Zēlands Vadims

Realitātes transerfings I pakāpe Variantu telpa

Vadims Zēlands

Realitātes transerfings

I pakāpe

I nodaļa

VARIANTU MODELIS

Šajā nodaļā sniegts teorētisks ievads Transērfingā. Transērfinga konceptuālā bāze ir variantu modelis - principiāli jauns skatījums uz mūsu pasaules uzbūvi. Cilvēks nezina, ka var kaut ko nevis panākt, bet gluži vienkārši saņemt to, ko vēlas. Kā tas ir iespējams ?

Sapņi nepiepildās

rīta zvaigžņu šalkas

Mani pamodināja kaimiņu suņa rejas. Nejaukais radījums, viņš mani aizvien pamodina! Kā es viņu neieredzu! Kāpēc man vienmēr jāpamostas no šā pretīgā izdzimuma radītajām skaņām? Jāiet pastaigāties, lai kaut cik nomierinātos un aizdzītu uzmācīgo vēlēšanos nodedzināt kaimiņu māju. Kāds suns, tādi saimnieki. Manā dzīvē mūžīgi ielaužas kādi riebekļi un cenšas tikt klāt. Es nervozēdams ģērbjos. Atkal kaut kur pazudušas manas čības. Kur jūs esat, nadzīgie izdzimteņi? Kad atradīšu, - izmetīšu!

Ārā migla, drēgnums. Es gāju pa slidenu celīti caur drūmu mežu. Gandrīz visas lapas jau nobirušas, atstājot kailus un pelēkus pusdzīvu koku stumbrus. Kāpēc es dzīvoju šajā nomācošajā purvā? Sameklēju cigareti. Smēķēt tā kā negribas, tomēr senais pieradums teic, ka vajag. Vajag? Kopš kura laika cigarete man kļuvusi par nepieciešamību? Jā, ir diezgan pretīgi smēķēt no rīta, tukšā dūšā. Agrāk, jautrā kompānijā, gan cigarete sagādāja baudu, bija it kā modes, brīvības, stilīguma simbols. Taču svētki beidzas, sākas lietaina, pelēka ikdiena ar staignām problēmu dūkstīm. Un katru problēmu vairākkārt centies pārmākt ar cigareti, gluži kā sacītu pats sev: tagad uzsmēķēšu, atvilkšu elpu un atkal ierak- šos tajā apnicīgajā rutīnā.

Cigaretes dūmi iekoda acīs, un es uz mirkli aizsedzu tās ar rokām kā aizvainots bērns. Kā viss ir apnicis! Un, it kā apstiprinot manas domas, viltīgi izliecies bērza zars sāpīgi iesitās sejā. Draņķis tāds! Es niknumā to nolauzu un aizsviedu prom. Tomēr zars iekārās kokā un sāka šūpoties un līgoties kā āksts, it kā demonstrēdams manu nespēju kaut ko mainīt šajā pasaulē. Es sadrūmis gāju tālāk.

Ikreiz, kad es mēģināju cīnīties ar šo pasauli, tā sākumā pakļāvās, viesa cerības, bet pēc tam iecirta pamatīgu knipi man pa degunu. Tā tikai kinofilmu varoņi iet uz mērķi, visu noslaucīdami savā ceļā. Īstenībā notiek pavisam citādi. Dzīve līdzinās ruletes spēlei. Sākumā laimē vienreiz, otrreiz, trešo reizi. Iztēlojies sevi par uzvarētāju, jau šķiet, ka visa pasaule ir tavā kabatā, taču beigās vienmēr paliec zaudētājs. Tu esi tikai svētku zoss, ko labi uzbaro, lai pēc tam izceptu un apēstu jautras mūzikas un smieklu pavadījumā. Tu esi kļūdījies, šie nav tavi svētki. Tu esi kļūdījies…

Pīdamies tādās skumīgās domās, es pienācu piejūras. Sīki vilnīši nikni cirtās smilšainajā krastā. Jūra nedraudzīgi vējoja pretī aukstu drēgnumu. Nobarojušās kaijas slinki pastaigājās pa krastu un knābāja kaut kādus atkritumus. Putnu acīs bija auksts, melns tukšums. Tur it kā atspoguļojās visa mani ieskaujošā pasaule, tikpat auksta un naidīga.

Kāds klaidonis krastā lasīja tukšās pudeles. Būtu labāk gājis projām, purva spoks, es gribu pabūt vienatnē. Nē, šķiet, nāk pie manis, acīmredzot sāks diedelēt. Iešu labāk uz mājām. Nekur nav miera. Kā es esmu noguris!

Šis nogurums mani pavada vienmēr, neatkāpjas pat tad, kad atpūšos. Es dzīvoju, itin kā aizvadīdams ieslodzījuma gadus. Šķiet, ka drīz visam vajadzētu mainīties, sāksies jauns posms, tad es kļūšu pavisam citāds un varēšu priecāties par dzīvi. Taču tas viss būs tikai nākotnē. Pagaidām aizvien vēl tā pati drūmā katorga. Gaidu un gaidu, bet nākotne kā nenāk, tā nenāk. Tagad es kā allaž paēdīšu bezgaršīgās brokastis un došos uz savu garlaicīgo darbu, kur centīšos izspiest no sevis rezultātus, kas kādam vajadzīgi, tikai ne man. Vēl viena smagas un bezjēdzīgas dzīves diena…

Es pamodos no rīta zvaigžņu šalkām. Kas tas bija par skumju sapni? Itin kā būtu atgriezusies kāda drumsla no manas agrākās dzīves. Labi, ka tas bija tikai sapnis. Es atviegloti izstaipījos, kā to dara mans kaķis. Tur jau viņš ir, sliņķis, izlaidies guļ, un tikai ausis parāda, ka sajūt manu klātbūtni. Celies, ūsainais pur- niņ. Vai nāksi man līdzi pastaigāties? Biju pasūtījis sev saulainu dienu un devos uz jūru.

Taciņa veda caur mežu, un rīta zvaigžņu šalkas pamazām saplūda ar daudzbalsīgo putnu valsts kori. Kāds tepat krūmos sevišķi nopūlējās: "Ēst! Ēst!" Un te jau viņš ir, palaidnis. Mazais spalvu kamoliņ, kā tu spēj tik skaļi vīterot? Brīnums, man agrāk nekad nebija ienācis prātā: putniem ir tik dažādas balsis, bet neviena neizraisa disonansi kopējā korī, vienmēr iznāk tik saskanīga simfonija, kādu nespēj atskaņot visprasmīgākais orķestris.

Saule caur krūmiem meta pretī savus starus. Šī burvīgā pusgaisma atdzīvināja krāsu sulīgumu un padziļināja telpiskuma iespaidu, pārvēršot mežu par brīnumainu hologrammu. Taciņa pakalpīgi atveda mani pie jūras. Smaragdzaļi vilnīši klusu sačukstējās ar silto vējiņu. Piekraste šķita bezgalīga un tukša, bet es jutos omulīgi un mierīgi, it kā šī pārapdzīvotā pasaule speciāli man būtu sagādājusi klusu stūrīti. Ir cilvēki, kas apkārtējo pasauli uzskata par ilūziju, kuru radām mēs paši. Nu nē, man nepietiek pašpārliecības apgalvot, ka visu šo skaistumu radījusi vienīgi mana uztvere.

Grūtsirdīgā sapņa iespaidā sāku atcerēties savu agrāko dzīvi, kas patiešām bija tāda skumja un bezcerīga. Tāpat kā daudzi citi, arī es ļoti bieži centos prasīt no šīs pasaules to, kas man it kā pienāktos. Bet pasaule gluži mierīgi pagrieza muguru. Padomdevēji, kuriem bija liela pieredze, teica, ka pasaule tik vienkārši nepakļaujoties, to vajagot iekarot. Tad es centos ar to cīnīties, tomēr tā arī neko nesasniedzu, tikai galīgi pārguru. Padomdevējiem arī šoreiz bija gatava atbilde: pats esi slikts, vispirms mainies, pēc tam prasi no pasaules. Es mēģināju cīnīties pats ar sevi, tomēr izrādījās, ka tas ir vēl grūtāk.

Tad kādunakt redzēju sapni, it kā es atrastos dabas rezervātā. Visapkārt bija neaprakstāms skaistums. Es staigāju un sajūsminājos par šo krāšņumu. Tad parādījās dusmīgs vecs vīrs ar sirmu bārdu, kā sapratu, rezervāta Uzraugs. Viņš klusēdams sāka mani vērot. Devos pie viņa un nepaspēju vēl īsti muti atvērt, kad viņš apklusināja mani. Vēsā tonī paziņoja, ka nevēloties neko dzirdēt, ka esot noguris no kaprīzajiem un alkatīgajiem apmeklētājiem, kas mūžīgi esot neapmierināti un allaž kaut ko pieprasot, skaļi trokšņojot un pametot aiz sevis atkritumu kalnus. Es saprotoši pamāju ar galvu un gāju tālāk.

Rezervāta unikālā daba mani gluži vienkārši pārsteidza. Kāpēc es nekad agrāk šeit nebiju nācis? Kā apburts staigāju bez noteikta mērķa un lūkojos visapkārt. Apkārtējās dabas pilnību vārdos izteikt nebija iespējams. Tāpēc manā galvā bija tāds kā jūsmīgs tukšums.

Drīz vien pie manis atkal pienāca Uzraugs. Bargā sejas izteiksme bija kļuvusi maigāka. Viņš ar mājienu lika sekot sev. Mēs uzkāpām zaļā pakalnā, no kura pavērās skats uz apbrīnojami skaistu ieleju. Tur atradās kāds ciemats. Rotaļlietām līdzīgie namiņi slīga zaļumos un ziedos, it kā tā būtu kādas brīnumu pasakas ilustrācija. Uz šo ainu varētu lūkoties ar dziļu savilnojumu, ja vien tā neliktos tāda kā nereāla. Man radās aizdomas, ka kaut kas tāds var būt tikai sapnī. Es jautājoši uzlūkoju Uzraugu, taču viņš tikai pasmaidīja savā bārdā, it kā gribētu teikt: "Būs vēl skaistāk!"

Mēs nokāpām ielejā, un tad es sāku apzināties, ka neatceros, kā esmu nokļuvis rezervātā. Gribēju dzirdēt no vecā vīra kādus paskaidrojumus. Šķiet, es neveikli noteicu, ka tie laimīgie, kas var atļauties dzīvot šādā skaistumā, droši vien jūtas ļoti apmierināti. Viņš pikti atbildēja: "Kas gan tev neļauj dzīvot šeit?"

Es atbildēju ar banālām frāzēm, ka ne jau visi piedzimst greznībā un ka neviens nevar pats noteikt savu likteni. Uzraugs maniem vārdiem nepievērsa uzmanību un sacīja: "Tur jau tā lieta, ka katrs cilvēks var brīvi izvēlēties sev jebkādu likteni. Vienīgā mūsu brīvība - tā ir izvēles brīvība. Katrs var izvēlēties, ko grib."

Tādi uzskati nekādi neiekļāvās manos priekšstatos par dzīvi, un es jau grasījos protestēt. Taču Uzraugs negribēja pat klausīties: "Tu esi muļķis! Tev ir izvēles iespēja, bet tu to neizmanto. Tu gluži vienkārši nesaproti, ko nozīmē izvēlēties." Kas tie par murgiem, es nespēju rimties. Kā gan es varu izvēlēties visu, ko vien gribu? Varētu domāt, ka šajā pasaulē viss ir atļauts. Un pēkšņi es aptvēru, ka tas ir tikai sapnis. Apmulsumā nevarēju saprast, kā izturēties tik dīvainā situācijā.

Ja atmiņa mani neviļ, es ieminējos, ka sapnī, tāpat kā īstenībā, viņš var melst jebkādas aplamības, un tā tad arī ir visa viņa brīvība. Taču, liekas, šī piezīme Uzraugu nepavisam neaizvainoja, viņš gluži vienkārši sāka smieties. Apzinādamies situācijas muļķīgumu (kāpēc gan iesaistīties diskusijā ar sava sapņa personāžu?), es jau sāku apdomāt, vai nebūtu labāk atmosties. Vecais vīrs it kā uzminēja manas domas. "Labi," viņš teica, "pietiks, mums nav daudz laika. Es nedomāju, ka viņi atsūtīs tādu kretīnu kā tu. Un tomēr man jāizpilda sava misija."

Es sāku taujāt, kas tā par "misiju" un kas ir tie "viņi". Manus jautājumus vecais vīrs pilnīgi ignorēja un uzdeva savu, kā man toreiz likās, pavisam muļķīgu mīklu: "Katrs cilvēks var iegūt brīvību izvēlēties visu, ko vien vēlas. Es tev uzdodu mīklu: kā šo brīvību iegūt? Ja uzminēsi, tavi āboli iekritīs debesīs."

Kādi te vēl āboli? Es jau zaudēju pacietību un teicu, ka negribu neko minēt, ka tikai sapnī un pasakās iespējami daždažādi brīnumi, bet realitātē āboli galu galā vienmēr nokrīt uz zemes. Taču viņš atbildēja: "Gana! Iesim, man tev kaut kas jāparāda."

Atmodies es dziļā nožēlā konstatēju, ka neatceros sapņa turpinājumu. Tomēr pilnīgi skaidri sajutu, itin kā Uzraugs būtu manī ielicis kādu informāciju, kuru es nespēju izteikt vārdos. Atmiņā bija iespiedies tikai viens nesaprotams vārds - Transērfings. Vienīgais, kas nedeva mieru, bija apziņa, ka nav nepieciešamības pašam labiekārtot savu pasauli, — viss jau sen ir radīts bez manas līdzdalības un manā labā. Nevajag arī cīnīties ar pasauli par savu vietu zem saules - tas ir visneiedarbīgākais paņēmiens. Izrādās, ka man neviens nav aizliedzis gluži vienkārši izvēlēties sev to pasauli, kurā es vēlētos dzīvot.

Sākumā tāda ideja man šķita pilnīgi absurda. Un es droši vien būtu šo sapni pavisam aizmirsis, taču drīz vien sev par lielu izbrīnu atklāju: apziņā atausa pilnīgi skaidri priekšstati par to, ko Uzraugs saprata ar vārdu izvēlēties un kā to izdarīt. Uzrauga Mīklas Atrisinājums radās pats no sevis kā zināšanas no nekurienes. Katru dienu man atklājās kaut kas jauns, un ik reizes es izjutu ārkārtīgi lielu izbrīnu, kas robežojās ar bailēm. Es nespēju racionāli izskaidrot, no kurienes šīs zināšanas radās. Ar pilnu pārliecību varu apgalvot tikai vienu: manā galvā nekas tamlīdzīgs nevarēja rasties.

Kopš tā brīža, kad atklāju sev Transērfingu (pareizāk sakot, man atļāva to atklāt), manu dzīvi piepildīja jauna, priekpilna jēga. Katrs, kas kaut reizi paveicis kaut ko radošu, zina, kādu prieku un apmierinājumu sagādā paša radīts mākslas darbs. Tomēr tas ir nieks salīdzinājumā ar sava likteņa radīšanas procesu. Kaut gan termins "likteņa radīšana" tā ikdienišķajā nozīmē te nav īsti piemērots. Transērfings - tas nozīmē izvēlēties savu likteni burtiski tāpat kā preci lielveikalā. Es gribu jums pastāstīt, ko tas viss būtībā nozīmē. Jūs uzzināsit, kāpēc āboli var "iekrist debesīs", kas ir "rīta zvaigžņu šalkas", kā arī daudz ko citu neparastu.

UZRAUGA MĪKLA

Likteni var interpretēt dažādi. Var apgalvot, ka liktenis - tā ir nolemtība, viss jau ir iepriekš noteikts. Vari censties, kā gribi, no likteņa neizbēgsi. No vienas puses, tāds traktējums nomāc ar savu neizbēgamību. Ja cilvēkam gadījies ne sevišķi veiksmīgs liktenis, nav nekādu cerību to uzlabot. No otras puses, vienmēr būs cilvēki, kuras tāds skaidrojums apmierina. Ir taču diezgan ērti un droši, ja nākotne visumā ir paredzama un nebaida ar neziņu.

Tomēr fatāla likteņa neizbēgamība šādā izpratnē izraisa neapmierinātību un iekšēju protestu. Cilvēks, kuram liegta veiksme, sūrojas par likteni: kāpēc dzīve ir tik netaisna? Viens dzīvo pārpilnībā, bet cits pastāvīgi cieš trūkumu. Vienam viss padodas viegli, bet cits var griezties kā vāvere ritenī, tomēr viss velti. Vienam daba dāvājusi skaistumu, gudrību un spēku, bet cits nezin par kādiem grēkiem uz visu mūžu apzīmogots par otrās šķiras cilvēku. Kāpēc pastāv tāda nevienlīdzība? Kāpēc dzīve, kurai savā daudzveidībā nav robežu, nosaka zināmus ierobežojumus noteiktām cilvēku grupām? Ko ir nogrēkojušies mazāk veiksmīgie?

Cilvēks, kuram liegta veiksme, jūtas aizvainots, pat sašutis un cenšas rast pats sev kādu izskaidrojumu šādai situācijai. Un tad uzrodas visdažādākās mācības, tādas kā karma par pagātnes grēkiem. Varētu nodomāt, ka Dievs Tas Kungs to vien dara kā audzina savus nevīžīgos bērnus, tomēr, būdams visuvarens, saskaras ar grūtībām šajā audzināšanas procesā. Dievs nesoda vis cilvēku par grēkiem, viņam dzīvojot, bet nezin kāpēc atliek atmaksu uz vēlāku laiku, kaut gan nav jēgas sodīt cilvēku par to, ko viņš neatceras.

Ir arī cita nevienlīdzības versija, kas pašreiz trūkumā un ciešanās dzīvojošiem ļauj cerēt uz bagātīgu atlīdzību, tikai kaut kur debesīs vai kādā nākamajā dzīvē. Lai kā arī būtu, šādi paskaidrojumi nevienu nevar pilnībā apmierināt. Nav arī svarīgi, vai tās iepriekšējās un nākamās dzīves eksistē vai neeksistē, tāpēc ka cilvēks atceras un apzinās tikai vienu - šo dzīvi, un šādā nozīmē tā viņam ir vienīgā.

Ja ticam, ka liktenis ir noteikts iepriekš, tad labākais līdzeklis pret grūtsirdību būs samierināšanās. Un atkal rodas jauni skaidrojumi, piemēram, šāds: "Ja gribi būt laimīgs, tad esi tāds." Esi optimists un priecājies par to, kas tev ir. Cilvēkam liek saprast: viņš ir nelaimīgs tāpēc, ka mūžīgi pauž neapmierinātību un grib pārāk daudz. Cilvēkam jābūt laimīgam atbilstoši noteiktajam. Vajag priecāties par dzīvi. Cilvēks tam it kā varētu piekrist, tomēr ir tā kā neveikli uztvert ar prieku pelēko ikdienu. Vai tiešām viņam nav tiesību vēlēties ko vairāk? Kāpēc jāpiespiež sevi priecāties? Tas taču ir tas pats, kas piespiest mīlēt.

Mūsu vidū aizvien rosās kaut kādas "apskaidrotas" personas, kas aicina uz vispārēju mīlestību un piedošanu. Var jau sev uztiept šo ilūziju, pārvilkt to kā segu pār galvu, lai vaigu vaigā nesaskaitos ar sūro realitāti, un tad patiešām kļūst vieglāk. Taču dvēseles dziļumos cilvēks tomēr nespēj apjēgt, kāpēc viņam jāpiespiež sevi piedot tiem, kurus viņš neieredz, un mīlēt tos, pret kuriem ir vienaldzīgs. Kāds viņam no tā labums? Iznāk nevis dabiska, bet samocīta laime. Itin kā priekam nevajadzētu rasties pašam no sevis, bet tas būtu jāizspiež kā zobu pasta no tūbiņas.

Protams, ir cilvēki, kas netic, ka dzīve ir tik garlaicīga un primitīva un reducējas uz iepriekš nosacītu likteni.

Viņi nevēlas apmierināties ar to, kas ir, un grib priecāties par panākumiem, nevis tikai par esamību. Tādiem cilvēkiem ir cita likteņa koncepcija: "Cilvēks ir pats savas laimes kalējs." Bet par laimi, kā zināms, ir jācīnās. Kā gan citādi? "Zinātāji" pateiks priekšā, ka nekas nenāk viegli. Var likties, ka tas ir neapstrīdams fakts: ja negribi apmierināties ar laimi, kāda tev dota, jāstrādā ar elkoņiem un jāpanāk savs.

Pamācoši piemēri liecina, ka varoņi ir vīrišķīgi cīnījušies un pašaizliedzīgi strādājuši dienu un nakti, pārvarēdami neiedomājami grūtus šķēršļus. Panākumu laurus uzvarētāji plūkuši tikai tad, kad pārcietuši neatlaidīgas cīņas grūtības un sūrumu. Taču arī šeit kaut kas nav tā, kā vajag. Cīnās un strādā miljoni, bet īstus panākumus gūst nedaudzi. Var visu mūžu ziedot izmisīgai cīņai par vietu zem saules, tomēr neko nepanākt. Vai tiešām šī dzīve ir tik nežēlīga un nepiekāpīga?

Kāda smaga nepieciešamība - cīnīties ar pasauli un panākt savu. Ja pasaule nepadodas, tas nozīmē, ka jācīnās pašam ar sevi. Ja tu esi nabags, slims, neizskatīgs, nelaimīgs, - pats vainīgs. Tu pats neesi pilnveidojies, tāpēc tev jāmainās. Cilvēkam pasaka, ka viņš kopš sākotnes ir tādu trūkumu un netikumu sakopojums, ar kuriem ir neatlaidīgi jācīnās. Skumja aina, vai nav tiesa? Tātad, ja cilvēkam uzreiz nav paveicies un viņš nav piedzimis bagāts un laimīgs, tad viņam vai nu pacietīgi jānes savs krusts, vai visa dzīve jāveltī cīņai. Sirds tā kā negrib priecāties par tādu dzīvi. Vai tiešām šajā bezizejā nav neviena gaismas stariņa?

Un tomēr izeja ir. Tikpat vienkārša, cik patīkama - atšķirībā no visām iepriekš minētajām izejām, tāpēc ka atrodas pavisam citā plaknē. Transērfinga likteņa koncepcijas pamatā ir principiāli cits pasaules modelis. Nesteidzieties vīlušies atmest ar roku un iesaukties, ka jums grib iesmērēt kaut kādu kārtējo himeru. Jums jāpiekrīt, ka ikviena zināmā likteņa koncepcija veidojusies noteiktā pasaules uzskatā, kas savukārt balstās uz dažiem nepierādāmiem izejas punktiem.

Materiālisma pamatā, piemēram, ir apgalvojums, ka matērija ir primāra, bet apziņa - sekundāra. Ideālisms apgalvo gluži pretējo. Ne viens, ne otrs apgalvojums nav pierādāms, tomēr uz tiem balstās ļoti pārliecinoši pasaules modeļi, kuriem ir uzticīgi aizstāvji. Abi virzieni filozofijā, zinātnē un reliģijā šo pasauli izskaidro pēc sava ieskata, un savā ziņā tiem ir un nav taisnība. Mēs nekad nespēsim pilnīgi aprakstīt absolūto patiesību, tāpēc ka mūsu izmantotie jēdzieni ir relatīvi. Pazīstamajā līdzībā par trim aklajiem stāstīts, kā, viens aptaustījis ziloņa snuķi, otrs - kāju, trešais - ausi, katrs no viņiem izsaka savu spriedumu par to, kāds ir šis dzīvnieks. Tāpēc ir pilnīgi bezjēdzīgi mēģinājumi pierādīt, ka viens spriedums ir vienīgais pareizais, bet pārējie nepareizi. Galvenais ir šā sprieduma iedarbība.

Jūs droši vien zināt pazīstamo ideju, ka realitāte - tā ir ilūzija, ko radām mēs paši. Kaut gan neviens nopietni nav izskaidrojis, kur šī ilūzija rodas.

Tad jau iznāk, ka mēs visi skatāmies "kino"? Protams, tas ir ļoti apšaubāmi. Taču zināmā nozīmē racionālais kodols šajā idejā ir. Pazīstams arī uzskats, ka viss ir gluži pretēji: materiālā pasaule ir tikai mehānisms, kas darbojas pēc stingri noteiktiem likumiem, un mūsu apziņa te nav noteicēja. Arī šajā uzskatā ir neapstrīdama daļa patiesības.

Tomēr cilvēka prāts ir tā iekārtots, ka tas vienmēr cenšas stingri stāvēt uz zemes, nekam nepieļaujot vairākas nozīmes. Tā vien gribas satriekt pīšļos vienu teoriju un uzcelt uz pjedestāla citu, kā, taisnību sakot, jau tūkstošiem gadu rīkojas zinātnieki. Pēc katras cīņas par patiesību kaujas laukā paliek tikai viens neuzvarēts fakts: jebkura teorija ir tikai atsevišķs daudzpusīgās realitātes izpausmes aspekts.

Ikvienu teoriju apliecina laiks, tāpēc tai ir tiesības eksistēt. Jebkura dzīves koncepcija arī darbojas. Ja esat izlēmis, ka liktenis jums ir kaut kas iepriekš nosacīts, ko jūs nespējat izmainīt, tad tā arī būs. Tādā gadījumā jūs brīvprātīgi nododat sevi citu rokās, nav svarīgi, kādās, un kļūstat par kuģīti, kas peld viļņu varā. Ja turpretī uzskatāt, ka pats veidojat savu likteni, tas nozīmē, ka apzināti uzņematies atbildību par visu, kas notiek jūsu dzīvē. Jūs cīnāties ar viļņiem un cenšaties vadīt savu kuģīti. Pievērsiet uzmanību tam, kas notiek: jūsu izvēle vienmēr realizējas. Ko jūs izvēlaties, to ari iegūstat. Lai kādu pasaulsuzskatu jūs izvēlētos, taisnība būs jūsu pusē. Bet citi ar jums strīdēsies tieši tāpēc, ka arī viņiem ir taisnība.

Ja kādu realitātes izpausmes fenomenu pieņem par izejas punktu, tad no tā var izveidot veselu zinātnes nozari. Un šajā zinātnē nebūs iekšēju pretrunu, tā sekmīgi atainos vienu no realitātes izpausmēm. Lai iedibinātu veselu zinātni, pietiek ar vienu vai vairākiem faktiem, kas nav līdz galam izprasti, tomēr eksistē.

Tā, piemēram, kvantu fizika balstās uz dažām nepierādāmām patiesībām - postulātiem. Tās nav pierādāmas tāpēc, ka pašas ir zinātnes sākotnējais, izejas punkts. Kvantu fizikā mikropasaules objekts dažkārt uzvedas kā daļiņa, dažkārt - kā vilnis. Zinātnieki nespēja viennozīmīgi interpretēt tādu duālismu, tāpēc gluži vienkārši pieņēma to kā dotu, proti, kā aksiomu. Kvantu fizikas postulāti realitātes izpausmes formu dažādību samierina tāpat kā aklie, kas būtu vienojušies, ka zilonis vienā gadījumā uzvedas kā stabs, citā - kā čūska.

Ja, aprakstot mikropasaules objektu, par pamatu izvēlētos tās īpašības, kas izpaužas kā daļiņa, tad iegūtu atoma modeli, kādu izveidoja pazīstamais fiziķis Nilss Bors. Šajā modelī elektroni griežas ap kodolu līdzīgi planētām Saules sistēmā. Ja turpretī par galveno īpašību izvēlētos vilni, tad atoms līdzinātos izplūdušam plankumam. Darbojas gan viens, gan otrs modelis, atspoguļojot realitātes izpausmes atsevišķas formas. Atkal iznāk, ka mēs iegūstam to, ko izvēlamies.

Aplūkojot vispārināti, jebkura izpausme var būt postulāts, zinātņu nozares izejas punkts, kurš, bez šaubām, darbosies un kuram būs tiesības eksistēt. Vēloties uzzināt patiesību, cilvēki vienmēr ir centušies izprast pasaules dabu, pētot atsevišķus tās aspektus. Zinātnes atziņu kopums veidojies kā to vai citu dabas izpausmju apraksts un skaidrojums. Tā radušās atsevišķas zinātņu nozares, kas bieži vien ir pretrunā cita ar citu.

