vienaldzību pret savām ciešanām, taču to lielumu cilvēks nesaprot, kamēr viņam nav radusies slimība. Katru reizi, kad atmetat mazai slimībai ar roku, jo tā taču nav nāvējoša slimība, aug jūsu bezatbildība dzīves priekšā. Jo vairāk upurējat sevi, jo lielāka ir jūsu pienākuma apziņa un jo mazāka ir atbildības sajūta savas dzīves priekšā. To cilvēks parašti nesaprot, kamēr nestāv bezdibeņa malā.

Kauns izraisa nāvi, tātad iznīcību un briesmas. Ja atceraties, bojāejas enerģija rada sēnīti. Jo lielāka ir iznīcība, jo vairāk ir sēnīšu. Jo akūtāks ir kauns, kas iznīcina, jo akūtāka sēnīte. Jo attīstītāka sabiedrība, jo vairāk hronisku sēnīšu, tāpēc ka attīstītas sabiedrības cilvēki dzīvo hroniskā kaunā. Mazattīstītu zemju cilvēki nekaunas no savas nabadzības un posta, jo viņu dvēsele ir tīra. Tam, kura dvēselē nav kauna sajūtas, nav par ko kaunēties.

PIEMĒRS NO DZĪVES

Kādai sievietei bija radusies akūta sēnīte starp kāju pirkstiem, kas vairs nedeva mieru ne nakti, ne dienu. Vispirms bija saslimis kreisās kājas mazā pirksta iekšējais slēptais sāns. Pēc divām dienām tāds pats liktenis bija sagaidījis ari labās kājas mazā pirkstiņa slēpto pusi. Ada gandrīz asiņoja. Citi pirksti bija kārtībā. Protams, sieviete vēlējās zināt, no kā radusies šāda kaite.

Redzēju, ka viņa pirms nedēļas bija jutusi šausmīgu kaunu par sava vīra netaktiskumu, varētu pat teikt, nepieklājību. Tas bija viņu ārkārtīgi aizvainojis, taču iesnas jau bija pārgājušas. Viņas vēlme kaut kā pierādīt vīrietim to, ka viņš bija sievieti apkaunojis, neīstenojās, jo vīrietis izvairījās no sarunām ar sievieti. Vīrietis arī agrāk bija šādi uzvedies, taču šoreiz sievietes mērs bija pilns. Viņa bija tik nikna, ka nevarēja par to nestrīdēties. Jo vairāk viņa gribēja atstāt visu, kā ir, jo niknāka viņa kļuva. Piektais pirksts simboliski ir svešs cilvēks. Svarīguma secībā pirmais svešais cilvēks ir dzīvesbiedrs, tāpēc vispirms apskatiet V pirksta problēmas kā ar dzīvesbiedru saistītās ikdienas problēmas.

Ādas sēnīte kauns par godīgumu.

Vīrietis bija tāds, kāds bija godīgs. Varbūt viņam patiešām trūka takta izjūtas, bet varbūt sievietei tikai tā šķita, jo sievietei šajā kompānijā bija paaugstinātas prasības pret vīrieti. Sievietes vispārīgi prot labāk būt kompānijai pa prātam. Vīrieši varbūt neprot, taču reizēm pat jūtami nevēlas. Viņiem rodas protests, kad viņi raugās uz smalku uzvedību smalkas uzvedības dēļ, un tāpēc dara tieši pretēji. Kungu, kuri vienmēr ievēro smalku etiķeti, nav jau nezin cik daudz.

Limfmezglu sēnīte kauns par melīgumu.

Limfmezglu vispārīgā sēnīte var rasties tikai no domas vien, ka kāds varētu saprast manus melus. Jo šausmīgāk šīs šausmas moka, jo šausmīgāk moka arī sēnīte. Sēnītes slimnieks neuzticas nevienam, pat ne vismīļākajam. Ja viņa sirds ir smaga, ja problēma vairs neietilpst sevī un viņš kaut ko pastāsta citiem, viņa sēnīte var kļūt akūta jau stundas laikā.

