Zēlands Vadims

Realitātes pavēlnieks

Vadims ZĒLANDS

REALITĀTES PAVĒLNIEKS

DUALA SPOGUĻA REALITATE

Viens no visparastākajiem un tajā pašā laikā noslēpumainākajiem fenomeniem cilvēka dzīvē ir sapņi. Miegā cilvēks pavada trešo daļu savas dzīves. Visu, kas ar viņu notiek šajā robežstāvoklī, līdz pat šim laikam ldāj noslēpuma plīvurs. Zinātniskie pētījumi šajā jomā maz ko izskaidro. Arī filozofi, traktējot šo fenomenu, mētājas no vienas galējības otrā. Vieni domā, ka sapņi ir ilūzijas, citi apgalvo, ka pati mūsu dzīve nav nekas cits kā sapnis. Kam tad ir taisnība?

Transērfings kā ezoteriska mācība šo jautājumu aplūko no citām pozīcijām. Vai patiešām prāts pats iztēlojas savus sapņus? No vienas puses, sapnī redzētie notikumi ir virtuāli, no otras puses, sapņi liekas tik reāli, ka cilvēks tos ik reizes uzskata par īstenību. Ir zināms, ka sapnī var vērot ainas, kas it kā nav no mūsu pasaules. Turklāt ir skaidrs, ka dzīvē kaut ko tādu ieraudzīt principā nav iespējams. Ja sapnis ir kāda realitāte, ko imitē mūsu smadzenes, tad kur tiek iegūtas visas šīs neiedomājamās ainas un sižeti?

Pastāv hipotēze, ka smadzenes pašas sintezē sapņus un miegā šīs ainas uztver tāpat kā nomodā. Tā patiešām nav nekas vairāk kā hipotēze. Pagaidām neviens nav pierādījis, ka viss notiek tieši tā. Transērfinga modelī sapņa traktējums ir pavisam citāds: zemapziņa pati neko neiztēlojas, bet tieši pieslēdzas variantu telpai, kurā ir visa informācija. Variantu telpa ir informativa struktūra, kurā glabājas visu iespējamo notikumu scenāriji. Variantu skaits ir bezgalīgs, tāpat kā bezgalīgi daudzi ir punkta stāvokli koordinātu tīklā. TUr ierakstīts viss, kas bija, ir un būs.

Nesteidzieties izdarīt skeptiskus secinājumus. Uzmanīgi pavērojiet kādu priekšmetu, pēc tam aizveriet acis un mēģiniet to iztēloties. Pat ja jums ir izcilas vizualizācijas spējas, jūs tomēr nevarēsit ar aizvērtām acīm priekšmetu "redzēt" tāpat kā ar atvērtām acīm. Tas tēls, ko saglabājušas jūsu smadzenes, ir tikai ļoti zemas kvalitātes fotogrāfija. Pieņemsim, ka smadzenes šādu fotogrāfiju glabā kā noteiktu neironu grupas stāvokli. Tādā gadījumā, lai atainotu visas atmiņā esošās fotogrāfijas, nepietiks nekādu neironu, lai gan to skaits ir milzīgs.

Ja atmiņas un sapņi ataino to, kas ierakstīts neironos, tad kādam gan jābūt šo šūniņu daudzumam mūsu galvā? Transērfings šo pretrunu izskaidro ar to, ka neironi nav informācijas glabātāji kā biti datorā. Smadzenes glabā nevis pašu informāciju, bet gan kaut ko līdzīgu informācijas adresēm variantu telpā.

Iespējams, ka smadzenes spēj saglabāt kādu ierobežotu datu daudzumu. Tās gan ir perfekta bioloģiska sistēma, taču nav spējīgas glabāt visu to, ko mēs esam gatavi reproducēt savā atmiņā. Vēl jo vairāk tās nespēj sintezēt tādu absolūtu virtuālo realitāti kā sapnis. Nevajag ļauties nepārliecinošu secinājumu valdzinājumam, ka, tā sakot, atslēdzoties smadzenes iegūst spēju skaidri uztvert to iztēlotās ainas.

Ja visu apzināto cilvēka psihē nosacīti attiecinām uz prātu, bet zemapziņā esošo uz dvēseli, tad var sacīt, ka sapņi ir dvēseles lidojums variantu telpā. Dvēselei ir tieša pieeja informācijas laukam, kur visi "scenāriji un dekorācijas" glabājas stacionāri, līdzīgi kadriem kinolentē. Prāts neiztēlojas savus sapņus - viņš tos tiešām redz. Un tā nebūt nav ilūzija, bet gan ir reāls kino par to, kas varēja notikt pagātnē vai kas iespējams nākotnē.

Sapņos vērojami visdažādākie iespējamie notikumi, bet, tā kā pastāv bezgalīgi daudz potenciālo variantu, nav nekādas garantijas, ka sapnim ir kāda saistība ar īstenību. Jebkurš notikums mūsu reālajā pasaulē nozīmē to, ka materializējas viens no daudzajiem variantiem. Materiālā pasaule pārvietojas bezgalīgajā variantu telpā, tāpat kā kadrs kinolentē, un tā rezultātā izpausmi gūst tāds fenomens kā matērijas kustība laikā.

Varētu likties, ka tam visam grūti noticēt. Kur atrodas variantu telpa? Kā tas vispār iespējams? No mūsu trīsdimensiju uztveres viedokļa tā atrodas visur un tajā pašā laikā nekur. Varbūt tā ir aiz redzamā Visuņia robežām, bet varbūt jūsu kafijas tasītē. Lai nu kā, taču ne trešajā dimensijā. Kaut gan pieeja šim informācijas laukam principā ir iespējama. Tieši no turienes tiek ņemtas intuitīvās zināšanas un gaišredzība. Prāts nespēj radīt neko principiāli jaunu. Tas var radīt tikai jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem. Visus zinātniskos atklājumus un mākslas šedevrus prāts ar dvēseles starpniecību iegūst no variantu telpas.

Vai tomēr ir kaut kas kopējs sapņiem un realitātei? Kamēr guļam, mums pat prātā neienāk kritiski palūkoties uz notiekošo. Sapnī virtuālā realitāte modelējas pārsteidzoši dabiski. Lai gan tur bieži risinās fantastiski notikumi, mēs tos uztveram kā kaut parastu. Sapnī cilvēks atrodas pilnīgā apstākļu varā, sapnis viņam " atgadās", un viņš neko tur nevar darīt.

Neapzinātā sapnī prāts nepakļauj dvēseli savai kontrolei - tas vēro kino kā skatītājs. Un tajā pašā laikā pārdzīvo redzēto, un šie pārdzīvojumi tiek nosūtīti dvēselei, kas tūlīt pat noskaņojas uz to variantu telpas sektoru, kurš atbilst gaidītajam. Tādējādi scenārijs mainās dinamiski, atbilstoši notikumu gaitai. Dekorācijas un darbojošās personas momentāni pieskaņojas mainīgajam scenārijam. Iztēle tiešām piedalās sapnī, taču vienīgi kā ideju ģenerētāja.

Taču dažkārt, ja laimējas, mēs kādā brīdī apzināmies, ka sapņojam. Tādā gadījumā neapzinātais sapnis pārvēršas apzinātā sapni. Apzinātā sapnī cilvēks piedalās virtuālajā spēlē un saprot, ka tas ir tikai sapnis. Ja jums tā nekad nav gadījies un dzirdat par to pirmo reizi, nešaubieties - tā nav fantāzija. Apzinātiem sapņiem ir veltītas daudzas grāmatas, un pasaulē dzīvo cilvēki, kas ar šo praksi nodarbojas pastāvīgi.

Tiklīdz cilvēks apjēdz, ka tas ir tikai sapnis, viņam tūlīt atklājas apbrīnojamas spējas. Apzinātā sapnī nav nekā neiespējama - cilvēks var vadīt notikumus un darīt brīnumus, piemēram, lidot. Taču pat sapnī, lai paceltos gaisā, ar vēlēšanos vien nepietiek. Realizējas nevis pati vēlēšanās, bet gan orientācija uz mērķi. Darbojas nevis domas par vēlamo, bet kaut kas cits - tas, ko grūti izteikt ar vārdiem. Šis nezināmais spēks atrodas tās skatuves aizkulisēs, uz kuras izvēršas domu spēle. Un tomēr pēdējais vārds pieder šim spēkam. Jūs jau droši vien noprotat, ka runa ir par apņemšanos. Apņemšanos var aptuveni definēt kā izlēmību iegūt un rīkoties.

Vēlēšanās pati par sevi neko nedod. Gluži pretēji - jo stiprāka vēlēšanās, jo mazāk izredžu uz panākumiem. Ja jūs sapnī, vēloties pacelties gaisā, prātosit, vai tas ir iespējams vai nav, jums nekas neizdosies. Lai lidotu, nepieciešams ar apņemšanos gluži vienkārši pacelties gaisā. Jebkura scenārija izraudzīšanās sapnī notiek nevis ar vēlēšanos, bet gan ar stingru orientāciju sasniegt mērķi. Jūs nevis spriedelējat, nevis vēlaties, bet gluži vienkārši iegūstat un rīkojaties.

Apņemšanās ir tas virzošais spēks, kas apzinātā sapnī pārvalda scenāriju. Taču rodas jautājums: kāpēc tad realizējas arī mūsu bažas? Vai tad tās var salīdzināt ar apņemšanos? Gan sapnī, gan reālajā dzīvē mūs pastāvīgi vajā varianti ar mūsu bažu, nemiera, antipātiju, naida scenārijiem. Ja es to nevēlos, tad taču es nedomāju to iegūt? Tomēr mēs tik un tā saņemam to, no kā visiem spēkiem cenšamies izvairīties. Iznāk, ka mūsu vēlmju virzienam nav nekādas nozīmes? Atrisinājums meklējams vēl noslēpumainākā un varenākā spēkā, kura nosaukums ir ārējā apņemšanās.

Apņemšanās kaut ko izdarīt saviem spēkiem visiem ir pazīstama - tā ir iekšējā apņemšanās. Daudz sarežģītāk ir ar savu gribu iedarboties uz ārējo pasauli. Arējās apņemšanās jēdziens ir nesaraujami saistīts ar variantu telpu. Visas manipulācijas ar laiku, telpu un matēriju, kas nepakļaujas loģiskam izskaidrojumam, pieņemts attiecināt uz maģiju vai paranormālām parādībām. Apņemšanās nosaukta par ārēju, jo tā atrodas ārpus cilvēka un tāpēc nepakļaujas viņa prātam. Tiesa gan, noteiktā apziņas stāvoklī cilvēks spēj tai piekļūt. Ja šo vareno spēku pakļauj savai gribai, tad var darīt neticamas lietas. Ar šā spēka palidzību senie magi uzcēla Ēģiptes piramīdas un veica citus līdzīgus brīnumus.

Ja jūs mēģināsit domās pārvietot zīmuli pa galdu, jums nekas neiznāks. Taču, ja jums ir cieša apņemšanās iztēloties, ka tas kustas, ļoti iespējams, ka jums kaut kas izdosies. Pieņemsim, ka jums ir izdevies izkustināt zīmuli no vietas (katrā ziņā ekstrasensiem kaut kas izdodas). Var likties ļoti divains tas, ko es tagad pateikšu. Zitnulis īstenībā nekustas! Un tajā pašā laikā nav tā, ka jums tas gluži vienkārši šķiet. Pirmajā gadījumā jūs cenšaties zīmuli izkustināt no vietas ar savu domu enerģiju. Šīs enerģijas acīmredzami nepietiek, lai pārvietotu materiālu priekšmetu. Otrajā gadījumā jūs slīdat pa variantu telpas sektoriem, kur zīmulim ir dažādas atrašanās vietas. Vai saprotat atšķirību?

Lūk, zīmulis atrodas uz galda. Ar apņemšanās spēku jūs iztēlojaties, ka tas sāk kustēties. Jūsu apņemšanās skenē tos telpas sektorus, kuros zīmulis ieņem aizvien jaunu stāvoldi. Ja domu starojumam ir pietiekami liels spēks, zīmulis secīgi materializējas aizvien jaunos reālās telpas punktos. Turklāt pārvietojas atsevišķs "zīmuļa slānis", bet pārējie slāņi, arī novērotāja slānis, paliek nekustīgi. Pārvietojas nevis pats priekšmets, bet tā realizācija variantu telpā. Uz šā paša principa balstās tā saukto neidentificēto lidojošo objektu pārvietošanās, tiem fizikas likumi (konkrēti, inerces likums), šķiet, nepastāv.

Nav nekāds brīnums, ja ar telekinēzi jums nekas nesanāk. Gandrīz visiem cilvēkiem šādas spējas attīstītas loti vāji. Un galvenais pat nav tas, ka jums ir vāja enerģētika, bet gan tas, ka ļoti grūti noticēt šādai iespējai un tātad izraisīt sevī tiru ārējo apņemšanos. Cilvēki, kuriem kaut kas izdodas ar telekinēzi, priekšmetus nepārvieto. Viņiem piemīt unikāla spēja ar apņemšanās spēku virzīt savu enerģiju, lai pārvietotu materiālo realizāciju variantu telpā.

Visu, kas saistīts ar ārējo apņemšanos, pieņemts uzskatīt par mistiku, maģiju vai - labākajā gadījumā - par neizskaidrojamām parādībām, liecības par kurām sekmīgi tiek saliktas putekļainos plauktos. Ierastais pasaules uzskats tādas lietas pilnīgi noraida. Iracionālais vienmēr izraisa savdabīgas bailes. Līdzīgas bailes un sastingums cilvēkus pārņem, vērojot NLO. Neizskaidrojamā parādība ir tik tāla no pierastās īstenības, ka tai negribas ticēt. Un tajā pašā laikā tai ir tik apstulbinoša pārdrošība būt reālai, ka izraisa šausmas.

Arējā apņemšanās - tas ir gadījums, kad "ja Muhameds neiet pie kalna, tad kalns iet pie Muhameda". Ne jau vienmēr ārējās apņemšanās darbs ir saistīts ar paranormālām parādībām. Ikdienas dzīvē mēs pastāvīgi saskaramies ar ārējās apņemšanās darbības rezultātiem. Starp citu, mūsu bažas un sliktākās nojautas realizējas tieši ar ārējo apņemšanos. Tā kā šajā gadījumā tā darbojas neatkarīgi no musu gribas, mēs neapzināmies, kā tas notiek.

Spēja vadīt sapni izpaužas tad, kad cilvēks sapnī apzinās sevi reālajā īstenībā. Šajā apziņas pakāpē cilvēkam ir atbalsta punkts - realitāte, kurā viņš var atgriezties pēc pamošanās. Realitāte savukārt ir līdzīga neapzinātam sapnim nomodā - cilvēks atrodas apstākļu varā, un dzīve viņam "atgadās". Cilvēks neatceras savas iepriekšējās dzīves, un viņam nav atbalsta punkta, kas ļauj pacelties nākamajā apziņas pakāpē.

Un tomēr situācija nav nemaz tik bezcerīga. Transērfin- gam ir netiešas metodes, ar kuru palīdzību tomēr var piespiest ārējo apņemšanos darboties pa apvedceļu. Cilvēka domu enerģija noteiktos apstākļos spēj materializēt to vai citu variantu telpas sektoru. Citiem vārdiem sakot, cilvēks spēj veidot savu realitāti. Taču ir nepieciešams ievērot noteiktus likumus.

Realitātei ir divas formas: fiziskā, kuru var pataustīt ar rokām, un metafiziskā, kas atrodas ārpus uztveres robežām, taču ir tikpat objektīva. Var teikt, ka sava veida nozīmē pasaule ir bezgalīgs duāls spogulis, kura vienā pusē atrodas materiālais Visums, bet otrā pusē plešas metafiziskā variantu telpa. Potenciālā iespēja īstenojas līdzīgi variantu atainojumam spogulī. Ikdienišķais cilvēka prāts veltīgi cenšas ietekmēt spoguļattēlu, lai gan nepieciešams mainīt pašu tēlu.

Kas tas ir par tēlu? Kā to var mainīt? Kā rīkoties ar šo dīvaino spoguli? Transērfings sniedz atbildes uz visiem jautājumiem. Būtībā tā ir varena tehnoloģija realitātes pārvaldīšanai. Mērķis šeit tiek nevis sasniegts, bet lielākoties realizējas pats. Tas skan neticami tikai ikdienas pasaules uzskata ietvaros. Laužot stereotipu atslēgas, jūs atverat durvis uz to pasauli, kur iespējas ierobežo tikai apņemšanās, kur īstenojas nepiepildāmi sapņi.

PROGRAMMĒTĀJA NĀVE

Es sen gaidīju tādu grāmatu kā "Realitātes Transērfings". Tas darbojas, šaubu nav. Taču šķiet, ka man pagaidām neizdodas tā, lai aizrautos elpa. Laikam taču kaut ko nedaru pareizi. Pirmais, ko es mācos, - ir cenšanās netērēt velti enerģiju, lai gan dažkārt tas neizdodas. Gandrīz izdevās izveidot ieradumu atgādināt sev, ka "es varu nezināt, taču mana pasaule zina, kā par mani parūpēties", un "mana apņemšanās realizējas, viss par to liecina, un viss notiek tā, kā vajag".

Transērfings patiešām darbojas, taču pagaidām mani vajā nepatikšanas. Personiskā dzīve nav nokārtojusies. Laikam es tam visam piešķiru pārāk lielu nozīmi, bet vajadzētu atbrīvot "tvērienu". Cenšos sevi nesalīdzināt ar citiem: viņiem, redziet, izdodas, bet man ne. Tiklīdz rodas šaubas, es atkal ķēros pie grāmatas. Tas palīdz, taču dažkārt neatšķiru robežu, kur ir vēlme, bet kur - svarīgums vai vizuāla iztēlošanās, ko gribu. Esmu apjukusi.

Tā, piemēram, vai man ir vēlēšanās vai apņemšanās dzīvot un strādāt Anglijā. Es nejauši atradu organizāciju, kas ar to nodarbojas. Mani piekrāpa. Taču es tik un tā domāju par to un pat speru solus šajā virzienā. Vizuāli iztēlojos vēlamo, taču varbūt tās nav manas durvis, es nezinu.

Es pastāstīšu par kādu savu tuvu draugu. Sauksim viņu par Programmētāju, tāpēc ka tāda bija viņa profesija. Viņš arī gribēja aizbraukt no dzimtās un ierastās, taču skarbās un nemājīgās zemes. Krievijā Programmētājs bija augsti kvalificēts "izsūtāmais zēns", bet nereti ari "peramais puika". Hir, Rietumos, viņam līdzīgie veidoja visu "balto apkaklīšu" eliti. Kad no turienes atlidoja ziņas par žilbinošām algām, dārgām mašīnām un kotedžām ar baseiniem, galva sāka griezties, bet krūtīs plosījās drudžains nemiers - tur ir visīstākā zelta dzīve.

Mans draugs, itin kā vadīdamies no Transērfinga principiem, pajautāja sev: kādu mērķi uz kartes izvēlēties? Un dvēsele tūlīt bez šaubīšanās atbildēja: protams, Austriju. Nezin kāpēc tieši šī zeme bija vistuvāk sirdij. Alpi, kalnu slēpošana, unikāli skaista daba, vispār - viena no mājīgākajām vietiņām uz planētas.

Mirdzošām acīm draugs stāstīja par savu ideju un pat centās pierunāt mani braukt līdzi. Viss liecināja, ka viņa dvēsele un prāts vienoti tiecas šajā virzienā. Taču tajā laikā par tādu Transērfingu mēs neko nezinājām, tāpēc Programmētāja prāts likteņa vadibas stūri saņēma savās rokās.

Kādudien mans draugs ieradās ar izdzisušu skatienu un paziņoja, ka no ieceres nāksies atteikties. Izrādījās, ka pārvarēt Austrijas imigrācijas likumu barjeru nav nemaz tik vienkārši. Pragmatiskais prāts, kas pieradis pie reāli sasniedzamiem mērķiem, uzvarēja. Tā bija Programmētāja pirmā kļūda.

Sapnis tika steidzīgi aprakts, un mana drauga dvēsele noskuma. Tomēr uzņēmīgais prāts drīz vien sameklēja pieņemamu aizvietotāju. Kanāda! Tas taču nepavisam nav slikti.

Turklāt tur Joti trūkst speciālistu, arī darba vīzu saņemt ir daudz vienkāršāk.

Jaunā ideja tika reāli īstenota. Draugs visos sīkumos aprakstīja iecerētā pasākuma priekšrocības. Taču agrākā spīduma acīs vairs nebija. Viņš sprieda kā analītiķis, kas rūpīgi pārdomājis visus par un pret un iepriekš aprēķinājis mērķa sasniegšanas algoritmu. Kā sapratu, viņa mērķis bija atrast labi atalgotu darbu. Ģimene jāpabaro. Un ne jau vienkārši jāpabaro - apnicis nīkuļot nabadzībā - cilvēkam ar tādām smadzenēm! Programmētājs viņš patiešām bija lielisks.

Tā kā mans draugs bija pazīstams darbaholiķis, viņam bija pilnīgi skaidrs, ka turīgu dzīvi var tikai nopelnīt, turklāt ar neatlaidīgu darbu. Viņš sāka strādāt vēl cītīgāk. Ķērās pie angļu valodas, apguva jaunās datoru tehnoloģijas, prasmīgi sagatavoja savu dzīves un darba gaitu aprakstu un aizsūtīja uz turieni, kur vajadzīgs. Vārdu sakot, visu izdarīja pareizi.

Pagāja pusgads. No turienep - nekādas atbildes, tikai vēsa klusēšana. Dzīves un darba gaitu apraksts jau bija pati pilnība, kvalifikācija tāda, ka labāku gribēt nevar, angļu valodas zināšanas - gluži apmierinošas. Bet adrešu skaits, kur nosūtīts iesniegums, bija tāds, ka Programmētāju jau vajadzēja pazīt visā Kanādā. Kā gan viņiem vēl trūkst? Droši vien jāpaaugstina kvalifikācija. Un viņš strādāja vēl centīgāk, sevi nežēlojot. Taču dvēselē jau bija stabili ieperinājušās bailes kopā ar neizturamu vēlēšanos panākt savu, lai maksā ko maksādams. Vai tad es esmu sliktāks par citiem?

No vienas puses, tur patiešām ļoti trūka speciālistu. Taču tajā pašā laikā ik pa brīdim uzpeldēja ziņas, ka Kanādas darba devēji nelabprāt saistās ar ārzemniekiem. Atkal prāta loģikai bija nogājis greizi.

Šādā situācijā Programmētāja prāts gudri sprieda, ka nav vērts ieciklēties uz vienu Kanādu. Var taču pamēģināt iekļūt Savienotajās Valstīs. Izrādījās, ka mūsu smadzenes tur vērtē visai augstu. Tātad iepriekšējais plāns tika nobīdīts otrajā vietā un sākās jauna - Amerikas iekarošanas kampaņa.

Tagad Programmētājam jau bija liela pieredze šādās lietās. Viņš rūpīgi izstudēja visu nepieciešamo informāciju un precīzi zināja, kas, kur un kā. Savu stratēģiju un taktiku viņš pārdomāja līdz pēdējam sīkumam. Viss bija augstākajā līmenī - gan zināšanas, gan praktiskā pieredze, gan pre- zentablums. Viņš kļuva par īstu profesionāli darba meklēšanas jautājumos.

Šķita, ka amerikāņu darba devējiem vajadzētu būt bezgala pārsteigtiem par mūsu varoņa portfolio. Tomēr neviens neizrādīja interesi par augsti kvalificēto speciālistu un necentās dzīties pēc viņa smadzenēm. Programmētāja prāts drudžaini centās atrast iemeslu šādai dīvainai situācijai: viss taču tiek darīts nevainojami, kāpēc nav rezultātu? Kas noticis ar "galvu medniekiem", kur viņi palikuši? Bet ir taču stāsti par simtiem, varbūt pat tūkstošiem datorspeciālistu, kas Savienotajās Valstis taisījuši spožu karjeru.

Izskaidrojums arī šoreiz tika atrasts. Augstās tehnoloģijas attīstījās straujiem tempiem, un pašreizējā brīdī darba tirgū bija vērojams īpašs pieprasījums pēc specializācijas, kas neatbilda mūsu darba meklētāja profilam. Lai gan bija liels pieprasījums arī pēc viņa specialitātes, Programmētājs ar viņam raksturīgo dedzību ķērās pie jaunās tehnoloģijas apgūšanas. Viņam jābūt labākajam! Lai maksā ko maksādams! Taču visi viņa pūliņi izrādījās veltīgi. Amerika saglabāja savu nemainīgo vienaldzību - gluži kā odiozā un nepieejamā Brīvibas statuja. Tā pagāja vēl viens gads.

Mans draugs dažkārt apciemoja mani un stāstīja par savām likstām. Kur bija palikusi tā iekšējā gaisma, kas staroja no Programmētāja, kad viņš ar tādu aizrautību runāja par savu Austriju! Tagad viņš bija nevis dedzīgs entuziasts, bet noguris un norūpējies spēlētājs, kurš katru dienu metodiski pārbauda pastu, gaidot laimestu. Kam nav gadījies būt līdzīgā situācijā, tam ir grūti saprast, ko nozīmē balansēt uz robežas starp cerībām un izmisumu.

Un tad piepeši viņš beidzot saņēma priekšlikumu, turklāt nevis vienu, bet trīs piedāvājumus vienlaikus! Cik tomēr dzēlīga un nežēlīga koķete ir veiksme! Gadījās tas tieši tajā brīdī, kad Programmētājs jau bija zaudējis cerības un gandrīz vai atmetis visam ar roku.

Sarunas notika Maskavā. Protams, viņš bija ārkārtīgi satraukts un nekavējoties devās uz pirmo tikšanos kādā elitārā kafejnīcā. Programmētāju sagaidīja gandrīz vai sirsnīgi, un saruna bija apbrīnojami viegla un labvēlīga. Laipnā amerikāniete viņu pacienāja ar kafiju un smalkmaizīti. Tiesa gan, kad viņa mierīgi samaksāja par pasūtījumu, viņš bija gatavs vai zemē ielīst aiz kauna un pārsteiguma - nekad nebūtu varējis iedomāties, ka tas var maksāt tik daudz! Starp citu, laiks pierast pie jaunās dzīves - drīz arī viņš varēs daudz ko atļauties.

Otrā tikšanās - jau ar citas kompānijas pārstāvjiem - bija pilnīgs pretstats pirmajai. Uzpūtīgais šveicars ilgi izlikās, ka nesaprot, ko viņam saka šis nožēlojamais provinciālis, un negribēja ielaist viesnīcā, kur bija paredzēta saruna. Divi ne sevišķi draudzīgi amerikāņi pārbaudīja Programmētāju jautājumu krustugunis, acīmredzot gribēja pārbaudīt viņa izturību stresa situācijās. Pēc tam viņam nācās izpildīt diezgan sarežģītu testu ar datoru. Rezultātus nepaziņoja, taču, spriežot no eksaminētāju apmierinātajām sejām, viņš bija sekmīgi ticis galā arī ar šo uzdevumu.

Panākumu spārnots, Programmētājs kļuva tik priecīgs, ka pat neaizgāja uz trešajām pārrunām - šoreiz ar somu kompānijas pārstāvjiem. Kas ir tāda Somija! Savienotās Valstis, lūk, kur jācenšas nokļūt. Atgriezies mājās, viņš, kā jau pēc etiķetes pienākas, aizsūtīja vēstules, kurās pateicās par sarunām. No abām kompānijām pienāca atbilde: viņš ir pieņemts darbā!

Yes! Programmētājs bija pelnīti atalgots par savām mokām. Lūk, ko var panākt ar uzcītību un neatlaidību! Tagad viss garām. Atlika tikai izvēlēties vienu no divām kompānijām. Pirmā, ar kuras pārstāvi viņš patīkami sarunājās kafejnīcā, atradās Arizonā, otra - Kalifornijā. Lūk, kā pavērsies liktenis - tagad viņš izvēlas! Nu ko…

Programmētāja viszinis prāts, kā allaž, bija klāt kā likts: ko viņš pazaudējis Arizonā, tajā tuksnesī ar kaktusiem? Tiesa gan, spriežot pēc visa, darbs Kalifornijā solījās būt daudz saspringtāks. Arī ceļš uz šo kompāniju jau kopš paša sākuma bija grūtāks. Taču darbaholiķis vieglus ceļus nemeldē - viņš izvēlējās otro variantu.

Pirmo reizi mūžā viņam nācās spēlēt neierastu lomu un pieklājīgi atteikt laipnajai Arizonas kompānijai. Nu nekas. Galvenais, ka tagad visa dzīve ir priecīgas gatavošanās pilna. Drīz vien pienāca uzaicinājums, un Programmētājs bez problēmām saņēma ilgi gaidīto darba vīzu, turklāt visai ģimenei!

Nācās tomēr pārdot ne visai dārgo dzīvokli, kurā viņi mita trijatā ar sievu un meitu, un pārcelties pie vecākiem. Kur citādi nabaga krievu Programmētājam ņemt pusotra tūkstoša dolāru, lai samaksātu par vīzu trim cilvēkiem? Taču tam vairs nebija nozīmes. Viss virzījās uz priekšu veiksmīgi, un tagad viņus gaidīja nodrošināta un komfortabla dzīve saulainajā Kalifornijā.

Visu nokārtojis, Programmētājs savai nākamajai darba devējai kompānijai nosūtīja priecīgo ziņu, ka ir gatavs aizbraukšanai. Bija divi tūkstoši pirmā gada pavasaris. Amerika ar nepacietību gaidīja Programmētāju. Kompānija bija apņēmusies pasūtīt lidmašīnas biļeti. Šķita, ka nekas vairs nevar stāties ceļā, ka viss jau ir gandrīz noticis.

Taču diezin kāpēc viņš tieši tagad atkal saskārās ar vēsu klusēšanu. Programmētājs nevarēja un nevarēja sagaidīt atbildi un sūtīja vienu vēstuli pēc otras. Kas varēja notikt? Krūtīs sāka mosties jau aizmirstās paniskās bailes.

Pēdējā laikā, aizņemts ar visu šo jezgu, viņš kaut kā nebija pievērsis uzmanību jaunākajām ziņām par notiekošo viņpus okeāna. Un tagad, kad viņš sāka lasīt analītiķu pārskatus par ekonomisko situāciju Amerikas Savienotajās Valstīs, viņam atklājās baismīga aina. Augsto tehnoloģiju sfērā strauji brieda nepieredzēta krīze. Desmiti, simti, tūkstoši speciālistu zaudēja darbu. Uzņēmumi, kuru darbība bija saistīta ar datoriem un telekomunikācijām, cieta milzīgus zaudējumus. Izrādījās, ka Programmētāja kompānija nokļuvusi to skaitā, kuras bija bankrotējušas.

Kaut ko tādu viņš pat nebija varējis iedomāties. Tagad amerikāņu darba devēji greizi lūkojās ne tikai uz ārzemniekiem, bet pat uz saviem speciālistiem. Un arī vīza kļuva nederīga, jo bija noformēta uz konkrētu darbavietu. Bet dzīvoklis? Arī tā vairs nav. Viss… Tas bija krahs.

Triecienu pastiprināja vēl tas, ka likteņa ironijas dēļ Arizonas kompānija noturējās virs ūdens un turpināja normāli strādāt. Programmētājs spēra izmisigu soli un vērsās pie tās! Bet kas to deva… Protams, neviens viņu nepagodināja ar atbildi.

Manu draugu šāda neveiksme pilnīgi satrieca, taču beigt dzīvi, kā jūs varējāt iedomāties, viņš tomēr negatavojās. Ar tādu pašu neatlaidību viņš meklēja labi apmaksātu darbu ja ne aiz robežām, tad vismaz tepat, Krievijā. Šis cilvēks ticēja, ka ar neatlaidību var panākt visu. Un tiešām - liktenis itin kā iežēlojās par Programmētāju: drīz vien viņš saņēma visai izdevīgu priekšlikumu no kopuzņēmuma, kas atradās nelielā ciematā, pavisam tuvu pilsētai, kurā viņš dzīvoja kopā ar ģimeni.

Viņam piedāvāja ļoti augstu atalgojumu, taču Programmētājs nevēlējās turpināt karjeru tik neievērojamā vietā. Viņa ambīciju latiņa nu bija pacelta daudz augstāk. Viņš taču gandrīz vai triecienā būtu iekarojis Kaliforniju. Turklāt viņš bija paradis ziedot darbam visu savu enerģiju.

Programmētājs patiešām bija kļuvis par tik augstas klases speciālistu, kādus grūti atrast. Un tā paša gada vasarā, izgājis visas stingrās atlases pakāpes, viņš tomēr dabūja darbu amerikāņu kompānijā, kuras nodaļa atradās Maskavā.

Alga pat pēc galvaspilsētas mērogiem bija tik pieklājīga, ka atliku likām pietiktu gan dzīvoklim, gan visām citām vajadzībām. Nu, viņš domāja, tagad gan visam jābūt kārtībā. Kompānija stabila, krīzi pārcietusi sekmigi, peļņa palielinās.

Programmētājs atbrauca uz Maskavu, iekārtojās un ķērās pie darba, kas solīja iespaidīgu karjeru. Ļoti iespējams, ka ar laiku viņu sūtīs darbā uz turieni, uz Ameriku. Varbūt tā arī ir labāk? Ja ar pirmo reizi neizdevās, tad taču tas nozīmē, ka liktenis viņu pasargājis no sliktākā varianta.

Tomēr prieki izrādījās priekšlaicīgi. Pienāca vienpadsmitais septembris - tā neaizmirstamā diena, kad teroristi Ņujorkā sagrāva Vispasaules tirdzniecības centra ēkas un bojā gāja tūkstošiem cilvēku. Bet šīs kompānijas galvenais birojs atradās vienā no tiem debesskrāpjiem, un pēc šīs katastrofas tā beidza pastāvēt.

Iznāk, ka arī šoreiz liktenis bija nolēmis par viņu paņirgāties. Varēja domāt, ka itin kā nezināmi ļauni spēki cenšas Programmētāju padzīt no zemes virsas. Jo vairāk viņš centās, jo sliktāki bija rezultāti. Tagad patiešām bija pienākušas beigas. Viņam nekas cits neatlika kā atgriezties sākumpunktā.

Tā mans draugs atvadījās no cerības. Viņš pārdeva savu datoru un nolēma pilnīgi atteikties no šā darba, kas viņam bija apriebies. Programmētājs patiešām nomira. Izdzīvoja satriekts, izmocījies un dzīves nogurdināts cilvēks.

Viņš sāka strādāt rūpnīcā, ar primitīvu roku darbu pelnīdams nieka grašus. Cik augsts bija viņa profesionālais lidojums, tik zems izrādījās kritiens. Tā Programmētāja prāts nolēma sevi sodīt par to, ka ir nekam nederīgs.

Vai var vainot cilvēku par viņa rīcību visā šajā drūmajā notikumā? No ikdienas uztveres viedokļa viņš taču visu darīja pareizi. Daudzi cilvēki rīkojas tieši tāpat. Dažiem veicas. Viņam nepaveicās. Bet varēja taču būt pavisam citādi. Tāpēc aplūkosim Programmētāja kļūdas no Transērfinga viedokļa.

Pirmā kļūda - atteikšanās no sava mērķa, tāpēc ka tas grūti sasniedzams. Programmētāja sākotnējais mērķis -

Austrija - bija izraudzīts pareizi, tāpēc ka tas radās dvēseles un prāta vienotībā. Ja cilvēks, domājot par mērķi, burtiski lido kā spārnos laimes priekšnojautās, tas nozimē, ka šī vienotība ir panākta. Šādā stāvoklī dvēsele gavilē, bet prāts apmierināti berzē rokas. Pievērsiet uzmanību - tā pagaidām ir tikai paša mērķa noteikšanas stadija.

Pēc tam rodas jautājums par veidiem un līdzekļiem, kā to sasniegt. Ja sapnis šķiet nepiepildāms, prāts, baidoties aizlidot mākoņos, tīko atmest tukšo ieceri, lai nodotos reālākām lietām. Īstenībā prāts nelidinās mākoņos, taču nestāv ari uz cietas zemes, bet rosās savas neizpratnes nožēlojamajā bedrītē.

Tā sauktais skaidrais saprāts, kas balstās uz ikdienas stereotipiem, nespēj sameklēt ceļu, kas tiešām aizvedīs pie grūti sasniedzama mērķa. Ceļš uz panākumiem vienmēr ir strikti individuāls - to apstiprina pati dzīve.

īsta gudrība, ko uzkrājusi daudzu paaudžu pieredze, vēsta, ka panākumu formula ir mainīga - tās pastāvība vienmēr izpaužas tikai kā izņēmums no likumiem. Prāts - šis "smago kļūdu tēvs" - akli pieņem par patiesību vispārējo stereotipu kompleksu, kuram ir visai maza vērtība. Tādējādi viss tiek apgriezts ačgārni, ar kājām gaisā. Iesaku jums vēlreiz rūpīgi izlasīt un pārdomāt šo rindkopu.

Vienīgais, kas no prāta tiek prasīts mērķa noteikšanas posmā, ir izspriest, vai mērķi principā var sasniegt. Ar to "gudrinieka" misija beidzas. "Taču, velns lai parauj, kādā veidā?!" veselais saprāts iesauksies. Bet šeit gan ne prātam par to spriest. Tas, miegamice, jau ne reizi vien ir parādījis visu, uz ko spējīgs.

Mērķa sasniegšanas veidi un lidzekļi atradīsies paši, turklāt tādi, par kuriem prāts nevarēja pat nojaust. Neko tas nezina un nevar zināt. Ja pastāvīgi domāsit par mērķi, itin kā tas jau būtu sasniegts, ārējā apņemšanās - šis neizprotamais spēks - savā laikā atvērs vajadzīgās durvis - iespējas. Prāta uzdevums ir ievadīt domu gaitu vajadzīgajā virzienā un tādējādi iedarbināt ārējās apņemšanās mehānismu.

Otrā kļūda - satraukums tāpēc, ka vēl nav rezultātu, vēlēšanās. Acīmredzot, jo vairāk jūs uztraucaties, jo lēnāk virzāties pretī mērķim, ja vispār virzāties. Protams, lai iegūtu dvēseles līdzsvaru, cilvēkam vienmēr jāzina, kas jāliek tā pamatā. Transērfings sniedz šo zināšanu.

Jūsu stāvoklis variantu telpā attiecībā pret mērķi ir līdzīgs situācijai, itin kā kad jūs mazā laiviņā atrastos atklātā jūrā. Lai nokļūtu lidz krastam, nepieciešams visu laiku irties uz ziemeļiem, kurp norāda kompasa bultiņa, - jūsu domu gaitas virzienā. Kamēr jūs iztēlojaties, ka tuvojaties zemei un izkāpjat krastā, jūsu "bultiņa" rāda pareizo virzienu. Viss, kas nepieciešams, jr - domāt par ierašanos un airēt. Tikai tas, un nekas vairāk!

Taču nemierīgais prāts sāk trīties un plīties virsū airētājam: "Vai mēs airējam uz pareizo pusi? Vai drīz būsim galā? Bet ja nu nepietiks spēka? Bet ja nu zeme nav tur? Nu protams, mums jāairējas pavisam uz citu pusi!" Rezultāts ir tāds, ka kompasa bultiņa sāk lēkāt un laiva pastāvīgi maina kursu.

Prāts neredz kustību variantu telpā, tāpēc šaubās un uztraucas. Tas ir pieradis nepārtraukti kontrolēt situāciju. Prāts nomierināsies tikai tādā gadījumā, ja tam dos uzdevumu, kuru izpildot tas sapratīs, ko dara. Tad nu pasakiet savam prātam, lai nešūpo laivu un tur stūri, ievērojot izraudzīto kursu. Domu gaitas kontrole - tam ir jābūt prāta darbam.

Ar vēlēšanos situācija ir nedaudz sarežģītāka - vēlēšanās ir visīstākais enkurs. Būtu ļoti labi no tā atbrīvoties. "Samuraja ceļš", piemēram, nozīmē dzīvot tā, it kā tu jau būtu miris. Tad nav ko zaudēt un nav no kā baidīties. Tikpat bezkaislīgi jāvirzās arī pretī mērķim, it kā jūs jau būtu samierinājies ar sakāvi. Tādā gadījumā enkura ķēde tiks gluži vienkārši pārcirsta.

Ja samierināties nekādi neizdodas, tad enkurs vismaz jāpaceļ. Sacīsim tā: ir vēlēšanās, kas pārvēršas par apņēmību rīkoties, bet ir iekāre. Tā visupirms nozīmē bailes no neveiksmes: tik ļoti gribu, ka gluži vienkārši nav spēka, un tajā pašā laikā baidos, ka neizdosies. Bet kāpēc es baidos? Tāpēc, ka domāju nevis par mērķi, bet gan par tā sasniegšanas līdzekļiem. Iekāre rada pārmēra potenciālu, kas ļoti izkropļo apkārtējo enerģētisko lauku, izraisot līdzsvara spēku pretestību, - un tieši tie traucē sasniegt mērķi.

Atkal un atkal jāatgādina savam prātam, lai tas domā par mērķi kā notikušu faktu. Protams, laiku pa laikam uzpeldēs drūmas pārdomas. Lai uzpeld, nevajag ar tām cīnīties. Galvenais ir neaizmirst, ka visas šīs sīkās svārstības nedrīkst jūtami novirzīt no galvenā kursa.

Galu galā, ja labi padomā, var apzināti vājināt iekāri. Kā jūs atceraties, Programmētājs priekšlikumus saņēma tieši tajā brīdī, kad bija gandrīz zaudējis cerības, tātad bija palaidis "vaļīgāku" vēlmes drudžaino tvērienu. Bet to var izdarīt arī apzināti. Es taču to gribu? Gribu! Tad man tas arī būs!

Trešā kļūda - mētāšanās no viena mērķa uz citu. Programmētājs gluži vienkārši nespēja sagaidīt, kad variants nobriedīs un materializēsies. Visgrūtākais ir prasme gaidīt, turklāt saglabājot situācijas noteicēja mieru. Nepieciešams izturēt pārbaudījumu ar pauzi, kad nekas nenotiek. Tā ir sava veida izturības pārbaude.

Tāda pauze ir neizbēgama, un tā jāuzņem mierigi. Bieži gadās, ka prāts saceļ paniku pirms laika un pārsteidzīgi maina kursu. Bet mērķim nupat, nupat jau vajadzēja parādīties pie apvāršņa - tas izmisigi māj ar rokām, cenšoties piesaistīt aklā prāta uzmanību: "Nu pagaidiet taču!"

Varianta materiālā realizācija veidojas līdzīgi attēlam spogulī. Tēla lomu izpilda aina, kas virmo jūsu domās, citiem vārdiem sakot, mērķa slaids. Variantu telpas spogulis no parastā spoguļa atšķiras tikai ar to, ka attēls tajā rodas nevis uzreiz, bet nobriest palēnām, it kā ar aizkavēšanos.

Iedomājieties šādu dīvainu situāciju. Jūs nostājaties pie spoguļa, bet tajā nekas nav redzams - tukšums. Un tikai pēc kāda laika pakāpeniski sāk parādīties attēls - tāpat kā attīstot fotogrāfiju. Kādā noteiktā brīdī jūs sākat smaidīt, bet atspoguļojumā redzat to pašu nopietno sejas izteiksmi.

Tieši tāpat darbojas variantu telpas spogulis. Tikai aiztures laiks tam ir nesalīdzināmi ilgāks, tāpēc izmaiņas nav uztveramas. Kā šajā spogulī var parādīties attēls, ja tēls pastāvīgi mainās? Atspoguļojums vēl nav paspējis izveidoties, bet cilvēks jau cenšas mainīt savu slaidu. Rezultātā iznāk gluži vienkāršs izplūdis plankums.

Ceturtā kļūda - negatīvs slaids. Jājautā, kādu gan attēlu var veidot slaids, kurā ir pārdomas par sevi kā par "necienīgu un nepietiekami sagatavotu" cilvēku? Turklāt mērķa slaida kā tāda Programmētājam vispār nebija. Viņa prātu bija pilnīgi pārņēmušas rūpes par mērķa sasniegšanas līdzekļiem.

Mērķa realizēšanā piedalījās tikai iekšējā apņemšanās. Turklāt spogulis atainoja vienīgi pašu cīņas procesu un cerības, taču neko vairāk. Protams, mērķa sasniegšanai ir derīgas arī parastās metodes, tikai gaidīt tad nāksies nesalīdzināmi ilgāk, arī izredzes būs daudz mazākas.

Rezultātu varēs sasniegt ātrāk un drošāk, ja domās skatīsities tādu slaidu, kur mērķis jau it kā ir sasniegts. "Priecīga gatavošanās" nepieciešamajai! tagad! Jums jādižojas spoguļa priekšā tā, itin kā panākumi jau iepriekš būtu nodrošināti, tad arī būs atbilstošs atspoguļojums.

Lieta tā, ka variantu telpa - tas ir sava veida paradoksāls restorāns. Tur nevajag gluži vienkārši sēdēt un gaidīt, kad viesmīlis atnesīs uz paplātes pusdienas. Jāuzvedas tā, it kā pasūtījums jau būtu izpildīts. Burtiski jāizliekas un jāiztēlojas, ka viss jau ir galdā.

Šā neparastā restorāna noslēpums ir tāds: viesmīlis vēro jūs, stāvēdams aiz portjeras, un ēdienu atnesīs tikai tad, kad redzēs, ka jūs jau tiesājat savas pusdienas. Saprotiet - tieši tur slēpjas viss fokuss!

Piektā kļūda - virzīšanās pret variantu straumi. Šī kļūda ir acīmredzama un nav īpaši jāmeklē. Jūs, protams, saprotat, kāpēc Programmētājam bez šaubīšanās vajadzēja izvēlēties Arizonas-kompāniju. Rodoties izvēlei, priekšroka jādod tieši tam variantam, kurš "padodas" visvieglāk. Visus citus prāta izdomājumus, lai cik pārliecinoši tie liktos, var droši noraidīt .

Programmētāja prāts sev raksturīgajā manierē pagrieza viņu pret variantu straumi un izvēlējās svešas durvis, pa kurām acīmredzot nebija viegli iespraukties. Turklāt viņam nepārprotami tika parādīts, ka līdzās speciāli viņam ir atvērta parādes ieeja ar gādigi noklātu paklāja celiņu!

Ir gluži dabiski, ka svešās durvis pašā pēdējā brīdi ņēma un aizcirtās deguna priekšā - tāda ir visu svešo durvju īpašība.

Lūk, ko vērti ir "saprātigi secinājumi", pēc tam tik vien atliek kā noplātit rokas: "Kas to varēja zināt?!" Protams, zināt nevarēja neviens. Un nebija arī obligāti jāzina. Gluži vienkārši jāseko variantu straumei, tas arī viss.

Sestā kļūda - prāts kontrolēja scenāriju. Šīs kļūdas sekas nav tik acīmredzamas, taču rezultātus tā ietekmē tikpat postoši kā visas pārējās. Prāts parasti pašpaļāvīgi domā, ka tam ir priekšstats par to, kā jāattīstās notikumiem. Ja tie atšķiras no ieplānotā scenārija, tas nozīmē, ka nekas neizdosies un viss ievirzās slikti. Šāda attieksme dzīves līnijas bultiņu pagriež uz negatīvo atzarojumu. Un tur patiešām viss ir daudzkārt sliktāk, nekā varēja būt.

Ikreiz, paužot savu attieksmi pret kādu notikumu, jūs nosakāt savu izvēli divu variantu krustcelēs. Virzība uz mērķi ved caur labirintu, kura ir ļoti daudz šādu sazarojumu. Prāts ar savu primitīvo loģiku var ļoti ilgi maldīties sarežģītajā līniju savijumā.

Bet labirinta atslēga īstenībā ir pavisam vienkārša - tas ir koordinācijas princips. Lai notiktu kas notikdams, viss ved pretī mērķim un notiek tieši tā, kā vajag. Ja ir šāda attieksme, tad dzīves līnija vienmēr iegriezīsies labvēlīgajā atzarojumā. Koordinācija nodrošina visīsāko un optimālāko ceļu uz mērķi.

Visvairāk muļķību prāts pieļauj tāpēc, ka neatzīst notikumus, kuri neiekļaujas tā scenārijā. Tāda ir prāta īpašība - visu kontrolēt. Un pret to nevajag cīnīties. Gluži vienkārši prāta kontrole jāvirza uz koordinācijas principa ievērošanu un apzinātu sekošanu variantu straumei.

Septītā kļūda - prāts nevēlas ieklausīties dvēseles balsī. Rūpīgi pavērtējot, kļūs skaidrs, ka visas kļūdas būtībā ir šīs vienas galvenās kļūdas sekas. Prāts bez dvēseles, tāpat ari dvēsele bez prāta nav nekas. Abiem kopā tiem ir neierobežotas iespējas. Var likties, ka jābūt galigam idiotam, lai pieļautu tik daudz kļūdu un pēc tam tās atkārtotu aizvien no jauna. Gluži pretēji - visas šis nelaimes Programmētājam sagādāja tieši viņa spožais prāts.

Acīmredzot veselajam saprātam bez sirds balss ir niecīga vērtība. Protams, var iztikt ar vienu pašu prātu un dzīvot kā visi, balstoties uz tā saukto veselā saprāta monolītu. Kāpēc gan ielaist savā dzīvē brīnumu? Vienkāršāk un drošāk ir iegalvot sev, ka Transērfings ir tas, kas nekad nevar būt.

Tādā gadījumā apmierinieties ar vidējiem rezultātiem savā dzīvē, bet uz brīnumu pat neceriet. Ja cilvēks rīkojas ikdienas pasaules uzskata ietvaros, viņa āboli, gluži dabiski, vienmēr kritīs uz zemes saskaņā ar veselā saprāta likumiem. Citādi nemaz nevar būt.

Tagad, zinot "magu izskaidrojumu", mēģiniet pārlasīt stāstu par Programmētāju vēlreiz, un jums viss kļūs skaidrs kā uz delnas. Lai gan jāatzīst, ka šim stāstam ir laimīgas beigas.

Mans draugs nevarēja sevi sodīt pārāk ilgi. Viņa dvēsele centās izrauties no sprosta un galu galā atrada izeju. Viņš atcerējās, ka kādreiz bija gluži labi zīmējis. Necerot gūt nekādus panākumus, tomēr pamazām sāka atjaunot agrāko aizraušanos.

Un ko jūs domājat? Viņa darbus ievēroja un sāka pirkt. Mākslinieks, kas bija piedzimis no jauna, nekādi nevarēja saprast, kāpēc cilvēki ar tādu kāri pērk viņa gleznas. Viņam šķita, ka tajās nav nekā īpaša. Īstenībā gleznās bija tas, kā cilvēkiem tā pietrūkst, kas ir vērtīgāks par zeltu un tajā pašā laikā nemaksā neko, proti, dvēseles un prāta vienotība. Šajā vienotībā rodas viss, ko pieņemts uzskatīt par šedevriem jebkurā cilvēka darbības sfērā.

Tagad Mākslinieks ir laimīgs un nodrošināts cilvēks. Tā, pateicoties dvēselei, viņš atrada savu ceļu. Vēlāk viņš man stāstīja, ka būtībā nekad neesot mīlējis programmētāja profesiju. Un viņam nekad nav paticis sarunāties svešā valodā. Tagad Mākslinieks ir pārliecināts, ka viņam varen laimējies, nekur neaizbraucot. Citādi viņš nekad nebūtu guvis tādus panākumus.

Lai gan nevar zināt, varbūt viņš atkal kļūdās, varbūt glezniecība nav vienīgais, kam varēja pieķerties viņa dvēsele. Loti iespējams, ka viens no viņa mērķiem pagaisa kaut kur Austrijā vai Arizonā. Variantu telpā ir viss, un ikvienam cilvēkam var būt ļoti daudzi mērķi. Nepieciešams vienīgi izvēlēties tieši savu.

Nevajag domāt, ka dvēseles aizraušanās iespējama tikai garīgajā sfērā. Stāsts par Programmētāju ir klasisks Transēr- finga piemērs. Tomēr nevajag aizmirst, ka svešu pieredzi kopēt nedrīkst. Ikvienam cilvēkam ir savs ceļš. Nav obligāti jāmeldē sevī kādi talanti, kas saistīti ar zinātni vai mākslu. Viss ir daudz vienkāršāk. Vajag tikai rūpīgi ieklausīties rīta zvaigžņu šalkās - savas sirds balsī. Un nevajag ar prātu ietekmēt dvēseli un to steidzināt. Dvēsele pati atvērsies. Viss, kas tai vajadzīgs, ir prāta uzmanība.

Noslēgumā atliek atgādināt galveno shēmu, kā sasniegt mērķi Transērfingā. Dvēseles un prāta vienotībā jānosaka savs mērķis, pēc tam jāvirzās pa variantu straumi, paturot domās mērķa slaidu, ievērojot koordinācijas principu un ar airi palīdzot procesu vizualizēt. Viss šeit ir tik vienkāršs, ka apmaldīties faktiski nav iespējams. Bet kā to visu darīt, tas jau detalizēti aprakstīts grāmatās "Realitātes Transērfings".

SPOGUĻU GALERIJA

Pastāstīšu gadījumu no savas dzīves: ir vēls vakars, mēs ar sievu braucam mājās. Viņa ir ļoti nogurusi (darba dēl nav izgulējusies). Esmu "viduvējs" vadītājs, un visa mana uzmanība piesaistīta ceļam nepazīstamā rajonā. Paskrēju garām vajadzīgajam pagriezienam un nobraucu vēl kilometrus divus. Piepeši sieva pamostas un sāk brēkt, ka es esot pabraucis garām pagriezienam, un apber mani ar tādiem īpašības vārdiem, it kā būtu pienākusi Pompeju pēdējā diena. Es cenšos neatbildēt, tomēr viņa emocionāli izsit mani no līdzsvara. Kāpēc tā notika? Es taču neizstaroju nekādu negatīvo enerģiju - biju pilnīgi aizņemts ar ceļu, lai gan šajā laikā jutos neērti, tāpēc ka bija grūti orientēties. Iznāk noslēgtais loks: mans stāvoklis nav ideāls, bet negatīvās emocijas, kas nāk no sievas, dubulto negatīvo noskaņojumu ģimenē. Sievu es noteikti nespēšu pārveidot. Kāda šajā gadījumā var būt taktika un stratēģija?

Katrs cilvēks rada savas pasaules slāni. Šie slāņi krustojas un noklājas cits virs cita. Negatīvā avots no citiem slāņiem var ielauzties jūsu pasaules slānī. Nevajag tikai piešķirt tam nekādu nozīmi un dusmoties par to, ka negatīvais nāk no jūsu tuviniekiem.

Pasaule ir spogulis, taču tas reaģē ar aizkavēšanos. Orientējieties uz to, ka pasaule rūpējas par jūsu komfortu un labklājību. Neatlaidīgi meklējiet tam apstiprinājumu katrā sīkumā. Centieties panākt, lai tas kļūst par ieradumu. Ar laiku negatīvais neizskaidrojamā veidā izzudīs no jūsu dzives. Pat jūsu apkārtne vairs nebūs negatīvā avots. Nemeklējiet tam izskaidrojumu. Gluži vienkārši rīkojieties ar nemainīgu pastāvību.

Palūkojieties, kas nu iznāk. Jūs orientējaties uz pozitīvu attieksmi un sākat gaidīt rezultātus. Bet saņemat reakciju, kas neatbilst šai attieksmei. Šī atbalss, proti, atspoguļojums, ir agrākās attieksmes sekas. Jūs neesat ņēmis vērā aizkavēšanās faktoru.