Pasaules daba ir vienota, taču allaž demonstrē dažādas sejas. Nav vēl cilvēki paspējuši pienācīgi izgaismot un izskaidrot vienu seju, kad jau parādās cita, kas nekādi nesaskan ar iepriekšējo. Zinātnieki mēģina apvienot dažādas realitātes izpausmes, lai novērstu pretrunas, tomēr tas izdodas ar lielām grūtībām. Ir tikai viens vienīgs neapšaubāms fakts, kas apvieno un samierina visas zināšanu nozares, - realitātes izpausmes formu daudzveidība un daudzpusība. Mūsu pasaules variantu daudzveidība ir tās pirmā pamatīpašība.

Aizrāvušies ar mēģinājumiem izskaidrot atsevišķas izpausmes, dažādu zināšanu nozaru pārstāvji nezin kāpēc met līkumu tieši ap šo faktu. Tik tiešām — ko gan no tā vēl var iegūt? Variantu daudzveidība ir atskaites punkts, līdzīgi nullei koordinātu sistēmā. Salīdzinājumā ar to jebkuri dažādu zināšanu nozaru izejas punkti ir sekundāri. Tomēr pašam sākumpunktam nepievērš uzmanību, it kā tajā nebūtu nekādas informācijas. Taču informācija tur ir, turklāt visai apbrīnojama.

Lai atminētu Uzrauga Mīklu, par izejas punktu izvēlēsimies tieši šo īpašību - variantu daudzveidību. Citiem vārdiem sakot, pieņemsim par postulātu faktu, ka realitātei ir bezgalīgi daudzveidīgas izpausmes formas. Lai gan mūsu postulātam ir vispārējs raksturs, mēs tomēr pārliecināsimies, cik interesantas un negaidītas zināšanas tas atklāj.

Sāksim ar to, ka realitātes izpausmes formām nepieciešams avots, no kura smelties visu šo daudzveidību. Kur ir "ierakstīti" visi mūsu pasaules likumi? Pasaule izpaužas kā matērijas kustība telpā un laikā. Šī kustība ir pakļauta noteiktiem likumiem. Kā jūs jau zināt, funkcijas grafikā punkti izvietoti atbilstoši noteiktai matemātikas formulai. Var teikt, ka likums, kuram pakļauta punkta kustība grafikā, ir noteikta funkcija. Taču formulas, tāpat kā likumi, ir cilvēka prāta abstrakti secinājumi, lai atvieglotu izpratni. Ļoti maz ticams, ka tie glabājas kaut kur dabā.

Kā vēl var fiksēt punktu izvietojumu grafikā? Protams, ar bezgalīgi daudzām visu punktu koordinātām. Cilvēka atmiņas ietilpība ir ierobežota un nespēj tikt galā ar milzīgiem apjomiem. Taču dabai bezgalība nav problēma. Tai nav nekādas vajadzības punktu izvietojumu un kustību grafikā apkopot formulā. Ja funkcijas līniju sadalītu bezgalīgi mazos punktos, tad ikvienu punktu var uzskatīt par cēloni, bet tam sekojošo punktu - par sekām. Tāpēc jebkuru materiālā punkta kustību telpā un laikā var iedomāties kā bezgalīgi garu nepārtrauktu bezgalīgi mazu cēloņu un seku ķēdīti.

Mēs savās zināšanās matērijas kustību iedomājamies likuma veidā, bet dabā šī kustība pastāv dabiskā veidā - kā bezgalīgi daudzi cēloņi un sekas. Aptuveni runājot, dati par visiem iespējamiem matērijas kustības punktiem glabājas kādā informācijas laukā, kuru mēs sauksim par variantu telpu. Tajā ir informācija par visu, kas bijis, ir un būs.

Variantu telpa ir gluži materiāla informatīva struktūra. Tas ir bezgalīgs informācijas lauks, kurā ir jebkuru varbūtējo notikumu visi iespējamie varianti. Var teikt, ka variantu telpā ir viss. Mēs nezīlēsim, kādā veidā šī informācija glabājas, - mūsu nolūkiem tam nav nekādas nozīmes. Svarīgi ir tikai tas, ka variantu telpa ir jebkuras matērijas kustības telpā un laikā šablons, koordinātu sistēma.

Katrā telpas punktā eksistē savs kāda konkrēta notikuma variants. Lai būtu saprotamāk, pieņemsim, ka variants sastāv no scenārija un dekorācijām. Dekorācija ir izpausmes ārējais veids jeb forma, bet scenārijs - ceļš, pa kuru virzās matērija. Ērtības labad variantu telpu var sadalīt sektoros. Katram sektoram ir savs scenārijs un dekorācijas. Jo lielāks attālums starp sektoriem, jo vairāk atšķiras scenāriji un dekorācijas. Arī cilvēka liktenim ir ļoti daudz variantu.

Teorētiski cilvēku eksistences scenārijiem un dekorācijām nav nekādu ierobežojumu, tāpēc ka variantu telpa ir bezgalīga. Jebkurš maznozīmīgs notikums var ietekmēt likteni. Cilvēka dzīvei, tāpat kā jebkurai citai matērijas kustībai, ir sava cēloņu un seku ķēdīte. Variantu telpā sekas vienmēr atrodas tuvu savam cēlonim. Viens seko otram, tāpēc likteņa sektori izkārtojas dzīves līnijā. Vienas tādas līnijas sektoru scenāriji un dekorācijas ir vairāk vai mazāk vienveidīgi. Cilvēka dzīve nosvērti rit vienā virzienā līdz notikumam, kas maina scenāriju un dekorācijas. Tad liktenis izdara pagriezienu un pāriet uz citu dzīves līniju.

Iedomājieties, ka esat noskatījies teātra izrādi. Nākamajā dienā jūs atkal aizejat uz teātri, uz to pašu izrādi, bet to rāda ar citām dekorācijām. Tās ir tuvu novietotas dzīves līnijas. Nākamajā teātra sezonā jūs skatāties izrādi ar tiem pašiem aktieriem, bet ar ievērojami izmainītu scenāriju. Šī dzīves līnija jau atrodas tālāk. Un visbeidzot, noskatījies to pašu izrādi citā teātri, jūs ieraudzījāt pavisam citu lugas interpretāciju. Šī dzīves līnija jau ir ļoti tālu no pirmās.

Realitāte izpaužas visā daudzveidībā tieši tāpēc, ka variantu skaits ir bezgalīgs. Jebkurš izejas punkts izvēršas cēloņu un seku sakarību ķēdītē. Izvēloties sākum- > »

punktu, jūs iegūstat noteiktu realitātes izpausmes formu. Var teikt, ka realitāte izvēršas dzīves līnijā atkarībā no izraudzītā sākumpunkta. Katrs saņem to, ko izvēlas. Jums ir tiesības izvēlēties tieši tāpēc, ka jau eksistē variantu bezgalība. Neviens jums neaizliedz izraudzīties sev likteni pēc sirds patikas. Visa sava likteņa pārvaldīšana reducējas vienā ļoti vienkāršā jautājumā - izvēlē. Transērfings atbild uz jautājumu, kā to izdarīt.

Tātad eksistē informatīva struktūra, kurā ir bezgala daudz potenciālu iespēju - variantu ar saviem scenārijiem un dekorācijām. Materiālās realizācijas kustība noris atbilstoši tam, kas ir šīs struktūras pamatā. Matērijas kustību caur variantu telpu var nodemonstrēt ar šādu domās izdarītu eksperimentu.

Iztēlojieties caurulīti ar ūdeni. Ap caurulīti lēni pārvietojas saldējošs gredzens tā, ka tūlīt sasalst tikai gredzena aptvertais ūdens. Izskatās, ka šajā caurulītē pārvietojas ledus kristāls. Ūdens molekulas visu laiku atrodas aptuveni vienā un tajā pašā vietā, būdamas relatīvi brīvas. Gredzenam virzoties uz priekšu, tā ieskautās molekulas fiksējas sasalušā noteiktas struktūras kristālā, pēc tam ūdens šajā vietā atkal atkūst un molekulas atbrīvojas. Pats kristāls nepārvietojas. Citiem vārdiem sakot, šajā gadījumā ledus ūdenī nepeld. Pa ūdens caurulīti pārvietojas nevis pats ledus kristāls, bet struktūra, proti, sasalums.

Pēc analoģijas varam iztēloties, ka ūdens caurulītē - tā ir variantu telpa, bet ledus kristāls - variantu materiālā realizēšana. Molekulas ir cilvēki, bet viņu stāvoklis kristāla struktūrā realizējas kā likteņa variants. Nav vienas noteiktas atbildes uz jautājumu, kam atbilst saldējošais gredzens. Citiem vārdiem sakot, kādā veidā un kāpēc informatīvā struktūra pārvēršas par matēriju? Mikropasaulē matērija var izpausties kā enerģijas sabiezējums. Ir zināms, ka vakuumā noris nepārtraukts mikrodaļiņu rašanās un iznīcināšanās process. Matērija it kā ir, tomēr tajā pašā laikā tai nav savas materiālās substances. Skaidrs ir viens: tam, ko var sataustīt, ir nesataustāms enerģētiskais pamats.

Ceru, ka neesmu jūs pārāk nogurdinājis ar fiziku. Pagaidām mēs atrodamies tikai Transērfinga izejas punktā. Taču tas, ko uzzināsit no šīs grāmatas, var jūs zināmā mērā šokēt. Tāpēc man nākas sniegt vismaz kādu teorētisku pamatojumu, lai prāts nezaudētu pamatu zem kājām. Tā ka lūdzu vēl mazliet pacietības.

Jūras vilni var izmantot par vēl vienu analoģiju, lai ilustrētu realizāciju variantu telpā. Pieņemsim, ka zemestrīce jūrā izveidojusi vilni. Viļņa mugura pārvietojas pa jūras virsu, bet pats ūdens paliek uz vietas. Pārvietojas nevis ūdens masa, bet enerģētiskā potenciāla realizācija. Tikai pie krasta ūdens uzšļācas sauszemei. Tāpat uzvedas arī visi citi viļņi. Šajā analoģijā jūra - tā ir variantu telpa, bet ūdens - materiālā realizācija.

Tātad iznāk, ka, no vienas puses, materiālā realizācija pārvietojas telpā un laikā, bet, no otras puses, - varianti paliek uz vietas un eksistē mūžīgi? Tātad iznāk, ka viss bija, ir un būs? Bet kāpēc gan ne? Laiks un telpa īstenībā ir vienādi statiski. Laika plūsma jūtama tikai tad, kad griežas kinofilma un kadri seko cits citam. Attiniet kinolenti un aplūkojiet visus kadrus kopā. Kur palicis laiks? Visi kadri eksistē vienlaikus. Laiks ir statisks līdz brīdim, kad mēs sākam vērot kadrus secīgi citu pēc cita. Dzīvē notiek tieši tāpat, tāpēc mūsu apziņā dziļi iesakņojusies ideja, ka viss nāk un aiziet.

Īstenībā viss, kas ierakstīts informācijas laukā, tur ir bijis vienmēr un vienmēr paliks. Dzīves līnijas eksistē kā kinolentes. Tas, kas pagājis, nav izzudis, bet saglabājas. Tas, kas vēl tikai būs, ir jau tagad. Pašreizējais dzīves etaps - tā ir variantu telpas materiālā realizācija pašreizējā dzīves līnijas posmā.

Daudzi var paust sašutumu un jautāt: "Kā tas iespējams, ka neskaitāmie mana likteņa varianti eksistē stacionāri? Kam un kālab tas var būt vajadzīgs? Dievam? Dabas likumiem? Kāpēc?" Tādā gadījumā mēģiniet iedomāties punktu koordinātu plaknē. Jau skolā mums mācīja tādu modeli: punktam plaknē var būt jebkuras x un y koordinātas. Ievērojiet - jebkuras, turklāt no mīnus bezgalības līdz plus bezgalībai. Kāpēc nevienam neienāk prātā jautājums: kāpēc punktam var būt jebkuras koordinātas? Un tagad iedomājieties punktu, kurš, pārvietodamies pa funkcijas līniju, brīnās: "Kā tas var būt, ka mans noietais ceļš ir eksistējis vienmēr un būs vienmēr? Un kā tas var būt, ka ceļš, kurš man vēl tikai jānoiet, jau iepriekš noteikts?" Jūs taču uz punkta ceļu skatāties no augšas, tāpēc jums tas nav nekāds brīnums.

Variantu telpa ir kā šablons, tā nosaka, kā jāizpaužas materiālajai realizācijai. Iztēlojieties tumšu mežu un cilvēku ar lukturīti. Cilvēks iet pa mežu un apgaismo ap sevi nelielu laukumiņu. Realizācija izpaužas kā gaismas plankums. Tumšais mežs - tā ir variantu telpa, bet apgaismotais laukums - varianta realizācija šajā laukumā. Bet kas ir "apgaismotājs"? Citiem vārdiem sakot, kas "iededz", proti, materializē šablona variantu?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, nāksies izvēlēties vēl vienu izejas punktu. Mūsdienās jau vairs netiek apšaubīts fakts, ka domas ir materiālas. Realitāte mums atklājas divos veidos: no vienas puses, esamība nosaka apziņu, no otras puses, - ir neapšaubāmi pierādījumi arī pretējam procesam. Domas ir ne tikai cilvēka rīcības motīvs, bet arī tieši ietekmē apkārtējo realitāti. Tā, piemēram, mūsu ļaunākās nojautas parasti piepildās.

Protams, var jau strīdēties, ka te nav vainīga domu materializēšanās, bet ka tās ir sagaidāmo nepatikšanu priekšnojautas. Patiešām, paranormālajās parādībās vēl ir daudz nenoskaidrota un pretrunīga. Tomēr tas nenozīmē, ka šo realitātes izpausmes veidu var ignorēt. Ir ļoti daudz faktu, kas apstiprina domu tiešu ietekmi uz apkārtējo īstenību.

Tā vai citādi, bet cilvēka apziņa veido viņa likteni. Šī grāmata stāsta, kā tas notiek. Par izejas punktu izvēlēsimies šādu apgalvojumu: domu enerģijas starojums materializē potenciālo variantu. Mēs varam tā darīt, tāpēc ka realitāte izpaužas arī tādā formā, kurā apziņa nosaka īstenību. To apstiprina ne tikai ikdienas dzīves fakti, bet arī eksperimenti kvantu fizikā. Mums nav principiāli svarīgi, kā darbojas pats domu starojuma un variantu telpas savstarpējās iedarbības mehānisms. Līdz šim laikam nav skaidrs, kā noris informācijas nodošanas process, vai tā pamatā ir enerģija vai kaut kas cits. Ērtības labad mēs gluži vienkārši pieņemsim, ka domu enerģijas starojums "apgaismo" noteiktu variantu telpas sektoru, tāpēc variants gūst iespēju materializēties. Starojumam, tāpat kā sektoram, ir noteikti parametri. Domu starojums atrod savu sektoru, variants realizējas, un tādējādi iznāk, ka apziņa nosaka īstenību.

Nevajag tomēr aizmirst, ka tā ir tikai viena no realitātes izpausmes formām. Nav iespējams gluži vienkārši sēdēt un tikai apcerē veidot savu realitāti. Kaut gan ir cilvēki, kas spēj burtiski materializēt priekšmetus no gaisa. Bet tādi ir tikai daži, un viņi neafišē savas spējas. Tomēr doma cilvēka likteni ietekmē tikpat spēcīgi, cik viņa konkrētā rīcība. Cilvēki ir pieraduši, ka viņu rīcībai ir redzamas un viegli izskaidrojamas sekas. Domu ietekme izpaužas nemanāmi, tāpēc nav izskaidrojama un prognozējama. Var likties, ka ir visai grūti konstatēt uzskatāmu cēlonisko saikni starp domām un sekojošiem notikumiem. Taču drīz jums nāksies pārliecināties, ka cilvēka domas tieši veido realitāti. Cilvēks saņem to, ko pats izvēlas.

Kāds varbūt iebildīs: "Tad jau iznāk, ka jūras, kalni, planētas, galaktikas - tas viss ir manu domu starojuma produkts?" Cilvēkam dažkārt ir raksturīgi uzskatīt sevi par Visuma centru. īstenībā viņš ieņem tikai niecīgu stūrīti šajā bezgalīgajā izplatījumā. Mūsu pasaulē mīt ārkārtīgi daudz dzīvu organismu, un ikviens ietekmē realitātes veidošanos. Katram no tiem ir savi domu starojuma parametri. Ja jums ir neērti auga starojumus uzskatīt par domu starojumiem, nosauciet tos citā vārdā, būtība no tā nemainīsies. Nevar pat droši apgalvot, ka nedzīviem priekšmetiem nav nekā līdzīga dzīvu organismu starojumam. Nerunājot nemaz par Vienoto Garu, kurš caurstrāvo visu eksistējošo un kuru mēs saucam par Dievu. Katrai būtnei ir sava apziņa, un tā veido savas pasaules slāni. Var teikt, ka viss šajā pasaulē ietver sevī daļiņu no Dieva, un tādējādi Viņš vada visu pasauli.

Ikviens cilvēks iet pa savu dzīves līniju. Un tai pašā laikā visi cilvēki dzīvo vienā un tajā pašā pasaulē. Materiālā pasaule visiem ir viena, bet konkrētā realizācija katram cilvēkam - sava. Pieņemsim, ka esat tūrists un pastaigājaties pa brīnišķīgu pilsētu. Jūs priecājaties par vēstures un kultūras pieminekļiem, jūsmojat par skaisto arhitektūru, aplūkojat puķu dobes, strūklakas, parku alejas, veiksmīgo pilsētnieku smaidošās sejas. Tajā vietā, kur ejat garām, pie urnas stāv bezpajumtnieks.

Viņš, tāpat kā jūs, atrodas tajā pašā pasaulē, nevis citā dimensijā. Un tomēr viņš redz nepavisam ne to, ko redzat jūs. Viņš redz urnā tukšu pudeli, blakus netīru sienu, savu konkurentu, kas nepaspēja pienākt pie tukšās pudeles agrāk un tagad domā, vai to neatņemt, redz policistu, kas aizdomīgi viņu vēro. Jūs esat uz vienas dzīves līnijas, bet viņš - uz citas. Jūsu dzīves līnijas krustojas variantu telpas punktā, tāpēc šī pasaule kā materiāla realizācija jums abiem ir viena.

Visām materiālās dabas parādībām ir enerģētisks pamats. Enerģijas lauks ir primārs, visas pārējās fizikālās izpausmes ir sekundāras. Zinātnieki cenšas dažādās enerģijas izpausmes apvienot vienotas teorijas ietvaros, un drīz vien viņiem būs rezultāti. Tomēr pēc tam atkal nāksies kaut ko apvienot, tāpēc ka realitātes izpausmes formu skaits ir bezgalīgs. Neiedziļinoties visos sīkumos, aplūkosim enerģiju kā kādu abstraktu spēku, kas nav redzams, tomēr objektīvi pastāv. Mūsu nolūkiem pilnīgi pietiek pieņemt faktu, ka cilvēka domu enerģija ir gluži materiāla. Domu enerģija neriņķo noslēgti cilvēka galvā, bet izplatās telpā un mijiedarbojas ar apkārtējo enerģijas lauku. Šo faktu tagad reti kāds apstrīdēs.

Lai būtu ērtāk, par domu starojuma parametru var pieņemt tā frekvenci, līdzīgi radioviļņu frekvencei. Kad jūs par kaut ko domājat, jūsu domu enerģijas frekvence ir noskaņota uz noteiktu apvidu variantu telpā. Kad enerģija nokļūst variantu telpas sektorā, attiecīgais variants materiāli realizējas. Enerģijai ir sarežģīta struktūra, un tā caurstrāvo visu, kas ir šajā pasaulē. Enerģijai plūstot caur cilvēka ķermeni, domas to modulē, un izejot enerģija iegūst šīm domām atbilstošus parametrus. Pēc tāda paša principa darbojas radioraidītājs. Enerģijas parametri uzsūc sevī domu raksturlielumus. Tādējādi izplūstot rodas domu starojums, kas variantu telpas sektoru pārveido materiālā realizācijā. Kad jūs domājat par kaut ko sliktu vai labu, jūs izstarojat domu enerģiju variantu telpā. Modulētā enerģija sakrājas noteiktā sektorā - un notiek atbilstošas pārmaiņas jūsu dzīvē.

Dzīves apstākļus veido ne tikai cilvēka konkrēta rīcība, bet arī domu raksturs. Ja esat pret pasauli noskaņots naidīgi, pasaule jums atbildēs ar to pašu. Ja jūs pastāvīgi izsakāt savu neapmierinātību, iemeslu tam būs aizvien vairāk. Ja jūsu attieksmē pret īstenību pārsvaru gūst negatīvisms, pasaule pagriezīsies pret jums ar savu ļaunāko pusi. Un, gluži pretēji, pozitīva attieksme visdabiskākajā veidā mainīs jūsu dzīvi uz labo pusi. Cilvēks saņem to, ko izvēlas. Tāda ir realitāte, patīk jums vai ne.

Kamēr jūsu domu ievirze ir visumā viendabīga, jūs atrodaties uz vienas un tās pašas dzīves līnijas. Tiklīdz attieksme pret īstenību mainās uz vienu vai otru pusi, domu starojuma parametri iegūst jaunus raksturlielumus un jūsu pasaules slāņa materiālā realizācija pāriet uz citu līniju. Tur notikumi attīstās jau pēc cita scenārija - atbilstoši jūsu starojuma parametriem. Ja scenārijs kaut kādu iemeslu dēļ ir jums nevēlams, jūs cīnīsities, centīsities mainīt situāciju. Ikviens, sastopoties ar šķēršļiem, reaģē negatīvi, paužot neapmierinātību vai ieslīgstot grūtsirdībā. Jūsu domu starojums pārkārtojas uz līniju, kur šķēršļu kļūst vēl vairāk. Un tā nu iznāk, ka jūsu dzīve sāk ripot pa slīpu plakni.

Šis process šķiet nevadāms, taču īstenībā tieši jūs ar savām domām savu realizāciju ievirzāt variantu telpas problēmu apvidū. Jūs domājat, ka ar savu rīcību pārvarat šķēršļus. Taču īstenībā iznāk, ka saņemat to, ko esat pats izvēlējies. Jūs izvēlaties cīņu ar šķēršļiem, tāpēc saņemat tos pārpārēm. Jūs pārņēmušas domas par problēmām - un tās jūsu dzīvē vienmēr ir klāt. Jūs cenšaties mainīt situāciju uz pašreizējās dzīves līnijas, bet nevarat mainīt scenāriju variantu telpā. Jūs spējat tikai izvēlēties citu. Cenšoties scenārijā mainīt nevēlamas epizodes, jūs domājat tieši par to, kas jums nepatīk. Tādējādi jūsu izvēle sekmīgi realizējas, un jūs saņemat to, ko negribat.

Uz šīs dzīves līnijas nav iespējams kaut ko mainīt. Tieši tāpat kā, atrodoties gleznu galerijā, jūs nevarat kādu gleznu noņemt vai pārkārtot ekspozīciju, kas jūs neapmierina. Jūs te neesat saimnieks. Taču neviens neliedz pagriezties un pāriet citā zālē, lai skatītos to, kas labāk patīk. Protams, pāriešana uz dzīves līniju, kur katrs saņem pēc vajadzības, nenotiek vienkārši pēc cilvēka vēlēšanās. Ne jau visas domas var īstenot, un ne visas vēlēšanās piepildās. Un vaina ir nevis domu saturā, bet gan to kvalitātē. Vienkārši sapnis vai vēlēšanās - tā vēl nav izvēle. Sapņi nepiepildās. Jāizpilda kādi noteikti nosacījumi, par kuriem jūs uzzināsit, izlasījis šo grāmatu.

Variantu telpā ir bezgalīgi daudz likteņa līniju katram cilvēkam. Mums nav pamata žēloties par savu likteni, tāpēc ka mums dotas tiesības izvēlēties. Problēma tikai tā, ka mēs neprotam to darīt. Pasaule izpaužas visā savā daudzveidībā, itin kā būtu radīta, lai apmierinātu jebkādas vajadzības. Katrs šeit var atrast visu, ko vien sirds vēlas. Pat dažādos zinātnes virzienos tā pagriežas pret mums ar to pusi, kuru mēs gribam redzēt. Tā, piemēram, ideālisms apgalvo, ka pasaule ir ilūzija, un tā piekrīt. Materiālisms apgalvo pretējo, un pasaule atkal neiebilst. Ļaudis strīdas, uztiepj cits citam savu attieksmi pret pasauli, bet pasaule parāda, ka viņiem visiem ir taisnība. Vai tas nav brīnišķīgi?! Variantu telpa - tās ir tā sauktās ilūzijas, bet materiālā realizācija - tas, ko saprotam ar materiālo pasauli. Mēs vienmēr saņemam to, ko izvēlamies.

Kas ir iepazinies ar islāma principiem, tas zina, ko nozīmē vārdi "cilvēka liktenis attēlots Grāmatā". Tas nozīmē, ka liktenis ir iepriekš noteikts un no tā nevarēs izvairīties. Līdzīgi apgalvojumi sastopami arī citās reliģijās. Patiešām, cilvēka liktenis ir jau iepriekš nosacīts. Reliģijas kļūdās tikai vienā jautājumā, proti, liktenim ir nevis viens, bet gan bezgalīgi daudz variantu. No likteņa neizbēgsi. Arī tas ir zināmā mērā pareizi, tāpēc ka nevar mainīt varianta scenāriju. Cīnīties ar apkārtējo pasauli, lai mainītu savu likteni, - tas ir ļoti grūts un nepateicīgs darbs. Nav vērts mēģināt mainīt scenāriju, var gluži vienkārši izvēlēties variantu, kas sirdij tīkams.

Protams, tas viss ir ļoti neparasti un izraisa pamatotas šaubas. Taču es nemaz negaidīju, ka jūs uzreiz pieņemsit variantu modeli. Es arī pats neticēju līdz tam laikam, kamēr nepārliecinājos, ka Transērfings darbojas, turklāt nevainojami. Nav jēgas dot priekšroku tam vai citam modelim tikai tāpēc, lai nonāktu pie kādas absolūtās patiesības. Svarīgs ir nevis pats modelis, bet praktiskie rezultāti, ko tas ļauj sasniegt. Dažādi matemātiskie modeļi var atšķirīgi attēlot vienu un to pašu fizikālo parādību. Vai nav tiesa, būtu visai uzjautrinoši, ja analītiskās ģeometrijas speciālisti piepeši vērstos pret matemātisko analīzi un sāktu pierādīt, ka ģeometrija ir vienīgā pareizā matemātikas disciplīna? Matemātiķi varēja savstarpēji vienoties, bet filozofi un reliģiskie darbinieki nevar.

Kur tad atrodas tā variantu telpa? Uz šo jautājumu ir grūti atbildēt. Vadoties no mūsu trīsdimensiju uztveres, var teikt, ka tā ir visur un nekur. Iedomājieties bezgalīgu plakni bez sākuma un beigām, kurā dzīvo divdimensiju cilvēciņi. Viņi pat nenojauš, ka ir trešā dimensija. Viņiem šķiet, ka plakne ir vienīgā pasaule, un viņi nespēj saprast, ka aiz tās robežām var būt vēl kaut kas. Tomēr mēs zinām, ka pietiek šim modelim pievienot trešo dimensiju - un varēs izveidot bezgalīgi daudz tādu plakņu. Tāpēc neuztraucieties par to, ka mēs nespējam uzskatāmi iztēloties, kā līdzās mūsu pasaulei var eksistēt vēl bezgalīgi daudz paralēlo pasauļu.

Grūti noticēt, ka reāli pastāv paralēlās pasaules. Taču, no otras puses, vai jums ir viegli noticēt relativitātes teorijai, kura apgalvo, ka, palielinoties ķermeņa ātrumam, tā masa pieaug, apjomi samazinās un laiks palēninās? Ar paša pieredzi to pārbaudīt pagaidām nav iespējams. Svarīgi nav tas, vai mēs to saprotam vai ne, svarīgs ir praktiskais labums, ko varam no tā iegūt.

Gluži vienkārši nav nekādas jēgas un ir sīkumainība bezrobežīgajā izplatījumā strīdēties par tā vai cita modeļa priekšrocībām. Iedomājieties bezgalību attālumu palielināšanās virzienā. Tur, tālumā, robežas nav. Lai cik dīvaini, bezgalībai nav robežu ari attālumu samazināšanās virzienā. Mēs varam vērot tikai ierobežotu redzamā Visuma daļu. Gan teleskopam, gan mikroskopam ir savas robežas. Bezgalība mikropasaulē ne ar ko neatšķiras no bezgalības makropasaulē.