Kāpēc? Jo kāds uzzinājis par viņa kaunu, un tas ir vēl lielāks kauns. Cilvēks, kuram kopš bērnības ir bijis jāapliecina, ka viņš ir absolūti patstāvīgs, jūt kaunu, ja viņam ir problēmas.

Sēnītes saasināšanās no rauga vai rauga izstrādājumu ēšanas nozīmē, ka cilvēks jūt kaunu, ka viņš lepojas par savu lepošanos, taču nevar nelepoties. Viņš grib pierādīt, ka ir labāks, zinot, ka nav labāks.

Sēnīte ir arvien izplatitāka. Pirkstu nagu bojāeja ir kosmētiski neglīta, un cilvēki no tās briesmīgi kaunas. Sēnīti starp kāju pirkstiem varētu noslēpt, taču, jo vairāk cilvēki to vēlas, jo ellīgāk tā moka. Kāpēc rodas sēnīte starp kāju pirkstiem?

Dzīve ir brīvība. Brīvība ir gaiss. Dvēselei ir vajadzīga brīvība, kāju pirkstiem ir vajadzīgs gaiss. Jo ilgāk kājās ir cieši noslēgti apavi, jo lielāka ir kāju pirkstu bojāeja, un, ja domāšanas veids ir atbilstošs, sēnite nevar nerasties.

1.     jo lielāka skopulība mīt dvēselē jeb jo vairāk stresu ir apspiests, jo lielāks ir strupceļš brīvības trūkums. Ja dvēsele nonākusi bezizejā un kurpes ir ciešas, tad nepietiek vietas kustībai jeb brīvībai un rodas sēnīte.

2.     Šādā situācijā var nonākt, skrienot sacenšoties ar bailēm, gribot arvien labākas lietas un neiegūstot tās, jo cilvēki nespēj saprast, ka šāds labais nemaz nav vajadzīgs. Turklāt tas, ko viņi vēlas, var būt gan garīgs, gan dvēselisks, gan materiāls.

3.     kājas pēda stāsta par ikdienas materiālajām problēmām. Ja cilvēkam katru dienu jāspēkojas ar vienu un to pašu problēmu, arī sēnīte kļūst ikdienišķa, hroniska. Vēloties atbrīvoties no problēmas, cilvēki baidās no tās un provocē vēl vairak. Tas nozīmē: akūti uzliesmojumi rodas no pilnīgi nemanāma kairinājuma.

4.     sēnīte starp iv-v kāju pirkstu, kad mazais pirkstiņš pārāk cieši turas pie IV pirksta sāniem, liecina par to, ka cilvēks vairs nevēlas nodarboties ar svešiem cilvēkiem, kas nāk pie viņa ar savām problēmām. Viņš vairs nevēlas darīt citu darbu, staigāt citu ceļu. Viņš necieš tos, kas netiek galā ar savām problēmām, un vēlas, lai viņš risinātu viņu problēmas. Viņš nevēlas just kaunu citu kauna dēļ. Apskatiet roku un kāju pirkstu nozīmi II grāmatā un padomājiet, tad atbilstoši savas slimības perēklim sapratīsiet, ar ko jūsu attiecības vēl nav sakārtotas.

5.  Kāju sēnīte vēsta par to,

kā cilvēks grib atbrīvoties no tiem, kas viņam pieķērušies, viņu moka un šādi kļūst par viņu apkaunojošu nastu.

6.  Roku pirkstu nagu sēnīte vēsta par to,

kā cilvēks pats ar nagiem pieķēries citam, citiem,

kā viņš šo citu, šos citus iznīcina,

taču kā viņš pats, to nesaprotot,

grib padarīt savu kaunu neesošu, iznīcināt.

Visbiežāk visi nagi iet bojā, ja cilvēks ar nagiem pieķēries otram cilvēkam kā medījumam, šādi vēloties apliecināt, cik labs cilvēks viņš ir. Pat mirušajiem šādi pieķeras. Cilvēkam, kura dzīve ir beigusies līdz ar viņam dārgā cilvēka nāvi, noteikti ir pirkstu nagu sēnīte. Esot brīvs, viņš ir strupceļā. Pārvaldot visas iespējas, viņš ir bezizejā. Attīsddamies viņš iet bojā.