Saņēmis negatīvu rezultātu, jūs reaģējat šabloniski, proti, atkal negatīvi. Jūsu attieksme izpaužas domās vai rīcībā. Spogulis, nepaspējis reaģēt uz jūsu pozitīvo orientāciju, atkal saņem no jums negatīvu impulsu. Jūs ik bridi maināt kursu, tāpēc netuvojaties mērķim. Viss noslēpums ir pastāvība. Ja uzturēsit pastāvigu orientāciju uz mērķi, atainojums pasaules spoguli ar laiku atbildīs šai orientācijai.

Drīz pēc tam, kad es noteicu orientāciju "Mana pasaule rūpējas par mani" un "Lai kas arī notiktu, viss notiek tā, kā vajag", nepatikšanas sāka birt kā no pārpilnības raga. Sākās ar sīkām likstām, bet, jo tālāk, jo tās kļuva lielākas. Tā, piemēram, pēdējā nediena: nākas mainīt darbavietu, tāpēc ka algu samazināja uz pusi. Ar prātu saprotu, ka viss notiek uz labu, taču zemapziņas līmenī tik un tā nervozēju, nemiers grauž dvēseli. Sakiet, lūdzu, ko darīt un vai tā ir jābūt?

Acīmredzot jūsu dzīves kārtējās līnijas ir ļoti "piesārņotas". Kad nepareiza dzīvesveida dēļ piesārņotam organismam nodrošina veselīgu režīmu, notiek intensīva tīrīšana, kuras laikā vērojami slimīgi procesi - krīzes.

Apmēram tas pats notiek ar jūsu dzīvi pašreiz. Jūs sūtāt pasaulē jaunas domformas, un pasaule apjums kā spogulis sāk pārkārtoties. Taču, lai atainojums spogulī transformētos, ir nepieciešams laiks, kad iespējami daži "zaudējumi", kā tas ir jūsu gadījumā.

Nepadodieties panikai un neieslīgstiet grūtsirdībā. Tagad jums nevis jāapbruņojas ar pacietību, bet gluži vienkārši jāsāk gavilēt un priecāties par jūsu dzīvē notiekošajām pārmaiņām. Šķiet, ka pasaule sākusi pārjums rūpēties tik cītīgi, ka notiek kaut kas līdzīgs kapitālajam remontam, kura laikā, kā zināms, nākas šo to lauzt.

Tagad galvenais - neuztvert šīs pārmaiņas kā negatīvas. Ja jūs neadaidīgi ievērosit apņemšanās koordinācijas principu, drīz vien pārliecināsities, ka tie notikumi, kas šķita nelabvēlīgi, īstenībā tādi nebija, bet, gluži pretēji, darbojās jūsu labā.

Panākumi ir atkarīgi no tā, cik vēlīgi prāts pieņem neticamo faktu, ka cilvēks ar savām domām spēj radīt savas pasaules slāni. Es tikai gribētu jūs brīdināt no divām galējībām. Viena galējība - krist eiforijā. Jums jāsaprot, ka neviens nav nodrošināts pret kļūdām un neveiksmēm. Neceriet, ka vienmēr viss veiksies labi. Atstājiet vietu ari sakāvēm. Ļaujiet dažkārt gadities pa kļūdai un neveiksmei, necīnieties ar tām.

No otras puses, lai arī kas notiktu, jūsu varā ir neveiksmi pasludināt par savu panākumu. Ja jau jūs esat izlēmusi, ka pasaule rūpējas par jums, prāts var nezināt, kas tam patiešām ir labi. Jūsu pasaule to zina labāk. Jūs esat savas realitātes noteicēja, tāpēc izmantojiet savu varu un paziņojiet, ka šķietamā neveiksme īstenībā darbojas par labu jums.

Otra galējība - uzskatīt pozitīvu noskaņojumu par savu pienākumu, piespiest sevi vienmēr būt apmierinātai. Pozitīvajam noskaņojumam jārodas kā sekām jūsu pārliecībai, ka jums tas ir izdevīgi. Jums gluži vienkārši jāapzinās, ka jūsu attieksme veido attēlu jūsu pasaules spogulī. Taču nevajag to uzskatīt par savu pienākumu. Jūs taču esat briva savas pasaules karaliene, tātad jūsu varā ir dažkārt būt neapmierinātai un kaprīzai. Neiežņaudziet sevi piespiedu nepieciešamības važās, bet gluži vienkārši sagādājiet sev baudu ar šo pasaules spoguļa spēli.

Es gluži vienkārši nezinu, ko darīt un kā uzvesties. Saprotiet, mana māte - vispār es uz viņu dusmojos, esmu aizvainota. Es ļoti gribu viņai piedot, bet… nespēju. Vienmēr sagadās tā, ka viņa neviļus sagādā man kādas nepatikšanas. Tas ir ļoti smagi (īpaši materiāli), bet man taču ir ģimene - vīrs un dēls. Es nevaru visus savus spēkus atdot mātei, tāpēc rodas konflikts - es jūtos vainīga. Es laikam esmu liela muļķe, vai ne? Taču dažkārt es gluži vienkārši vai prātā jūku!

Man nav zināmas jūsu un mātes attiecību detaļas, tāpēc konkrētus ieteikumus dot nevaru. Visas jūsu problēmas droši vien saistītas ar vainas apziņu, no kuras jūs nekādi nespējat atbrīvoties. Ja ir vainas sajūta, scenārijā noteikti tiek iekļauts tāda vai citāda veida sods. Tā, piemēram, cilvēks var iegriezt sev pirkstā (labākajā gadījumā) vai uzvelt sev apgrūtinošu pienākumu, vai saskarties ar nepatīkamu problēmu.

Cīnīties ar vainas kompleksu ir veltīgi. No vainas apziņas kā tādas atbrīvoties nav iespējams, vienalga, vai tā ir pamatota vai ne. Šo problēmu var atrisināt tikai ar konkrētu rīcību. Šīs darbības uzdevums ir izbeigt taisnošanos. Jūs pat vēstulē taisnojaties: "Es laikam esmu liela muļķe, vai ne?" Nedrīkst par sevi tā sacīt. Jūs taču pasaules spoguli atainojaties atbilstoši attieksmei pret sevi pašu. Jāuzvedas tā, it kā jums nebūtu nekā, ko sev pārmest. Tad spogulis izveidos jūsu pasaules slāni, kurā vainas apziņai nav vietas.

Tiklīdz gribat taisnoties, neļaujiet sev to darīt. Aizliedziet sev tā rīkoties. Taisnojieties tikai galējas nepieciešamības gadījumā, kad patiešām ir jāpaskaidro sava rīcība. Ja vainas komplekss jums ir visai spēcīgs, sākumā nebūs par ļaunu pat nedaudz "apslāpēt" savu sirdsapziņu. Tiklīdz ieradums taisnoties būs izzudis, tūlīt pagaisis arī vainas sajūta, tātad - arī soda scenārijs.

Vai es pareizi izpildu Transērfinga tehniku, rīkojoties "tā un, lūk, tā"?[1]

Galvenais ir nevis tas, vai jūs kaut ko darāt pareizi vai nepareizi, bet gan tas, cik stipri pats ticat savai taisnībai. Ja uzskatāt, ka rīkojaties nepareizi, - jūs pieļaujat kļūdu, lai ko jūs arī darītu. Ja šaubāties, tad kļūstat par cilvēku, kas allaž šaubās!

Iedomājieties šādu situāciju. Jūs esat atnācis uz galeriju, kur gleznu vietā pie sienas karājas vieni vienīgi spoguļi. Tie visi ir dažādos ietvaros, taču būtība viena - tie ir spoguļi, kuros jūs redzat savu attēlu. Bet es esmu jūsu gids šajā spoguļu galerijā.

Tagad pieņemsim, ka jūs uzdodat man jautājumu: kādu metodiku labāk izvēlēties mērķa sasniegšanai - to vai šo, bet varbūt labāk būtu, piemēram, pievērsties savu karmas pētīšanai? Tas nozīmē, ka jūs jautājat: "Uz kuru galerijas zāli man labāk iet?" Mana atbilde: uz jebkuru, kurp vien tiecas jūsu dvēsele un prāts. "Bet kā pareizi rīkoties saskaņā ar izraudzīto metodiku?" jūs uzdodat kārtējo jautājumu. Tas nozīmē, ka jūs interesējaties, kā jāstāv spoguļa priekšā, lai atainotos tajā.

Lai kā jūs stāvētu spoguļa priekšā, jūs tajā atainosities, varat par to nešaubīties. Jums atliek vienīgi izvēlēties sejas izteiksmi, kuru vēlaties redzēt atspoguļojumā. Tas jāizlemj jums pašam. Ja vēlaties ieraudzīt priecīgu seju, nejautājiet, kā jums jāsmaida. Gluži vienkārši smaidiet, un viss. Ja gribat spogulī ieraudzīt drūmu fizionomiju, - tādu izteiksmi arī pieņemiet, jūs taču zināt, kā to darit. Kāpēc šādi jautājumi?

Tieši tāda ir Transērfinga būtība: jūs pats veidojat atainojumu pasaules spoguli. Nosaldēt, iezīmējiet savu apņemšanos tāpat kā sejas izteiksmi un sagādājiet sev baudu, vērojot, kā mainās atspoguļojums. Izmantojiet savas tiesības būt tādam, kam taisnība. Gluži vienkārši sakiet sev: "Es labāk zinu, kādu spoguli izvēlēties un kā stāvēt tā priekšā!" Tieši tā rīkosies bērns, nokļuvis spogņļu galerijā. Pieaugušie ir aizmirsuši, ka reiz arī viņi zināja, kā uzvesties. Vai saprotat, par ko es runāju?

Pret jebkurām tehnikām jāizturas nepiespiesti, proti, jāvadās pēc tām, atstājot pietiekami daudz brīvības saviem traktējumiem un improvizācijām. Interesējoties, kādas ir manas domas par jūsu rīcības metodoloģiju, jūs prasāt padomu, vai jums spoguļa priekšā seja jāšķoba tā vai citādi. Bet kāda man šeit loma? Jūs atkal stāvat spoguļa priekšā un jautājat man: "Vai spogulis pareizi ataino manu tēlu?"

Spogulis - līdzīgi Staņislava Lema "Solārim" - tikai atkārto jūsu domas. Ja jūs pārdzīvojat un ciešat savu problēmu dēļ, - pārdzīvojiet, un tās būs kopā ar jums tik ilgi, cik ilgi jūs būsit kopā ar tām. Kamēr jūs nodarbina problēmas, jūs gluži vienkārši ar tām noņematies, un ne vairāk. Vai nav labāk uzspjaut tam, no kā jūs gribat atbrīvoties, un domāt par to, ko gribat sasniegt? Ja esat uzņēmis kursu uz Antarktīdu, jūs tur būsit neatkarigi no tā, kur atrodaties: Āfrikā, Amerikā vai Āzijā. Galvenais ir izraudzīties mērķi un pastāvīgi ieturēt kursu uz šo mērķi. Un tas ir viss, kas patiešām nepieciešams.

SVĀRSTA PIERADINĀŠANA

Mēs esam izdomājuši, izveidojuši un iešūpojuši paši savu "svārstu". Projektam jau ir divi gadi, tas ir visai ambiciozs, daudz kas izdarīts, taču naudu tas vēl nav ienesis. Nebūt nav tā, ka mēs truli sēdētu un gaidītu, kad tad atnāks panākumi. Nē, mēs strādājam, taču viss nāk ar lielām grūtībām. Mans jautājums ir šāds: kā veidot svārstus, kā tos vadīt un attīstīt?

Daļēji šis temats jau aplūkots grāmatā "Realitātes Transērfings. Āboli iekrīt debesīs". Piebilst varu, lūk, ko. Kad grupa cilvēku sāk domāt vienā virzienā, tas nepaliek bez sekām. Domu starojuma kopējā enerģija nekur nepazūd, tā transformējas par energoinformatīvu būtību - svārstu. Katra struktūra izveido savu svārstu, kas paceļas virs tās kā ener- goinformatīva virsbūve.

Jebkura struktūra dzīvo un attīstās nevis tikai tāpēc, ka apzināti darbojas cilvēki - tās elementi. Struktūru pārvalda svārsts līdzīgi tam, kā automātiska mehānisma darbu vada algoritms. Struktūras locekļi var izdarīt patvaļīgas darbības, taču viņi nav brīvi savās motivācijās un parasti ir spiesti neapzināti darboties struktūras interesēs.

Tā, piemēram, ierēdņu aparāts neļaus ieņemt vadošu amatu darbiniekam, kuram ir lieliskas dotības, lai gan visi saprot, ka viņš ir labākais. Pārvaldnieka amatā tiks iecelts viduvējs cilvēks, kurš vislabāk atbilst struktūras interesēm, proti, nevis "labākais", bet gan "pareizais". Aiz visa tā stāv svārsts kā pārvaldošā virsbūve.

Svārstam nav apzinātas apņemšanās, taču tas ietekmē cilvēku motivāciju tā, lai pēc iespējas labāk nostiprinātu savas struktūras stabilitāti, bet grautu konkurentu stāvokli. Var likties, ka to visu apzināti dara paši cilvēki, tomēr tā īsti nav. Struktūras locekļi, būdami svārsta ietekmē, neapzināti pakļaujas tam. Lai gan gadās, ka cilvēku apņemšanās ņem virsroku, tad viņi rikojas, spītējot struktūrai un tādējādi to destabilizējot.

Zinot minētās svārsta īpatnības, var pareizi izvēlēties uzņēmuma attīstības stratēģijas prioritātes. Jāatceras, ka struktūras uzplaukums ir svārsta interesēs, tāpēc tas visādi jānostiprina.

Svārsts ir jo spēcīgāks, jo vairāk tam atbalsta punktu. Tas nozīmē, ka galvenie pūliņi jāvelta šo atbalsta punktu izveidošanai, piemēram, sadales tīkla paplašināšanai. Uzņēmuma vadītājs sacīs: "Es taču pats to zinu!" Neko viņš nezina. Pareizāk sakot, zina, taču neapzinās. Viņa prāts ir itin kā informēts, ka sadales tīklam ir svarīga loma, taču stereotips "Labākais uzņēmums ir tas, kurš ražo vislabāko produktu" ļoti bieži spiež viņu visus spēkus veltīt labākā produkta ražošanai. Kā jums droši vien ir zināms, visvairāk pārdotie produkti nebūt nav paši labāki. Tas ir fakts.

Kas ir vislabākais produkts? Šeit vadītāja prāts atkal skandina: "Mēs ražojam šedevrus!" Tas ir viņa, ražotāja, viedoklis. Bet šedevrs varbūt nemaz netiek pieprasīts. Pieprasījumu nosaka variantu plūsma. Tieši tāpēc galvenie mārketinga spēki jāvelta nevis savu "šedevru" atšķirīgo īpašību reklamēšanai, bet gan pašreizējā pieprasījuma un tā izmaiņu tendenču noteikšanai.

Visiem tas it kā būtu skaidrs, taču atkal jau cilvēki nevis zina, bet ir informēti. Viņi burtiski guļ un rada identiskus svārstus, nedomājot par to, kā izcelties un uzsākt vēl nevienam nezināmu, taču jau briestošu deficītu ražošanu. Lai to izdarītu, vajag izrauties no ierindas un doties pašam pa savu ceļu. Visi grandiozie panākumi tika gūti tikai tad, kad uzņēmējs sāka kaut ko darīt citādi nekā lielākais vairums pārējo. Lai atrastu Savu ceļu, jāieklausās savas sirds balsī. Varētu domāt, ka šādai lirikai nav nekā kopēja ar biznesu. Daudzi nepievērš uzmanību intuitīvajām sajūtām, bet vadās vienīgi no prāta balss, un tā ir neredzama, tomēr principiāla kļūda.

Transērfings sniedz gluži konkrētu pamatojumu faktam, ka dvēseles balsij ir pilnīgi reālas priekšrocības salīdzinājumā ar prāta balsi. Un tā ir nevis tukša filozofēšana, bet gan realitāte. Starp citu, strādājot struktūrā, jāieklausās savas zemapziņas motivācijās, tāpēc ka tās veido svārsts. Tā, piemēram, izvēloties darbinieku vadošam amatam, cilvēki parasti paļaujas uz prātu, kurš ieteic izvirzīt labāko. Ja tomēr tikko sadzirdama zemapziņas balss iesaka pavisam citu kandidatūru, tad vērīgi tajā jāieklausās, jo svārsts ir tas, kas iesaka izvēlēties cilvēku, kurš vislabāk atbilst šim amatam. Var gadīties, ka "labākais" - ar savu enerģiju, idejām, iniciatīvu - novedīs uzņēmumu līdz sabrukumam, bet "pareizais" gādās par stabilitāti un kritiskā brīdī pieņems vienīgo pareizo lēmumu.

Arī reklāma palielina atbalsta punktu skaitu. Jo vairāk cilvēku, kuru domās pazib informācija par produktu, jo spēcīgāks svārsts. Taču šeit ir kāda principiāla īpatnība. Daudzi reklāmdevēji kļūdās, galvenokārt pievēršoties produkta slavināšanai: "Mēs esam tik tiešām lieliski, mēs jums esam nepieciešami, pērciet mūs!" No Transērfinga viedokļa prece jāparāda gluži citādi. Reklāmas galvenajai formulai jāskan šādi: "Mūs visi pērk!" Lūk, cik vienkārši! Un nekā lieka. Turklāt tas jāparāda kā acīmredzams fakts, kā kaut kas pats par sevi saprotams. Kas tādā gadījumā notiek? Šāda reklāma uzreiz nošauj divus zaķus. Katrs jau pats instinktīvi saprot, ka sliktu produktu visi nepirks, tātad tas ir labākais. Tomēr galvenais ir tas, ka ļoti daudzu cilvēku domas fiksējas uz faktu, ka šī ir visvairāk pārdotā prece. Potenciālie pircēji neviļus konstatēs ražotāja galamērķa formulu. Iedomājieties, kāds varens spēks ir domformai, ko vienlaikus deklamē daudzbalsīgs koris?! Un harismātiskais ābols, par kuru stāstīts grāmatā "Realitātes Transērfings. Āboli iekrīt debesīs", realizēsies materiālajā īstenībā. Pasaule kā spogulis cilvēku domas pārvērtīs realitātē. Un iznāks tā, ka pircēji paši reklamēto produktu padarīs par modes preci.

Vēl ir ļoti svarīgi uzturēt visu darbinieku vienprātību galvenajos jautājumos. Ja nav vienotības, noteikti jāatrod ceļi, kā to panākt. Visu struktūras elementu apņemšanās jāpavērš vienā virzienā. Pretējā gadījumā svārsts ilgi nenoturēsies. Ar vadītāja viena paša gribu nepietiek. Kolektīva vienotībai centienos sasniegt mērķi piemīt liels spēks. Kopīga apņemšanās nostiprina svārstu un īsteno variantu telpas mērķa sektoru. Galvenais ir nepieļaut negatīvas domas. Uzņēmumi, kuru darba diena sākas ar vispārēju sūrošanos, ka naudas nav, ir nolemti sabrukumam. Ar šādu domformu viņi paši veido savu realitāti. Par katru cenu jāpanāk kopējs pozitīvs noskaņojums, kopēja orientācija uz mērķi, turklāt ar tādu pārliecību, itin kā panākumi būtu neizbēgami. Ar ko vēlme atšķiras no apņemšanās, sīki pastāstīts grāmatās "Realitātes Transērfings".

Jāizvirza stratēģisks mērķis, pēc tam jāsapulcina cilvēki un jāizskaidro viņiem, kā izmantot mērķa slaidu. Darbinieki jāpārliecina, ka kopēja apņemšanās ir varens realitātes veidošanas instruments, ka tas tiek darīts uzņēmuma, tātad arī viņu pašu interesēs. Un darbs ar mērķa slaidu jāizvirza par vienu no svarīgākajiem pienākumiem. Var pat sanākt kopā ik dienas kaut vai uz pusstundu un kopīgi veidot plaukstoša uzņēmuma ainas. Ir tikai viens nosacījums: rezultātus no šādiem pasākumiem var gaidīt tikai tad, ja tie notiek sistemātiski. Citādi tie būs neauglīgi, muļķīgi sapņojumi. Regulārs un mērķtiecīgs visu līdzstrādnieku darbs ar dom- formām, lai gan tas izskatīsies diezgan neparasti, noteikti attaisnosies. Dažos uzņēmumos taču tiek organizēta darba vingrošana, un neviens to neuzskata par muļķību.

Šādas pieejas laba ilustrācija un efektivitātes apstiprinājums ir visiem pazīstamais japāņu "ekonomiskais brīnums". No vāji attīstītas agrāras zemes Japāna īsā laikā pārvērtās par vienu no labāk attīstītajām augsto tehnoloģiju valstīm. Par vienu no svarīgākajiem ātras ekonomiskās izaugsmes faktoriem kļuva japāņu nacionālā iezīme - saliedētība. Atbilstoša bija arī darba organizācija. Japāņu uzņēmumu atšķirīga savdabība ir īpaša ideoloģija, kas aicina visu kolektīvu kopīgi rūpēties par ražošanas sekmigu attīstību. Visu un ikviena strādnieka centieni veltīti uzņēmuma uzplaukumam. Japāņi pēc darba neiet tūlit pat uz mājām, bet gan dodas uz kafejnīcu, kur ar kolēģiem turpina apspriest ražošanas jautājumus.

Protams, nepavisam nav obligāti šo pieredzi ieviest arī pie mums, vēl jo vairāk nav jēgas uzspiest Transērfrnga praksi ar varu. Ir svarīgi, lai cilvēld saprastu metodes būtību un paši vēlētos to izmantot. Tāpēc pirmām kārtām nepieciešams, lai viņi būtu apmierināti un ieinteresēti. Tieši šeit noderēs Freilinga principi - varens personāla menedžmenta un mārketinga instruments.

Svārstam ir vēl kāda īpašība, kuru var izmantot, proti, tā cenšanās palielināt konflikta enerģiju. Šis konflikts rodas nevis uzņēmuma struktūrā, bet gan sadursmē ar pretinieku. Nevajag baidīties no konfrontācijas ar konkurentiem, protams, saprātīgās robežās. Svārsts tādējādi kļūs vēl spēcīgāks. Biznesā nereti gadās, ka tiek izmantotas visdažādākās metodes, lai grautu konkurenta stabilitāti. Turklāt - jo lielāks troksnis, jo skaļāks skandāls, jo plašāka atpazīstamība. Tāda ir realitāte.

Ja tā labi apsver, tad jāatzīst, ka Transērfinga principu pārzināšana palīdz skaidri noteikt prioritātes, proti, izraudzīties stratēģijas kursu daudzos jautājumos. Izmantojot šos principus, pārvaldes stratēģiju var padarīt caurredzamu, tas nozīmē - arī efektīvu. Ja pirmajā vietā tiks izvirzīta svārsta attīstīšana un nostiprināšana, tad svārsts pats paveiks lielu daļu darba, lai virzītu uz priekšu savu struktūru. Kad svārsts būs kļuvis pietiekami spēcīgs, tas pats parūpēsies, lai vadošos amatos " pareizos" nomaina "labākie", lai produkts būtu ne vien visvairāk pārdotais, bet arī viskvalitatīvākais un lai struktūra zeltu.

SVEŠA APŅEMŠANĀS

īpašu vēlmju man nav - dzīvoju tikai savu bērnu laimei. Mīlu viņus neprātīgi un visu mūžu esmu lūgusies: "Kungs, padari manus bērnus laimīgus!" Un tā arī gadījās kļūda. Vecākais dēls (students, divdesmit divi gadi) atzinās, ka smēķē narkotikas un jūtas laimīgs. To esmu izlūgusies… Katram ir sava laimes izpratne. Izrādās, ka vajadzēja atšifrēt: lai bērns ir gudrs, vesels un garā stiprs. Protams, tagad es lūdzos, lai Tas Kungs uzved viņu uz pareizā ceļa. Bet dēlam pateicu, ka ļoti mīlu viņu un ticu, ka viņš pats tiks galā ar šo problēmu. Un es patiešām ticu, ka viss nokārtojies. Taču sirds vai pušu plīst. Iedomājieties, es dziedinu cilvēkus ar masāžu, atjaunoju enerģētiku, bet savam dēlam nevaru nekādi palīdzēt. Asaras plūst straumēm, tiesa gan, tikai tad, kad esmu viena. Nav viegli vadīt laivu, kurā tu neesi viens, bet atrodies kopā ar bērniem. Godīgi sakot, nesaprotu, kā šādā gadījumā izmantot apņemšanās koordinācijas principu, un vispār - kāda te var būt apņemšanās? To taču nevar nosaukt par nepatīkamiem apstākļiem.

Nevajag domāt, ka jūs ar savu apņemšanos varat būtiski ietekmēt citu cilvēku likteni. Jūsu rīcībā ir tikai jūsu pasaules slānis. Apkārtējos cilvēkus jūs spējat ietekmēt vienīgi netieši, ar līdzsvara spēku starpniecību. Cita cilvēka naidīga apņemšanās var ietekmēt pasaules slāni ar svārstu palīdzību, bet tas jau ir cits stāsts.

Jūsu vēstules noteicošā frāze "Mīlu viņus neprātīgi…" norāda uz problēmas būtību. Ja ritenim vienā pusē spieķus pievelk pārāk stingri, otrā pusē rodas izliekums. Tieši tāpat izkropļojas realitāte. Jo stiprāk jūs mīlat un dievināt savus bērnus, jo vairāk būs iemeslu piedzīvot vilšanos. Tā līdzsvara spēki cenšas atjaunot balansu.

Koordinācijas principam šeit nav nekādas nozīmes. Tuvinieku attiecībās jāvadās pēc TVansērfinga likuma: jāatļau- jas būt sev pašam, bet citiem jāļauj būt viņiem pašiem. Jums "jāatlaiž" bērni, nevajag ar savu mīlestību izdarīt uz viņiem spiedienu. Citādi enerģētiskajā līmenī rodas šāda aina: "Tā mīlu, ka varu jūs tūlīt pat vai nožņaugt!" Tiešā veidā atbrīvoties no jūsu "apkampieniem" bērni nevar, tāpēc arī lidinās gluži kā lapas, ko satvēris līdzsvara spēku vējš. Bet šis vējš vērsts uz turieni, kur notiek kaut kas tāds, par ko mīlēt nevar.

Tajā pašā laikā jāatceras, ka ne jau visu notiekošo nosaka vienīgi metafiziskie iemesli. Iespējams, ka jūsu ietekmei šeit vispār nav nekādas lomas. Taču vienīgais, kā jūs reāli varat bērniem palīdzēt, ir ievērot Transērfinga likumus.

Kā pasargāties no saviem paša pārdzīvojumiem un svārstu ietekmes, tas ir daudzmaz skaidrs. Pastāstiet, lūdzu, kā aizsargāties no tuvu radinieku un vecāku pārdzīvojumiem un bailēm. Domāju, ka viņu satraukumi nav mazāk bīstami kā mūsu pašu pārdzīvojumi un bažas.

Ja neizdodas izskaidrot viņiem negatīvās attieksmes kaitīgumu, tad izsargāties nevar nekādi. Taču vispār viņu ietekme uz jūsu dzīvi nav nemaz tik liela, tāpēc ka savas pasaules slāni veidojat galvenokārt jūs pats. Zināmā nozimē tuvinieku pārdzīvojumiem un bailēm, kas saistītas ar kādiem jūsu dzīves aspektiem, var būt pozitīva loma, tāpēc ka līdzsvara spēki centīsies atjaunot balansu. Jo lielākas ir viņu bailes pārjums, jo labāk jums veiksies. Katrā gadījumā pats galvenais ir nepiešķirt pārāk lielu nozīmi tam, ko pārjums runā radinieki. Ja jūs sāksit domāt, ka viņi spēj jūtami ietekmēt jūsu pasaules slāni, tad tā ari notiks. Pasaule taču kā spogulis ataino jūsu pārliecību.

Sakarā ar sociālajiem, ģimenes un citiem apstākļiem mēs bieži jo bieži neesam vieni paši - līdzās vienmēr atrodas vēl kāds. Vienkāršības labad izvēlēsimies kādu pāri. Vienam cilvēkam ir vēlēšanās mainīt savas dzīves apstākļus, savu "slāni", viņš izveido atbilstošu attieksmi pret apkārtējo pasauli, un pār viņu jau ir gatavs nolīt "zelta lietus". Lietus šādā gadījumā nolīs nevis pār atsevišķu cilvēku, bet gan pār abiem. Šķiet, ka tā jābūt. Taču šā pāra otrs loceklis dzīvē redz tikai negatīvo, slikto un mainīt savu attieksmi nevēlas. Proti, loģiski spriežot, viņam nav lemts redzēt veiksmi kā savas ausis.

Jautājums tad nu ir šāds: kurš no viņiem "uzveiks" otru? Kaut kā negribas aplūkot variantu par aizklīšanu katram uz savu pusi, lai katrs saņemtu savu. Tomēr prāts atgādina, ka te kaut kas nav kārtibā ar cēloņu un seku sakarību. Vai nu pirmajam - optimistam veiksme metīs līkumu otra cilvēka pesimisma dēļ, vai pār drūmo otro nolīs nepelnīta pārpilnības straume.

Ja ņem vērā tikai realitātes veidošanās metafizisko aspektu, ikviens cilvēks ar savām domām rada savu atsevišķu realitāti. Spogulis precīzi ataino jūsu pasaules izjūtu. Ar kādu attieksmi jūs nostājaties šā spoguļa priekšā, tādu realitātes atainojumu saņemat. Tāds ir likums. Jums nav svarīgi, kā šis atspoguļojums tiks veidots. Jums tikai jāraida domas, pareizāk sakot, apņemšanās vajadzīgajā virzienā.

Ja jūs to darīsit regulāri un mērķtiecīgi, apņemšanās īstenosies. Un citi cilvēld to nekādi nespēj traucēt. Gluži pretēji - ja tuvinieki jums kļūs par traucēkli, viņiem tas beigsies ar pazušanu no jūsu tuvākā loka. Pieņemsim, ka jūs aizbrauksit kaut kur tālu, tālu prom. To es zinu noteikti. Citi pārspriedumi - tādi kā "Kam lemta laime saskaņā ar viņa domām, kam ne" - nav nekas vairāk kā abstrakti minējumi. Ko nezinu, par to arī nerunāšu.

Tomēr jāsaprot, ka sava pasaules slāņa neierobežots saimnieks jūs esat tikai tādā gadījumā, ja jūsu apņemšanās vērsta uz tā pilnveidošanu. Ja jums nav nekāda mērķa un jūs nekontrolējat savu attieksmi pret apkārtējo īstenību, ļaujot domām bezmērķīgi klaiņot, jūsu likteņa kuģītis zaudē vadību un nonāk viļņu varā. Jūsu māja pārvēršas par bezsaimnieka šķūni, kurā katrs var ielīst un darīt, ko vien vēlas.

Cita cilvēka apņemšanās jūsu pasaules slāni spēj ietekmēt netieši - ar līdzsvara spēku palīdzību. Kad pārjums sāk valdīt uzskats, kas neatbilst īstenībai, rodas polarizācija. Līdzsvara spēki centīsies atjaunot balansu. Vienkāršākais ceļš tiem ir piespiest, lai jūs uzvedaties tieši pretēji tam tēlam, kāds citiem radies pārjums. Ja jums nav iekšējā kodola un jūsu pasaules uztvere ir amorfa, tad lidzsvara spēku vējš rotaļāsies ar jūsu dzīves kuģīti. Lai to nepieļautu, jānodarbojas ar Transērfingu, proti, jāizveido precīzi orientēta apņemšanās un jāpārvalda savu domu gaita, nevis haotiski jāķepurojas dzīves apstākļos.

Ja es negaidu nekādas nepatikšanas, esmu noskaņots pozitīvi, bet sieva, gluži pretēji, ļaujas panikai, tad kāda scenārija realizēšanas ir vairak iespejama? Vai noteicošais būs tas, kura enerģētiskais potenciāls ir augstāks?

Kad jūs dzīvojat līdzās, jūsu slāņi tā vai citādi krustojas. Gan labais, gan sliktais var no viena slāņa pārplūst otrā slāni. Protams, enerģētiskajam līmenim ir noteicošā loma. Taču galvenais faktors tomēr ir apņemšanās. Diviem cilvēkiem ar atšķirīgām mērķa orientācijām kopdzīve līdzinās divām kopā sasietām laivām. Tam, kurš apzināti virzās pretī mērķim, ir precīzi noteikts kurss un burās pūš vējš. Turpretī otram, kurš peld, viļņu nests, buras brīvi plivinās vējā un ne palīdz, ne arī īpaši traucē virzīšanos uz priekšu. Taču, ja šim otram cilvēkam ir patoloģiska nosliece uz negatīvo, tad viņa laiva spēj bremzēt kopējo virzību.

Tomēr nav iemesla sevišķi uztraukties, ja jūsu tuvais cilvēks nevēlas ievērot Transērfinga principus. Pilnīgi pietiek ar to, ka jūs tos respektējat. Ja esat noskaņots pozitivi, tad jums tuvā cilvēka slānī ieplūst aizvien vairāk labā un viņam ir aizvien mazāk iemeslu būt neapmierinātam. Katrā gadījumā vadītā laiva sasniedz mērķi, kaut arī tai jāvelk līdzi otra laiva. Ievērojiet galveno - uzmaniet savu attieksmi pret pasauli un neļaujiet domām novirzīties no izraudzītā kursa. Ja ar to viss ir kārtībā, tad pārējais nav svarīgs.

Savā dzīvē cenšos izmantot Transērfinga teoriju. Dažkārt ar izbrīnu konstatēju -jā, darbojas. Man radās šāds jautājums: kā rīkoties, ja mana māte uzskata, ka esmu neveiksminiece, dzīvoju uz nabadzības robežas, ka turpmāk būs vēl sliktāk un ka es pati esmu vainīga savā liktenī? Tā kā viņa ir stipra sieviete un visu mūžu tiecas mani vadīt (es cenšos nereaģēt uz viņas padomiem, kā man jādzīvo), šķiet, ka viņa raida man ļoti spēcīgus negatīvās enerģijas impulsus. Un visas manas orientācijas agri vai vēlu atduras pret kaut kādiem šķēršļiem. Māte ir cilvēks, kas neatzīst nekādus argumentus. Runāt ar viņu, pārliecināt, ka man viss ir brīnišķīgi un es dzīvoju labi, - ir pilnīgi veltīgi. Viņai uz to viena atbilde: "Es taču redzu!"

Māte jūsu pasaules slāni ietekmē tieši tāpēc un tikai tāpēc, ka, kā jūs pati rakstāt, "viņa raida man ļoti spēcīgus negatīvās enerģijas impulsus". Atkārtoju vēlreiz: pasaule kā nevainojams spogulis bezkaislīgi un precīzi parāda ainu, kuru veidojat jūs pati ar savu satraukumu un bažām. Dvēsele un prāts vienmēr ātri vienojas sliktākajās nojautās. Īstenībā nevis māte ietekmē negatīvi, bet jūs pati sevi, tāpēc ka tā domājat.

Jums jāmaina sava attieksme, proti, jāsaprot kāda vienkārša patiesība. Kad cilvēki, tuvinieki vai sveši - tas nav svarīgi, domā un runā par jums to, kas neatbilst īstenībai, citiem vārdiem sakot, izkropļo reālo ainu, līdzsvara spēki centīsies izlabot izkropļojumu. To darbības rezultāts ir ainas mainīšanās uz pretējo pusi.

Taču ir kaut kas, no kā patiešām vajag baidīties, - tās ir nepelnītas uzslavas, jums veltīti ditirambi. Kad jūs pārāk sacildina, jāizdomā, "ko es sliktu varētu izdarīt", lai pati atjaunotu līdzsvaru. Tā, piemēram, ja runā, ka jūs esat ļoti gudra, nometieties četrrāpus un ar gudru ģīmi atdariniet kāda nagaiņa izdotās skaņas. Ja jūsmo par jūsu spēku, krītiet ģībonī. Ja apskauž jūsu turību, palūdziet šiem cilvēkiem naudas aizdevumu. Ja viņiem pietiek nekaunības tieši acīs paziņot, ka esat neatvairāma, savelciet seju briesmīgā grimasē.

Situācija veidojas pavisam citāda, ja jūs nepelnīti sarāj vai nodara pāri. Jo sliktākas būs šo cilvēku domas, jo jums labāk veiksies, bet tikai ar nosacījumu, ka nesāksit izgudrot visādas muļķības par to, ka cita cilvēka apņemšanās spēj ielauzties jūsu pasaules slānī. Ja jūs pret sevi vērstu ļaunu apņemšanos neuztverat nopietni, tā gluži vienkārši atlec nojums kā zirnis no sienas. Spriediet pati: visos laikos ir bijuši politiskie darbinieki, kurus tauta neieredz. Iedomājieties, kas ar šiem cilvēkiem būtu noticis, ja šīs svešās apņemšanās spētu viņus kaut nedaudz ietekmēt.

Tātad, saskaroties ar negatīvu attieksmi pret sevi, jums atliek tikai ldusām pasmieties un apmierināti saberzēt rokas. Priecājieties!

GLUŽI VIENKĀRŠI TRANSĒRFINGS

Grāmatu "Realitātes Transērfings" lasīšana man nezin kāpēc ir ieilgusi. Pirmo grāmatu es izlasīju aptuveni astoņos mēnešos. Varbūt tā ir ļoti grūti uztverama… Dažas nodaļas taču nākas pārlasīt vairākas reizes. Varbūt grāmata pati prasa, lai to lasa lēnām, pārdomājot un izprotot visu uzrakstīto… Vārdu sakot, rezultāti tās apgūšanā man ir visai necili.

Ir vēl kāds ļoti svarīgs aspekts: sarežģīti, ļoti sarežģīti atbrīvoties no pārmēra potenciāliem. Tie pastāvīgi rodas atkal un atkal. Tagad jau es zinu, ka nedrīkst "pārkarsēt" emocionālo situāciju, bet ko darīt, ja esmu emocionāls cilvēks? Tas nekādi neizdodas.

Gribu pastāstīt par saviem iespaidiem. Vērojot sevi, es jau sen konstatēju kādu parādību, ar kuras palīdzību tagad sasniedzu savus mērķus. Es strādāju telekomunikāciju sistēmā. Ieņemu stabilu amatu lielā kompānijā, un man ir šajā nozarē arī daži savi virzieni, kuri dod zināmus procentus. Un es esmu iemācījies savu darbību papildināt ar enerģiju. Proti, piesaistīt panākumus tieši darba sfērā. Un kā jūs domājat, kāds ir mans noslēpums? Banāla profesionālās literatūras lasīšana, īsi runājot, gadās, pareizāk sakot, agrāk gadījās brīži, kad strādāt negribējās, klientu nebija, ari projektu nekādu. Bet dažkārt darbs dzen darbu: gan klienti uzrodas nezin no kurienes, gan vismuļķīgākie projekti īstenojas pavisam viegli, gan personiskās intereses izdodas apmierināt bez īpašas piepūles.

Un, lūk, kā es to sasniedzu: sagādāju vispusīgu informāciju darba jautājumos - telekomunikācijām veltītus žurnālus, sāku izmantot internetā ievietotos materiālus, maksas parakstīšanos ar tenderu palīdzību. īsi sakot, izdarīju visu, kas nepieciešams, lai apgādātos ar informāciju no galvas līdz papēžiem un iedziļinātos tās studēšanā. Tātad eju, nopērku vajadzīgo žurnālu un sāku lasīt. Jā, jā, - gluži vienkārši lasīt. Vakaros, dažkārt arī naktīs, pusdienu pārtraukumā, vārdu sakot, vienmēr, kad vien ir iespēja.

Un kas notiek? Pēc kāda laika, apmēram pēc nedēļas, ap mani sākas lietišķa rosība. Faktiski ne no kurienes parādās potenciālie klienti, kuriem var kaut ko pārdot vai piedāvāt. Kā no gaisa uzrodas dažādi projekti. Visur sāc saskatīt sev izdevīgo un interesanto, vari aktīvi nodarboties ar projektiem, strādāt ar klientiem. Jūti, ka viss atkal atdzīvojies, darbojas, ka tu atkal esi notikumu centrā. Klienti nāk paši, izmantojot agrākos, sen aizmirstos sakaru kanālus. Atjaunojas kontakti, sākas jaunas attiecības. Tik tiešam - īsta maģija.

Tad es gāju tālāk. Sāku mainīt informatīvo izdevumu izvēli. Dažādoju iegūto informāciju, proti, reizi mēnesī pirku politiskas ievirzes žurnālu. Un ko es ieguvu pēc zināma laika perioda? Mani sāka virzīt augšup pa dienesta kāpnēm. Saņēmu arī jaunus priekšlikumus, lai gan īpaši pēc tā necentos. Tā tik tiešām bija kāda mistika. Citādi to nevar nosaukt.

Tagad studēju Jūsu grāmatu. Tieši studēju, tāpēc ka vārds "lasu" šeit pavisam neder. Tā ir jāstudē kā atsevišķs akadēmisks kurss augstskolā. Jūs rakstāt: "Lai variants realizētos, tas jāizgaismo ar jūsu enerģiju." Jautājums: ar kādu enerģiju? Ja ar emocionālo enerģiju, tad iznāks vistīrākais pārmēra potenciāls. Kā sevī izdalīt un noteikt šo enerģiju? Kā var zināt, kāda tieši informācija piesaista vajadzīgos variantus? Ja varētu zināt, kādam tieši mērķim kādas informācijas papildināšana atbilst! Tad tā patiešām būtu maģija.

Nekādas maģijas šeit nav. Maģija ikdienas izpratnē nozīmē, ka notiek kas tāds, kam nevar rast izskaidrojumu. Šeit viss ir daudz vienkāršāk. Cik reizes man jāatkārto, ka apkārtējā telpā kā spogulī atainojas visas mūsu izjūtas? Ar dom- formām jūs radāt savas pasaules slāni. Lai saprastu, kas notiek ar jums un ap jums, pietiek gluži vienkārši pievērst uzmanību savām domām.

Kad esat iegrimis speciālās literatūras studijās, jūsu domu gaita sakārtojas un pasaules spoguli sāk parādīties atbilstošs atainojums. Kas ieiet, tas arī iziet. Pavisam triviāli. Vienkāršāk vairs nemēdz būt.

Bet, ja jau viss ir tik vienkārši, kāpēc tad vēlmes nepiepildās un sapņi neīstenojas? Arī šeit viss ir triviāli. Lieta tā, ka cilvēki nepilda divus gluži parastus nosacījumus.

Pirmkārt, pasaules spogulis reaģē ar aizkavēšanos, tāpēc, lai domformas materializētos, nepieciešams zināms laiks. Taču cilvēki nav pieraduši gaidīt. Kad viņi rīkojas iekšējās apņemšanās ietvaros, tad taču sekas izpaužas tūlīt pat. Bet ārējās apņemšanās darbs nav pamanāms, ari cēloņu un seku sakarībām ir grūti izsekot. Tāpēc cilvēld netic, ka ar domu palīdzību patiešām var veidot realitāti, un šādu iespēju neuztver nopietni.

Otrkārt, lai domforma fiksētos materiālajā īstenībā, tā jāreproducē sistemātiski. Citiem vārdiem sakot, nepieciešams gluži vienkārši domās regulāri noskatīties mērķa slaidu. Atšķirībā no veltīgiem sapņojumiem, kas notiek no gadījuma uz gadījumu, šis ir konkrēts darbs.

Cilvēki parasti ļoti ātri iedegas par kādu ideju un pēc tam tikpat ātri atdziest. Bet brinumi taču nenotiek! Nepieciešams konkrēts darbs, tikai šajā gadījumā nevis ar rokām, bet ar galvu. Vai tad spogulis, kas reaģē ar aizkavēšanos, var izveidot jūsu attēlu, ja jūs tikai uz mirkli apstājāties tā priekšā un tūlīt pat aizbēgāt?

Tā, piemēram, sākot studēt noteiktu literatūru, jūs tādējādi savas domas ievirzāt vajadzīgajā gultnē. Pat ja ar to nodarbojaties neregulāri, spogulis tomēr dod jūtamus rezultātus. Vai varat iedomāties, kas jūs gaida, ja nedaudz papūlēsities kontrolēt savas domas? Darbs ar mērķa slaidu, ja tas notiek sistemātiski, dod pārsteidzošus rezultātus.

Savā vaļā atstātās domas veido izplūdušu tēlu. Šādā gadījumā arī atspoguļojums ir atbilstošs - nesakārtota un nevadāma realitāte, kas pārvalda mūs. Turpretī noteiktā virzienā organizētas domas veido varenu apņemšanās kūli. Tas ir kā lāzera stars salīdzinājumā ar parastas spuldzītes gaismu. Pārvaldot savu domu gaitu, jūs pārvaldāt realitāti.

Bet neviens taču tā nedara! Tomēr vajag gluži vienkārši darīt šo darbu, tas arī viss. Jūsu galvenā problēma, starp citu, ir tā, ka Transērfinga teorijas svarīgumu jūs esat pacēlis nebijušos augstumos. Jūs burtiski esat uzcēlis granīta monumentu un godbijīgi staigājat tam apkārt, baidoties pieiet klāt.

Nevajag Transērfingu studēt kā augstākās matemātikas mācību grāmatu - vajag gluži vienkārši izpildīt elementāros ieteikumus, kas manās grāmatās izklāstīti pavisam konkrēti, un tikai. Un vēl - nepieblīvēt savu galvu ar nevajadzīgiem jautājumiem, piemēram, tādiem kā: "Kāda enerģija vajadzīga, un kurp tā jāvirza?"

TIE, KAS PANĀK SAULI

Neveidojas man vēl pietiekami spilgts mērķa slaids - pagaidām. Varbūt tāpēc, ka Transērfinga teorijā saskatu kādu būtisku nesakritību, proti, mērķa slaids balstās uz apņemšanos iegūt, un tas nepavisam nesaskan ar Freilinga principu - "atsakieties no apņemšanās iegūt un aizstājiet to ar apņemšanos dot, un jūs saņemsit to, no kā atteicāties". Nav saprotams, kā šajā gadījumā veidot precīzu tēlu, jo te ir pretruna.

Nekādas nesakritības te nav, tāpēc ka slaidam nav nekā kopēja ar Freilingu. Freilings ir tehnoloģija, kas palīdz veidot attiecības starp personībām. Tā principi tiek izmantoti darbībā, proti, komunicēšanās procesā. Pirmais princips maina procesa virzību - no "iegūt" uz "dot".

Slaids ir nevis process, bet stacionāra aina, kurā mērķis jau sasniegts. Vizualizējot slaidu, jūs iztēlojaties, ka jums jau ir tas, ko vēlaties. Vai redzat atšķirību? "Iegūt" ir process, savukārt "ir" - gala rezultāts. Freilings regulē iekšējās apņemšanās, bet slaids - ārējās apņemšanās virzienu.

Kā rīkoties ar mērķa vizualizāciju, ja tie (mērķi) ir vairāki? Varbūt es vēl neesmu atradusi to vienu, pašu galveno, taču tie mērķi, kuri ir, man patīk: kvalitatīvs dzīvokļa remonts (pats dzīvoklis mani apmierina, mainīt negribu), mašīna (zinu modeli, labi iztēlojos tajā sevi), cits darbs (zinu, kāds tur ir iekārtojums) un vēl pāris jautājumu, kas saistīti ar veselību un visu pārējo. "Izplūst" pa mērķiem nav lietderīgi, aprobežoties ar vienu - ļoti sarežģīti. Tie visi kaut kādā ziņā tomēr ir saistīti - kā kopējs priekšstats par savu dzīvi…

Mērķis, ko Transērfingā sauc par jūsu mērķi, piesaista sev visu pārējo vēlmju piepildījumu, tāpēc vajag tiekties pēc tā. Jūsu mērķis ir tas, kas jūsu dzīvi pārvērtīs par svētldem. Kas tas ir - pajautājiet pati sev. Ja vēl neesat atradusi, pagaidām var arī "izplūst" pa vairākiem mērķiem. Galvenais - darīt to regulāri.

Grāmatā "Realitātes Transērfings" it kā saprotami un daudz rakstīts par slaida vizualizāciju. Bet, skatoties savu ainu, rodas šaubas: varbūt tā tomēr ir sapņošana, nevis vizua- lizācija, proti, veltīga noņemšanās? Cik gadus jau esmu sapņojusi par dažādām lietām! Kad iztēlē redzu sevi mašīnā, pat ar gatavību iegūt to, man šķtefļ, ka sapņi turpinās. Vai izlēmība iegūt pakļaujas trenēšanai?

Darbs ar slaidu no sapņošanas atšķiras ar to, ka notiek sistemātiski un mērķtiecīgi. Jūs darāt konkrētu darbu. Kaut vai pusstundu dienā jāstrādā ar slaidu, taču bez sasprindzinājuma, tā, kā jums ir ērtāk, lai sagādātu sev baudu ar ainu, kurā jūsu mērķis (vai vairāki mērķi) jau sasniegts. Izlēmība iegūt vai nu rodas uzreiz, vai tā jāiegūst pamazām, regulāri strādājot ar slaidu. Brīnumi nenotiek. Gluži vienkārši šādu darbu parasti neviens nedara: vai nu ne sevišķi tic tam, vai arī slinkuma dēļ. Taču, ja darīs, tad rezultāts būs līdzīgs brīnumam.

Transērfingā mēs tā vai citādi kaut ko cenšamies panākt, jo tā ir mērķu sasniegšanas tehnika. Ja mēs gribam kaut ko panākt, tad tā ir vēlme un tātad arī svarīgums. Taču tas pats Transērfings iesaka nepiešķirt nozīmi rezultātam. Iznāk kaut kāds nesaprotams paradokss. No vienas puses, mēs vēlamies kaut ko panākt, no otras puses, izliekamies, it kā to negribam. Taču, ja patiešām iemācīšos negribēt to, ko es ļoti vēlos, tad kāpēc man vispār vajadzīgs mērķis un kāda gan atšķirība, vai tas tiks sasniegts vai ne?

Ja vēlmei pievienosit izlēmību rīkoties, tad iegūsit apņemšanos. Taču, ja pievienosit šaubas par mērķa sasniegšanas realitāti un bailes no neveiksmes, tad radīsies iekāre. Tas tad arī ir svarīgums, kas apzināti jāsamazina. Vēlēšanās vien nerada sevišķi jūtamu pārmēra potenciālu - tas rodas, kad jūs ar savām šaubām un bailēm satverat pasauli aiz rīkles.

Nav jēgas izlikties, ka jūs "negribat" sasniegt mērķi, - sevi piekrāpt neizdosies. Vajag gluži vienkārši nedomāt par to, kādā veidā mērķis tiks sasniegts, un neieciklēties uz savu scenāriju. Kā mērķis tiks sasniegts, jums to nav lemts zināt. Jūsu uzdevums ir veikt darbu - vizualizēt slaidu un spert solus mērķa virzienā. Kontrolēt vajag nevis mērķa realizācijas scenāriju, bet gan koordinācijas principa ievērošanu, tad prāts nomierināsies un bailes un šaubas izzudīs.

Kā pareizi veidot slaidu, lai izvairītos no kļūdām? Tā, piemēram, es cenšos iegūt līdzekļus, lai pabeigtu mājas celšanu. Esmu izdomājis šādu afirmāciju: "Mana pasaule dod man līdzekļus mājas būvdarbu pabeigšanai." Vai jānorāda pasūtījuma izpildes laiks? Summa? Iekšēji jūtu, ka pasauli nevajag ierobežot. Taču, no otras puses, gribas saņemt palīdzību pārredzamā nākotnē, lai tā nāktu laikus.

Prātojot par izpildes termiņiem, par naudas summu un par to, vai izdosies un kādā veidā, jūs domājat par mērķa sasniegšanas līdzekļiem. Tādas šaubas kā "Vai esmu pareizi formulējis afirmāciju?" pieder pie tā paša temata. Iznāk, ka, no vienas puses, jūs gribat, lai pasaule parūpējas pārjums, bet, no otras puses, pats esat noraizējies par to, kā pasaule to izdaris un vai vispār izdarīs.

Jāizvēlas viens no diviem: vai nu pieņemiet par aksiomu tādu neticamu pieļāvumu, ka pasaule visu kaut kādā veidā nokārtos, vai arī rīkojieties ikdienišķā pasaules uzskata ietvaros un paļaujieties tikai uz saviem spēkiem. Ja jums ir zināms, kā jārīkojas, un noteikti zināt, ka tas ir reāli izdarāms, tad var izvēlēties otro variantu. Bet, ja nu jums nav ne jausmas, ko un kā darīt, jums tomēr nāksies pieļaut neiedomājamo. Vai palikt tukšām rokām - toties pie veselā saprāta.

Jāsaprot kāda ļoti vienkārša patiesība: pasaule kā spogulis precīzi ataino mūsu domas un vēlmes. Ne vairāk, ne mazāk. Kad jūs prātojat, kur ņemt naudu, realitātē materializējas jūsu līdzekļu meklēšanas process, kas var turpināties ļoti ilgi. Kāds tēls, tāds arī atspoguļojums. Bet var izdarīt gluži pretēji - koncentrēties uz galamērķi, proti, nepārtraukti skatīties slaidu, kā tiek pirkti materiāli, kā tos pieved pie mājas, kā atnāk strādnieki un pabeidz celšanu. Jūs nemaz neuztrauc naudas jautājums, tas, kur to ņemt, - jūs esat koncentrējies uz sasniegtu mērķi.

Gan vienā, gan otrā gadījumā pasaules spogulis objektīvi atainos realitāti, kuru esat izvēlējies. Vai uztvērāt atšķirību? Domājot par mērķa sasniegšanas līdzekļiem, jūs to iegūstat arī īstenībā - visas jūsu raizes un pūliņi ir saistīti ar šo problēmu. Un pretēji: domājot par to, kā mērķis realizējas un nupat jau ir sasniegts, - jūs saņemat vēlamo rezultātu. Līdzekļi atradīsies paši, turklāt no tāda avota, ko jūs pat ne- nojautāt. Taču tie atradīsies vienīgi tad, ja jūsu uzmanība būs koncentrēta uz galarezultātu.

Iedomājieties šādu situāciju. Jūs atrodaties nepazīstamā pilsētā, un jums jānokļūst pie augstā torņa, kas redzams no jebkuras vietas. Lūk, ko jūs darāt, ja domājat par mērķa sasniegšanas līdzekļiem: nometaties četrrāpus, ar skatienu ieurbjaties zemē un sākat ar lielām pūlēm virzīties uz priekšu - savu iespēju un ārējo apstākļu noteiktajos ietvaros. Acīmredzot ceļā uz mērķi nāksies ilgi maldīties, uzduroties visdažādākajiem šķēršļiem. Dzīvē tā arī notiek - nemitīgi jāpārvar grūtības. Taču situācija būs pavisam citāda, ja jūs piecelsities kājās un dosities uz priekšu, pastāvīgi paturot mērķi redzeslokā. Ceļš atradīsies pats.

Tas viss skan it kā pareizi, taču bail tomēr noticēt, vai nav tiesa? Ja jūs šādus spriedumus mēģināsit izklāstīt nesagatavotiem cilvēkiem, viņi jūs gluži vienkārši izsmies. No veselā saprāta spīlēm izrauties patiešām ir grūti. Taču es neaicinu jūs ticēt. Viss, kas nepieciešams, ir - beigt domāt par mērķa sasniegšanas lidzekļiem un visu uzmanību veltīt pašam mērķim. Un vēl: negaidīt momentānu rezultātu, bet ar slaidu strādāt sistemātisld, tāpēc ka pasaules spogulis reaģē ar aizkavēšanos - tam nepieciešams noteikts laiks, lai izveidotu atainojumu.