Pastāv hipotēze, ka mums redzamais Visums ir "Lielā sprādziena" rezultāts. Kopš tā brīža tas it kā nepārtraukti paplašinās. Ķermeņi kosmosā kustas milzīgā ātrumā. Taču, no otras puses, ņemot vērā milzīgos attālumus, mums šķiet, ka Visuma paplašināšanās noris ilgi un lēni.

Ir zināms ari, ka vakuumā ik brīdi no nekurienes rodas un tūlīt pat izzūd elementārdaļiņas. Ievērojot telpas un laika relativitāti, nekas netraucē katru tādu daļiņu uzskatīt par atsevišķu Visumu, kas līdzīgs mūsu Visumam. Mēs taču nezinām elementārdaļiņu uzbūvi. Fiziķiem tās parādās gan kā viļņi, gan kā daļiņas. Virzoties aizvien tālāk mikropasaulē, relatīvie attālumi kļūst tikpat milzīgi un laiks iekšējam vērotājam atkal palēninās. Ārējam vērotājam mūsu Visums eksistē vienu mirkli, kā tukšumā piedzimusi un nodzisusi daļiņa, bet mums, iekšējiem vērotājiem, Visums dzīvo miljardiem gadu.

Kad jūs iemalkojat kafiju, padomājiet: cik Visumu jūs vienā malkā norijāt? Bezgalīgi daudz, tāpēc ka bezgalība nedalās sīkākās daļās. "Lidot" mikropasaules iekšienē nākas tikpat tālu un ilgi kā bezgalīgajos ārējā kosmosa plašumos. Laiks, tāpat kā telpa, ir bezgalīgs gan uz priekšu, gan arī atpakaļ. Laika posmi var būt gan bezgalīgi mazi, gan bezgalīgi lieli. Jebkuru punktu laika posmā var uzskatīt par atskaites punktu, kuram abās pusēs plešas laika bezgalība. Atskaites punkta pārvietošanās laika posmā neko nemaina ne priekšā, ne aizmugurē.

Pasaulēm, kas iekļautas cita citā, šis bezgalīgums eksistē vienlaikus. Visuma centrs vienlaikus atrodas ikvienā punktā, tāpēc ka ikvienu punktu no jebkuras puses ieskauj tā pati bezgalība. Un visi notikumi eksistē vienlaikus tā paša iemesla dēļ, kura dēļ Visuma centrs vienā un tai pašā laikā atrodas jebkurā punktā. To ir grūti iztēloties. Taču arī bezgalību nevar ietvert vienā skatienā. Cik vien tālu jūs domās virzītos pa Visumu, tālāk aizvien plešas tā pati bezgalība. Ir vēl neskaidrākas teorijas, kuras apgalvo, ka mūsu redzamais Visums beigu sfērā pārvēršas par četru dimensiju izplatījumu. Tomēr no tā vieglāk nekļūst, jo teorētiski taču var eksistēt bezgalīgi daudz dimensiju. Tā kā mēs nespējam to visu iztēloties, jāapmierinās ar savu šauro redzesloku un jāizliekas, ka kaut ko mēs tomēr saprotam.

Mūsdienu zinātnē vispār ir daudz nesaprotama un neizskaidrojama, taču tas mūs netraucē izmantot zinātnes augļus. Pielietojot Transērfinga principus, jūs gūsit pārsteidzošus rezultātus. Tikai tūlīt vienosimies, ka nemocīsim sevi ar jautājumiem, kāpēc un kā tieši tas darbojas. Ar tādām pašām sekmēm bērns var jautāt fiziķim: "Kāpēc ķermeņi pievelk cits citu?" Zinātnieks atbildēs: "Tāpēc ka darbojas gravitācijas likums." Tad sekos jauns jautājums: "Bet kāpēc darbojas gravitācijas likums? Kāpēc tomēr ķermeņi pievelkas?" Atbildes nav. Tāpēc atmetīsim šo nepateicīgo nodarbi - kaut ko izskaidrot - un gluži vienkārši izmantosim variantu modeļa rezultātus. Ne viss mums jāzina un jāsaprot.

No modeļu varianta izriet, ka cilvēks pats veido savu likteni. Tomēr likteņa koncepcija Transērfingā atšķiras no pazīstamajām sistēmām. Kas tajā ir atšķirīgs? Tas, ka savu laimi var izvēlēties, nevis cīnīties par to. Nesteidzieties tūlīt pieņemt vai noraidīt variantu modeli. Gluži vienkārši uzdodiet sev jautājumu: vai jūs esat daudz panācis cīņā ar pasauli par savu laimi?

Katrs lai izlemj pats, vai arī turpmāk rīkoties tāpat kā līdz šim vai tomēr pamēģināt citu variantu. Cīņā taču var paiet viss mūžs, tomēr tā ari neko nesasniedzot. Vai nav vienkāršāk izdarīt tā, lai pasaule pati panāk mums pretī? Viņa taču to vien dara — īsteno jūsu izvēli.

Izraudzītais pasūtījums tiek izpildīts vienmēr un bez ierunām. Taču izvēle - tā nav vēlme, tas ir kaut kas cits, ko jūs vēl uzzināsit. Vēlmes piepildās tikai pasakās. Ne velti iesakņojusies pārliecība, ka izpildīt vēlmes ir vai nu ļoti grūti, vai nav iespējams. Mēs esam spēruši tikai pirmo soli, lai atminētu Uzrauga Mīklu. Drīz vien jūs uzzināsit, kāpēc vēlmes nepiepildās un sapņi neīstenojas.

KOPSAVILKUMS

Realitātes izpausmes formas ir ļoti daudzveidīgas.

Pasaules daudzveidība ir tās galvenā pamatīpašība.

Katrs modelis ir tikai realitātes izpausmes atsevišķs aspekts.

Jebkuras zinību nozares pamatā ir tās izraudzītais realitātes izpausmes aspekts.

Jūsu izvēle vienmēr realizējas. Ko izvēlaties, to arī saņemat.

Variantu telpa - tas ir informācijas lauks par to, kas bijis, ir un būs.

Informācijas laukā ir jebkuru notikumu potenciālie varianti.

Variants sastāv no scenārija un dekorācijām.

Telpu var sadalīt sektoros, un katram sektoram ir savs variants.

Jo lielāks attālums starp sektoriem, jo lielāka ir variantu atšķirība.

Sektori ar aptuveni vienveidīgiem parametriem izkārtojas dzīves līnijā.

Materiālā realizācija pārvietojas telpā kā blīvuma sabiezinājums.

Domu enerģijas starojums materializē potenciāli iespējamo variantu.

Ikviens organisms piedalās materiālās realizācijas veidošanā.

Mainoties starojuma parametriem, notiek pāreja uz citu līniju.

Jūs nevarat izmainīt scenāriju, bet spējat izvēlēties citu scenāriju.

Nevajag cīnīties par laimi - var gluži vienkārši izvēlēties variantu sev pa prātam.

II nodaļa

SVĀRSTI

Cilvēku grupas, kuru domu ievirze ir vienāda, rada energoinformatīvās struktūras - svārstus. Šīs struktūras sāk veidoties patstāvīgi un pakļauj cilvēkus saviem likumiem. Cilvēki paši neapzinās, ka nevilšus darbojas svārstu interesēs. Kā izkļūt no apmātības muklāja?

Izīrējiet sevi.

DESTRUKTĪVIE SVĀRSTI

Kopš bērnības mēs esam radināti pakļauties svešai gribai, pildīt pienākumus, kalpot dzimtenei, ģimenei, politiskajai partijai, firmai, valstij, idejai… Kam vien tīk, — bet sevi atstāt pēdējā vietā. Katram ir zināma pienākuma, atbildības, nepieciešamības, vainas apziņa. Ikviens cilvēks tā vai citādi "kalpo" dažādām grupām un organizācijām: ģimenei, klubam, mācību iestādei, uzņēmumam, politiskajai partijai, valstij un tā tālāk. Visas šīs struktūras rodas un attīstās, kad atsevišķa cilvēku grupa sāk domāt un darboties vienā virzienā. Tad tai piebiedrojas citi cilvēki, un struktūra aug, kļūst stiprāka, piespiež savus biedrus pildīt zināmus noteikumus un galu galā var pakļaut sev plašus sabiedrības slāņus.

Materiālās realizācijas līmenī struktūra sastāv no cilvēkiem, kurus apvieno kopēji mērķi, un materiālajām vērtībām, tādām kā ēkas, ierīces, mēbeles, iekārtas, tehnika un tā tālāk. Taču kas to visu veido enerģētiskajā līmenī? Struktūra rodas, kad cilvēku grupas domas ir vērstas vienā virzienā, proti, domu enerģijas parametri ir identiski. Atsevišķu cilvēku domu enerģija savienojas kopējā plūsmā. Tādā gadījumā enerģijas okeānā izveidojas atsevišķa neatkarīga energoinformatīva struktūra - enerģētiskais svārsts. Šī struktūra sāk savu dzīvi un cilvēkus, kas piedalījušies tās radīšanā, pakļauj saviem likumiem.

Kāpēc svārsts? Tāpēc ka tas iešūpojas jo spēcīgāk, jo vairāk cilvēku - piekritēju — uztur to ar savu enerģiju. Katram svārstam ir sava raksturīga svārstību frekvence. Tā, piemēram, šūpoles var iešūpot, tikai darbojoties noteiktā ritmā, frekvencē. Šo frekvenci sauc par rezonējošo. Ja svārsta piekritēju skaits samazinās, tā svārstības sāk zust. Kad piekritēju vairs nebūs nemaz, svārsts apstāsies un kā būtība beigs pastāvēt. Sniegšu dažus izzudušu svārstu piemērus: senās pagānu reliģijas, akmens darbarīki, senie ieroču veidi, vecās modes tendences, vinila plates - citiem vārdiem sakot, viss, kas agrāk ir bijis un ko tagad vairs neizmanto.

Jūs, protams, brīnāties: vai tiešām tie visi ir svārsti? Jā, jebkuras cilvēku domu enerģijas radītās struktūras ar saviem atribūtiem ir svārsti. Vispār jebkuras dzīvas būtnes, kas spēj izstarot enerģiju vienā virzienā, agri vai vēlu rada enerģētiskos svārstus. Lūk, daži svārstu piemēri dzīvajā dabā: baktēriju kolonijas, dzīvu būtņu populācijas, zivju bari, dzīvnieku bari, mežu masīvi, prērijas, skudru pūžņi - jebkuras labāk vai sliktāk sakārtotas un vienveidīgas dzīvu organismu struktūras.

Ikviens atsevišķs dzīvs organisms pats par sevi ir elementārs svārsts, jo ir enerģētiska vienība. Kad tādu atsevišķu svārstu grupa sāk svārstīties unisonā, rodas grupas svārsts. Tas plešas pār saviem piekritējiem kā virsbūve, eksistē kā atsevišķa neatkarīga struktūra un nosaka likumus saviem piekritējiem, lai saturētu viņus kopā un iegūtu jaunus piekritējus. Tāda struktūra ir savā ziņā neatkarīga, tāpēc ka attīstās patstāvīgi, pēc saviem likumiem. Piekritēji neapzinās, ka rīkojas pēc svārsta likumiem, nevis pēc savas brīvas gribas. Tā, piemēram, birokrātiskais aparāts attīstās kā patstāvīga struktūra neatkarīgi no atsevišķu ierēdņu gribas. Protams, ietekmīgs ierēdnis var pieņemt patstāvīgus lēmumus, bet šie lēmumi nedrīkst būt pretrunā ar sistēmas likumiem, citādi tāds piekritējs tiks atraidīts. Pat vienpatis cilvēks, rīkojoties kā svārsts, ne vienmēr apzinās savas rīcības motīvus. Piemēram, enerģētiskais vampīrs.

Ikviens svārsts pēc savas dabas ir destruktīvs, tāpēc ka atņem enerģiju saviem piekritējiem un valda pār viņiem. Svārsta destruktīvisms izpaužas kā pilnīgs intereses trūkums par katra atsevišķa piekritēja likteni. Svārsta mērķis ir tikai viens - saņemt piekritēja enerģiju, un nav nekādas nozīmes, vai tas pašam piekritējam nāks par labu vai ne. Cilvēks, kas nonācis sistēmas ietekmē, spiests veidot savu dzīvi atbilstoši tās likumiem, citādi sistēma viņu sazelēs un izspļaus. Atrodoties destruktīva svārsta ietekmē, viegli var sabojāt visu savu dzīvi. Izrauties no tā ietekmes bez zaudējumiem parasti ir ļoti grūti.

Ja cilvēkam palaimējas, viņš atrod savu vietu sistēmā un jūtas tur kā zivs ūdenī. Viņš, būdams piekritējs, dod savu enerģiju svārstam, bet svārsts savukārt nodrošina viņam vidi eksistencei. Tiklīdz piekritējs pārkāpj struktūras likumus, viņa starojuma frekvence vairs nesakrīt ar rezonējošo svārsta frekvenci. Nesaņemot enerģiju, svārsts izmet vai iznīcina stūrgalvīgo piekritēju.

Ja nu cilvēks aizklīdis tālu prom no viņam labvēlīgajām līnijām, tad viņa dzīve sveša svārsta struktūrā pārvēršas par katorgu vai gaužām drūmu eksistenci.

Tāds svārsts piekritējam ir klaji destruktīvs. Cilvēks, kas nonācis tā ietekmē, zaudē brīvību. Viņš ir spiests dzīvot pēc uztieptiem likumiem un būt par skrūvīti lielā mehānismā neatkarīgi no tā, patīk viņam tas vai ne.

Cilvēks var nonākt svārsta aizgādībā un gūt izcilus rezultātus. Napoleons, Hitlers, Staļins un viņiem līdzīgie - tie visi ir destruktīvo svārstu favorīti. Tomēr nevienā gadījumā šis svārsts nepavisam nerūpējas par savu piekritēju labklājību, bet tikai izmanto viņus saviem nolūkiem. Kad Napoleonam uzdeva jautājumu, vai viņš ir bijis kādreiz īsti laimīgs, viņš minēja tikai dažas dienas savā mūžā.

Svārsts izmanto rafinētas metodes, lai pievilinātu jaunus piekritējus, kas atlido kā tauriņi uz gaismu. Cik gan bieži cilvēki, svārsta reklāmas stiķu iekārdināti, aizklīst tālu projām no laimes, kaut gan tā bija tepat blakus! Dodas armijā un iet bojā. Iestājas mācību iestādē un veltīgi apgūst sev nepiemērotu profesiju. Atrod sirdij svešu, taču it kā ievērojamu darbu un noslīkst problēmu purvā. Sasaista savu dzīvi ar svešu cilvēku un pēc tam cieš.

Svārsta darbība ļoti bieži izposta piekritēju likteņus, kaut gan savus motīvus svārsts cenšas slēpt aiz dažādām tikumības maskām. Cilvēkam, kas pakļāvies destruktīva svārsta ietekmei, galvenās briesmas draud no tā, ka svārsts savu upuri attālina no tām dzīves līnijām, kur cilvēks varētu iemantot laimi. Minēsim destruktīvā svārsta raksturīgākās pazīmes.

♦ Svārsts kļūst spēcīgāks no savu piekritēju enerģijas un palielina savas svārstības.

♦ Svārsts cenšas piesaistīt aizvien vairāk piekritēju, lai iegūtu iespējami daudz enerģijas.

♦ Svārsts savu piekritēju grupu pretstata visām citām grupām. (Mēs esam, lūk, kādi, bet viņi tie sliktie.)

♦ Svārsts agresīvi apsūdz katru, kas negrib kļūt par tā piekritēju, un cenšas to vai nu piesaistīt sev, vai neitralizēt, vai likvidēt.

♦ Svārsts izmanto izskatīgas un pievilcīgas maskas, aizsedzas ar cēliem mērķiem, cenšas izmantot cilvēku jūtas, lai attaisnotu savu rīcību un iekarotu pēc iespējas vairāk piekritēju.

Svārsts pēc būtības ir egregors, taču ar to nebūt nav pateikts viss. Jēdziens "egregors" neatspoguļo visu nianšu kompleksu cilvēka attiecībās ar energoinformatīvajām būtībām. Svārstiem ir nesalīdzināmi lielāka loma cilvēka dzīvē, nekā mēs domājam.

To, kā svārsts izsūc savu piekritēju enerģiju, var uzskatāmi ilustrēt ar šādu piemēru. Iztēlojieties pārpildītu stadionu, rit spraigs futbola mačs, bango kaislības, līdzjutēji trako. Pēkšņi viens spēlētājs nepiedodami kļūdās - un komanda zaudē. Pār spēlētāju gāžas līdzjutēju sašutuma vētra, viņi ir gatavi to saplosīt. Iedomājieties, kāda negatīvās enerģijas masa gāžas pār nelaimīgā galvu. No tāda drausmīga trieciena viņam vajadzētu uz vietas nokrist beigtam. Taču tas nenotiek, viņš ir sveiks un vesels, kaut gan savas vainas nomākts. Kur tad palika pret spēlētāju vērstā negatīvā enerģija? To paņēma svārsts. Ja tā nebūtu, pūļa naida objekts ietu bojā, bet pūļa elks gluži vienkārši paceltos gaisā.

Es neņemos spriest, vai svārsts ir dzīva būtība vai gluži vienkārši enerģētiska forma. Turklāt Transērfinga tehnikā tam nav pilnīgi nekādas nozīmes. Galvenais - pazīt svārstu un nepieņemt tā spēli, negūstot labumu sev. Destruktīvo svārstu var ļoti vienkārši pazīt pēc kādas atšķirīgas pazīmes. Tas aizvien konkurē ar sev līdzīgiem cīņā par cilvēkiem. Svārsta mērķis ir tikai viens - sagrābt pēc iespējas vairāk piekritēju, lai iegūtu iespējami vairāk enerģijas. Jo agresīvāka ir svārsta rīcība cīņā par piekritējiem, jo tas ir destruktīvāks, proti, bīstamāks atsevišķa cilvēka liktenim.

Var iebilst, ka ir taču labdarības organizācijas, dabas un dzīvnieku aizsardzības biedrības un citas. Kas tajās ir destruktīvs? Jums personiski - tas, ka šīs organizācijas, lai saka ko sacīdams, izmanto jūsu enerģiju un tām nav pilnīgi nekādas intereses par svešu laimi un labklājību. Tās aicina būt žēlsirdīgiem pret citiem, bet paliek vienaldzīgas pret jums. Ja tas jūs apmierina un jūs patiešām jūtaties laimīgs, nododoties šādam darbam, tad to var uzskatīt par aicinājumu, un jūs esat atradis savu svārstu. Taču jābūt godīgam pret sevi: vai jūs neesat uzlicis labdara masku? Vai patiešām neliekuļoti atdodat savu enerģiju un naudu citu labklājībai vai arī spēlējat labdarību, lai izskatītos labāks?

Destruktīvie svārsti ir atradinājuši cilvēkus izvēlēties savu likteni. Jo ir taču skaidrs: ja cilvēks savā izvēlē būs brīvs, viņš iegūs neatkarību. Tad svārstiem neizdosies viņu padarīt par savu piekritēju. Mūsu apziņa tā pieradināta pie domas par likteni kā nolemtību, ka patiešām ir ļoti grūti noticēt iespējai gluži vienkārši izvēlēties tādu likteni, kāds mums pašiem labāk patīk. Svārstiem ir izdevīgi nemitīgi kontrolēt piekritējus, tāpēc tie izgudro daždažādus līdzekļus, kā manipulēt ar saviem kalpiem. No turpmākā teksta jums kļūs skaidrs, kā tas tiek darīts.

Transērfings ari var kļūt par svārstu, ja to padara par kultu, kustību vai skolu. Dažādu svārstu destruk- tīvismam, protams, ir atšķirīgas pakāpes. Transērfingā pat vissliktākajā gadījumā būs vismazāk destruktī- visma, tāpēc ka tas kalpo nevis kaut kādam vispārējam svešam mērķim, bet vienīgi katra atsevišķa indivīda labklājībai. Tāpēc tāds svārsts būtu ļoti neparasts, tas būtu tādu individuālistu savienība, kas rūpējas tikai par savu likteni. Starp citu, uzdošu jums mājas uzdevumu: kādus svārstus var saukt par konstruktīviem?

Kāpēc es jums vispār to stāstu? Tāpēc, lai paskaidrotu, ko nozīmē izvēlēties savu likteni un kā to izdarīt. Esiet pacietīgs, dārgais Lasītāj, viss nav nemaz tik vienkārši, taču pakāpeniski aina sāks noskaidroties.

SVĀRSTU CĪNA

Destruktīva svārsta galvenā atšķirīgā pazīme ir agresīva cenšanās iznīcināt citus svārstus, lai cilvēkus pārvilinātu pie sevis. Tāpēc tas pastāvīgi uzkūda savus piekritējus citiem: "Mēs esam tādi, bet viņi citādi! Sliktie!" Šajā cīņā iesaistītie cilvēki nomaldās no sava ceļa un dodas uz viltus mērķiem, kurus viņi kļūdaini uzskata par savējiem. Tādējādi izpaužas svārstu destruktīvisms. Cīņa pret citiem piekritējiem ir neauglīga un izposta dzīvi - gan savu, gan arī citu cilvēku dzīvi.

Aplūkosim cīņas par piekritējiem galējo izpausmi - karu. Lai pārliecinātu savus piekritējus doties karā, svārsts izmanto argumentus, kas atbilst konkrētam vēsturiskajam laikmetam. Visprimitīvākā metode, ko izmantoja senāk, bija gluži vienkārši pavēle atņemt citiem to, kas viņiem pieder. Sabiedrībai kļūstot civilizētākai, argumenti kļuva rafinētāki. Viena nācija tiek pasludināta par augstāku, cita - par kaitīgu. Tiek izvirzīts cēls mērķis - šīs neattīstītās tautas pacelt augstākā pakāpē, bet, ja tās pretojas, pielietot spēku. Mūsdienu kara koncepcija ir apmēram šāda. Mežā kokā iekārtojusies bišu saime. Tur dzīvo savvaļas bites, vāc medu un audzē savus bērnus. Tad pie bitēm pieiet svārsts un saviem piekritējiem paziņo: "Tās ir mežonīgas bites, ļoti bīstamas, tāpēc šīs bites jāiznīcina vai vismaz jāizposta to ligzda. Neticat? Skatieties!" Svārsts tūlīt sāk bakstīt ligzdu ar nūju. Bites izlido no ligzdas un sadzeļ piekritējus. Bet svārsts triumfē: "Nu, redzat, cik šīs bites ir agresīvas! Tās jāiznīcina."

Lai ar kādiem attaisnojošiem lozungiem kari un revolūcijas aizsegtos, to būtība ir viena - tā ir svārstu cīņa par saviem piekritējiem. Cīņas veidi var būt dažādi, bet vienīgais mērķis ir iekarot pēc iespējas vairāk piekritēju. Jauni spēki svārstam ir vitāli nepieciešami, bez tiem tas apstāsies, tāpēc svārstu cīņa ir dabiska un neizbēgama cīņa par eksistenci.

Pēc kariem un revolūcijām cīņa vairs nav tik agresīva, tomēr saglabājas visai nežēlīgi tās veidi. Piemēram, cīņa par noieta tirgiem, politisko partiju sāncensība, konkurence ekonomikā, visdažādākie mārketinga veidi, reklāmas kampaņas, ideoloģiskā propaganda un tā tālāk. Cilvēka eksistences vide balstās uz svārstiem, tāpēc konkurence aptver visas darbības sfēras. Sacensība notiek visos līmeņos, sākot ar starpvalstu strīdiem un beidzot ar klubu komandu un atsevišķu cilvēku sacensību.

Jaunais, neparastais, nesaprotamais vienmēr ceļu sev lauž ar lielām grūtībām. Kāpēc tā notiek? Vai tiešām vainīga tikai inertā domāšana? Galvenais iemesls slēpjas apstāklī, ka vecajiem svārstiem nav izdevīga jauno parādīšanās, tie piekritējus aizvilinās pie sevis. Tā, piemēram, iekšdedzes dzinēji, kas tik ļoti piesārņo pilsētu atmosfēru, sen varēja aiziet nebūtībā. Ir taču izstrādāti jauni alternatīvo, ekoloģiski tīro dzinēju modeļi. Tomēr jaunie draud ar nāvi naftas korporāciju svārstiem, bet tie pagaidām vēl ir ļoti spēcīgi, tāpēc neļaus kaut kādiem tur izgudrotājiem tik vienkārši nobīdīt sevi no skatuves. Notiek pat tā, ka šie monstri burtiski uzpērk jauno dzinēju modeļu patentus un tur tos slepenībā, izplatīdami ziņas, ka jaunizgudrojumi nedod vēlamos rezultātus.

Realizējot savu struktūru materiālajā līmenī, svārsti savu stāvokli nostiprina ar finanšu līdzekļiem, ēkām, iekārtām un, protams, ar cilvēku resursiem. Cilvēku piramīdu priekšgalā tiek izvirzīti svārstu favorīti. Tie ir visu rangu vadītāji, sākot ar nelieliem priekšniekiem un beidzot ar valsts prezidentu. Viņiem nepavisam nav jābūt apveltītiem ar izcilām spējām. Parasti par tādiem kļūst piekritēji, kuru parametri visoptimālāk iekļaujas svārsta struktūrā. Favorītam var likties, ka viņš savā dzīvē sasniedzis iespaidīgus rezultātus, pateicoties tikai savām personiskajām īpašībām. Zināmā mērā tas atbilst patiesībai, tomēr lielāko darba daļu, izvirzot savus mīluļus, paveic svārsta pašorganizējošā struktūra. Ja favorīta parametri vairs neatbilst sistēmas prasībām, viņš bez žēlastības tiek novākts.

Svārstu cīņa to piekritējiem ir destruktīva tāpēc, ka viņiem, izpildot augstāko gribu, šķiet, ka tā rīkojas pēc savas pašu pārliecības. Taču piekritēja personisko pārliecību vairākumā gadījumu savā varā pārņēmuši svārsti. Tiklīdz cilvēks ir noskaņojies uz tā frekvenci, enerģētiskajā līmenī rodas viņa un svārsta mijiedarbība. Piekritēja domu izstarotās enerģijas frekvence tiek fiksēta, un to atbalsta svārsta enerģija. Rodas noteikta veida satveršana, cilpa ar atgriezenisko saiti. Piekritēja izstarotā enerģija rezonē ar svārsta frekvenci, bet tas savukārt nedaudz papildina piekritēja enerģiju, lai saglabātu savu ietekmi.

Materiālās realizācijas līmenī varam vērot ierastu šādas mijiedarbības ainu. Tā, piemēram, politiskās partijas svārsts aģitē, piesaista piekritēju un sniedz viņam zināmu enerģētisko palīdzību taisnības, apmierinājuma, pašcieņas, nozīmīguma sajūtas veidā. Piekritējam šķiet, ka viņš pārvalda situāciju, ka viņš var izvēlēties. Īstenībā viņu ir izvēlējušies un pār viņu valda. Ārēji tas izskatās kā piekritēja pārliecība, ka viņš īsteno savu gribu. Taču šo gribu viņam mākslīgi un nemanāmi uzspiedis svārsts. Piekritējs nokļūst tā informācijas laukā, kontaktējas ar sev līdzīgajiem par "karstiem" tematiem, stājas enerģētiskajos sakaros un tādējādi fiksē savu frekvenci. Pēc tam piekritēja cerības var izrādīties pieviltas, viņam rodas pret bijušo elku vērstas domas, un starojuma frekvence izkļūst no satvērējas cilpas. Satveršanas spēka lielums ir atkarīgs no svārsta varenības pakāpes. Dažos gadījumos piekritējam ļauj gluži vienkārši aiziet, citos tāds ķeceris zaudē brīvību vai pat dzīvību.

Frekvences sagrābšanu var ilustrēt ar šādu uzskatāmu piemēru. Jūs klusu, savā nodabā dziedat kādu melodiju. Tajā pašā brīdī saklausāt citu skaļu mūziku. Tagad, dzirdot citu melodiju, jums būs ļoti grūti savā nodabā atkārtot iepriekšējo motīvu.