īsumā: kauns par pieķeršanos citiem ar nagiem iznīcina roku pirkstu nagus. Cilvēks, kurš netiek ar sevi galā, grib palīdzēt citam, bet rīkojas tieši pretēji vajadzībām: sāk mainīt citus. Ja viņš prastu sev pavaicāt: “Vai otram ir vajadzīga palīdzība?” viņš nenonāktu kaunā, jo neuzspiestu otram savu labo, kas otram nav nepieciešams.

PIEMERS NO DZĪVES

Kāda sieviete, kuru gadu desmitiem mocīja nagu sēnīte, pēc savām domām, izdarīja plašu žestu un ierosināja šķiršanos, lai dotu vīrietim brīvību. Nodarbojoties ar sevi, viņa bija nonākusi līdz izpratnei, ka viņai nav tiesību turēt pie sevis un iznīcināt labu vīru, kuru viņa vienalga nemīl. Mierīgi un vienprātīgi viņi sadalīja savu laicīgo mantu un devās noformēt oficiālos papirus.

Kad viņi bija oficiālajā iestādē, sieviete līdz asarām kaunējās stāstīt, kas noticis. Viņa pati sev pilnīgi negaidīti bija noorganizējusi histērisku scēnu, kas apliecināja, ka viņa ir tā pieķērusies vīrietim ar nagiem, cik vispār iespējams, taču viņa bija pilnīgi nespējīga valdīt pār savām emocijām. Šajā situācijā viņa saprata, ka pilnībā noliegusi savu īpašniecisko kaisli, taču apziņa nepalīdzēja viņai stresu vētrā. Šis vīrietis bijis viņas lepnība, ar kuru viņa slēpa savu kaunu, savu mazvērtības kompleksu.

Viņas acis līdz šim ir pilnas kauna. Uz ielas viņa izvairās no cilvēkiem. Tas, ka tā bija labākā mācība sēnītei, ir cita lieta. Viena lieta ir atzīt savu uzskatu maldīgumu, otra lieta ir šos uzskatus atbrīvot. Ārstēšana ir nodarbošanās ar sevi jeb savu stresu atbrīvošana. Tas, kurš sāk rūpēties par savu garīgo līmeni, pamazām sāk rūpēties ari par savu fizisko ķermeni.

Nagi izsaka cilvēka pasaules uzskatu un izpratni. Svētā nagi lielā vecumā ir plāni, caurspīdīgi, elastīgi un taisni. Jo biezāki, neskaidrāki, raibāki, tumšāki, drupanāki, nelīdzenāki ir jūsu nagi, jo lielāks ir jūsu kauns raudzīties uz šo bojā ejošo pasauli. Ja ar kaunu raugāmies uz saviem slimajiem un neglītajiem nagiem, raugāmies uz iznīcinošo darbu, kuru esam izdarījuši ar sevi. Iznīcinošā darba apmēram atbilst arī labošanās darbs. Šim mērķim var būt nepieciešams daudz laika, taču par mierinājumu lai kalpo tas, ka, ārstējot nagus, ārstējat visu savu dzīvi.

Jo lielākā mērā cilvēks grib būt godīgs un jo lielāki tai pašā laikā ir viņa skaistie mērķi, ko viņš grib pierādīt, jo vairāk viņš provocē savus apkaunotājus. Jo lielākam cilvēku skaitam viņš grib labāku, jo vairāk viņam jāupurē sevi tā vārdā un jo vairāk tās pašas tautas masas viņu apkauno, jo patiesībā viņiem nav vajadzīgs labais, lai gan to grib. Lielākajai cilvēces daļai arvien vēl ir vajadzīgs sliktais un arvien lielāks sliktais, jo bez attiecīgām ciešanām tā nesaprot, kas ir īsts un kas ir ciešams. Esot kaunā, ši tautas masa apkauno to, kas grib palīdzēt tai izkļūt no kauna. Šādi iet bojā palīdzētājs, kurš vēlējies palīdzēt nelaimē nokļuvušajiem, jo nav pratis sev pavaicāt: ‘Vai šāda palīdzība ir vajadzīga?”