Es nepavisam negribu teikt, ka vajag sēdēt ar klēpī saliktām rokām un nodoties vienīgi mērķa slaida apcerēšanai. Realitātei ir divas objektīvas formas: fiziskā un metafiziskā. Nevajag uzsvērt tikai vienu vai otru. Jūs taču nestāvēsit uz vietas, vērojot torni, - jāsper ari vajadzīgie soļi. Tāpēc darbs ar slaidu nebūt neizslēdz, bet, gluži pretēji, paredz darbošanos ierastās pieredzes ietvaros. Viens otram netraucē. Tomēr, izmantojot realitātes metafizisko formu, jūs daudzkārt palielināt izredzes uz panākumiem.

Tā ka nekādu brīnumu šeit nav. Vajag nevis ticēt, bet veikt konkrētu darbu - ar lielu neatlaidību pastāvīgi turēt savas domas sasniegtā mērķa fokusā. Tas nemaz nav tik sarežģīti, gluži vienkārši to vajag DARĪT. Cilvēki parasti tā tomēr nerīkojas. Gluži pretēji - viņi domā tieši par līdzekļiem, un tas atspoguļojas realitātē: ja arī mērķis tiek sasniegts, tad tikai ar lielu piepūli. Lūk, kur tiek gūta pieredze, kas ir "smagu kļūdu auglis". Cilvēki, kuri priekšroku dod veselajam saprātam, paši rada sev šādu darba pilnu realitāti. Viņi cenšas panākt rietošo sauli. Bet kas jādara, lai saule steigtos preti? Gluži vienkārši jāpagriežas uz pretējo pusi - jāatbrīvo domas no rūpēm par mērķa sasniegšanas līdzekļiem un jāpavērš tās uz pašu mērķi. Tad arī realitātē atspoguļosies galarezultāts, nevis cīņa par to. Realitāte ir mūsu domu spogulis.

PARADOKSALAS SITUĀCIJĀS

Lasu Jūsu grāmatas un cenšos rīkoties saskaņā ar Transērfingu, kā vien varu. Taču, piemēram, vakar biju noskaņojusies uz labu dienu un biju pilnīgi pārliecināta, ka tā arī būs. Bet jau no paša rīta viss aizgāja šķērsām, nepatikšanas uzklupa no visām pusēm. Kā tad isti ir - vai nedrīkstēja iepriekš izjust baudu? Tā bieži gadās ari citiem cilvēkiem. Vai var šo situāciju izskaidrot no Transērfinga viedokļa, un, pats galvenais, kā apturēt sīku nepatikšanu lavīnu, jo tās taču var kļūt arī iielākas?

Man vēlreiz nākas atgādināt, ka pasaule ir spogulis, kas reaģē ar aizkavēšanos. Diezin vai jūs varēsit tā vienkārši vienas dienas laikā radit ap sevi veiksmīgu apkārtni. Gluži pretēji - vienreiz noskaņojot sevi uz "labu dienu", jums ir liela iespēja sagaidīt virkni nepatikšanu. Jūsu realitāte taču vēl nav paspējusi pārkārtoties, bet jūs to jau paziņojāt par brīnišķigu. Šādā gadījumā līdzsvara spēki noteikti centīsies atjaunot stāvokli, kas atbilst īstenībai, bet svārsti, manot jūsu neapmierinātību un vilšanos, pielies ugunij eļļu.

Veiksmīga realitāte ir vienmērīga un regulāra apņemšanās koordinācijas principa ievērošana, kā arī spēle ar spoguli, kas rūpējas pārjums. Mani novērojumi liecina, ka daudzmaz labvēlīgas realitātes izveidošanai vajadzīgas trīs lidz septiņas dienas, bet dažkārt arī vairāk - atkarībā no uzkrātā negatīvā impulsa.

Savās grāmatās Jūs rakstāt, ka nevajag sisties kā mušai pret stiklu, bet nepieciešams meklēt mazākās pretestības ceļu. Ja jūs kaut kur nelaiž, tātad tas nav jūsu ceļš un jums jāpameklē kaut kas cits.

Kāda mana draudzene desmit gadus pēc kārtas centās iestāties medicīnas institūtā. Pa to laiku viņa beidza medicīnas skolu, dzemdēja četrus bērnus. Un vienpadsmitajā reizē iestājās! Tagad viņa jau sen ir lieliska uroloģe. Un nekas briesmīgs nav noticis, savu darbu viņa ļoti mīl. Un ir pārliecināta: ja cilvēks nolēmis kaut ko sasniegt, vajag iet līdz galam un nepadoties. Viņa min piemēru par vardi, kas iekrita piena krūkā un sakūla tajā sviesta pikuci.

Citai draudzenei divdesmit četru gadu vecumā bija tikai divi bērni, viņas vīrs bija uzbeks no ļoti bagātas un konservatīvas ģimenes. Arī viņa beidza medicīnas skolu, taču iestāties institūtā vīrs neļāva, gribēja iesprostot mājās, mācību grāmatas izmeta. Tad viņa slepus iestājās bioloģijas fakultātes neklātienes nodaļā. Par to, kā viņa pirmajos semestros slēpās, varētu filmu uzņemt. Pēc tam ari vīrs padevās viņas neatlaidības priekšā. Vienlaikus mana draudzene strādāja par medicīnas māsu, pēc tam kļuva par vecāko māsu speciālajā slimnīcā, nodibināja sakarus ar augstāko aprindu ļaudīm, bioloģijas fakultāti beidza ar sarkano diplomu un - tas bija unikāls gadījums - pēc stingriem eksāmeniem un ļoti cildinošiem ieteikumiem ieguva ārstes fizioterapeites kvalifikāciju. Trīsdesmit piecu gadu vecumā, ar septiņpadsmit gadu stāžu medicīnas māsas darbā. Pa šo laiku vīra ģimenes bagātība izputēja, viņa paša uzņēmums bankrotēja, un tagad viņa visus uztur.

Ko nu Jūs teiksit? Vai vajag censties panākt to, ko vēlies? Un kā atšķirt īsto mērķi no viltus ieceres?

Jūsu pirmā draudzene patiešām "sakūla sviestu". Viņa sasniedza mērķi, taču par kādu cenu? Šādas "smagas" metodes liecina vienīgi par neparastu prāta ietiepību un stūrgalvību. Prāts arī tagad neļauj dvēselei pateikt ne vārda, tikai nepārtraukti apgalvo, ka tas ir viņas mērķis un viņa ar visu ir apmierināta.

Bet otra draudzene - vai tā nav viņa, kas "izputināja" savu vīru? Viņa ģimene taču bija bagāta un konservatīva, taču viņa "uzlauza" tās pamatus. Tagad, protams, visas cēloņu un seku sakarības noskaidrot nav iespējams. Tomēr acim redzams ir tas, ka cilvēks, aktīvi airēdamies pret variantu straumi, lauž ne tikai savu likteni. Varbūt ne tieši, bet netieši gan.

Prāta nekaunīgu cenšanos par katru cenu panākt savu var izraisīt jau bērnībā galvā iedzīta pārliecība, ka viņam noteikti par "kaut ko" jākļūst. Meitenei labi būt par skolotāju vai mediķi, zēnam - par kosmonautu. Ja neesi sasniedzis noteiktu stāvokli, tātad tu neesi nekas - tikai tukša vieta. Bet padomāt, par ko tu tiešām vēlies kļūt, neļaus - kaudzēm tiks piegādāti piemēri par citu panākumiem. Tas nozīmē, ka prātu zombē sabiedriskā doma, dvēsele ir iedzīta tumšā kambarī un sēž ar sasietām rokām un kājām un vīkšķi mutē.

Abi piemēri liecina par to, ka cilvēki lauzās svešās durvis, taču viņu prāts neatlaidīgi apgalvoja, ka jāiet līdz galam pretī savam mērķim. Labi, jūs teiksit, bet viņi taču sasniedza savu un ir Joti apmierināti.

Nav tiesa. Pēc šādiem pūliņiem viņi neparko neatzīsies ne sev, ne citiem, ka ir neapmierināti. Viņus virzīja nevis uzticība sapnim, bet gan cenšanās pašapliecināties. Tas, kā savu mērķi un savas durvis atšķirt no svešiem mērķiem un svešām durvīm, sīki aprakstīts grāmatā "Realitātes Transērfings". Nevar sacīt, ka ceļš uz ilgoto sapni būtu rozēm kaisīts. Savs mērķis arī ne vienmēr ir viegli sasniedzams. Taču ne jau par tādu cenu!

Te ir dažas īpatnības, kuras der zināt. Ja jūsu mērķis ir sasniegt noteiktu stāvokli uz karjeras kāpnēm, proti, kļūt par vienu no daudziem līdzīgajiem, tad nav obligāti jācenšas būt labākajam, lai gūtu panākumus. Daudz svarīgāk ir pēc iespējas pilnīgāk atbilst savas struktūras prasībām. Ja esat veiksmīgi izvēlējies savas durvis un centīgi izpildāt tā svārsta likumu, kura labā strādēļjat, tad var cerēt, ka mērķis drīz vien tiks sasniegts. Turklāt nepieciešams vienmēr atcerēties, ka svārsts priekšroku dod nevis labākajiem, bet gan pareizajiem, jo struktūra vēlas drošību. Lai gan tas nebūt nenozīmē, ka nav vajadzīga izaugsme un savas meistarības pilnveidošana. Sacīsim tā: jābūt labākajam starp pareizajiem.

Ja nu jūs, virzoties pretī savam mērķim, radāt kaut ko principiāli jaunu kultūrā, zinātnē, mākslā, sportā, biznesā, īpaši tad, ja tas izraisa vēl viena svārsta rašanos, tad ir jāiet tieši pa savu unikālo ceļu, pārkāpjot ierastos noteikumus. Lai gan šādā gadījumā jūsu ceļš noteikti nebūs viegls. Lieta tā, ka vecie svārsti necieš individualitāti, tie visiem spēkiem cenšas jauno atbīdīt attālākā stūrī. Ja nu esat pārliecināts, ka jūsu radītais tiešām ir novitāte, esiet mierīgs un nelokāms - svārstiem neizdosies ilgi noturēt jūs ēnā. Šādā gadijumā patiešām nelokāmi jātic savai zvaigznei un jāvirzās uz mērķi, nepievēršot uzmanību īslaicīgām neveiksmēm. Zvaigzne noteikti atspīdēs, un tai būs savs svārsts. Taču pat ērkšķains ceļš uz panākumiem nevar ilgt desmitiem gadu, kā tas notika abos tikko minētajos piemēros.

Gribu uzsvērt, ka mans pašreizējais un visai sarežģītais mērķis ir pārcelšanās uz Pēterburgu. Pati dzīvoju Krievijas dienvidos, pilsētā, kurā esmu dzimusi, taču nevaru to ciest. Jau kopš bērnības. Esmu absolūti precīzi noskaņota pārcelties, man ir slaidi, kas veidojas viegli un loti skaidri. Mans mērķis nebūt nav klasiskais inteliģences "izlēciens" - tā sacīt, gribu dzīvot krievu radošās domas galvaspilsētā. Jau pirmo reizi, kad aizbraucu uz šo pilsētu, mani pārņēma apbrīnojama, līdz šim nepazīta sajūta, ka atrodos PAREIZAJĀ vietā. Aizbraucot no turienes, jutos tā, it kā atstātu mājas. Tur man ir draugi, perspektīvs darbs, ir pilnvērtības un… patiesas mīlestības sajūta. Nedomājiet, ka tas ir tukšs poētiska tēls - tā ir patiesība. Atkārtoju: esmu noskaņota pārcelties. Es to izdarītu jau rītdien pat.

Vienīgais kavēklis ir attiecības ar vecmāmiņu. Viņai jau pāri astoņdesmit, bez viņas man neviena cita nav, esmu bārene. Viņa neparko negrib braukt man līdzi uz Pēterburgu. Pati viņa tur ne reizi nav bijusi, kādu laiku pat domāja, ka šajā pilsētā pusgadu ilgst polārā nakts! Tā… Un es jūtu, ka ir pretruna starp manu pārliecību un jūtām pret vecmāmiņu. Viņa ir mana vienīgā istā asinsradiniece, es viņu mīlu, viņa mani ir izaudzinājusi. Man bail viņu atstāt vienu. Vecmāmiņa var dzīvot viena (vismaz pagaidām) - viņa ir ļoti labsirdīga (tphu, tphu, tphu, lai nenoskaustu), taču laiks rit. Viņa ir veca. Un es negribu viņu atstāt uz visiem laikiem. Bet viņa pat perspektīvā negrib dzivot ziemeļu galvaspilsētā. Es arī viņu saprotu - tādā vecumā pārcelties… Taču sev citu dzīvi nespēju iedomāties, tikai Pēterburgā. Sirds vai pušu plīst.

Vēl kāds jautājums. Jūs aicināt laist sev garām negatīvo informāciju. Bet kā tad būt ar līdzcietību? Kad lasu avīzē, ka ir vietas, kur mirst bērniņi, tas mani ļoti sāpina. Līdz asarām. Vai tas nozīmē, ka esmu pārāk nepilnīga Jūsu Transērfingam?

Jums jāizlemj konkrēts jautājums: kam jūs dzīvojat - sev vai citiem? Ja esat lasījusi grāmatu "Realitātes Transērfings", tad zināt - tur rakstīts, ka līdzcietība ne vienmēr ir cēlsirdība, tā var liecināt arī par dvēseles tukšumu, lai cik dīvaini tas liktos. Tukšums rodas tāpēc, ka paša dvēsele nav apmierināta, - "līdzcietīgais" prāts tai liek atdot sevi citiem. Necentīšos jūs pārliecināt, jums pašai jāizlemj: vai dzīvojat, lai būtu līdzcietīga un rūpētos par citiem cilvēkiem, vai tāpēc, lai gūtu no dzīves apmierinājumu.

Tikai nevajag kārtējo reizi apvainot mani vienaldzībā: "Ak tā! Bērniņu viņam nav žēl!" Ārējā svarīguma trūkums ir nevis vienaldzība, bet reāls novērtējums, saprāūgs egoisms, ja vēlaties. Man ir žēl bērniņu. Taču es neizbaudu savu žēlumu. Ko nozīmē izbaudīt? Pieņemsim, ka notikusi nelaime. Viens cilvēks izbaudīs šo savu nelaimi, vienmēr un visur sevi žēlojot, traģiski skumstot un ar baudu stāstot apkārtējiem par savu sūro likteni. Bet cits cilvēks, ja pakritis, piecelsies, nopurināsies un ies tālāk - dzīve turpinās, neraugoties ne uz ko. To pašu var teikt par citu cilvēku žēlošanu. Ja es nekādi nevaru palīdzēt, manai žēlošanai nav jēgas. Pastāvīgi klausoties jaunākās ziņas un žēlojot visus nelaimīgos, var prātā sajukt. Pasaulē katru dienu mirst desmitiem tūkstošu ļoti labu cilvēku, no kuriem katrs ir pelnījis līdzcietību.

Kāds atkal būs sašutis: "Tā, tā! Tātad dzīvot tikai sev pašam, nerūpējoties par tuviniekiem? Tā ir interesanta filozofija."

Ar filozofiju nenodarbojos, ar demagoģiju arī ne. Ja līdzcietību, ko pierasts uzskatīt par neapstrīdamu tikumu, aplūkojam tuvāk, izrādās, ka tai ir divējāda daba. Līdzcietību var izraisīt patiesa līdzjūtība, bet to var radīt arī pienākuma apziņa, ko nosaka vainas komplekss. Vainas sajūta, dažkārt neapzināta, liek cilvēkam jebkādā veidā izpirkt savu vainu, izpildīt pienākumu. Taču šo faktisko iemeslu vienmēr slēpj zemapziņas dzīlēs, priekšplānā izvirzot tikumu, kas cilvēkam it kā piemītot kopš sākta gala.

Kā atšķirt patiesu līdzcietību no šķietamas līdzjūtības? Ļoti vienkārši - vajag godīgi atbildēt sev pašam uz jautājumu: kāda īstenībā ir mana attieksme - vai tā ir patiesa līdzcietība vai pienākuma apziņa? Vai jautāt citādi: kā tajā ir vairāk? Ja pārsvarā ir pienākuma apziņa, tad no tās var atteikties ar tīru sirdsapziņu, tāpēc ka par tikumu tādā gadījumā nevar būt ne runas. Un šāda pozīcija jūs nepadara bezjūtīgu, tāpēc ka par saviem tuviniekiem mēs vienmēr rūpējamies no visas sirds. Bet, ja nu ir iznācis tā, ka rūpes pārvērtušās par apgrūtinošu pienākumu, tad jāsasauc dvēseles un prāta padome, lai kopā izlemtu, ko darīt ar šķietamo tikumu.

Galu galā šajā dzīvē ikvienam pirmām kārtām jārūpējas par savu dvēseli un tikai pēc tam - par citu dvēselēm. Lai gan spriedelēt par šo tematu ir tas pats, kas staigāt pa žiletes asmeni. Viss te ir pārāk neviennozīmīgs. Un man būtu lielas šaubas par to, ko atbildēt lasītājai, ja nebūtu viņas vēstules pēdējās rindkopas, kas uzrāda neapšaubāmas vainas kompleksa pazīmes. Tas jāņem vērā.

Jāiegaumē galvenais - lai šo jautājumu neizlemj prāts viens pats, jo tas ir pieradis piesardzīgi atskatīties uz sabiedrisko domu. Vajag sev pajautāt: ja godīgi, ko gribas vairāk - atdot dāvanu citiem vai tomēr paturēt to sev pašam? Dvēseles diskomforts parādīs, ka atbilde ir nepareiza. Dvēsele skums un būs vīlusies, ja prāts atņems tai iemīļoto rotaļlietiņu, -jūs to sajutīsit ar sirdi. Tiesa gan, dažkārt dvēseles un prāta padome var nolemt, ka ziedos savu dzīvi citiem. Taču tādos gadījumos tikumu vispār neatceras.

DĀVANAS UN KOMPLIMENTI

Freilinga principi salīdzinājumā ar citām cilvēku ietekmēšanas sistēmām izceļas ar maigumu un sirsnīgumu. Ir psiholoģiski paņēmieni, ar kuru palīdzību var stingri pakļaut cilvēkus savai gribai vai ar viltu likt viņiem rīkoties jūsu interesēs. Tās ir metodes, lai ar iekšējo apņemšanos tieši iedarbotos uz pasauli. Rupja iedarbošanās uz pasauli ir mazefektīva, tai ir blakusparādības, turklāt tā ir pretrunā ar Transērfinga principiem. "Transattiecībās" ārējā apņemšanās izmanto cilvēku iekšējo apņemšanos, neaizskarot viņu intereses.

Ne par kādu pārvaldīšanu vai pakļaušanu šeit nevar būt pat runas. Daudz patīkamāk un efektīvāk ir izmantot metodes, kas balstās uz patiesu interesi par cilvēku. Izdevīgāk ir darīt cilvēkiem labu, paaugstinot viņu nozīmīgumu, un saņemt pretī to pašu. Taču arī tas jādara ar prātu.

Viens no vienkāršākajiem un pieejamākajiem veidiem, kā uzsvērt partnera labās īpašības, ir kompliments. Taču te ir daži sarežģijumi. Līdz ar patīkamām sajūtām komplimentam nāk lidzi arī citas pieskaņas. Cilvēkam, kuram kompliments adresēts, vienmēr ir pamats šaubīties par komplimenta izteicēja nodomu godīgumu. Tā notiek tāpēc, ka labai attieksmei ir tendence pārvērsties par labām manierēm. Kā jūs saprotat, maniere ne vienmēr ir patiesuma izpausme. Kad interese par cilvēku tiek pacelta etiķetes rangā, tā kļūst par banalitāti, kam dažkārt ir pat aizvainojošs raksturs.

Pat tad, ja cilvēkam ir problēmas, viņam tās jāslēpj aiz ārējas labklājības maskas un jāizliekas, ka viss ir kārtībā. Kad cilvēkam mundri jautā: "Nu, kā dzīvo?" - viņam nākas atbildēt ar etiķetei līdzīgu standartfrāzi. Ko viņš šādā brīdī jūt? Ja ne aizvainojumu, tad vismaz nepieciešamību pastiprināt savu aizsargekrānu. Viņš zina, ka dzīvo džungļos, kur katrs rūpējas par sevi un nevienu neinteresē citu problēmas. Par džungļiem varbūt ir sacīts mazliet pārspīlēti, taču būtībā viss ir tieši tā.

Patiesumu vienmēr piepilda neviltotas intereses enerģija. Taču svārstiem nav izdevīgi, ja cilvēki cits citam sniedz enerģiju, apmainoties ar dvēseles siltumu. Tāpēc svārsti ir izveidojuši godprātīgas uzvedības normu stereotipu, kad jūtu patiesumu nomaina lēts labu manieru surogāts. Vai tad "biznesa smaids" nāk no sirds? Labās manierēs nav nekā slikta līdz brīdim, kad tās sāk aizstāt patiesu uzmanību, simpātijas un interesi.

Jums, protams, nav sveša etiķete un visādas "galma" manieres. Dažkārt jūs tās izmantojat apzināti, bet visbiežāk automātiski. Ja jūs tagad mēģināsit ierastās, bezsaturiskās manieres apzināti aizstāt ar patiesu ieinteresētību, tad iegūsit ļoti izdevīgas priekšrocības. Apkārtējie tūlit pat sajutīs jūsu atklātību. Visi ir tā pieraduši pie rafinētiem viltojumiem, ka patiesa sirsnība momentāni izraisa dzīvu interesi un iedveš simpātijas.

Labas manieres aizstāt ar neviltotu ieinteresētibu ir ļoti vienkārši. Nepieciešams tikai pārslēgt uzmanību no sevis uz cilvēkiem un patiesi interesēties par viņiem. Nav vajadzības studēt psiholoģiju. Pilnīgi pietiek pastāvīgi uzdot sev jautājumu: kas virza cilvēkus, pēc kā viņi tiecas, kas viņus interesē? Iejūtoties viņu stāvoklī, jūs viegli atradīsit visas atbildes. Kad esat noteicis cilvēka iekšējās apņemšanās ievirzi, lieciet viņam saprast, ka jūs pienācigi novērtējat viņa pūliņus. Tas arī ir viss, kas nepieciešams. Pretī saņemsit pateicību un labvēlību.

Neistu komplimenta standartu var aizstāt ar dabisku alternatīvu - dāvanu. Jūs pasniedzat cilvēkam dāvanu, ja liekat saprast, ka esat novērtējis viņa centienus paaugstināt savu nozimīgumu. Iekšējā apņemšanās parasti ir vērsta noteiktā virzienā. Cilvēks cenšas uzsvērt un paaugstināt savu nozīmīgumu konkrētā jomā. Viņš gaida, ka citi pievērsīs uzmanību tieši tam, ko viņš vēlas uzsvērt, un atzīs viņa nozīmīgumu šajā jautājumā.

Tā, piemēram, vīrietis izsaka sievietei komplimentu par viņas kleitu. Taču sievieti tas nemaz nesaviļņo - viņai šādu kleitu ir vairāki desmiti. Bet viņas jauno frizūru vīrietis nav nemaz pamanījis. Šā cilvēka iekšējais skatiens vērsts uz sevi, tāpēc viņš neievēro un nevar noteikt, kurp vērsta sievietes iekšējā apņemšanās. Viņa pūlējās pavisam citā virzienā un gaidīja, ka tiks novērtēts tieši tas. Kompliments vai nu uzsver kaut ko vispārēju, vai pavisam ne to. Dāvanai vienmēr ir šaura ievirze, un tā vienmēr trāpa mērķi. Tas nav viltojums.

"Jūs labi izskatāties!" Tas ir standarta kompliments, kas, protams, uzsver nozīmīgumu, taču skan šabloniski, formāli un vispārīgi, tāpēc nav pārliecinošs. Nepieciešams saskatīt, ko tieši cilvēks ir darījis, lai labi izskatītos. Kur ir kāda īpatnība, kā saka, rozīnīte? Ja ir patiesa interese par cilvēku, jums nebūs grūti atrast mērķi un nosūtīt dāvanu uz precīzu vietu.

Ja neizdodas noteikt apņemšanās virzienu, tad vismaz jāizvairās no šabloniskām frāzēm. Jebkura improvizācija tiks uztverta kā patiess novērtējums. "Vai jūs neizskatāties pārāk labi šādā mākoņainā dienā?" skan nekonkrēti, tomēr tā ir dāvana. Kompliments eleganta joka veidā ari kļūst par dāvanu: "Vai jūs tiešām esat tik skaista, vai ari man tikai tā liekas?" Vienaldzīga piezīme bieži vien iedarbojas spēcīgāk nekā jūsmīgi izteikts kompliments, kas var būt neīsts. "Šķiet, ka jums nav slikta gaume," - šāda dāvana izraisa klusu prieku.

īpašu efektu var panākt, ja dāvanu pasniedz nevis tieši rokās, bet ar starpnieka palīdzibu. Ja jūs cilvēka klātbūtnē kaut ko labu par viņu stāstāt citiem, turklāt bez sevišķām emocijām, kā kaut ko parastu, varat būt pārliecināti: viņš būs ļoti apmierināts. Vēl labāk būs, ja jūs cilvēka labās īpašības atzīsit tad, kad viņa paša nav klāt, bet citi pēc tam atstāstīs, ko jūs par viņu domājat. Paldies viņš jums neteiks, taču jūs viņam būsit klusa prieka un apmierinājuma avots.

Dāvanu no komplimenta atšķir vēl tas, ka par komplimentu cilvēks nekautrēsies pateikt paldies, bet par dāvanu jūs saņemsit tikai klusu pateicību. Paldies skan apmēram tā: "Jūs esat ļoti laipns." Un ne vairāk. Visiem labi zināms, ka tādai pateicībai nav nekādas vērtības, tāpat kā pašam komplimentam. Ja jūsu dāvana būs trāpījusi tieši mērķī, cilvēks neparko to skaļi neatzīs, izņemot ļoti retus gadījumus. Pasniedzot dāvanu, jūs nedzirdēsit pateicības vārdus. Jūs saņemsit kaut ko vairāk - patiesu šā cilvēka labvēlību.

Jūs nespējat iedomāties, cik loti cilvēkiem vajadzīgas dāvanas! Apjums ir loti daudz būtņu, kas raizējas par saviem negatīvajiem slaidiem un kompleksiem, lai gan ārēji cenšas rādīt, ka viss ir kārtībā. Daudzi pat kļūdaini domā, ka viņiem nav gluži nekā, ar ko lepoties, un cieš savas nepilnvērtības dēļ. Saņēmis dāvanu, cilvēks atgūs dzīvesprieku un slepus jutīs patīkamu lepnumu. Viņš rūpīgi glabās jūsu dāvanu kādā viņam vien zināmā savas atmiņas stūrītī, tāpēc ka jūs ļāvāt šim cilvēkam sajust, ka viņš šajā pasaulē kaut ko nozīmē.

Komplimentus ātri aizmirst. Dāvanas cilvēki atcerēsies daudzus gadus, varbūt pat visu mūžu. Jūs to varat pārbaudit paši savā pieredzē. Jums jāatzīst, ka ir bijuši gadījumi, kad cilvēks pateica par jums kaut ko patīkamu, atzina un uzsvēra jūsu labās īpašības. Ja tolaik uzskatījāt, ka uzslava ir pelnīta, jūs arī tagad to atceraties. Bet galvenais - jūsu dvēselē ir saglabājusies vieta cilvēkam, kas pasniedza dāvanu. Tagad jūs redzat, cik varens ietekmes līdzeklis ir dāvana!

Atrodiet iespēju cilvēkam pasniegt dāvanu. Tas ir samērā viegli, lai gan daudz sarežģītāk, nekā pateikt šablonisku komplimentu. Gluži vienkārši nepieciešama patiesa interese par cilvēku, kaut arī uz neilgu laiku.

Cilvēks ir pieradis dzīvot agresīvā vidē, kur pastāvīgi jāaizsargā un jāapstiprina savs nozimigums, kur katrs aizņemts tikai ar savu personu un cenšas jebkādiem līdzekļiem uzsvērt savu svarīgumu, neaizmirstot pie gadījuma noniecināt sāncenša nozīmīgumu. Šādos apstākļos jebkāda ieinteresētība un simpātijas tiek vērtētas augstāk par zeltu. Ja atteiksities no cīņas par savu nozīmīgumu un sāksit uzsvērt citu cilvēku svarīgumu, jūs kļūsit par "gaismas staru tumsas valstībā". Jūs būsit dārguma vērtē.

Atsakoties no sava nozīmīguma, jūs to iegūsit ar uzviju. Turklāt vajag pavisam nedaudz: savu iekšējo apņemšanos pārslēgt uz citu nozīmīguma apstiprināšanu. Glaimi un lišķība tiek tūlīt pat atmaskoti. Nepieciešama patiesa uzmanība, ieinteresētība, atbalsts, nesavtīgas dāvanas. Cilvēks būs jums ļoti pateicīgs par dāvanu. Taču tas vēl nav viss.

Gadās, ka dāvana izraisa kardinālu pavērsienu cilvēka dzīvē. Daudzas pazīstamas personības - mākslinieki, mūziķi, rakstnield - savu ceļu ir izvēlējušās pēc kāda laba pareģa dāvanas. To varēja pasniegt arī netīšām, neviļus. Ir zināmi gadījumi, kad zēnam kāds tā starp citu, nepiešķirot saviem vārdiem īpašu nozīmi, pateica, ka viņam ir gluži labas spējas un viņš var kļūt par mūziķi. Un šis cilvēks patiešām kļuva par izcilu mūziķi.

Lidzīgām dāvanām var būt likteni noteicošs spēks - tajās ir gan mērķis, gan durvis. Dāvinātājam tas neuzliek nekādus pienākumus un nekādi viņu neapgrūtina. Turpretī dāvanas saņēmējs sāk starot laimē. Tas notiek gadījumā, ja tiek skartas jutīgās dvēseles stigas: dvēsele tūlīt pat atdzīvojas, atgūst enerģiju, jo saprot, ka ir saņēmusi tieši to, kas tai vajadzīgs.

Iedomājieties, kādas dāvanas var cilvēkiem pasniegt! Ja atteiksities no komplimentiem un iemācīsities pasniegt šādas dāvanas, varbūt jums palaimēsies un izdosies kādam parādīt viņa īsto dzīves ceļu.

dzīva virtuve

Visai bieži es saņemu pesimistiskas vēstules, kurās cilvēki žēlojas, ka nevar atrast savu mērķi, nezina, ko paši grib, nesaprot, kā varētu mainīt savu dzīvi. Daudzi ir tādā stāvoklī, no kura šķietami nav izejas. Un gandriz vienmēr viss ir saistīts ar materiālajiem līdzekļiem. Kurp aizbraukt no apnikušās pilsētas vai ciemata? Kur ņemt naudu dzīvoklim? Ka atšķetināt ģimenes problēmu kamolu? Kur atrast pieklājīgu darbu?

Transērfingā bez pozitīva noskaņojuma nevar iztikt, bet kur lai rodas optimisms, ja visapkārt ir bezcerīga, drūma dzīves īstenība un tu nezini, ko ar to iesākt. īpašu talantu nav, gadi iet, perspektīvas nav saskatāmas, dzīve iestigusi ikdienas rutīnā kā purvā. Tādos apstākļos īpaši negribas ticēt neierobežotajām iespējām, ko sola Transērfings. Turklāt ir vēl ļoti daudz cilvēku, kuriem ir nopietnas problēmas ar veselību. Kā izrauties no šā noslēgtā loka?

Ja jūsu situācija ir līdzīga tikko aprakstītajai, tad tiešām nekādi. Jūs nevarēsit izrauties no šis bezizejas, un Transērfings nepalīdzēs. Lieta tā, ka jums nepietiek enerģijas ne vien Transērfingam, bet pat iespējai kaut kā tam tuvoties. Ar enerģiju šeit jāsaprot nevis fiziskais spēks, kas noderīgs vienīgi bedres rakšanai, bet gan brīvā enerģija, kas ļauj cilvēkam īstenot savu gribu.

Ja nav brīvās enerģijas, tad nav arī apņemšanās. Citiem vārdiem sakot, cilvēks neko negrib un nevar, spēka pietiek tikai eksistences uzturēšanai un rūtiņām darbībām. Apņemšanās enerģija ir dzīvības spēks, pateicoties tam, cilvēkam rodas vēlēšanās priecāties par dzīvi, aktīvi darboties, radīt, iekarot jaunas virsotnes un galu galā veidot savu realitāti.

Viss ir ļoti vienkārši. Ja enerģētikas līmenis ir zems, optimisms pārvēršas pesimismā, pasaules spogulis šo tēlu nostiprina īstenībā, tāpēc iemeslu pesimismam kļūst aizvien vairāk. Un rodas bezizejas realitātes noslēgtais loks, un nepietiek spēka ne vien izrauties no tā, bet pat padomāt, kā to varētu izdarīt. Ja ir zems apņemšanās enerģijas līmenis, nav ko domāt par Transērfingu. Cilvēks ar novājinātu enerģētiku nespēj vadīt pat apzinātus sapņus - tas ir pārbaudīts.

Ir tikai divi varianti. Pirmais - atstāt visu, kā ir, samierināties ar neizbēgamību un ar> turpmāk vilkt dzīvību bez cerībām uz labāku nākotni. Tikai šādā gadījumā nevajag gausties un rakstīt man žēlabainas vēstules, ka nekas neizdodas. Jūsu izvēle - tā ir jūsu izvēle. Izņemot jūs pašu, neviens cits jums netraucē izraudzīties citu variantu - nodarboties ar savu enerģētiku. Tad parādisies gan optimisms, gan mērķis, gan spēki tā sasniegšanai. Jūs varēsit veidot savu realitāti, kā vien pašam labpatiks, un iemantosit spēju panākt to, par ko neiedrošinājāties pat sapņot. Taču tam ir nepieciešams pacelt pienācīgā līmenī apņemšanās enerģiju. Turpmāk parunāsim, kā to izdarit.

Tas, ko jūs tagad izlasīsit, var izraisīt vai nu aktīvu pretestību, vai sajūsmu un jaunu cerības dzirksti. Vairāku iemeslu dēļ šī informācija nav īpaši plaši pazīstama. Prakse, ar kuru jūs tūlīt iepazīsities, ļauj pacelt enerģētiku kvalitatīvi jaunā līmenī. Tos pašus rezultātus var sasniegt arī ar citiem paņēmieniem, piemēram, ar jogu, dažādiem treniņiem un meditācijām. Tomēr jāatzīst, ka tas ir ilgs un grūts ceļš. Es piedāvāju visīsāko, vienkāršāko un dabiskāko ceļu. Tā kā šis paņēmiens ir visai ekstremāls (starp citu, tā gan šķiet tikai pirmajā acu uzmetienā), to pašreiz praktizē ne pārāk daudz cilvēku. Un es brīdinu, ka informācija domāta tikai tiem, kuri to uzska- tis par noderīgu, jo es negrasos kādam uzspiest savu viedokli. Vai tas nepieciešams tieši jums, izlemiet paši.

Tātad sāksim pēc kārtas. Galvenais, bet varbūt vienīgais brivās enerģijas trūkuma cēlonis ir prozaisks organisma piesārņojums, kas turklāt ir ari visu slimību avots un pirmcēlonis. Parasti cilvēka ķermenis saglabā sevī atmirušo šūnu daļiņas, daudz olbaltumvielu un taukvielu - ar visu to ir piesārņota starpšūnu telpa un burtiski pieblīvēta limfātiskā sistēma un asinsvadi. Šie sārņi traucē organismam dabiski funkcionēt, neļauj šūnām normāli "sazināties", pavājina elektrosignālus, ko šūnas pārraida cita citai.

Kaut arī šis temats iziet ārpus Transērfinga ietvariem, man nav citas izejas, tā ka būs vien jāvelta tam zināma uzmanība. Taču tas ir to vērts, tāpēc ka tādas globālas problēmas kā liekais svars, slimības, pāragra novecošana, depresija, pesimisms, vitālo spēku trūkums radušās tāpēc, ka cilvēki ir apbrīnojami neizglītoti šajos jautājumos un ignorē tos. Patiešām dīvaini, ka tik augsti attīstītas informātikas laikmetā cilvēki dzīvo neziņā par savu problēmu cēloņiem. Acīmredzot svārstiem nav izdevīgi izplatīt zināšanas, kas sekmēs daudzu brīvu personību parādīšanos, tādu personību, kuras pašas spēj veidot savu realitāti.

Bet cēlonis ir gaužām elementārs - nepareizs uzturs. Taču tā pateikt - tas nozīmē nepateikt neko. Visi to itin kā saprot, tomēr neapzinās. Kā tas bieži gadās, arī šeit zināšanu vietā tiek likta kompetence. Ierastais štamps slēpj zināšanu būtību, atstājot virspusē nepamatotus izdomājumus. Parasti viss aprobežojas ar padomiem, ka to un to ēst ir kaitīgi. Ar to parasti ziņas par veselīgu uzturu arī aprobežojas. Tāpat valda uzskats, ka glābt varot diētas un speciāli izstrādātas pārtikas piedevas.

Vai tiešām viss ir tik sarežģīts? Kāds nodarbojas ar pētījumiem, kāds izstrādā grūti izprotamas uztura shēmas, ražo izsmalcinātus preparātus, īsāk sakot, darbojas vesela industrija. Vai nojaušat, kam tas izdevīgi? Dažnedažādu maldu ir bezgala daudz, taču jēgas nekādas. Pat stingrs veģetārisms nekā nedos, ja nezināsit un neievērosit pareiza uztura principus. Turklāt šie principi īstenībā ir loti vienkārši, un tos izstrādājušas nevis zinātnes slavenības, bet gan pati daba, kas kvalitātes sertifikātu saņēmusi no Dieva.

Pirmām kārtām cilvēks, kā varam konstatēt pēc viņa fizioloģijas, ir augēdāja būtne. Taču arī tas nav nemaz tik svarīgi. Galvenais, ka viņam izveidojusies īpaša gremošanas sistēma: produktu pilnīgai asimilēšanai nepieciešams, lai tie organismā nonāktu atsevišķi, secīgi, nesajaucoties cits ar citu. Ja šis noteikums tiek pārkāpts, barība netiek sagremota un pūst, piesārņojot un saindējot visu organismu. Un, visbeidzot, termiski apstrādātie produkti ir pati ekstremālākā slodze organismam, tāpēc ka gandrīz viss vērtīgais tajos jau ir iznīcināts. Dabā neviena dzīva būtne negatavo barību uz uguns. Kulinārija parādījās samērā nesen, bet gremošanas trakts ir veidojies miljoniem gadu gaitā.

Dīvains fakts: cilvēki rūpīgi ievēro ārējo higiēnu, taču par iekšējo reti kāds padomā. Bet parasta cilvēka ķermeni uzkrājas vesela atkritumu noliktava - tā nav redzama, tomēr tās svars sasniedz vairākus (gadās pat desmitus) kilogramus. Izvades sistēmas nespēj tikt galā ar atkritumiem, un organismam visi šie sārņi jāizvieto, kur vien iespējams. Tāpēc ķermenis sāk ļoti ātri piesārņoties un līdzināties vecai santehnikai, kas nekad nav tīrīta. Organisma rezerves ir milzīgas, tāpēc cilvēks dažkārt spēj noturēties līdz septiņdesmit un pat vairāk gadiem. Tomēr visam pienāk beigas. Jau dzīves ceļa vidū cilvēks sāk just piesārņojuma sekas: slimības, liekais svars, gurdenums, arī spēki vairs nav tādi, un vispār nekas vairs nav tāds, kāds bija senāk, jaunībā.

Lieta tā, ka cilvēka enerģētiskais ķermenis jutīgi reaģē uz tā "kanalizācijas" piesārņojumu. Čakras nosprostojas, enerģētislde kanāli sašaurinās, enerģijas plūsma pārvēršas par siku urdziņu, un visa tā rezultātā sākas vitālo spēku zudums. Enerģētikas pavājināšanās savukārt izraisa patoloģiskus traucējumus fiziskajā ķermenī. Izveidojas noslēgts burvju loks. Ja jūs nepārvaldāt savu ķermeni, kā gan varēsit pārvaldit realitāti?

Bet var taču atgūt iepriekšējo možumu un pat iemantot tādu veselību, kāda jums nekad nav bijusi! Lai to panāktu, vajadzēs nedzīvo virtuvi pārvērst par dzīvo virtuvi. Kas jums tur ir - plītis, kastroļi, pannas? Ja gribēsit savu ķermeni atbrīvot no atkritumiem un brīvajam laikam pievienot daudzas agrāk pie plīts zaudētās stundas, tad drīz vien visi šie produktu nomērdēšanas piederumi no jūsu virtuves pazudīs.

Loti iespējams, ka dažiem tas viss liksies šokējoši. Nu ko, neviens nevienu ar vilkšanu nevelk. Es vispār neaicinu jūs sekot man, tikai secīgi izklāstu faktus. Vai ēdmaņa, pie kuras esat pieraduši, ir jūsu veselības, enerģijas, dzīvības vērta? Ir kāda paruna, kuru parasti atceras ar nožēlu: "Ja jauniba zinātu, ja vecums iespētu." Taču var izdarīt tā, ka saglabāsies tikai jaunība, kas gan zinās, gan varēs.

Pirmais, ar ko jāsāk, ir jāiztīra sava "santehnika", īpaši aknas. Kā to darīt, tas aprakstīts ļoti daudzās grāmatās. Kāpēc ārējo higiēnu saglabāt ir patīkami, bet iekšējo - ne? Vai tikai tāpēc, ka netīrība redzama vienīgi no ārpuses? Taču iekšējo higiēnu uzturēs pats organisms, ja sāksim lietot pareizu uzturu. Tas jādara pakāpeniski, vairākos posmos: secīgais uzturs, dalītais uzturs, atteikšanās no vairākiem produktiem un, visbeidzot, termiski neapstrādātu produktu izmantošana. Ja uzreiz pāriesit vienīgi uz dabisku produktu lietošanu, organisms var neizturēt straujās pārmaiņas, tam nepieciešams laiks, lai pārkārtotos.

Secīga uztura princips nozīrņē, ka nedrīkst ēst visu vienlaikus, vispirms jāēd viena veida produkti, pēc tam cita veida un tā tālāk. Vispirms jāēd tas, kas ātrāk tiek asimilēts. Kad ēdiens caur kuņģa un zarnu traktu tiek izvadīts atsevišķos slāņos, tas ievērojami atvieglo gremošanu un samazina kaitīgo atkritumu daudzumu. Dzert drīkst tikai piecpadsmit minūtes pirms ēšanas vai divas stundas pēc maltītes. Pretējā gadījumā kuņģa sula tiek atšķaidīta un ēdiens netiek asimilēts, tas sāk gluži vienkārši pūt. (Lūk, par ko nākas rakstīt. Neko darīt, kā citādi lai izskaidro enerģētikas paaugstināšanas principus?)

Otrais posms, uz kuru ieteicams pāriet, cik ātri vien iespējams, ir dalītais uzturs, kas paredz ne vien lietot produktus secīgi, bet arī ēst tikai tos, kas ir saderīgi. Lai gan, taisnību sakot, tie visi ir faktiski nesaderīgi. Dažādu produktu sagremošanas laiks un nosacījumi ir ļoti atšķirīgi, tāpēc, produktus sajaucot, neizbēgami rodas "ražošanas atkritumi", kuri, nespējot laikus izdalīties no organisma, nogulsnējas tauku un sārņu veidā. Vienīgie produkti, kas sader gandrīz ar visu, ir svaigi zaļumi. Tāpēc ideālā gadījumā vienā ēdienreizē lietojamo produktu dažādībai jābūt minimālai. Sīkāk dalītā uztura principi aprakstīti daudzās grāmatās, turklāt tās ir viegli atrodamas.

Ir vesela virkne produktu, no kuriem pakāpeniski vajadzētu atteikties vispār. Pirmām kārtām tie ir produkti, kas iegūti no graudiem: putraimi, izstrādājumi no smalkajiem miltiem, raudzēta maize, kā arī piens, konservi. Nekā vērtīga šajos produktos nav. Tā, piemēram, viss derīgais, kas ir graudos, atrodas dīglī un apvalkā. Gatavojot augstākā labuma smalkos miltus, kviešu grauds tiek attīrīts no apvalka un dīg- līša. Tādējādi viss vērtīgais ir atdalīts un paliek tikai nedzīvā masa, kas sastāv galvenokārt no cietes. Šo graudu nedzīvo daļu daba paredzējusi kā būvmateriālu, kā sava veida tauku mucu dīglītim. Pēc tam miltiem pievieno mākslīgos vitamīnus, proti, ķīmiju. Lietot uzturā izstrādājumus no augstākā labuma smalkajiem miltiem ir tas pats, kas nopirkt veikalā cieti un ar karoti ēst to pusdienās. Aknas tiek piesārņotas ar mazutam līdzīgu masu, ciete uzkrājas organismā gļotu veidā, zarnu sieniņas pārklāj aplikums. Turklāt graudu produkti satur ļoti slikti sabalansētas olbaltumvielas. Lai cik tas šķiet dīvaini, tomēr labāk uzturā lietot gaļu nekā biezputras un makaronus. Bet piens satur kazeīnu, kas sekmē ragu un nagu augšanu dzīvniekiem. Cilvēka organismā piens pārvēršas par kserogēlu - tas ir kaut kas līdzīgs galdnieku līmei.

Šādus baismīgus aprakstus varētu turpināt vēl un vēl. Kā gan cilvēkam, neraugoties uz to visu, izdodas dzīvot un turklāt justies daudzmaz veselam? Lieta tā, ka viņš gluži vienkārši nezina, kas ir īsta veselība, - nav to izbaudījis kopš pašas dzimšanas. Tāpēc nevajag meldēt nodrāztos attaisnojumus, tādus kā "Kopš laika gala visi tā ir ēduši", protams, ja negribat samierināties ar problēmām, kas arī ir visiem.

Galu galā ēdienkartē jāpaliek tikai dabiskajiem produktiem: svaigiem, saldētiem un žāvētiem dārzeņiem un augļiem, jūras aļģēm, riekstiem, sēkliņām, medum. Un nekādas termiskās apstrādes - viss svaigā veidā. (Tikai nesauciet zemesriekstus par riekstiem, tās ir pupas, turklāt ne īpaši veselīgas.) Taču strauja pāreja no ierastajiem produktiem uz svaigiem dārzeņiem un augļiem ne pie kā laba nenovedīs. Organismam vajadzīgs laiks, lai pārkārtotos. Tāpēc pārejai jābūt pakāpeniskai, samazinot uztura devā vārīto augu produktu daudzumu un vairāk lietojot svaigus dārzeņus un augļus. Ja cilvēks visu mūžu ir pārticis galvenokārt no termiski apstrādātiem produktiem, tad arī viņa mikro- flora ir pielāgojusies tieši šādai pārtikai. Strauja pāreja principā ir iespējama, taču to var atļauties tikai cilvēki, kuriem ir pietiekami stipra veseliba.

Mikroflora pilnīgi pārkārtojas gada laikā. Šā perioda beigās uzturā vairs nedrīkst lietot apstrādātu pārtiku. Kā zināms, termiskās apstrādes laikā produktos ne vien tiek iznīcināti gandrīz visi vitamīni un mikroelementi, bet veidojas arī kancerogēnās vielas - indes. Termiski neapstrādāts ēdiens nepiesārņo organismu, bet, gluži pretēji, to attīra. Gan virtuves trauki, gan visi iekšējie orgāni saglabājas ideāli tīri. Atšķirība ir principiāla.

Var likties, ka pāriet uz svaigiem produktiem ir ļoti grūti. Ko ēst, piemēram, ziemā? Turklāt tas droši vien izmaksās ļoti dārgi. Īstenībā viss nemaz nav tik briesmīgi. Gluži pretēji - iespēju ir ļoti daudz, un tāds uzturs būs pat lētāks nekā parastais. Vajag tikai sākt, un jūs atklāsit ļoti daudzus dažādus ēdienus, par kuriem līdz šim neko pat nenojautāt. Tā ir vesela neizzināta pasaule. Es pastāstīšu tikai par ēdieniem no diedzētām sēldām, kuri palīdzēs izturēt pārejas periodu.

Visai liela loma mūsu ēdienkartē ir sēklām, proti, graudaugiem, pupām, zirņiem utt. Sēklas sastāv no pusfabrikātiem - konservētiem būvmateriāliem: galvenokārt no cietes, olbaltumvielām un taukvielām. Turklāt sēklu sastāvā ir inhi- bitori - vielas, kas aizkavē sagremošanu. Daba ir parūpējusies par to, lai dzīvnieki un putni sēklas nebojātas pārnēsātu lielos attālumos.

Kad sēklas izdīgst, tajās notiek būtiskas pārmaiņas: inhi- bitori izzūd, ciete pārvēršas par iesala cukuru, olbaltumvielas - par aminoskābēm un taukvielas - par taukskābēm. Tas pats notiek, kad ēdiens tiek sagremots organismā. Izrādās, ka diedzētās sēklās liela daļa darba jau padarīta. Vēl vairāk - tajās sintezējas visai noderīgas vielas un koncentrējas rezerves, lai visu enerģiju veltītu auga attīstībai. Sēklās iekonservētie un snaudošie spēki atdzīvojas un atbrīvo kolosālu potenciālu jaunas dzīvības radīšanai.

Diedzētām sēklām, kas satur ļoti daudz vitamīnu un mikroelementu, piemīt augstas dziednieciskās un biostimulējo- šās īpašības. Man grūti uzskaitīt visas šis īpašības. Pateicoties tām, uzlabojas vielmaiņa, attīrās organisms, nostiprinās imunitāte, paaugstinās darbaspējas un tiek izdziedinātas daudzas slimības. Diedzētās sēklās ir viss, ko daba gādīgi paredzējusi jaunas dzīvības attīstībai un izdzīvošanai agresīvā vidē. Tā ir lielisld sabalansēta, viegli sagremojama barība un vienlaikus efektīvas zāles.

Ēdienkartē var iekļaut kviešu, kukurūzas, pupiņu, zirņu, lēcu u.c. dīgstus. Sagatavošanas tehnoloģija ir loti vienkārša. Agri no rīta sēklas iemērc ūdeni. Vakarā tās saber caurduri vai sietiņā, noskalo un pārklāj ar mitru marli. No rīta jau ieraudzīsit dzivu ēdienu. Kukurūza un pupiņas (ieteicams izmantot sarkanās - tās ir veselīgākas) jāmērcē diennakti un tikpat ilgi vai vēl ilgāk jādiedzē, pa reizei noskalojot.

Kviešus un kukurūzu var ēst svaigus. Kviešu dīgstiem ir īpaši dziedinošas īpašības. Tie rūpīgi jāsakošļā (vismaz divas ēdamkarotes dienā), taču, ja mutē tomēr izveidojas gumijai līdzīga substance, tas nozīmē, ka šī šķirne diedzēšanai neder un jāmeklē cita. Svaigiem pupiņu dīgstiem diemžēl garša nav sevišķi patīkama, nākas tos ielikt verdošā ūdenī un uzkarsēt tikai līdz viršanai. Lēcas pietiek gluži vienkārši pārliet ar verdošu ūdeni un atstāt uz minūtēm desmit.

Bet vai jūs zināt, kā pagatavot dzīvo ūdeni? Vispirms nostādināts ūdensvada ūdens pieclitrigā emaljētā kastrolī jāuzkarsē līdz vārīšanās temperatūrai un ātri jāatdzesē aukstā vannā. Tā ir strukturizācijas pirmā stadija. Šāds ūdens jau ir daudz veselīgāks salīdzinājumā ar parastu vārītu ūdeni.

Tad kastrolī jāieliek 5-7 melnā krama akmentiņi (tos var nopirkt aptiekā), jāpārsedz ar marli. Pēc divām dienām ūdens uzmanīgi jāpārlej citā traukā, turklāt apakšējais divus līdz četrus centimetrus biezais slānis jāizlej, tāpēc ka krams nostādina patogēnos mikroorganismus un kaitīgos ķīmiskos elementus. Krama ūdenim jau ir dziednieciskas īpašības - tas ir strukturētāks un piesātināts ar kramu - visnepieciešamāko mikroelementu. Ja organismā tā trūkst, netiek izmantoti gandrīz visi pārējie mikroelementi.

Iegūtais ūdens jāieliek saldēšanas kamerā. Tiklīdz virspusē un pie kastroļa sieniņām izveidojas pirmā ledus kārtiņa, ūdeni pārlej plastmasas traukā, kuru atkal ieliek saldēšanas kamerā. Pirmā ledus kārtiņa jāizmet, tādējādi atbrīvojoties no smagā ūdens. Smagais ūdens satur ūdeņraža izotopus deitēriju un tritiju, tas sasalst plus trīs grādu temperatūrā un ir kaitīgs organismam.

Pēdējoreiz ūdens jāsasaldē tieši plastmasas traukā, jo kastroļa emalja var ieplaisāt. Kad sasalušas divas trešdaļas ūdens, ledū jāizurbj caurums un nesasalušais ūdens jāizlej - tas satur visus nevēlamos piejaukumus. Tagad atliek pagaidīt, kad ledus istabas temperatūrā būs izkusis, - un mēs būsim ieguvuši augstas kvalitātes kušanas ūdeni, kuru sauc arī par protija ūdeni, jo tas ir attīrīts no smagajiem izotopiem.

Un, visbeidzot, ja jums ir gredzenveida magnēts vai magnetizēta piltuve, izlejiet ūdeni caur to, lai vēl vairāk nostiprinātu tā struktūru. Iegūtajam ūdenim piemīt dziednieciskas īpašības - tas attīra organismu un, lietots ilgstoši, atbrīvo no vairākām slimībām. Laiks, kurā ūdens saglabā savas labās īpašības, ir ierobežots - apmēram septiņas stundas. Šādu ūdeni jūs nenopirksit nekur un ne par kādu naudu.

Šī tad arī ir apbrīnojamā dzīvā virtuve, kur ēdiens nevis vārās, bet aug. Atšķirībā no parastās virtuves, kas produktus nogalina, šī virtuve, gluži pretēji, tos atdzīvina. Varat pārliecināties paši: ēdiens no diedzētiem graudiem, kam pievienotas dažādas piedevas un mērces, ir daudz garšīgāks par parasto maltīti. Nerunājot nemaz par to, ka tas visādā ziņā ir nesalīdzināmi vērtīgāks nekā, piemēram, tās pašas biezputras, kuras nepareizi informēti cilvēld uzskata par veselīgām.

Diedzētās sēklās ir loti daudz olbaltumvielu, kas tiek labi asimilētas, tāpēc organismam ir vieglāk pārkārtoties uz augu valsts pārtiku. Jaunā mikroflora turpmāk ne vien pārstrādās svaigos produktus, bet būs arī olbaltumvielu avots. Tieši tā ir veidota zālēdāju dzīvnieku gremošanas sistēma.

Var rasties jautājums: kā tad svaigus var ēst produktus, kuri iepriekš jāsagatavo, piemēram, kartupeļus, kabačus? Tad var uzdot pretjautājumu: vai tie noteikti jāēd? Dārzeņi ar loti augstu cietes saturu nedod organismam neko, izņemot tukšas kalorijas un gļotas, - lūk, kas izraisa slimības, kuras sauc par saaukstēšanos. Fermeri, starp citu, lai pārdošanai izaudzētu pēc iespējas treknākas cūkas, baro tās ar vārītiem kartupeļiem. Viņi ir atklājuši, ka tā cūkas ātrāk uzkrāj taukus, un tas ir ekonomiski izdevīgi. No nevārīta ēdiena gluži vienkārši nevar uzbaroties, pat neatkarīgi no "apēsto" kaloriju daudzuma.