Lai īstenotu Transērfinga mērķus, nav svarīgi, kā notiek svārsta un tā piekritēja mijiedarbība enerģētiskajā līmenī. Mēs ar šo mijiedarbību iepazīsimies, izmantojot vienkāršotu modeli ikdienišķā skatījumā. Ar to pilnīgi pietiek. Neviens nevarēs detalizēti un precīzi paskaidrot, kas un kā notiek īstenībā, tāpēc ka tad radīsies jautājums: kas jāsaprot ar vārdu "īstenībā"? Un tā tālāk saskaņā ar izziņas procesa bezgalību. Tā ir nepateicīga nodarbošanās. Tāpēc nāksies apmierināties ar mazumu. Taču jāpriecājas jau par to, ka mēs tomēr spējam kaut ko saprast. Aplūkosim, kā svārsti manipulē ar saviem piekritējiem.

MARIONEŠU SAITES

Uzdosim sev jautājumu: kā svārsti var panākt, lai to piekritēji brīvprātīgi atdod enerģiju? Liels un varens svārsts, piemēram, var piespiest savus piekritējus rīkoties saskaņā ar noteiktiem likumiem. Bet kā to dara vājie svārsti? Ja cilvēks nevar ar varu piespiest kādu citu kaut ko izdarīt, viņš izmanto saprātīgus argumentus, solījumus, cenšas pārliecināt, pierunāt. Visas tās ir maziedarbīgas metodes, kas piemīt tikai cilvēku sabiedrībai, kura attālinājusies no dabas spēkiem. Arī svārsti dažreiz pielieto tādas metodes, tomēr tiem ir daudz varenāki ieroči. Svārsti ir energoinformatīvas būtības, tāpēc pakļaujas un rīkojas saskaņā ar varenajiem un neapstrīdamajiem šīs pasaules esamības likumiem.

Cilvēks atdod svārstam enerģiju, kad izstaro ar tā frekvenci rezonējošu domu enerģiju. Turklāt viņam nemaz nav vajadzīgs apzināti ievirzīt savas domas svārsta labā. Kā paši labi saprotat, lielākā dala no cilvēka domām un rīcības ir neapzināta. Šo cilvēka psihes īpašību izmanto svārsti. Tiem izdodas saņemt enerģiju ne tikai no saviem piekritējiem, bet arī no nikniem pretiniekiem. Droši vien jūs jau uzminējāt, kā tas notiek.

Iztēlojieties sēžam uz sola pavecu sieviešu grupu, kas lād valdību vai no pasaules ārā. Viņas nav valdības svārsta piekritējas, viņas to neieredz vairāku iemeslu dēl. Kas tomēr notiek? Vecās sievietes lamā valdību - cik tā nemākulīga, pērkama, ciniska un aprobežota. Tādējādi viņas intensīvi izstaro domu enerģiju šā svārsta frekvencē. Svārstam taču īstenībā ir vienalga, no kuras puses to iešūposit. Tam noder gan pozitīvā, gan "arī negatīvā enerģija. Svarīgi tikai, lai starojuma frekvence būtu rezonējoša.

Tātad svārsta galvenais uzdevums ir pieķerties cilvēkam, aizskart viņu vārīgā vietā, nav svarīgi kā, bet piesaistīt sev viņa domas. Parādoties plašsaziņas līdzekļiem, svārstu metodes kļūst aizvien izsmalcinātākas. Cilvēks nonāk pilnīgā to atkarībā. Vai esat ievērojuši, ka informatīvajās programmās parasti pārsvarā ir sliktās ziņas? Tās izraisa spēcīgas emocijas - nemieru, bailes, sašutumu, dusmas, naidu. Korespondentu uzdevums arī ir piesaistīt uzmanību. Plašsaziņas līdzekļi, paši būdami svārsti, kalpo varenākiem svārstiem. Pasludinātais mērķis ir brīva piekļūšana jebkurai informācijai. Taču faktiskais mērķis ir viens - visiem iespējamiem līdzekļiem noskaņot uz vajadzīgajām frekvencēm.

Viens no iecienītākajiem svārsta paņēmieniem, lai» piekļūtu jūsu enerģijai, ir izsist jūs no līdzsvara. Zaudējis līdzsvaru, jūs sākat "šūpoties" svārsta frekvencē un tādējādi to iešūpojat. Pieņemsim, ka cēlušās cenas.

Jūs reaģējat negatīvi - sākat dusmoties, sūdzēties, apmainīties informācijā ar paziņām. Pilnīgi normāla un adekvāta reakcija. Tomēr tieši to svārsts gaida. Jūs apkārtējā pasaulē izstarojat negatīvo enerģiju svārsta frekvencē, tas saņem enerģiju un iešūpojas vēl spēcīgāk - situācija pasliktinās.

Visstiprākais pavediens, aiz kura svārsts var jūs raustīt, - tās ir bailes. Vissenākās un spēcīgākās jūtas. Nav svarīgi, no kā tieši jūs baidāties, taču, ja bailes saistītas ar kādu svārsta aspektu, tas saņem jūsu enerģiju. Raizes un satraukums jau ir vājāki, tomēr pietiekami stipri pavedieni. Šīs jūtas ļoti labi fiksē domu enerģijas starojumu svārsta frekvencē. Ja jūs kaut kas satrauc, jums ir grūti koncentrēties uz ko citu.

Vainas sajūta arī ir viens no plašākajiem kanāliem, pa kuru svārsts izsūknē jūsu enerģiju. Šo sajūtu mums uzspiež kopš pašas bērnības. Tā ir ļoti izdevīga manipulēšanas metode: "Ja tu esi vainīgs, tev jādara tas, ko es teikšu." Dzīvot ar vainas sajūtu ir ļoti neomulīgi, tāpēc no tās cenšas atbrīvoties. Taču kā? Izciešot sodu vai izpērkot vainu. Gan viens, gan otrs paredz pakļaušanos, paklausību un domu darbošanos noteiktā virzienā. Pienākuma sajūta ir vainas apziņas atsevišķs gadījums. Tev jādara - tātad tu esi kaut ko parādā, tev pakļāvīgi jāizpilda. Un gan īstie, gan izdomātie "vainīgie" klīst nokārtām galvām un pasniedz svārstam savu nodevu enerģijas veidā. Inducēta, iedvesta vainas sajūta ir iecienīts manipulatoru ierocis, un mēs pie tā vēl atgriezīsimies.

īpaši jāatzīmē visdažādākie cilvēku psiholoģiskie kompleksi. Nepilnvērtības komplekss: man ir nepievilcīgs ārējais izskats, man nav spēju un talantu, man nepietiek prāta vai asprātības, es neprotu sarunāties ar cilvēkiem, es neesmu cienīgs. Vainas komplekss: es kaut ko esmu nogrēkojies, visi mani nosoda, man jānes savs krusts. Cīnītāja komplekss: man jābūt bargam, es piesaku karu sev un visiem apkārtējiem, es cīnīšos par savu vietu zem saules, panākšu savu ar spēku. Taisnības mīlētāja komplekss: es savu taisnību pierādīšu par katru cenu un pierādīšu citiem, ka viņiem nav taisnība. Visi šie un citi kompleksi ir personiskās atslēgas, lai piekļūtu atsevišķu cilvēku enerģijai. Svārsts, aizskarot cilvēku vārīgā vietā, intensīvi uzsūc viņa enerģiju.

Jūs paši varat turpināt un uzskaitīt pavedienus, aiz kuriem svārsti rausta savas marionetes: taisnīgums, lepnība, godkāre, gods, mīlestība, naids, alkatība, dāsnums, ziņkāre, interese, bads un visas pārējās jūtas un vajadzības. Jūtas un ieinteresētība ļauj fiksēt domu gaitu noteiktā virzienā. Ja kāds temats neizraisa ne interesi, ne emocijas, tad ir grūti uz to koncentrēties. Tāpēc svārsti sagrābj domu plūsmu, aizskarot cilvēka jūtas un vajadzības.

Cilvēki uz negatīviem ārējiem kairinātājiem parasti reaģē vienādi. Negatīvas ziņas izraisa neapmierinātību, satraucošas ziņas - nemiera un baiļu reakciju, pārestība izraisa nepatiku un naidu un tā tālāk. Ieradumi ir labas starta sviras sagrābšanas mehānisma iedarbināšanai, piemēram, ieradums satraukties un raizēties par niekiem, atbildēt uz provokācijām, vispār negatīvi reaģēt uz negatīvu kairinātāju. Cilvēks var apzināties, ka negatīvas domas un rīcība neko labu nesola, tomēr aiz pieraduma pieļauj vecās kļūdas.

Tādējādi ieradumi ļoti bieži rada problēmas un liek rīkoties neproduktīvi, taču atbrīvoties no tiem ir grūti.

Ieradumi ir komforta ilūzija. Cilvēks vairāk uzticas tam, kas sen pazīstams. Viss jaunais izraisa bažas. Viss vecais, ierastais jau ir pārbaudīts paša pieredzē. Tas ir kā vecais krēsls, kurā jūs pēc darba apsēžaties atpūsties. Varbūt jaunais ari ir ēitāks, toties komfortu sagādā vecais. Komfortu raksturo tādi jēdzieni kā ērtība, uzticēšanās, pozitīva pieredze, paredzamība. Jaunajam šīs īpašības piemīt daudz mazākā mērā, tāpēc vajadzīgs zināms laiks, lai jaunais pieradums kļūtu par veco pieradumu.

Tātad mēs vispārējos vilcienos esam aplūkojuši metodes, ar kurām svārsts iedarbojas uz cilvēkiem. Vai cilvēks var atbrīvoties no svārsta ietekmes? Par atbrīvošanās veidiem mēs runāsim vēlāk. Tomēr bieži vien gadās, ka cilvēks sadumpojas un atklāti uzstājas pret viņu paverdzinājušo svārstu. Tādā cīņā cilvēks vienmēr cieš sakāvi. Svārstu var uzvarēt tikai ar citu svārstu. Viens cilvēks neko neizdarīs. Ja viņš ir atteicies pakļauties un uzsācis cīņu, tad vienīgi zaudēs enerģiju un labākajā gadījumā tiks izmests no sistēmas, bet sliktākajā - sadragāts. Piekritējs, kas uzdrošinājies pārkāpt svārsta noteikto kārtību, tiek izsludināts ārpus likuma. Ārēji tas izpaužas kā nosodījums par šādu soli. Īstenībā vaina nav pašā cilvēka rīcībā, vainīgs viņš ir tāpēc, ka atteicies pakļauties, proti, vairs neatdod svārstam savu enerģiju.

Kāpēc "savu vainu atzinušā galvu zobens necērt"? Tāpēc, ka cilvēks, kas atzinis savu vainu, ir gatavs pakļauties svārsta varai. Svārstam pilnīgi neko nenozīmē piekritēja atzīšanās nodarītajā. Svarīga ir tikai zaudētās kontroles atgūšana. Svārsts tūlīt pat kļūs labvēlīgāks, ja jūs ļausit manipulēt ar sevi. Ja nu vainīgais nepakļaujas, tad viņu var novākt, tāpēc ka viņam vairs nav nekā paņemama. Svārsta patiesie motīvi parasti ir aizplīvuroti ar morāles principiem. Sak, tas, kas savu rīcību nožēlojis, vairs nav tāds neģēlis. Jūs paši viegli varēsit atšķirt, kur darbojas morāles princips un kur skartas sistēmas intereses, ja vienmēr atcerēsities, kas ir svārsti un kādi ir to īstie nolūki.

JŪS SAŅEMAT TO, KO NEGRIBAT

Mēs jau teicām, ka svārsti var saņemt enerģiju gan no saviem piekritējiem, gan arī no pretiniekiem. Taču enerģijas zaudēšana nav liela nelaime. Ja svārsts ir pietiekami destruktīvs, ļaunums tiek nodarīts cilvēka labklājībai un liktenim.

Ikvienam cilvēkam laiku pa laikam nākas saskarties ar negatīvu informāciju vai nevēlamiem notikumiem. Tās visas ir svārstu provokācijas. Cilvēks nevēlas, lai tās skartu viņa dzīvi, tomēr viņa reakcija vienmēr atbildīs vienam no diviem variantiem. Ja informācija cilvēku pārāk neaizskar, viņš palaiž to gar ausīm un ātri aizmirst. Ja tomēr provokatīvā informācija cilvēku satrauc un biedē, proti, iespiežas sirdī, tad domu enerģija tiek notverta svārsta cilpā un cilvēks noskaņojas uz rezonējošo frekvenci.

Turpmākie notikumi attīstās pēc jums jau zināmā scenārija. Cilvēks dusmojas, pauž sašutumu, uztraucas, baidās, vētraini izrāda neapmierinātību, tātad aktīvi izstaro enerģiju destruktīvā svārsta frekvencē. Šo enerģiju uztver ne tikai svārsts. Domu enerģijas parametri nosaka, ka cilvēks pārceļas uz dzīves līniju, kur pārpilnībā ir tas viss, no kā viņš vēlas izvairīties. Kā jūs atceraties, ja cilvēka domu enerģijas starojums fiksējas noteiktā frekvencē, viņš pārceļas uz atbilstošu dzīves līniju. Svārsta destruktīvā loma šeit izpaužas kā frekvences fiksēšana ar satveršanas cilpu.

Pieņemsim, ka jūs laižat gar ausīm informāciju par katastrofām un stihiskajām nelaimēm. Ja jūs tas neskar, kāpēc gan veltīgi satraukties? Tādā gadījumā katastrofa parasti gan notiek, taču personiski jūs atrodaties uz dzīves līnijas, kur esat nevis upuris, bet vērotājs. Tā līnija, kur jūs esat upuris, palika savrup. Un gluži pretēji: ja informāciju par katastrofām un nelaimēm jūs uzņemat sevī, vaimanājat un apspriežat to ar paziņām, tad ir ļoti iespējams, ka drīz pārvietosities uz līniju, kur pats būsit upuris.

Tāpēc iznāk tā: jo stiprāk jūs vēlaties no kaut kā izvairīties, jo lielāka ir iespēja to saņemt. Aktīvi cīnīties pret to, ko jūs nevēlaties, nozīmē veltīt visus spēkus, lai tas notiek jūsu dzīvē. Lai pārvietotos uz nevēlamām dzīves līnijām, nav pat nepieciešama rīcība. Pilnīgi pietiek ar negatīvām domām, kam pievienotas emocijas. Jūs nevēlaties sliktu laiku un domājat, cik ļoti jums nepatīk lietus. Jūs kaitina trokšņaini kaimiņi - un jūs pastāvīgi rājaties ar viņiem vai klusībā viņus neieredzat. No kaut kā baidāties - un tieši tas jūs ļoti satrauc. Jums ir apnicis pašreizējais darbs — un jūs izbaudāt savu nepatiku pret to.

Jūs visur vajā tas, ko jūs aktīvi negribat, proti, no kā baidāties, ko neieredzat, nicināt. No otras puses, ir daudz tāda, no kā jūs arī gribētu izvairīties, tomēr tas jūs pašreiz īpaši nesatrauc. Tādā gadījumā tas arī nenotiek. Taču, tiklīdz ielaidīsit nevēlamo sevī, tiklīdz jūs pārņems nepatika un sāksit sevī lolot šīs jūtas, nevēlamais noteikti materializēsies jūsu dzīvē.

Vienīgais veids, kā izskaust no savas dzīves nevēlamo, ir atbrīvoties no tā svārsta ietekmes, kurš sagrābis jūsu domu enerģiju. Un turpmāk nepakļauties tā provokācijām un neiesaistīties šajā spēlē. Izkļūt no destruktīva svārsta ietekmes var divējādi: degradējot to vai apslāpējot. Aplūkosim sīkāk, kā to izdarīt.

SVĀRSTA DEGRADĒŠANA

Cīnīties ar svārstu ir veltīgi. Kā jau tika teikts, cīnīties ar svārstu nozīmē atdot tam savu enerģiju. Pirmais un galvenais sekmju nosacījums ir atteikšanās no cīņas ar svārstu. Pirmkārt, jo aktīvāk jūs atvairāties no kaitinošajiem svārstiem, jo aktīvāk tie uzmāksies. Jūs varat bezgalīgi atkārtot: "Lieciet taču mani mierā! Atstājieties no manis!" Jums šķiet, ka atvairāties no tiem, taču īstenībā barojat svārstus ar savu enerģiju, un tie uzmācas vēl vairāk.

Otrkārt, jums nav tiesību šajā pasaulē neko nosodīt un mainīt. Viss jāpieņem kā gleznas izstādē, patīk jums tās vai ne. Izstādē var būt daudz gleznu, kas jums šķitīs nepievilcīgas. tomēr jums neienāk prātā pieprasīt, lai tās tiktu noņemtas. Kad esat atzinis svārsta tiesības eksistēt, jums ir tiesības aiziet no tā, nepakļauties ietekmei. Tomēr galvenais ir necīnīties ar to, nenosodīt, nedusmoties, nezaudēt savaldību, tāpēc ka tas viss nozīmēs jūsu līdzdalību svārsta spēlē. Vajag gluži vienkārši pieņemt tā eksistenci kā neizbēgamu ļaunumu un pēc tam aiziet. Paužot nepatiku jebkādā formā, jūs atdodat enerģiju svārstam.

Pirms noskaidrojam, ko nozīmē izvēlēties, jāiemācās atteikties. Cilvēki gandrīz vienmēr neskaidri jūt, ko viņi vēlas. Toties visi precīzi zina, ko negrib. Cenšoties atbrīvoties no nevēlamām lietām vai notikumiem, daudzi rīkojas tā, ka iznāk gluži pretēji. Lai atteiktos, ir jāpieņem. Vārds "jāpieņem" šeit nozīmē nevis uzņemt sevī, bet atzīt tā tiesības eksistēt un vienaldzīgi paiet tam garām. Pieņemt un atlaist nozīmē izlaist caur sevi un pamāt ar roku uz atvadām. Turpretī pieņemt un atstāt nozīmē uzņemt sevī un pēc tam pieķerties vai pretoties.

Ja jums nedod mieru domas par to, kas nepatīk, tad tas jūsu dzīvē noteikti atgadīsies. Iedomājieties, ka kādam cilvēkam negaršo āboli. Viņš tos gluži vienkārši ienīst, viņam no tiem šķebinās dūša. Cilvēks varētu gluži vienkārši nepievērst tiem uzmanību, taču viņu neapmierina fakts, ka pasaulē, kurā viņš dzīvo, eksistē tāds draņķis kā āboli. Tie cilvēku satrauc ikreiz, kad viņš tos ierauga, un cilvēks aktīvi pauž savu pretīgumu. Tā notiek materiālajā līmenī. Taču enerģētiskajā līmenī cilvēks alkatīgi metas uz āboliem, piebāž pilnu muti, skaļi čāpstina un spiedz, ka tos necieš, piebāž pilnas kabatas, rīstās un atkal žēlojas, ka tie viņam apnikuši. Cilvēkam neienāk pat prātā, ka var gluži vienkārši izmest ābolus no savas dzīves, ja viņš tos negrib.

Vai jūs kaut ko mīlat vai neieredzat, tur nav nekādas atšķirības. Galvenais - ja domas ieciklējušās uz jūsu jūtu priekšmetu, domu enerģija fiksējas noteiktā frekvencē, tāpēc jūs nonākat svārsta gūstā un tiekat pārcelts uz atbilstošu dzīves līniju, kur fiksācijas priekšmets ir pārpilnībā.

Ja jūs kaut ko negribat, gluži vienkārši nedomājiet par to, vienaldzīgi paejiet garām, un tas no jūsu dzīves pazudīs. Izmest no dzīves nozīmē nevis izvairīties, bet ignorēt. Izvairīties - tas nozīmē ielaist savā dzīvē un aktīvi censties atbrīvoties. Turpretī ignorēt - tas nozīmē nekādi nereaģēt un tātad nesaskarties.

Iedomājieties, ka esat radiouztvērējs. Katru rītu jūs pamostaties un klausāties ienīsto raidstaciju - pasauli, kas ir apjums. Pārslēdzieties taču uz citu frekvenci!

Var likties, ka, aizvelkot dzelzs priekškaru starp sevi un pasauli, jūs pasargāsit sevi no nevēlamiem svārstiem. Tā ir tikai ilūzija. Atrodoties dzelzs bruņās, jūs sakāt pats sev: "Esmu mēms kā siena. Neko neredzu, neko nedzirdu, neko nezinu, neko nevienam neteikšu. Man nevar piekļūt." Lai uzturētu tādu aizsardzības lauku, nepieciešama enerģija, daudz enerģijas. Cilvēks, kas cenšas apzināti norobežoties no pasaules, atrodas pastāvīgā sasprindzinājumā. Turklāt aizsardzības lauka enerģija noskaņota tā svārsta frekvencē, pret kuru vērsta aizsardzība. Bet svārstam tieši tas ir vajadzīgs. Tam ir vienalga, kā jūs atdodat enerģiju: vēloties to darīt vai ne. Kas tad pasargā no svārsta? Tukšums. Ja es esmu tukšs, nav aiz kā mani aizķert. Es neiesaistos svārsta spēlē, bet necenšos arī pret to aizsargāties. Es to gluži vienkārši ignorēju. Svārsta enerģija palido garām, mani neaizķerot, un izklīst izplatījumā. Svārsta spēle mani nesatrauc, neskar. Es tam esmu tukšums.

Svārsta galvenais uzdevums ir piesaistīt pēc iespējas vairāk piekritēju un saņemt no viņiem enerģiju. Ja jūs svārstu ignorēsit, tas jūs liks mierā un pārslēgsies uz citiem, tāpēc ka svārsts darbojas tikai ar tiem, kas pieņem tā spēli, proti, sāk izstarot attiecīgās frekvences enerģiju.

Visvienkāršākais piemērs. Jums pa pēdām riedams seko suns. Ja jūs pagriezīsities, tas sāks riet vēl skaļāk.

Ja ņemsit suni nopietni un sāksit aizstāvēties, tas sekos jums vēl ilgi, suņa uzdevums taču ir atrast kādu, ar ko paskandalēties. Bet, ja jūs suni ignorēsit, tas sameklēs citu objektu. Un ievērojiet: sunim pat prātā neienāks apvainoties par to, ka nepievērsāt tam uzmanību. Suns ir pārāk aizņemts ar savu mērķi - saņemt enerģiju, lai domātu vēl par ko citu. Suņa vietā varētu būt kašķīgs cilvēks, un šis modelis darbotos tieši tāpat.

Ja jūs kāds sadusmo, pielaikojiet viņam destruktīvā svārsta modeli, tas viņam būs pašā laikā. Ja nevarat apklusināt "uzmākuli", gluži vienkārši neatbildiet uz provokācijām, ignorējiet viņu. Viņš neatstāsies no jums tik ilgi, kamēr nepārtrauksit atdot viņam savu enerģiju. Enerģiju jūs varat atdot gan tieši, sākot ar viņu strīdēties, gan arī netieši, klusībā neieredzot. Neatdot šim cilvēkam savu enerģiju nozīmē vispār nedomāt par viņu, izmest no prāta. Vienkārši pasakiet pats sev: "Piķis ar viņu!" - un viņa jūsu dzīvē vairs nebūs.

Tomēr bieži gadās, ka gluži vienkārši ignorēt svārstu neizdodas. Piemēram, priekšnieks izsauc jūs uz "kafiju". Vienkārši atteikums vai aizsardzība nozīmēs enerģijas zaudēšanu, jo gan viens, gan otrs ir cīņa ar svārstu. Tādos gadījumos jūs varat izlikties, ka iesaistāties spēlē ar svārstu. Svarīgi vienīgi apzināties, ka iesaistāties spēlē tīšuprāt.

Iedomājieties, ka varens spēkavīrs atvēzējas ar āmuru un no visa spēka triec to pret jums. Jūs neiebilstat, neaizstāvaties un neuzbrūkat. Šajā mirklī jūs gluži vienkārši paejat sāņus, un spēkavīrs ar āmuru ielido tukšumā. Tas nozīmē, ka svārsts jūs nevar aizķert un krīt.

Uz šāda principa balstās aikido cīņa. Tajā uzbrucēju satver zem rokas un iet kopā ar viņu, it kā

pavadot, pēc tam viegli palaiž vaļā un ļauj krist uz to pusi, uz kuru bija vērsta viņa enerģija. Viss noslēpums ] ir apstāklī, ka tas, kurš aizstāvas, neiebilst pret uzbrukumu. Viņš piekrīt uzbrucēja virzienam, iet kādu mirkli kopā ar viņu, pēc tam palaiž viņu vaļā. Uzbrucēja enerģija iekrīt tukšumā, ja tas, kurš aizstāvas, ir "tukšs", vinu nav aiz kā aizķert.

Tāda vieglas "aiziešanas" tehnika paredz, ka uz pirmo svārsta uzbrukumu jūs atbildat ar piekrišanu, pēc tam diplomātiski atkāpjaties vai neuzkrītoši pavēršat kustību jums vajadzīgajā virzienā. Piemēram, satrauktais priekšnieks grib jums uzdot darbu un enerģiski prasa to izpildīt tieši tā, kā viņš vēlētos. Jūs zināt, ka tas jādara citādi, vai vispār neuzskatāt to par savu pienākumu. Ja sāksit iebilst, strīdēties, aizstāvēties, viņš rupji pieprasīs paklausīt. Viņš taču ir izlēmis, bet jūs sākat spītēties. Rīkojieties tieši pretēji. Uzmanīgi noklausieties, visam piekrītiet, ļaujiet izsīkt pirmajam impulsam. Pēc tam mierīgi sāciet apspriest ar viņu darba detaļas. Šajā brīdī jūs esat pieņēmis priekšnieka enerģiju un izstarojat viņa frekvencē. Nesastapis pretestību, viņa impulss uz kādu laiku iestrēgst. Nesakiet, ka jūs zināt labāk, kā šo darbu izdarīt, neatsakieties un nestrīdieties. Gluži vienkārši apspriedieties ar priekšnieku, kā jūs šo darbu varētu izdarīt ātrāk un labāk vai varbūt cits izpildītājs to varēs izdarīt kvalitatīvāk. Jūs šūpojaties līdzi svārstam, taču darāt to apzināti, nepiedaloties spēlē, bet it kā vērojot no malas. Tas šūpojas, pilnīgi iegrimis spēlē. Tā ir svārsta spēle - tas izlemj, tam piekrīt un apspriežas ar to. Jūs redzēsit, ka enerģija, kas sākumā bija vērsta pret jums, aizies sāņus - sāņus uz citādu lēmumu vai citu izpildītāju. Tādējādi svārsts personiski jums būs degradēts.

SVĀRSTA APSLĀPĒŠANA

Var gadīties, ka svārstu degradēt neizdodas. Proti, nevar ne ignorēt, ne aiziet no tā.

Man bija kāds paziņa, saticīgs, labsirdīgs cilvēks, turklāt apveltīts ar milzīgu fizisko spēku. Reiz mēs abi vēlu vakarā braucām ar tramvaju, bet vagonā bija agresīvi noskaņotu kaušļu kompānija - īsts destruktīvais svārsts. Viņu bija daudz, visi kopā, papildinot cits citu ar savu negatīvo enerģiju, viņi jutās lieli un vareni. Lai vairotu savu enerģiju, tādai kompānijai vienmēr nepieciešams kādu aizskart, saņemt viņa starojumu.

Kaušļi sāka uzmākties manam paziņam, tāpēc ka viņa labsirdīgais un miermīlīgais ārējais izskats nevedināja domāt par briesmām. Dūres varoņi visvisādi izņirgājās un centās viņu aizvainot, taču mans paziņa sēdēja klusēdams un uz provokācijām neatbildēja, proti, centās degradēt svārstu. Arī es neiejaucos, jo zināju, ka viņam nekas nedraud, bet kompānija gan stipri riskē. Beidzot neizturējis, mans paziņa devās uz izeju, bet ceļu viņam aizšķērsoja pats nekaunīgākais svārsta piekritējs. Tad paziņa, kam nebija citas izejas, sagrāba nekauņu aiz apkakles un spēcīgi viņam iesita.

Cietušā seja krasi pārvērtās. Pārējie "varoņi" pārsteigumā un bailēs apstulba. Paziņa pagriezās un sagrāba nākamo, bet tas drebošā balsī sāka murmulēt: "Viss… vecīt, viss… ne-e-vajag…" Svārsta enerģija bija pilnīgi apslāpēta, un tā piekritēji, kāpdamies atpakaļ un grūstīdamies, izvēlās no tramvaja.

Protams, ir labi tiem, kuri spēj sevi aizstāvēt. Bet ja ne, ko tad darīt? Ja nu tiešām nav kur atkāpties, svārsta apslāpēšanai var izdarīt kaut ko ekstraordināru, kaut ko tādu, ko no jums neviens negaida.