Tā kā lielākā cilvēces daļa pašlaik vēl ir tik materiālistiska, ka pieņem tikai materiālu palīdzību, jebkura garīga palīdzība var saņemt apkaunojošu prettriecienu. Ja esat palīdzētājs, kas steidzas palīgā, kad tieši netiek saukts, esiet gatavi arī tam, ka jūsu palīdzība tiks nonievāta. Iemācieties atbrīvot savu kaunu no sevis. Pretējā gadījumā ies bojā gan jūsu skaistie mērķi, gan jūs pats. īpaši svarīgi, tas nozīmē vitāli svarīgi to zināt skolotājiem, jo skolēni bieži nesaprot, kāda starpība ir pienakumam un vajadzībai. Tā kā skolotāji kaut kādā mērā esam mēs visi, tas attiecas uz jebkuru cilvēku.

Mēs visi vienlaikus esam gan skolnieki, gan skolotāji dzīves skolā. Mēs pastāvīgi vēlētos kaut ko darīt, taču citi protestē. Mēs vēlētos paust savu nosodījumu par to, taču atvērt muti ir kauns. Vēlme bez vārdiem paust savu slikto vai vēl sliktāko attieksmi, lai citi saprastu un mainītos, sakrājas vēdera augšdaļā. Bieži tas izpaužas kā aptaukošanās. Jo tuvāks ir tas “otrs”, kuru veļas mainīt, jo lielāka ir mainītāja vēdera augšdaļa, jo maināmais pastāvīgi viņu kairina. Viss, ar ko viņš kairina mainītāju, padara mainītāja vēderu lielāku, jo, padarot otru par labu, labdaris aizsargā sevi. No kā? No sabiedriskā viedokļa. Tikmēr, kamēr vēlme būt labākam aug, izaug ari vēdera augšdaļa vai tās iekšā esošās slimibas.

Ja izrādās, ka mainīšanās nav izdevusies, ir kauns. Jo lielāks šāds kauns izaug, jo vairāk tas samazina vēderu. Tas, ka tiek zaudētas jebkādas cerības mainīt otru, var nozīmēt, ka taukaudi ir kļuvuši par smagā metāla blīvumam atbilstošu vēzi vēdera augšdaļā. Ja mērķa nesasniegšana ir cilvēka kā personības kauns, ir radies aizkuņģa dziedzera vēzis. Tas, kurš grib apliecināt, ka ir personība, ar īpaši plašu vēzienu uzņemas darbus un darīšanas. Viņš vienlaikus grib būt visur un darīt daudziem vai pat visiem labu. Un, ja kādam kaut kas ir slikti, tas ir personiski viņa kauns. Visu mūsu nelaimju iemesls arī ir nespēja būt par personību jeb Bezpersonisko Mani Pašu.

NAKSNĪGA varavĪksne

Lepnība un kauns ir bijuši vienmēr. 2000 gadu ir piešķīruši cilvēcei jaunu kauna enerģijas kvalitāti, ko iepazīt. Dzīves attīstība virzienā no vienkāršākā uz sarežģītāko piešķir nolīšanai ēnā, skriešanai strupceļā, iebraukšanai auzās, nogrimšanai dibenā, salūšanai sarežģītāku saturu nekā jebkad agrāk. Cilvēka dvēseles dzīvi un garīgo stāvokli tas ietekmē sāpīgāk nekā pirms gadu desmitiem vai gadsimtiem, jo augstākam attīstības līmenim vajadzīga cienīgāka attieksme.

Vienmēr bijis zināms, ka, gribot kaut ko labāku, tiek iegūts arī sliktais, taču katrs, kas vēlas kaut ko labāku, cer, ka viņš būs pirmais izņēmums, kas iegūs tikai labo. Kauns, kas seko, liek kaunēties. Kaunēšanās no sava kauna, iznīcināšana, padarīšana par neesošu rada bezkaunību. Lepošanās ar savu bezkaunību vēl vairāk audzē attiecīgo enerģiju. Lepošanās ar bezkaunību vai tās kaunēšanās rada vēlmi atriebties. Lepošanās ar vēlmi atriebties rada atriebību. Uzskatot vēlmi atriebties par kaunu, vēlme atriebties kā izjūta tiek nospiesta nejūtībā. Uzskatot sodu kā atriebību par pareizu, ar to lepojoties, tiek nogalināts materiālais un dvēseliskais. Uzskatot nogalināšanu par kauna lietu, tā tiek padarīta par nopēlumu. Nopēluma slavināšana, sliktā iznīcināšanas attaisnojums padara par invalīdu gan garīgi, gan dvēseliski, gan fiziski. Turklāt visas šīs nelaimes noliek pie vietas kauns.