Lai nebūtu tik skumīgi šķirties no ierastā uztura, ēdienkartē var iekļaut vairāk jūras produktu. Visas jūras zivis un vēžveidīgos var ēst bez termiskās apstrādes. Kā tās jāsāla - nav grūti noskaidrot. Tiirklāt svaigā veidā ar attiecīgām piedevām tas viss ir daudz garšīgāks. Lai gan pārliecinātie termiski neapstrādātu produktu ēdāji ne vien neēd to, kas skraida, lēkā, lido un peld, bet arī sāli nelieto.

Svaigiem dārzeņiem un augļiem, bet it īpaši diedzētām sēklām, piemīt sevišķi attīrošas īpašības. Jāpiezīmē, ka, pārejot uz termiski neapstrādātu uzturu, var rasties viena vai vairākas attīrīšanās krīzes, kuru laikā paasinās vecās slimības. Nevajag baidīties un kaut kā censties novērst slimību izpausmes. Tās liecina, ka organisms beidzot atbrīvojas no sārņiem, kas uzkrājušies daudzu gadu laikā, un pārkārtojas uz normālu darba režīmu. Vienīgais, kas krīzes laikā var noderēt, ir badošanas, vienu vai vairākas dienas dzerot tikai destilētu (vārītu) ūdeni.

Ja veselība ir samērā laba, tad būtībā ir iespējams tūlīt pāriet uz termiski neapstrādātu produktu lietošanu uzturā. Šādā gadījumā attīrīšanās krīze izpaudīsies asāk, taču katram cilvēkam tā būs atšķirīga. Var ievērojami samazināties ķermeņa svars. Tas nozīmē, ka organisms atbrīvojas no nedzīvajiem audiem un atdzimst no jauna. Tuldie cilvēld īstenībā ir staigājoši skeleti. Nepareiza uztura un mazkustīga dzīvesveida dēļ viņu ķermenis ir transformējies par tauku nogulsnējumu un sārņu masu. Dzīvu audu tur gandrīz nav, viss ir galvenokārt nedzīvs balasts. Un šie lielde sārņi tagad tiek izmesti. Galvenais ir neuztraukties. Organisms attīrīsies un funkcionēs normāli. Taču tam vajag palīdzēt. Ēdienkartē noteikti iekļaujiet jūras aļģes, ziedputekšņus un lineļļu, tas ļaus pārejas periodā kompensēt nepieciešamo vielu pagaidu deficītu. Un vēl - internetā jāsameklē papildu informācija par termiski neapstrādātiem produktiem. Tās nav daudz. Šis patiešām ir neparasts, taču sevišķi efektīvs, var pat sacīt, elitārs atdzimšanas ceļš.

Daudziem tas viss var likties ja ne biedējošs, tad, maigāk izsakoties, visai neikdienišķs. Parasti cilvēks nelabprāt šķiras no saviem vecajiem ieradumiem. Kad nepareizs dzīvesveids kļūst par vispārēju normu, vienkāršie un acīmredzami dabiskie principi sāk likties pretdabisld. Kas tad tāds īpaši labs ir šajā termiski neapstrādātajā uzturā, lai tā dēļ atteiktos no tik daudziem kulinārijas kārdinājumiem? Vai tas ir to vērts? Varbūt turpmāk izklāstītie fakti, kas jums droši vien nav zināmi, izšķiroši ietekmēs jūsu lēmumu.

Termiski neapstrādātu produktu izmantošana ir zinātne par uzturu, kas domāts trešās tūkstošgades cilvēkiem - trešā viļņa civilizācijai. Pazīstamākais šīs metodes propagandē- tājs ir Aršavirs Ter-Ovanesjans (Aterovs). Viņa grāmatā "Termiski neapstrādātu produktu izmantošana jeb Jaunā pasaule, kas ir brīva no slimībām, kaitēm un indēm" (izdota Teherānā) izklāstīti galvenie termiski neapstrādātu produktu izmantošanas principi. Zaudējis divus pirmos bērnus, kas mira no slimibām, trešo bērnu, meitu, Aterovs baroja tikai ar termiski neapstrādātu ēdienu. Viņa izauga par ļoti veselīgu meiteni, lieliski attīstītu fiziski un garīgi. Lūk, ko viņš raksta savā grāmatā".

"Meitai drīz jau būs septiņi gadi, taču viņa nekad nav ņēmusi mutē pat gabaliņu deģenerēta ēdiena. Viņas veselība ir vairāk nekā lieliska. Tagad es redzu, cik daudz vieglāk audzināt simts bērnu - termiski neapstrādātu produktu ēdāju, nekā vienu - gardēdi. Nekad nav nācies raizēties par tādām bērnu slimībām kā saaukstēšanās un iesnas, caureja un aizcietējumi, kā arī par to, vai bērns šodien ir labi paēdis vai ne. Mana meitiņa ir jautra kā putniņš, viņai vienmēr ir iespēja pieiet pie galda un paņemt to, ko gribas apēst. Viņa nenoguruši rotaļājas, dzied un dejo visu dienu bez asarām un kaprīzēm, bez raudāšanas un ldiegšanas, nesagādājot nekādas raizes apkārtējiem cilvēkiem. Tieši pulksten astoņos vakarā viņa liekas gulēt un, dažas minūtes padzie- dājusi, aizver acis un guļ nepamostoties līdz sešiem no rīta. Mēs nevaram atcerēties gadījumu, kad, sākot jau ar dzīvības pirmajiem mēnešiem, viņa kādreiz būtu pamodusies naktī. Meitenes miegs ir tik dziļš un stabils, ka nekāds troksnis vai kustība nespēj viņu pamodināt."

Aleksandrs Čupruns, pazīstamais naturopātijas popularizētājs, grāmatas "Kas ir termiski neapstrādāts uzturs, un kā kļūt par šāda uztura lietotāju" [2] autors, pēc jaunībā pārciestas smagas hroniskas slimības kļuva par pirmās grupas invalīdu. Visi izmēģinātie ārstēšanās paņēmieni rezultātus nedeva. Pārgājis uz termiski neapstrādātu augu produktu lietošanu uzturā, viņš kļuva pilnīgi vesels cilvēks. A. Čupruns izvirzīja negaidītu, taču pārsteidzoši acīmredzamu imunitātes problēmas traktējumu.

Būtība ir tāda, ka organisms apzināti atslēdz imunitāti infekcijas slimības laikā. Ir zināms, ka cilvēks parasti saslimst tad, kad viņa organisms ir novājināts, pārpildīts ar sārņiem, kad tam trūkst vitamīnu un citu dzīvībai svarīgu vielu. Novērots, ka cilvēkam, kurš, būdams šādā stāvoklī, "saķer" kādu infekciju, samazinās interferona izstrādāšana - aiz- sargspēki it kā tīšām atslēdzas, ļaujot slimībai attīstīties. Izrādās, ka mikroorganismi, kas izraisījuši slimību, pārtiek no sārņiem, kurus "kanalizācijas sistēma" nav paspējusi izvadīt neadekvātā uztura dēļ. Tāpēc organismam neatliek nekas cits kā ļaut mikrobiem vairoties. Kad tie vismaz daļēji izpildījuši savu attīrošo misiju, imunitāte atjaunojas un slimība izzūd.

"Patiesībā," A. Čupruns raksta, "mums ir jābūt pateicīgiem mikrobu un vīrusu izraisītām slimībām - tās ir tipiskas dziednieciskās krīzes: tādējādi organisms pats izārstējas no galvenās nelaimes - iekšējās vides piesārņojuma, turklāt bez jebkādiem medikamentiem. Taču šīs krīzes vajag izmantot vienīgajā pareizajā veidā: šādos gadījumos jākļūst par ieradumu dažas dienas pilnīgi badoties, līdz izzūd akūtās parādības. Tā būs labākā palidzība organisma dabiskajiem spēldem, kad tas pats cenšas izdziedināties ar mikrobu un vīrusu palīdzību. Reiz civilizētā pasaule to iemācīsies - tāpat kā iemācījās lietot ziepes un zobu suku. Tomēr jādomā, ka tas nenotiks tik drīz: zinātne attīstās, bet gara tumsība aug…"

No sacītā izriet jautājums: kāpēc gan organisms jānoved līdz tādam stāvoklim, kad tam kļūst vienalga, kas un kādā veidā to attīrīs? Vai nav labāk uzturēt sākotnējo tīrību? Prakse apstiprina: tie, kas uzturā izmanto tikai termiski neapstrādātus produktus, vispār neslimo.

Neapstrīdams paliek šāds fundamentāls princips: dzīvam organismam jāsaņem dzīva barība. Šā principa nozīmi pirmais uzsvēra doktors Frenks Potendžers, kurš jau divdesmitā gadsimta sākumā izdarīja kādu nopietnu eksperimentu. Desmit gadus viņš baroja deviņsimt kaķus ar termiski neapstrādātiem produktiem, un visi šie dzīvnield saglabāja labu veselību un izturību. Otra kaķu grupa saņēma vārītu ēdienu, un šos dzīvniekus piemeklēja visas cilvēkiem raksturīgās slimības: plaušu karsonis, paralīze, zobu izkrišana, gurdenums, nervozitāte un tā tālāk, proti, cieta gandrīz visas organisma sistēmas. Kaķēnu pirmā paaudze bija vārga un slimīga, otrajā paaudzē daudzi piedzima nedzīvi, bet nākamajā paaudzē sāka slimot ar neauglību.

Doktors Eduards Houels, viens no dabiskās atveseļošanās sistēmas pamatlicējiem, secināja, ka galvenais komponents, kas svaigu pārtiku atšķir no kulināro apstrādi saņēmušās, ir fermenti (enzīmi). Viņš noskaidroja, ka šīs "dzīvības enerģijas vienības" sairst temperatūrā, kas augstāka par piecdesmit grādiem. Kāpēc viņš deva tām tik cildinošu nosaukumu - "dzīvības enerģijas vienības"?

Fermenti ir vielas, kas padara iespējamu dzīvību. Tie nepieciešami jebkurā ķīmiskajā reakcijā, kas notiek mūsu organismā. Bez fermentiem vispār nebūtu nekādas aktīvas darbības dzīvā ķermenī. Tie ir "strādnieki", kas veido organismu tāpat, kā celtnieki būvē mājas. Barības vielas, vitamīni, mikroelementi ir tikai būvmateriāli. Visu kustību "būvē" nodrošina tieši fermenti. Turklāt tie nav vienīgi inerti katalizatori, kas paātrina ķīmiskās reakcijas. Kā noskaidrojās, fermentu darbības procesā no tiem nāk noteikts starojums, ko nevar teikt par katalizatoriem. Fermenti sastāv no olbaltumvielu transportētājiem, kas uzlādēti ar enerģiju tāpat kā elektriskā baterija.

Kur mūsu organisms ņem fermentus? Acīmredzot mēs mantojam noteiktu fermentu potenciālu, jau piedzimstot. Šī ierobežotā enerģijas rezerve paredzēta visam mūžam. Tas ir tāpat, kā saņemt noteiktu starta kapitālu. Ja to tikai tērēsim, drīz vien piedzīvosim bankrotu. Tieši tāpat ir šajā situācijā - jo ātrāk iztērēsit fermentu enerģiju, jo ātrāk izsīks vitālie spēki. Pienākot brīdim, kurā organisms vairs nespēj ražot fermentus, jūsu dzīve beidzas. Baterija ir tukša.

Lietojot uzturu, kas pakļauts termiskajai apstrādei, cilvēki nevērīgi izšķiež savus ierobežotos fermentu krājumus. Kā uzskata doktors Eduards Houels, tas ir viens no galvenajiem visu slimibu, priekšlaicīgas novecošanas un pāragras nāves cēloņiem. Termiski neapstrādāti produkti satur savus fermentus, kas ļauj īstenoties autolīzei, - ēdiens tiek viegli sagremots, tāpēc ka vārās galvenokārt pats savā sulā. Taču, lietojot uzturā tā sagatavotus produktus, ka tajos zuduši fermenti, organisms spiests izmantot savas rezerves ēdiena sagremošanai. Tas tad arī izraisa ierobežotā fermentu potenciāla samazināšanos.

Iedomājieties, ka esat iecerējis savas mājas kapitālo remontu. Ir divi notikumu attīstības varianti. Pirmajā gadījumā jums atveda nepieciešamos materiālus, sabēra visu kaudzē un aizbrauca. Jums nācās pašam ķerties pie darba un ziedot daudz spēka un laika, lai tiktu ar visu galā. Otrajā gadījumā reizē ar materiāliem atbrauca celtnieki un visu izdarīja, jūs šajā laikā atpūtāties, veltījāt to sev.

Tieši šāda atšķirība ir starp termisld apstrādātu uzturu un produktiem, kurus ēdat svaigus. Kad cilvēks ēd vārītus produktus, visi vitālie spēki tiek veltīti smagajam gremošanas procesam. Fermenti, šie "strādnieki", kuriem vajadzēja nodarboties ar saviem tiešajiem pienākumiem - dzīvo audu attīrīšanu un atjaunošanu, spiesti visu pamest un veikt tiem neraksturīgu darbu. Fermentiem nav laika nodarboties ar organismu, un tas netiek sakārtots.

Vai varat iedomāties tādu situāciju, kad cilvēki nevis mierīgi staigā vai sēž, bet piepeši sāk joņot kā sajēgu zaudējuši, neraugoties uz šausmīgu nogurumu? Tieši tā atšķiras organisma darba režīms cilvēkam, kas ēd termiski neapstrādātus produktus, un "parastajam" cilvēkam: viens mierīgi pastaigājas, bet otrs skrien mūžīgo maratonu, kamēr nespēkā pakrīt.

Pēc visa sacītā vairs nav šaubu, ka sagatavota ēdiena baudīšana ārkārtīgi kaitē organismam. Bet priekšrocības, ko cilvēks iegūst, sākot izmantot termiski neapstrādātus produktus, vislabāk formulējis viens no dabiskā uztura cienītājiem Nikolajs Kurdjumovs. Lūk, ko viņš raksta [3] :

"1. Nevar saslimt ar iekaisumiem, saaukstēšanās slimībām. Gripa paiet gandrīz nemanāmi. Izslēdzas un izzūd faktiski visa psihosomatika (orgānu darbības traucējumi, locītavu slimības, sāpes - visi orgāni taču iztīrās un atjauninās). Imunitāte paaugstinās no mākslīgā minimuma līdz dabiskajai normai: var trīs stundas gulēt sniegā vai lēkāt vienās peldbiksītēs mīnus astoņpadsmit grādu temperatūrā, un nekas nenotiek. Un tas viss - bez speciālas norūdīšanās!

2.   Ļoti augsts jutīgums pret kaitīgām vielām, reakcija uz tām spēcīga, var pat teikt, - slimīga, turklāt ķermenis tās strauji izvada no sevis, atgrūž, padara nekaitīgas, un saindēšanās sekas faktiski nemēdz būt.

3.   Pie tā paša: ļoti augsta uztura panesamība. Ja nākas ēst kaut ko neierastu vai grūti sagremojamu, to visu organisms viegli sagremo un padara nekaitīgu bez jebkādām sekām.

4.   Daudz labāka barības asimilācija. Proti, augstāks asimilācijas koeficients. "Atēdies" termiski neapstrādātu produktu ēdājs (pēc astoņu mēnešu krīzes) ir paēdis ar trim āboliem vai pāris gurķiem. Labi var paēst ar savvaļas meža zaļumiem, dārzeņu lapām, vīnogulāju dzinumiem - tas viss noder pārtikai. Tāpēc:

5.    Unikālā sajūta, ka esi neatkarīgs no dažādiem apstākļiem. Nerunāsim augstos vārdos par vienotību ar dabu, taču, lai kas notiktu, lai kur jūs atrastos - kaut vai mežā, vienmēr būsit paēdis bez naudas, izdzīvosit.

6.   Garšas sajūta: to izbaudīsit nevis ar mēli un acīm, bet ar visu ķermeni. Ķermenis vai nu atzīst par labu, vai neatzīst šo ēdienu un signalizē ar vēlēšanos, vienaldzību vai atteikumu. Sāta sajūta: tā ir objektīva, nāk no ķermeņa, tāpēc nav iespējams pārēsties. Ar termiski neapstrādātiem produktiem vispār ir ļoti grūti pārēsties.

7.  Bada sajūta: pēc "krīzes perioda" tā faktiski nerada problēmas. Tās neirozes, ko saucam par apetīti, nav. Ir izpratne: ak tā, var paēst. Esat novērsis uzmanību, aizmirsis dienu vai divas - nekas nenotiek. Atcerējāties, paēdāt - un viss kārtībā. Tāpēc:

8.   Ir iegūts "kamieļa efekts": spēja vispār neēst dienu, divas vai trīs, nezaudējot komforta sajūtu un izturību. Paēdāt vienreiz dienā - un jūtaties lieliski. Tas pats sakāms arī par dzeršanu - pat lielas fiziskās slodzes gadījumā.

9.   īss rezumējums: normāla fiziskā izturība. Skriešana ir patīkama. Var skriet vairākas stundas, nejūtot nogurumu. Nekad neesat saguris, nav vēlēšanās apsēsties, apgulties. Dzīves lietderības koeficients ir daudz augstāks. Un atkal - tas viss bez speciāliem treniņiem.

10.   Garīgā izturība ir vienādi augsta jebkādas slodzes apstākļos. Prāts - skaidrs un kristāltīrs. Atmiņa darbojas ideāli. Domāšanas skaidrība ir tāda, ka eksāmenus var nokārtot bez sagatavošanās un mācīšanās vairs nav problēma.

11.    Vajadzība pēc miega samazinās līdz sešām stundām. Viegli pārciest miega deficītu. Tā, piemēram, sešdesmit gadu vecumā mašīnu var vadīt nepārtraukti trīs diennaktis, neatslābinoties paškontrolei un uzmanībai. Pamošanās ir viegla, moža un līksma. (Dzīvei nav ne vainas! Kaut vai šā brīža dēl!)

12.   Raksturīga liela interese par dzīvi. Noskaņojums līdzsvarots, priekpilns. Nepatikšanas tikai aktivizē. Komforts augsts: faktiski nav iespējams sastrīdēties - nekas nesatrauc, nekaitina, viss tiek uztverts apzināti.

13.    Izcila spēja izlemt un būt par cēloni. Nav uzmācīgu stāvokļu - nevis ķermenis valda pār jums, bet jūs pār ķermeni. Esat kļuvis par visu ķermeņa vajadzību - ari seksuālo - noteicēju. Ēdot termiski neapstrādātus produktus, atkarības no alkohola gluži vienkārši nav. Ja nu tā ir bijusi, tad izzūd.

14.   Ievērojami attīstās spēja kontrolēt savu ķermeni - tas kļūst audzināts, apmācīts un paklausīgs. Iedomājieties, cik ļoti paplašinās jūsu iespējas dzīvē."

Es vēl varu piebilst, ka problēmas ar ārējo izskatu, par ko satraucas daudzi cilvēld, automātiski atkrīt, tāpēc ka ķermenis atgūst savu sākotnējo dabisko skaistumu. Bet pusmūža cilvēkiem atgriežas laiks - par gadiem divdesmit, un par dzīvi sauktās ballītes beigas viņi var attālināt uz nenoteiktu laiku. Un tam visam vajadzīgs tik vien kā mainīt ēšanas ieradumus.

Gribu īpaši uzsvērt: tā nav kārtējā diēta, kas dod kādus īslaicīgus rezultātus, tas ir dzīvesveids. Ja esat izlēmis pāriet uz termiski neapstrādātiem produktiem, tas jādara pakāpeniski, un pats galvenais - nekādā gadījumā neuzspiediet šādu uztura veidu ne sev, ne citiem. Te nepieciešams īpaši rūpīgi ievērot Transērfinga likumus. Kopēji mielasti ir mūsu dzīves neatņemama sastāvdaļa, tāpēc apkārtējie cilvēki neizbēgami būs pārsteigti un mēģinās pārliecināt jūs, ka tas viss ir muļķības. Necentieties mainīt viņu pārliecību - viņu uztraukuma pamatā taču ir stipras aizdomas, ka jums taisnība. Ejiet savu ceļu mierīgi un ar prieku sirdī, netais- nojoties un necenšoties nevienam kaut ko pierādīt. Jūsu ziedošais izskats pats pateiks visu.

Taču pirmām kārtām, protams, nevajag piespiest pašam sevi. Ja jūs rīkojaties pēc principa "vajag", nekas labs neiznāks: agri vai vēlu viss pajuks un atgriezīsies vecajā gultnē. Pārejai jānotiek dvēseles un prāta vienotībā: nevis "vajag", bet gan "gribu". Tieši tāpēc tas jādara pakāpeniski, nepiespiežot savu gribu un organismu. No daudzajiem kārdinājumiem patiesi ir grūti atteikties. Vispār jāteic, ka līdz gadiem trīsdesmit vēl var padraiskoties, bet pēc tam gan vajadzētu labi padomāt. "Baterija" taču tukšojas neatvairāmi, kaut arī nejūtami.

Nedrīkst aizmirst arī fiziskos vingrinājumus. Kontrastduša un vismaz stundu gara pastaiga katru dienu ir nepieciešamais minimums. Skriešana visā visumā nav tik nepieciešama. Skrējiens ir ekstremāls un nedabisks organisma stāvoklis. Pārāk aizrauties ar to nav jēgas, ja nu vienigi sportistiem, lai gūtu rezultātus. Kaut gan daba tiecas nevis pēc rezultātiem, bet gan pēc optimāla līdzsvara. Iešana ir kaut kas cits - tā ir vairāk nekā veselīga. Vingrinājumus var izvēlēties katrs pēc savas gaumes. Tā, piemēram, tibetiešu vingrošana, kas aprakstīta Pītera Keldera grāmatā "Atdzimšanas acs", ir vienkāršs un tajā pašā laikā ļoti efektīvs enerģētikas paaugstināšanas paņēmiens.

Jaunais dzīvesveids jūsu apņemšanās enerģiju paaugstinās tādā līmenī, ka reiz kādā jaukā dienā jūs varēsit sev sacīt: es patiešām pārvaldu savu ķermeni un pārvaldu savu realitāti. Un tie nebūs tikai vārdi, bet pilnīgi konkrēta sajūta. Jūs burtiski jutīsit, ka savas pasaules slāni spējat veidot pēc saviem ieskatiem. Tā būs pārsteidzoši organiska koordinācijas izjūta: lai arī kas notiktu, mana apņemšanās realizējas, viss uz to norāda, un viss notiek tā, kā vajag.

VĒROTĀJU TROLEJBUSS

Gribu uzdot jautājumu, kas man jau sen nedod mieru. Vai Jūs visu to rakstāt kā teorētiķis vai kā praktiķis? Vai pats ievērojat visu to, par ko rakstāt? Izmantojat to savā dzīvē? Ja atbilde ir "jā", tad kādi ir panākumi? Konkrēti par uzturu… Tāpat arī par Transērfingu. Vai jūs personīgi esat pārliecinājies par Transērfinga noderīgumu, pareizāk sakot, par to, ka šī teorija darbojas?

Protams, viss, ko es rakstu, ir ne tikai pārbaudīts, tas kļuvis par dzīvesveidu. Tā, piemēram, pārgājis uz dabiskajiem produktiem, es ieguvu daudz brīvas enerģijas, kas pamodināja manī radošās spējas un ļāva efektīvi izmantot Transērfinga tehniku.

Agrāk man, tāpat kā vairākumam cilvēku, nācās ilgi un neatlaidīgi strādāt, lai sasniegtu savus mērķus. Turklāt liela daļa pūliņu tika tērēta veltīgi. Ar parastajām metodēm diezin vai var daudz sasniegt. Turpretī tagad es varu veidot savas pasaules slāni - realitāti, kurā dzīvoju, - tā, kā to vēlos. Viss izdodas pats no sevis, bez cīņas, ievirzot apņemšanās enerģiju vajadzīgajā gultnē. Taču pirmām kārtām ir nepieciešama šī enerģija.

Man jau ir pāri četrdesmit, taču veselība tagad ir labāka un dzīves tonuss augstāks, nekā bija četrpadsmit gadu vecumā, kad es aiz enerģijas pārpilnības centos lauzt pats sev kaklu, izdarot dzīvībai bīstamus salto ar kalnu slēpēm, lecot no tramplīna. Arēji es nemaz neizskatos tā, kā to varētu gaidīt manā vecumā. Ja mani nosēdinātu auditorijā starp studentiem, neviens neievērotu būtisku atšķirību.

Tiesa gan, uz "pareizā ceļa" es nostājos tikai tad, kad ar nesaprātīgu dzīvesveidu biju novedis sevi līdz tādam stāvoklim, ka pat pārvietojos ar lielām grūtībām. Ja cilvēks nokļuvis līdzīgā situācijā, viņam ir divi ceji: nodarboties vai nu ar ārstēšanos, vai ar veselību. Daudzi izvēlas pirmo ceļu. Rezultāts ir tāds, ka gan agrākās slimības paliek, gan jaunas parādās. Bet vai tad var būt citādi? Spogulis taču nevainojami ataino tēlu: "Es nodarbojos ar savu slimību ārstēšanu," precīzāk: "Es loloju savas slimības, auklējos ar tām, staigāju pa slimnīcām, žēlojos un saindēju dzīvi sev un apkārtējiem cilvēkiem." Otrais ceļš, ko izvēlējos es, veido gluži pretēju tēlu; "Es nostiprinu savu veselību." Arī rezultāts ir atbilstošs. Acīmredzot tās ir divas principiāli atšķirīgas pieejas.

Daudzi cilvēld, kamēr ir labā fiziskajā formā, pat dzirdēt neko negrib par termisld neapstrādātu produktu lietošanu uzturā un citām tamlīdzīgām "perversitātēm". Taču jāņem vērā, ka laba veselība ir pagaidu parādiba, ja nerūpējas par savu ķermeni. Kāpēc gaidīt, līdz sāksies ne sevišķi patīkamas pārmaiņas? Var taču gadīties, ka šīs pārmaiņas būs jau neatgriezeniskas. Bet kas to neļauj darīt? Nevēlēšanās mainīt vecos ieradumus, ko ieaudzinājuši svārsti.

Patiešām - kā gan var atteikties no tik daudziem ierastiem un tik ļoti kārdinošiem ēdieniem? Pat domāt par to bail. Taču lieta tā, ka visu šo "garšīgo pasauli" ir radījuši svārsti, un tieksmi pēc tās nosaka satvērējcilpa, kurā iekļuvusi lielākā iedzīvotāju daļa. Ir naivi domāt, ka burvju lokā ierauti tikai narkomāni, alkoholiķi un smēķētāji. Medicīnas, proti, "labo" svārstu pārstāvji, kas ir pretstats šiem "sliktajiem" svārstiem, šādus cilvēkus pasludina par slimiem un cenšas ārstēt šo viņu "fizioloģisko atkarību".

Īstenībā atkarībai no ierastajiem pārtikas produktiem ir tāda pati daba kā narkomānijai - atrašanās satvērējcilpā. Ar tādiem pašiem panākumiem var ārstēt tieksmi pēc saldumiem un pēc gaļas. To var viegli pārbaudīt, un to jau daudzkārt ir pārbaudījuši tie, kuri atbrīvojušies no "garšīgajiem" svārstiem un ēd dabiskos produktus. Tā, piemēram, cilvēkam, kurš atbrīvojies no pārtikas narkomānijas "adatas", pietiek vakarā apēst kūku vai konfekti, lai nākamajā rītā sāktos īstas paģiras, līdzīgas alkohola izraisītajām.

Uz svārsta āķa atrodas gan narkomāni, gan kaitīgo, kaut arī vispāratzīto produktu lietotāji. Tieši tāpēc viņiem grūti iedomāties, kā var iztikt bez visa šā draņķa, kas šķiet tik neprātīgi garšīgs.

Jēdziens "garšīgs" nav nekas cits kā pieķeršanās noteiktam svārstam. Viss ir relatīvs. Un nebūt nav obligāti liegt sev baudas. Izrauties no satvērējcilpas, iegrožojot sevi, patiešām ir sarežģīti, turklāt ne sevišķi patīkami. Taču ir labāka izeja: jāmaina garšas orientācija, un tad baudas nezudīs - tās gluži vienkārši kļūs citādas. Visdrošākais veids ir kļūt par cita, mazāk destruktīva svārsta piekritēju, un šāds svārsts ir dalītais uzturs vai termiski neapstrādātu produktu lietošana.

Termiski neapstrādātu produktu ēdāji nebūt neapspiež sevi, nepieciešamības spiesti, kā varētu likties vērotājam no malas. Gluži pretēji - viņi ar lielu aizrautību ēd dabiskos produktus un izjūt tādu pašu baudu kā visrūdītākie gardēži. Varat iedomāties: burkāns no dobītes viņiem nav mazāks kārums kā smalka kūka saldumu tīkotājam. Tieksmes mainās, tiklīdz tiek nomainīts svārsts, un tas ir viss. Turklāt dzīve nezaudē baudas, gluži pretēji - to kļūst daudz vairāk, jo, pateicoties vitalitātes iemantošanai, parādās jaunas, agrāk nepazītas labsajūtas.

No otras puses, es, piemēram, būdams viesos, nebūt ne- niķojos, sak, to es neēdu un to nedzeru. Viru atļauties ēst visu, ko vēlos, ja apstākli spiež to darīt, tāpēc ka esmu "nokāpis no adatas" un vairs neesmu atkarīgs no "kreditoriem". Izskatās tā, it kā es garāmejot iegrieztos bankā, paņemtu naudu, cik vajag, un mierīgi aizietu, neraizējoties, ka nākamajā vizītē vajadzēs norēķināties. Citiem vārdiem sakot, varu izdzivot ne tikai mežā, bet ari pilsētā.

Galvenais ir pamosties sapnī un atbrīvoties no svārstu satvērējcilpas. Pāreja uz dabiskajiem produktiem ir vistaisnākais ceļš uz brīvību. Pievērsiet uzmanību: grāmatu plauktos jums neizdosies atrast grāmatas par termiski neapstrādātu produktu lietošanu uzturā. Par ārstēšanu grāmatas ir, par organisma attīrīšanu - arī ir. Bet par pašu galveno, kad lieka kļūst gan ārstēšana, gan attīrīšana, - nav. Tāpēc ka svārstiem tā ir pašnāvība, ja zūd lielākā daļa problēmu, ar kurām jebkurš cilvēks pastāvīgi saskaras. Pieņemams ir viss cits, tikai ne šis! Apzināta atgriešanās pie dabiskās tīrības un neatkarības grauj kolosālo ražošanas un patēriņa konglomerātu, kas tieši vai netieši ir saistīts ar cilvēku veselību un dzīves tonusu.

Ievērojiet, es taču jūs neaģitēju (kāpēc man tas vajadzīgs?) un nevienu sev līdzi neaicinu, bet tikai sniedzu informāciju, kas kādam var noderēt. Daudzi cilvēki Jaujas ķirurga skalpelim, bet dažkārt pat liekas zārkā tikai tāpēc, ka gluži vienkārši nav informēti par to, ka viņu slimības viegli var izdziedināt pati daba. Nav nekā muļķīgāka par nāvi aiz nezināšanas. Cilvēks sēž svārsta cilpā un, pa ausu galam sadzirdējis par jaunām vēsmām, domā: "Termiski neapstrādātu produktu ēdāji? Kas tie par nejēgām?" Turklāt svārsti viņam mierinoši čukst: "Tie taču ir tādi muļķīši, kas jēlu gaļu ēd. Bet tu ēd vien vārītu cīsiņu, ēd!" Un cilvēks turpina dzīvot neziņā.

Kas attiecas uz konkrētiem rezultātiem, ko esmu guvis ar Transērfinga palīdzību, tad es tos nevēlos afišēt. Personiskā dzīve nav jāpakļauj vispārējai apskatei, pretējā gadījumā tā vairs nebūs personiskā dzīve. Ceru, ka jūs mani saprotat pareizi. Varu teikt tikai vienu: šī tehnika darbojas nevainojami, ja regulāri ievēro ieteikumus, kas sniegti gramatās "Realitātes Transērfings". Un viss nav nemaz tik sarežģīti, kā varētu likties. Zināma piepūle nepieciešama tikai sākumposmā, lai apgūtu transērfotāja ieradumus. Visi principi taču ir ļoti vienkārši - vajag tikai tos ievērot sistemātiski, nevis no gadījuma uz gadījumu.

Godīgi sakot, negaidīju, ka Jūs piepeši sāksit runāt tā… Vai tiešām vairs nav ko sacīt? Piedodiet, bet, kad nav ko teikt, tad, manuprāt, labāk klusēt. Turklāt - vai ir vērts liegt sev baudu, ko dod labi pagatavots ēdiens? Nomirsim taču tik un tā, agrāk vai vēlāk. Vai varbūt kāds gatavojas dzīvot mūžīgi? Un vai no tā ir kāds labums vai ļaunums - to var zīlēt līdz bezgalībai. Tas viss nav nekas vairāk kā minējumi. Pierādīt to, izdarot eksperimentus ar trusīšiem, nav iespējams. Cilvēks tomēr nav nekāds trusītis, tāpēc salīdzināt viņus, manuprāt, neklājas. Turklāt cilvēks pārtiek ne tikai no materiālā uztura, vai tad bauda nav enerģija? Vajag gluži vienkārši ieklausīties savā organismā, un viss. Bet termiski neapstrādāti produkti "nav mūsu metode", katrā ziņā ne mana.

Mierīgs Vērotājs

Ko lai saka? Pirmkārt, šāda vēstule liecina nevis par mieru, bet drīzāk gan par satraukumu. Vēršoties pie tiem, kuri uzdrošinājušies tik izaicinoši lauzt vispārējos stereotipus un pāriet uz termiski neapstrādātu produktu lietošanu uzturā, es brīdināju, ka tūlit pat sarosīsies visādi subjekti, kuri uzskatīs, ka tiek grauti viņu ērtā purva pamati. Un viņi visvisādi centīsies sašķobīt jūsu pārliecību un iztēlot jūs, izsakoties pieklājīgi, par "savādnieku ne no šīs pasaules".

Vieni to darīs ar vislabākajiem nodomiem, no visas sirds vēlot jums labu: "Jūs taču noņematies ar muļķībām, atmetiet tās un dzīvojiet kā visi normāli cilvēki!" Citi jūsu rīcību uztvers kā izaicinājumu un reaģēs atbilstoši - naidīgi. Šos visus "nemierīgos" apvieno viena vēlēšanās - nolikt jūs pie vietas: "Kur lien, vai tad tu esi labāks par mums? Dzīvo tāpat kā mēs un neizlec!" Ievērojot sava svārsta likumu, viņi neatlaidīgi cenšas arī jums uzspiest tos pašus principus. Taču rodas jautājums: kas viņiem liek tik dedzīgi aizstāvēt savus uzskatus? Jūs taču neuzspiežat citiem savas domas un ne- cenšaties nevienu pārtaisīt?

Veidojas paradoksāla situācija: ja jūs būtu sācis visiem aktīvi pierādīt savu taisnību, viņi būtu gluži vienkārši pa- smējušies un mierīgi atmetuši ar roku jūsu ērmibām. Taču, kad jūs, nevienam neko nejautājot, pārliecināti ejat savu ceļu, tas izraisa apkārtējo cilvēku sašutumu. Viņu bažu pamatā ir neapzinātas šaubas par savu taisnību, kaut arī prātu cieši ieaijājuši stabilie stereotipi.

Tā, piemēram, staigājot pa zooloģisko dārzu, cilvēki redz uzrakstu: "Zvērus barot aizliegts." Viņu prāts momentāni izveido loģisku ķēdīti: dzīvnieki no cilvēku uztura saslimst - tā viņiem ir nenormāla barība; dzīvnieki ir veseli, kad ēd savu barību, - tas ir normāli; cilvēks, ēdot savu uzturu, slimo - arī tas ir normāli. Kaut kas te nav pareizi, vai ne tā? Patiešām - visi cilvēki agri vai vēlu sāk sirgt ar dažādām slimībām, visi pie tā ir pieraduši, - bet vai tas ir normāli?

To vai citu produktu derīgumu un kaitīgumu vairs neapspriedīsim, tas nav galvenais. "Nemierīgie" tā uztraucas tāpēc, ka baidās zaudēt ierasto komfortu, ko veido svārsta enerģija. Mierīgais Vērotājs pareizi atzīmēja: bauda, kas gūta no labi pagatavota ēdiena, ir enerģija (lai gan jēdziens "labi" ir visai relatīvs). Kā es jau sacīju, visi sabiedrības atzītie pārtikas produkti, it ipaši tie, kuri tiek cītīgi reklamēti, ir svārstu kredīti. Pašiem nepietiek cīņas spara atteikties no ikdienas "devas", bet skatīties uz tiem, kuriem pieticis spara, ir nepanesami. Tāpēc "nemierīgie" ari cenšas sabalansēt savas iekšējās svārstības, neganti uzbrūkot šiem izlēcējiem, kas iedrošinājušies "pārkāpt likumu".

Viņi pat var patiesi ticēt, ka šajās strīdu kaislībās vadās tikai no savas pārliecības. Taču nē: tie, kuri ir pārliecināti, ka lieto pareizu uzturu, neraksta šādas vēstules, bet gluži vienkārši mierīgi iet savu ceļu, nevajadzīgo informāciju laižot gar ausīm. Ja nav šaubu, tad nav ari vajadzības kādam kaut ko pierādīt. Un arī es neko nepierādu, tikai sniedzu informāciju tiem, kuriem tā vajadzīga.

Atsauksmju, kurās pausta neapmierinātība, līdzīgi kā šajā vēstulē, ir ļoti maz, bet lūgumu palīdzēt atrisināt veselības problēmas ir ļoti daudz. Taču atkārtoju: ko spēj palīdzēt Transērfings, ja tam pašam vajag pietiekami daudz brivās enerģijas, kuras nevar būt neveselam cilvēkam? Kur to ņemt, šo enerģiju? Atbilde ir acīmredzama - vajag pienācīgi pastrādāt ar savu fizisko ķermeni. Kā cilvēks var būt noteicējs pār savu pasaules slāni, ja viņš nepārvalda pats savu ķermeni?

Bet tiem, kuriem problēmas ar veselību un enerģētiku pagaidām nerodas, nav par ko raizēties. Domāju, ka lasītāji, kas apguvuši Transērfinga principus, nevienam nejautās, kādu pārtiku lietot, un arī citiem necentīsies uzspiest savu viedokli. Izmantojiet savas tiesības uzskatīt, ka jums ir taisnība. Ja jūs esat noteicējs pār savu realitāti, jums nav vajadzības lūgt citiem padomu. Šauboties jūs rīkosities nepareizi jebkurā gadījumā. Taču, ja ir panākta dvēseles un prāta (pievienosim vēl arī - kuņģa) vienotība, varat ēst visu, ko vēlaties, un tas būs tieši tas, kas vajadzīgs.

Ja es esmu pilnīgi pārliecināts, ka kūkas man nekaitēs, tas nozīmē, ka varu tās ēst. Es taču izmantoju savas tiesības uzskatīt, ka man ir taisnība, tāpēc atrodos tajos variantu telpas sektoros, kur varu ēst kūkas, cik vien vēlos, nekaitējot savai veselībai. Es pilnībā apzinos savu rīcību un apzināti ņemu kredītu. Taču uzsveru, ka tā ir tikai tad, ja panākta vienošanās. Ja organisms prasa, bet prāts saka - tas ir kaitīgi, tad tiešām būs kaitīgi. Mierīgais Vērotājs raksta: "Vajag gluži vienkārši ieklausīties savā organismā, un viss." Vai tiešām viss? No šādiem ierastiem, itin kā pareizā formā ietērptiem štampiem arī tiek radīti maldīgi stereotipi.

Organisms, kura vajadzības veidojušās svārstu cilpā, pieprasīs aizvien jaunus enerģētikas aizdevumus. Taču ne jau organisms pārvalda realitāti. Realitāti pārvalda ārējā apņemšanās, kas rodas dvēseles un prāta vienotībā, - kā tie pavēlēs, tā arī būs. Organismā ir jāieklausās, taču tas ne vienmēr saka patiesību. Ja ķermenis kaut kam pretojas, kaut ko noraida, tad tam var ticēt - šai ziņā tas nemelos. Taču par vajadzībām, ja tās ir tālas no dabiskajām, mūsu organisms visbiežāk paziņo ar svārsta balsi. Tā ka nepieciešams ļoti rūpīgi apsvērt, vai patiešām ir panākta kuņģa, dvēseles un prāta vienotība.

Ja prāts noraida aicinājumus "lietot pareizu uzturu", turklāt arī dvēselei uz to nav nekādas patikas, tad viss ir kārtībā - patiešām, īpaši nekaitējot veselībai, var ēst visu pēc kārtas. Līdz brīdim, kad vienošanās sāks zust un parādīsies zīmes, kas liecinās par nepieciešamību kaut ko ierobežot. Atteikties arī vajag dvēseles un prāta vienotībā - tas ir pats galvenais! Nedrīkst sevi piespiest. Jūs varēsit viegli un ar patiku pāriet uz dabisko uzturu, ja darīsit to pakāpeniski, vadoties no pārliecības, nevis no nepieciešamības. Tad būs gan veselība, gan miers. Jo nav nekā sliktāka kā sevi mocīt, turklāt vēl citiem norādīt, kā viņiem jādzīvo.

Daudziem (savulaik arī man) pāreja uz termisld neapstrādātu produktu lietošanu uzturā liksies pārāk ekstremāls solis. Ja tā, nevajag mocīties ar jautājumu, vai spert šo soli vai ne. Šādam uzturam jāienāk dzīvē dabiski, pēc sirds un prāta vēlmes, nevis pēc kādu autoritāšu spiediena. Līdz tam vēl jāizaug un jānobriest. Šai informācijai ir neplānots, fakultatīvs raksturs, un es to piedāvāju tikai cilvēkiem, kuri ir gatavi to pieņemt. Pirmām kārtām tie ir cilvēki ar nopietnām veselības problēmām, kā arī visi, kas nolēmuši paaugstināt savu enerģētiku kvalitatīvi jaunā līmenī. Taču, atkārtoju vēlreiz, ieteikumi nav obligāti.

Ir kāda no Transērfinga viedokļa interesanta situācija, kad trolejbuss (vai tramvajs) apstājas tāpēc, ka līnijā atslēgta strāva. Šis notikums izjauc ierasto scenāriju un piespiež cilvēkus pamosties. Visi pasažieri zināmā mērā uz laiku kļūst par vērotājiem un iedalāmi trīs grupās.

Pirmie - tūlīt pat, ne mirkli nedomājot, pamet trolejbusu un tālāk iet kājām. Tie ir "izlēmīgie vērotāji". Viņi novērtēja apstākļu maiņu un atbilstoši koriģēja savu scenāriju. Viņiem nav laika gaidīt, un viņi bez šaubīšanās dodas kārtot savas darīšanas.

Otrie - arī novērtē situāciju un nešaubīdamies paliek savā vietā. Viņiem nekur nav jāsteidzas, tāpēc šie cilvēki mierīgi gaida turpmākās izmaiņas variantu straumē. Tie ir "mierīgie vērotāji". Ja ej garām stāvošam trolejbusam, kļūst itin smieklīgi, redzot, cik vērīgi viņi lūkojas tevī, gluži kā lieli un gudri putni. Otro miers ir tikpat svarīgs, cik pirmo izlēmība.

Visbeidzot, trešo grupu veido tie, kuri svārstās, nezinot, ko darīt: gaidīt vai kāpt ārā. Pasvārstījušies kādu brīdī, viņi pamazām pamet trolejbusu. Tie ir "nemierīgie vērotāji". Viņi negrib samierināties ar izmaiņām scenārijā, tāpēc nevar pieņemt stingru lēmumu. Līdzsvars ir zudis, un viņos sākas cīņa. Neliela daļa "nemierīgo", negribēdami paturēt šo cīņu sevi, izgāž dusmas uz apkārtējiem cilvēkiem: uztraucas, kaut ko pieprasa vai pauž klusu neapmierinātību ar tiem, kuri nešaubīdamies pieņēmuši lēmumu.

Man šķiet, ka īsts transērfotājs nekad nebūs starp trešās grupas cilvēkiem, it īpaši starp minēto nelielo daļu. Bet kā domājat jūs?

ALUS SAIMNIEKS

Labi pārtikušus cilvēkus vienmēr ieskauj svārstu produkti: eleganta parfimērija un kosmētika, stilīgs apģērbs, mašīna… Es neesmu noskaņots dzīvot trūkumā, tāpēc gribētu zināt, cik bīstami ir šie svārsti. Tie visi tomēr ir dārgas dzīves atribūti. Principā bez tiem var iztikt, taču man patīk tos iegādāties un izmantot. Vai vajag ignorēt šos svārstus, proti, nepirkt to visu?

Kad es stāstu, ka visi civilizācijas produkti ir enerģētiski svārstu kredīti, tas nepavisam nenozīmē, ka no tiem vajag pilnīgi atteikties. Nav jēgas skriet, glābjoties no svārstiem. Kur tad jūs no tiem aizbēgsit? Galvenais ir nekļūt par šo svārstu vergiem. Kļūstiet par saimniekiem, piemēram, par dārgu automašīnu saimnieku, par greznu viesnīcu saimnieku, par spēļu automātu saimnieku… Tā var turpināt līdz bezgalībai. Var iet pa ielu un domāt (kliegt nebūtu vēlams): "Klausieties! Es esmu visu mobilo telefonu saimnieks! Vai jūs to nezinājāt?!"

Tikai ņemiet vērā, ka saimnieks jūs esat līdz laikam, kamēr nenonāksit atkarībā no tā visa, kļūstot nebrīvs. Svārsts prot tik viegli un nemanāmi aizraut, ka jūs nepaspēsit pat atjēgties, kad jau būsit nokļuvis inducētās pārejas piltuvē. Jebkurā gadījumā rēķini reiz būs jāsamaksā.

Parasti notiek tā, ka pēc zināma laika svārsta kredīts liek ievērojami saspringt jūsu veselībai vai maciņam. Klients jau būtu priecīgs atteikties no aizņēmuma, taču, ja to nespēj, pārvēršas par vergu. Tā, piemēram, šodien jūs esat "alus saimnieks", rītdien - "portvina saimnieks", bet pēc tam - "degvīna saimnieks". Bet varbūt "heroīna saimnieks"? Vai jums pietiks spēka palikt par saimnieku? Diezin vai. Tiklīdz jūtat, ka šis vai cits kredīts atņem jums veselību vai naudu, labāk tūlīt pārtrauciet attiecības ar nelāgo banku. Svārstu pasaulē jābūt loti piesardzīgam un jāuztur augstā līmenī apzināšanās, lai saglabātu savu brīvību.

Kāds var iebilst: sak, kas par muļķībām, es izmantoju visus civilizācijas labumus un negatavojos no tiem atteikties, tāpēc ka man tie patīk. Tieši tāpat varētu spriest govs, ja tās apzināšanās pakāpe būtu mazliet augstāka: es ēdu savu barību, bet šie cilvēki mani apkalpo, un man patīk šāda dzīve - tā nav tāda kā savvaļas govīm. Patiešām - viss ir kārtībā, attīstoties svārstiem, dzīves kvalitāte uzlabojas. Ir tikai viens "bet": jo augstāks svārstu produktu patēriņa līmenis, jo zemāka apzināšanās un lielāka atkarība.

Vai atceraties pasaku par Sindbadu Jūrasbraucēju? Reiz ceļotāji nokļuva zemē, kur viņus uzņēma ļoti laipni un baroja ar garšīgu ēdienu, no kura ķermenis drīz vien kļuva smagāks, bet apziņa sāka aptumšoties. Izrādījās, ka šīs zemes iedzīvotāji ārzemniekus baroja apēšanai.

Jūs teiksit, ka tā ir pasaka? Nekā tamlīdzīga. Aplūkosim, piemēram, valsti, kur svārsti vislabāk attīstīti, - ASV Tur aptuveni trešdaļa iedzīvotāju cieš no liekā svara, tāpēc ka izmanto noteikta veida pārtiku. Šie produkti ir plaši izplatīti nevis tāpēc, ka būtu paši labākie, bet tāpēc, ka ir attīstījusies svārstu sistēma, kas nosaka dzīvesveidu. Sēžat kinoteātrī - rokās turza. No darba ieskrienat paēst - zināms, kur un kā. Un ko pasūtāt uz mājām? Neminēsim šo produktu nosaukumus, tie tāpat visiem pazīstami.

Var domāt, ka nekā īpaša jau tur nav: patērētāji ir apmierināti, viņiem tas patīk. Bet kāpēc viņiem patīk? Tāpēc ka tas ir izdevīgi svārstu sistēmai. Patērētājiem tikai šķiet, ka viņi paši to vēlas. Taču tieši sistēma saviem locekļiem liek gribēt to, kas nepieciešams tās pastāvēšanai. Ar plaša informatīvā tīkla palīdzību tiek veidoti "pareiza" dzīvesveida stereotipi: "kas ir labi, un kā to sasniegt". Un cilvēka apziņa tiek "iegrozīta" tā, lai viņu var iespiest matricas šūniņā, proti, padarīt par elementu, kas apmierina visas sistēmas prasības.

Cilvēks, kas atrodas nomoda sapnī, pamazām un nemanāmi pāriet tādā apziņas stāvoklī, kurā viņam sāk likties, ka pats vēlas to, kas ir izdevigs sistēmai. Tas viss tiek darīts pakāpeniski un neuzbāzīgi. Svārstu produkti ar reklāmas palīdzību tiek piesaistīti visdažādākajām ikdienas situācijām un kļūst par neatņemamiem dzīvesveida atribūtiem. Tā, piemēram, agrāk nebija mobilo telefonu un biznesmeņi vairāk ko darīja, nevis runāja. Tagad "runāšana" kļuvusi gandrīz vai par noteicošo funkciju. Tā svārsti, iekļaujot savus produktus dzīves procesos, sapin tīklā visu sabiedrību.

Krievijas pilsētas, kas agrāk iepriecināja ar savu arhitektūru, tagad ir lētu veikaliņu tīklu pārpilnas - to mēs redzam materiālajā līmenī. Bet enerģētiskajā plānā tas izskatās tā, it kā viss būtu ietīts riebigā zirnekļa tīldā. Tā ka nav nekādu alegoriju - tas viss ir arī īstenībā.

Labi, jūs sacīsit, bet kur tad te paralēle ar to, ka Sindbada ceļabiedrus baroja apēšanai? Gluži vienkārši: izmantojot civilizācijas produktus, cilvēks iedzīvojas slimībās un nokļūst nākamā svārsta - medicīnas - atkarībā. Skatīsimies realitātei acis: medicīnas mērķis vispār, izņemot dažas nozares, piemēram, ķirurģiju, ir nevis pacienta izārstēšana, bet gan pats ārstēšanas process. Ja pretstatā veselīgam dzīvesveidam esat izvēlējies ārstēšanos, tad jūs ārstēs līdz kapa malai, nenovēršot slimību cēloņus. Jūs mūžīgi klidīsit pa medicīnas iestādēm, meldējot aizvien jaunas ārstniecības metodes, un tas nekad nebeigsies, tāpēc ka jūs esat iekļauts noslēgtā cildā. Šeit visi svārsti - veselības aizsardzība, farmaceitiskā rūpniecība, reklāma - ir cieši savstarpēji saistīti un savukārt balstās uz daudziem citiem svārstiem.

Svārstu tīmeklis ir tā izaudzis, ka pārvērties par grandiozu hierarhisku sistēmu, kurā cilvēks tiek iesaistīts veselā virknē procesu un kļūst par sīku drausmīgā mehānisma detaļu. Jāpiezīmē vēl kas - tā kā svārstiem nav apziņas, tie darbojas neapzināti. Svārstu tīkls attīstās pats kā sinerģētiska sistēma. Iedomājieties, ka jūsu dārzu ar saviem vīteņiem pārņēmuši parazītaugi. Tie neko nedomā un neizvirza nekādu mērķi, bet gluži vienkārši plešas plašumā. Tāpat ir ar svārstiem.

Tādējādi, patērējot svārstu produktus, jūs jebkurā gadījumā kļūstat par to attīstības procesa dalībniekiem, proti, par struktūras elementu. Jūsu nebrīvības pakāpe ir tieši proporcionāla mākslīgo produktu daļai uzturā. Un otrādi - jūs esat jo brivāks, jo vairāk izmantojat dabiskus, termiski neapstrādātus produktus. Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka tāda sakarība starp brīvību un izmantotajiem produktiem var likties apšaubāma. Taču, pavērtējot rūpīgāk, konstatēsim, ka ši sakarība ir vistiešākā, mēs visi gluži vienkārši esam pieraduši pie eksistences svārstu tīmeklī.

Būs ļoti maz cilvēku, kuri apzinās, ka nepareizs uzturs ir visu slimību galvenais cēlonis, bet vēl mazāk to, kuriem pietiks spēka atteikties no nedabiskajām uztura kaislībām. Lai saprastu šo vienkāršo faktu, nepieciešama apzināšanās, kuras nav, proti, ka apziņa nospiesta zombētā stāvoklī. Bet, lai atteiktos, nepieciešama apņemšanās enerģija. Taču kur to ņemt, ja patērētājs līdz ausīm iestidzis svārstu kredītos? Jūs domājat, ka atmest smēķēšanu ir sarežģīti? Nē, daudz grūtāk ir atteikties no ierastā ēdiena. Vai nu nepieciešama ļoti stipra pārliecība, vai arī no kredītu veidiem jāatsakās pakāpeniski, vispirms no viena, tad no otra un tā tālāk.

Jautājums vienīgi šāds: vai ir vērts? To nu katrs izlemj pats, un atkal daudz kas ir atkarīgs no enerģētikas līmeņa, tāpēc ka tikai izlēmībai mainīt savu dzīvi nepieciešama brīvā enerģija. Ja nav vēlēšanās kaut ko mainīt, tas nozīmē, ka apņemšanās enerģija ir ļoti zemā līmenī, - aizņēmumu parādi ir pārāk lieli.

Atmiņā ataust notikums ar kādu slavenu Holivudas zvaigzni. Kad aktrises gadu skaits bija pārsniedzis kritisko robežu, arī izskats zaudējis kādreizējo spožumu, viņai vairs nepiedāvāja nozīmīgas lomas. Nepieprasītā slavenība negribēja samierināties ar tām nožēlojamām lomām, kuras viņai piesolīja, un nošķīrās no augstākās sabiedrības. Visi domāja, ka viņa aizgājusi pavisam. Taču kāds gan bija viņu pārsteigums, kad pēc pāris gadiem aktrise atgriezās, turklāt kādā formā - vēl efektīgāka nekā agrāk! Atgūtās jaunības noslēpums izrādījās gauži vienkāršs - viņa bija pārgājusi uz termiski neapstrādātu produktu lietošanu uzturā.

Pasarg Dievs, tikai nedomājiet, ka es te nodarbojos ar aģitāciju. Man ir pilnīgi vienaldzīgs nepazīstamu cilvēku liktenis un veselība, tāpēc ka viss ir viņu pašu rokās, es tikai sniedzu informāciju, kura palīdzēs atvērt acis.

Neviens nevarēs apstrīdēt, ka gan fiziskā, gan psihiskā veselība, ko cilvēkiem atņem svārsti, saglabājas jo stiprāka, jo tuvāk cilvēks atrodas dabai un tālāk no civilizācijas. Un to nosaka ne tikai apkārtējās vides un pašu produktu ekoloģija. Visdestruktīvākais komponents, kas sabojā veselību, atņem enerģiju un brīvību, ir svārsta fabrikātā esošā enerģijas daļa. Iedomājieties tikai, cik daudzi cilvēld ir piedalījušies jūsu sviestmaizes ražošanā. Kādi gatavoja tās komponentus, kādi tirgojās, reklamēja, novāca ražu, izgatavoja kombainus, ieguva degvielu un tā tālāk - faktiski šajā darbā bija iesaistīta visa sabiedrība. Ikviens, kurš piedalījās sviestmaizes izgatavošanas procesā, ieguldīja tajā daļu savas enerģijas. Enerģija, kā zināms, neizzūd bez pēdām - to akumulē svārsti un izsniedz kredīta veidā. Saņemot materiālu produktu, jūs ne tikai maksājat naudu, bet vienlaikus ņemat enerģētisko aizņēmumu, kuru tā vai citādi atdodat ar procentiem. Šī atkarība tad arī iespiež jūs struktūrā, atņemot brīvību un enerģiju.