Man pastāstīja šādu gadījumu. "Varonīgu" svārsta piekritēju bars piespieda pie sienas kādu puisi un grasījās piekaut. Tad viņš piegāja pie bandas vadoņa, izvalbīja ārprātīgas acis un pajautāja: "Ko tev salauzt: degunu vai žokli?" Tāds pavērsiens nekādi neiekļāvās scenārijā, un bandas vadonis uz mirkli apmulsa. Tad puisis neprātīgā entuziasmā iesaucās: "Dod šurp, noraušu tev ausi!" Un ar visiem pieciem pirkstiem ieķērās vadonim ausī. Tas sāka izmisīgi vaimanāt. Visa izrāde, ko banda bija pieradusi inscenēt, izjuka. Vadonim vairs ne prātā nebija kādu piekaut, viņu mocīja viena doma - kā atbrīvot ausi. Puisim kā psihiski slimam lika mieru, un viņš izvairījās no izrēķināšanās.

Tātad, ja esat nokļuvis situācijā, kurai ir zināms notikumu attīstības standartscenārijs, izdariet kaut ko, nav svarīgi, ko, kas neiekļaujas scenārijā. Un svārsts būs apslāpēts. Kamēr rīkojaties saskaņā ar scenāriju, jūs piedalāties svārsta spēlē un atdodat savu enerģiju šajā frekvencē. Ja jūsu frekvence ievērojami atšķiras, jūs nonākat disonansē ar svārstu un tādējādi izjaucat tā ritmu.

Tomēr nevajag tīšu prātu ar pieri sienā skriet, ja jums ir darīšana ar svārstu, kuram nav ko zaudēt. Ja jums uzbrukuši aplaupīšanas nolūkā, labāk tūlīt pat atdodiet naudu. Daži pat speciāli tādiem gadījumiem nēsā kabatā desmit dolārus. Ja, piemēram, laupītājs ir narkomāns vai psihiski slims cilvēks, viņš viegli var jums atņemt dzīvību pat tad, ja esat cīņas sporta meistars. Tāpēc ar tādu nevajag ielaisties, tāpat kā nevajag cīnīties ar traku suni. Citādi jūsu nāvei nebūs attaisnojuma, tā būs bezjēdzīga.

Apslāpēt svārstu var ar humora izjūtas un fantāzijas palīdzību. Pārvērtiet savas dusmas par spēli. Piemēram, transportlīdzeklī vai uz ielas jūs kaitina cilvēku pūļi, kuri kaut kur steidzas un traucē jums tikt uz priekšu. Iedomājieties, ka esat Antarktīdā putnu barā. Cilvēki - tie ir pingvīni, kas ļoti smieklīgi gāzelējas, šaudās šurpu turpu un maisās pa kājām. Un kas esat jūs? Arī pingvīns. Pēc šādas transformācijas cilvēki šķiet interesanti un drīzāk vieš simpātijas nekā dusmas.

Protams, ir grūti valdīt pār sevi, kad burtiski gribas spert zemes gaisā. Tādos brīžos ir visgrūtāk atcerēties, ka tas ir tikai svārsts, kas grib jums atņemt enerģiju. Neļaujieties tā provokācijām. Svārsts, tāpat kā vampīrs, izmanto sava veida anestēziju - jūsu pierasto negatīvo reakciju uz kairinājumu. Pat tagad, kad esat izlasījuši šīs rindas, jūs pēc dažām minūtēm varat aizmirsties un nikni atbildēt uz nevēlamu telefona zvanu. Taču, ja jūs izlemsit un centīsities sevi pieradināt atcerēties, ar laiku iegūsit imunitāti pret svārstu provokācijām.

Ievērojiet: ja esat saskāries ar kādu nepatīkamu situāciju un reaģējis ar dusmām, neapmierinātību, negatīvām emocijām, tūlīt seko turpinājums, negatīvā situācija paplašinās tādā pašā garā vai rodas jaunas nepatikšanas. Tā iešūpojas svārsts. Jūs pats to iešūpojat. Rīkojieties gluži pretēji: vai nu nekādi nereaģējiet, vai reaģējiet neadekvāti. Piemēram, jūs varat sagaidīt nepatikšanas, parādot uzspēlētu entuziasmu vai pat paužot idiotisku sajūsmu. Tā ir svārsta apslāpēšana. Un jūs pārliecināsities, ka turpinājums neseko.

Kā jūs noteikti atceraties, pieradums negatīvi reaģēt uz nepatīkamu situāciju ir svārsta mehānisma starta svira, lai sagrābtu jūsu domu enerģiju. Tāda pieraduma spēks mazināsies, ja spēlēsit savdabīgu spēli, kurā aizstāsit bailes ar pārliecību, grūtsirdību - ar entuziasmu, sašutumu - ar vienaldzību, dusmas - ar prieku. Pamēģiniet reaģēt "neadekvāti" kaut vai uz sīkām nepatikšanām. Ko jūs zaudējat? Lai arī tas liksies aplam, toties šāds spēles stils nedos svārstam nekādas izredzes. Tāds reaģēšanas veids tikai tāpēc arī šķiet aplams, ka svārsti mūs ir pieradinājuši spēlēt vien tiem izdevīgas spēles. Pamēģiniet tagad uzspiest savu spēli, tā jums sagādās baudu, un jūs ar izbrīnu konstatēsit, cik varena ir šī tehnika. Princips ir viens: izstarojot enerģiju frekvencē, kas atšķiras no rezonējošās, jūs nonākat disonansē ar svārstu, tas attiecībā pret jums tiek apslāpēts un liek jūs mierā.

Ir vēl viens interesants un viegls apslāpēšanas paņēmiens. Ja jūs kāds sadusmo, proti, rada jums problēmu, mēģiniet noteikt, kā šim cilvēkam trūkst, kas viņam vajadzīgs. Tagad iedomājieties šo cilvēku tādā situācijā, kurā viņam ir tas, kā trūkst. Tā var būt veselība, pārliecība par sevi, dvēseles komforts. Ja labi apsveram, tās ir trīs galvenās lietas, kas mums vajadzīgas, lai justos apmierināti. Padomājiet, kas viņam īstenībā vajadzīgs šobrīd.

Pieņemsim, ka uz jums sakliedzis priekšnieks. Varbūt viņš ir noguris vai viņam gadījušās nepatikšanas ģimenē? Tad viņam vajadzīgs dvēseles komforts. Iztēlojieties viņu atpūšamies ērtā krēslā pie televizora vai pie kamīna, vai ar makšķeri upes krastā, vai pirtī ar alus kausu rokā. Jūs jau zināt, kas viņam labāk patīk. Varbūt augstāki ierēdņi izdarījuši spiedienu uz viņu un viņš baidās no atbildības. Tad viņam vajadzīga pārliecība par sevi. Iztēlojieties viņu bezbailīgi slēpojam kalnos vai braucam sporta automašīnā, vai varbūt atrodamies sarīkojumā, kur viņš ir uzmanības centrā. Bet varbūt viņam kaut kas sāp? Iedomājieties viņu jautru un možu peldamies jūrā, vizināmies ar velosipēdu, spēlējam futbolu. Protams, labāk ir iztēloties to, ar ko viņš patiešām aizraujas. Taču uzminēt nav obligāti, par to neuztraucieties. Pilnīgi pietiek iedomāties šo cilvēku situācijā, kurā viņš ir apmierināts.

Kas tādā gadījumā notiek? Lūk, viņš parādās pie apvāršņa un kļūst par jūsu problēmu. (Tas var būt arī zaglis.) Domās novērsieties no viņa sagādātās problēmas. Tādējādi jūs jau pašā sākumā neiebāzīsit galvu frekvenci sagrābjošajā cilpā. Iztēlojieties, ka šis cilvēks ir saņēmis to, kas viņam vajadzīgs. (Ko zaglis grib? Paēst, iedzert, injicēt narkotikas?) Vizualizējiet šā cilvēka apmierinātības ainu. Ja jums tas izdodas, uzskatiet, ka problēma ir atrisināta. Svārsts taču nezaudē ritmu gluži vienkārši ne no kā. Kaut kas ir izjaucis tā līdzsvaru. Apzināti vai neapzināti svārsts meklē, kas to atgriezīs līdzsvarā. Un jūsu domu enerģija noteiktā frekvencē viņam to sniedz, kaut arī netieši. Tūlīt pat agresiju nomainīs labvēlība. Nu ko, grūti tam noticēt? Pārbaudiet!

Šīs tehnikas pamatā ir svārsta apslāpēšanas princips. Cilvēks-svārsts nāk pie jums ar problēmu, jūs to apmierināt, taču nevis tiešā veidā, bet enerģētiskajā līmenī. Jūs atdevāt viņam savu enerģiju, taču pavisam nedaudz salīdzinājumā ar to, ko varējāt zaudēt. Turklāt izdarījāt labu darbu - kaut uz laiku palīdzējāt tam, kam palīdzība bija vajadzīga. Interesi izraisa tas, ka pēc tam viņa attieksme pret jums kļūs labvēlīgāka.

Viņš nespēs saprast, kāpēc jūsu sabiedrībā jūtas komfortabli. Lai tas paliek mazs jūsu noslēpums.

Tādu tehniku var sekmīgi izmantot arī gadījumos, kad jums pašam kaut kas vajadzīgs no cilvēka, taču viņš raizējas par savām problēmām un nav noskaņots jums palīdzēt. Jums nepieciešams ierēdņa paraksts? Sākumā "piebarojiet" viņu ar labvēlīgu vizualizāciju, un viņš izdarīs visu, kas jums vajadzīgs.

Un tagad pēdējais secinājums. Kā jūs domājat, kur paliek apstādināta svārsta enerģija? Tā pāriet pie jums. Ticis galā ar problēmu, jūs kļūstat stiprāks. Nākamajā reizē tas jums vairs grūtības nesagādās. Vai tad tā nav? Bet, cīnīdamies ar problēmu, jūs atdodat enerģiju svārstam, kas šo pašu problēmu radījis.

Svārsta degradēšanas un apslāpēšanas prakses psihologiem un psihoterapeitiem ir pazīstamas kā profesionāli paņēmieni. Šādā nozīmē šis metodes nav nekas principiāli jauns. Turpretī cilvēkam, kas nepazīst praktiskās psiholoģijas metodes, tās ir ļoti noderīgas, jo sniedz skaidrību un izpratni par to, kā un kāpēc darbojas psiholoģiskā aizsardzība.

SAREŽĢĪTU PROBLĒMU VIENKĀRŠI RISINĀJUMI

Vēl viena praktiska svārstu degradēšanas un apslāpēšanas vērtība ir prasme atrisināt visdažādākās problēmas. Tā var būt sarežģīta dzīves situācija, konflikts, nelabvēlīgi apstākļi, šķērslis vai gluži vienkārši kāds uzdevums. Jebkurām sarežģītām problēmām ir vienkārši risinājumi. Risinājuma atslēga vienmēr atrodas virspusē, problēma ir tikai to atrast. Svārsts, kas radījis problēmu, traucē ieraudzīt atslēgu.

Destruktīvā svārsta mērķis ir iegūt nojums enerģiju. Tāpēc tam nepieciešams pievērst jūsu domu enerģijas starojuma frekvenci kādai problēmai. Visvienkāršāk to izdarīt, pārliecinot jūs, ka problēma ir sarežģīta. Ja esat pieņēmis tādus spēles noteikumus, var mierīgi jūs pie rokas ievest juceklīgā labirintā. Tikai pēc tam radīsies sapratne, ka risinājums bija pavisam vienkāršs.

Ja cilvēku iebaidīs, satrauks, samulsinās vai izmantos viņa kompleksus, viņš viegli piekritīs, ka problēma ir sarežģīta, un uzķersies uz āķa. Tomēr var arī nebaidīt. Jau tāpat ir radies uzskats, ka daudzām problēmām nav vienkārša risinājuma. Ikviens cilvēks savas dzīves laikā nemitīgi saskaras ar dažādiem sarežģījumiem, īpaši, ja tas ir kaut kas jauns, nepazīstams. Tāpēc visiem ir stingri iesakņojies pieradums uztvert problēmas ar bažām, bet dažkārt pat ar godbijīgām bailēm. Turklāt savas spējas tikt ar grūtībām galā cilvēks vienmēr sver uz šaubu svariem. Un rezultāts ir tāds, ka nosliece sagaidīt problēmas ar bažām pārvēršas par marionetes saiti.

Svārsts var darboties gan ar savu piekritēju, proti, šajā problēmā iesaistīto cilvēku starpniecību, gan ar nedzīvu priekšmetu starpniecību. Tas fiksē domu enerģijas starojumu noteiktā frekvencē un uzsūc enerģiju, kamēr cilvēks mokās ar problēmu. Varētu likties, ka frekvences fiksēšana uz priekšmetu palīdz koncentrēties. Kā tā var traucēt problēmas atrisināšanu?

Lieta tāda, ka svārsts mūsu domas fiksē ļoti šaurā informācijas lauka sektorā. Bet problēmas risinājums var atrasties ārpus šā sektora. Tāpēc iznāk, ka cilvēks

domā un rīkojas šaurā koridorā un nevar paraudzīties uz problēmu plašāk. Nestandarta un intuitīvi risinājumi rodas tieši tad, kad cilvēks atbrīvojas no svārsta un iegūst brīvību domāt citā virzienā. Ģēniju noslēpums ir viņu brīvība no svārstu ietekmes. Parastu cilvēku domu frekvences satvēruši svārsti, bet ģēniju domu frekvences spēj brīvi pārkārtoties un iekļūt informācijas lauka nepazīstamos apgabalos.

Kā rīkoties, lai neiekļūtu satveršanas cilpā? Neiegrimt ar visu prātu problēmā, neļaut sevi iesaistīt svārsta spēlē. Izīrējiet sevi. Rīkojieties, kā parasti tādos gadījumos dara, taču nevis kā spēles dalībnieks, bet gan kā vērotājs no malas. Palūkojieties uz situāciju bezkaislīgi. Atcerieties, ka jūs grib paņemt aiz rokas un ievest labirintā. Neļaujiet problēmai sevi iebiedēt, satvert, satraukt, samulsināt. Sākumā atcerieties, ka vienmēr ir ļoti vienkāršs risinājums, nepieņemiet jums uzspiesto sarežģīto risinājumu.

Ja esat saskāries ar problēmu vai šķērsli, izprotiet savu attieksmi pret to. Problēma var radīt apjukumu, bailes, sašutumu, grūtsirdību un tā tālāk. Ierasto at- ļf tieksmi pret problēmu nepieciešams nomainīt pret pil- | nīgi pretēju vērtējumu, un problēma pati izzudīs vai atrisināsies ātri un viegli. Pretēji izveidotajiem stereotipiem un paradumiem ikvienu problēmu sagaidiet nevis kā šķērsli, kas jāpārvar, bet kā ceļa posmu, kurš jānoiet. Neatstājiet sevī vietu problēmai. Esiet tai gluži vienkārši tukšums.

Ja jums jāatrisina kāds uzdevums, kur nepieciešams padomāt, neiegremdējieties tūlīt pat loģiskos prātojumos. Jūsu zemapziņa ir tieši saistīta ar informācijas lauku. Tur jau ir jebkura uzdevuma risinājums. Tāpēc nākumā atslābinieties, pilnīgi atbrīvojieties no bailēm un nemiera par risinājumu. Jūs taču zināt, ka risinājums jau ir. Atbrīvojiet sevi, apturiet domu gaitu, apceriet tukšumu. Ļoti iespējams, ka risinājums radīsies tūlīt, turklāt ļoti vienkāršs. Ja neizdodas uzreiz, neīg- ņojieties un pieslēdziet arī domāšanu. Citreiz izdosies. Tāda prakse labi attīsta spēju piekļūt intuitīvajām zināšanām. Tikai jāizveido attiecīgais paradums.

Šī metodika patiešām darbojas, ja izdodas atbrīvoties no svārsta un "izīrēt sevi". Tomēr to ir daudz vienkāršāk pateikt, nekā izdarīt. Turpmāk šajā grāmatā jūs uzzināsit jaunus veidus, kā izturēties pret svārstiem. Pagaidām tas ir tikai sākums. Vai jums nešķiet, ka es pats esmu saņēmis jūs pie rokas un ievedu labirintā? Pareizi, atbrīvojieties arī no tiem, kas jums sludina brīvību.

kā gaisā pakārts

Atbrīvojies no destruktīvo svārstu ietekmes, jūs iegūstat brīvību. Taču brīvība bez mērķa ir karāšanās gaisā. Ja esat aizrāvies ar apkārtējo svārstu degradēšanu un apslāpēšanu, jūs riskējat attapties vakuumā. Agrākie konflikti kaut kur izzūd, rūpes, kas jūs mocīja, atkāpjas, ķildas izceļas aizvien retāk, satraukums un bažas klusām pagaist. Tas viss notiek nemanāmi, it kā vētra lēnām norimtu.

Tomēr drīz vien atklāsit, ka ir vēl otra puse. Agrāk jūs bijāt notikumu centrā, tagad tie risinās kaut kur savrup nojums. Apkārtējiem jūs vairs neesat tik nozīmīgs kā agrāk, viņi jums pievērš aizvien mazāk vērības. Rūpju kļūst mazāk, bet nerodas arī jaunas vēlēšanās.

Apkārtējās pasaules spiediens pavājinās, tikai dividendes tas nenes. Jums mazāk jāsaskaras ar problēmām, bet panākumu ari nav vairāk.

Kas notiek? Būtībā visa cilvēka eksistences vide balstīta uz svārstiem, tāpēc pilnīgi izolēt sevi no tiem nozīmē nokļūt tuksnesī. "Karāšanās gaisā" nav daudz labāka par atkarību no svārsta. Tā, piemēram, bērni, kuriem visa ir pārpilnām, pārdzīvo, ka "viņiem vairs nav nekā ko gribēt". Viņi paši mokās un ar savām kaprīzēm gandē garastāvokli visiem apkārtējiem. Cilvēks ir tā iekārtots, ka viņam allaž pēc kaut kā jātiecas.

Jūsu brīvība - tā ir neatkarība no svešiem svārstiem. Bet pastāv svārsti, kuri būs derīgi tieši jums. Tie ir jūsu svārsti. Citiem vārdiem sakot, jāpazīst uztiepti mērķi, pēc kuriem dzīdamies jūs aizejat aizvien tālāk no savas laimīgās dzīves līnijas. Jūsu uzdevums ir, paliekot brīvam, izvēlēties sev dzīves līniju, uz kuras jūs gaida īsteni panākumi un personiskā laime.

Svārsti cilvēkam nav absolūts ļaunums, ja viņš rīkojas apzināti. Cilvēks nevar būt pilnīgi brīvs no tiem. Problēmu rada tikai jautājums, kā nepakļauties svārstu ietekmei, bet apzināti tos izmantot savās interesēs. Transērfings piedāvā konkrētas metodes, kā to darīt. Pilnīgi atbrīvoties no svārstu ietekmes nav iespējams un nav arī vajadzīgs. Gluži pretēji - tieši svārsti galu galā cilvēka sapni pārvērš īstenībā.

KOPSAVILKUMS

Svārstu allaž rada vienādā virzienā domājošu cilvēku enerģija.

Svārsts ir energoinformatlva struktūra.

Svārsts piekritēja domu enerģiju fiksē savā frekvencē.

Svārsti savā starpā nežēlīgi cīnās par piekritējiem.

Destruktīvais svārsts piekritējiem uztiepj viņiem svešus mērķus.

Svārsts iedarbojas uz cilvēku jūtām, ievilinot viņus savos tiklos.

Ja jūs kaut ko aktīvi nevēlaties, tas notiks jūsu dzīvē.

Atbrīvoties no svārsta - tas nozīmē izsvītrot to no savas dzīves.

Izsvītrot no dzīves nozīmē nevis izvairīties, bet gan ignorēt.

Lai apslāpētu svārstu, jāizjauc spēles scenārijs.

Labvēlīga vizualizācija viegli apslāpē cilvēku-svārstu.

Apslāpēta svārsta enerģija pāriet pie jums.

Problēmas atrisina, degradējot vai apslāpējot tās radījušo svārstu.

Lai atrisinātu problēma, "izīrējiet sevi".

Lai izvairītos no "karāšanās gaisā", jāatrod savi svārsti.

Nepieciešams izstrādāt pieradumu to visu atcerēties.

III nodaļa

veiksmes vilnis

Metaforām "zilais putns" vai "fortūnas rats" ir pilnīgi materiāls pamats. Sen zināms, ka veiksme un neveiksme seko viena otrai kā baltas un melnas joslas. Kā izvairīties no melnajām joslām savā dzīvē?

svārsta antipods

Tagad pārbaudīsim jūsu mājas uzdevuma izpildi. Kādus svārstus var saukt par konstruktīviem? Atbilde: tādi nemēdz būt. Skan paradoksāli, tomēr tā tas ir. Neņemiet jaunā, godātais Lasītāj, tas bija provokatīvs jautājums. Jebkura svārsta galvenais un vienīgais mērķis ir iegūt enerģiju no piekritējiem. Ja enerģija nepienāk, tas apstājas.

Svārsts ir konstruktīvs tikai attiecībā pats pret sevi, bet nekādā ziņā ne pret jums. Kas gan var būt konstruktīvs un radošs faktā, ka jums atņem enerģiju? Protams, dažādi svārsti ir destruktīvi un agresīvi atšķirīgā pakāpē. Grūti, piemēram, iedomāties, ka pludmales volejbola klubs vērsīsies pret ziemas peldētāju klubu. Turklāt piederība pie pludmales volejbola kluba diezin vai sabojās jūsu dzīvi. Tomēr ari šis svārsts pārtiek no piekritēju enerģijas, un, ja viņiem šī nodarbība apniks, klubs izputēs. Tomēr tas nav nekas salīdzinājumā ar piederību pie bandītu grupējuma, kur var zaudēt brīvību un dzīvību.

Var iebilst: ja es apmeklēju fitnesa klubu, kur nodarbojos tikai ar sevi, kā tad es atdodu enerģiju kluba svārstam? Vienalga, pat nodarbojoties tur tikai ar sevi, jums jāievēro zināmi noteikumi. Savās mājās jūs varat darīt, ko vien vēlaties, bet klubā visi biedri tā vai citādi darbojas vienā virzienā, izpilda zināmus sistēmas noteikumus un tādējādi atdod svārstam kolektīvo enerģiju. Ja kluba biedri izklīdīs, svārsts vairs nesaņems enerģiju un apstāsies.

Jautājumu var formulēt arī citādi: vai eksistē enerģētiskas struktūras, kurām nav vajadzīga jūsu enerģija? Izrādās, ka eksistē. Viena no tām ir veiksmes vilnis jeb personiski jums labvēlīga apstākļu sakritība. Katram cilvēkam ir savi veiksmes viļņi. Tā gadās bieži: kādā pasākumā paveicas, un pēc tam seko citu patīkamu pārsteigumu kaskāde. It kā būtu sākusies dzīves baltā josla. Tāda kaskāde neizveidojas bieži, bet noteikti tikai tādā gadījumā, ja pirmā veiksme jūs iepriecināja un radīja pacilātu garastāvokli.

"Fortūnas rats" vai "zilais laimes putns" - tās nav tikai abstraktas metaforas. Veiksmes vilnis veidojas kā jums labvēlīgu dzīves līniju sakopojums. Variantu telpā ir viss, arī tādas zelta dzīslas. Ja esat nokļuvis uz šādas nevienveidības galējās līnijas un jums ir veicies, varat pēc inerces pārvietoties uz citām sakopojuma līnijām, kur izveidojas jauni laimīgi apstākļi. Taču, ja pēc pirmā panākuma atkal nāk melnā josla, tas nozīmē, ka jūs saķēris destruktīvais svārsts un aizvedis prom no zelta dzīslas.

Veiksmes vilnis nes laimi, neatņemot enerģiju. To var salīdzināt ar jūras vilni, kas iznes krastā spēkus zaudējušu peldētāju. Veiksmes vilnis pārnes jūs uz laimīgām dzīves līnijām. Arī tam, tāpat kā svārstam, jūsu liktenis nemaz neinteresē, tomēr arī jūsu enerģijas nevajag. Ja vēlaties, - iekļaujieties veiksmes vilnī un peldiet, ja nevēlaties, — tas bez nožēlas paies jums garām. Veiksmes vilnis ir pagaidu veidojums, tas neuztver svešu enerģiju, tāpēc galu galā izzūd, tāpat kā jūras viļņi, atsitoties pret krastu.

Veiksmes vilnis var pavēstīt par sevi labu ziņu veidā. Tas atnes informāciju no citām dzīves līnijām. Šīs atbalsis pašreizējā līnijā tiek uztvertas kā labas ziņas. Uzdevums tagad ir pieķerties pie šīs aukliņas un pacelties uz līnijas, no kuras nākušas labās ziņas. Tur būs nevis gluži vienkārši ziņas, bet veiksmīgi apstākļi.

Varētu šķist, ka vilnis nāk un aiziet. Īstenībā veiksmes vilnis nepārvietojas, nekļūst spēcīgāks un neatslābst. Savā modelī mēs lietojam terminu "vilnis", lai būtu ērtāk uztvert. Kā jau teicu, veiksmes vilnis pastāv nekustīgi variantu telpā kā labvēlīgu līniju sakopojums. Tie esat jūs, kas, virzoties pa dzīves līnijām, satiekat šo nevienveidību kā vilni un uztverat to, ielaižot savā dzīvē, vai, aizrāvušies ar svārstiem, attālināties no tā.

Vilnim nav nekādas intereses pārjums, tāpēc to var viegli pazaudēt - tas aizies garām un neatgriezīsies. Tāpēc arī radusies vispārēja pārliecība, ka laimes putnu noķert ir ļoti grūti. Īstenībā nav vajadzīga nekāda piepūle, lai nokļūtu uz veiksmes viļņa. Tas ir tikai jūsu izvēles jautājums. Ja jūs to pieņemat savā dzīvē, vilnis ir kopā ar jums. Ja turpretī ļaujaties destruktīva svārsta ietekmei un uztverat tā negatīvo enerģiju, jūs aizejat projām no veiksmes viļņa. Cilvēki tā rīkojas vienmēr: "Kad ir, tad nesargā, kad nav, tad raud." Laimes putns labprāt paknābātu graudus no jūsu rokas. To nevajag ķert. Pilnīgi pietiek, ja gluži vienkārši nedzen projām.

Tas ir viens no izvēles brīvības visparadoksālākajiem aspektiem. Cilvēki patiešām var izvēlēties sev laimi un veiksmi. Un tajā pašā laikā viņi nav brīvi no svārstiem, kas ved projām no veiksmes viļņa. Mēs atkal atgriežamies pie iepriekšējā temata. Lai iegūtu izvēles brīvību, jāatsakās no atkarības. Mums ir arī tiesības būt brīviem no svešu svārstu ietekmes. Atliek tikai noskaidrot, kā var iegūt šīs tiesības.

BUMERANGS

Daudziem cilvēkiem parasti galvā riņķo kādas nebūt domas. Ja šis process netiek kontrolēts, ļoti bieži pārsvaru gūst negatīvie pārdzīvojumi. Mūs vairāk uzbudina tas, kas baida, satrauc, nedod mieru, nomāc vai izraisa neapmierinātību. Tā tūkstošiem gadu destruktīvo svārstu ietekmē ir veidojusies cilvēka psihe. Svārstiem ir izdevīgi turēt cilvēku bailēs, lai sekmīgi manipulētu ar viņu. Tieši tāpēc cilvēki neskaidri iztēlojas, ko viņi īstenībā vēlas, bet precīzi zina, ko negrib.

Dot brīvību negatīvajam domu jaucējam nozīmē iesaistīties spēlē ar destruktīvo svārstu un izstarot enerģiju tā frekvencē. Tas ir ļoti neizdevīgs ieradums. Jūsu interesēs ir nomainīt to pret citu pieradumu - apzināti kontrolēt savas domas. Ikreiz, kad jūsu prāts ne ar ko nav īpaši aizņemts, piemēram, jūs braucat sabiedriskā transporta līdzeklī, gluži vienkārši pastaigājaties vai veicat darbu, kas neprasa koncentrētu uzmanību, - ieslēdziet pozitīvas domas. Nedomājiet par to, ko jūs neesat spējis sasniegt, domājiet par to, ko vēlaties sasniegt, un saņemsit to.