CILVĒKA IZNĪCĪBAS TAKA

Rīcība var būt laba vai slikta. Cilvēks, kas izdarījis labu vai sliktu darbu, tāpēc nekad nav ne labāks, ne sliktāks. Cilvēka pielīdzināšana vi na darb iem ir ne pare iza rīcība.

Ja vērtējat cilvēku kā labu, tas ir slikti.

Ja vērtējat cilvēku kā sliktu, tas ir vēl sliktāk. Tā ir nopelšana.

Dzīve ir tīrība. Visa netīrība ir kauns, kas tiek nospiests ēnā. Tikai muļķība izrāda vai izdzīvo savu netīrību. Tāpēc tā tiek uzskatīta par sliktu.

Dzīve ir gaisma. Visa tumsa ir kauns, kas tiek noliegts. Tikai muļķība atzīst savu tumsību, nezināšanu, neprasmi raudzīties un redzēt. Tāpēc uz to rāda ar pirkstu.

Muļķība grib gudrību, gudrība negrib muļķību. Vienas būt tās neprot, prātīgi sajust viena otras esamības vajadzību neattop. Tāpēc katrs turas pie savējiem: viens tiecas pēc pārāk lielas gaismas, cits pēc pārāk lielas tumsas. Jo lielāka ir cilvēka lepnība, ar kuru viņš slēpj, noliedz, padara neesošu savu kaunu, jo vairāk viņš redz dzīvi melnbaltu. Beigās no dzīves noguruma viss nogrimst pelēcības purvā. Dzīves krāsainību, dažādību, iespēju bagātību šāds cilvēks neprot saskatīt. Viņš neiztaisno savu saliekto muguru, ja debesīs parādās varavīksne, jo blakus dzīves tīrībai viņa netīrība šķiet vēl apkaunojošāka.

Esot vergam, kas pierada, ka viņš nav vergs, viņa mugura var būt fiziski taisna, taču, par spīti tam, laimes viņā nav. Varavīksne neiepriecina vergu, jo verga sirds ir smaga viņa verdzības dēļ. Vergs nav cilvēks, viņš ir saimnieka darbarīks, vienkāršāka vai sarežģītāka mašīna, kas beigās kļūst pat par vergojošu mašīnu, jo neprot būt cilvēks. Tas ir viņa kauns, kuru viņš cenšas paslēpt no dzīves. Viņš ir lepns, ja spēj cīnīties pret paverdzināšanu. Deldējot sevi cīņā, gudram cilvēkam pat neienāk galvā tas, ka tad, ja viņš atbrīvotu vergu sevī, varētu attiekties pret sevi kā pret cilvēku un ļaut arī citiem darīt to pašu.

Neprotot saskatīt visā sevi, cilvēks neievēro, ka debesis rodas īpaši dzidra varavīksne, lai izgreznotu īpaši drūmu lietus mākoņu atkāpšanos. Tā parādās atkal un atkal, lai uzlabotu garastāvokli un dotu cerību, ka nav netīrumu, kuru nevarētu notīrīt. Mirdzoša saule un melns mākonis ir viens otra pretmeti. Varavīksne starp tiem ir izmazgātu debesu simbols. Tā rodas tad, kad lietus ir padarījis savu darbu tā, ka saule var nākt ārā no mākoņu aizsega. Ja lietus un saule noliegtu viens otru, darītu visu, lai otra nebūtu, tad nekad nerastos varavīksne. Tas nozīmē: bez pretmetiem nekad neizceltos dzīves krāsainība, bagātība.