Kā tikt vaļā no šīs atkarības? Un atkal katrs to izlemj pats. Gluži konkrētu atbrīvošanās ceļu piedāvāja Anastasija, kas pazīstama no Vladimira Megrē grāmatām. Tagad Krievijā daudzi aizrāvušies ar ideju dibināt savas dzimtmuižas. Daži cilvēki pat veido ekoloģiskos ciematus, kuros cenšas ievērot maksimāli dabisku dzīvesveidu. Galvenais princips ir šāds: jo lielāka ir dabisko produktu daļa, jo brivāks jūs esat visās attiecībās. Bet, protams, nevajag mesties galējībās, ja tomēr nevēlaties šķirties no pilsētas. Optimālākais variants ir strādāt pilsētā, bet dzīvot ārpus tās robežām. Nav svarīgi, ka tas jums pagaidām nav pa kabatai, - tāpēc jau ir Transērfings. Bet vispār nejautājiet ne man, ne kādam citam, ko darīt. Jūs pats labāk zināt. Jūs varat samierināties ar "alus saimnieka" stāvokli. Taču, ja pietiks drosmes, nekas jums netraucēs kļūt par savas realitātes Noteicēju - ir tikai jāizmanto šīs savas tiesības.

DZĪVNIEKU NOGALINĀŠANA

Ritiešām - cilvēks ir zvēru karalis, jo ar savu cietsirdību viņš tos daudzkārt pārspēj. Mēs dzīvojam par citu dzīvības cenu. Mūsu ķermeņi ir staigājošas kapsētas! Pienāks laiks, kad ļaudis uz dzīvnieka slepkavu raudzīsies tāpat, kā viņi raugās uz cilvēka slepkavu.

Leonardo da Vinči

Brīdinājums. Šī nodaļa var sagādāt visai nepatīkamus brīžus īpaši jūtīgiem cilvēkiem, tāpēc, ja nejūtaties sevišķi labi, iesaku atlikt lasīšanu. Jau iepriekš lūdzu - atvainojiet mani!

Pēc starpreģionālās avīzes "Rodovaja zemļa" materiāliem [4]

Medicīnas zinātnieki jau sen ir pierādījuši saikni starp aterosklerozi, sirds slimībām un gaļas lietošanu uzturā. "Amerikas ārstu asociācijas žurnālā" tūkstoš deviņi simti sešdesmit pirmajā gadā rakstīts: "Pāreja uz veģetāru diētu deviņdesmit-deviņdesmit septiņos procentos gadījumu novērš sirds un asinsvadu slimību attīstību." Smēķēšana un gaļas lietošana uzturā līdz ar alkoholismu ir galvenie mirstības cēloņi Rietumeiropā, ASV, Austrālijā un citās pasaules attīstītajās zemēs.

Kas attiecas uz vēža slimibām, tad pēdējo divdesmit gadu pētījumi visai pārliecinoši norāda uz sakarību starp gaļas lietošanu uzturā un resnās un taisnās zarnas, krūts un dzemdes vēzi. Veģetāriešiem šo orgānu vēzis sastopams ārkārtīgi reti.

Kāpēc cilvēkiem, kas uzturā lieto gaļu, ir pastiprināta nosliece uz šīm slimībām? Līdz ar ķīmisko piesārņojumu un pirmskaušanas stresa indējošo iedarbību ir vēl kāds diezgan svarīgs cēlonis, ko noteikusi pati daba. Pēc dietologu un biologu domām, cilvēka gremošanas trakts gluži vienkārši nav piemērots gaļas sagremošanai. Gaļēdājiem dzīvniekiem ir salīdzinoši īss zarnu trakts - tikai trīs reizes garāks par viņu ķermeni un ļauj savlaicīgi izvadīt no organisma ātri trūdošo un toksīnus izdalošo gaļu. Zālēdājiem dzīvniekiem zarnu trakts ir sešas-desmit reizes garāks par ķermeni, jo augu barība sadalās daudz lēnāk nekā gaļa. Cilvēks, kura zarnu trakts ir sešas reizes garāks par ķermeni, ēdot gaļu, saindē sevi ar toksīniem. Apgrūtinot nieru un aknu darbību, toksīni uzkrājas organismā un ar laiku izraisa dažādas slimības, arī vēzi.

Gaļa tiek apstrādāta ar speciālām ķimikālijām. Tūlīt pēc dzīvnieka nokaušanas tā liemenis sāk sadalīties un pēc dažām dienām iegūst pretīgu pelēkzaļu krāsu. Gaļas kombinātos šādu krāsas maiņu novērš, apstrādājot gaļu ar nitrātiem, nitrītiem un citam vielām, kas sekmē koši sarkanas krāsas saglabāšanos. Pētījumi ir parādījuši, ka daudzām šīm ķīmiskajām vielām piemīt īpašības, kas stimulē audzēju veidošanos. Problēmu vēl vairāk sarežģī tas, ka nokaušanai paredzēto lopu barībai tiek pievienots liels daudzums ķīmisko vielu.

G. un S. Nalli savā grāmatā "Indes mūsu organismā" min faktus, kas lasītājam liek nopietni padomāt, pirms viņš pērk kārtējo gaļas vai šķiņķa gabalu. Kaujamos lopus nobaro, to barībai pievienojot trankvilizatorus, hormonus, antibiotikas un citus preparātus. Dzīvnieka "ķīmiskās apstrādes" process sākas jau pirms tā piedzimšanas un turpinās vēl ilgi pēc nokaušanas. Kaut arī visas šīs vielas satur gaļa, kas nonāk uz veikalu letēm, likums neprasa tās uzrādīt preces etiķetē.

Ļoti nopietns faktors, kas īpaši negatīvi ietekmē gaļas kvalitāti, ir dzīvnieka stress pirms nokaušanas, kā arī papildu stresi, ko dzīvniekam sagādā iekraušana, transportēšana, izkraušana, ēdināšanas izbeigšana, šaurība, traumas, karstums vai aukstums. Galvenais, protams, ir bailes no nāves.

Ja aitu turēs piesietu lidzās būrim, kurā atrodas vilks, tā pēc diennakts mirs no sirdstriekas. Dzīvnieki sastingst, sajūtot asins smaku, - tie taču ir nevis plēsoņas, bet upuri. Cūkas stresam pakļautas vēl vairāk nekā govis, jo šiem dzīvniekiem ir ļoti ievainojama psihe, var pat sacīt, ka cūkām ir nosliece uz histēriskām reakcijām.

Ne velti Krievzemē tika īpaši cienīti cūku kāvēji, kuri pirms kaušanas staigāja cūkai pakaļ, pielabinādami, glāstīdami dzīvnieku, un brīdī, kad tas aiz labsajūtas pacēla astīti, ar precīzu dūrienu nogalināja. Un pēc šīs paceltās astītes zinātāji noteica, kuru liemeni ir vērts pirkt, kuru ne.

Taču šāda attieksme nav iedomājama rūpniecisko lopkautuvju apstākļos, dažkārt tās pilnīgi pamatoti sauc par "lopu dīrātavām". Žurnālā "Ziemeļamerikas veģetāriešu biedrība" publicētajā rakstā "Veģetārisma ētika" atmaskota tā sauktā "dzīvnieku humānās nogalināšanas" koncepcija. Kaujamie dzīvnieki, kas visu laiku pavadījuši nebrīvē, lemti nožēlojamai, mokošai eksistencei. Tie nāk pasaulē kā mākslīgās apsēklošanas rezultāts, tiek pakļauti nežēlīgai kastrā- cijai un stimulēti ar hormoniem, tos nobaro ar nedabisku barību un beigu beigās šausmīgos apstākļos ilgi ved uz turieni, kur tos gaida nogalināšana. Šaurie vagoni, elektriskie dzelkšņi un neaprakstāmās šausmas, kas tiem pastāvīgi jāpārdzīvo, - tas viss joprojām ir dzīvnieku "jaunāko" audzēšanas, transportēšanas un nokaušanas paņēmienu neatņemama sastāvdaļa.

Patiesība par dzīvnieku nogalināšanu ir nepievilcīga - rūpnieciskās lopkautuves atgādina elles ainavas. Griezīgi brēcošos dzīvniekus apdullina ar āmura sitieniem, elektrisko strāvu vai pneimatisko pistoļu šāvieniem. Pēc tam tos pakar aiz kājām pie transportiera, kas tos izvadā pa nāves fabrikas cehiem. Vēl dzīviem tiem pārgriež rīkli un norauj ādu, tā ka tie mirst no asins zaudēšanas. Stress, ko pirms nokaušanas pārcieš dzīvnieks, ir ilgstošs un ikvienu tā organisma šūnu piesātina ar šausmām. Daudzi cilvēki nešaubīdamies atteiktos no gaļas ēdieniem, ja viņiem būtu nācies to visu redzēt lopkautuvē.

Pēc internetā mājaslapas http://mercv2000.chat.ru materiāliem

"Dzīvnieku nogalināšanu nevar nosaukt par patīkamu nodarbošanos, tāpēc nav nekāds brīnums, ka vairākums no mums atzīst par labāku uzvelt atbildību par šo procedūru kādam nepazīstamam miesniekam kādā attālā lopkautuvē, lai mazāk skartu mūsu ievainojamās jūtas…

…Lūk, kāda pazīstama pavāra vārdi par to dzīvnieku galu, kuri pirms nāves pārcietuši bailes un sāpes: "Nav nekādu šaubu, ka vajāti vai lēnā nāvē miruši dzīvnieki ir slikta barība. Var minēt šādu piemēru: ja jūs veikalā redzat trusīti ar asiņainām lauztām kājām, jūsu pašu prāts pateiks, ka dzīvnieks nokļuvis lamatās un pārcietis ilgu agoniju, tāpēc nekādā gadījumā nevajag to ēst. Saprātīgas namamātes nepirks trusīti, zaķi vai citu savvaļas dzīvnieku, kurš sacirsts gabalos tā, lai noslēptu nogalināšanas veidu. Tūvojošās nāves šausmu pārņemta dzīvnieka galā asins plūsma ir saindēta ar dziedzeru sekrētiem, tāpēc šāda gaļa pārtikai neder.""

Ekskursija pa lopkautuvi

"Pirmais, kas mūs ļoti satrieca, ieejot lopkautuvē, bija troksnis (galvenokārt mehānisks) un pretīgs smārds. Vispirms mums parādīja, kā kauj govis. Tās viena pēc otras iznāca no stāvvietas un pa eju kāpa uz metāla paaugstinājuma ar augstu iežogojumu. Cilvēks ar elektrisko pistoli rokā pārliecās pār iežogojumu un iešāva dzīvniekam starp acīm. Tas govi apdullināja, un tā pakrita. Tad iežogojuma siena pacēlās, un govs izvēlās, pagriezusies uz sāniem. Tā šķita kā pārakmeņojusies, it kā ikviens muskulis būtu sastindzis sasprindzinājumā. Tas pats cilvēks ap govs ceļgala cīpslu aptina ķēdi un ar elektriskā pacēlāja palīdzību cēla to uz augšu, līdz uz grīdas palika tikai dzīvnieka galva. Pēc tam viņš paņēma lielu vadu, kurā, kā mums apgalvoja, strāvas nebija, un iebāza ar pistoli izšautajā caurumā starp dzīvnieka acīm. Mums paskaidroja, ka tādējādi tiek pārtraukta saikne starp dzīvnieka galvas un muguras smadzenēm un tas mirst. Ikreiz, kad cilvēks iebīdīja vadu govs smadzenēs, tā raustījās un pretojās, lai gan šķita esam bez samaņas. Vairākas reizes, kamēr mēs vērojām šo operāciju, nepilnīgi apdullinātās govis spārdīdamās nokrita no metāla paaugstinājuma un cilvēkam atkal nācās ķerties pie elektriskās pistoles.

Kad govs bija zaudējusi spēju kustēties, to pacēla tā, lai galva atrastos divu līdz triju pēdu augstumā no grīdas. Pēc tam cilvēks pagrieza dzīvnieka galvu un pārgrieza tam rīkli. Asinis izlauzās ar strūklu, apšļakstot visu, arī mūs. Šis pats cilvēks pārgrieza arī govs priekškājas pie ceļgaliem. Cits strādnieks nogrieza uz sāniem pagriezto govs galvu. Cilvēks, kurš stāvēja augstāk, uz speciālas platformas, nodīrāja ādu. Pēc tam liemeni pārnesa tālāk, kur to pārcirta uz pusēm, un iekšas - plaušas, kuņģis, zarnas utt. - izgāzās ārā. Mēs bijām satriekti, kad dažas reizes nācās vērot, kā no govs vēdera izkrita palieli, visai attīstījušies teliņi, jo starp nokautajām bija arī govis pēdējā grūsnības periodā. Mūsu gids stāstīja, ka šādi gadījumi te esot parasta parādība.

Pēc tam cilvēks ar motorzāģi liemeni gar mugurkaulu pārzāģēja uz pusēm, un tas nonāca saldētavā. Kamēr mēs atradāmies cehā, apstrādāja tikai govis, taču stāvvietās bija ari aitas. Dzīvnieki, gaidīdami savu likteni, nepārprotami izrādīja paniskas bailes: elsa, izvalbīja acis, no mutes tiem nāca putas. Mums stāstīja, ka cūkas nogalinot ar elektrisko strāvu, bet govīm ši metode nederot, jo govs nogalināšanai esot nepieciešams tāds spriegums, kurā sarecot asinis un gaļa pārklājoties ar melniem punktiņiem.

Atnesa aitu vai pat trīs uzreiz un nolika ar muguru uz zema galdiņa. Ar asu nazi tai pārgrieza rīkli, pēc tam dzīvnieku pakāra aiz pakaļkājas, lai notek asinis. Tas garantēja, ka atkārtot procedūru nenāksies, citādi miesniekam vajadzētu primitīvi nobeigt aitu, kas agonijā mētājās pa grīdu savu asiņu peļķē. Šādas aitas, kuras nevēlas, lai tās nokauj, te dēvē par "lempīgiem tipiem" vai par "truliem izdzimumiem".

Lopu stāvvietā miesnieki centās izkustināt no vietas jaunu bullēnu. Dzīvnieks juta tuvojošās nāves elpu un pretojās. Ar nūju un pīķu palīdzību viņi aizstūma to uz priekšu speciālā iežogojumā, kur dzīvniekam izdarīja injekciju, lai gaļa būtu mīkstāka. Pēc dažām minūtēm bullēnu ievilka nodalījumā un ar troksni aizcirta durvtiņas. Šeit to apdullināja ar elektrisko pistoli. Dzīvnieka kājas saļodzījās, durvtiņas atvērās, un tas izkrita uz grīdas. Caurumā (aptuveni pusotra centimetra), kas pierē bija izveidojies no pistoles šāviena, iebīdīja vadu un sāka to grozīt. Dzīvnieks kādu brīdi raustījās, pēc tam kļuva nekustīgs. Kad ap pakaļkāju lika ķēdi, dzīvnieks atkal sāka spārdīties un pretoties, bet pacē- lājs šajā bridī pacēla to virs asins peļķes. Dzīvnieks pamira. Pie tā piegāja miesnieks ar nazi. Daudzi ievēroja, ka bullēna skatiens koncentrējās tieši uz šo miesnieku; dzīvnieka acis vēroja, kā viņš tuvojas. Dzīvnieks pretojās ne tikai pirms tam, kad tā ķermenī iedūrās nazis, bet ari ar nazi ķermeni. Visi atzina, ka notiekošais nebija refleksīva darbība, - dzīvnieks pretojās, būdams pie pilnas apziņas. Nazi tā ķermenī iedūra divreiz, un bullēns mira no asins zaudējuma.

Es konstatēju, ka ar elektrisko strāvu nogalināto cūku nāve izskatās īpaši mokoša. Vispirms tās ir lemtas nožēlojamai eksistencei, ieslodzītas cūkkūtīs, pēc tam tās pa autostrādi lielā ātrumā ved preti liktenim. Nakts pirms kaušanas, kuru tās pavada lopu nožogojumā, laikam gan ir laimīgākā to mūžā. Šeit cūkas var gulēt zāģu skaidās, tās baro un mazgā. Taču šis īsais gaismas stariņš ir pēdējais. To kvieciens, saņemot elektrošoku, ir visžēlabainākā no visām skaņām, kādas vien var iedomāties."

No Filipa Kaplo grāmatas "Par cilvēka labsirdību"

"Vai daudzi no mums apzinās, ka deviņdesmit pieci procenti ASV dējējvistu tiek turētas tā sauktajā "intensīvajā" jeb "konveijera" režīmā? Praksē tas parasti nozīmē to, ka četri pieauguši putni uz visu savu neilgo mūžu tiek ieslodzīti vienā no bateriju sistēmā savienotiem būriem. Šajos būros, kuru izmērs ir trīsdesmit reiz četrdesmit pieci centimetri, nav perēkļa, un tie izgatavoti no vītas stieples, lai izdētās olas izkristu cauri būra grīdai. Tā kā nav cieta pamata, ko var skrāpēt, putnu nagi izaug nesamērīgi gari, dažkārt iepinoties un uz visiem laikiem iestrēgstot stieplēs. Tad tērauda stieple iegraužas miesā un ar laiku ieaug putna kājas spilventiņā. Turklāt gaisma būros ir ieslēgta astoņpadsmit stundas diennaktī, lai piespiestu vistas dēt nepārtraukti. Vidēji šāda vista izdēj olu katrās trīsdesmit divās stundās četrpadsmit mēnešus, pēc tam tiek nokauta."

"Pašreiz tipveida putnu fabrika "attīstītā" valstī praksē nav nekas cits kā tās iemītnieku spīdzināšanas kamera. Tā kā nav pilnīgi nekādas iespējas pakašāt zemi, iekārtot perēkli, papērties smiltīs, izplest spārnus vai gluži vienkārši pakustēties, visi dabiskie vistu instinkti tiek nežēlīgi apspiesti.

Šādā situācijā neizbēgamais stresa stāvoklis izpaužas agresijā pret kaimiņu. Stiprākie putni knābā vājākos, un pēdējie, kam nav iespējas aizbēgt, bieži vien kļūst par sugas kanibālisma upuriem. Lai cinitos ar šādu parādību, vistām nocērt knābjus. Kropļojošajā procedūrā knābi - šo vissvarīgāko putna orgānu, kas sastāv no kaula, jutīgajiem un raga audiem, - bez žēlastības nocērt ar nokaitētu nazi vai ar ierīci, kas atgādina giljotīnu. Dažkārt vistas mūžā šī procedūra tiek veikta divas reizes."

"Laikam gan vislielākās mokas dzīvnieki pārcieš, kad tos ved uz lopkautuvi. Tas sākas jau ar iekraušanas procesu, ko parasti izdara rupji un steigā. Dzīvnieki, kuri bailēs un apjukumā nokrīt no slidenajiem iekraušanas tiltiem, dažkārt tiek pamesti lēnai nāvei no gūtajiem sakropļojumiem. Pieblīvētajās automašīnās jau rodas pirmie upuri, kad lopi nosmok vai cits citu nospiež.

Dažkārt dzīvnieki kravas mašīnas furgonā pavada pat trīs diennaktis bez barības un ūdens, līdz tiek izkrauti. Novārdzinošajām slāpēm un badam bieži vien vēl pievienojas klimatiskais faktors: ziema ledainais vējš izraisa vispārēju pārmērīgu atdzišanu un lokālus apsalumus, vasarā svelmainajā karstumā un tiešajos saules staros līdz ar ūdens trūkumu organisms tiek atūdeņots. Vēl šausmīgākas ir to teliņu ciešanas, kuri tikai pirms dažām dienām kastrēti un nošķirti no mātes."

"Daži vārdi jāsaka par kastrāciju. Tā, kā atzīst paši fermeri, ir ļoti sāpīga un uz ilgu laiku pakļauj dzīvnieku šokam. Amerikas Savienotajās Valstīs, kur pretsāpju līdzekļus dzīvniekiem parasti nedod, process notiek šādi: dzīvnieku nogulda zemē un ar nazi pārgriež sēklinieku maisiņu, atsedzot sēkliniekus. Katrs no tiem tiek ar roku izņemts, pārraujot stiprinošās cīpslas un vadus."

ABSURDA TRIUMFS

Kā neielaist sevi negatīvo? Es mēģināju pārslēgt televīzijas kanālus, taču pēc tam sapratu: izvairīšanās no kaut kā ir tā pati pārmēra potenciāla radīšana. Negatīvā kļūst pat it kā vairāk. Uztvert kā informāciju no citas planētas? Taču kā var neievērot notikumus Beslanā? Kaut kādai reakcijai jābūt - mēs taču neesam no akmens.

Neielaist sevī negatīvu informāciju - tas nozīmē izturēties pret to bezkaislīgi. Neņemt pie sirds, neizvairīties, neuzstāties pret un arī neaizstāvēties, bet laist sev garām. Tikai nevajag jaukt divus dažādus jēdzienus: bezkaislība un vienaldzība.

Lielie domātāji māca: visa mūsu dzīve ir spēle. Ja šai spēlei nododaties ar sirdi un dvēseli, jūs nonākat apstākļu varā un kļūstat par marioneti - jūs var vadīt. Dzīve šajā gadījumā līdzinās neapzinātam sapnim - tā jums atgadās. Taču, ja piedalāties spēlē bezkaislīgi, kā spēlējošais skatītājs, tad iegūstat spēju saskatīt reālo situāciju un rīkoties ar likteni pēc saviem ieskatiem.

Lai dzīvi pārvērstu par apzinātu sapni, kuru var vadīt, pirmām kārtām jāizstājas no spēles, vienlaikus paliekot tajā. Vajag spēlēt savu lomu, taču lūkoties uz visu notiekošo no malas, lai nekļūtu par svešas gribas izpildītāju. Citiem vārdiem sakot, vajag uzturēt apzināšanos. Pretējā gadījumā jūs neesat sava likteņa noteicējs, jūsu dzīve attīstās pēc scenārija, kurš izdevīgs kādam citam, tikai ne jums.

Kļūt par spēlējošu skatītāju ir ļoti viegli: vajag tikai apzināties, kā interesēs notiek spēle. Mēs dzīvojam pasaulē, kas ir svārstu - energoinformatīvo būtību, kuras uzstājas kā savu materiālo struktūru virsbūves, - hierarhija. Jebkura spēle vienmēr notiek tā vai cita svārsta interesēs.

Neraugoties uz mūsu pasaulē notiekošo procesu šķietamo sarežģītību, tie visi reducējas uz diviem fundamentāliem procesiem: no vienas puses, notiek svārstu savstarpēja cīņa, no otras puses, vērojama katra svārsta cenšanās nostiprināt savu struktūru. Lai ko svārsts darītu, tas pūlas stiprināt savu struktūru, bet svešo struktūru iznīcināt. Tas arī ir viss, kas notiek: stabilizēšana un sagraušana - un nekas vairāk.

Lūkojoties uz jebkuru notikumu caur šo prizmu, viss kļūst skaidrs. Vienlaikus ar situācijas izpratni poētiskās ilūzijas nomaina prozaiskās īstenības apzināšanās. Cik daudzreiz, saskaroties ar cietsirdību, netaisnību un absurdu, cilvēki ir bijuši nesaprašanā: kāpēc? Vispārējās cilvēciskās vērtības taču ir acīmredzamas: miers, tīra ekoloģija, žēlsirdība, vienlīdzība, taisnīgums. Kad reiz triumfēs saprāta balss?

Nekad. Tāpēc ka svārstu pasaulē viss tiek darīts struktūras, nevis cilvēku - tās elementu - labā. Protams, deklarēts tiek pilnīgi pretējais. Taču, tā kā visa cilvēce atrodas neapzinātā nomoda sapnī, viņiem var iestāstīt jebkādu murgojumu, sākot ar to, ka ballīte bez firmas "vodkas" nav iedomājama, un beidzot ar to, ka ekoloģiski tīrais ūdeņraža dzinējs nav efektīvs.

Ir naivi domāt, ka varbūt kāds tur, varas augstumos, rūpējas par līdzpilsoņu laimi un labklājību. Un nejau tāpēc, ka pie varas būtu vieni vienīgi ciniķi, nebūt ne: viņi ir patiesi pārliecināti, ka godīgi kalpo savai tēvijai. Taču īstenībā, atrodoties pie varas, viņi nav noteicēji par savu rīcību. Struktūra piespiež visus - gan ierindas elementus, gan līderus - negribot darboties tās interesēs. Viss notiek pats no sevis - struktūra pašorganizējas.

Lai piespiestu elementus strādāt struktūras labā, tie visi jāizvieto vienotā informatīvajā telpā: plašsaziņas līdzekli, internets, sakari. Nokļūstot šādā telpā, cilvēki paši sadzen sevi šūniņās. Viņiem tikai šķiet, ka savos motīvos un rīcībā ir patstāvīgi. Daļēji - jā, bet tikai daļēji. Lieta tā, ka energo- informatīvā struktūra piespiež cilvēku gribēt tieši to, kas tai izdevīgi. Ja jūs nevēlaties pārvērsties par marioneti, jāprot atšķirt ziņas kā bezkaislīgus faktus no apzinātas interpretācijas, kuru jums cenšas uzspiest ar noteiktu mērķi.

Aplūkosim traģēdiju Beslanā no divu minēto procesu viedokļa. Gan no vienas, gan no otras puses cilvēki tika izmantoti kā "lielgabalgaļa" divu struktūru konfliktā. Cīņa nepieciešama abiem svārstiem - cīņā tie iegūst enerģiju un realizē apņemšanos iznīcināt viens otru. Tāpēc viena struktūra vispirms pielaiž tuvāk otru, uzkurina konfliktu, bet pēc tam iznīcina. Tas ir sagraušanas process. Tā laikā tiek izvērsta varena informatīvā kampaņa, kas lielu daļu cilvēku piespiež domāt viena virzienā. Aizbildinoties ar drošības nostiprināšanu, tiek izdarīta varas reorganizācija. Tas ir stabilizācijas process. Pēc tam visus aicina saliedēties cīņā pret terorismu - tā atkal ir stabilizācija ar nolūku sagatavoties kārtējai cīņai.

Pievērsiet uzmanību: viss, kas šeit notiek, ir nevis ideju un principu, bet gan divu struktūru cīņa. Jebkura ideoloģija - reliģiskā vai politiskā - ir vienīgi dekorācija. Ne vienam, ne otram svārstam neinteresē kaut kādas tur morālās un ētiskās normas. Karo nevis cilvēki, bet struktūras, kas viņus paverdzinājušas. Cilvēki ir tikai kara ierocis. Fanātiskie teroristi neapzinās, ka viņu apziņa vairs nepieder pašiem. Viņi ir tā materiāla paraugs, par kādu cilvēks pārvēršas tad, kad kļūst par matricas elementu. Upuri un skatītāji arī neapzinās, ka viņi tā vai citādi tiek izmantoti.

Tā ka nevajag lolot ilūzijas par itin kā neizbēgamo veselā saprāta un humānisma uzvaru. Ja jūs kļūstat par liecinieku kliedzošai netaisnībai vai pilnīgam absurdam, nesatraucieties un nejautājiet - kāpēc? Labāk padomājiet par to, kāds process te notiek: sagraušana vai stabilizācija.

Kā es jau sacīju, realitātei ir divas puses: fiziskā un meta- fiziskā. Fiziskajā līmenī mēs vērojam struktūru karu. Meta- fiziskajā līmenī tā ir svārstu cīņa. Būtība ir tāda, ka šī cīņa nebeigsies tik ilgi, kamēr svārstu hierarhija nesakļausies vienas piramīdas virsotnē. Kad tas būs noticis, pasaule pārvērtīsies par matricu. Kā tas viss izskatīsies, varam vienīgi zīlēt.

Ir bezjēdzīgi un naivi cerēt uz saprāta balsi, uz taisnības triumfu, cerēt uz kāda, lai kas viņš arī būtu, labajiem nodomiem. Pēdējā laikā situācija ir krasi mainījusies: mūsdienās karš vairs nav tas, ko senāk saprata ar dzimtenes aizstāvēšanu. Cīņa ar terorismu - jebkurā formā - ir svārstu karš tīrā veidā. Piedalīties šādā karā nozīmē visu savu dzīvi pakļaut struktūras interesēm.

Gan piedalīšanās karā, gan pretošanās tam nāk par labu karojošajai pusei. Svārsti kļūst stiprāki neatkarigi no reakcijas zimes: vai tā ir pozitīva vai negatīva - tam nav nozīmes. Vienīgais līdzeklis pret destruktīvajiem svārstiem ir to patieso darbības motīvu atklāšana. Šie motīvi vienmēr slēpjas aiz reliģiskiem, demokrātiskiem, patriotiskiem, humāniem un lidzigiem lozungiem. Svārsts, kas zaudējis savas godprātības dekorācijas, zaudē arī saites, ar kuru palīdzību tam izdodas noturēt savu piekritēju apziņu.

Kad jums piedāvā kaut ko kopīgi būvēt vai par kaut ko cīnīties, proti, nodoties "kopējai lietai", varat būt droši: tas notiek struktūras interesēs. Svārstam vitāli nepieciešams, lai piekritēju domas un darbība būtu vērsta vienā virzienā. Tāpēc "kopējā lieta" jāparāda kā personisks izdevīgums: "Kopīgi izdarīsim, lūk, šo, un tad ikvienam būs labi." Taču šādā gadījumā personiskās intereses vienmēr tiek nobīdītas pēdējā vietā un neatkarīgi no ideoloģijas tipa iznāk kā tajā dziesmā: "Šodien galvenais neesmu es, bet darbdienas rezultāti."

Vispārējas vienprātības, miera un labklājības ideja ir utopija, ne vienreiz vien to ir apstiprinājis visobjektīvākais tiesnesis - vēsture. Personisko laimi nevar sasniegt, cīnoties par vispārējo laimi. Vispārējā laime ir vistīrākā abstrakcija, laime var būt vienīgi individuāla. Šis jautājums jāaplūko gluži no citas puses. Ja ikviens rūpēsies par savu personisko labklājību, tad labklājība kļūs vispārēja. Pretējā gadījumā jebkurai darbībai būs viens rezultāts - tiks radīta struktūra.

Vistuvāk vispārējas labklājības problēmas risinājumam tikusi Anastasija, ko pazīstam no Vladimira Megrē grāmatām. Taču pat viņas idejas ir utopiskas, tāpēc ka viņa nav ņēmusi vērā, cik plaši izvērsusies svārstu ietekme. Iedalīt visiem cilvēldem pa hektāram zemes, lai katrs varētu iekārtot savu dzimtmuižu? Bet kas gan viņiem, miļajiem, to zemi dos! Skaista, humāna un taisnīga ideja. Tieši šeit augstākā vara varētu īsteni parādīt savas rūpes par tautas labklājību.

Protams, neviens nedos. Un nebūt ne tāpēc, ka zeme maksā naudu. Atļāva taču saujiņai oligarhu piesavināties visas tautas īpašumu pēc principa "bija kopējs - tagad pieder viņam". Būtība ir tāda, ka struktūrai daudz izdevīgāk kontrolēt nelielu grupu šaha figūru nekā visu pilsoņu kopumu. Bet pats galvenais: ja ikviens, pārtraucis kalpot struktūrai, rūpēsies par savu labklājību, kas notiks ar struktūru?

Jebkurai sistēmai tās elementu personiskā brīvība ir ne vien neizdevīga, bet pat nāvējoša. Taču interesanti ir tas, ka sistēmas likumus izdod un īsteno nevis konkrēti cilvēki, kas atrodas pie varas, bet gan pati sistēma. Viss notiek pats no sevis. Svārsta favorītiem nav ļauta brīva rīcība, savukārt ierindas piekritējiem nav vēlmju brīvības. Struktūra pati organizējas tā, ka visi tās elementi izpilda savas funkcijas, turklāt katrs ir pārliecināts, ka īsteno savu gribu. Struktūras elementam tikai šķiet, ka viņš ir brīvs. Vēl vairāk - ja viņš nav gatavs pieņemt brīvību, tad nevarēs to arī izmantot.

Ko cilvēks darīs ar hektāru zemes, ja ar savu apziņu jau pa pusei ieaudzis matricā? Nav jēgas modināt guļošo, ja viņš pats nevēlas pamosties. Nedaudzie "pamodušies" cenšas sapurināt savus miegainos biedrus: "Atver taču acis! Tu tak esi matricas šūniņā!" Bet viņi, miega pārņemti, atmet ar roku: "Liec mieru, man arī tā nav slikti."

Lūk, piemērs. Kad es internetā sāku runāt par dabisko uzturu, bija tādi, kas ļoti satraucās. Atradās pat aktīvi pretinieki, kas šo informāciju uztvēra naidīgi. Tas, tā sacīt, neesot īstais temats. Labāk dzīvot kā senāk: "Mēs gulēsim, bet jūs stāstiet par mūsu sapņiem, tikai nemodiniet." Man tā vien gribējās iesaukties: "Ak, kā jūs iekritāt!" Es taču brīdināju, ka nevienu sev līdzi neaicinu: ne pie galda, ne sapni. Transērfings nav pasaka saldiem sapņiem, bet modinoša auksta duša. Guliet mierīgi un nelasiet miegam kaitīgas grāmatas.

"Guļošie", kas ir neapmierināti tāpēc, ka viņus iztraucēja, neapzinās, ka struktūra savus audzēkņus "gana fermā" un liek uzstāties pret visu svešo. Sistēmas elementi atrodas narkotiskā atkarībā no tās produktiem, tāpēc viņiem šķiet, ka paši to vēlas. Un iznāk, ka struktūra "guļošos" izmanto savu mērķu sasniegšanai, iesaistot viņus stabilizācijas un sagraušanas procesos.

"No miega iztraucētie", bet "nepamodušies" neapzinās pat to, ka viņi nav brīvi no paša Transērfinga. Ja cilvēks patiešām ir nokratījis no sevis apmātības tīmekli, viņš iegūst spēju patstāvīgi lemt, ko un kā darīt. Tam, kurš ir "pamodies", vairs nav vajadzības patiesību meklēt ārējos avotos - viņš to atrod pats sevī, un pat Transērfings viņam vairs nav noteicējs.

Runa nav par to, ka jāatsakās no sistēmas produktiem un jānošķiras no visiem kādā kalnu aizā. Gluži pretēji - jebkurš sapnis var tikt īstenots vienīgi tās vai citas struktūras ietvaros. Jautājums ir tikai tāds, kurš kura pajūgā auļo: vai struktūra iejūgs jūs vai jūs - struktūru. Skaidri jāapzinās: es struktūrā strādāju savās interesēs vai struktūras labā. Pašu struktūru, kā arī tās produktus var un vajag izmantot savu mērķu sasniegšanai, ja vien to dara apzināti. Tāpēc arī ir vērts pamosties.

…Pirmajā septembrī visur bija ļoti daudz sapostu un priecīgi norūpējušos bērnu ar ziediem. Gandrīz visus pavadīja vecāki, daudziem skolniekiem bija krāšņi ziedu pušķi un dārgi formas tērpi. Es pastaigājos pa ielu, vērodams šo gandrīz vai karnevālam līdzīgo svētku gājienu. Daudzkrāsainā realitāte saplūda vienotā ainā: "Viss ir labi, viss notiek, kā vajag, visam tā jābūt," un rezultātā es "iemigu".

Mani pamodināja kāds neparasts apstāklis. Savrup no šā svētku pūļa gāja gadus astoņus veca meitenīte. Nevarētu teikt, ka viņa bija nekārtīgi ģērbta, taču ļoti trūcīgi un vienkārši, un tas uzreiz krita acīs. Viņas kurpītes bija kā izgāztuvē atrastas, bet rokās daži vienkārši ziediņi, kas varbūt noplūkti tuvējā puķu dobē. Viņas acīs bija sastingusi bērnam pavisam neraksturīga atsvešinātība. Bija redzams, ka svētki meiteni neiepriecina, ar savu likteni viņa jau sen ir samierinājusies un vairs negaida nekādas dāvanas no pasaules.

Viņas vecāki droši vien ir daudz parādā sistēmai, kas saviem elementiem labprāt sniedz aizdevumu alkohola eiforijas veidā, lai vīni gulētu vēl ciešāk. Sistēmu neinteresē šīs meitenītes, kā arī daudzu tukstošu viņai lidzīgo bērnu traģēdija. Tieši tāpat struktūru neuztrauc traģēdija Beslanā. Ja arī tā tēlo rūpes, tad tai ir savi īpaši nodomi.

To visu es stāstu tāpēc, ka jebkura struktūras informācija - gan pozitīvā, gan negatīvā - tiek sniegta ne jau nu gluži vienkārši tāpat, bet gan ar noteiktu mērķi, lai cik "brīvs" ari būtu informācijas avots. Absolūti brīvu un neatkarīgu informācijas avotu vispār nav, tāpēc ka tie visi ir vienas sistēmas - svārstu hierarhijas - atsevišķi posmi. Un svārsta mērķis, atkārtoju vēlreiz, ir stabilizēt savu vai augstāku struktūru, bet svešo - sagraut.

Nedrīkst aizmirst savu apzināšanos un jāprot atšķirt, kad jums cenšas kaut ko pavēsūt, bet kad - iedvest. Ja informācija nāk no svārsta, varat nešaubīties - tā struktūrai ir kādi savi mērķi. Svārsts pārliecinoši sludina, daiļrunīgi spriedelē un konfidenciāli čukst: "Sakauj svešos - viņi pie visa vainīgi!", "Atbalsti savējos - viņi tevi darīs laimīgu!" Bet galvenais: "Neatpaliec no dzīves, esi tikpat veiksmīgs kā, rau, šie cilvēki reklāmas attēlā!", "Dari tāpat kā es!"

Pat tad, ja informācijai nav ideoloģiskas orientācijas, tā risina svārstam svarīgu uzdevumu - ievilkt iespējami lielāka cilvēku daudzuma uzmanību satvērējcilpā. Kad cilvēku domas ir sinhronizētas vienā virzienā, var vieglāk manipulēt ar viņu apziņu. Galvenais ir piesaistīt uzmanību, turpmāko jau būs viegli iestāstīt. Tātad, lai nepakļautos svārsta zom- bējošajai ietekmei, nepieciešama apzināšanās un spēja faktus atšķirt no interpretācijas. Citādi kādudien var pamosties matricas šūniņā vai vispār nepamosties nekad.

SVĀRSTU CĪŅA

Mūsdienu pasaule ir tāda, ka ikvienam cilvēkam tagad ir grūti justies drošībā - terorisms, kas pielavās aizvien tuvāk parastajiem, vienkāršajiem cilvēkiem, cietsirdība, agresija. Nav noslēpums, ka cilvēki dažkārt nokļūst baismīgās situācijās. Kāpēc pret viņiem tā izturas? Un kā no tā visa pasargāt sevi, izmantojot Transērfinga principus? Gluži vienkārši ticēt, ka viss būs labi?

Pirmkārt, iebiedējošo informāciju laist gar ausīm. Pārslēgt uzmanību uz kaut ko citu. Otrkārt, atteikties no vainas apziņas - nevis no sirdsapziņas, bet tieši no vainas - vainīguma, pienākuma - sajūtas. Pēc bailēm un sliktākajām nojautām tieši vainas apzina ir galvenais visu nepatikšanu cēlonis. Par to es jau daudz esmu stāstījis, bet atkārtošu vēlreiz.

Vainas apziņa rada visdažādākā veida sodus - no sīkām nepatikšanām līdz nopietnām problēmām. Ārējā apņemšanās noteikti iekļaus scenārijā kādu sodu. Tāds nu ir cilvēka pasaules uztveres šablons: pārkāpumam seko sods, un dvēsele un prāts šajā ziņā ir pilnīgi solidāri. Turklāt vainas apziņa ievērojami pastiprina polarizāciju. Tāpēc līdzsvara spēki "vainīgajam" uzsūta visvisādas likstas.

Bet kā no tā visa izvairīties? Apslāpēt vainas apziņu nevar, ari gluži vienkārši atteikties no tās nav iespējams - tā pārāk dziļi iemitinājusies sirdi. Dvēsele un prāts ļoti ilgi ir dzīvojuši ar šādu sajūtu: mūžam būt visiem pateicību parādā. Un atbrīvot tos no šāda stāvokļa var tikai ar konkrētu rīcību.

Šī konkrētā rīcība ir - izbeigt taisnošanos. Šis ir tas īpašais gadījums, kad, ārstējot slimību, tiek novērsts tās cēlonis. Nevajag sevi pārliecināt, ka nevienam neko neesat parādā. Gluži vienkārši sekojiet līdzi savai parastajai rīcībai, bet tam būs nepieciešama apzināšanās. Ja agrāk jums bija ieradums vissīkākā iemesla dēļ atvainoties, tad tagad izkopiet citu ieradumu: paskaidrot savu rīcību tikai tad, kad tas patiešām ir nepieciešams.

Un nevajag pārliecināt sevi, ka tas nav jūsu pienākums. Lai vainas apziņa paliek jūsos. Taču ārēji tā nav jāizrāda. Dvēsele un prāts pamazām pieradīs pie jaunās sajūtas: jūs netaisnojaties, tas nozīmē, ka tā arī jābūt, tātad jūsu vainas gluži vienkārši nav. Un iemeslu "vainas izpirkšanai" kļūs aizvien mazāk un mazāk. Tā pa atgriezeniskās saiknes ķēdīti ārējā forma pakāpeniski savedīs kārtībā iekšējo saturu - vainas apziņa izzudīs, un tūlīt izzudīs arī attiecīgās problēmas.

Sakiet, lūdzu, kas jāsaprot ar divām pretējām struktūrām? Ir romantikas svārsts, ir kristietības svārsts, ir demokrātijas svārsts… vai ne? Taču tie visi ir viena un tā paša globālā svārsta hierarhijas dažādas pakāpes? Vai varbūt romantikas svārsts un kristietības svārsts ir dažādas, pretējas struktūras?

Es nezinu, kā šie svārsti detalizēti veidoti. Lai saprastu, pilnīgi pietiek ar vispārēju modeli. Svārsts ir energoinfor- matīva būtība, kādas struktūras virsbūve. Romantika, piemēram, nav struktūra. Demokrātija un reliģija arī nav struktūras. Bet, piemēram, baznica ir struktūra. Teroristu organizācija ir struktūra. Valstis, kas stājas pretī teroristiem, arī ir struktūras. Taču teroristi nepastāv paši par sevi - viņi pauž augstāku struktūru intereses. Tieši kādu struktūru, nevaru pateikt, jo neesmu politiķis.

Nesaprotu, kāpēc Jūs domājat, ka reiz būs matrica? Tā jau pastāv, process gandrīz jau noslēdzas. Bet, kas attiecas uz piramīdu, pats galvenais svārsts jau ļoti sen ir izveidojies - tas ir naudas svārsts.

Nevaru piekrist. Nauda ir tikai atribūts. Fiziskajā plānā notiek naudas apmaiņa, metafiziskajā plānā - enerģijas apmaiņa. Enerģija nodrošina svārstu mijiedarbību ne vien ar cilvēldem, bet ar visām dzīvajām būtnēm.

Pirmkārt, mazliet dīvains ir Transērfinga autora pesimistiskais tonis. Otrkārt, pasaule vienmēr izskatīsies tāpat kā tagad, jo svārstu hierarhija jau saplūst vienā virsotnē - planētas Zeme svārstā, un matrica jau sen pastāv.

Pesimistiskais tonis attiecas vienīgi uz visu sabiedribu kopumā. Transērfings var palīdzēt tikai atsevišķiem cilvēkiem, kuri paši jau zina, tāpēc ir gatavi pieņemt šīs Zināšanas. Pārējo cilvēku masu pamodināt neizdosies. Vispār es negribētu zīlēt, kā veidota svārstu hierarhija. Šeit iespējami tikai abstrakti minējumi. Reālo ainu mēs nekad neieraudzī- sim - mums to neatļaus.

Es gribu jautāt par vienpadsmitā septembra traģēdiju Amerikas Savienotajās Valstīs. Es nevaru atbrīvoties no domas, ka amerikāņi, kas uzņem un visā pasaulē izplata filmas par katastrofām, paši ir radījuši tieši tadu katastrofu realaja dzīve. Vai izveidojuši tās scenāriju. Ko Jūs domājat par šo jautājumu?

Šeit izpaužas kolektīvās apziņas realizācija. Pasaule ir spogulis, kurā atainojas cilvēku domas un nolūki. Plašsazi- ņas līdzekli, izplatot ziņas par kariem, katastrofām, noziegumiem un nelaimes gadījumiem, rīkojas kā to destruktīvo svārstu darbarīks, kuri iegūst enerģiju no konfliktiem. Jaunākajās ziņās parasti tiek runāts tikai par to, "kas noticis slikts". Tā iegūst vairāk emociju. Šādas ziņas cilvēkiem ne tik daudz interesē, cik viņus satrauc. Bet tieši tas ir vajadzīgs svārstiem.

Mums rāda filmas, kurās pasaule attēlota kā bīstama, agresīva vide. Vērojot šādu ainu, rodas pārliecība, ka tāda ir realitāte, un tādu mēs veidojam domtēlu. Pasaules spogulī šis tēls atainojas, istenojoties realitātē. Iegūtais rezultāts ir kārtējās nelabās ziņas. Tāds ir šis noslēgtais loks.

Interesanti ir tas, ka izklaides biznesa darbiniekiem pat prātā neienāk sagatavot pārraidi par to, "kas noticis labs", kaut vai tāpēc, lai parādītu novitātes. Šāda pārraide, kas izdalītos no nepārtrauktās un pretīgās negatīvā straumes, bez šaubām, piesaistītu uzmanību. Taču ne. Visa informācija tiek sniegta galvenokārt destruktīvo svārstu interesēs. Lūk, līdz kādai pakāpei izaugusi to zombējošā ietekme.

Mēs dzīvojam Izraēlā, un mūsu jautājums ir šāds: kā četrus piecus gadus veciem bērniem izskaidrot notikumus (terora aktus, ceļu satiksmes negadījumus utt.J tā, lai neierautu viņus svārsta piltuvē?

Nevar "notikumus izskaidrot" šāda vecuma bērniem. Viņi labāk nekā mēs tiks galā ar to, kas viņiem jāzina un kā jāsaprot. Pieaugušie, jūtot savu bezpalīdzību agresīvajā pasaulē, cenšas iestāstīt bērniem, ka viņi vēl ir mazi cilvēciņi, kas neko nesaprot un nemāk. Citiem vārdiem sakot, piedēvē viņiem savas zemapziņas projekcijas.

Taču bērniem nepieciešams iedvest pilnīgi pretējo. Un vēl jo vairāk nevajag "izskaidrot" negatīvos notikumus, tādējādi saasinot viņu uzmanību uz tiem, bet, gluži otrādi, vajag visādi pasargāt bērnu apziņu no tā visa. Bērna domu telpa jāsaglabā pēc iespējas tīra, jo, kā jūs jau zināt, katra cilvēka domtēli veido individuālo pasaules slāni, kurā viņam nākas eksistēt.

VARIANTU TELPA

Nesen man ieteica izlasīt grāmatu "Realitātes Transērfings". Tajā ir kaut kas neizskaidrojami ticams, pareizs. Tiek izskaidroti daudzi notikumi mūsu dzivē. Paldies! Paldies par to, ka Jūs riskējāt un devāt cilvēkiem vēl vienu iespēju kļūt par cilvēkiem.

Paldies par uzslavu. Taču es neriskēju un (pasarg Dievs!) neesmu devis cilvēkiem iespēju kļūt par cilvēkiem. Tik daudz es neuzņemos. Šīs Zināšanas nav manas - tās pastāv objektīvi - nevis grāmatās, bet variantu telpā - neatkarīgi no tā, vai jums šāda doma patīk vai ne. Tāpat nav nekādas jēgas salīdzināt Transērfingu ar citām līdzīgām mācībām. Piemēram, ar Simoronu vai vēl kādu citu.

Līdz ar šādām labvēlīgām atsauksmēm dažkārt (kaut arī ļoti reti) pienāk gluži pretējas vēstules, no kurām plūst ledains naidīgums. Ja dzirdu, ka "Transērfingā tas un tas aizgūts no tādas un tādas prakses", mani pārņem neizpratne, samulsums un bezspēka sajūta, kādu pārdzīvo cilvēks, sarunājoties ar galīgu nejēgu. Tā vien gribas izmisīgi iesaukties: "Nu kā jūs nesaprotat?!"

Bet kas un no kā "nošpikots" Simoronā? Un tajā mācībā pirms viņa - no kā un kas "norakstīts"? Kāpēc nesalīdzina ar Blavatsku, Rērihu, Gurdžijevu, Uspenski? Laikam jau tāpēc, ka nav lasījuši. Atzīstos, ka es arī neesmu lasījis, taču zinu, ka visi dažādi raksta par vienu un to pašu. Katrai mācībai savs laikmets, un otrādi. Lai cik daudz būtu skolu un pasaules uzskatu, tie visi atspoguļo vienas realitātes būtību. Viedokļi ir dažādi, bet realitāte taču kopēja! Vai tiešām jūs to līdz pat šim laikam neesat sapratuši?

Mēģiniet atrast mācību, kurai nav nekā kopēja ar pārējām. Ja šāda mācība atradīsies, tā attieksies uz citu realitāti. Bet cilvēka prāts nespēj radīt neko tādu, kas nebūtu saistīts ar mūsu pasauli. Pat fantastika agri vai vēlu realizējas īstenībā. Fantasts apraksta to realitāti, kura (iespējams, pagaidām) nav īstenota. Patiesībā visas šīs idejas un tēli, tāpat kā sapņi, nav prāta produkti - tie objektīvi un stacionāri pastāv vienotajā informācijas laukā. Un visiem, gan "skolotājiem", gan vienkāršajiem cilvēkiem, ir kopīga iespēja piekļūt vienai un tai pašai datu bankai. Tā ka man atliek vienīgi just līdzi tiem, kuri meklē kaut ko principiāli jaunu.

Salīdzinot mācības citu ar citu, var nonākt līdz pašām Upanišadām. (Vai esat dzirdējuši, kas tas ir?) Taču kāda jēga? Visas šīs Zināšanas cēlušās no viena avota. Tā paša iemesla dēļ vienus un tos pašus atklājumus nereti izdara dažādi cilvēki neatkarīgi cits no cita, bet daudzas jaunas vēsmas rodas vienā un tajā pašā laikā dažādās planētas vietās.

Variantu telpas informācijai var piekļūt ikviens. Viss ir ļoti vienkārši: ejiet kā uz bibliotēku un ņemiet, kādas grāmatas un no kura plaukta vēlaties. Vienīgais nosacījums: jātic savām spējām, jāizmanto savas tiesības piekļūt Zināšanām un pēc tam jāapņemas šīs Zināšanas iegūt. Uzdodiet sev jautājumus un uzdrīkstieties paši uz tiem atbildēt. Kurš uzdrīkstas, tas izdara atklājumus, komponē mūziku, raksta grāmatas, rada šedevrus visdažādākajās jomās. Zināšanas atklāj tie, kuri ir paziņojuši par savu apņemšanos ŅEMT TĀS PATSTĀVĪGI.

Tā, piemēram, var sacīt, ka visneiedomājamākos un grandiozākos atklājumus izdarījuši zinātnes vēsturē visdrosmīgākie cilvēki - Alberts Einšteins un Nikola Tesla. Paši zinātnieki atzīst, ka atklājumi nav dzimuši viņu smadzenēs, bet nākuši no ārienes kā zināšanas no nekurienes. Turklāt jāatzīmē, ka neviena jauna teorija nekad nav parādījusies piepeši kā vientuļas zvaigznes uzliesmojums pie melnām debesīm. Vienmēr ir bijuši dažādu cilvēku paralēli pētījumi, bieži vien vairāki cilvēki gandrīz vienlaikus ir izdarījuši vienādus secinājumus. Visi dzīvojam zem vienām debesīm.

Pretēji vispārējiem uzskatiem ar drošu pārliecību varam sacīt, ka radio izgudroja tieši Nikola Tesla, un tā nebūs principiāla kļūda. Ar tādu pašu pārliecību var apgalvot, ka relativitātes teorijas tēvs ir nevis Einšteins, bet Hendriks Lorencs, un arī šeit būs liela daļa patiesības. "Lorenča transformācijas", kas pierāda, ka, tuvojoties gaismas ātrumam, ķermeņa izmēri samazinās, masa palielinās, bet laiks palēninās, tika atklātas agrāk. Taču Einšteins drosmīgi uzņēmās salikt punktus uz "i". No tiem, kas varēja, bet neuzdrošinājās to izdarīt, viņš atšķīrās tikai ar vienu īpašību - ar drosmi īstenot savas tiesības.

Ikviens cilvēks spēj patstāvīgi izdarīt atldājumus. Taču ļoti daudzi vai nu to nezina, vai arī NEUZDROŠINĀS, tāpēc vēlas saņemt informāciju no citiem. Nekā slikta šādos centienos nav. Katrs dodas uz priekšu pa savu ceļu. Patiešām - uzdrošināties pārkāpt robežu, aiz kuras jūs no magnetofona pārvēršaties par uztvērēju, ir ne vien sarežģīti, bet arī visai neierasti. Tas ir apmēram tāpat, kā pirmo reizi lēkt ar izpletni. Dažiem tas gluži vienkārši nav vajadzīgs. Tomēr vienmēr atradīsies kāds, kurš, neuzdrošinādamies realizēt savu mēģinājumu, sāk domāt: "Ja man tas nav lemts, tad ari tu nelien. Tu esi labāks par mani, vai?" Taču nerealizētās apņemšanās enerģija ir palikusi, tā kaut kur jāizmanto… Un tad apņemšanās dodas uz pretējo pusi, piemēram, izpaužas kā centieni apsūdzēt citus kādās profanācijās, plaģiā- tismā (nedod Dievs!), pamatojuma trūkumā un tā tālāk. Nav nekā vienkāršāka. Tas ir viens no veidiem, kā apstiprināt savu nozīmīgumu un pavēstīt par savu eksistenci, taču nebūt ne labākais.

Vēl interesantāk gadās, kad lasītājs, apkrāvies ar pamatīgu zināšanu nastu un būdams pārliecināts, ka "zina faktiski visu un pat vēl nedaudz vairāk", paziņo, ka viņam tas viss neesot nekas jauns. Pavirši iepazinies ar tekstu un atklājis dažus pazīstamus jēdzienus, tādus kā "apņemšanās" un "svarīgums", viņš triumfāli iesaucas: "Tas taču ir Kasta- ņeda!" Un, lāgā nenoskaidrojis lietas būtību, aizcērt nenozīmīgo grāmatiņu - viņam tas ir jau noiets etaps - un drāžas tik tālāk. Viņu nemaz neuztrauc tas, ka īstenībā Dona Huana mācība un Transērfings ir divas gluži pretējas realitātes šķautnes. Šajā ziņā es vienmēr jūtu dziļu zināšanu trūkumu: dažkārt, pārlasot pat savu grāmatu fragmentus, atklāju sev kaut ko jaunu.

Un atkal, lai gan šajā gadījumā darīšana ir nevis ar pilnīgu nejēgu, bet, gluži pretēji, ar erudītu intelektuāli, rodas tā pati apjukuma un bezpalīdzības sajūta, lai varētu kaut ko minēt sevis attaisnošanai… Viss veltīgi. Šādam oponentam ausis un acis sedz filtri, caur kuriem izkjūst vienīgi tas, kas saskan ar viņa izraudzīto lomu: "Es varu kādu izkri- tizēt, pieķert, tātad esmu ko vērts!"