Pieņemsim, ka jums nepatīk māja, kurā dzīvojat. Jūs pats sev sakāt: "Man šī māja ir apnikusi kā rūgta nāve. Viss šeit mani kaitina. Kad pārcelšos un jauno dzīvesvietu, tad gan es priecāšos, bet pagaidām nevaru sev neko padarīt — neieredzu to!" Ņemiet vērā: ar šādām domām nevar iegūt to, ko gaidāt. Pat ja pārcelšanās uz jauno dzīvesvietu jau ir izlemta, jaunajā mājā jūs sagaida liela vilšanās.

Labi, jūs teiksit, bet es taču pametu šo šķūni un pārceļos uz greznu savrupmāju! Kāda vilšanās tur mani var sagaidīt? Šajā ziņā varat neuztraukties. Jo lielāku nepatiku jūtat pret mājiņu, kas deva jums pajumti, jo vairāk nepatīkamu pārsteigumu jūs sagaida jaunajā pilī. Tās var būt visdažādākās nepatikšanas. Bojāsies krāni, lobīsies nost krāsa, drups sienas, neliks mieru kaimiņi, - vārdu sakot, būs viss, lai saglabātu jūsu negatīvā starojuma parametrus. Jaunā vai vecā māja - kāda starpība? Vienmēr atradīsies dzīves līnijas ar visām ērtībām, kur jūs joprojām būsit neapmierināts. Variantu telpā ir ļoti daudz greznu namu, kur jūs jutīsities kā ellē.

Ja jums pagaidām tomēr nav kur pārcelties, tad jūs tā arī paliksit dzīvot apstākļos, kas jums apriebušies. Jūs taču neesat noskaņots uz tās dzīves līnijas frekvenci, kur gaida jūsu sapņu māja. Pašreiz jūs domājat par to, kas nepatīk, izstarojat negatīvo enerģiju, un tā ir tieši piemērota līnijai, uz kuras atrodaties. Tāpēc nāksies dirnēt uz tās tik ilgi, līdz izmainīsit sava starojuma frekvenci. Turklāt izdarīt to nemaz nav tik sarežģīti.

Pirmkārt, samierinieties un beidziet būt neapmierināts un izjust nepatiku. Vienmēr un visur var atrast labo un iemeslu nelieliem priekiem. Lai arī māja jums nepatīk, esiet vismaz tai pateicīgs par to, ka dod jums pajumti. Laukā pūš vējš, līst lietus. Māja to visu uzņem, bet jūs sargā un silda. Vai tad par to māja nav pelnījusi atzinību? Ja tagad esat pateicīgs tam, kas jums ir, ja jūtat mīlestību pret visām lietām, kas ir ap jums un palīdz jums eksistēt, jūs izstarojat pozitīvu enerģiju. Tāpēc, ja vēlēsities, varēsit cerēt uz apstākļu uzlabošanos. Kad brauksit projām, noteikti pasakiet paldies visam, kas bija ap jums. Pat tās lietas, ko izmetat, ir pelnījušas pateicību. Tādos brižos jūs translējat apkārtējā pasaulē pozitīvās svārstības, un tās noteikti pie jums atgriezīsies.

Otrkārt, domājiet par to māju, kuru gribat iegūt. Tas ir daudz grūtāk, nekā dusmoties par lietām, kas pašreiz ir apjums. Toties mērķis ir tā vērts. Kas ir labāk: ierasti reaģēt uz ārējiem kairinātājiem, kā reaģē austere, vai nedaudz piepūlēties un mainīt savus ieradumus? Pārlūkojiet reklāmas prospektus ar māju fotogrāfijām, staigājiet pa veikaliem, meklējot dzīvokļa iekārtas priekšmetus, dzīvojiet ar domām par to, ko vēlaties iegūt. Vienmēr ir lietas un situācijas, kas tur savā varā mūsu domas. Mūsu domas vienmēr atgriežas atpakaļ pie mums kā bumerangs.

Var minēt vēl daudzus piemērus, kā negatīva attieksme spēj sabojāt dzīvi. Pieņemsim, ka jūs gatavojaties doties atvaļinājumā uz dienvidiem. Taču šeit pašreiz laiks ir gluži vienkārši riebīgs. Jūs ejat pa ielu, aukstajā vējā raujaties čokurā un mirkstat lietū. Protams, par tādu laiku priecāties ir grūti. Tad esiet vismaz neitrāls, lai ignorētu šo destruktīvo svārstu. Ja aktīvi paužat savu neapmierinātību ar laiku, tas nozīmē, ka pieņemat svārstu un iešūpojat to vēl vairāk.

Jūs sev sakāt: "Drīz es būšu dienvidos un priecāšos par sauli un silto jūru. Bet tagad - lai nolādēts šis purvs!" Lūk, ar šādu attieksmi jūs neesat noskaņots uz to dzīves līniju, kur gaida paradīzes bauda. Jūs tur arī nenokļūsit. Ak tā, jums jau ir biļete uz lidmašīnu? Un kas par to? Jūs nokļūsit gan galapunktā, bet tur jūs sagaidīs slikts laiks vai citas nepatikšanas. Kaut gan viss atkal būs kārtībā, vajag vien noskaņoties uz pozitīvo frekvenci.

Acīmredzot nepietiek tikai neielaist sevī negatīvo enerģiju. Arī pašiem tāda nav jāizstaro. Tā, piemēram, satraukumā jūs sakliedzat uz kādu. Varat būt drošs, ka pēc tam jums būs kādas nepatikšanas vai problēma. Šajā gadījumā jūsu starojuma parametri atbilst tām dzīves līnijām, kur izjūtat dusmas. Turp jūs ari pārnes. Uz šīm līnijām nepatikšanu blīvums ir lielāks par vidējo. Nevajag sevi mierināt, aizbildinoties, ka no šīm nepatikšanām tik un tā nebūtu bijis iespējams izvairīties. Man nav nekādas vajadzības jūs pārliecināt vai kaut ko jums pierādīt. Gluži vienkārši pavērojiet paši, kā pēc ikvienas jūsu negatīvās reakcijas seko jaunas nepatikšanas.

Secinājums no visa teiktā ir ļoti vienkāršs un saprotams: jūs vienmēr atrodaties uz tām dzīves līnijām, kuru parametriem atbilst jūsu enerģētiskais starojums. Ja ielaižat sevī negatīvo enerģiju, - jūsu dzīvē būs nepatikšanas. Ja izstarojat negatīvo enerģiju, - tā atgriezīsies kā bumerangs jaunu problēmu veidā.

TRANSLĀCIJA

Neiesaistieties destruktīvo svārstu spēlēs, bet meklējiet svārstus, kuru spēle nāks jums par labu. Tas nozīmē izveidot sevī paradumu vienmēr pievērsties visam labajam, pozitīvajam. Tiklīdz esat ieraudzījis, izlasījis vai dzirdējis kaut ko labu, patīkamu, tādu, kas vieš cerības, - fiksējiet to savās domās un priecājieties. Iztēlojieties, ka ejat pa mežu: tur ir skaistas puķes, bet ir arī indīgi un ērkšķaini augi. Kurus jūs izvēlēsities? Ja esat saplūcis plūškoka ziedus, atnesis mājās un ielicis vāzē, jums drīz vien sāks sāpēt galva. Kāpēc jums tas vajadzīgs? Tikpat kaitīgi ir reaģēt uz destruktīvajiem svārstiem. Labāk noplūkt jasmīna ziedu, papriecāties par to un izbaudīt aromātu. Ielaidiet sevī visu pozitīvo, tad jūsu ceļā būs aizvien vairāk un vairāk labu ziņu un labvēlīgu iespēju.

Kādu brīdi esat izjutis iedvesmu un prieku. Taču pēc tam jūs atkal pārņem parastā rutīna. Svētki paiet, un sākas ikdiena. Kā saglabāt sevī svētku sajūtu? Pirmām kārtām - vajag atcerēties tos. Paraduma dēļ mēs ierokamies līdz ausīm vienmuļajā ikdienā, aizmirstam visu labo, un tas vairs nepriecē. Tas ir slikts paradums. Aizmirst mums liek svārsti.

Jāuztur sevī svētku uguntiņa, jālolo šī sajūta. Vajag vērot, kā dzīve mainās uz labo pusi, ķerties pie katra prieka salmiņa, visā meklēt labā zīmes. Tas vismaz nav garlaicīgi. Vajag ik mirkli atcerēties, ka jūs nodarbojaties ar Transērfingu un apzināti ejat pretī savam sapnim, tātad valdāt pār savu likteni. Jau tas vien iedveš mieru, pārliecību un prieku, tāpēc jums vienmēr ir svētki. Kad svētku sajūta kļūs par pieradumu, jūs vienmēr atrādīsities veiksmes viļņa galotnē.

Priecājieties par visu, kas jums ir pašreiz. Tas nav tukšs aicinājums būt laimīgam saskaņā ar lēmumu. Dažkārt izveidojas tādi apstākļi, ka ir ļoti grūti būt apmierinātam. Taču no tīri praktiska viedokļa ir ļoti neizdevīgi izrādīt neapmierinātību. Jūs taču gribat nokļūt uz tām dzīves līnijām, kur viss jūs apmierina? Bet kā tur tiksit, ja jūsu starojumu piepilda neapmierinātība? Pilnīgi pretēji - šāda starojuma frekvence atbilst tieši tām līnijām, kur jūs jūtaties slikti. Labās līnijas atšķiras ar to, ka uz tām jums ir labi un jūsu domas pilda prieks un apmierinātība.

Labās zinas tā nesatrauc un ātrāk aizmirstas. To- ties sliktās ziņas rod dzīvu atbalsi, tāpēc ka nes potenciālus draudus. Neielaidiet sliktās ziņas savā sirdī, tad to nebūs ari jūsu dzīvē. Noslēdzieties pret sliktajām un atverieties labajām ziņām. Visas pozitīvās pārmaiņas vajag ievērot un rūpīgi lolot. Tās ir veiksmes viļņa vēstneši. Tiklīdz dzirdat kaut niecīgākās ziņas, kas ļauj cerēt, uzreiz tās neaizmirstiet, kā darījāt agrāk, bet rīkojieties pilnīgi pretēji - uzņemiet ar baudu, apspriediet, tveriet tās. Apsveriet šīs ziņas no visiem viedokļiem, priecājieties, kaliet plānus un prognozes, gaidiet turpmāku uzlabošanos. Tādējādi jūs domājat veiksmes viļņa frekvencē un noskaņojaties uz tā parametriem.

Labo zinu būs aizvien vairāk, dzīve kļūs labāka. Tā nav mistika un nav arī cilvēka psihes īpašība filtrēt informāciju, kad pesimists skatās uz pasauli caur melnām brillēm, bet optimists - caur rožainām. Tāda ir realitāte: jūs pārvietojaties uz tām dzīves līnijām, kuras atbilst jūsu domu enerģijas parametriem.

Ja esat apmierināts ar sevi un apkārtējo pasauli, jūs apkārtējā pasaulē translējat harmonisku starojumu. Jūs veidojat ap sevi harmonisku svārstību telpu, kurā valda veiksme. Pozitīvs noskaņojums vienmēr ved pretī panākumiem un radošiem sasniegumiem.

Negatīvisms, pilnīgi pretēji, vienmēr ir destruktīvs, vērsts uz sagraušanu. Tā, piemēram, ir cilvēku kategorija, kas meklē problēmas, nevis to risinājumus. Viņi vienmēr ir gatavi rosīgi apspriest sarežģījumus un atrod aizvien jaunus šķēršļus. Tādiem cilvēkiem parasti ir grūti rast reālu izeju, tāpēc ka viņi jau no paša sākuma noskaņoti nevis uz risinājumu, bet meklē sarežģījumus. Orientācija uz problēmu meklēšanu sagādā problēmu pārpilnību, bet risinājumi nevirzās uz priekšu. Gatavība meklēt un kritizēt visu negatīvo vienmēr dod arī atbilstošus augļus: daudz ļaunuma, bet labuma nekāda. Paverieties apkārt - un jūs noteikti atradīsit tādus cilvēkus savu paziņu lokā. Viņi nav ne slikti, ne labi. Gluži vienkārši viņi ir pamatīgi uzķērušies uz destruktīvo svārstu āka.

Vairākums cilvēku katru nevēlamu notikumu savā dzīvē uzņem naidīgi. Parasti par nevēlamiem saucam notikumus, kas neiekļaujas mūsu izveidotajā scenārijā. Un pretēji - par veiksmi mēs uzskatām tikai to, kas atbilst mūsu cerībām. Gadās, ka cilvēks nokavē lidmašīnu, kurai lemts iet bojā, un ir ļoti sarūgtināts. Un otrādi - palaiž garām unikālu iespēju, jo tā nav iekļāvušies viņa plānos.

Jo sliktāk cilvēks domā par apkārtējo pasauli, jo ļaunāka tā viņam kļūst. Jo vairāk viņš sarūgtinās par neveiksmi, jo labprātāk tai piepulcējas aizvien jaunas nepatikšanas. "Kāda balss, tāda atbalss." Ja cilvēks ir izvēlējies tādu eksistences veidu, viņš katru dienu rīkojas pretēji Transērfingam: slīd uz tām dzīves līnijām, kur viņu sagaida īsta elle. Ieņemiet pilnīgi pretēju pozīciju: priecājieties, spītējot neveiksmēm, atrodiet tajās kaut niecīgāko izdevīgumu - un to var vienmēr atrast. Glāze nav pustukša, bet ir piepildīta līdz pusei. Banālā paruna "Viss, kas notiek, notiek uz labu" darbojas nevainojami, ja tas ir jūsu kredo. Vajag spītīgi orientēties tikai uz labo, atteikties no vecā pieraduma par visu satraukties un īgņoties.

Katra neveiksme ir vismaz laba mācība, padara jūs stiprāku un vairo pieredzi. Priecājieties par ikvienu savas pasaules izpausmi - un šī pasaule kļūs par paradīzi. Tas, bez šaubām, ir ļoti neparasts uzvedības modelis. Taču arī mērķis ir ļoti neparasts - kļūt par džinu, kas īsteno savas vēlmes. Vai tad to var sasniegt parastā veidā?

Sākumā tas padodas grūti, jo vecais pieradums, kas liek negatīvi reaģēt uz visu nevēlamo, ir ļoti stiprs. Galvenais - jāiemācās katrā nepatīkamā mirklī atcerēties, ka tieši šobrīd svārsts cenšas jūs aizķert. Tiklīdz to esat atcerējies, varat apzināti izvēlēties: atdot enerģiju svārstam, izgāžot savas negatīvās emocijas, vai atstāt svārstu tukšā un tādējādi gūt uzvaru.

Ja esat atcerējies, tad degradēt vai apslāpēt svārstu vairs nemaz nav grūti. Enerģiju mēs tam vienmēr atdodam neapzināti. Kā jau teicu, svārsts mūs rausta aiz jūtu pavedieniem, bet domu satveršanas mehānisma starta svira ir mūsu ieradumi. Pat izlasījuši šo nodaļu un izlēmuši atcerēties, jūs atkal negatīvi reaģēsit uz nevēlamo. Pēc tam, protams, aptversit, ka tajā brīdī gluži vienkārši aizmirsāt un rīkojāties neapzināti, paraduma dēļ. Taču pietiek tikai laikus atcerēties - un jūs spēsit pārvaldīt situāciju. Jūs klusībā pasmīnēsit: "Ak tā, tas esi tu, svārst? Ha, ha, šoreiz tik vienkārši ne- uzķeršos!" Jūs vairs neesat marionete, jūs spējat apzināti pieņemt un atgrūst svārstu.

Ja neatlaidīgi praktizēsit tādu tehniku, pamazām vecos ieradumus nomainīs jaunie. Taču, pirms tas notiks, svārsts visvisādi centīsies jums tikt klāt. Jūs ievērosit, ka it kā tīšām jums uzbrūk ļoti daudz dažādu nepatikšanu. Tomēr nekrītiet izmisumā, tās būs galvenokārt sīkas nepatikšanas. Ja nepadosities un iemācīsities atcerēties, uzvara būs visai pārliecinoša, pats redzēsit.

Iespējamais rezultāts būs tāds: kad kārtējo reizi sastapsit veiksmes vilni, svārsts nevarēs aizvest jūs no tā projām. Tādējādi laimes putns paliks jūsu rokās. Bet, lai to pievilinātu, vajag translēt ap sevi pozitīvu enerģiju. Tas nozīmē, ka jābūt ne tikai izcili pozitīvam uztvērējam, bet arī translētājam. Tā jūs panāksit, ka apkārtējā pasaule ātri mainīsies uz labo pusi. Jūs viegli aizslīdēsit uz aizvien sekmīgākām dzīves līnijām. Galu galā pie jums ieradīsies veiksmes vilnis, kas jūs satvers un strauji nesīs pretī panākumiem. Tomēr nedomājiet, ka Transērfings aprobežojas vienīgi ar slīdēšanu uz veiksmes viļņa. Tie ir tikai pirmie soļi. Turpmāk jūs gaida vēl daudz pārsteidzošu atklājumu.

MAĢISKIE RITUĀLI

Šīs nodaļas noslēgumā iztirzāsim kādu atsevišķu gadījumu, kas parāda, kā noskaņoties uz veiksmes viļņa frekvenci. Dažādās situācijās cilvēki dažkārt neapzināti cenšas noskanoties uz veiksmes vilna frekvenci.

Tā, piemēram, dienas sākumā tirgotāji ir gatavi dot pirmajam pircējam ievērojamu atlaidi. Viņi intuitīvi jūt, ka pirmais pircējs ir ļoti svarīgs, - vajadzīga iniciatīva, lai uzsāktu tirdzniecību. Transērfinga valodā tas nozīmē noskaņoties uz sekmīgas tirdzniecības līnijas frekvenci. Ir diezgan grūti tā gluži vienkārši koncentrēt tam visas savas domas. Bet pirmais pircējs dod reālas cerības un ticību, tāpēc domas noskaņojas pašas. Tirgotājs nokļūst uz sekmīgas tirdzniecības viļņa un izstaro domu enerģiju ar atbilstošiem parametriem. Viņš pats tic, ka preces tiks ātri realizētas, un, tiklīdz par to skaļi ieminas pircējam, arī pircēju tūlīt pat "pārņem" šis starojums, un viņš paklausīgi iepērkas, pārliecināts, ka viņam šodien ļoti paveicies.

Aplūkosim vēl vienu piemēru. Pārdevēji tirgū dažkārt izmanto savdabīgu maģisku rituālu - ar naudaszīmi pieskaras savai precei. Protams, pašai par sevi šai darbībai nav nekāda spēka, tāpēc īstenībā te nekādas maģijas nav. Tomēr, ja tirgotājs tic rituāla spēkam, tas viņam palīdz noskaņoties uz sekmīgas tirdzniecības līnijas frekvenci. Noskaņošanās notiek zemapziņas līmenī. Ar prātu cilvēks aptver tikai ārējo izpausmi: rituāls iedarbojas kādā neizskaidrojamā veidā. Un tas patiešām iedarbojas, taču nejau pats par sevi, bet gan kā teātra rekvizīts. Galveno lomu spēlē aktiera domu enerģija.

Dažādām profesijām dažādās situācijās ir ļoti daudz šādu "maģisku" rituālu. Cilvēki tiem tic un sekmīgi piemēro, lai noskaņotos uz veiksmīgas dzīves līnijas frekvenci un nokļūtu uz veiksmes viļņa. Principā nav nekādas nozīmes, kam cilvēki ticēs: rituāla maģiskajām īpašībām vai tam, ka noskaņojas uz līniju frekvenci. Kā jūs paši labi saprotat, svarīgi ir tikai praktiskie rezultāti.

KOPSAVILKUMS

Veiksmes vilnis ir labvēlīgu līniju sakopojums variantu telpā.

Veiksmju kaskāde seko tikai tad, ja jūs patiesi esat izjutis pirmo panākumu.

Destruktīvie svārsti ved jūs projām no veiksmes viļņa.

Pārvarējis savu atkarību no svārstiem, jūs iegūstat izvēles brīvību.

Uztverot un translējot negatīvo enerģiju, jūs pats sev radāt elli.

Uztverot un translējot pozitīvo enerģiju, jūs radāt savu paradīzi.

Jūsu domas vienmēr atgriežas pie jums - gluži kā bumerangs.

Svārsti jūs nenometīs no viļņa, ja būsit radis atcerēties.

Ieradumu atcerēties var izveidot ar sistemātisku praktizēšanu.

IV nodaļa līdzsvars

Cilvēki paši rada sev problēmas un šķēršļus, bet pēc tam šķiež spēkus to pārvarēšanai. Pretēji vispārpieņemtajiem uzskatiem Transērfings parāda, ka problēmu iemesli ir pavisam citur. Kā atbrīvoties no problēmām savā dzīvē?

I Rūpējiies

J neraizējoties-

I

PĀRMĒRA POTENCIĀLI

Dabā viss cenšas nonākt līdzsvarā. Atmosfēras spiediena kaskādes izlīdzina vējš. Temperatūras starpību kompensē siltumapmaiņa. Visur, kur vien parādās jebkuras enerģijas pārmēra potenciāls, rodas līdzsvara spēki, lai novērstu nesabalansētību. Mēs pie tā esam tik ļoti pieraduši, ka pat nejautājam sev: kāpēc tad īsti jābūt tieši tā? Kāpēc darbojas līdzsvara likums? Uz šo jautājumu atbildes nav.

Vispār neviens likums neko nepaskaidro, tikai konstatē faktus. Visi dabas likumi ir sekundāri, atvasināti no līdzsvara likuma. Bet tas ir primārs (vismaz tā liekas), tāpēc nav iespējams izskaidrot, kālab dabā jāpastāv līdzsvaram. Pareizāk sakot, kur rodas līdzsvara spēki un kāpēc tie vispār pastāv. Tas, ka mēs pie tā esam pieraduši, taču vēl nenozīmē, ka tā tam jābūt. Var tikai minēt, kāda būtu pasaule bez līdzsvara likuma: pārvērstos par kādu amorfu ķīseli vai par agresīvu pekli? Tomēr tādas pasaules nepievilcība vēl nevar būt līdzsvara likuma pastāvēšanas cēlonis. Tāpēc mums tikai atliek pieņemt to kā faktu un jūsmīgi brīnīties par apkārtējās pasaules pilnīgumu, kā arī nodoties minējumiem, kas to visu pārvalda.

Mēs esam pieraduši, ka dzīvē ir baltās un melnās joslas, ka panākumus nomaina sakāves. Tas viss ir līdzsvara likuma izpausme. Gan veiksme, gan neveiksme taču ir novirze no līdzsvara. Pilnīgs līdzsvars ir tad, kad vispār nekas nenotiek, taču absolūtais neeksistē. Vismaz nevienam nav izdevies to ieraudzīt. Pasaulē nemitīgi vērojamas svārstības: diena - nakts, paisums - bēgums, dzimšana - nāve un tā tālāk. Pat vakuumā notiek nepārtraukta elementārdaļiņu dzimšana un ani- hilācija.

Visu pasauli var iztēloties kā svārstus, kas šūpojas, aprimst un savstarpēji cits uz citu iedarbojas. Katrs svārsts uztver savu kaimiņu piesitienus un piesitas tiem pats. Viens no galvenajiem likumiem, kas valda pār visu šo sarežģīto sistēmu, ir līdzsvara likums. Galu galā viss tiecas nonākt līdzsvarā. Arī katrs cilvēks ir savdabīgs svārsts. Ja jums piepeši ienāks prātā izjaukt līdzsvaru un strauji sašūpoties uz vienu vai otru pusi, jūs aizskarsit blakus esošos svārstus un tādējādi radīsit ap sevi perturbāciju, kas pēc tam vērsīsies pret jums.

Līdzsvaru var izjaukt ne tikai ar rīcību, bet arī ar domām. Un ne vien tāpēc, ka tām seko darbība. Kā jūs jau zināt, domas izstaro enerģiju. Materiālās realizācijas pasaulē visam ir enerģētisks pamats. Un viss, kas notiek neredzamajā līmenī, atspoguļojas redzamo materiālo objektu pasaulē. Var likties, ka mūsu domu enerģija ir pārāk maza, lai ietekmētu apkārtējo pasauli. Taču tādā gadījumā viss būtu daudz vienkāršāk.

Starp citu, nezīlēsim, kas notiek enerģētiskajā līmenī, lai pavisam neapjuktu. Mūsu nolūkiem pilnīgi pietiek ar vienkāršotu līdzsvara modeli: ja parādās pārmēra enerģētiskais potenciāls, rodas līdzsvara spēki, lai to novērstu.

Pārmēra potenciālu domu enerģija rada tad, kad kādam objektam tiek piešķirta pārāk liela nozīme. Salīdzināsim divas situācijas: te jūs stāvat savā mājā uz grīdas, bet te - bezdibeņa malā. Pirmajā gadījumā jūs tas nemaz neuztrauc. Otrajā gadījumā situācijai ir milzīga nozīme - ja izdarīsit vienu neuzmanīgu kustību, notiks liela nelaime. Enerģētiskajā līmenī faktam, ka jūs gluži vienkārši stāvat, ir pilnīgi vienāda nozīme gan pirmajā, gan otrajā gadījumā. Taču, atrodoties bezdibeņa malā, baiļu dēļ palielinās sasprindzinājums, tiek radīta nevienveidība enerģētiskajā laukā. Tūlīt pat rodas līdzsvara spēki, lai novērstu šo pārmēra potenciālu. Jūs varat pat reāli izjust šo spēku darbību: no vienas puses, neizskaidrojams spēks velk lejup, no otras puses, — liek atkāpties tālāk no bezdibeņa malas. Lai novērstu jūsu baiļu pārmēra potenciālu, līdzsvara spēkiem vai nu jāatvirza jūs no bezdibeņa malas, vai jānogrūž lejā, lai iestātos līdzsvars. Šo spēku darbību jūs tad arī izjūtat.

Enerģētiskajā līmenī visiem materiālajiem objektiem ir vienāda nozīme. Tikai mēs tiem piešķiram noteiktas īpašības: labs - slikts, jautrs - drūms, pievilcīgs - atbaidošs, labsirdīgs - nikns, vienkāršs - sarežģīts un tā tālāk. Šajā pasaulē viss tiek pakļauts mūsu vērtējumam. Pats par sev vērtējums nerada nevienveidību enerģētiskajā laukā. Sēdēdami mājās krēslā, jūs novērtējat: šeit var droši sēdēt, bet stāvēt bezdibeņa malā ir bīstami. Tomēr pašreizējā brīdī tas jūs nesatrauc. Jūs gluži vienkārši vērtējat, tāpēc līdzsvars netiek izjaukts. Pārmēra potenciāls parādās tikai tad, ja vērtējumam tiek piešķirta pārāk liela nozīme.

Potenciāla lielums pieaug, ja vērtējums, kuram ir liela nozīme, turklāt arī stipri izkropļo īstenību. Vispār, ja priekšmets mums ir ļoti nozīmīgs, mēs nevaram objektīvi novērtēt tā īpašības. Tā, piemēram, pielūgsmes objektam vienmēr tiek piešķirta pārmērīga vērtība, bet objektam, ko ienīstam, - pārmērīgi trūkumi, savukārt baiļu objektam - biedējošas īpašības. Tādējādi iznāk, ka domu enerģija cenšas mākslīgi radīt kādu noteiktu īpašību tur, kur tās īstenībā nav. Šādā gadījumā tiek radīts pārmēra potenciāls, kas izraisa līdzsvara spēku vēju.

Vērtējuma novirze, kas izkropļo īstenību, var būt divējāda: var piešķirt objektam vai nu pārāk negatīvas, vai pārmērīgi pozitīvas īpašības. Tomēr vērtējuma kļūdai pašai par sevi nav nekādas nozīmes. Vēlreiz ņemiet vērā - vērtējuma novirze pārmēra potenciālu rada tikai tad, ja vērtējumam ir liela nozīme. Tikai paša izjusts svarīgums piešķir vērtējumam jūsu enerģiju.

Lai gan pārmēra potenciāli ir neredzami un nemanāmi, tomēr tiem ir ievērojama, turklāt viltīga loma cilvēku dzīvē. Līdzsvara spēku darbība, novēršot šos potenciālus, rada lielāko daļu problēmu. Viltība nozīmē to, ka cilvēks dažkārt panāk pilnīgi pretējus rezultātus cerētajam. Turklāt nevar saprast, kas īsti notiek. Tāpēc rodas sajūta, it kā darbotos kāds neizskaidrojams ļauns spēks, sava veida "nelietības likums". Mēs šim jautājumam jau pieskārāmies, kad iztirzājām, kāpēc saņemam to, ko aktīvi nevēlamies. Nākamajā piemērā aplūkosim, kā no mums aizslīd projām vēlamais.