Kauna atmosfērā augušam cilvēkam nav dienas varavīksnes. Daba ir parūpējusies par šādiem cilvēkiem un devusi viņiem nakts varavīksni ziemeļblāzmu. Dvēseles kustība, kuru tumsā sajūt cilvēks, kas vēro ziemeļblāzmu, ļauj apzināties, ka dzīves krāsainība pastāv un ir redzama ari pilnīgā tumsā. Tumsa to nenoslēpj. Varbūt, raugoties ziemeļblāzmā, rodas sajūta, ka arī kauna bailēs izaudzis cilvēks var būt Cilvēks, kuru aptverošā tumsa nepadara aklu un kuru apkārt esošie netīrumi nepadara netīru.

Laime ir prasme palikt par Cilvēku jebkurā situācijā.

NOBEIGUMĀ

Dzīve māca, cilvēks mācās.

Ja mācās.

Iemācās pazīt dzīvi sevī un sevi dzīvē.

Gan jau kaut kad iemācīsies.

Tikai zināšanu esamība un to apzināšanās nenodrošina veselību.

Veselība ir kaut kas cits.

Tikai zināšanu pielietošana praksē labo kļūdas un veselību.

Tas ir kaut kas jauns.

Atzīstot un atbrīvojot stresus, atbrīvojaties no stresiem.

Esat brīvs.

Esat vesels un laimīgs cilvēks. Bezpersoniskais Es Pats.

SATURS

PAR VĒLĒŠANOS BŪT CILVĒKAM …………………………………

PAR POZITiVO UN NEGATĪVO DOMĀŠANU . .

PAR SEVIS ŽĒLOŠANU UN NESPĒJU DZiVOT

RAIZĒŠANĀS PAR CITIEM………………………………………………

VIENA NEIAIME SEKO OTRAI………………………………………

PAR DZIMUMNESPĒJU…………………………………………………..

PAR MĪLESTĪBU UN KAUNU ………………………………………..

PAR DEBESU KĀPNĒM, KAS CELTAS SMILTĪS

PAR NEPIEKLĀJĪGU UN PIEKLĀJĪGU

NOGALINĀŠANU………………………………………………………………

KAUNS BŪT CILVĒKAM…………………………………………………..

PAR VĒLĒŠANOS KĻŪT PAR ZVAIGZNI ……………………..

KRĪZE BŪT DZĪVAM ………………………………………………………..

NAKSNĪGĀ VARAVĪKSNE………………………………………………..

NOBEIGUMĀ……………………………………………………………………..

SIA “Kantri Nams”,

Tēriņu ielā 22, Rīga, LV-1004. Iespiesta SIA “Tipogrāfija Ogrē”, Brīvības ielā 31, Ogre, IV-5001.

Content

Vīlma Lūle Piedodu sev. Patiesā un šķietamā piedošana. 7. grāmata

PAR VĒLĒŠANOS BUT CILVĒKAM

LEPNĪBAS UN AUGSTPRATĪBAS JEB EGOISMA ATŠĶIRĪBAS

PAR POZITĪVO UN NEGATĪVO DOMĀŠANU

PAR SEVIS ŽĒLOŠANU UN NESPEJU DZĪVOT

AUDU. ORGĀNU VAI VISA ORGANISMA FUNKCIONĒŠANAS BOJĀEJA

RAIZEŠANAS PAR CITIEM

VIENA NELAIME SEKO OTRAI

PAR DZIMUMNESPEJU

PAR MĪLESTĪBU UN KAUNU

PAR DEBESU KAPNEM, KAS CELTAS SMILTIS

PAR NEPIEKLĀJĪGU UN PIEKLĀJĪGU NOGALINĀŠANU

Jutekļi un to iznīcināšana

KAUNS BUT CILVĒKAM

PAR VELESANOS KĻŪT PAR ZVAIGZNI

KRĪZE bŪt dzĪvam

Dzīve ir kustība.

KAUNA DĒĻ PROBLĒMAS, ARI SLIMĪBAS, KĻŪST HRONISKAS.

DZĪVOŠANA PAGĀTNE IR DZĪVOŠANA KAUNĀ.

PASAULES GLĀBŠANAS PRETĒJĀ PUSE IR PASAULES IZNĪCINĀŠANA.

NAKSNĪGA varavĪksne

CILVĒKA IZNĪCĪBAS TAKA

NOBEIGUMĀ

SATURS