Tā ir ļoti nepateicīga lieta - kādu apsūdzēt, kaut arī dibināti. Tikai īsu laiku šāds cilvēks, lepodamies ar sevi, jūt kaut ko līdzīgu iekšējam triumfam. Bet šis mazais intīmais uzvaras prieks neatsver tos nepatīkamos brīžus, kas noteikti sekos. Līdzsvara spēki katrā ziņā izdarīs tā, ka pašam nāksies būt apsūdzētā lomā. Es par to esmu pārliecinājies ne reizi vien: tiklīdz aizmirsties un sāc kādam pierādīt, ka viņam nav taisnība, tā visa aina nekavējoties pavēršas pilnīgi otrādi. Vai jūs to neesat ievērojuši?

Šeit var pieminēt Stīvena Kinga grāmatu "Langoljeri". Darba sižeta pamatā ir ideja, ka gan pagātne, gan nākotne kaut kur glabājas stacionāri, gluži kā kinolentē, bet laika efekts izpaužas tikai atsevišķa kadra kustībā, izgaismojot tagadni. Grāmata ir tik interesanta, ka atstāstīšu īsu tās saturu.

Reiz vairāki cilvēki, pamodušies aviolainerī, ar šausmām konstatē, ka visi pārējie pasažieri, arī piloti, ir pazuduši. Par laimi, viņu vidū ir lidotājs, kas spēj nosēdināt lidmašīnu. Taču tas situāciju neatvieglo, jo izrādās, ka lejā, kur jābūt pilsētu ugunīm, plešas melns tuksnesis, bet radioēterā valda kapa klusums. Kur palikusi Zemes dzīve?

Beidzot viņi laimīgi nosēžas kāda lidostā, bet tur viņus gaida tas, kas nerādās pat murgaina sapnī. Lidmašīnas, lidostas ēkas, visi materiālie objekti, pat restorāns ar produktiem - viss ir, nav tikai cilvēku. Visapkārt valda drūms klusums. Elektrības nav, telefoni nedarbojas, ēdienam nav ne garšas, ne smaržas, vispār nav nekādas kustības. Tā bija pagātnes pasaule, kas palikusi aiz kadra, kurš pavirzījies uz priekšu.

Drīz vien cilvēki izdzirda, ka no apvāršņa tuvojas kaut kāda baismīga šalkoņa, kas nesola nekā laba. Viņu acu priekšā materiālā pasaule sāka gāzties iekšā tukšumā. Acīmredzot matērija, atšķirībā no informācijas, nesaglabājas mūžīgi. Kāds no viņiem nosprieda, ka pagātnē viņi nokļuvuši caur laika caurumu un atgriezties var tikai tādā pašā ceļā. Steidzīgi sakāpuši lidmašīnā, pasažieri lidoja atpakaļvir- zienā, tik tikko paspēdami apsteigt tukšumu, kas aprija veco realitāti. Viņiem laimējās atkal izkļūt caur laika caurumu, taču, kad lidmašīna nosēdās, viņus sagaidīja tā pati tukšā lidosta.

Tomēr jaunā aina nelīdzinājās iepriekšējai vecīgajai realitātei, no kuras plūda kapa vēsums. Krāsas, skaņas un smaržas bija normāli piesātinātas. Taču no visām pusēm nākošā pieaugošā, satraucošā dunoņa liecināja, ka jānotiek kaut kam sevišķam: vai nu tuvojas glābiņš, vai arī drausmīga bojāeja. Un tad viņu priekšā gluļži kā no gaisa parādijās cilvēku figūras un sākās kustība, kas raksturīga ikdienas dzīvei. Bija iznācis tā, ka, ceļodami laikā, viņi bija apsteiguši kadru un nonākuši nākotnē, pēc tam tagadne paū ieradās pie viņiem.

Kāpēc es to visu stāstu? Tāpēc, lai ar gudru seju uzdotu jums dažus dumjus jautājumus. Vai tas ir Kinga nopelns, ka viņš "radīja" variantu telpu? Nē, priekšstats par laiku kā kadru kinolentē pastāvēja arī agrāk. Un vispār Stīvenam Kingam, pēc viņa paša vārdiem, vairākkārt nācies saskarties ar apsūdzībām gandrīz vai plaģiātismā, tāpēc ka citu autoru darbos bija līdzīgas idejas.

Vai tas ir Transērfinga nopelns, ka variantu telpa šeit no fantāzijas jomas ienākusi realitātē? Ari ne. Fantastika kā tāda gluži vienkārši nepastāv. Pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados Nikola Tesla ar spēcigu elektromagnētisko lauku palīdzību nodemonstrēja tādas manipulācijas ar laiku un telpu, ka laika caurumā iekļuva ASV Jūras kara spēku kuģis. Dzīvi palikušie cilvēki, kas piedalījās šajā eksperimentā, pilnīgi neizskaidrojamā kārtā materializējās cita vietā un citā laikā, piedzīvojot spēcīgu psihisko satricinājumu.

Ja mēs mēģināsim nosaukt visus "apskaidrotos" līdz tam cilvēkam, kurš pirmais paziņoja par variantu telpas pastāvēšanu, tad baidos, ka mums nāksies meklēt pagājušo tūkstošgadu dzīlēs. Patiešām - nekas nav jauns zem šā mēness. Tāda pati joprojām ir arī cilvēku dzīve - ar tām pašām kļūdām un viltus stereotipiem. Lai gan ļoti daudzas garīgās mācības no dažādiem skatpunktiem aplūko vienu un to pašu patiesību, cilvēce nekādi nespēj to aptvert. Šķiet, ka visvairāk šāda situācija uztrauc tos "zinātājus", kuri visu laiku skandina, ka viņiem, tā sacīt, netiekot pasniegts nekas jauns. Var nodomāt, ka reiz ieradīsies mesija ar tik neiedomājami "jaunu" teoriju, par kuru viņi gluži vienkārši būs sajūsmā un, aizkustinājumā salikuši rociņas, sāks starot apskaidrībā: "Lūk, kur tā ir! Tagad gan mēs visu sapratām!"

Nē, nesāks starot. "Zinātājiem" ir gluži cita orientācija - nevis meklēt zināšanas, bet atrast "trūkumus". Nepievērsīsim viņiem uzmanību. Vai ir vērts tērēt enerģiju tukšai polemikai ar šiem cilvēkiem? Savukārt Transērfingam ir gluži pretējs uzdevums - sniegt senās (nevis jaunas!) Zināšanas tiem, kuriem tās ir vajadzīgas. Es, dārgie lasītāji, tērēju laiku šādiem pārspriedumiem tikai tālab, lai vēlreiz izskaidrotu manas intelektuālās vizītes mērķi, vēršoties pie jums. Jūsu priekšā es esmu godīgs. Transērfinga būtība izklāstīta tādā veidā, kādā to darīja zināmu man. Tas viss ir reāli, un reāli pastāv ari Uzraugs. Taču to, kur tieši viņš pašreiz atrodas, pavisam godīgi sakot, es nezinu, tāpēc ka pēc tās pirmās tikšanās viņš vairs nav rādījies. Lai gan tas liecina, ka viss notiek tā, kā vajadzīgs. Pretējā gadījumā es gluži vienkārši tiktu "atslēgts" no informācijas avota. Tā ka visu, kas man zināms, es izstāstu jums. Vai tas jums ir vajadzīgs vai ne, izlemiet paši.

Man patīk lasīt fantastiku un zinātnisko fantastiku. Kad lasu, jūtos gluži kā kad atrastos tajā pašā realitātē, kurā darbojas varoņi. Arī pēc grāmatas izlasīšanas vēl vairākas dienas "dzīvoju" tajā pasaulē. Apkārtējā īstenība atvirzās otrajā plānā, man nekas nerūp, nekas mani nesatrauc. Zinu, ka šāds stāvoklis pāries pēc dažām dienām, taču es to nevēlos. Šķiet, ka mani atkal stingri satvēris svārsts. Vai tā ir? Ja ir, tad iznāk, ka, sēžot pie ekrāna vai lasot grāmatu, pilnīgi jāatsakās no jebkādām izjūtām? Bet man taču tas patīk. Ko darīt? Vai mans sapnis nokļūt citās pasaulēs ir īstenojams?

Svārstiem šeit nav nekādas lomas. Kad atrodaties redzētā vai izlasītā iespaidā, jūsu dvēsele ir noskaņota uz variantu telpas attiecīgo sektoru - dvēsele, vienkārši runājot, saņem informāciju, bet prāts to interpretē un pārdomā, proti, aplūko savā loģikas aparātā - apmēram tāpat, kā to dara datorprogramma, apstrādājot ievadītos datus.

Fantastikas pasaule nav izdomāta - tā reāli pastāv, taču metafiziskajā - nerealizētajā līmenī. Nokļūt tur diezin vai ir iespējams, tāpēc ka visa tur esošā iemiesošanai mūsu realitātē nepieciešami lieli enerģijas resursi. Tas gan nenozīmē, ka šādas pasaules scenāriji un dekorācijas nevar tikt realizētas principā. Pārdabiskie notikumi un personāži ir nereāli tikai attiecībā pret mūsu īstenību, tāpat kā Saule ir nereāli kvēlojoša attiecība pret Zemi. Citiem vārdiem sakot, fantastikas pasaule, tāpat kā sapņu pasaule, atrodas variantu telpas sektoros, kas ir ļoti tāli attiecībā pret sektoriem, kuros mēs dzīvojam, - līdz tiem ir pārāk tālu "jālido".

Domās atrodoties fantāzijas pasaulē, jūs sapņojat vaļējām acīm. Nekā briesmīga vai slikta tur nav, ja jums tas patīk. Kinofilmas un grāmatas ir lieliskas šūpoles dvēselei un prātam. Vienīgā nelaime ir tā, ka, lidinoties mākoņos, jūs riskējat "izkrist" no apkārtējās īstenības, bet tā nav noskaņota sagādāt jums vienīgi patīkamo. Ja jūs nepārvaldāt realitāti, tā sāk pārvaldīt jūs.

Tāpēc no praktiskā viedokļa gluži vienkārši nav izdevīgi pastāvīgi atrasties nerealizētajā pasaulē - tas ir tāpat, kā nogulēt visu dzīvi. Lai gan radošajiem cilvēkiem dvēsele pastāvīgi lidinās metafiziskajā telpā, meklējot jaunas idejas. Taču viena lieta ir aktīvi radīt, īstenot idejas realitātē, bet pavisam cita lieta - pasīvi peldēt sapņu okeānā. Transērfings ir sevišķi aktīvs eksistences veids, kad jūs nevis gluži vienkārši peldaties, bet apzināti airējat mērķa virzienā. Pasaule atspoguļo apņemšanās izvēli: vai nu jūs skrienat pakaļ sapnim, vai tas pats atnāk pie jums. Un nav jau tas obligāti jāmeldē Ožas zemē - īstenība var būt daudz spilgtāka un apbrīnojamāka - kaut vai tāpēc, ka jūs pats spējat to radīt, ja vien apņemsities. Tas ir mazliet grūtāk, nekā nodoties datorspēlēm, taču, bez šaubām, daudz aizraujošāk - gluži vienkārši ir jāzina noteikumi un tie jāievēro.

Pēdējā laikā man radusies interese un gribas zināt: kas variantu telpā ielika visu to, kas tur ir? No kurienes tas nācis? Un kāpēc? Un kas bija pirms tam, kad to visu tur ielika?

Teikšu godīgi: nezinu. Varu tikai iedomāties: variantu telpu neviens nav "radījis" - tā ir pastāvējusi vienmēr. Cilvēka prāts tā ir iekārtots, ka viņam liekas: visu šajā pasaulē kāds radījis, visam ir savs sākums un beigas. Acīmredzot ne visu un ne visam. Baidos, ka pat tad, ja cilvēka apziņa attīstītos vēl tik reižu augstāk, cik reižu tā šobrīd ir pārāka par austeres apziņu, ari tad tās būtu par maz, lai aptvertu šādas lietas. Pasaulē ir tik neizdibināmi jautājumi, ka tie gluži vienkārši nepakļaujas prātam. Prāts taču ir tikai loģisks automāts, kaut arī tam piemīt spēja abstrakti domāt.

Tā nu manas abstraktās domāšanas līmenis ļauj izveidot vienīgi primitīvu matemātisku modeli. Ja kādam cilvēkam piemītošu nosacītu apzināšanās pakāpi vērstu uz bezgalību, kur viņa apziņas līmenis pārvēršas par punktu, tad uzdotais jautājums būtu šāds: "Kāpēc man, punktam, atļauts koordinātu plaknē ieņemt jebkuru stāvokli? Kas ir radījis koordinātu tīklu? Kam tas vajadzīgs? Un kas bija pirms tam?" Bet, ja šim punktam pateiktu, ka bez plaknes pastāv vēl trīsdimensiju un n dimensiju telpa, tas "zaudētu prātu".

Bet varbūt jūsu gudrā senā dvēsele zina atbildi uz šo jautājumu?

DIEVU PĀRDROŠĪBA

Kādu Jūs iedomājaties dzīvi bez svārstiem, kad visi cilvēki spēs apzināties un viņiem piemitīs izlēmība izmantot apņemšanos un izvēli?

Bez svārstiem dzīve nav iespējama, precīzāk sakot, tos nevar iznīcināt un no tiem nevar izbēgt. Galvenais ir izmantot svārstus savu mērķu sasniegšanai un nekļūt tiem par marioneti. Ja jūs ar to domājat jautājumu, vai visiem sabiedrības locekļiem pietiks pasaulīgo labumu, kad katrs realizēs savas izvēles tiesības, tad varat neraizēties. Visi cilvēki apzināšanos neiemantos - daudzi gan interesējas, bet reti kāds cenšas izmantot zināšanas dzīvē.

Vai var kaut kā noteikt, cik apzināti es domāju, proti, vai es "neguļu"? Vai pastāv kāds domāšanas paņēmiens?

Pat nomoda stāvoklī cilvēka apzināšanās - iekšējais kontrolieris - lielākoties snauž. Daudz ko cilvēks dara automātiski, viņa domas lidinās kaut kur mākoņos, apziņa atrodas kāda svārsta satvērējcilpā. Tas ir visīstākais sapnis nomodā, kad cilvēks nonāk apstākļu varā un skaidri neapzinās savu rīcību.

Lai spētu situāciju kontrolēt, nepieciešams pamosties, ieslēgt iekšējo uzraugu, palūkoties uz sevi un apkārtējiem cilvēkiem no malas. Es neguļu, ja apzinos, ko, kā un kāpēc es daru šajā brīdī. Izpildu savu lomu un tajā pašā laikā visu notiekošo vēroju kā spēlējošs skatītājs. Ļoti svarīgs aspekts: prāta kontrolei jābūt vērstai nevis uz notikumu attīstības scenāriju, bet gan uz apņemšanās koordinācijas principa ievērošanu, virzību pa straumi un dvēseles komforta stāvokli lēmuma pieņemšanas brīdī. Transērfings dod rezultātus tikai tad, ja tiek izpildīti šie noteikumi.

Varbūt nav nekādas variantu telpas, bet cilvēks visu rada pats? Uz jautājumu, vai tiesa, ka viņš ir Dievs, Sai Baba atbildēja: "Arī tu esi Dievs. Vienīgā atšķirība starp mums ir tā, ka es to zinu, bet tu - nezini."

Vienu un to pašu būtību var dažādi interpretēt. Jūs atsaucaties uz Sai Babu, bet pats nesaprotat, ko viņš cenšas jums pateikt. Bet viņš jums saka: beidziet meldēt patiesību svešos avotos, ielūkojieties pats sevī - un tur jūs atradīsit atbildes uz visiem jautājumiem. "Ielūkoties sevi" - tā nav abstrakcija. Gluži vienkārši uzdodiet sev jautājumu un uzdrošinieties atbildēt uz to pats. Transērfings, tāpat kā visas līdzīgas mācības, vajadzīgs tikai tāpēc, lai atvērtu acis. Bet tālāk katrs var iet patstāvīgi, kurp un kā viņam ienāk prātā. Es par to esmu runājis jau ne reizi vien. Galvenais ir uzturēt apzināšanos, lai acis būtu atvērtas. Un vēl - lai būtu drosme izmantot likumīgās savas individuālās realitātes Lēmēja Tiesības. Šādas tiesības jums taču ir! Citiem gluži vienkārši nepietiek drosmes piešķirt sev šīs tiesības. Bet jūs tās izmantojiet, un viss.

Runājot par variantu telpu, uz jautājumu, vai tā pastāv reāli vai tikai iztēlē, es atbildēšu: jā, pastāv. Pirmkārt, ir ļoti daudz stūrgalvīgu faktu, kas par to liecina. Es minēšu tikai vienu: Vjačeslava Broņņikova akadēmijas audzēkņu fenomenu [5] , ko atzinusi arī oficiālā zinātne. Otrkārt, spriediet paši: visos laikos klupšanas akmens zinātniskajos strīdos ir bijusi dilemma par ideālismu un materiālismu. Vai pasaule tik tiešām ir materiāla substance vai tikai ilūzija. Gan vienai, gan otrai pozīcijai ir līdzvērtīgi pamatojumi.

Īstenībā atbilde meklējama citā plaknē. Nevajag meklēt absolūto patiesību daudzšķautņainās realitātes atsevišķās izpausmēs. Ir tikai jāsamierinās ar faktu, ka realitātei ir divas formas: fiziskā, kuru var aptaustīt ar rokām, un metafiziskā, kas atrodas ārpus uztveres robežām, taču nav mazāk objektīva. Oficiālā zinātne nodarbojas tikai ar pirmo formu, ezoterika - ar otro. Par to arī ir viss strīds. Bet polemizēt būtībā nav par ko - gluži vienkārši jāatzīst mūsu pasaules duālisms.

Pasaule ir duāls spogulis, kura vienā pusē atrodas materiālais Visums, bet otra pusē plešas variantu telpas rnelnā bezgalība.

Ko jūs ieraudzīsit, "ielūkojoties sevī"? Visu un neko. Neko, tāpēc ka smadzenes ir tikai primitīvs biodators. Visu - tāpēc ka tām ir pieeja bezgalīgajam informācijas laukam, no kura tiek saņemtas visas atklāsmes, atklājumi, intuīcija un gaišredzība. Taču arī tas vēl nav viss.

Domu enerģija noteiktos apstākļos var materializēt to vai citu variantu telpas sektoru. Cilvēkam dota spēja veidot savas pasaules slāni - savu atsevišķo realitāti. Tieši šajā ziņā viņš ir Dievs. Bet tikai ar vienu nosacījumu: pavēlniekam jāizmanto viņam dotās tiesibas valdīt. Ja cilvēks uzskata, ka spēj vadīt realitāti, tā viņam pakļaujas. Bet, ja ne, tad realitāte valda pār cilvēku. Viņš vienmēr saņem to, ko izvēlējies. Viņš taču ir Dievs.

Es lidz pat šim laikam nevaru sameklēt istu guru. Varbūt ar mani kaut kas nav tā, kā vajag, vai arī tās nav manas durvis un mans mērķis?

Es jūsu vietā par savu guru ieceltu sevi pašu un pateiktu sev, ka pats labāk zinu, kā un ko man darīt. Ja jums pietiks drosmes tā rīkoties, jums vairs nevajadzēs nekādu skolotāju.

Mans jautājums skar, ja tā var sacīt, personisko jutīgumu pret sabiedrisko domu. Jūs apgalvojat, ka saskaņā ar līdzsvara likumu ir tā: jo sliktāk par kādu domā, jo labāk šim cilvēkam veiksies. Bet kā tad ir ar baznīcas anatēmu? Kad cilvēks tika vispār nolādēts, tas vienmēr viņam beidzās slikti.

Pirmām kārtām jāteic, ka es neko nevaru apgalvot pilnīgi viennozīmīgi. Vai tiešām jūs domājat, ka absolūtā patiesība kādam ir zināma? Turklāt tāda vispār nepastāv. Kāpēc es, pēc jūsu domām, nepārtraukti atkārtoju, ka pasaulei ir divas puses: fiziskā un metafiziskā? Vienīgais, ko var apgalvot, ir tas, ka realitāte ir daudzšķautņaina, un konstatēt dažas tās likumsakarības. Nevajag ticēt subjektiem, kuri aplūko tikai vienu šķautni un uzskata to par absolūto patiesību. Nevajag būt naivam svārstu pasaulē. Ceru, ka neviens no transēr- fotājiem arī mani nepieskaita pie cilvēces garīgajiem skolotājiem. Es tikai translēju zināšanas no variantu telpas, taču, ja kāds jautā, es atbildu. Transērfings māca pirmām kārtām būt skolotājam sev pašam. Bez šaubām, JŪS TO VARAT, ja piešķirsit sev šādas tiesibas. Taču, kā saka: "Katrai muļķībai atradīsies skolotājs."

Tagad daži vārdi par uzdoto jautājumu. Gluži pretēji - ir ļoti daudz piemēru, kad visu ienīsts valdnieks vai augstākais ierēdnis dzīvoja bez bēdu. Bet sabiedrības mīluļi savukārt nebūt nejutās kā septītajās debesīs. Lieta tā, ka lāsta vai svētības vārdi nenonāk līdz adresātam - tos uztver svārsts. Lai iekarotu daudzu cilvēku mīlestību vai iemantotu viņu naidu, jākļūst par svārsta favorītu. Favorīts vairs nav gluži vienkārši atsevišķs cilvēks - viņš nokļūst svārsta aizbildniecībā, bet svārsts paņem lielāko daļu enerģijas. Kāpēc vienu vai otru favorītu kādudien novāc no skatuves - tas jau ir cits jautājums.

Jūs rakstāt: "Ja es ļauju pasaulei par mani rūpēties, tad viss noris laimīgi, un tas nostrādā par visiem simts procentiem." Esmu pārliecinājusies, ka tik tiešām nostrādā. Es jau spēju tā darīt. Vajag gluži vienkārši ļaut pasaulei rūpēties. Un tad patiesi viss ievirzās labi. Problēma ir tā, ka nepieciešams ļoti daudz spēka, lai būtu vāja un varētu dzīvot atbilstoši vārdiem "es ļauju pasaulei rūpēties par mani un negribu to pamācīt, kā tas jādara".

Labi sacīts: "Nepieciešams ļoti daudz spēka, lai būtu vāja." Taču viss nav nemaz tik sarežģīti. Īstenībā tas ir tikai ieraduma, proti, laika jautājums. Galvenais ir spēlēties ar spoguli sistemātiski. "Esiet nekaunīga" un visu darbu uzticiet savas pasaules slānim. Lai tas "paņem jūs uz rokām" un nes. Tikai neaizmirstiet, ka dažkārt nākas iet savām kājiņām, proti, darīt visu nepieciešamo un paļauties uz pasauli saprātīgās robežās. Un neapvainoties, ja gadās, ka tā nav par jums parūpējusies. Kad spele ar spoguli bus kļuvusi par ieradumu, jūs gandrīz visu laiku "sēdēsit savas pasaules rokās".

Es gribu pastāstīt, ka Transērfings man kļuvis par ikdienišķu lietu. Jau pirmajās dienās mani pārņēma sajūta, ka turu rokās grāmatu, pēc kuras esmu ilgojies visu mūžu. Jā, jā, tieši ilgojies, jo agrāk neko nezināju par tādu apņemšanos, bet tagad man tas nav nekas neparasts. Mani tas nemaz nesatrauc - jautājums nav par to. Sakiet, lūdzu, vai tam tā arī jābūt?

Kā gan citādi, protams, tas ir normāli, pat ļoti labi. Kad maģija ienāk ikdienā, jūs kļūstat par savas realitātes Noteicēju. Pārvaldot savu domu gaitu, jūs pārvaldāt realitāti. Būtībā mēs ikviens ar savu personisko zvaigžņu kuģi lidojam bezgalīgajā variantu telpā. Ja jums ir drosme sēsties pie vadības pults, jūsu kuģis kļūst vadāms. Tam nav nekādu sviru un pogu. Visu navigāciju nosaka jūsu apņemšanās. Taču, ja jūs atsakāties vadīt savu kuģi, tad lidojums nonāk apstākļu varā. Ja jūs nepārvaldāt realitāti, tā pārvalda jūs. Jūsu zvaigžņu kuģis ir jūsu pasaules slānis. Jūs varat ar to darīt visu, ko vien vēlaties. Taču vairākums cilvēku vai nu nezina, ka VAR, vai gluži vienkārši to nedara.

Es piekrītu tam, ka katram cilvēkam ir savi mērķi. Tomēr palūkosimies uz to no citas puses. Kam jāizlemj, vai tas ir mans mērķis vai nav? Neesmu pārliecināts, ka tas jādara man. Tas būtu tā, ja es pats būtu savas eksistences cēlonis. Taču man šķiet, ka esmu parādījies šeit ne jau pēc savas gribas. Esmu iepazinies ar teozofijas teorijām, kas apgalvo, ka cilvēks it kā esot piekritis savai piedzimšanai šajā pasaulē. Tomēr atbilstoši savai pašreizējai apziņai es neko tādu neatceros. Kā es varu noteikt savus mērķus, ja neesmu pat savas eksistences cēlonis?

VARAT.

Es saprotu tā, ka ir iespējams viss, tikai prāts atsakās to atzīt. Kāpēc tā? Vai tad prāts radīts, lai spītētu cilvēkam un lai cilvēks nevarētu izbaudīt visas iespējas? Kas tad atliek - kļūt neprātīgam, visam ticēt, un visas vēlēšanās tiks piepildītas?

Prāts atrodas svārstu un stereotipu varā. Tas patiešām ir aprobežots. Nevajag ticēt. Jūs ari nespēsit tā vienkārši noticēt citu cilvēku vārdiem. Centieties mazāk domāt, bet vairāk izmantot Transērfinga principus praksē, tad pats pārliecināsities, ka tie darbojas. Ticiet savai pieredzei.

Esmu nolēmis tomēr kļūt par advokātu. Advokāta darbs, protams, nav vienkāršs. Nākas ar kādu pastāvīgi stiīdēties, kaut ko kādam pierādīt. Dabiski, ka likuma svārsts traucē attaisnot klientu. Vai tā ir?

Nav svarīgi, vai svārsts traucē vai ne. Viss, kas jums vajadzīgs, ir panākt, lai svārsts jūs padara par savu favorītu. Tālab, neizejot ārpus šā svārsta likumu ietvariem, ir jāuzdrošinās radīt pašam savus jaunus likumus. Citiem vārdiem sakot, jārīkojas drošāk, nebaidoties lauzt ierastos stereotipus, jābūt neatkarīgam - JĀUZDROŠINĀS APZINĀTIES, KA JUMS IR SAVAS TIESĪBAS.

Kādu padomu Jūs dotu nākamajam advokātam?

Neprasīt padomu citiem. APZINĀTIES SAVAS TIESĪBAS. Vēlreiz atkārtoju: paturiet tiesības uz savu taisnību jebkurā jautājumā. Tā nav pārliecība, ko apstākli jebkurā brīdī var sašķobīt. Tā nav pašpaļāvība, kuras pamatā ir akla ticība panākumiem. Un pat ne optimisms kā rakstura īpašība. Tā ir Lēmēja apņemšanās. Jūs spējat pats noteikt savu realitāti.

MAGU KAUTRĪGUMS

Es bieži esmu domājis par dzīves mērķi. Taču nezin kāpēc viss reducējās uz sava biznesa veidošanu. Bet savus sapņus gluži vienkārši nespēju saprast. Tie bija pārāk teiksmaini… Mani nomāca šaubas. Un tad es noskatījos kādu filmu, kurā bija frāze, kas manī visu gluži vienkārši sagrieza otrādi: "Dažkārt es esmu laba, ļoti laba, taču dažkārt esmu slikta, bet tieši tik slikta, cik to vēlos. Brīvība - tas ir spēks. Dzīvot brīvi un bez ierobežojumiem - tā ir dāvana." Vispār es sapratu, ka visi mani sapņi, piemēram, kļūt par magu, apceļot pasauli, liecināja tikai par to, ka gribu būt brīvs šā vārda pilnā nozīmē. Tātad mērķis ir skaidrs. Tikai tagad nekādi nesaprotu, kāds tam vajadzīgs slaids.

Jūsu mērķis ir tas, kas jūsu dzīvi pārvērtīs par svētkiem. Bet brīvība ir pavadošā sajūta, šo svētku neatņemama sastāvdaļa. Dodoties pretī Savam mērķim pa Savām durvīm, jūs taču strādājat pats savā, nevis kāda sveša cilvēka labā. Tas tad arī rada brīvības sajūtu. Tā ka vajag meklēt Savu ceļu, nevis tikai sapņot par brīvību bez atbilstoša pamata.

Tas, ko es teikšu, būs banalitāte, taču brīvi mūsu pasaulē var būt tikai tie, kas ir brīvi no nepieciešamības pelnīt sev dienišķo maizi. Ejot pa savu taku, jūs nodarbojaties ar to, kas jums patīk, nevis darāt to, ko esat spiests darīt. Turldāt nauda parādās automātiski kā pavadošais atribūts. Un parādās neizbēgami, tāpēc ka cilvēkus vienmēr saista tas, kā viņiem pašiem nepietiek. Lielākais vairums cilvēku, neatraduši savu ceju, dzīvi interesējas par tiem, kuri šo ceļu ir atraduši, un gatavi maksāt par visu, ko viņi dara. Tā ir brīvības viena puse.

Bet ir vēl ari otra puse, kas izteikta frāzē, kura jūs dziļi ietekmēja: "Dažkārt es esmu laba, ļoti laba, taču dažkārt es esmu slikta, bet tieši tik slikta, cik to vēlos." Šo brīvību jūs varat iegūt tūlīt pat. Vajag tikai paturēt tiesības būt savas realitātes Lēmējam. Un jūs tāds esat, ja nodarbojaties ar Transērfingu. Būtībā jūs pats visu nosakāt savas pasaules slānī. Ja vēlaties, - pasludināt svētkus, ja vēlaties, - izziņojat sēras. Galvenais, lai viss notiktu ar jūsu ziņu. Jūsu ziņā ir pat neveiksmi pārvērst par veiksmi. Tālab jau ir apņemšanās koordinācijas princips. Vajag drosmīgāk izmantot Lēmēja privilēģijas. Un slaidi tam nav vajadzīgi.

Man ir šāda problēma: kad es rājos ar savu mīļoto, tad domāju: "Viss, vairs nevaru izturēt, labāk būt vienai. Meklēšu citu - tādu, pēc kāda ilgojos, bet ar šo vairs gluži vienkārši nav iespējams būt kopā." Viņš pastāvīgi ar visu ir neapmierināts, visi viņam ir muļķi, stulbeņi, neko neprot darīt un viņam traucē strādāt un nopelnīt. Tad es viņam strīdos allaž saku: tev labāk būtu pameklēt citu, ja jau esmu tāda, ar tik daudziem trūkumiem. Taču no rīta pamostos, un man kļūst bail: ja nu viņš patiešām aiziet? Es viņu mīlu, viņš ir labs un par mani rūpējas, cik vien iespējams, un mūs gaida brīnišķīga nākotne, par kuru es sapņoju, taču tā vēl ir priekšā, jo viņš ir nabadzīgs, bet ļoti gudrs un mērķtiecīgs. Un es baidos, baidos, ka neatradīšu labāku un visu mūžu būšu viena.

Situācija jums jāpieņem tāda, kāda tā ir, tāpēc ka tā ir gluži normāla. Līdzsvara spēki saved kopā pretējus raksturus, lai kompensētu pārmēra potenciālus, kas parasti piemīt cilvēkiem ar spilgti izteiktu individualitāti. Šādi pāri ar diviem dažādiem poliem parasti ir stabilāki salīdzinājumā ar "vienpola" pāriem. Pret neizbēgamām sadursmēm jāizturas vienkāršāk, iecietigāk. Un galvenais tomēr ir abiem censties ievērot Transērfinga likumu: atļaujiet sev būt pašam, un citiem - būt viņiem pašiem.

No otras puses, ar savu negatīvo domāšanu jūs pati radāt negatīvu attēlu realitātes spogulī. Bet ar savu Lēmēja gribu pārvērtiet slikto par labo: man viss ir pareizi, viss notiek tā, kā vajag, tāpēc ka es tā esmu nolēmusi. Tas atkal ir koordinācijas princips un brīvības otra puse, par kuru mēs jau runājām.

Tādējādi, pieņemot un atbrivojot situāciju, jūs nomierināt līdzsvara spēku vēju, bet, nolēmusi, ka jums viss ir brīnišķīgi, izlīdzināt attēlu spogulī. Atbilstoši izlīdzinās arī realitāte.

Kā lai atbrīvojos no bailēm? Ai~ sīkām nepatikšanām es tieku galā. Bet nespēju atbrīvoties no bailēm lielu problēmu priekšā. Ārprātu gan saprotu, ka šīs bailes bojā manu spoguli, un cenšos pierunāt sevi neļauties panikai. Taču, neraugoties uz ārēju mieru, nevaru atbrīvoties no sajūtas, itin ka iekšā viss sažņaugtos. Tagad nonācis jau tik tālu, ka sāku baidīties, vai manas bailes nesabojās manu pasauli.

Pirmām kārtām ļaujiet sev baidīties. Taču neaizmirstiet katrā izdevīgā gadījumā sev atkārtot, ka jūsu pasaule rūpējas pārjums. Viss pāries. Kāpēc jūs gribat visu uzreiz? Spogulis darbojas ar aizkavēšanos, tāpēc vajadzīgs laiks, lai jūsu realitāte pārkārtotos. Viss ar laiku normalizēsies. Taču tikai ar šādu nosacījumu: jums jāievēro apņemšanās koordinācijas princips. Kas īstenībā ir bailes? Tās ir sliktākās nojausmas, apstākļu spaidi. Prāts, naivi domādams, ka allaž precīzi zina, kas tam ir labi un kas slikti, aizstāv savu scenāriju. Ja kaut kas neiznāk tā, kā gaidīts, tas nozīmē, ka viss saiet grīstē un jāgatavojas visļaunākajam. Citiem vārdiem sakot, notikumi risinās paši, neatkarīgi no jūsu "gribu" vai "negribu" - tieši tas arī biedē.

Apņemšanās koordinācijas princips pats par sevi atbrīvo no apstākļu spaidiem. Jūs esat savas pasaules karaliene, tāpēc jums ir tiesības jebkuru sakāvi pasludināt par uzvaru: es tā biju nolēmusi. Tāpēc realitāte patiešām uzlabojas, turklāt tā, ka dažkārt pārspēj visu cerēto. Šeit saskatāma tieša analoģija braukšanai ar velosipēdu. Jūs velk uz vienu pusi, bet jūs, itin kā piekrītot, pagriežaties uz to pašu pusi - un stāvoklis izlīdzinās. Taču tad, ja jūs, noliecies uz vienu pusi, pagriežat stūri uz pretējo, neizbēgami seko kritiens. Tāpēc sauciet savu prātu pie kārtības ikreiz, kad tas sāk "viebties", nevēlēdamies pieņemt situāciju tādu, kāda tā ir. Kad apņemšanās koordinācijas princips būs kļuvis par ieradumu, jūsu dzīvē pamazām izzudīs viss, no kā nākas baidīdes. \fajag tikai darīt - uzsēsties un braukt, kā nu iznāk, nevis stāvēt un prātot, izdosies vai ne.

Šā principa izmantošana jūsu atsevišķo realitāti - pasaules slāni - attīra no ārpuses. Taču ļoti bieži ar to vēl nepietiek. Jāpanāk arī iekšējā tīrība. Iekšējo pasauli piesārņo galvenokārt divi kompleksi, no kuriem lielākā vai mazākā mērā cieš ikviens: vainas apziņa un nepilnvērtības sajūta. No šiem sārņiem tik vienkārši atbrīvoties neizdosies - to var izdarīt vienīgi ar konkrētu rīcību, proti, jābeidz taisnoties un aizstāvēt savu nozīmīgumu. Kāpēc tas jādara, jūs droši vien atceraties no grāmatas "Realitātes Transērfings". Svarīguma koordinācija attīra cilvēka iekšējo pasauli.

Tam visam vēl var pievienot pirmo Freilinga principu: atsakieties no apņemšanās iegūt, aizstājiet to ar apņemšanos dot, un jūs saņemsit to, no kā atteicāties. Jebkurā situācijā, kas saistīta ar personisku vai lietišķu komunicēšanos, jūs iegūsit visu, ko vien vēlaties, it kā pats to nemaz nebūtu gribējis. Vajag tikai pārorientēt savu apņemšanos: "ko es gribu iegūt" jāaizstāj ar "ko es varu dot". Tūlīt pat jums neaptveramā veidā zudīs visi sarežģījumi, kas rodas personiskajās un lietišķajās attiecībās, un tas nozimē, ka arī baiļu cēloņu būs daudz mazāk.

Šie abi principi - svarīguma koordinācija un Freilings - jums sniedz to, pēc kā tiecas daudzi, bet sasniedz tikai daži, proti, iekšējās brivības sajūtu. Cilvēks jūtas iekšēji pilnīgs, pašpietiekams un dzīvo saskaņā ar savu kredo. Ja cilvēki nerod atbalsti sevī, viņi cenšas to atrast savā apkārtnē. Ja ir pieprasījums, rodas piedāvājums - plašs svārstu klāsts: pieķerieties jebkuram un šūpojieties. Turpretī iemantojot iekšējo atbalsta punktu, cilvēks pats kļūst par asi, ap kuru sāk griezties pasaule.

Vai Transērfings nav kāds viltus - ne tādā nozimē, ka tas nedarbotos, rezultāti, bez šaubām, ir, bet tādā nozīmē, ka man dažkārt rodas sajūta, it kā es KAUT KO apmānītu.

Nesen kārtoju ieskaiti. Taču sacīt, ka es to nokārtoju, nebūtu sevišķi korekti - man gluži vienkārši izdevās realizēt slaidu. Viss atkārtojās ļoti precīzi, pasniedzējs pat pamāja ar roku - tieši tā, kā viņš to dara slaidā. Man ir tāda sajūta, ka es vai nu apsteidzu notikumus, vai apmānu Dievu To Kungu, vai arī tas ir vēl nezin kas.

Grāmatā "Realitātes Transērfings" nodaļā "Apņemšanās" Jūs rakstāt: "Senie magi bija sasnieguši tādu pilnību, ka iztika bez maģiskajiem rituāliem. Šāda varenība gluži dabiski radīja ļoti spēcīgu pārmēra potenciālu. Tāpēc tādas civilizācijas kā, piemēram, Atlantīda, kas bija atklājušas ārējās apņemšanās noslēpumus, līdzsvara spēki laiku pa laikam iznīcināja."

Tātad, ja esmu iemantojis šīs zināšanas, līdzsvara spēki mani iznīcinās?

Neko un nevienu jūs neapmānāt. Jūs pārvaldāt atsevišķu realitāti - savas pasaule slāni. Jums vajadzētu priecāties, bet jūs baidāties. Bailes no sava spēka ir nopietns šķērslis darbā ar Transērfingu.

Senie magi acimredzot neapmierinājās tikai ar piramīdu celšanu, bet darīja arī ko citu, ārējai pasaulei daudz jūtamāku. Kad civilizācija sasniedz kādu spēka slieksni, nav svarīgi, kādu - tehnisku vai psihisku, tā iznīcina pati sevi. Naidīgā enerģija, ko apkārtējā pasaulē izstaro svārsts vai cilvēks, atgriežas kā bumerangs un iznīcina agresijas avotu.

Taču līdz senajiem magiem mums visiem ir bezgala tālu. Tāpēc no līdzsvara spēkiem varat nebaidīties, tie jūs neaiztiks. Transērfings ļauj veidot individuālu jūsu pasaules slāni. Ja jūs svešos slāņos neielaužaties, proti, savu apņemšanos neizmantojat kādam par ļaunu, tad līdzsvars netiek nekādi traucēts. Ikvienam ir tiesības uz savu atsevišķu realitāti. Kāpēc jānoņemas ar bezmērķīgu pašanalīzi, labāk sekot bērnu paraugam. Viņi Transērfingu uztver pavisam vienkārši un dabiski. Kā rakstīts šajā vēstulē.

Mana meita mani gluži vienkārši pārsteidz. Saklausījusies no manis par Transērfinga brīnumiem, viņa iedomājas sevi par brīnumdari, un viņai pietiek tikai to atcerēties un vēlēties, lai viss ļoti ātri realizētos. Laikam jau tas ir labi. Taču kā rīkoties, piemēram, ja viņa nav izpildījusi mājas uzdevumu un vēlas, lai skolotāja neierastos, - un skolotāja patiešām neatnāk? Vai man vajag iejaukties (viņai ir trīspadsmit gadu) vai arī ļaut, lai pati tiek galā ar savu pasauli?

Protams, bērni paši tiks galā: viņiem ir liela priekšrocība - viņos uzkrājies visai maz pieaugušo muļķības. Jāpanāk tikai, lai viņi neizmanto naidīgu apņemšanos.

Taču vispār mazāk vajag prātot par TVansērfinga teoriju, bet vairāk un drošāk darboties. Ka piemēru varu minēt nākamo vēstuli, no kuras redzams, ka cilvēks nenomoka sevi ar tukšām pārdomām, bet gluži vienkārši bauda dzīvi.

Rādies! Mana Risaule ir apbrīnojama un lieliska, un ar katru dienu tā kļūst vēl labāka! Turklāt viss notiek tik ātri! Katra diena pārsteidz un iepriecina! Ir tik jauki būt brinumdarei!

Parasti es nepublicēju sajūsmas pilnas vēstules, gluži pretēji - visādi cenšos parādīt, ka tās man ir "vienaldzīgas". Lai gan tā paslepus, pie auss jums varu pačukstēt, ka es, tāpat kā visi autori, esmu nelabojams, iesīkstējis lasītāju simpātiju diedelētājs. Šādu vēstuļu pienāk daudz, un tas, protams, ir patīkami. Tiesa gan, gadās dzirdēt ari ļaunu rūkšanu un šņākšanu. Tomēr, ja kaut tikai vienam cilvēkam, kas izlasījis šo niecīgo grāmatiņu (kura pelnījusi visvisādus nopēlumus), dzīve ir kļuvusi nedaudz laimīgāka, tad tas ar uzviju atsvērs visu kritiķu veltās pūles.

IZLABOT REALITĀTI

Svētki ir beigušies. Pēc tik daudzām bezrūpīgas atpūtas un prieka dienām dažiem var sākties melnā josla. Tā bieži gadās, ja realitāte netiek kontrolēta. Ne vienmēr izdodas uzturēt svētku noskaņojumu. Taču nedrīkst pieļaut, ka jūsu pasaules slānis nonāk variantu telpas drūmajos iecirkņos. Lai notiktu kas notikdams, jūs zināt, ka jums ir apņemšanās koordinācijas princips - universāls instruments, kas izlabo jebkuru sarežģītu situāciju. Pats princips skan šādi:

Ja šķietami negatīvus notikumus nolemsit uzskatīt par pozitīviem, tad viss tieši tā arī būs.

Ka jūs jau zināt, duālisms ir mūsu pasaules neatņemama īpašība: visam ir sava pretējā puse. Ir gaisma, un ir tumsa, ir melnais, un ir baltais, pozitīvais un negatīvais un tā tālāk. Jebkurš līdzsvars dabā var novirzīties vai nu uz vienu, vai uz otru pusi. Ja jūs ejat pa baļķi un nosveraties uz vienu pusi, tad paceļat pretējās puses roku, lai kompensētu no- svēršanos. Katram notikumam dzīves līnijā arī ir divi atzari - uz labvēlīgo un uz nelabvēlīgo pusi. Ikreiz, saskaroties ar to vai citu situāciju, jūs izvēlaties, kā pret to izturēties. Ja uzskatāt notikumu par pozitīvu, - tad nokļūstat uz labvēlīgā dzīves līnijas atzara. Tomēr visbiežāk cilvēkiem ir nosliece uz negatīvismu, un tas viņiem liek paust neapmierinātību un izvēlēties nelabvēlīgo atzaru.

Cilvēks no paša rita satraucas par visniecīgāko iemeslu, pēc tam vēl un vēl - un tā visa diena pārvēršas par nepārtrauktu nepatikšanu virkni. Jūs paši labi zināt, ka pietiek tikai zaudēt līdzsvaru kādos sīkumos, - un tūlīt pat seko dramatiska negativā scenārija attīstība. Tiklīdz kaut kas radījis īgnumu, tūlīt klāt jaunas nepatikšanas. Un tad nu iznāk, ka "nelaime nekad nenāk viena". Taču nepatikšanu virkne seko nevis pašai likstai, bet gan jūsu attieksmei pret to. Likumsakarību veido jūsu izvēle sazarojumā. Jums radās īgnums par kādu sīkumu - un jūs jau izstarojat domu enerģiju nelabvēlīgā atzara frekvencē. Turklāt negatīva attieksme rada saspringuma potenciālu, kas atņem dalu jūsu apņemšanās enerģijas, tāpēc jūs jau rīkojaties neefektīvi - un satiekaties ar jaunām, vēl lielākām nepatikšanām.

Bet tagad iedomājieties citu scenāriju. Jūs saskaraties ar kādu nepatīkamu apstākli. Nesteidzieties veidot savu negatīvo attieksmi un reaģēt tikpat primitīvi kā austere. Par spīti visam, noskaņojieties pozitīvi un izliecieties, ka šis notikums jūs iepriecina. Pacentieties atrast nepatīkamajā notikumā pozitīvu kodolu. Pat ja nekā neatradīsit, tik un tā priecājieties. Izkopiet "idiotisku" ieradumu uzjautrināties par neveiksmēm. Tas ir daudz interesantāk nekā dusmoties un činkstēt par katru nieku. Jūs varēsit pārliecināties, ka vairākumā gadījumu nepatikšanas nāk jums par labu. Pat ja tā nav, varat būt drošs: pozitīvās attieksmes dēl jūs atrodaties uz labvēlīgā atzara un esat izvairījies no citām nepatikšanām.

Koordinācija - tas ir pats efektīvākais veids, kā virzīties variantu telpā. Katru notikumu jūs uztverat kā pozitīvu un tādējādi vienmēr nokļūstat uz labvēlīgā atzara, aizvien biežāk sastopoties ar veiksmes vilni. Tomēr jūs nelidināties mākoņos, tāpēc ka rīkojaties izlēmīgi un apzināti. Tādējādi jūs balansējat uz veiksmes viļņa.

Taču, ja cilvēkam ir gadījusies nelaime vai viņu nomāc depresija, par Transērfingu negribas pat domāt. Es nereti saņemu vēstules ar lūgumu palīdzēt tad, kad cilvēks jūtas slikti. Aplūkosim divus raksturīgākos gadījumus.

Kad tuvs cilvēks rnirst vai ir saslimis, tad taču laikam var to apturēt, es par to esmu pārliecināta, bet kā to pareizi izdarīt? Mani piemeklējusi liela nelaime - māte paralizēta. Es tagad nespēju samazināt svarīgumu. Atrodos slimnīcā cauru diennakti - medicīniskajam personālam tas nepatīk. Cenšos veidot slaidus, kuros es ar viņu pastaigājos pa Pēterburgu divi tūkstoši piektā gada vasarā.

Neizteikšu jums savu līdzjūtību un nesākšu mierināt, jo zinu, ka tas jums vai nu nav vajadzīgs, vai ari nepalīdzēs. Tāpēc centīšos tūlīt atbildēt. Jūsu jautājums ir: "Kad tuvs cilvēks mirst vai ir saslimis, tad taču laikam var to apturēt, bet kā to pareizi izdarīt?"

Atbildu, ka jārīkojas pilnīgi pretēji tam, ko jūs tagad darāt. Pirmkārt, jūs no visas sirds ciešat un tādējādi pasliktināt mātes stāvokli. Jums var likties, tāpat ka visiem pārējiem "normāliem" cilvēldem, ka bēdas par tuva cilvēka nelaimi ir gluži normāla parādība. Taču ciešot jūs visefektīvākajā veida programmējat situācijas pasliktināšanos.

Otrkārt, jūs kā "normāla" transērfotāja atkal visiem spēkiem cenšaties "skatīties slaidu" un tādējādi piesaistāt līdzsvara spēku darbību, un arī tie visu tikai pasliktinās.

Ko tad īsti darīt? Izbeidziet ciest, izbeidziet censties kaut ko mainīt un atbrīvojiet situāciju, līdz spēsit nomierināties.

Kad būsit kaut cik nomierinājusies, katru dienu noteikti skatieties slaidu, kurā jūsu mātes stāvoklis ar katru dienu uzlabojas. Ja to darisit sistemātiski un mierīgi, nenomokot sevi ar ciešanām, tad tiešām sāksies uzlabošanās.

Esmu zaudējusi viengabalainības sajūtu un iekšējo prieku. Cenšos atcerēties, kā jutos agrāk, atgūt šo sajūtu, taču tas neizdodas. Galvā maļas daudz domu, bet nav nevienas pabeigtas idejas. Es nekrītu panikā, tomēr šis stāvoklis ir ļoti nepatīkams. Ko darīt šādā situācijā? Es zinu, ko gribu: pārliecību par sevi, dvēseles komfortu un prieku.

Nepieciešams izlabot realitāti - izvilkt savas pasaules slāni no miglainā mākoņa uz tīru variantu telpas apvidu. Kā to izdarīt?

Ir kāda vienkārša recepte, tāpat kā viss ģeniālais. Kad bērns raud, kā viņu nomierināt? Pierunāšana nelīdzēs. Vajag padarboties ar viņu, izrādīt rūpes, iejūtību, veltīt viņam uzmanību. Tad, lūk, kad jūtaties slikti, - jūsu dvēselē raud bērns. Parūpējieties par viņu. Lai gan daudzi no mums izskatās nopietni, solīdi cilvēld ar raksturu u.t.jpr., - būtībā visi mēs vēl aizvien esam bērni. "Pavizinieties ar karuseli", proti, pievērsieties tam, kas jums vislabāk patīk. Realitātes uzlabošanai nepieciešams speciāls pārtraukums, kura laikā gluži vienkārši atpūtieties un nedomājiet par problēmām. Sakiet pati sev: "Šodien es kopā ar savu pasauli eju pastaigāties." Šis pārtraukums ir to vērts, slānis taču jāattīra - no tā daudz kas atkarīgs. Nopērciet iemīļotāko kārumu: "Ēd, ēd, mans labais, atspirgsti." Visu dienu ziedojiet sev, savam priekam. Palutiniet sevi, gādīgi parūpējieties par miegu: "Guli, mans labais, tava pasaule par visu gādās."

Nākamajā dienā, ja papūlēsities ievērot apņemšanās koordinācijas principu, jūs sajutīsit, ka apkārtējā īstenība iegūst aizvien siltākas, mīlīgākas nokrāsas, - slānis izkļūst no mākoņu klātā apvidus.

MUZIBAS KLUSUMS

Manā dzīvē bija epizode, kas šķietami pilnīgi neatbilda Transērfinga idejām. Mūsu ģimenē aug trīs bērni, tāpēc bieži jāmazgā daudz drēbīšu. Kādu laiku man kalpoja liela pusautomātiskā veļas mazgājamā mašīna. Pēc tam pārdošanā parādījās automātiskās veļas mazgājamās mašīnas. Taču es varēju tikai pabrīnīties par cilvēkiem, kas par tām tērēja tik lielu naudu. Pirmkārt, mana mašīna arī tāpat mazgāja gluži normāli, tiesa gan, ūdeni vajadzēja ieliet pie katras operācijas. Un bieži vien gadījās tā, ka ūdens plūda pāri malai, kad biju izgājusi no virtuves un atstājusi šļūteni bez uzraudzības. Turklāt es biju pilnīgi pārliecināta, ka man nekad nebūs tik daudz naudas, lai to nopirktu! Toreiz šīs mašīnas maksāja no septiņiem līdz desmit tūkstošiem rubļu, bet mums bija atlicināti tikai trīs tūkstoši, turklāt šī nauda bija paredzēta citām vajadzībām. Un tad mana mašīna salūza, bet vīrs nespēja to salabot. Es vienreiz ar rokām izmazgāju visas ģimenes gultas veļu, otrreiz; biju tik nogurusi, ka mēs nolēmām iegādāties jaunu mašīnu. Rūpnīcā, kur mēs strādājām, bija veikals, un mums iedeva mašīnu par iekrātajiem trim tūkstošiem rubļu, pārējo atskaitīja no manas un vīra algas dažādos mēnešos pa diviem tūkstošiem rubļu. Kad mājās parādījās jaunā automātiskā veļas mazgājamā mašīna, es izmazgāju tajā veļu un sapratu, cik tā ir ērta un kāds atvieglojums man.

Es netiku vizualizējusi nekādu slaidu, naudas man nebija, es visu darīju tieši pretēji tam, ko lasu Jūsu grāmatās, taču savu mērķi sasniedzu. Kā to var izskaidrot?

Jūsu stāstītais nebūt nav pretrunā ar Transērfingu, bet gan to apstiprina. Šis piemērs labi parāda, kā prāts, domājot par mērķa sasniegšanas līdzekļiem, to noraida: "Mums nepietiks naudas. Iztiksim." Bet vai dvēsele nealka iegūt labu mašīnu? Lai gan prāts neieklausījās dvēseles vēlmēs, tā tomēr guva virsroku un saņēma savu rotaļlietiņu. Un vizualizācija nebūt nebija obligāti vajadzīga. Vai tiešām jūs domājat, ka vēlmju piepildīšanai noteikti nepieciešamas kādas manipulācijas vai rituāli? Pietiek ar dvēseles un prāta vienotību. Vienīgā problēma ir tā, ka prāts vai nu netic mērķa realitātei, vai arī izstrādā un aizstāv tikai savu plānu tā sasniegšanai, naivi uzskatīdams sevi par viszini. Un rezultāts ir tāds, ka cilvēks pats neļauj īstenoties savam mērķim.

Ja jūs nebūtu skaitījusi naudu, bet pārliecinājusi prātu, ka problēmas atrisināšanai nepieciešama tā piekrišana, viss būtu noticis daudz vienkāršāk. Kādā veidā? Tas nevienam nav zināms, ne jums, ne man. Un tas nemaz nav svarīgi. Ja prāts piekrīt iegūt rotaļlietu, ko lūdz dvēsele, un beidz domāt par līdzekļiem, - tie atrodas. Ja šādu vienošanos panākt neizdodas, jāizmanto slaidu tehnika, proti, cietoksnis jāieņem, to aplencot.

Kā redzat, man atkal un atkal nākas atkārtot vienu un to pašu domu, lai gan par to rakstīts gan grāmatā, gan vairākkārt skaidrots internetā. Maģijas noslēpums šeit ir ļoti vienkāršs - tas viegli atrodams un neslēpjas aiz dažādu brīnumainu rituālu izkārtnes. Taču cilvēks ar savu ikdienas pasaules uzskatu nekādi nevar aptvert šo vienkāršo patiesību, tāpēc arī rezultāts ir tāds, ka vēlmes nepiepildās un sapņi neīstenojas.

Uzmanības koncentrēšana materializē potenciālo iespēju, un variantu telpā to ir bezgalīgi daudz. Jūs iesakāt slīdēt "horizontāli" pa dzīves līnijām. Bet vai pastāv iespēja slīdēt pa "vertikāli", proti, pagātnē vai nākotnē?

Ja materiālās realizācijas ceļu variantu telpā aplūkojam kā kinolentes noskatīšanos, tad atgriezties iepriekšējos kadros nav iespējams, tāpēc ka tiek pārkāptas cēloņu un seku sakarības. Taču nokļūt pagātnē uz citas, neizmantotas kinolentes teorētiski ir iespējams. Kā to izdarīt praktiski, es nezinu. Runājot par nākotni, jūs varat materializēt to vai citu variantu ar vizualizācijas palīdzību. Neredzu jēgu fantazēt par citiem ceļojumiem laikā.