Valda kļūdains uzskats, ka, veltot sevi pilnīgi visu darbam, var gūt izcilus rezultātus. No līdzsvara viedokļa skaidri redzams, ka pilnīgi iegrimt darbā nozīmē uz viena svaru kausa uzlikt darbu, uz otra - visu pārējo. Līdzsvars tiek izjaukts, un sekas nav ilgi jāgaida. Rezultāts būs pilnīgi pretējs gaidītajam.

Ja darbs jums galvenokārt nozīmē vairāk nopelnīt vai paaugstināt kvalifikāciju, tad, protams, vajag papūlēties, turklāt nekas slikts nenotiks. Taču visā jāievēro samērs. Ja jūtat, ka stipri nogurstat, ka darbs kļuvis par katorgu, tas nozīmē, ka jāsamazina tempi vai vispār jānomaina darbs. Pārpūlēšanās noteikti radīs negatīvus rezultātus.

Palūkosimies, kā tas notiek. Līdztekus darbam jums ir noteikta vērtību sistēma: mājas, ģimene, izklaides, brīvais laiks un tā tālāk. Ja darbu esat pretstatījis visam pārējam, jūs koncentrējat tam ļoti spēcīgu potenciālu. Dabā viss tiecas sasniegt līdzsvaru, tātad neatkarīgi no jūsu gribas radīsies spēki, kas centīsies samazināt pārmēra potenciālu. Turklāt darboties tie var visdažādākajā veidā. Tā, piemēram, jūs saslimstat, un tad ne par kādu izpeļņu vairs nebūs runa. Jums var uznākt depresija. Jūs taču piespiežat sevi darīt to, kas jums ir liels apgrūtinājums. Prāts saka: "Strādā, jāpelna nauda!" Bet dvēsele (zemapziņa) brīnās: "Vai tāpēc esmu nākusi šai pasaulē, lai ciestu un mocītos? Kāpēc man tas viss vajadzīgs?" Galu galā jūs iemantosit hronisku nogurumu, un tad ne par kādu darba ražīgumu vairs nevarēs pat domāt. Būs tāda sajūta, it kā sistos kā zivs pret ledu, bet labuma nekāda.

Tajā pašā laikā jūs ievērosit, ka citi cilvēki panāk daudz vairāk, turklāt krietni mazāk piepūloties. Iznāk, ka, sasniedzot zināmu pakāpi, darbam piešķirtā nozīme sāk traucēt. Jo vairāk jums nozīmē darbs, jo vairāk radīsies dažādu problēmu. Jums liksies, ka visas problēmas rodas normāli, tā sakot, "darba kārtībā". Īstenībā to būs daudz mazāk, ja nolaidīsit zemāk savu "svarīguma latiņu".

Secinājums ir viens: apzināti jāpārskata sava attiek sme pret darbu, lai novērstu pārmēra potenciālu. Jum noteikti jārod brīvs laiks, kad varat nodarboties ar to kas jums patīk vēl bez darba. Kas neprot atpūsties, atslēgties, tas neprot strādāt. Atnākot uz darbu, izīrējiet sevi. Atdodiet savas rokas un prātu, bet ne sirdi. Darba svārstam vajadzīga visa jūsu enerģija, taču jūs neesat ieradies šajā pasaulē tikai tāpēc, lai strādātu tā labā. Jūsu darba efektivitāte ievērojami pieaugs, ja novērsīsit savus pārmēra potenciālus un atbrīvosities no svārstiem.

Izīrējot sevi, rīkojieties nevainojami. Nepieļaujiet sīkas kļūdas, kuru dēļ jūs var apsūdzēt elementārā paviršībā. Rīkoties nevainojami nozīmē precīzi izpildīt savus pienākumus. "Izīrēt" sevi nebūt nenozīmē strādāt nolaidīgi, bezatbildīgi. Tas nozīmē strādāt atbrīvoti, neradot pārmēra potenciālus, tomēr precīzi izpildīt to, ko no jums prasa. Pretējā gadījumā var rasties nepatikšanas. Tā, piemēram, tuvumā vienmēr atradīsies cilvēki, kas atšķirībā no jums darbā iegremdēsies ar visu sirdi un dvēseli. Viņi zemapziņas līmenī jutīs, ka jūs "izīrējat sevi", proti, neieguldāt darbā īpašas pūles, tomēr strādājat ar labiem panākumiem Šie centīgie cilvēki intuitīvi sāks meklēt ieganstu, lai pieķertu konkurentu kaut kur kļūdāmies. Tiklīdz jūs kļūdīsities, viņi tūlīt metīsies virsū. Kļūda būs elementāra, tāpēc īpaši nepatīkama. Tā, piemēram, jūs nokavēsit darbu, kaut ko aiz- mirsīsit vai nepaspēsit. Ja jūs darbam būtu nodevies ar visu sirdi un dvēseli, uz jūsu kļūdu pievērtu acis. Taču tagad jums pārmetīs, ka darbu darāt pa roku galam.

Līdzīgas situācijas var izveidoties ne tikai darbā, bet arī ģimenē, paziņu lokā. Tāpēc vienmēr, kad "izīrējat nevi", pienākumi jāizpilda precīzi, lai jums nevarētu neko pārmest. Par precizitāti jāatbild jūsu iekšējam vērotājam - Uzraugam. Citādi atkal iesaistīsities spēlē nr sirdi un dvēseli. Iekšējam Uzraugam nav nekā kopēja ar personības dubultošanos. Jūs it kā no malas vērojat, kas un kā notiek. Pie šā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies nākamajās nodaļās.

Var iebilst, ka ir taču pieņemts "ielikt darbā visu i irds degsmi". Viss atkarīgs no tā, kādā darbā. Pilnīga iegrimšana darbā attaisnojama tikai vienā gadījumā - ja darbs ir jūsu mērķis. Par to, ko nozīmē jūsu mērķis, mēs parunāsim vēlāk. Šādā gadījumā darbs ir kā tunelis, kas ved pretī panākumiem. Tāds darbs vairo enerģiju, sagādā prieku, iedvesmu un apmierinājumu. Ja iās esat viens no tiem nedaudzajiem laimīgajiem, kas ar pārliecību to var teikt par savu darbu, jums nav par ko satraukties.

Viss teiktais pilnīgi tāpat attiecas arī uz mācībām. Turpmāk šajā nodaļā mēs iztirzāsim citas dzīves situācijas, kurās rodas pārmēra potenciāli, un pavērosim, kādas sekas izraisa līdzsvara spēku darbība.

NEAPMIERINĀTĪBA UN NOPĒLUMS

Vispirms parunāsim par neapmierinātību ar sevi. Tā izpaužas kā neapmierinātība ar saviem sasniegumiem un personiskajām īpašībām, kā arī aktīva savu trūkumu neatzīšana. Var tos apzināties, bet nevajag radīt kompleksus. Ja nu tomēr trūkumi nedod mieru un kļūst ļoti nozīmīgi, tad veidojas pārmēra potenciāls. Līdzsvara spēki tūlīt sāk darboties, lai šo potenciālu novērstu.

Tie var gan attīstīt pozitīvās īpašības, gan uzsākt cīņu ar trūkumiem. Cilvēks atbilstoši nosliecas vai nu uz vienu, vai otru pusi. Visbiežāk cilvēks izvēlas cīņu, un tāda nostāja pavēršas pret viņu pašu. Noslēpt trūkumus nav iespējams, bet novērst ir ļoti grūti. Rezultāti ir pilnīgi pretēji, un situācija kļūst vēl sliktāka. Tā, piemēram, cenšoties noslēpt savu biklumu, cilvēks kļūst vēl noslēgtāks vai, gluži otrādi, pārāk nekautrīgs.

Ja cilvēku neapmierina viņa sasniegumi tikai līdz pakāpei, kas mudina pilnveidoties, līdzsvars netiek traucēts. Apkārtējā pasaule tad netiek skarta, un ari iekšējo līdzsvara novirzi kompensē pozitīva rīcība. Ja cilvēks sāk pats sevi šaustīt, pārmet sev vai, vēl ļaunāk, soda sevi, tad rodas bīstams dvēseles un prāta konflikts. Dvēsele taču tādu attieksmi nav pelnījusi. Tā ir pašpietiekama un pilnīga. Visi trūkumi, kurus jūs esat iemantojis, ir prāta, nevis dvēseles trūkumi. Starp citu, tas ir tik plašs un sarežģīts temats, ka pelnījis atsevišķu grāmatu. Te vienīgi atzīmēsim, ka ķildoties pašam ar sevi ir ļoti neizdevīgi. Dvēsele noslēgsies sevī, bet "prāts triumfēs", un sekas var būt pilnīgs saskaņas trūkums dzīvē. Lai nebūtu pēc tam jāvēršas pie psihoanalītiķa, vispirmām kārtām samierinieties un piedodiet sev visus trūkumus. Ja pagaidām vēl nespējat sevi iemīlēt, tad vismaz izbeidziet ar sevi cīnīties un pieņemiet sevi tādu, kāds esat. Tikai tādā gadījumā dvēsele būs prāta sabiedrotais. Bet tas ir varens sabiedrotais.

Lai notiek, jūs teiksit, likšu mierā visus savus trūkumus, bet kā tad lai iegūstu pozitīvās īpašības? Es taču nevaru apstāties savā attīstībā. Protams, attīstiet savas īpašības, cik vien tīk. Runa taču ir par to, lai jūs izbeidzat karot ar šiem trūkumiem. Tādā cīņā jūs zaudējat enerģiju, uzturot ne tik daudz lieku, cik ļoti kaitīgu pārmēra potenciālu. Kad jūs beidzot atteiksities no šīs cīņas, atbrīvotā enerģija attīstīs jūsu labās īpašības.

Kaut gan tas viss skan banāli vienkārši, tomēr cilvēki tērē ļoti daudz enerģijas cīņai ar sevi un savu trūkumu slēpšanai. Viņi gluži kā titāni nolēmuši visu mūžu nest šo nastu. Pietiek viņiem tikai atļauties būt sev pašiem un nomest šo slogu - un dzīve tūlīt pat kļūs jūtami vieglāka un vienkāršāka. Enerģija no cīņas ar trūkumiem tiks novirzīta uz labo īpašību izkopšanu. Turklāt tāda starojuma parametri atbilst dzīves līnijām, kur pozitīvo īpašību ir vairāk nekā trūkumu. Padomājiet, piemēram, kā var pārvietoties uz dzīves līnijām, kur jums ir laba fiziskā forma, ja visas jūsu domas rinko ap ķermeņa trūkumiem. Jūs saņemat to, ko aktīvi nevēlaties.

Neapmierinātība ar sevi izraisa konfliktu ar dvēseli, savukārt neapmierinātība ar pasauli rada konfrontāciju ar ļoti daudziem svārstiem. Jūs jau zināt, ka pakļaušanās to ietekmei nesola nekā laba. Bet par karu ar tiem labāk vispār nedomāt.

Neapmierinātība ir gluži materiāls starojums, kura frekvence labi iekļaujas tajās dzīves līnijās, kur sevišķi spilgti izpaužas viss, ar ko jūs esat neapmierināts. Jūtot, ka tiekat vilkts uz šīm līnijām, jūs kļūstat vēl neapmierinātāks, un tā turpinās tik ilgi, līdz nonākat uz līnijas, kur esat vecs, slims cilvēks, kas nespēj neko mainīt. Vienīgais mierinājums - kurnēšana par šo pasauli kopā ar sev līdzīgajiem un atmiņas par to, cik labi viss bija agrākajos laikos.

Katra paaudze ir pārliecināta, ka dzīve kļuvusi sliktāka. Nē, dzīve kļuvusi sliktāka tikai katrai kārtējai paaudzei, turklāt arī tikai tiem, kas pieraduši kūņoties savā neapmierinātībā ar šo pasauli. Citādi cilvēce (pēc zināma paaudžu skaita) gluži vienkārši iestigtu galīgā ellē. Drūma aina, vai nav tiesa? Aplūkojot neapmierinātību ar pasauli, tāds ir pirmais aspekts, kas noved pie dzīves nemitīgas pasliktināšanās.

Taču šim kaitīgajam ieradumam nepieņemt pasauli ir arī otrs aspekts: līdzsvara traucējumi. Jūsu neapmierinātība rada pārmēra potenciālu apkārtējā enerģētiskajā telpā neatkarīgi no tā, vai tai ir pamats vai nav. Potenciāls aktivizē līdzsvara spēkus, kas centīsies atjaunot līdzsvaru. Būtu ļoti labi, ja šie spēki mēģinātu mainīt situāciju uz labo pusi. Diemžēl bieži vien notiek pretējais. Līdzsvara spēki centīsies jūs ietekmēt tā, lai jūsu pretenzijām pret šo pasauli būtu pēc iespējas mazāka nozīme. Tas šiem spēkiem ir daudz vienkāršāk izdarāms, nekā mainīt visu, ar ko jūs esat neapmierināts. Iedomājieties, kas notiks ar valdnieku, kurš paudīs atklātu neapmierinātību ar visu, kas notiek viņa valstī. Turklāt nav svarīgi, vai viņam ir labi vai ļauni nolūki. Viņš tiks gāzts vai fiziski iznīcināts. Visa vēsture to apstiprina.

Kopumā līdzsvara spēki centīsies mazināt jūsu ietekmi uz apkārtējo pasauli. To var izdarīt ļoti viegli un visdažādākajā veidā: izmantojot jūsu amatu, darbu, algu, mājas, ģimeni, veselību un tā tālāk. Vai redzat, kā vecākās paaudzes nonāk līdz tādai dzīvei?

Tagad palūkosimies uz šo jautājumu no otras puses. Varētu likties, ka, rīkojoties pretēji, proti, priecājoties par apkārtējo pasauli, līdzsvara spēkiem vajadzētu censties visu sabojāt vai aizbīdīt jūs pēc iespējas tālāk. Tomēr tas nenotiek, protams, ja vien prieks nekļūst par "muļķīgu jūsmošanu". Pirmkārt, saskaņā ar Transērfinga likumu jūs translējat radošu enerģiju, kura jūs pārceļ uz pozitīvajām dzīves līnijām. Otrkārt, tāda enerģija nerada to destruktīvo potenciālu, kuru līdzsvara spēki cenšas novērst. Ne velti dažādi filozofiskie un reliģiskie skaidrojumi ir vienis prātis, ka mīlestība ir jaunrades spēks, kas radījis pasauli. Te domāta mīlestība šā vārda vispārējā nozīmē. Ir saprotams, ka līdzsvara spēki ir to spēku auglis, kuri radījuši pasauli. Tie cenšas uzturēt kārtību šajā pasaulē un nevar vērsties pret enerģiju, kas tos radījusi.

Tātad no Transērfinga viedokļa mums ļoti traucē kaitīgais ieradums paust neapmierinātību par dažādiem sīkumiem. Un otrādi - ieradums kaut nedaudz priecāties dažādu, pat niecīgu iemeslu dēļ ir ļoti izdevīgs. Secinājums ir viens: vecie ieradumi jānomaina pret jauniem.

Ieradumu nomaiņas tehnika ir ļoti vienkārša. Pirmkārt, lai ari cik banāli tas skan, nav ļaunuma bez labuma. Ja gribēsit katrā, pēc jūsu domām, negatīvā parādībā sameklēt kaut ko pozitīvu, tas jums izdosies bez grūtībām. Pārvērtiet to par spēli. Ja spēlēsit to pastāvīgi, kaitīgā ieraduma vietā iegūsit jaunu, ļoti noderīgu jums un šausminošu destruktīvajiem svārstiem.

Otrkārt, ja nu tiešām gadās nelaime, kad priecāties ir pretdabiski, var sekot ķēniņa Zālamana paraugam. Viņš nēsāja pirkstā gredzenu ar uzrakstu, kas pavērsts uz iekšu, tā ka neviens neredzēja, kas tur rakstīts. Kad Zālamans saskārās ar nelaimi vai grūti atrisināmu problēmu, viņš pagrieza gredzenu un izlasīja: "Arī tas pāries."

Ieradums paust neapmierinātību cilvēcei izveidojies destruktīvo svārstu ietekmē, jo tie pārtiek no negatīvās enerģijas. Ar jaunajiem ieradumiem jūs ģenerēsit pozitīvo enerģiju, kas ar spēcīgu plūsmu uzvedīs jūs uz pozitīvās dzīves līnijas.

Pieņemsim, ka, perspektīvas iedvesmots, esat sācis praktizēt nomaiņas tehniku. Tomēr drīz vien jutīsit, ka darāt to aizvien retāk un laiku pa laikam gluži vienkārši aizmirstat savu vēlēšanos mainīt ieradumu. Tas ir neizbēgami, tāpēc ka vecais ieradums iesakņojies pārāk dziļi. Tiklīdz nedaudz atslābināsities, svārsts tūlīt pat atradīs iemeslu, lai izjauktu jūsu nodomu, un jūs pats nemaz nemanīsit, ka esat pabarojis to ar savu enerģiju. Taču nezaudējiet cerības! Ja nodoms ir stabils, jūs savu panāksit un destruktīvie svārsti galu galā liks jūs mierā. Gluži vienkārši biežāk jāatgādina sev šī apņemšanās. i

Mēs visi esam ciemiņi šajā pasaulē. Nevienam nav tiesību nosodīt to, ko viņš nav radījis. Šis apgalvojums jāatceras, veidojot attiecības ar svārstiem. Mēs jau runājām par to, ka, uzstājoties pret destruktīvo svārstu, kas izraisījis jūsu neapmierinātību, nodarīsit sev tikai ļaunumu. Nevajag būt padevīgai aitiņai, bet atklāti konfrontēt ar apkārtējo pasauli arī nav jēgas. Ja svārsts uzstājas tieši pret jums, vajag izmantot tā degradēšanas vai apslāpēšanas metodi. Ja tas cenšas iesaistīt jūs cīņā ar citu svārstu, mēģiniet saprast, vai jums to vajag.

Vēlreiz atcerēsimies piemēru par izstādi, kuras ekspozīcija jums nepatīk. Jūtieties kā mājās, tomēr neaizmirstiet, ka esat ciemos. Nevienam nav tiesību nosodīt, bet ikvienam ir izvēles brīvība. Svārstam ir izdevīgi, lai jūs aktīvi paustu savu neapmierinātību. Jums ir labāk gluži vienkārši aiziet un izvēlēties citu ekspozīciju. Te es paredzu jautājumu: ja nu nav kur aiziet? Šos maldus jums iedvesuši svārsti. Šī grāmata veltīta tieši tam, kā atbrīvoties no šāda maldīga ierobežojuma.

ATKARĪBA

Pasaules idealizēšana ir neapmierinātības pretējā puse. Visa notiekošā vērtējums iegūst rozā nokrāsu, un daudz kas šķiet labāks, nekā ir īstenībā. Kā jūs jau zināt, ja šķiet, ka kaut kur ir kaut kas, kā tur īstenībā nav, rodas pārmēra potenciāls.

Idealizēt - tas nozīmē pārvērtēt, pacelt uz pjedestāla, pielūgt, padarīt par elku. Mīlestība, kas rada un pārvalda pasauli, atšķiras no idealizācijas ar to, ka savā būtībā ir bezkaislīga, lai arī cik paradoksāli tas skan. Absolūtā mīlestība - tās ir jūtas bez īpašuma tiesībām, sajūsma bez pielūgsmes. Citiem vārdiem sakot, tā nerada atkarību starp to, kurš mīl, un viņa mīlestības objektu. Šī vienkāršā formula palīdzēs noteikt, kur beidzas jūtas un sākas idealizācija.

Iedomājieties, ka staigājat pa kalnu ieleju, kas slīgst zaļumos un ziedos. Jūs tīksmināties par šo brīnumskaisto ainavu, ieelpojat dzīvinošā gaisa aromātu, dvēseli pilda laime un miers. Tā ir mīlestība.

Pēc tam jūs sākat plūkt ziedus, burzāt rokās, nedomājot, ka tie ir dzīvi. Un ziedi lēnām mirst. Tad jūs iedomājaties, ka no tiem varētu izgatavot parfimērijas un kosmētikas līdzekļus vai varbūt gluži vienkārši tos pārdot, vai vispār radīt ziedu kultu un pielūgt tos kā elkus. Tā ir idealizēšana, tāpēc ka ikvienā gadījumā veidojas atkarība starp jums un jūsu bijušās mīlestības priekšmetu - ziediem. No tās mīlestības, kas valdīja brīdī, kad jūs gluži vienkārši baudījāt ziedu ielejas ainavu, nav palicis ne vēsts. Vai jūtat atšķirību?

Tātad mīlestība ģenerē pozitīvo enerģiju, kas uzvedīs jūs uz atbilstošas dzīves līnijas, bet idealizēšana rada pārmēra potenciālu, kas aktivizēs līdzsvara spēkus, lai to novērstu. Līdzsvara spēku darbība katrā gadījumā ir atšķirīga, tomēr rezultāts ir viens. Vispārējos vilcienos to var raksturot kā "mītu nogāšanu no pjedestāla". Tas notiek vienmēr, un atkarībā no idealizācijas priekšmeta un pakāpes jūs iegūstat stiprāku vai vājāku, taču vienmēr negatīvu rezultātu. Tā tiks atjaunots līdzsvars.

Ja mīlestība pārvēršas par atkarību, neizbēgami rodas pārmēra potenciāls. Vēlēšanās iegūt to, kā jums nav, izraisa enerģētisku "spiediena kritumu". Atkarības pamatā ir nosacījums: "Ja tu tā… - tad es tā…" Piemērus te var minēt, cik vien vēlaties. "Ja tu mani mīli, tad pametīsi visu un iesi ar mani līdz pasaules galam. Ja tu mani neprecēsi (ja tu nebūsi mana), tātad tu mani nemīli. Ja tu mani slavē, tad es ar tevi draudzējos. Ja tu neatdosi man savu lāpstiņu, es tevi padzīšu no smilšu kastes." Un tā tālāk.

Līdzsvars zūd arī tad, ja viens tiek salīdzināts ar otru vai pretstatīts tam. "Mēs esam tādi, bet viņi - citādi!" Piemēram, nacionālais lepnums: salīdzinājumā ar kādām nācijām? Nepilnvērtības sajūta: salīdzinājumā ar ko? Ja ir pretnostatījums, līdzsvara spēki noteikti iesaistīsies darbā, lai novērstu pārmēra potenciālu - gan pozitīvo, gan negatīvo. Tā kā potenciālu radāt jūs, līdzsvara spēku darbība būs vērsta pirmām kārtām pret jums. Darbības mērķis ir vai nu pretrunas subjektus izšķirt, vai savienot - pēc abpusējas vienošanās vai izraisot sadursmi.

Visi konflikti balstās uz salīdzinājumu vai pretnostatījumu. Sākumā izskan svarīgākais apgalvojums: "Viņi nav tādi kā mēs." Tālāk seko paplašinājums. "Viņiem ir vairāk nekā mums - vajag viņiem atņemt." 'Viņiem ir mazāk nekā mums - mūsu pienākums ir viņiem atdot." "Viņi ir sliktāki nekā mēs - vajag viņus mainīt." "Viņi ir labāki nekā mēs - mums jācīnās ar sevi." "Viņi nerīkojas tā kā mēs - te kaut kas jādara." Visi šie dažādie salīdzinājumu varianti tā vai citādi noved pie konflikta - sākot ar personisko dvēseles diskomfortu un beidzot ar kariem un revolūcijām. Līdzsvara spēki cenšas novērst radušos pretnostatījumu, izmantojot samierināšanu vai konfrontāciju. Tā kā šādās situācijās vienmēr var iegūt enerģiju, svārsti visbiežāk izraisa konfrontāciju.

Bet tagad aplūkosim idealizāciju un tās izraisīto seku piemērus.

IDEALiZĀCIJA UN PĀRVĒRTĒŠANA

Pārvērtēt nozīmē piedēvēt cilvēkam īpašības, kādu viņam īstenībā nav. Mentālajā līmenī tas izpaužas kā šķietami nevainīgas ilūzijas. Taču enerģētiskajā līmenī rodas pārmēra potenciāls. Potenciāls rodas visur, kur ir kāda kvantitātes vai kvalitātes neatbilstība. Pārvērtēšana - tā ir iedomāta modelēšana un noteiktu īpašību koncentrēšana tur, kur to īstenībā nav. Te iespējami divi varianti. Pirmais variants - centrā ir kaut kas noteikts, proti, konkrēts cilvēks, kuram piedēvē neesošas īpašības. Lai novērstu izveidojušos neatbilstību, līdzsvara spēkiem jārada pretsvars.

Tā, piemēram, romantisks un sapņains jauneklis iztēlē savu iemīļoto skata kā "dievišķā skaistuma eņģeli". Taču īstenībā izrādās, ka viņa ir gluži piezemēta būtne, mīl jautrību un nemaz nav noskaņota pievienoties mīlas pārņemtā jaunekļa sapņiem. Ikreiz, kad cilvēks rada sev elku un paceļ to uz pjedestāla, agri vai vēlu mīts zaudē savu spozmi.

Šajā sakarībā var atcerēties notikumus ar slaveno rakstnieku Kārlu Maju, kurš rakstīja romānus par Mežonīgajiem Rietumiem un radīja tādus varoņus kā Drošā Roka, Vinnetū un citus. Visus romānus Majs rakstīja pirmajā personā, tāpēc radās iespaids, ka viņš reāli piedalījies šajos notikumos un ir patiesi izcila un apbrīnojama personība. Karla Maja romāni uzrakstīti tik dzīvi un kolorīti, ka radās ilūzija, it kā tos būtu varējis uzrakstīt tikai šo notikumu reāls līdzdalībnieks.

Lasot vina romānus, šķiet, ka skaties kino. Darbu sižeti ir tik aizraujoši, ka Kārlu Maju iedēvēja par "vācu Dimā".

Daudzi Karla Maja cienītāji bija pilnīgi pārliecināti, ka viņš ir slavenais vestmens - Atriebēja Roka, par kādu rakstnieks uzdevās savās grāmatās. Citas domas Maja cienītāji pat pieļaut nevarēja. Viņi taču bija atraduši sajūsmas un atdarināšanas vērtu objektu, turklāt elks dzīvo tepat līdzās, izraisot vēl lielāku interesi. Kāds gan bija viņu pārsteigums, kad kļuva zināms, ka Karls Majs nekad nav bijis Amerikā un dažus savus romānus sarakstījis cietumā. Mīts sabruka, un pielūdzēji pārvērtās naidniekos. Bet kas vainīgs? Viņi paši radīja elku un izveidoja atkarību: "Tu esi mūsu varonis ar nosacījumu, ka tas viss ir patiesība."

Otrajā variantā, kad mākslīgi radītajām iluzorajām īpašībām vispār nav nekāda konkrēta objekta, rodas rožaini sapņi un gaisa pilis. Sapņotājs lidinās mākoņos, cenšoties aizbēgt no nepievilcīgās īstenības. Tādējādi viņš rada pārmēra potenciālu. Šādā gadījumā līdzsvara spēki, cenšoties sagraut gaisa pilis, nepārtraukti atsviedīs romantiķi atpakaļ sūrajā īstenībā. Pat tad, ja viņam ar savu ideju izdosies aizraut daudzus cilvēkus un izveidot svārstu, utopija tomēr lemta bojāejai, tāpēc ka pārmēra potenciāls radies tukšā vietā, un līdzsvara spēki agri vai vēlu šo svārstu apturēs.

Minēsim vēl vienu piemēru, kad pārvērtēšanas objekts eksistē tikai kā ideāls. Pieņemsim, ka sieviete savā iztēlē veido ideāla vīra portretu. Jo stiprāka viņas pārliecība, ka vīram jābūt tieši tādam, jo lielāks ir radītais pārmēra potenciāls. Bet dzēst to var tikai ar subjektu, kura īpašības ir pilnīgi pretējas. Pēc tam atliek tikai brīnīties: "Kur gan bija manas acis?" Un otrādi - ja sieviete aktīvi neieredz žūpošanu un rupjību, viņa iekļūst gluži kā lamatās un atrod sev alkoholiķi vai rupju vīrieti. Cilvēks dabū to, ko aktīvi nepieņem, tāpēc ka izstaro domu enerģiju savas nepatikas frekvencē, turklāt rada pārmēra potenciālu. Dzīve bieži savieno pilnīgi pretējus cilvēkus, kuri, kā varētu likties, nekādi nesader kopā. Savienojot cilvēkus, kuriem ir pretēji potenciāli, līdzsvara spēki cenšas šos potenciālus apslāpēt.