Vai ir iespējams kaut kā vizuāli kontrolēt, vai apņemšanās darbojas vai ne? Vai to var darīt tikai ar transakcijas palīdzību?

Transakcija ļauj saskatīt pašu pārvietošanos variantu telpā, kad mainās dekorāciju nokrāsas, liecinot par kaut kādu kustību. Šis fenomens sīki aplūkots grāmatā "Realitātes Transērfings". Nodaļā "Āboli iekrīt debesīs" aprakstīta vēl kāda visai interesanta parādība. Ja mērķa slaids tiek vizualizēts pietiekami intensīvi, pasaules individuālais slānis iziet caur variantu telpas tā sauktajām tranzīta zonām, un tad realitātē rodas lokālas perturbācijas - notiek kaut kas neordinārs. Spēcīgs domu enerģijas impulss ievērojami ietekmē realitāti, un tajā, tāpat kā ūdenī, "rodas apļi". Tā, piemēram, piepeši jums gadās redzēt neparasti daudz cilvēku ar divainu ārieni. Šādus efektus var novērot tīri vizuāli.

Tomēr gala iznākumā vienmēr ir svarīgāk redzēt nevis procesu, bet rezultātu. Taču, tā kā pasaules spogulis reaģē ar aizkavēšanos, "attēla izveidošanos" uzskatāmi novērot nav iespējams. Tikai sapnī notikumi attīstās loti strauji un izteiksmīgi, sekojot sapņotāja domu gaitai, viņa bažām un nojausmām. Īstenība, atšķirībā no sapņa, ir inerta kā sveķi. Var sacīt, ka realitāte ir tas pats sapnis, gan tikai par piecdesmit procentiem. Kāpēc?

Realitāte, precīzāk sakot, tas, ko mēs saprotam ar realitāti, ir duāla. Mūsu pasaulē visiem primārajiem, proti, neatvasi- nātajiem objektiem un īpašībām ir sava otrā puse: pozitīvais un negatīvais, baltais un melnais, fiziskais un metafizis- kais. Vispārinot var sacīt, ka duālās realitātes viena puse ir materiālā pasaule, bet otra puse - variantu telpa, kas atrodas ārpus mūsu uztveres.

Tieši šī duālā spoguļa otrā puse glabā sevī veselu mūžību - tur ir viss, kā materiālajā pasaulē nav, taču varētu būt. Mūsu priekšstatus par telpas un laika bezgalību ierobežo vienīgi pārredzams trajektorijas posms, kurā notiek materiālā realizācija potenciālo variantu telpā. Duālā spoguļa otrā pusē cilvēks dzīvo sapņos - tur nav nekā neiespējama. Turpretī šeit, šajā pusē, atrodas tikai tas, ko pieņemts uzskatīt par "patieso" īstenību. Taču cilvēkam, atzīstot, ka viņš spēj ietekmēt notikumus, - gan tur, gan šeit - viss ir tas pats sapnis. Atšķirība starp metafizisko un fizisko realitāti ir vienīgi pēdējās inertums. Virtuālās iespējas realizācijai nepieciešams laiks, kurā mūžība saglabā klusumu: šķiet, ka nekas nenotiek. Tāpēc cilvēks, kurš pieradis redzēt acumirklīgu reakciju uz savu darbību, secina, ka nekas arī neizdosies. Un sapnis turpinās nomodā - pamodies no sapņa, cilvēks joprojām atrodas apstākļu varā.

Kā pamosties nomoda sapnī? Lai to izdarītu, nepieciešams apzināties, ka spējat vadīt savu sapni. Ko nozīmē apzināties? Gluži vienkārši ieskaidrot savam prātam, ka tas ir iespējams. Jums nāksies samierināties ar to, ka nevarēsit saskatīt, kā darbojas apņemšanās. Rezultāts būs redzams pēc tam, taču tikai ar nosacījumu, ka jūs piekritīsit darboties uz labu laimi. Jāņem vērā materiālās īstenības inertums un nemainīgi jāfiksē uzmanība vienā virzienā pietiekami ilgu laiku. Kolumbs nebūtu sasniedzis Ameriku, ja nebūtu izturējis pārbaudījumu ar apkārtnes klusumu.

Mēs visi esam pieraduši, ka fizisko realitāti var ietekmēt tikai tieši, ar iekšējo apņemšanos, darbojoties savu ierobežoto spēju ietvaros. Taču, ja zinām, kā darbojas duālais spogulis, varam rīkoties citādi - metafizisko realitāti pārvērst materiālā formā ar ārējās apņemšanās palīdzību. Citiem vārdiem sakot, ar mērķtiecīgu domas enerģiju realizējot atbilstošo variantu telpas sektoru, var radīt to, kā pašreiz vēl nav.

Lai iedomāto materializētu, nepieciešams laiks un mērķtiecīga domas koncentrēšana. Vēlmes nepiepildās, un sapņi neīstenojas - realizējas vai nu domtēls, kas radies dvēseles un prāta vienotībā, vai nelokāma apņemšanās. Ja dvēsele tiecas uz mērķi, bet prāts šaubās par tā īstenošanas iespēju vai domā par mērķa sasniegšanas līdzekļiem, tēls dubultojas, tāpēc spogulī nekādi nevar izveidoties tā atainojums. Analoģiski notiek arī tad, ja "veselais saprāts" ir pieņēmis lēmumu, kas tam šķiet labi aprēķināts un pamatots, bet sirds tai pašā laikā ir nemierīga un smaga, tādēļ tēls atkal veidojas neskaidrs.

Lai panāktu dvēseles un prāta vienotību, jāmeklē Savs mērķis - taciņa, pa kuru ejot neradīsies pretruna starp sirds vēlmēm un dzīves reālijām. Kad cilvēks neiet pa savu taku, parasti rodas neatbilstība starp vēlmēm un iespējām tās īstenot. Atrast tieši savu ceļu ir ļoti sarežģīti, tomēr tas nenozīmē, ka cilvēks nevar gūt panākumus, ejot pa ceļu, kuru ir izvēlējies. Šādā gadījumā vēlmju īstenošanai nepieciešama nelokāma apņemšanās, proti, sistemātisks darbs ar mērķa slaidu. Jāsaprot tikai, ka apņemšanās ir nevis visu spēku sa- sprindzināšana, bet gan uzmanības koncentrēšana.

Variantu telpas sektora materializācija iespējama tikai tad, ja ilgstoši uz to iedarbojas šauri ievirzīta domu enerģija. Ja tūlīt pat realizētos jebkura prātā iešāvusies ideja, mūsu pasaulē valdītu pilnīgs haoss. Lai redzētu spogulī savu domu tēlu, nepieciešams kontrolēt savas uzmanības ievirzi, darboties nemitīgi - gluži vienkārši regulāri strādāt ar slaidu, un tas ir viss, kas vajadzīgs.

Sākumā būs jāsamierinās ar faktu, ka realitāte nemainās, taču tas nenozīmē, ka nekas nenotiek. Neaizmirstiet, ka duālajam spogulim ir palēnināta reakcija. Mazpamazām atspoguļojumā sāks parādīties tas, kas atbilst jūsu apņēmībai. Galvenais, atkārtoju vēlreiz, ir neatlaidīgi darboties, ievērojot koordinācijas principu. Iegaumējiet: ja jūs pasaulei paziņojat savu nelokāmo apņemšanos, agri vai vēlu durvis atveras - izveidojas apstākļi, kas ļauj īstenot iecerēto. Savukārt prāts pat nenojauš, ka šādas durvis pastāv, taču, kad tās atvērsies, prāts pārliecināsies: kas agrāk šķita nepiepildāms, tas izrādās pilnīgi reāls.

Vērojot aizvien jaunas apņemšanās darba izpausmes, prāts pamazām iegūst pārliecību par panākumiem, un tādējādi izzūd neatbilstība starp vēlmēm un iespējām, tēls fokusējas, un realitātes spogulī sāk rādīties saskatāmas ilgotā mērķa iezīmes. Solījuma "jūs visu saņemsit" īstenošanai ticība nav obligāta, nepieciešams tikai konkrēts sistemātisks darbs. Lai arī kas notiktu - var pat likties, ka viss izkūp kā dūmi, - jūsu uzmanībai jābūt koncentrētai uz mērķi. Kad redzēsit konkrētu virzību, arī ticība parādīsies. Taču līdz tam brīdim nāksies kādu laiku staigāt it kā "aizsietām acīm". Kā sacīts pasakā: atskatīsies… pieņemsim, ka par akmeni jau nu nepārvērtīsies, bet saņemt gan neko nesaņemsi - to var droši apgalvot. Kas spēs izturēt šo mūžības klusumu, kad nekas nenotiek un mērķis pie apvāršņa vēl aizvien neparādās, tas sasniegs savu Ameriku.

SAPŅA VARĀ

Jūs rakstāt, ka liktenis cilvēkam ir viens, bet variantu - ļoti daudz. Kas tad ir liktenis, ja tam daudz variantu? Ja varianti gluži vienkārši ir vienu un to pašu notikumu dažādas dekorācijas, kas tad tie par variantiem? Tad tās gluži vienkārši ir dažādas "čaulas" vai… nezinu, kādu vārdu izvēlēties. Galvenais scenārijs taču tik un tā paliek nemainīgs. Tā, piemēram, ja cilvēka liktenis ir visu mūžu pavadīt vienam, tad kādi gan šeit var būt varianti?

Uzskati par likteni parasti ir dažādi. Vieni domā, ka liktenis ir tā īpašnieka rokās. Citi tic, ka tas jau ir iepriekš noteikts. Vēl citi iet tālāk un uzskata, ka liktenis ir nolemtība, kas cilvēkam dota no augšas un ko nosaka viņa darbi iepriekšējās dzīvēs. Kurš viedoklis ir vistuvāk īstenībai?

Ikviens. Visi šie viedokļi ir pareizi un pat līdztiesīgi. Un vai tad var būt citādi pasaulē, kas ir spogulis? Jebkurš cilvēks, stāvot tā priekšā, saņem sava domu tēla apstiprinājumu. Nav jēgas spogulim jautāt, vai man lemts atainojumā ieraudzīt savu seju skumju vai priecīgu. No vienas puses, tur atspoguļojas tas, kas ir, no otras puses, - kādu vēlēšos sevi ieraudzīt, tāds arī būšu. Tāpēc jautājums par likteni ir izvēles jautājums: vai nu izvēlēties nolemto, vai dot priekšroku brīvam liktenim. Visu izšķir jūsu pārliecība - ko izvēlaties, to arī saņemat.

Ja cilvēks ir pārliecināts, ka liktenis ir nolemtība un no tā nevar izvairīties, tad patiešām realizēsies kāds iepriekš nolemts scenārijs. Variantu telpā, bez šaubām, pastāv atsevišķa straume, pa kuru virzīsies dzīves kuģītis, ja tas tiks atdots viļņu varā. "Nolemtais", ķepurodamies savā infantilismā, godbijīgi ceļ galvu pret debesīm, no kurienes kā čiekuri birst "likteņa triecieni": "Ak gaišredzības spēks! Ak likteņa roka!" Īstenībā nevis jau šūpulī nolemts, bet uz pieres rakstīts, ka tu, stulbeni, atrodies tikai neapzināta un visai nesakarīga sapņa varā, sapņa, kuram pats sevi esi nolēmis.

Šāda bezjēdzīga gara tumsība var pazudināt ne tikai atsevišķu cilvēku dzīvi, bet pat veselas civilizācijas. Jūs domājat, ka es pārspīlēju? Nebūt ne. Pietiek atcerēties, kā gāja bojā varenā inku impērija, ko attīstības ziņā var salīdzināt ar seno Romu. Kad spāņu iekarotāji, simt septiņdesmit (tikai!) cilvēki, izkāpa krastā, viņus sagaidīja četrdesmit tūkstoš vīru liela inku armija. Ieraudzījuši savā priekšā tādu milzīgu spēku, konkistadori šausmās sastinga, daudzi no viņiem pat burtiski pieslapināja bikses. Taču turpmāk notika kaut kas neiedomājams.

Izmisumā spāņi metās ar zobeniem virsū draudīgajiem indiāņu karavīriem, bet viņi pat neuzdrošinājās pacelt ieročus, lai aizstāvētos. Tajā dienā iekarsušie slepkavas saka- paja septiņus tūkstošus cilvēku. Spāņiem atļāva netraucēti iekļūt teritorijas vidienē un darīt visu, uz ko vien spējīga nežēlība un alkatība. Piecdesmit gados no septiņiem miljoniem tika iznīcināti pieci miljoni inku. Visus zelta mākslas izstrādājumus "civilizētie" barbari pārkausēja zelta stieņos. Tūkstošiem gadu attīstījusies kultūra tika pilnīgi sagrauta.

Kā tad tā? Kāpēc augsti attīstītā tauta lāva, lai to iznīcina saujiņa alkatīgu vandaļu? Tāpēc, ka šī tauta "pārāk daudz zināja". Labās astronomijas zināšanas viņi bija pārvērtuši jeb, pareizāk sakot, "izkropļojuši" par astroloģiju. Priesteri bija pareģojuši, ka pienāks diena, kad kaut kādi atnācēji sagraus inku impēriju. Un šī diena pienāca. Taču "izglītotie tumsoņi" bija tik pārliecināti par savām zināšanām, ka pat nedomāja pretoties un samierinājās ar neizbēgamo likteni. Viena no varenākajām Amerikas tautām viegli būtu varējusi iznīcināt visus šos mēra sajūtu zaudējušos laupītājus. Iekarotājiem taču nebija nekādu iespēju ātri piegādāt pa jūru vairākus tūkstošus vīru lielu armiju. Inkus pazudināja viņu ticība neatvairāmajai nākotnei. Ticība, lai būtu kāda būdama, nekad nav maldi - tā ir izvēle, kas realizējas. Viņi būtu varējuši izvēlēties brīvu, taču izvēlējās iepriekš nolemtu likteni. Žēl, vai nav tiesa?

Pietiek tikai cilvēkam saņemt likteņa vadību savās rokās - un apstākli tūlīt pat zaudē fatālas neizbēgamības īpašību. Kuģīti var ievirzīt uz jebkuru pusi prom no tā likteņa, kurš itin kā ir izlemts. Viss veidojas ļoti vienkārši: dzīve ir kā upe. Ja jūs airējat pats, tad varat izvēlēties virzienu, bet, ja gluži vienkārši ļaujaties straumei, tad esat spiests peldēt plūsmā, kurā atrodaties. Tā, piemēram, ja gribat karmu, - jums būs karma. Domājot, ka jūsu liktenis ir atkarigs no kādiem nepielūdzamiem apstākļiem vai kļūdām iepriekšējās dzīvēs, jūs tādējādi realizējat atbilstošu variantu. Tā ir jūsu griba, jūs taču esat Dieva bērns. Bet, ja nu vēlaties būt sava likteņa Noteicējs, tad arī tas ir jūsu varā. Duālais spogulis piekritīs visam. Viss atkarīgs no tā, vai protat ar to rīkoties.

Dodiet, lūdzu, padomu, ko darīt. Es nespeju noteikt savu mērķi.

Mērķi galu galā nosaka prāts. Prāts tam raksturīgajā manierē cenšas meklēt mērķi loģiskā ceļā. Tā ir kļūda. Prāta uzdevums ir nevis meklēt mērķi, bet to laikus pazīt. Dvēsele pati uzminēs mērķi, un jūs to sajutīsit. Tāpēc jādod dvēselei izvēles iespēja. Vispirms jāpaplašina savs redzesloks: jāaiziet tur, kur vēl neesat bijis, jāapskata tas, ko neesat redzējis, jāuztver jauna informācija - jāizraujas no ikdienības loka. Pēc tam vērīgi jāieklausās sirds balsī. Kad, saskaroties ar kādu informāciju, jutīsit, ka dvēsele iemirdzas priekā, bet prāts to labprāt un vispusīgi apsver, varat domāt, ka esat atradis īsto mērķi.

Mani vajā scenārijs, kas atkārtojas. Kad sāku komunicēties ar vīrieti, manī vispirms rodas "viegla emocionāla dzirk- stelīte", taču pēc tam tā pazūd, bet saglabājas vēlēšanās ar viņu draudzēties. Šajā brīdī vīrietis manī iemīlas, bet es jau esmu visu izlēmusi: viņš ir tikai draugs. Man tagad ir daudz draugu, taču šāda situācija sāk biedēt. Varbūt ar mani kaut kas nav tā, kā vajag, - es taču sapņoju par ilgstošām romantiskām attiecībām, par ģimeni. Man ir svarīgas prasības, bez kurām grūti pieņemt vīrieti kā partneri. Es augstu vērtēju atbildību, dāsnumu, optimismu, oriģinalitāti. Taču nezin kāpēc gadās vīrieši, kuros sāk izpausties tāds kā slinkums, bet man, gluži pretēji, gribas rosīties un darboties, lai mēs ar vīru būtu pāris, kas ar visiem draudzējas, visur piedalās… Bieži vien vīrieši darbā ir pašapmierināti, viņiem pietiek ar to, kas ir, bet mani tas uztrauc. Un tā es sāku justies kā draudzene, kā māsa, nevis kā mīļotā, sieviete. Kur atrast cilvēku, kas patīk dvēselei?

Ja cilvēkam ir spilgta individualitāte, kā tas ir jūsu gadījumā, viņam "līp klāt" cilvēld ar pretējām īpašībām. Ko nevēlies, to arī saņemsi. Tam ir divi iemesli.

Pirmais iemesls - līdzsvara spēku darbība. Ja jums ir nosliece cilvēkus vērtēt, salīdzinot ar sevi, rodas polarizācija, kas piesaista jums personas ar pretējām īpašībām, tāpat kā magnēts pievelk dzelzs skaidiņas. Kamēr jūs dzīvojat neatkarīgi no apkārtējiem: - "Tāda nu es esmu, un viss," - enerģētiskā aina netiek izkropļota. Tiklīdz jūs sākat salīdzināt sevi ar citiem: - "Es, lūk, kāda, bet viņi šādi tādi," - tā rodas nevienveidība, kas izraisa līdzsvara spēku vēju.

Otrs iemesls var būt uzmanības pievēršana ipašībām, kuras izraisa nepatiku. Viss ir gauži vienkārši: jūs stāvat pie spoguļa, kurā atainojas tas, uz ko koncentrēta jūsu uzmanība. Pavērojiet, vai, meklējot sev partneri, jūs parasti domājat par to, ko negribat, vai par to, ko gribat.

Ja uzmanību pievēršat galvenokārt partneru trūkumiem, kurus jūs nekādi nevarēsit pieņemt, spogulis tieši tādus jums piegādās aizvien vairāk. Nespējot saprast, kāpēc jums gadās tieši šādi cilvēki, jūs dusmojaties, tātad jūsu domas koncentrējas uz to, ko negribat. Spogulim ir pilnīgi vienalga, ko jūs jūtat, domājot par kaut ko, - tas gluži vienkārši ataino jūsu domu saturu - ne vairāk un ne mazāk.

Lai situāciju labotu, nepieciešams, pirmkārt, izpildīt Transērfinga likumu: "Atļaujiet sev būt pašam, un citiem - būt viņiem pašiem," otrkārt, - apzināti pārorientēt savu uzmanību uz tām Ipašībam, kuras jums cilvēkos patīk. Koncentrējieties uz to, ko jūs vēlaties saņemt. Pasaules spogulis parāda tieši to ainu, kam pievērsta jūsu uzmanība. Izkopiet ieradumu vērot, ieraudzīt, sameklēt cilvēkos to, kas jums vajadzīgs. Un jus redzesit, cik ātri sāks mainīties apkartejā pasaule.

Manī ir iemīlējies mans draugs. Es ļoti baidos zaudēt mūsu draudzību, turklāt tas var notikt gan tad, ja piekritīšu, gan tad, ja atteikšu. Taču tai pašā laikā precēties es negrasos. Stāvoklis ir ļoti pretrunīgs.

Šeit ir tā pati situācija. Jūs saņemat to, ko nevēlaties. Kāpēc? Tāpēc ka jūsu uzmanība piesaistīta tam, kas jums nav pieņemams un no kā cenšaties atbrīvoties. Gan draudzību zaudēt baidāties, gan mīlestību nevēlaties, gan precēties negrasāties - ar to ir nodarbinātas visas jūsu domas. Nākas atkārtot vēlreiz: pasaules spogulis parāda tieši to ainu, uz kuru koncentrēta jūsu uzmanība.

Ja cenšamies saglabāt apzinātību, var ievērot, lūk, ko: sākumā viss noris labi, taču kādā brīdī gadās tāds notikums, kas jums nepatīk. Kopš šā brīža jūsu uzmanība pārslēdzas uz nepatīkamo apstākli tieši tāpēc, ka tas jūs uztrauc, uzbudina, sadusmo, pārsteidz. Tiklīdz uzmanība ir nonākusi šo domu gūstā, jūs ieslīgstat sapnī. Sapnis pārņem jūs savā varā, velkot aiz neapmierinātības pavediena. Jūsu domas ir fiksētas noteiktā virzienā, un tajā pašā virziena sāk attīstīties notikumi. Tas ir visīstākais nomoda sapnis, tāpēc ka tas "atgadās" neatkarīgi no jūsu gribas. Jūs cenšaties ar gribu ietekmēt notiekošo, lai gan tā vietā vajadzētu kontrolēt savas uzmanības virzienu. Ļaujot domām vaļu, jūs nokļūstat noslēgtā lokā: nevēlaties to, ko saņemat, un saņemat to, ko nevēlaties.

Lai izkļūtu no šādas situācijas, nepieciešams pamosties sapnī: atgūties, apzināties, uz ko ieciklējusies jūsu uzmanība, un pārslēgt uzmanību uz to, ko vēlaties saņemt. Ja jums izdosies kādu laiku noturēt domu gaitu vajadzīgajā virzienā, loks atvērsies, un jūs atbrīvosities no sapņa, kas tur jūs savā gūstā, - realitāte mainīsies.

OPTIMISMA KOORDINĀCIJA

Tagad es praksē izmantoju to, kas izklāstīts grāmatā "Realitātes Transērfings". Nostrādā! Svārsti uzsāk dažādas intrigas, bet es to provokācijas uztveru ar Būdas smaidu - nekādas reakcijas. Jautājums: vai svārsti var pastiprināt savas provokācijas, lai izsistu cilvēku no līdzsvara, ja sīkas problēmas vairs neiedarbojas?

Problēmu lielums nav no svara - svārstiem nav apzinātas apņemšanās, un tie nevar neko "perināt" vai plānot, lai vairāk kaitētu, - tas iznāk gluži dabiski, tāpat kā jebkuriem parazītiem. Tikko cilvēks sāk nodarboties ar Transērfingu, viņa pasaule pārkārtojas, un tas savukārt izraisa seno problēmu saasināšanos. Galu galā viss nokārtosies. Vajag pietiekami ilgu laiku (vismaz mēnesi) praktizēt apņemšanās koordinācijas principu, lai tas kļūtu par ieradumu, tad pasaules slānis pamazām izlīdzināsies.

Nav viegla šī metodika, nepavisam nav viegla, toties iedarbīga…

Ak, cik sūrs ir mūsu liktenis! Šāda attieksme pret Transērfingu - kā pret "grūtu metodiku" - noteikti jāmaina. Pirmkārt, beidziet saukt to par metodiku - lai tas jums ir domāšanas veids, dzīvesveids. Otrkārt, ar savu Lēmēja gribu nosakiet, ka viss jums padodas viegli. Gluži vienkārši dzīvojiet viegli, un viss.

Jūs droši vien atbildēsit: viegli pateikt - dzīvojiet viegli! Piekrītu, šeit bez stereotipās un līdz kaklam apnikušās patiesības jābūt arī konkrētam skaidrojumam un norādījumam, kā darboties. No visām pusēm mūs ielenc visdažādākie neapstrīdamie postulāti, kuri, bieži lietojot, tā nopulēti, ka patiesība no tiem jau sen izmesta. Stereotipās patiesības ir līdzīgas sengrieķu kolonnām - tās ir nevainojamas, taču nederīgas.

Mani, piemēram, vienmēr iedzen strupceļā Kozmas Prut- kova aforisms: "Ja gribi būt laimīgs, tad esi tāds." Vai nav tiesa, ka šis apgalvojums līdzinās maskai, kurai viena puse ir balta, otra - melna? Kaut kas te nav kārtībā. Šķietami viss it kā būtu pareizi - nav ko iebilst. Taču kāda tam jēga? Kā es varu piespiest sevi būt optimistam, ja jūtos draņķīgi?

Un tomēr ir konkrēts veids, kā atdzīvināt šo pārakmeņojušos patiesību, - apņemšanās koordinācijas princips. Nevajag sevi padarīt par optimistu - vajag mainīt attieksmi pret situāciju. Starp citu, jūs un jūsu attieksme - tas nav viens un tas pats, tā ka nav nepieciešamības mainīt sevi. Negatīva reakcija uz nepatīkamu apstākli nav nekas cits kā reflekss, izveidojies ieradums, turklāt gandrīz vai viskaitīgākais no visiem ieradumiem.

Reflektorais negatīvisms ir austeres eksistences veids, neapzināts sapnis, kura gaitu jūs nevarat ietekmēt. Jūsu prāts ir pieradis nedomājot ļauties grūtsirdībai jebkura nepatīkama apstākļa dēļ, tāpēc dzīves līnija ikreiz nonāk negatīvajā atzarā, kur situācija ir vēl ļaunāka. Šāda negatīvo atzaru ķēdīte jūs aizved uz melno joslu.

Lai spētu kontrolēt visu notiekošo, nepieciešams apzināti vadīt savu attieksmi. Nevajag akli iegalvot sev, ka viss ir labi, ja istenibā viss ir slikti. Runa ir par to, ka nepieciešams pamosties, proti, apzināti paraudzīties uz situāciju un uz savu attieksmi pret to. Ir šāds sakāmvārds: "Palūkosies - nevar dzīvot, padomāsi - tomēr var." Tāpēc, sastopoties ar jebkādu negatīvu apstāldi, jāapstājas ceļu krustojumā, viss jāapsver un jāpārdomā.

Tas ir slikti? Jā, tas ir ļoti nelāgi, kas gan tur labs var būt. Taču, ja uzskatīšu, ka tas ir slikti, kas tad sekos? Būs vēl sliktāk. Vai man tas vajadzīgs? Nē. Tādā gadījumā es ar savu Lēmēja gribu pasludinu šos apstākļus par labvēlīgiem. Vai šādā rīcībā ir pozitīvs kodols? Noteikti. Pat ja nav, man par to nospļauties: galvenais ir tas, ka es rīkojos apzināti un neļauju sevi ievilkt negatīvajā atzarā.

Varat darīt ari tā: paņemt papīra lapu, izklāstīt uz tās nepatīkamās situācijas būtību un augšpusē lieliem burtiem uzrakstīt: "Piekrītu!" Nebūdams optimists, jūs saprotat, ka esat saskāries ar negatīviem apstākļiem, taču apzināti pasludināt tos par pozitīviem un kopš šā brīža pret tiem tā arī izturaties. Viss, tagad jūs patiesi kontrolējat notiekošo. Nevis jūs esat atkarigs no apstākļiem, bet tie pēc jūsu gribas kļūst jums izdevīgi. Lieta tā, ka jūs apzināti kontrolējat savu attieksmi, tātad pārvaldāt realitāti. Jūs esat pamodies sapnī.

Cik saprotu, iznāk tā, ka sliktas dzīves situācijas nemēdz būt, - gluži vienkārši jāļauj tām būt. Bet tagad es mazliet pārspīlēti vispārināšu. Tādējādi iznāk, ka, mitinoties būdā un pārtiekot no ēdiena paliekām, pastāvīgi jāiegalvo sev, ka viss ir pareizi, viss notiek, kā vajag, tāpēc ka esmu tā nolēmis, un nevajag censties kaut ko mainīt? Gluži vienkārši ļauties šādai situācijai un dusēt pasaulei uz rokām? Vai varbūt tomēr (ja vajadzību līmenis ir par visu to augstāks) censties izkļūt no bedres, rāpties uz augšu, neraugoties ne uz ko?

Nekādu pretrunu es šeit nesaskatu. Apņemšanās koordinācijas princips, ja jūs uzmanīgi esat lasījis grāmatu, aicina pozitīvi izturēties pret atsevišķu notikumu, kurš šķiet negatīvs. Turpretī samierināties ar dzīvesveidu, kurš neapmierina, - tas taču nozīmē sēdēt peļķē vai peldēt, ļaujoties viļņu varai, un tas nebūt nenozīmē apzinātu virzīšanos pa straumi. Šeit jūs nevis "pārspīlēti vispārināt", bet izraujat daļu domas no konteksta.

Un tomēr gribu noskaidrot: pieņemsim, ka atrodos grūtā dzīves situācijā, vēlos to uzlabot, bet tajā pašā laikā man jāizturas pozitīvi pret to, kas ir pašreizējā brīdī? Tad kāda jēga pēc kaut kā tiekties, ja man tāpat ir labi?

Jūs nevarēsit sevi piespiest būt apmierinātam ar to, kas nepatīk dvēselei. Var izlikties, taču tas neko nelīdzēs. Turklāt - kāpēc tas vajadzīgs? Jautājums ir pavisam cits. Pastāv divas realitātes: īstenība, ar kuru jūs neesat apmierināts, un potenciālā iespēja variantu telpā - gan nerealizēta, taču principā iespējama. Dzīvē jūs saņemsit to, uz ko būs fiksēta jūsu uzmanība.

Ja jūs esat apmierināts ar savu stāvokli, - viss tā ari būs: dzīvosit šajā realitātē. Ja esat neapmierināts, atkal būs tas pats. Patīk vai ne - tas nav svarīgi: ja jūs par to domājat, - tas būs kopā ar jums. Jūs saņemsit to īstenību, uz kuru koncentrētas jūsu domas. Jūs atrodaties vienā un tajā pašā sapnī līdz laikam, kamēr saglabājas fiksācija.

Lai izkļūtu no šīs realitātes, uzmanības fokuss jānovirza uz to īstenību, kuru vēlaties iegūt. Vajag nevis piespiest sevi iemīlēt tagadni, bet apzināti jāvērš savs skats uz nākotni. Domas atkal un atkal jāievirza uz ilgoto mērķi. Prātam laiku pa laikam vispusīgi jānovērtē situācija, kurā mērķis jau sasniegts. Mērķim pastāvīgi jābūt kontekstā ar pašreizējo realitāti, tā ainai jābūt fonā. Lai kur jūs atrastos, lai kas arī notiktu, nedrīkst aizmirst mērķi, tas aizvien jāatjauno atmiņā.

Ja jums tādējādi izdosies mērķa realitāti noturēt uzmanības fokusā, tad pašreizējā īstenība sāks pārveidoties burtiski acīm redzami, un jūs to sajutīsit. Iepriekšējā realitāte vairs neliksies tik drūma. Ievērojiet visas, pat vissīkākās pārmaiņas un turpiniet domas vērst uz mērķi. Ap jums sāks risināties neaptverami notikumi - jūs redzēsit, kā realitāte lēni, bet neatlaidīgi pagriežas atbilstoši tēlam, kuru jūs esat fiksējis savās domās.

Iznāk, ka pret visām nepatikšanām un "patikšanām" jāizturas pozitīvi un optimistiski? Šo principu savā dzīvē jau tāpat uzsver optimisti: viss, kas ar mani notiek, - viss ir uz labu, pat ja mašīna uzbrauca virsū vai no darba atlaida.

Optimisms ir rakstura īpašība, nosliece uz dzīvesprieka pilnu pasaules uztveri. Tomēr, lai arī jūs būtu kaut vai trīsreiz optimists, jums neizdosies gara možumu uzturēt jebkuros apstākļos, ja vien ar jūsu psihi viss ir kārtībā. Optimists gluži vienkārši cer, ka viss būs labi, taču dara to neapzināti, tāpēc ka tāda ir viņa daba. Bet, ja es esmu pesimists, ko man darīt? Vai tad mani var pārliecināt ar šo nodrāzto teicienu: "Viss būs labi"? Man ar to nepietiek. Kāpēc būs labi?

Es, piemēram, esmu pesimists. Un tas bojāja manu dzīvi līdz pat laikam, kad sāku apzināti pārvaldīt savu attieksmi pret īstenību. Ja gadās kādas nepatikšanas, es apzināti apgriežu tās ar kājām gaisā un pasludinu par "patikšanām". Un tas nostrādā par visiem simts procentiem - galarezultātā viss veidojas labvēlīgi. Es vadu savu realitāti, nevis tā mani. Jūs domājat, ka esmu kļuvis cits cilvēks? Nebūt ne - esmu mainījis savu attieksmi, turklāt paliekot tas pats agrākais pesimists.

vakcīna pret māņticību

Tā kā pēc dabas esmu skeptiķis, tad visu Jūsu uzrakstīto pārbaudu praksē. Man par lielu izbrīnu gandrīz viss nostrādā ("gandrīz" tāpēc, ka līdz visam vēl neesmu ticis). Tagad es jau esmu samierinājies ar to, ka nevaru izskaidrot, KĀ tas darbojas, bet tas jau nav svarīgi, galvenais ir tas, ka redzami rezultāti. Tagad par jautājuma būtību. Parasti man viss izdodas tā, kā es vēlos (ja nešaubos), bet līdz laikam, kad to pastāstu (palielos) citam. Pēc tam kādu laiku realitāte vairs nav tāda, kāda bija agrāk, tiesa gan, drīz viss izlabojas. Konkrēti: es braucu ar mašīnu, īpaši nerūpējoties par atļautā ātruma ievērošanu. Ceļu satiksmes drošības inspektori bieži gadās uz ceļa, taču… allaž aptur citus, tikai ne mani. Es parasti arī nešaubos, ka mani neapturēs. Tomēr reiz es par to pastāstīju citam cilvēkam. Tūlīt pēc tam mani apturēja divas reizes. Nākamajā dienā atkal apturēja. Jautājums: vai tā ir nejauša sagadīšanās (palielījos - apturēja), varbūt tam ir izskaidrojums Transērfinga ietvaros?

Sakritība nav nejauša. Brīdī, kad jūs kādam palielāties ar to, ko esat sasniedzis vai gatavojaties sasniegt, jūsu zemapziņā pazib tik tikko jaušamas šaubas: ka tik nenoskauž. Šādas vieglas bažas pastāv vienmēr un visiem, pat ja cilvēks netic zīmēm. Sociums rada stereotipus, kuri tā vai citādi "iespiežas" zemapziņā. Tādas parunas kā "Nesaki hop, kamēr neesi pārlēcis", kā arī ieradums pārspļaut pār kreiso plecu un piesist pie koka veido stereotips, priekšstats, ka veiksmi var aizbaidīt, ja skali pauž savu prieku vai apmierinājumu.

Varētu šķist, ka māņticībai nav nekāda reāla pamata. Bet kāpēc tā "nostrādā"? Skaļi izteikti vārdi taču nav nekas vairāk kā gaisa vibrācija. Domām, kas veido šo vārdu būtību, arī nav nekāda spēka, jo tās rada galvenokārt tikai prāts.

Spēks ir tām acumirklīgajām bažām, kad dvēsele un prāts tik tikko saskaras vienotībā: un ja nu piepeši… noskauž. Šīs vieglās saskarsmes pilnīgi pietiek, lai iedarbinātu ārējās apņemšanās mehānismu - varenu spēku, kas var būtiski ietekmēt realitāti. No zemapziņas bažām atbrīvoties ir ļoti grūti, tāpēc vienīgais, ko var ieteikt, ir - nekad iepriekš nelielieties ar to, ko vēl neesat sasniedzis, kā ari ar to, kas jums jau ir, bet ko varat zaudēt.

Pēdējā eksāmenā dabūju "četrinieku". Gatavojos daudz, taču gadījās, "kā vienmēr", neveiksmīga biļete - šo materiālu mācoties biju palaidis garām. Atbildēju diezgan slikti, tomēr pasniedzējs "izvilka", jo labi izturējās pret mani, turklāt es biju kārtīgi apmeklējis nodarbības. Kopš decembra vidus varbūt nevis pusstundu, bet minūtes desmit ik dienas es strādāju ar slaidu. Iztēlojos, ka eju no pēdējā eksāmena un pirms nodošanas dekanātā ieskatos ieskaišu grāmatiņā, bet tur - vieni piecinieki. Iznāk, ka slikti iedarbojās vai arī es kaut ko palaidu garām?

Jāapzinās, ka realitāti pēc savas vēlēšanās tikai ar domas spēku nav iespējams izmainīt, gūstot simtprocentīgus panākumus. īpaši tas attiecas uz tūlītējiem mērķiem. Ilgākā laikā sasniedzamie mērķi ir reālāk īstenojami, tāpēc ka materiālā realizācija ir inerta un vēlamā īstenošanai vajadzīgs laiks, kura ilgums nav zināms.

Iedomājieties, ka esmu jums pasniedzis instrumentu - āmuru naglu iedzīšanai. Bet jūs sakāt, ka tas nekur neder, tāpēc ka dažkārt trāpa jums pa pirkstiem. Mēs taču šeit nespēlējam brīnumdarus. Transērfings jau tā darbojas pārsteidzoši efektīvi. Ko jūs vēl gribat?

Izpratis Transērfinga principu fundamentalitāti, es pirmo reizi izjutu savu traģisko vientulību. Man burtiski nav vairs ar ko komunicēties. Esmu sapratis, cik dziļi stereotipu un maldu muklājā iestiguši cilvēki, ar kuriem kopā man bija interesanti vai vismaz labi. Man tagad grūti ar viņiem sarunāties, burtiski nav par ko runāt. Šā paša iemesla dēļ ir pasliktinājušās arī manas attiecības ar ģimeni. To pūliņu, ko esmu veltījis viņu izglītošanai, būtu pieticis dārzu pilsētas uzcelšanai, kā rakstīja Majakovskis. Esmu nokļuvis situācijā, kas, manuprāt, atgādina tāda cilvēka stāvokli, kurš izmests uz vientuļas salas: pats sev saimnieks, par visiem gudrāks, cik vien tālu skatiens spēj aptvert, bet kāda tam jēga… Nu, pieņemsim, ka ne jau gudrāks, lepnība ir grēks, taču ļoti daudzi cilvēki, kurus es pazīstu, ir izlasījuši Jūsu grāmatas, un visi tās noraidīja, izņemot mani. Jo vairāk cilvēks ir izpratis, jo stiprāk jūt savu vientulību. Un kā Jūs jūtaties? Vai ir mainījušās attiecības ar cilvēkiem, it īpaši ar radiniekiem un draugiem?

Atmetiet šo neauglīgo ideju - modināt gulošos. Varbūt viņi tieši grib gulēt. Cilvēki, kurus es pazīstu, piemēram, ir loti tālu no Transērfinga. Daudzi pat nenojauš, kas es īstenībā esmu. Taisnību sakot, es patiešām neesmu nekas. Taču tas mani nemaz nenomāc. Un arī jums iesaku turpināt parasto cilvēka dzīvi. Jūsu priekšrocība ir tā, ka esat pamodies nomoda sapnī un tagad spējat pārvaldīt savu realitāti. Ja citi to nevēlas vai, pareizāk sakot, netic, ka tas ir iespējams, jums diezin vai izdosies viņus pārliecināt par pretējo.

Un tomēr; kas Jūs esat? Gribētos uzzināt par Jums kaut ko vairāk.

Kā es jau sacīju, man ir pāri četrdesmit. Līdz Savienības sabrukumam nodarbojos ar pētījumiem kvantu fizikā, pēc tam - ar datortehnoloģijām, tagad - ar grāmatām. Dzīvoju Krievijā. Pēc tautības esmu krievs, ja gribat precīzāk, - par ceturtdaļu igaunis. Pārējam nav nekādas nozīmes, starp citu, tāpat kā visam teiktajam.

Es, bez šaubām, saprotu, ka tas ir atkarīgs no vajadzību līmeņa un no mērķiem, taču vai Jūs tā gluži vienkārši eksperimenta dēļ (Transērfingu taču Jūs noteikti pārvaldāt labāk par visiem) neesat mēģinājis izdarīt kaut ko ārkārtēju? Piemēram, likt pacelties gaisā lidmašīnai ar izslēgtiem dzinējiem vai laimēt solīdu summu loterijā.

Vēršoties pie manis ar šādu jautājumu, jūs, šķiet, kļūdaini uzskatāt mani par Mesiju, Pravieti vai par kādu Smaragda pilsētas Burvi. Saprotu. Tā vien gribas pieprasīt: "Parādi mums brīnumu, tad arī noticēsim!"

Ja es būtu reliģijas sludinātājs vai kādas sektas adepts, jautājums būtu bijis gluži likumsakarīgs. Šādās aprindās mēdz but tā, ka līderim jāapstiprina savs pārākums un varenība, nodemonstrējot kādu brīnumu. Tad visi teiks: "Oho!" un pazemīgi sekos viņam, pilni bijības un ticības.

Reliģijām un sektām kā klasiskiem svārstiem vajadzīga piekritēju bezierunu paklausība. (Šeit jāpiebilst, ka es strikti nodalu jēdzienus Dievs un reliģiskie svārsti, kas uzstājas it kā Viņa vārdā. Sīkāk par to stāstīts nodaļā "Āboli iekrīt debesīs".) Nepieciešams svārsta pastāvēšanas nosacījums ir vienotība - kopēja uzticiba vienai idejai. Tā kā ticēt vienmēr nākas kaut kam netaustāmam un neredzamam, kaut kam tādam, kas neizpaužas tiešā veidā, tad arī ticības nostiprināšanai nākas demonstrēt kaut ko brīnumainu un neizprotamu.

Transērfings šajā ziņā ir pilnīgs pretstats reliģijām un sektām. Tas nav kanonu kopums, kas prasa pielūgsmi un sekošanu vienai kopīgai idejai, Transērfings ir senas Zināšanas, kas pastāvējušas vienmēr un nodotas no paaudzes uz paaudzi dažādās interpretācijās. Šo Zināšanu pamatā ir atziņa, ka ikvienam ir un ir jābūt savai idejai un ikviens spēj radīt savu brīnumu, ja vien vēlas.

Ja arī Transērfingu var nosaukt par svārstu, tad tas ir ļoti savdabīgs svārsts: tas necenšas "sadzīt visus kopējā ierindā", bet aicina ikvienu iet pašam savu unikālo ceļu. Vienīgais apvienojošais faktors šeit ir šo Zināšanu izplatīšana, nekas vairāk.

Kas attiecas uz burvestībām - to nav, ir tikai konkrēts un gluži labi izskaidrojams apņemšanās darbs. Par maģiju pieņemts uzskatīt to, kas neiekļaujas veselā saprāta ietvaros. Transērfings paver maģijas noslēpumainības plīvuru un izskaidro, kā tā darbojas. Ikviens to spēj. Tikai bez lētiem trikiem. Mēs nodarbojamies ar reālām lietām. Realitāte ir pārvaldāma, taču tā ir inerta, tāpēc viss nenotiek tik ātri kā iluzionista rokās.

Ievērojot visu sacīto, man nav nekādas vajadzības demonstrēt brīnumus, lai nostiprinātu ticību. Transērfingam nav vajadzīga ticība, pielūgsme vai stingra sekošana kādai idejai. Katrs cilvēks var radīt sev savu brīnumu un pārbaudīt pats. Kurš ir pārbaudījis un redzējis savām acīm, tam nav vajadzīgi citi apstiprinājumi. Varat to nosaukt par maģiju, ja gribat, taču viss ir reāls.

Runājot par paša panākumiem, varu vienīgi konstatēt, ka Transērfings darbojas nevainojami. Taču afišēt savu personīgo dzīvi es negribu, tāpēc ka tad tā vairs nebūs personīgā dzīve. Plaša popularitāte pavēršas pret tevi pašu, ja tu padodies vilinājumam un uzkāp uz pjedestāla visu aplūkošanai. Dažām tautām, piemēram, Amerikas indiāņiem, ir šāds ticējums: ja kāds ir uzzīmējis tavu portretu (nofotografējis tevi), tad viņš ir nozadzis daļu tavas dvēseles. Protams, tā ir tikai māņticība, taču nav radusies tukšā vietā. Sava radošā darba produktu izplatīt var; tiražēt personību - nekad.

KONTRASTA LIKUMSAKARĪBA

Kad man bija sešpadsmit gadu, es šausmīgi strīdējos ar visiem, kas gribēja dzīvot Maskavā. Man šī pilsēta nepatika, es uzskatīju, ka tā radīta tūristiem, nevis dzīvošanai. Un rezultāts ir tāds, ka es dzīvoju Maskavā. Deviņpadsmit gadu vecumā strīdējos ar visiem, kas teica, ka "visi vīrieši ir nelieši", sargājot un aizstāvot savu izredzēto, - kāds ir rezultāts, to droši vien nojaušat paši. Tiklīdz notvēru sevi pie domas, ka nepieņemšu (gluži vienkārši neieredzu) kaut ko, - tas parādījās manā dzīvē. Līdz divdesmit divu gadu vecumam uz bērniem skatījos kā uz kaut kādu pārpratumu, man šķita nepieņemami, ka var "viņus gribēt". Un pēc gada dzemdēju dēlu, turklāt ilgotu un gaidītu. Pēc tam sāku neieredzēt vīriešus, karsti nosolījos nekad neprecēties un, vēl jo vairāk, nedzemdēt bērnus. Rezultātā no otrā vīra atkal piedzima dēls (gan pirmajā, gan otrajā reizē vēlējos meitu).

Tikai tad, kad izlasīju Jūsu grāmatas, sapratu, ka viss notiek pēc programmas "jūs saņemsit to, ko nevēlaties", - agrāk gluži vienkārši uzskatīju sevi par neveiksminieci, kaut gan visur biju pirmā. Un tad es nodomāju: ja nu nākotnes slaidi, kurus es uzzīmēju kā mērķi, nez vai īstenosies, varbūt labāk domāt par to, ko nevēlos? Vai varbūt tā būs samākslota apņemšanās? Tā, piemēram, negribu kļūt ļoti bagāta, nevēlos greznas mašīnas, milzīgas mājas, nemaz nerunājot par salam, jahtām un citam materialajam pārmērībām. Es to patiešām negribu.

Diezin vai jums izdosies piespiest sevi negribēt to, ko īstenībā dedzīgi vēlaties, vai nodarbināt domas ar to, pret ko esat vienaldzīga. Pasaules spoguli ar izlikšanos nevar apmānīt - tajā atainojas viss, kas nodarbina dvēseli un prātu. Ja dvēsele un prāts ir vienoti, skaidrs tēls ātri īstenojas; ja tiem nav vienprātības, aina dubultojas, tāpēc realitātē nekas noteikts neiznāk.

Dvēseles un prāta vienotībai ir kāda raksturīga pazīme - to vienmēr pavada dedzīga jūtu izpausme. Dažkārt tā var būt sajūsma, bet, tā kā cilvēkiem parasti ir nosliece uz negatīvismu, šīs jūtas var izpausties kā satraukums, pretīgums, aizvainojums, sašutums, dusmas. Spogulim ir vienalga, kurp virzīta attieksme - uz pieņemšanas vai nepieņemšanas pusi, tas gluži vienkārši konstatēj domu saturu.

Gaviles un sajūsma parasti ir īslaicīga, turpretī nomāktība un pretīgums var būt pastāvīgi cilvēka pavadoņi, tāpēc ka tos nosaka apkārtējā īstenība. Kad jūs kaut ko dedzīgi nevēlaties, dvēsele un prāts ir pilnīgi solidāri. Jūsu domās veidojas skaidrs tēls, kuru duālais spogulis bezkaislīgi pārvērš realitātē. Tieši tāpēc jūs saņemat to, ko nevēlaties.

Taču, kad jūs sakāt, ka negribat iegādādes jahtu, tas nenozīmē, ka jūs jahtu neieredzat, - jums tā gluži vienkārši nav vajadzīga. Tieši tāpat jūs nedomājat par dzīvi nožēlojamā būdiņā - nevēlaties, bet arī nebaidāties, ka tur nokļūsit. Jūsu domas nenodarbina tas, pret ko esat vienaldzīga. Galvā nav noteiktu domu, nav orientācijas, tāpēc aina veidojas amorfa, izplūdusi - jūsu tēla izpausme ir neskaidra. Tiklīdz jūs sākat baidīties un neieredzēt, dvēsele un prāts saplūst vienotībā, tāpēc domu tēls iegūst skaidrus apveidus.

Dvēseles un prāta vienotību radīt un uzturēt mākslīgi nav iespējams, tāpat kā nevar patvaļīgi ilgi saglabāt sajūsmu. Var tikai censties to darīt. Vislabākais veids, kā panākt dvēseles un prāta vienotību, ir dzīvot saskaņā ar savu kredo un virzīties pretī Savam mērķim. Jo labāk fokusēts dvēseles un prāta tēls, jo ātrāk tas tiks realizēts. Ja nu tas pagaidām neizdodas, tos pašus rezultātus var panākt ar ilgu aplenkumu - darbojoties ar nemainīgu neatlaidību.

Ikreiz, kad jūsu uzmanību pārņem tas, ko nevēlaties, apzināti pārslēdzieties uz to, ko gribētu iegūt. Tas ir kā lukturītis jūsu rokās: vai nu jūs bezpalīdzīgi mētājaties uz visām pusēm, bailīgi izgaismojot tumšos stūrus, vai pavēršat gaismas staru uz priekšu un droši dodaties uz mērķi, lai kas notiktu visapkārt.

Bieži gadās tā: ja kāda darba sākums ir labs, tad rezultāts izrādās slikts, un otrādi, lai gan ne vienmēr. Vai var šo likumsakarību izmantot vai kaut kā to labot?

Esmu ievērojusi, ka dzīvē man daudz kas iznāk ne tā, kā esmu plānojusi, bet drīzāk gluži pretēji. No Transērfinga viedokļa tas ir izskaidrojams - bija pārāk augsts svarīguma potenciāls. Pēc tam es ievēroju interesantu likumsakarību. Ja tīšuprāt domāju, ka situācijai jāveidojas slikti, īstenībā viss izdodas labi! Un tagad, lai izvairītos no nepatīkama rezultāta, es speciāli izdomāju pēc iespējas vairāk negatīvu variantu, un viss beidzas veiksmīgi. Kāpēc tā notiek?

Te nevar izsecināt noteiktu likumu. Gadās tā: viss sākas brīnišķīgi, bet beidzas ļoti slikti. Taču gadās arī otrādi: sākums bija baismigs, bet galarezultātā viss iznāca patiešām lieliski. Katram tas notiek atšķirīgi, un ikviens ievēro sev raksturīgo. Pamanīt liek kontrasts: tika gaidīts viens, bet iznāca kas cits. Cilvēki ļoti bieži nepievērš uzmanību tam, ka viņu izsecinātais likums tiek pārkāpts, ja pārējie apstākļi nav īpaši svarīgi. Izņēmumu nav mazāk kā apstiprinājumu, cilvēki tos gluži vienkārši neatceras. Atmiņā parasti saglabājas tie gadījumi, kuri bijuši svarīgāld. Tieši svarīgums rada kontrasta likumsakarību.

Kad notikumam vai apstāklim tiek piešķirta liela nozīme, rodas pārmēra potenciāls. Cilvēks ļoti vēlas, lai viss izdotos, un tajā pašā laikā baidās, ka nekas neiznāks. Bažas var būt pat neapzinātas, taču ne mazāk nozīmīgas, tāpēc ka tās nāk no dvēseles. Tieši šis vēlmju, satraukuma un pārāk augsta novērtējuma sajaukums rada līdzsvara spēku vēju, jo šie spēki cenšas izlīdzināt stāvokli. Bet rezultāts ir tieši pretējs gaidītajam: sākuma situācija rācjlās drūmās krāsās, taču pēc tam viss izdodas daudz vienkāršāk un vieglāk - vai otrādi.

Vai tas nozīmē, ka, apzināti sabiezinot krāsas, viss beigsies labi? Nebūt ne. Vēl vairāk - tā nevajag darīt. Pirmkārt, jums neizdosies mākslīgi radīt pārmēra potenciālu. Citiem vārdiem sakot, jūs nevarēsit sevi pa īstam "iebiedēt". Prāts var izlikties, taču dvēsele nenoticēs. Otrkārt, veidojot drūmas ainas, jūs radāt negatīvu tēlu, kurš tomēr vairāk vai mazāk atainosies pasaules spogulī. Kāpēc gan programmēt negatīvu realitāti?

Ja, apzināti iztēlojoties sliktākos variantus, jūs esat ievērojusi, ka "izlikšanās" dod labus rezultātus, tad tas notiek nevis pateicoties, bet gan pretēji jūsu pūlēm. Jūsu rotaļā- šanās bažas nemazina - pats sevi nepiemānisi. Jebkurā gadījumā, pat neatkarīgi no spēles, jūs paslepus cerat uz veiksmīgu rezultātu, ja jau tagad ir tik slikti un baismīgi, - un tas tik tiešām ir pozitīvs faktors, tāpēc ka nāk no dvēseles. Taču, atkārtoju vēlreiz, rotalāšanās ar negatīvo var vienīgi kaitēt.

Rodas jautājums: ja kontrasta likumsakarību rada cerības, kuru pamatā ir paaugstināts nozīmīgums, tad kā jāattīstās notikumiem "tīrā veidā"? Pieņemsim, ka šoreiz kaut kas sākas labi vai, gluži pretēji, slikti, ko tad var gaidīt, ja vēl nav zināms, kā pret to izturēties?

Ar lielu ticamību var apgalvot, ka beigas pēc sava rakstura būs tādas pašas kā sākums. Šeit neatsveramu palīdzību var sniegt gluži vienkāršs princips - virzīšanās pa variantu straumi. Dzīvē mums ik uz soļa nākas kaut ko uzsākt - ini- ciēt kādu procesu: vai nu tas ir kāds jauns pasākums, vai kādas vajadzīgas lietas, darba, partnera, risinājuma meklējumi. Ikreiz, sperot pirmo soli izraudzītajā virzienā, jūs ieejat pa durvīm. Šajā brīdī, kamēr vēl neesat tālu ticis, jūs pārdomājat: vai esmu pareizi izvēlējies durvis vai varbūt jāiet pavisam kaut kur citur?

Ja kopš paša sākuma viss veicas labi, var cerēt, ka tā turpināsies, kaut gan garantiju nav nekādu. Ar garantijām var rēķināties tikai pretējā gadījumā. Ja durvis veras ar pūlēm un pa tām nākas iespraukties, var droši griezties atpakaļ un meklēt citas. Variantu straume vienmēr plūst pa mazākās pretestības ceļu, un šis ceļš ir optimālais. Tas nenozīmē, ka, iespraucies pa svešām durvīm, jūs nespēsit aiziet līdz galam. Taču nav šaubu par vienu - tur jūs gaida ļoti daudz problēmu un grūtību. Tāpēc labāk ir cieši apņemties: ja durvis veras ar lielām grūtībām, jāmeklē citas.

Aplūkosim piemērus. Pieņemsim, jums šķiet, ka vajadzīgo lietu atradīsit tieši šajā veikalā, taču dažādu iemeslu dēļ tas izrādās nepieejams: te līdz veikalam grūti nokļūt, te tas ir slēgts. Prāts neatlaidīgi skandina: es zinu, man vajadzīga šī lieta, un es to atradīšu tieši šeit. Droši vien jums būs jāpārliecinās, ka vajadzīgo lietu atradīsit pavisam ne tajā vietā, kur domājat.

Cita situācija - jūs meklējat darbu. Vienā kompānijā jūs gaida ļoti sarežģīta testēšana, pārrunu laikā pret jums izturas stingri un izvirza augstas prasības. Citā vietā viss noris viegli un gludi. Ko izvēlas prāts? Tas ir pieradis iekarot virsotnes un augstu vērtē to, ko panācis ar grūtībām. Prāta izvēle ir nepārprotama. Bet kas būs turpmāk? Saspringts darbs - katrā ziņā, materiālais izdevīgums - diezin vai.

Vai nu jūs atrisināt problēmu, vai ķeraties pie sarežģīta darba. Pretēji iesīkstējušam stereotipam pamēģiniet vispirms rīkoties, pēc tam domāt. Prāts tiecas meldēt sarežģītus risinājumus un izvēlēties grūtus ceļus. Prāta iemīļota metode ir radīt un pēc tam pārvarēt šķēršļus - prāts ir "smagu kļūdu tēvs". Lai ko tas arī izdomātu, jūs vienmēr dariet visu tā, kā ir vienkāršāk. Redzēsit - rats pats sāks griezties.

Tagad jūs esat saticies ar cilvēku un domājat, vai viņš būs jums piemērots turpmākām attiecībām. Ja kopš paša sākuma rodas kādas nesaskaņas, grūtības, domstarpības, - varat būt drošs: neko labu šādas attiecības nesola. Lai kā prāts slavētu partnera labās īpašības, lai kādus argumentus minētu viņam par labu, - jo vairāk tas pūlas pārliecināt pats sevi, ka "šis ir īstais cilvēks", jo lielāka iespēja, ka jums pēc tam nāksies nožēlot. Neticiet argumentiem - ticiet faktiem. Nepa- ļaujieties uz prāta secinājumiem - sekojiet variantu straumei.

MĒRĶIS UN TIESĪBAS

Kā Jūs domājat: kas cilvēku sagaida pēc nāves? Cik saprotu, fiziskais ķermenis iet bojā, bet dvēsele ir mūžiga. Tātad dvēsele, atgriežoties energoinformativajā laukā jau bez apziņas, saplūst ar to, un cilvēka individualitāte it kā beidz pastāvēt, bet turpmākajos iemiesojumos dvēselei būs cits ķermenis un cita apziņa? Bet kas notiek ar manu apziņu, ar kuru es dzīvoju, vai tad iznāk, ka tas viss velti? Nevar taču Radītājs, kas devis man dzīvību un apziņu, pēc tam to visu atņemt, neatstājot neko vietā. īsi sakot, bija cilvēks, izpildīja savu funkciju un kļuva nevajadzīgs? Kaut kā drūmi izklausās.

Ja atmetam dažādu reliģisko virzienu dogmatiskos priekšstatus un gluži vienkārši ielūkojamies acis faktiem, tad neapšaubāms būs tikai viens: dvēsele patiešām piedzīvo pārdzimšanu virkni, nodzīvojot daudzas dzīves dažādos ķermeņos. Skaidru pierādījumu par Dieva esamību līdz šim laikam nav, bet par dvēseli - cik vien tīk. Ir tūkstošiem liecību par to, ka cilvēki nejauši atcerējušies savas iepriekšējās dzīves. Apšaubīt šādu atmiņu ticamību nav iespējams, tāpēc ka fakti ir stūrgalvīgi. Kad cilvēks piepeši sāk runāt kādā senā valodā, kura mūsdienās netiek lietota, vai sniedz tādas vēsturiskas un ģeogrāfiskas ziņas, kuras viņš principā nevarēja zināt, - kādi vēl vajadzīgi pierādījumi?

Lai gan ortodoksālo zinātni ari šie argumenti nepārliecina - tā vienmēr noraida visu, ko nespēj izskaidrot, - tā ir vienkāršāk. Ja zinātnieki varētu izsekot dvēseles ceļam oscilogrāfa ekrānā, tad viņi piekristu.

Tādi jautājumi kā, piemēram, "kāpēc" un "kādā nolūkā", jāuzdod augstākām instancēm. To precīzi zina tikai Dievs viens pats. Transērfings uz šiem jautājumiem atbild šādi. Dzīves mērķis ir kalpošana Dievam. Kalpot nozīmē nevis pielūgt, bet radīt kopā ar Viņu. Dievs pārvalda pasauli ar visa tajā pastāvošā palīdzību. Viņam nav cita pastāvēšanas veida, tikai dzīvība - visā tās izpausmju daudzveidībā. Varbūt tieši tāpēc nekādi nevar atrast apstiprinājumu Viņa esamībai, jo Viņš dzīvo visā: zālītē, ziediņā, tauriņā, pašā cilvēkā? Dzīve ir Dieva sapnis. Reinkarnācija ir sava veida pāreja no viena sapņa citā. Visām būtnēm ir viens mērķis - dzīvot, tātad savu iespēju robežās rīkoties ar šo realitāti. Realitātes pārvaldīšana ir gan mērķis, gan spēja, gan tiesības. Ja jūs izmantojat šīs tiesības, - jūs realizējat Dieva gribu un dzīvojat pilnvērtīgu dzīvi, ja ne, - jums taču pašam ir sliktāk. Šo secinājumu detalizēts pamatojums sniegts grāmatas "Realitātes Transērfings" nodaļā "Āboli iekrīt debesīs".

Taču, ja šīs atbildes neapmierina, jūs gluži vienkārši varat pajautāt pats sev, tāpēc ka daļiņa no Dieva ir katrā no mums. Ne es, ne baznīcas kalps, neviens cits nevar būt starpnieks starp jums un Dievu. Vienīgi jūs pats, vēršoties pie sevis, saņemsit atbildes uz visiem jautājumiem.

Šāda atbilde var radit neuzticību: "Kā tad tā?! Ka es varu zināt?" Jūs droši vien vai nu vēl neesat mēģinājis to darīt, vai arī neuzticaties savas sirds balsij, citādi nebūtu jautājis. Viss ir ļoti vienkārši. Ja jūs esat nodomājis atbildes meklēt svešās grāmatās, jūs gaida bezgalīgs ceļojums, kas ved uz nekurieni. Pirmkārt, jums nekad neizdosies izlasīt visu, kas nepieciešams, otrkārt, dažādos avotos jūs atradīsit atšķirīgus skaidrojumus, tāpēc nonāksit vēl lielākās pretrunās. Labāk izlasīt dažas grāmatas, kuras jums (tieši jums!) šķiet galvenās, bet pēc tam piešķirt sev tiesības pašam atrast un sniegt atbildes. Viss atkarīgs no tā, kurp virzīta apņemšanās: uz izzināšanu vai uz radīšanu. Pirmajā gadijumā jūs izvēlaties mūžīgā studenta lomu, otrajā gadījumā - radītāja un pirmatklājēja lomu.

UZRAUGA KARUSELIS

Ja Jūs esat CEĻINIEKS, tad Jūsu misija ir ļoti delikāti "pavērst" cilvēci uz radošu līdzāspastāvēšanu, ko Jūs līdz šim arī esat darījis. Taču CEĻINIEKU likumi viņiem darbojas tik ilgi, kamēr tie netiek izmantoti komerciāliem mērķiem, bet Jūs gūstat ienākumus no grāmatu izdošanas. Tas nozīmē, ka zināšanas Jums paliks, bet CEĻINIEKA īpašības Jūs zaudēsit. Vai tiešām niecīgie ienākumi Jums ir svarīgāki par MŪSU MĒRĶIEM? Jūs esat gudrs cilvēks, taču manī rada izbrīnu Jūsu pārliecība, ka esat nemaldīgs. Vai nu Jūs esat sagrābstījies zināšanas bez atbalsta, vai esat patiesais, bet ziedojaties Zemes civilizācijas labā. KAS JŪS īsti esat?

Oho! Oho! Cik daudz patētikas! Esmu nogāzts no pjedestāla, satriekts, iznicināts! Viss - esmu izlēmis: audzēju bārdu kā Uzraugam, ņemu spieķi un dodos klejojumos, lai atrastu patiesību, gūtu apskaidrību, bet pēc tam atvērtu acis tiem, kuri mit tumsā. Tā sagribējās kļūt par patieso un "ziedoties" Zemes civilizācijas labā!

Jau gatavojos. Tikai vēlreiz apslapināšu pirkstus un pārskaitīšu savus "niecīgos ienākumus", bet pēc tam - tūlit ceļā. Taču, kamēr es trīcošiem pirkstiem cilāju savu naudiņu, paklausieties kādu stāstu.

Reiz mūsu pasaules pagalmā pie smilšu kastes sapulcējās bērni. Tur bija VIzdegune, Kundzēns, Ķildnieks, Gudrinieks, Sūdzibniece un Bērniņš. Katra iesauka atainoja kādu īpašu viņa rakstura iezīmi.

Vīzdegune visādi centās uzsvērt savas labās īpašības, tāpēc mīlēja palielīties ar skaistu kleitiņu, konfekti - vienalga, ar ko.

Kundzēnam gandrīz vai nevajadzēja īpaši uzsvērt savu nozīmīgumu. Viņš jau tāpat izskatījās uzpūtīgs, augstprātīgs. Viņam vienīgajam bija mašīna ar pedāļiem, un viņš cienīgi braukāja pa visu pagalmu.

Ķildnieks mūžīgi nedeva mieru ne sev, ne citiem. Viņš bija nevis ļauns, bet drīzāk gan ievainojams. Tieši šo savu ievainojamo patmīlību viņš centās slēpt aiz ārējas rupjības.

Gudrinieks, protams, centās parādīt, ka ir vissaprātīgākais. Viņš mācēja izveidot vislabākās smilšu kūkas un ļoti lepojās ar to. Gudrinieks bija ļoti noraizējies, jo citi mūžīgi visu darīja nepareizi, tāpēc viņš centās visus pamācīt.

Sūdzībniece visvisādi mēģināja citiem pavēstīt par savu eksistenci. Tas gan viņai ne sevišķi veiksmīgi izdevās, tomēr pieklājības robežas viņa nepārkāpa.

Par Bērniņu gandrīz nav ko teikt. Viņš ne ar ko īpašu neizcēlās, uzvedās klusi un parasti vai nu domīgi ar lāpstiņu rakņājās smiltiņās, vai klusēdams platām acīm klausījās, ko citi runā.

Ikviens "smilšu kastes" kompānijas dalībnieks pēc sava prāta centās iezīmēt un nostiprināt savu stāvokli šajā nedrošajā pasaulē. Katram šā teātra aktierim bija sava loma, kas labāk vai sliktāk ļāva viņam iekļauties dzīves lugā.

Gadās, ka Vīzdegune pārāk sāk lielīties, un tad Ķildnieks parausta viņu aiz bizītes, Sūdzībniece pažēlojas Kundzēnam, un viņš cenšas atjaunot taisnīgumu, bet Gudrinieks ņemas visus organizēt un vest pie prāta.

Ikvienam viņa loma bija sava veida niša, kas lāva ērti iekārtoties un paziņot pasaulei: "Tas esmu es! Es esmu! Es neesmu tukša vieta!"

Ikviens bija kaut kas. Un tikai Bērniņam, kā šķita, nebija nekādas lomas. Viņš turējās savrup un parasti palika ārpus spēles. Bet viņam tā gribējās būt kaut kam! Bērniņš nespēja saprast, kas viņš īstenībā ir. Dzīvoja viņš pie vecmāmiņas, bet savus vecākus neatcerējās.

Kas viņš gribēja būt, to arī Bērniņš īsti nezināja. Dažkārt viņš gribēja līdzināties kādam no "smilšu kastes" kompānijas. Bērniņam likās, ka, uzņemoties kādu lomu, viņš kļūs par personību un ieņems pienācīgu vietu pagalma sabiedrībā.

Taču visi viņa mēģinājumi pielaikot svešas maskas neko labu nedeva. Ikreiz, kad Bērniņš mēģināja spēlēt svešu lomu, viņu pārņēma dīvaina sajūta. Ļikās, ka viņš par kaut ko kļūst, bet tai pašā laikā vairs nav viņš pats! Šī sajūta nebija nekāda patīkamā, un Bērniņam nekas cits neatlika kā necensties kļūt citam un atkal būt pašam, proti, nekam.

Un tā visa kompānija sēdēja pie smilšu kastes un garlaikojās. Piepeši kāds sacīja:

-    Redziet, Uzraugs nāk.

-    Kāds Uzraugs, kur?

-    Re, kur, tas vecais vīrs ar sirmo bārdu. Viņš strādā parkā, uzrauga tur visus karuseļus. Dīvains vīrs. Uzdod dumjus jautājumus.

-    Kādus jautājumus?

-     Kad viņam lūdz pavizināties ar karuseli, viņš jautā: "Par ko?" Atbildes vietā iedod viņam biļeti, un viņš ielaiž.

-    Nu gan pārsteidzi!? Kas tevi bez maksas vizinās?

-    Bet reiz man nebija naudas biļetei, un es mēģināju ielīst tāpat, taču viņš ieraudzīja un uzdeva savu muļķīgo jautājumu: "Par ko?" Tad es saku: "Vectētiņ, man nav naudas, ļauj pavizināties." Tad viņš jautā: "Kāpēc?" Es nesaprotu un pārjautāju, bet viņš atkal: "Kāpēc man vajadzētu tevi vizināt?" Tad es atkārtoju, ka naudas nav, bet ļoti gribas pavizināties. Un Uzraugs saka: "Kad tu varēsi atbildēt uz manu jautājumu, tad tev vairs nevajadzēs pirkt biļetes."

-    Ko tad viņš grib? Ko var atbildēt uz šādu jautājumu?

-    Kas gan to zina. Es dažas reizes mēģināju, bet vecais teic, ka neesot pareizi.

Bērniņš klausījās šo sarunu, un viņam pēkšņi gluži kā gaisma atausa. Galvā vienā mirklī radās kaut kāda neizprotama skaidrība. Sevi un visus pārējos viņš piepeši ieraudzīja it kā no malas. Bērniņš zināja, ka vienmēr vēlējies kļūt par kaut ko - par personību, kas līdzīga kaut vai vienam no pagalma kompānijas biedriem. Taču tagad Bērniņš izjuta kaut ko neparastu: viņš nebija nekas un tajā pašā laikā bija ikviens no viņiem! Viņš saprata: ja viņi visi beigs spēlēt savas lomas, citiem vārdiem sakot, nometīs maskas, ikviens kļūs tāds pats kā viņš, proti, nekas.

Tieši tāpat ikviens piliens, kas atdalījies no viļņa galotnes, atšķiras ar savu lielumu un formu. Taču būtība visiem pilieniem ir viena un tā pati - ūdens. Un tie visi agri vai vēlu atgriežas okeānā un saplūst ar to vienā veselumā.

Acumirklī Bērniņam viss kļuva vienkāršs un skaidrs. Pašam negaidot viņš piepeši sacīja:

-    Es zinu atbildi uz Uzrauga jautājumu.

Visi apklusa un pārsteigti blenza uz Bērniņu. Neviens nebija domājis, ka viņš ir spējīgs uz kaut ko tādu.

-      Un kāda tad ir atbilde? - Gudrinieks piesardzīgi pajautāja.

-     Ejam uz parku, tur uzzināsit, - Bērniņš teica un piecēlās kājās, apņēmīgi nolēmis īstenot iecerēto.

Ieintriģēti visi bērni sekoja viņam.

-     Bet tas jau vēl nav viss, - Ķildnieks iečukstēja ausī Gudriniekam. - Tur ir Vārtu sargs, un viņam arī ir savs firmas jautājums: "Kas atļāva?" Bērniņš šodien ir tāds divains. Redzēsim, ko viņš atbildēs.

Bērni drīz vien piegāja pie parka vārtiem. Dusmīgs draudīga izskata tēvocis aizšķērsoja viņiem ceļu.

-    Ehē, kur tad jūs, tādi mazuļi, dodaties?

Bērniņš izgāja visiem priekšā.

-    Uz parku, ar karuseļiem vizināties.

Vārtu sargu tik vienkārša atbilde samulsināja, viņš nezināja - dusmoties vai smieties.

-     Kā dēls tad tu būsi? Vai tu klausi savus vecākus? Un vispār - kas atļāva? Ko tu par to teiksi?

-    To, ka uz šādu jautājumu man nav jāatbild, - Bērniņš mierīgi sacīja.

Vārtu sargs sastinga. Pirmo reizi viņam atbildēja pareizi. Kā viņš, šis cilvēka Bērniņš, to varēja zināt? Neteicis ne vārda, tēvocis atvēra bērniem vārtus un izbrīnīts ilgi noskatījās, kā viņi aiziet.

Kad bērni ar bažām tuvojās karuselim, pretī iznāca Uzraugs.

-    Ko vēlaties, pusaudži?

-    Vizināties, - Bērniņš atbildēja visu vārdā.

-    Par ko? - vecais vīrs kā vienmēr painteresējās.

-    Ne par ko. Tāpat vien, - Bērniņš nedomājot atteica.

Uzraugs paskatījās uz viņu ar neslēptu interesi.

-    Nu, bet kāpēc?

-    Tāpēc ka es esmu Dieva bērns.

Uz mirkli iestājās kapa klusums. Attapušies bērni piepeši sāka jautri lēkāt un sauca:

-    Mēs esam Dieva bērni! Mēs esam Dieva bērni!

Neviens nekādus jautājumus vairs neuzdeva. Nezin kāpēc

viss kļuva saprotams bez turpmākiem paskaidrojumiem. Uzraugs, plati smaidīdams, visiem pasniedza saldējumu un uzaicināja sēsties karuselī.

Lai cik tas arī būtu dīvaini, ikviens bez grūstīšanās atrada sev piemērotu vietu, turklāt neizraisījās nekādi šajos gadījumos tik ierastie strīdi. Vīzdegune izvēlējās zirgu, Kundzēns - mašīnu, Ķildnieks - lokomotīvīti, Gudrinieks - zvaigžņu kuģi, Sūdzībniece - kuģīti.

Karuselis sāka griezties. Un tad notika brīnums: agrākās lomas kaut kut pagaisa, itin kā no bērnu sejām būtu nokritušas maskas. Bērni vairs nebija kaut kas, bet kļuva viņi paši. Visi bija laimīgi, cits citu neapskauda un neizvirzīja nevienam nekādas pretenzijas.

Ar to es beidzu stāstu, kurā ietverta visa Transērfinga filozofija. Interesanti, ko izvēlējās Bērniņš? Tas jāizlemj jums, godātais Lasītāj. Gluži vienkārši jāpasaka sev, kā teica viņš: "Es esmu Dieva bērns," - jāatļaujas to darīt un mierīgi jādodas pa dvēseles un prāta vienotības ceļu.

Ja jums ir tas, ko Transērfinga sauc par izlēmību iegūt un rīkoties, tad Vārtu sargs īstajā laikā atvērs vajadzīgās durvis, bet ārējā apņemšanās sapni pārvērtīs par realitāti.

Un tagad ir pienācis laiks atbildēt uz jautājumu, kas esmu es pats. Es neesmu nekas un tajā pašā laikā esmu tas, kas esat jūs, - Dieva dēls. Dievs Tas Kungs - mans Tēvs - palaida mani pastaigāties šajā pasaulē. Vai es Viņu mīlu, vai klausu - tas attiecas tikai uz mani un ne uz vienu citu. Es ar savu Tēvu sazinos tieši, ar sirdi, nevis caur biktskrēsla restēm. Es pats ar savu apņemšanos veidoju savas pasaules slāni, un, ja tas netraucē citus Dieva bērnus, tad man nevienam ne par ko nav jāatskaitās.

Uzvest kādu uz pareizā ceļa - tas arī nav mans darbs. Tad jābūt kaut kam, taču es neesmu nekas. Jebkurš cilvēks var uzlikt sev Ceļinieka, Apskaidrotā, Skolotāja masku un stāstīt visiem, ka zina, kurp jāiet. Ja viņam noticēs, viņš var sapulcināt ap sevi draudzi un "veidot kūkas smilšu kastē", dziļdomīgi spriedelējot par dažādiem garīgiem jautājumiem.

Bet, tā kā es neesmu nekas, es nezinu, kurp jāiet citiem. Transērfingā sacīts vienīgi tas, ka mēs visi esam Dieva bērni, turldāt ikviens - un tikai viņš pats - zina savu ceļu, un katram ir brīva izvēle. Jūs pats atradīsit savu ceļu, ja ieklausīsities savas sirds balsī. Pārējo paveiks Transērfings.

Šķiet, ka nu esmu visu pateicis. Laiks ņemt spieķi un doties ceļā, lai ienestu gaismu analfabētisma tumsā. Lai gan pagaidiet. Es taču neesmu nekas? Un man nav zināmi tie "Ceļinieku likumi", kas minēti vēstulē? Tātad man nav ko zaudēt. Ak, kāda laime, es esmu brīvs! Es palieku.

TERMINU VĀRDNĪCA

Apņemšanas

Apņemšanos var aptuveni definēt kā izlēmību iegūt un rīkoties. Realizējas nevis vēlēšanās, bet apņemšanās. Vēlieties pacelt roku. Vēlme veidojas jūsu domās: jūs apzināties, ka gribat pacelt roku. Vai vēlēšanās paceļ roku? Nē, pati par sevi vēlēšanās neveic nekādu darbibu. Roka paceļas tikai tad, kad domas par vēlmi beidz darboties un ir palikusi vienīgi izlēmība rīkoties. Varbūt izlēmība rīkoties paceļ roku? Arī ne. Jūs esat pieņēmis galīgo lēmumu, ka pacelsit roku, taču tā vēl nekustas. Kas tad paceļ roku? Kā definēt to, kas seko pēc izlēmības?

Šeit tad arī izpaužas cilvēka prāta bezpalīdzība, tas nespēj saprotami izskaidrot, kas ir apņemšanās. Mūsu definīcija, ka apņemšanās ir izlēmība iegūt un rīkoties, demonstrē tikai tā spēka prelūdiju, kurš galu galā īsteno darbību. Atliek gluži vienkārši konstatēt faktu, ka roku paceļ nevis vēlēšanās un nevis izlēmība, bet gan apņemšanās.

Izšķir iekšējo un ārējo apņemšanos. Iekšējā apņemšanās cenšas aktīvi ietekmēt apkārtējo pasauli - tā ir izlēmība rīkoties. Arējā apņemšanās - tā ir izlēmība iegūt, kad pasaule pati pakļaujas cilvēka gribai. Iekšējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz mērķa sasniegšanas procesu.

Ārējā apņemšanās - uzmanības koncentrēšana uz to, kā mērķis realizējas pats. Ar iekšējo apņemšanos mērķi sasniedz, ar ārējo apņemšanos - izveļas. Viss, kas saistīts ar maģiju un paranormālajām parādībām, attiecināms uz ārējās apņemšanās jomu. Viss, ko var panākt parastā pasaulsuzskata ietvaros, tiek sasniegts ar iekšējās apņemšanās spēku.

Apņemšanās koordinācija

Negatīvi noskaņotu cilvēku sliktāko nojautu īstenošanās apstiprina, ka ikviens spēj ietekmēt notikumu gaitu. Katram notikumam uz dzīves līnijas ir divi atzari variantu telpā - uz situācijas labvēlīgo un nelabvēlīgo pusi. Ikreiz, saskaroties ar kādu notikumu, jūs izvēlaties, ka pret to izturēties. Ja uzskatāt notikumu par pozitīvu, tad nokļūstat uz dzīves līnijas pozitīvā atzara. Taču nosliece uz negatīvismu liek jums paust neapmierinātību un izvēlēties nelabvēlīgo atzaru.

Tiklīdz jums kaut kas radīja sapīkumu, tam pa pēdām seko jaunas nepatikšanas. Un tā nu iznāk, ka "nelaime nekad nenāk viena". Taču nepatikšanu virkne seko nevis nelaimei, bet gan jūsu attieksmei pret to. Likumsakarību veido jūsu izvēle krustcelēs. Analizējot savu noslieci uz negatīvismu, jūs varat iedomāties, kurp aizved tāda negatīvo atzaru virkne visa mūža garumā.

Apņemšanās koordinācijas princips skan tā: ja šķietami negatīvās izmaiņas scenārijā jūs nolemsit uzskatīt par pozitīvām, tad viss tieši tā arī būs. Vadoties pēc šā principa, jūs varēsit gūt tādus pašus panākumus pozitīvajās, kādus nega- tīvisti gūst savās sliktākajās nojautās.

Atkarība

Atkarība rodas tad, kad tiek izvirzīti nosacījumi, tādi kā "ja tu tā, tad es tā". "Ja tu mani mīli, tas nozīmē, ka tu pametīsi visu un iesi ar mani līdz pasaules galam. Ja tu mani neprecēsi, tātad tu mani nemīli. Ja tu mani slavē, tad es ar tevi draudzējos. Ja tu neatdosi man savu lāpstiņu, es tevi padzīšu no smilšu kastes."

Kad mīlestība pārvēršas par atkarību, neizbēgami rodas polarizācija un līdzsvars tiek izjaukts. Mīlestība bez nosacījumiem - tā ir mīlestība bez īpašuma tiesībām, sajūsma bez pielūgsmes. Citiem vārdiem sakot, šādas jūtas nerada atkarību starp to, kurš mii, un viņa mīlestības objektu.

Līdzsvars zūd ari tad, ja viens tiek salīdzināts ar otru vai pretstatīts tam: "Mēs esam tādi, bet viņi - citādi!" Tā, piemēram, nacionālais lepnums: salīdzinājumā ar kādām nācijām? Nepilnvērtības sajūta: salīdzinājumā ar ko? Vai lepnums par sevi: salīdzinājumā ar ko?

Ja ir pretnostatījums, neizbēgami sāk darboties lidzsvara spēki. To darbība vērsta vai nu uz to, lai "izšķirtu" pretrunas subjektus, vai lai savienotu - pēc abpusējas vienošanās vai izraisot sadursmi. Ja polarizāciju esat radījis jūs, spēku darbība būs vērsta pirmām kārtām pret jums.

Dvēseles un prāta vienotība

Prātam ir griba, taču tas nespēj pārvaldīt ārējo apņemšanos. Dvēsele spēj sajust savu identitāti ar ārējo apņemšanos, taču tai nav gribas. Dvēsele lidinās variantu telpā kā nevadāms papīra pūķis. Lai pakļautu gribai ārējo apņemšanos, jāpanāk dvēseles un prāta vienotība. Tas ir stāvoklis, kad dvēseles jūtas un prāta domas saplūst. Tā ir, piemēram, kad cilvēku pārņem līksmes pilna iedvesma, viņa dvēsele "gavilē" un prāts "apmierināti berzē rokas". Tādā stāvokli cilvēks spēj radīt. Taču gadās, ka dvēsele un prāts kļūst vienoti bažās, bailēs un neatzīšanā, lād piepildās sliktākās nojautas. Un, visbeidzot, kad veselais saprāts skandina vienu, bet sirds pretojas, tas nozīmē, ka starp dvēseli un prātu nav saskaņas.

Dzīves līnija

Cilvēka dzīve, tāpat kā jebkura cita matērijas kustība, ir cēloņu un seku ķēdīte. Sekas variantu telpā vienmēr atrodas sava cēloņa tuvumā. Kā viens izriet no cita, tā arī tuvu esošie telpas sektori izkārtojas dzīves līnijā. Sektoru scenāriji un dekorācijas uz vienas dzīves līnijas ir kvalitatīvi daudzmaz vienveidīgi. Cilvēka dzīve vienmērīgi rit uz savas līnijas līdz brīdim, kad atgadās notikums, kas būtiski maina scenāriju un dekorācijas. Tad liktenis izdara pagriezienu un pāriet uz citu dzīves līniju. Jūs allaž atrodaties uz tām līnijām, kuru parametri atbilst jūsu domu starojumam. Mainot savu attieksmi pret pasauli, proti, savu domtēlu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju ar citiem notikumu attīstības variantiem.

Freilings

Freilings - tā ir efektīva cilvēku attiecību tehnoloģija, Transērfinga sastāvdaļa. Freilinga galveno principu var formulēt šādi: atsakieties no apņemšanās saņemt, aizstājiet to ar apņemšanos dot, un jūs saņemsit to, no kā atteicāties.

Šā principa darbības pamatā ir tas, ka jūsu ārējā apņemšanās izmanto partnera iekšējo apņemšanos, neaizskarot viņa intereses. Tas nozīmē, ka jūs saņemat no cilvēka to, ko nevarējāt panākt ar parastajām iekšējās apņemšanās metodēm. Vadoties pēc šā principa, jūs sasniegsit ievērojamus rezultātus personiskajās un lietišķajās attiecibās.

Inducētā pāreja

Katastrofas, stihiskas nelaimes, bruņoti konflikti, ekonomiskās krīzes - tas viss attīstās pa spirāli. Sākumā rodas konflikts, tad notikumi šķetinās tālāk, sasprindzinājums aizvien pieaug, pēc tam seko kulminācija, emocijas jau liesmo pilnā sparā, un beidzot nāk atrisinājums - visa enerģija izklīst telpā, un iestājas pagaidu klusums. Apmēram tāpat darbojas atvara virpulis.

Cilvēku grupas uzmanība nokļūst svārsta satvērējcilpā, svārsts sāk šūpoties aizvien spēcīgāk, raujot sev līdzi uz nelaimi nesošām dzīves līnijām. Cilvēks atsaucas uz svārsta pirmo piesitienu - piemēram, reaģē uz negatīvu notikumu, piedalās sarežģījuma veidošanā un nokļūst spirāles darbības zonā. Spirāle sāk griezties aizvien ātrāk un ierauj cilvēku kā piltuvē.

Šī parādība, kad cilvēks tiek ierauts piltuvē, ir nosaukta par inducēto pāreju uz dzīves līniju, kur viņš kļūst par upuri. Cilvēka atsaukšanās uz svārsta piesitienu un turpmākā savstarpējā svārstību enerģiju apmaiņa inducē pāreju uz dzīves līniju, kuras frekvence ir tuva svārsta vibrācijām. Tā negatīvais notikums iekļaujas šā cilvēka pasaules slānī.

Izvele

Transērfings piedāvā principiāli citādu pieeju mērķa sasniegšanai. Cilvēks izdara izvēli gluži kā pasūtījumu restorānā, nerūpējoties par mērķa sasniegšanas līdzekļiem. Galu galā mērķis realizējas galvenokārt pats, neatkarīgi no pasūtītāja tiešās darbības. Jūsu vēlmes nepiepildīsies. Jūsu sapņi nelstenosies. Taču jūsu izvēle - tas ir neapstrīdams likums, un tā katrā ziņā tiks realizēta. Izvēles būtību nav iespējams izskaidrot dažos vārdos. Viss Transērfings runā par to, kas ir izvēle un kā tā jāizdara.

Līdzsvara spēki

Visur, kur ir pārmēra potenciāls, rodas līdzsvara spēki, lai to novērstu. Potenciālu rada cilvēka domu enerģija, kad kādam objektam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme.

Tā, piemēram, salīdzināsim divas situācijas: vienā gadījumā jūs stāvat savā mājā uz grīdas, citā - bezdibeņa malā. Pirmajā gadījumā tas jūs nemaz nesatrauc. Otrajā gadījumā situācijai ir ļoti liela nozīme: pietiek izdarīt vienu neuzmanīgu kustību - un notiks nelabojamais. Enerģētiskajā plānā šim faktam, ka jūs gluži vienkārši stāvat, ir pilnīgi vienāda nozīme gan pirmajā, gan otrajā gadījumā. Taču, stāvot bezdibeņa malā, jūs ar savām bailēm vairojat spriedzi, radāt nevienveidību enerģētiskajā laukā. Tāpēc veidojas līdzsvara spēki, lai novērstu šo nevienveidību. Jūs varat pat reāli sajust to darbību: no vienas puses - neizskaidrojams spēks velk jūs lejup, no otras puses - liek atkāpties tālāk no bezdibeņa malas. Lai novērstu jūsu baiļu pārmēra potenciālu, līdzsvara spēldem vai nu jāatvirza jūs tālāk no malas, vai jānogrūž lejā, lai tiktu galā ar problēmu. Tieši šo darbību jūs izjūtat.

Līdzsvara spēku darbība, novēršot pārmēra potenciālus, rada lielāko dalu problēmu, 'lo viltīgais ļaunums slēpjas apstāklī, ka cilvēks itin bieži gūst tādus rezultātus, kas ir pilnīgi pretēji tam, uz ko vērsta viņa apņemšanās. Turklāt cilvēks galīgi nesaprot, kas tad īstenībā notiek. Rodas sajūta, it kā darbotos kāds neizskaidrojams ļauns spēks, sava veida "nelietības likums".

Materiālā realizācija

Variantu telpas informatīvā struktūra, pastāvot zināmiem apstākļiem, var materializēties. Jebkurai domai, tāpat kā telpas sektoram, ir noteikti parametri. Domu starojums, "apgaismojot" attiecīgo sektoru, realizē tā variantu. Tādējādi domas tieši ietekmē notikumu gaitu.

Variantu telpa ir kā šablons, tā nosaka matērijas kustības formu un trajektoriju. Materiālā realizācija pārvietojas telpā un laikā, taču varianti paliek uz vietas un pastāv mūžīgi. Ikviena dzīva būtne ar domu starojumu veido savas pasaules slāni. Mūsu pasauli apdzīvo milzum daudz dzīvu organismu, un ikviens piedalās realitātes veidošanā.

Mērķi un durvis

Ikvienam cilvēkam ir sava unikāla taka, pa kuru ejot viņš iemantos patiesu laimi šajā dzīvē. Svārsti uzspiež cilvēkam svešus mērķus, kuri vilina ar savu prestižu un nepieejamību. Dzenoties pēc mānīgiem mērķiem, jūs vai nu neko nepa- nāksit, vai panācis sapratīsit, ka jums tas nav vajadzīgs.

Jūsu mērķis pārvērtis jūsu dzīvi par svētkiem. Mērķa sasniegšana piesaistīs visu pārējo vēlmju piepildīšanos, turklāt rezultāti pārspēs visu gaidīto. Jūsu durvis ir tas ceļš, kurš aizvedīs pie jūsu mērķa.

Ja jūs ejat uz savu mērķi pa savām durvīm, nekas un neviens nespēs jums traucēt, tāpēc ka jūsu dvēseles atslēga ideāli atbilst jūsu takas slēdzenei. Neviens neatņems to, kas ir jūsu. Tā ka problēmu jūsu mērķa sasniegšanā nebūs. Problēma ir vienīgi tā, ka jāatrod savs mērķis un savas durvis. Transērfings jums iemācīs, kā to izdarīt.

Pārmēra potenciāls

Pārmēra potenciāls - tas ir saspringums, lokāla perturbācija viendabīgā enerģētiskajā laukā. Tādu neviendabīgumu rada domu enerģija, kad kādam objektam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Tā, piemēram, vēlēšanās - tas ir pārmēra potenciāls, tāpēc ka tk cenšas piesaistīt iekāroto priekšmetu tur, kur tā nav. Mokoša vēlēšanās iegūt to, kā jums nav, rada enerģētisku "spiediena maiņu", kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Minēsim vēl citus pārmēra potenciāla piemērus: neapmierinātība, nopelšana, sajūsma, pielūgsme, idealizācija, pārvērtēšana, nicināšana, godkāre; pārākuma, vainas, nepilnvērtības sajūta.

Pasaules slānis

Ikviena dzīva būtne ar domu enerģiju materializē noteiktu variantu telpas sektoru un rada savas pasaules slāni. Visi šie slāņi pārklāj cits citu, un tādējādi katra dzīva būtne piedalās realitātes veidošanā.

Cilvēks ar savu pasaules uztveri rada individuālu pasaules slāni - atsevišķu realitāti. Ši realitāte atkaribā no cilvēka attieksmes iegūst to vai citu nokrāsu. Runājot tēlaini, tur izveidojas noteikti "laikapstākļi": rīta svaigums un saules mirdzums vai arī apmākušās debesis un lietus, bet gadās pat, ka plosās vētra vai vispār notiek dabas katastrofa.

Individuālā realitāte tiek veidota divējādi: fiziski un meta- fiziski. Citiem vārdiem sakot, savu pasauli cilvēks veido ar rīcību un domām. Domtēliem šeit ir galvenā loma, jo tie rada ievērojamu daļu materiālo problēmu, ar kurām cilvēkam nākas cīnīties lielāko tiesu sava laika. Transērfings attiecas vienīgi uz metafizisko aspektu.

Polarizācija

Pārmēra potenciāli rodas, ja kaut kādām īpašībām tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Atkarība starp cilvēkiem izveidojas tad, ja viņi sāk cits ar citu sevi salīdzināt, pretstatīt un izvirzīt tādus nosacījumus kā "ja tu tā, tad es tā". Pārmēra potenciāls kā tāds nav sevišķi bīstams tik ilgi, kamēr izkropļotais vērtējums ir neatkarīgs, pastāv pats par sevi. Taču, tiklīdz mākslīgi paaugstinātais viena objekta vērtējums tiek salīdzināts ar citu, rodas polarizācija, kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Līdzsvara spēki cenšas novērst polarizāciju, un šo spēku darbība parasti vērsta pret to, kas šo polarizāciju radījis.

Slaids

Mūsu priekšstati par sevi un par apkārtējo pasauli bieži jo bieži ne tuvu neatbilst īstenībai. Izkropļojumu rada mūsu slaidi. Tā, piemēram, jūs satraucaties par dažiem saviem trūkumiem, tāpēc rodas nepilnvērtibas sajūta, jo jums šķiet, ka citiem ari tie nepatīk un viņus šie trūkumi traucē. Tādā gadījumā, komunicējoties ar cilvēkiem, jūs ieliekat savā "projektorā" nepilnvērtibas kompleksa slaidu un visu redzat izkropļotā gaismā.

Slaids - tā ir jūsu smadzenēs izveidojusies aina, kura (iespējams, pagaidām) neatbilst īstenībai. Negatīvais slaids parasti rada dvēseles un prāta vienotību, tāpēc tas īstenojas realitātē. Mūsu sliktākās nojautas piepildās. Negatīvos slaidus var pārveidot par pozitīvajiem un likt, lai tie darbojas mūsu labā. Ja jūs apzināti radāt pozitīvo slaidu, tas spēj apbrīnojamā kārtā transformēt jūsu pasaules slāni. Mērķa slaids - tā ir iztēlē veidota aina, kurā jūsu mērķis jau sasniegts. Sistemātiska slaida vizualizācija nodrošina atbilstošā variantu telpas sektora materializēšanos.

Svarīguma koordinācija

Nepiešķiriet nekam pārmērīgi svarīgu nozīmi. Svarīgums vajadzīgs nevis jums, bet svārstiem. Svārsti vada cilvēkus kā marionetes ar svarīguma saišu palīdzību. Cilvēks baidās palaist vaļā svarīguma saites, tāpēc ka ir atkarības varā un šī atkarība rada atbalsta un drošības ilūziju.

Pārliecība par sevi ir tas pats pārmēra potenciāls kā nedrošība, tikai ar pretējo zīmi. Apzināšanās un apņemšanās ļauj ignorēt svārstu spēli un panākt savu bez cīņas. Bet, kad ir brīvība bez cīņas, tad pārliecība par sevi nav vajadzīga. Ja es esmu brīvs no svarīguma, man nav ko aizsargāt un nav ko iekarot - es gluži vienkārši mierīgi eju un izvēlos savu.

Lai atbrīvotos no svārstiem, jāatsakās no iekšējā un ārējā svarīguma. Problēmas un šķēršļi ceļā uz mērķi arī rodas kā svarīguma pārmēra potenciālu sekas. Šķēršļu pamatā ir svarīgums. Ja apzināti atteiksities no svarīguma, šķēršļi sagrūs paši.

Svarīgums

Svarīgums rodas tur, kur kaut kam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Tas ir pārmēra potenciāls tīrā veidā, kuru novēršot līdzsvara spēki rada problēmas tam, kurš šo potenciālu veido. Ir divu tipu svarīgums: iekšējais un ārējais.

Iekšējais jeb paša svarīgums izpaužas kā savu labo īpašību vai trūkumu pārvērtēšana. Iekšējā svarīguma formula skan: "Es esmu svarīga persona" vai "Es daru svarīgu darbu." Kad svarīguma rādītājs novirzās ārpus skalas, pie darba ķeras līdzsvara spēki - un "svarīgā persona" saņem knipi pa degunu. To, kurš "dara svarīgu darbu", arī gaida vilšanās: vai nu darbs nevienam nebūs vajadzīgs, vai arī tas būs izpildīts ļoti slikti. Svarīgumam ir vēl arī otra puse, proti, savu labo īpašību noniecināšana, sevis nonievāšana. Pārmēra potenciāla lielums abos gadījumos ir vienāds, atšķiras tikai zīmes.

Arī ārējo svarīgumu cilvēks rada mākslīgi, kad piešķir pārāk lielu nozīmi ārējās pasaules objektam vai notikumam. Arējā svarīguma formula ir: "Tas un tas man nozīmē ļoti daudz" vai "Man ir ļoti svarīgi izdarīt to un to." Tādā gadījumā tiek radīts pārmēra potenciāls, un viss būs sabojāts. Iedomājieties, ka jums jānoiet pa baļķi, kas atrodas uz zemes. Nav nekā vienkāršāka. Bet tagad jānoiet pa to pašu baļķi, kad tas savieno divu augstceltņu jumtus. Tas jums ir ļoti svarīgi, un jums neizdosies pārliecināt sevi par pretējo.

Svārsts

Domu enerģija ir materiāla, un tā nepazūd bez pēdām. Kad cilvēku grupas sāk domāt vienā virzienā, viņu "domu viļņi" pārklāj cits citu un enerģijas okeānā veidojas neredzamas, taču reālas energoinformativas struktūras - svārsti. Šis struktūras sāk attistities patstāvīgi un pakļauj cilvēkus saviem likumiem. Cilvēks, kas nokļuvis destruktīvā svārsta ietekmē, zaudē brīvību - viņam nākas būt skrūvītei lielā mehānismā.

Svārsts "iešūpojas" jo ātrāk, jo vairāk cilvēku - piekritēju - baro to ar savu enerģiju. Katram svārstam ir sava raksturīga svārstību frekvence. Tā, piemēram, šūpoles var iešūpot tikai tad, ja spēku pielieto ar noteiktiem intervāliem - frekvenci. To sauc par rezonanses frekvenci. Ja svārsta piekritēju skaits samazinās, tā svārstības dziest. Kad vairs nav neviena piekritēja, svārsts apstājas un beidz pastāvēt kā būtība.

Lai izsūktu no cilvēka enerģiju, svārsts pieķeras tādām viņa jūtām un reakcijām kā sašutums, neapmierinātība, naids, dusmas, bažas, satraukums, nomāktība, apmulsums, izmisums, bailes, žēlums, simpātijas, sajūsma, aizkustinājums, idealizācija, zemošanās, vilšanās, lepnība, augstprātība, nicināšana, pretīgums, aizvainojums, pienākuma apziņa, vainas sajūta un tā tālāk.

Galvenās briesmas cilvēkam, kas pakļāvies destruktīvā svārsta ietekmei, slēpjas apstāldī, ka svārsts aizved savu upuri projām no tām dzīves līnijām, kur cilvēks iemantotu savu laimi. Jāatbrīvojas no uzspiestiem mērķiem, par kuriem cīnoties cilvēks aiziet aizvien tālāk no savas takas.

Svārsts būtībā ir egregors, taču ar to vēl nav pateikts viss. Jēdziens "egregors" neataino visu cilvēka un energoinfor- matīvo būtību savstarpējās iedarbības nianšu spektru.

Transerfings

Vārdu "Transerfings" es neizdomāju pats, tas uzradās no turienes, no kurienes nāca arī visi pārējie termini un vispār viss grāmatas saturs. Es arī pats zināmu laiku nesapratu tā nozīmi. Nav pat saprotams, kā šeit var piemērot asociācijas. Šā vārda nozīmi var traktēt kā "slīdēšanu caur variantu telpu" vai "potenciāli iespējamā varianta transformēšanu par realitāti", vai "pāreju pār dzīves līnijām". Vispārējā nozīme ir tāda, ka, pievēršoties Thmsērfingam, jūs balansējat uz veiksmes vilna. Izrunā šo vārdu tāpat kā to raksta. Jāņem tikai vērā, ka dažādās valodās atsevišķu burtu izruna ir atšķirīga.

Uzrauga Mīkla

"Katrs cilvēks var iegūt brīvību izvēlēties visu, ko vien grib. Kā iegūt šo brīvību?" Cilvēks nezina, ka var nevis censties panākt, bet gluži vienkārši saņemt vēlamo. Skan pilnīgi neticami, un tomēr tas tā patiešām ir. Šīs mīklas atrisinājumu jūs uzzināsit, kad būsit izlasījis visu "Realitātes Transērfinga" grāmatu līdz galam. Necentieties tūlīt pat ielūkoties pēdējā nodaļā, tāpēc ka atbildi jūs nesapratīsit.

Variantu straume

Informācija variantu telpā atrodas stacionāri matricas veidā. Informācijas struktūra organizēta savstarpēji saistītās ķēdītēs. Cēloņu un seku likumsakarības veido variantu straumi.

Nemierīgais prāts nepārtraukti jūt svārstu piesitienus un uzņemas atrisināt visas problēmas, cenšoties kontrolēt situāciju. Prāta gribas diktētie lēmumi - tā lielākoties ir bezjēdzīga ūdens kulšana ar rokām. Vairākums problēmu, it īpaši sīkās, atrisinās pašas no sevis, ja cilvēks neiejaucas variantu straumē.

Galvenais iemesls, kāpēc nevajag aktīvi pretoties straumei, ir tas, ka tādējādi veltīgi vai pat kaitīgi tiek izlietots ļoti daudz enerģijas. Straume plūst pa vismazākās pretestības ceļu, tāpēc problēmas tiek atrisinātas visefektīvāk un racionālāk. Pretošanās straumei turpretī rada milzum daudz jaunu problēmu.

Prāta varenajam intelektam nav nekādas jēgas, ja atrisinājums jau pastāv variantu telpā. Ja cilvēks nelien džungļos un netraucē variantu straumei, atrisinājums rodas pats, turklāt visoptimālākais. Optimalitāte jau ir informācijas lauka struktūras pamatā. Variantu telpā ir viss, taču visticamāk realizējas tie varianti, kuri prasa vismazāk enerģijas. Daba netērē enerģiju veltīgi.

Variantu telpa

Variantu telpa ir informatīva struktūra. Tas ir bezgaligs informācijas lauks, kurā atrodas visu iespējamo notikumu jebkuri varianti. Var teikt, ka variantu telpā ir viss, kas bija, ir un būs. Variantu telpa ir matērijas kustības telpā un laikā šablons, koordinātu tīkls. Gan pagātne, gan arī nākotne tajā glabājas stacionāri, gluži kā kinolente, bet laika efekts izpaužas, tikai pārvietojoties atsevišķam kadram, kurā izgaismojas tagadne.

Pasaule vienlaikus pastāv divos veidos: ir fiziska realitāte, ko var pataustīt ar rokām, un metafiziskā variantu telpa, kas atrodas ārpus uztveres robežām, taču nebūt nav mazāk objektīva. Kaut gan pieeja šim informācijas laukam principā ir iespējama. Tieši no turienes nāk intuitīvās zināšanas un gaišredzība. Prāts nespēj radit neko principiāli jaunu. Tas var vienigi salikt jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem. Smadzenes glabā nevis pašu informāciju, bet kaut ko līdzīgu informācijas adresēm variantu telpā. Visus zinātnes atklājumus un mākslas šedevrus prāts iegūst no variantu telpas ar dvēseles starpniecību.

Sapņi nav ilūzijas šā vārda parastajā izpratnē. Prāts ne- iztēlojas savus sapņus, bet tos patiešām redz. Tas, ko mēs vērojam realitātē, - tie ir īstenotie varianti. Sapnī mēs varam skatīt to, kas nav realizēts, proti, lugas ar virtuāliem scenārijiem un dekorācijām. Sapņi mums parāda to, kas būtu varējis notikt pagātnē vai iespējams nākotnē. Sapnis - tas ir dvēseles ceļojums variantu telpā.

Variantu telpas sektors

Katrā telpas punktā atrodas savs tā vai cita notikuma variants. Lai atvieglotu izpratni, uzskatīsim, ka variants sastāv no scenārija un dekorācijām. Dekorācijas - tas ir ārējais izskats jeb izpausmes forma, bet scenārijs - tas ir ceļš, pa kuru virzās matērija. Ērtības labad variantu telpu var iedalīt sektoros. Katram sektoram ir savs scenārijs un savas dekorācijas. Jo lielāks attālums starp sektoriem, jo lielākas scenāriju un dekorāciju atšķirības. Arī cilvēka liktenim variantu telpā ir bezgala daudz variantu. Teorētiski nav nekādu ierobežojumu iespējamiem cilvēka likteņa pavērsieniem, tāpēc ka variantu telpa ir bezgalīga.

Veiksmes vilnis

Veiksmes vilnis veidojas kā jums labvēligu dzīves līniju sakopojums. Variantu telpā ir viss, arī zelta dzīslas. Ja esat nokļuvis uz tādas nevienveidības ārējās līnijas un uztvēris veiksmi, jūs varat pēc inerces slīdēt uz citām sakopojuma līnijām, kur atkal ir jauni laimīgi apstākļi. Taču, ja pēc pirmās veiksmes atkal sākas melnā josla, tas nozīmē, ka jūs ir satvēris destruktīvais svārsts un aizvedis prom no veiksmes viļņa.

Zīmes

Ceļa zīmes ir tās, kuras norāda uz gaidāmo variantu straumes pagriezienu. Ja tuvojas kaut kas tāds, kas var būtiski ietekmēt notikumu gaitu, parādās zīme un signalizē par to. Kad variantu straume izdara pagriezienu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju. Katra dzīves līnija īpašību ziņā ir daudzmaz vienveidīga. Variantu straume var šķērsot dažādas līnijas. Dzives līnijas cita no citas atšķiras ar saviem parametriem. Pārmaiņas var nebūt lielas, tomēr atšķirība ir jūtama. Tieši šīs kvalitativās atšķirības jūs apzināti vai neapzināti pamanāt: tā vien šķiet, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt.

Ceļa zīmes parādās tikai tādā gadījumā, ja sākas pāreja uz citām dzīves linijām. Atsevišķas parādības jūs varat neievērot. Tā, piemēram, ieķērcās vārna, taču jūs tam nepievērsāt uzmanību. Jūs neizjutāt kvalitatīvu atšķirību, tātad vēl aizvien atrodaties uz iepriekšējās līnijas. Taču, ja parādībā kaut kas piesaistīja jūsu uzmanību, tad tā ir zime. Zīme atšķiras no parastas parādības ar to, ka tā vienmēr signalizē par iesākušos pāreju uz būtiski atšķirīgu dzīves līniju.

SATURS

Ievads …………………………………………………………………………………………. 3

Duālā spoguļa realitāte………………………………………………………………….. 7

Programmētāja nāve…………………………………………………………………… 15

Spoguļu galerija …………………………………………………………………………. 32

Svārsta pieradināšana………………………………………………………………….. 39

Sveša apņemšanās……………………………………………………………………….. 45

Gluži vienkārši Transērfings ………………………………………………………… 52

Tie, kas panāk sauli……………………………………………………………………… 56

Paradoksālas situācijas ……………………………………………………………….. 62

Dāvanas un komplimenti………………………………………………………………. 70

Dzīvā virtuve………………………………………………………………………………. 76

Vērotāju trolejbuss …………………………………………………………………….. 99

Alus saimnieks……………………………………………………………………………. 109

Dzīvnieku nogalināšana ……………………………………………………………… 116

Pēc starpreģionālās avīzes "Rodovaja zemļa"

materiāliem…………………………………………………………………… 116

Pēc interneta mājaslapas http://mercv2000.chat.ru

materiāliem…………………………………………………………………… 119

Ekskursija pa lopkautuvi……………………………………………………… 120

No Filipa Kaplo grāmatas "Par cilvēka labsirdību" …. 123

Absurda triumfs………………………………………………………………………….. 126

Svārstu ciņa……………………………………………………………………………….. 135

Variantu telpa …………………………………………………………………………… 140

Dievu pārdrošība………………………………………………………………………… 150

Magu kautrīgums ………………………………………………………………………. 158

Izlabot realitāti…………………………………………………………………………… 165

Mūžības klusums…………………………………………………………………………. 170

Sapņa varā ……………………………………………………………………………….. 177

Optimisma koordinācija ……………………………………………………………… 184

Vakcīna pret māņticību ………………………………………………………………. 190

Kontrasta likumsakarība ……………………………………………………………. 196

Mērķis un tiesības……………………………………………………………………….. 202

Uzrauga karuselis ………………………………………………………………………. 205

Terminu vārdnīca ………………………………………………………………………. 212

Apņemšanās………………………………………………………………………. 212

Apņemšanās koordinācija ………………………………………………….. 213

Atkarība…………………………………………………………………………… 214

Dvēseles un prāta vienotība…………………………………………………. 214

Dzīves līnija………………………………………………………………………. 215

Freilings……………………………………………………………………………. 215

Inducētā pāreja ………………………………………………………………… 216

Izvēle………………………………………………………………………………… 217

Līdzsvara spēki …………………………………………………………………. 217

Materiālā realizācija …………………………………………………………. 218

Mērķi un durvis…………………………………………………………………. 218

Pārmēra potenciāls ……………………………………………………………. 219

Pasaules slānis……………………………………………………………………. 219

Polarizācija ………………………………………………………………………… 220

Slaids………………………………………………………………………………….. 220

Svarīguma koordinācija……………………………………………………….. 221

Svarīgums ………………………………………………………………………….. 222

Svārsts………………………………………………………………………………… 223

Transērfings………………………………………………………………………… 224

Uzrauga Mīkla…………………………………………………………………….. 224

Variantu straume…………………………………………………………………. 224

Variantu telpa …………………………………………………………………….. 225

Variantu telpas sektors…………………………………………………………. 226

Veiksmes vilnis…………………………………………………………………….. 227

Zīmes………………………………………………………………………………….. 227

* http://svroedenie.ru .

[1] ricības apraksts izlaists.

[2] ar aterova darbiem sīkāk var iepazīties internetā mājaslapā http://syroedenie.ru .

[3] www.kurdvumov.ru .

[4] "rodovaja zemļa", 2002, 6. nr. Informācija sniegta izklāsta veidā.

[5] http//bio-pc.com.

Content

Zēlands Vadims Realitātes pavēlnieks

Vadims ZĒLANDS REALITĀTES PAVĒLNIEKS

DUALA SPOGUĻA REALITATE

PROGRAMMĒTĀJA NĀVE

SPOGUĻU GALERIJA

SVĀRSTA PIERADINĀŠANA

SVEŠA APŅEMŠANĀS

GLUŽI VIENKĀRŠI TRANSĒRFINGS

TIE, KAS PANĀK SAULI

PARADOKSALAS SITUĀCIJĀS

DĀVANAS UN KOMPLIMENTI

dzīva virtuve

VĒROTĀJU TROLEJBUSS

Mierīgs Vērotājs

ALUS SAIMNIEKS

DZĪVNIEKU NOGALINĀŠANA

Ekskursija pa lopkautuvi

No Filipa Kaplo grāmatas "Par cilvēka labsirdību"

ABSURDA TRIUMFS

SVĀRSTU CĪŅA

VARIANTU TELPA

DIEVU PĀRDROŠĪBA

VARAT.

MAGU KAUTRĪGUMS

IZLABOT REALITĀTI

MUZIBAS KLUSUMS

SAPŅA VARĀ

OPTIMISMA KOORDINĀCIJA

vakcīna pret māņticību

KONTRASTA LIKUMSAKARĪBA

MĒRĶIS UN TIESĪBAS

UZRAUGA KARUSELIS

TERMINU VĀRDNĪCA

SATURS