īpaši spilgti šie spēki izpaužas bērnos, tāpēc ka viņi enerģētiskajā ziņā ir jutīgāki nekā pieaugušie un uzvedas dabiskāk. Ja bērnu pārliecīgi saslavēs, viņš sāks par spīti gražoties. Ja jūs gribēsit bērnam pieglaimoties, viņš sāks jūs nicināt vai vismaz cienīt jau nu noteikti necienīs. Ja visiem spēkiem centīsities no mazuļa izveidot labi audzinātu paibērniņu, viņš droši vien sasaistīsies ar sliktu kompāniju uz ielas. Ja no mazā gribēs izaudzināt brīnumbērnu, viņš zaudēs jebkādu interesi par mācībām. Jo aktīvāk bērnam uzspiedīs visdažādākos pulciņus un skolas, jo lielāka iespēja, ka no viņa izaugs visai pelēcīga personība.

Vislabākais princips, kā audzināt un veidot attiecības ar bērniem (un ne tikai), ir neradīt pārmēra potenciālu, - izturēties pret viņiem kā pret ciemiņiem, proti, veltīt uzmanību, cieņu, nodrošināt izvēles brīvību, tomēr neļaujot uzmesties par kaklakungu. Attiecībām jāveidojas pēc analoģijas, ka arī jūs pats šajā pasaulē esat tikai viesis. Ja esat pieņēmis spēles noteikumus un ne- krītat no vienas galējības citā, jums ir atļauts izvēlēties visu, kas ir šajā pasaulē.

Pozitīva cilvēku izturēšanās citam pret citu ir tikpat izplatīta kā negatīva attieksme. Šajā gadījumā vērojams zināms līdzsvars. Ir naids, un ir mīlestība. Līdzsvarotas, labas attiecības neizraisa pārmēra potenciālu. Šāds potenciāls rodas, ja vērtējums ievērojami novirzās no nominālā lieluma. Par novirzes skalas nulles punktu var uzskatīt beznosacījumu mīlestību. Kā jūs jau zināt, tā nerada atkarību un neizraisa pārmēra potenciālu. Tomēr tāda mīlestība tīrā veidā vērojama ļoti reti. Parasti tīrajai mīlestībai tiek piejauktas īpašnieka tiesības, atkarība un pārvērtēšana. No īpašnieka tiesībām grūti atteikties - uzskatīt, ka mīlestības objekts pieder man, ir gluži dabiski un visumā normāli, līdz tas nepāraug divās galējībās.

Pirmā galējība - uzskatīt par savu mīlestības objektu to, kurš jums nepavisam nepieder un pat nenojauš par šādu vēlēšanos. (Jūs, zināms, saprotat, ka es te domāju ne tikai piederības fizisko aspektu.) Tas ir klasisks tādas mīlestības gadījums, kad mīl tikai viens. Mīlestība bez pretmīlestības vienmēr ir izraisījusi daudz ciešanu. Tomēr mehānisms šeit nav tik vienkāršs, kā varētu likties. Atcerēsimies atkal piemēru ar ziediem. Lūk, jūs mīlat pastaigāties starp tiem un priecāties, taču droši vien nekad neesat padomājis, vai tie jūs mīl. Tagad mēģiniet iztēloties: ko par jums domā ziedi? Rodas dažādi negatīvi minējumi, tādi kā bailes, bažas, nepatika, vienaldzība. Kāpēc gan tiem vajadzētu jūs mīlēt? Vai, lūk, jums radusies vēlēšanās turēt tos rokās, bet nevar, - ziedi aug puķu dobē vai maksā dārgi. Tā vairs nav mīlestība, tā ir atkarība, un jūs jau pārņem negatīvas emocijas.

Tātad vienā vietā ir jūsu mīlestības objekts, citā vietā esat jūs un gribat, lai šis objekts pieder jums, proti, radāt enerģētisko potenciālu. Varētu iedomāties, ka šis potenciāls vilks vēlamo objektu pie jums līdzīgi tam, kā gaiss no augsta spiediena apgabala traucas uz turieni, kur ir zems spiediens. Gaidi vien! Līdzsvara spēkiem ir vienalga, kā sasniegt līdzsvaru, tāpēc tie var izvēlēties citu ceļu - atbīdīt mīlestības objektu vēl tālāk no jums, bet jūs neitralizēt, proti, salauzt jūsu sirdi. Turklāt pat sīkākās neveiksmes gadījumā jūs vēlēsities dramatizēt situāciju ("viņš, viņa mani nemīl!"), tāpēc tādas domas jūs pārvietos uz dzīves līniju, kur būsit ļoti tālu no abpusējas mīlestības.

Jo stiprāka vēlēšanās iegūt vai sagaidīt pretmīlu, jo stiprāk darbojas līdzsvara spēki. Protams, ja tie izvēlēsies virzienu, kas tuvina jūs ar iemīļoto, tad viss beigsies laimīgi. Līdzsvara spēku darbības virzienu viegli noteikt pašā mīlestības sākumā: ja jums nedod miera cenšanās panākt pretmīlu un jau no paša sākuma kaut kas neizdodas, tas nozīmē, ka strauji jāmaina taktika. Proti, vajag mīlēt, neprasot apbalvojumu, tad nestabilās līdzsvara spēku svārstības var pievilkt un likt tām strādāt savā labā. Pretējā gadījumā jūs strauji zaudēsit kontroli pār situāciju un kaut ko mainīt vairs nebūs iespējams.

Secinājums ir viens: vēloties panākt pretmīlestību, gluži vienkārši jāmīl, nevis jācenšas tikt mīlētam. Tādā gadījumā, pirmkārt, neveidojas pārmēra potenciāls, proti, nerodas piecdesmit procenti varbūtības, ka līdzsvara spēki darbosies pret jums. Otrkārt, ja jūs necen- šaties panākt pretmīlestību, nerodas arī nekontrolējamas dramatiskās domas par mīlestību bez atbildes, un jūsu starojums neaizvelk jūs uz atbilstošām dzīves līnijām. Ja jūs gluži vienkārši mīlat, neprasot īpašnieka tiesības, tad jūsu starojuma parametri atbilst tām dzīves līnijām, kur pastāv savstarpēja mīlestība. Savstarpēja mīlestība taču ari nerada atkarību. Ja jums jau ir mīļotais vai mīļotā, tad nav iemesla satraukties par īpašnieka tiesībām. Iedomājieties, kā pieaug jūsu izredzes tikai tāpēc, ka atsakāties no īpašnieka tiesībām! Turklāt beznosacījumu mīlestība ir ļoti liels retums, tāpēc tas vien jau izraisa dzīvu interesi un simpātijas. Vai jums pašam nebūtu patīkami, ja kāds jūs mīlētu gluži vienkārši tāpat, ne uz ko nepretendējot?

Otra īpašnieka tiesību galējība, protams, ir greizsirdība. Arī šajā gadījumā līdzsvara spēkiem ir divi darbības varianti. Ja mīlestības objekts jums jau pieder, tad pirmais variants jūs vēl vairāk tuvinās. Patiešām - dažiem pat zināmā mērā patīk partnera greizsirdība. Tomēr līdzsvara spēku darbības otrais variants sagraus to, kas radījis greizsirdību, proti, pašu mīlestību. Turklāt jo stiprāka greizsirdība, jo dziļāks mīlestības kaps. Tas ir tas pats, kas dzīvo ziedu aromāta baudīšanu pārvērst par parfimērijas līdzekļu ražošanu no tiem.

Viss teiktais vienādā mērā attiecas gan uz vīriešiem, gan sievietēm. Tomēr tas vēl nav fināls. Pie šā jautājuma mēs atgriezīsimies, kad aplūkosim citas Transērfinga koncepcijas. Viss ir tik vienkāršs un vienlaikus ļoti sarežģīts. Sarežģīts, tāpēc ka iemīlējies cilvēks zaudē spēju saprātīgi spriest, un šie ieteikumi droši vien būs veltīgi. Tomēr es savukārt par to īpaši neuztraukšos, jo atsakos no tiesībām iegūt jūsu atzinību.

NICINĀŠANA UN GODKĀRE

Līdzsvaru stipri izjauc citu cilvēku nosodīšana, it īpaši nicināšana. Enerģētiskajā plānā labu vai sliktu cilvēku nav. Ir tikai tie, kas pakļaujas dabas likumiem, un tie, kas saceļas pret izveidojušos status quo. Pēdējie vienmēr galu galā tiek pakļauti spēkiem, kas cenšas atjaunot zudušo līdzsvaru.

Protams, bieži gadās situācijas, kad cilvēks pelnījis nosodījumu. Bet vai tieši jūsu nopēlumu? Tas nav lieks jautājums. Ja cilvēks nodarījis ļaunumu tieši jums, tad viņš pirmām kārtām ir izjaucis līdzsvaru, un jūs esat nevis neveselīgā potenciāla avots, bet ierocis to spēku rokās, kuri cenšas atjaunot līdzsvaru. Tad miera traucētājs saņems, ko pelnījis, ja jūs pateiksit visu, ko par viņu domājat, vai varbūt ari rīkosities saprātīgās robežās. Taču, ja jūsu nosodījuma objekts konkrēti jums nav nodarījis neko sliktu, tad ne jums viņš jāapsūdz.

Aplūkosim šo jautājumu tīri merkantili. Jums jāpiekrīt, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi izjust naidu pret vilku, kurš saplēš aitu, kad jūs to visu vērojat televizorā. Taisnīguma izjūta pastāvīgi liek mums nosodīt dažādus cilvēkus. Tomēr tas drīz vien kļūst par ieradumu, un daudzi cilvēki ar gadiem pārvēršas par profesionāliem nosodī- tājiem. Vairākumā gadījumu jums pat nav ne jausmas, kas cilvēku pamudinājis rīkoties tieši tā. Varbūt jums viņa vietā būtu iznācis vēl sliktāk.

Tātad ar šādu nosodīšanu jūs radāt pats ap sevi pārmēra potenciālu. Tā taču iznāk — cik slikts apsūdzētais, tik labam jābūt jums pašam. Ja viņam ir izauguši ragi un nagi, tad jums jābūt eņģelim. Tā kā spārniņi jums neaug, sāk darboties spēki, kas cenšas atjaunot līdzsvaru. Šo spēku metodes būs atšķirīgas katrā konkrētā situācijā. Tomēr rezultāts būtībā būs viens un tas pats: jūs saņemsit knipi pa degunu. Atkarībā no nosodījuma lieluma un veida knipis var būt vai nu gandrīz nejūtams, vai tik spēcīgs, ka jūs atrādīsities uz vienas no sliktākajām dzīves līnijām.

Jūs paši varat sastādīt garu nosodījumu veidu un to seku sarakstu, bet skaidrības labad es minēšu dažus piemērus.

Nekad un ne par ko neniciniet cilvēkus. Tas ir visbīstamākais nosodījuma veids, tāpēc ka līdzsvara spēku darbības dēļ jūs varat nonākt tā vietā, kuru nicināt. Spēkiem tas ir tiešākais un vienkāršākais veids, kā atjaunot zaudēto harmoniju. Jūs nicināt ubagus un bom- žus? Pats varat zaudēt naudu un māju - un līdzsvars būs atjaunots. Nicināt cilvēkus ar fiziskiem trūkumiem? Nekādu problēmu - atgadīsies nelaime arī ar jums. Jūs nicināt alkoholiķus un narkomānus? Bez liekām ceremonijām varat nonākt viņu vietā. Par tādiem taču nevis piedzimst, bet kļūst dažādu dzīves apstākļu dēļ. Kāpēc gan šiem apstākļiem būtu jāpaiet garām jums?

Nekad un ne par ko nenosodiet savus darbabiedrus. Labākajā gadījumā jūs pieļausit tās pašas kļūdas. Sliktākajā - var izraisīties konflikts, kas jums nedos nekā laba. Varat zaudēt darbu, pat ja jums ir pilnīga taisnība.

Ja jūs nosodāt citu cilvēku tikai tāpēc, ka jums nepatīk viņa ģērbšanās stils, jūs pats uz "laba un ļauna" kāpnēm nostājaties pakāpienu zemāk par viņu, jo izstarojat negatīvu enerģiju.

Ja cilvēks izjūt lepnumu par saviem panākumiem vai ir iemīlējies pats sevī, tur nav nekā ļauna. Neatkarīga mīlestība pašam pret sevi ir pašpietiekama, tāpēc nevienam netraucē. Līdzsvars zūd tikai tad, kad paaugstinātam pašnovērtējumam tiek pretstatīta nicinoša attieksme pret citu vājībām, trūkumiem vai gluži vienkārši pieticīgajiem sasniegumiem. Tad mīlestība uz sevi pārvēršas par patmīļu, bet lepnums - par godkāri. Līdzsvara spēku darbības rezultāts atkal būs knipis pa degunu.

Nicināšana un godkāre - tie ir cilvēku trūkumi. Dzīvnieki nezina, kas tas ir. Viņi vadās no lietderības un tādējādi izpilda ideālās dabas gribu. Mežonīgā daba ir pilnīgāka par saprātīgo cilvēku. Vilks, tāpat kā jebkurš cits plēsoņa, neizjūt ne naidu, ne nicināšanu pret savu upuri. (Mēģiniet paši izjust naidu un nicināšanu pret kotleti.) Bet cilvēki attiecības cits ar citu balsta uz vieniem vienīgiem pārmēra potenciāliem. Dzīvnieki un augi ir cildeni tāpēc, ka to neapzinās. Apziņa cilvēkam nodrošina gan izdevīgas priekšrocības, gan liek pieņemt drazas - tādas kā godkārība, nicināšana, vainas un nepilnvērtības komplekss.

PĀRĀKUMS UN NEPILNVĒRTĪBA

Pārākuma un nepilnvērtības sajūta - tā ir vistīrākā atkarība. Jūsu īpašības tiek salīdzinātas ar citu cilvēku īpašībām, tāpēc neizbēgami rodas pārmēra potenciāls. Enerģētiskajā līmenī nav nekādas nozīmes, vai jūs savu pārākumu paužat publiski vai gluži vienkārši klusībā apsveicat sevi, salīdzinot ar citiem. Nav nekādas vajadzības pierādīt, ka sava pārākuma atklāta izrādīšana nedos nekā cita, tikai apkārtējo cilvēku antipātijas. Salīdzinot sevi ar citiem sev par labu, cilvēks cenšas mākslīgi pašapliecināties uz citu rēķina. Tādi centieni vienmēr rada potenciālu, pat tad, ja tā ir tikai atklāti neizpaustas augstprātības ēna. Līdzsvara spēku darbība tādā gadījumā vienmēr izpaudīsies kā knipis pa degunu.

Ir jau saprotams, ka, salīdzinādams sevi ar apkārtējo pasauli, cilvēks cenšas pierādīt savu nozīmīgumu. Taču šāda pašapliecināšanās ir iluzora. Tāpat muša mēģina izsisties cauri stiklam, kad blakus ir atvērts vēdlodziņš. Kad cilvēks cenšas paziņot pasaulei par savu nozīmīgumu, enerģija tiek tērēta mākslīgi radītā pārmēra potenciāla uzturēšanai. Turpretī pašpilnvei- došanās reāli attīsta labās īpašības, tāpēc enerģija netiek tērēta veltīgi un nerada kaitīgo potenciālu.

Jums var likties, ka salīdzināšanai iztērētā enerģija ir niecīga. Īstenībā šīs enerģijas pārpārēm pietiek visai augsta potenciāla uzturēšanai. Galvenā loma ir nodomam virzīt enerģiju uz vienu vai otru pusi. Ja cilvēka mērķis ir iegūt pozitīvas īpašības, tad nodoms bīda cilvēku uz priekšu. Ja turpretī viņa nodoms ir demonstrēt pasaulei savas regālijas, tad viņš buksē uz vietas, radot nevienveidību enerģētiskajā laukā. Pasauli "satricinās" regāliju spožums, un sāks darboties līdzsvara spēki. Izvēle tiem nav liela: vai nu atsvaidzināt apkārtējās pasaules pabalējušās krāsas, vai apdzēst nevietā uzlēkušās zvaigznes spožumu. Pirmais variants, protams, ir pārāk darbietilpīgs. Paliek tikai otrais variants. Lai to īstenotu, līdzsvara spēkiem ir bezgala daudz paņēmienu. Nav pat nekādas vajadzības atņemt godkārim regālijas. Pietiek sagādāt viņam jebkādas nelāgas nepatikšanas, lai aplauztu ragus.

Dažādas nepatikšanas, problēmas un šķēršļus mēs parasti uzskatām par šīs pasaules neatņemamu sastāvdaļu. Nevienam neienāk prātā brīnīties, kāpēc tās visas, sākot ar sīkām un beidzot ar lielām nepatikšanām, ir obligāti ikviena cilvēka pavadoņi visas dzīves laikā. Visi ir pieraduši, ka tāda ir mūsu pasaule. Īstenībā nepatikšanas ir anomālija, nevis normāla parādība. Kur tās rodas un kāpēc atgadās tieši jums, to loģiski izskaidrot ļoti bieži nav iespējams. Tomēr patiesībā nepatikšanu vairākumu tā vai citādi izraisa līdzsvara spēku darbība, lai novērstu pārmēra potenciālu, ko esat radījis jūs vai jūsu apkārtnes cilvēki. Jūs pats neapzināties, ka radāt pārmēra potenciālus, bet pēc tam uzskatāt nepatikšanas par neizbēgamu ļaunumu un neizprotat to kā līdzsvara spēku darbību.

Jūs varat pasargāt sevi no nepatikšanu lielākās daļas, ja atteiksities no titāniskajām pūlēm, ko veltāt pārmēra potenciālu uzturēšanai. Milzīgā enerģija tiek izlietota ne tikai veltīgi, bet arī pagriež līdzsvara spēkus tā, ka rezultāts ir pilnīgi pretējs iecerētajam. Tātad gluži vienkārši vajag nevis sisties kā mušai pret stiklu, bet nodomus virzīt uz labo īpašību attīstīšanu, nenodo- doties rūpēm par savu stāvokli uz pārākuma kāpnēm. Nometis no pleciem rūpju nastu, kas veltīta savas nozīmības paaugstināšanai, jūs atbrīvosities no līdzsvara spēku ietekmes. Problēmu kļūs mazāk, un palielināsies pārliecība par paša spēkiem.

No otras puses, jāatmet pat niecīgākās domas, ka spējat pārvaldīt apkārtējo pasauli. Neatkarīgi no vietas uz sociālajām kāpnēm ar tādu pozīciju jūs noteikti būsit zaudētājs. Mēģinājumi mainīt apkārtējo pasauli izjauc līdzsvaru. Aktīva iejaukšanās pasaules kārtībā tādā vai citādā mērā skar ļoti daudzu cilvēku intereses. Transērfings ļauj izvēlēties likteni, turklāt neaizskarot neviena intereses. Tas ir daudz efektīvāk, nekā visus spēkus veltīt šķēršļu pārvarēšanai, nerēķinoties ne ar ko. Liktenis patiešām ir jūsu rokās, bet tikai tādā nozīmē, ka jums ļauts to izvēlēties, nevis izmainīt. Rīkojoties kā sava likteņa veidotāji burtiskā nozīmē, daudzi cilvēki cieš sakāvi. Transērfingā nav vietas cīņai, tāpēc varat mierīgi sirdi "aprakt kara cirvi".

No otras puses, atteikšanās no pārākuma nepavisam nenozīmē sevis noniecināšanu. Savu īpašību nonievāšana ir pārākums ar pretējo zīmi. Enerģētiskajā līmenī zīme nav svarīga. Radītā potenciāla lielums ir tieši proporcionāls vērtējuma atšķirībai. Sastapušies ar nozīmīgumu, līdzsvara spēki rīkojas, lai gāztu to no pjedestāla. Nepilnvērtības kompleksa gadījumā līdzsvara spēki liek cilvēkam visādi spodrināt mākslīgi noniecinātās pozitīvās īpašības. Līdzsvara spēki parasti darbojas tieši, nerūpējoties par cilvēcisko attiecību smalkumiem. Tāpēc cilvēks izturas nedabiski un vēl vairāk uzsver to, ko vēlas noslēpt.

Tā, piemēram, pusaudži mēdz uzvesties izaicinoši, lai ar šādu rīcību aizstātu pašpaļāvības trūkumu. Biklie cilvēki var uzvesties nekautrīgi, lai slēptu savu nedrošību. Cilvēki ar zemu pašnovērtējumu, vēlēdamies parādīt sevī visu labāko, var uzvesties pārāk nebrīvi vai māksloti. Un tā tālāk. Katrā ziņā cīņa ar savu kompleksu sagādā vēl nepatīkamākas sekas nekā pats komplekss.

Kā jūs labi saprotat, visi šie mēģinājumi ir veltīgi. Cīnīties ar nepilnvērtības kompleksu nav nekādas jēgas. Vienīgais veids, kā izvairīties no tā sekām, ir novērst pašu kompleksu. Tomēr atbrīvoties no tā ir visai sarežģīti. Pierunāt sevi, ka jums viss ir teicami, arī ir veltīgi. Sevi apmānīt neizdosies. Te var palīdzēt slaidu tehnika, ar kuru mēs iepazīsimies vēlāk.

Šajā procesā pietiek gluži vienkārši noskaidrot, ka raizēšanās par saviem trūkumiem, salīdzinot tos ar citu cilvēku labajām īpašībām, darbojas tāpat kā vēlēšanās parādīt savu pārākumu. Rezultāts būs pilnīgi pretējs gaidītajam. Neiedomājieties, ka citi cilvēki jūsu trūkumiem piešķir tādu pašu nozīmi kā jūs pats. Īstenībā ikviens raizējas tikai par sevi, tāpēc varat gluži mierīgi nomest titānisko slogu. Pārmēra potenciāls izzudīs, līdzsvara spēki vairs nepasliktinās stāvokli, bet atbrīvotā enerģija tiks novirzīta pozitīvu īpašību izkopšanai.

Runa ir par to, ka nevajag cīnīties ar saviem trūkumiem un nevajag censties tos slēpt, tie ir jākompensē ar citām kvalitātēm. Skaistuma trūkumu var kompensēt ar pievilcību. Ir cilvēki ar diezgan neglītu ārieni, taču, tiklīdz viņi sāk runāt, tā sarunbiedru aizrauj viņu burvība. Fiziskos trūkumus kompensē pārliecība pašam par sevi. Cik daudz vēstures gaitā ir bijis diženu cilvēku ar nepievilcīgu ārējo izskatu! Neprasmi brīvi sarunāties var aizstāt ar prasmi klausīties. Ir tāds teiciens: "Visi melo, taču tas neko nemaina, tāpēc ka neviens nevienā neklausās." Jūsu daiļrunība cilvēkos var izraisīt interesi, bet tā būs pēdējā vietā. Visus, tāpat kā jūs, nodarbina vienīgi pašu problēmas, tāpēc labs klausītājs, kuram var izkratīt sirdi, ir īsts dārgums. Kautrīgiem cilvēkiem var ieteikt tikai vienu: sargājiet šo savu īpašību kā dārgu mantu! Ticiet man, kautrībai piemīt apslēpta pievilcība. Kad atteiksities no cīņas ar savu biklumu, tas vairs neatgādinās neveiklību, un jūs ievērosit, ka cilvēki izjūt pret jums simpātijas.

Minēsim vēl vienu kompensācijas piemēru. Mākslota vēlēšanās būt "asajam zēnam" ļoti bieži spiež cilvēkus atdarināt citus, kuri jau iesaukti par "asajiem". Sveša scenārija nepārdomāta kopēšana nevar radīt neko citu kā tikai parodiju. Katram cilvēkam ir savs scenārijs. Jums pietiek gluži vienkārši izvēlēties savu kredo un dzīvot saskaņā ar to. Atdarināt citus, lai iegūtu "asā" nosaukumu, nozīmē darīt tāpat kā mušas, kuras sitas pret stiklu. Piemēram, pusaudžu grupā par vadoni kļūst tas, kurš dzīvo atbilstoši savam kredo. Vadonis tāpēc arī kļuva par vadoni, ka pats ir atbrīvojies no pienākuma prasīt citiem, kā viņam jārīkojas. Viņam neviens nav jāatdarina, viņš gluži vienkārši pats sevi ir pienācīgi novērtējis, pats zina, ko darīt, nevienam ne- pieglaimojas, necenšas nevienam neko pierādīt. Tādējādi viņš ir brīvs no pārmēra potenciāliem un gūst pelnītas privilēģijas. Jebkurā grupā par līderiem kļūst tie, kuri dzīvo saskaņā ar savu kredo. Ja cilvēks ir atbrīvojies no pārmēra potenciālu nastas, viņam nekas nav jāaizstāv - viņš ir iekšēji brīvs, pašpietiekams, viņam ir vairāk enerģijas. Šīs priekšrocības salīdzinājumā ar pārējiem grupas locekļiem arī padara viņu par līderi.

Vai tagad redzat, kur atrodas atvērtais vēdlodziņš? Varbūt kāds domā, ka "tas viss nav teikts par mani, man tāds trūkums nepiemīt". Necentieties apmānīt sevi. Ikvienam cilvēkam ir lielāka vai mazāka nosliece radīt ap sevi pārmēra potenciālu. Ja ievērosit Transērfinga principus, nepilnvērtības vai pārākuma komplekss no jūsu dzīves gluži vienkārši izzudīs.

VĒLĒŠANĀS IEGŪT UN NEIEGŪT

"Daudz gribi - maz dabūsi." Šim bērnu ķircināmam teicienam ir pamats. Tikai es to pārfrāzētu tā: "Jo stiprāk gribēsi, jo mazāk iegūsi." Kad pārlieku stipri vēlaties kaut ko saņemt, tik ļoti, ka esat gatavs likt visu uz spēles, jūs radāt milzīgu pārmēra potenciālu, kas izjauc līdzsvaru. Līdzsvara spēki atbīdīs jūs uz dzīves līnijas, kur nav ne vēsts no vēlamā priekšmeta.

Ja attēlotu kāda vēlmes pārņemta cilvēka uzvedības ainu enerģētiskajā līmenī, tā izskatītos aptuveni šāda. Meža cūka cenšas noķert zilo putnu. Tā ļoti vēlas šo putnu dabūt, aplaizās, skaļi urkšķ un nepacietībā rok zemi. Protams, putns aizlido. Ja turpretī mednieks it kā vienaldzīgi pastaigājas zilā putna tuvumā, viņam ir lielas izredzes noķert to aiz astes.

Var izšķirt trīs vēlmes veidus.

Pirmais veids - kad stipra vēlēšanās kļūst par stingru nodomu iegūt un darboties. Tad vēlēšanās piepildās. Vēlmes potenciāls turklāt izklīst, tāpēc ka tā enerģija tiek izlietota darbībā.

Otrais veids - bezdarbīga, mokoša vēlēšanās, kas ir pārmēra potenciāls tīrā veidā. Tas karājas enerģētiskajā laukā un labākajā gadījumā veltīgi tērē cietēja enerģiju, bet sliktākajā gadījumā - piesaista dažādas nepatikšanas.

Visļaunākais ir trešais veids, kad stipra vēlēšanās pārvēršas par atkarību no vēlmes objekta. Augsts nozīmīgums automātiski rada atkarību, kas izraisa stipru pārmēra potenciālu, un tas ir tikpat stipras līdzsvara spēku pretdarbības cēlonis. Parasti izveidojas aptuveni šādas nostādnes: "Ja es to panākšu, mana situācija kļūs daudz labāka," "Ja es to nepanākšu, manai dzīvei zūd jebkāda jēga," "Ja es to izdarīšu, es sev un visiem parādīšu, kas esmu," "Ja es to neizdarīšu, esmu tikai graša vērts," "Ja es to iegūšu, būs satriecoši labi," "Ja es to neiegūšu, būs ļoti slikti." Un tā tālāk dažādās variācijās.

Kad kļūstat atkarīgs no vēlmes objekta, jūs tiekat ierauts brāzmainā virpulī, kur gluži vienkārši zaudēsit pēdējos spēkus cīņā par vēlamo. Galu galā jūs neko nepanāksit un atteiksities no savas ieceres. Līdzsvars tiks atjaunots, un līdzsvara spēkiem būs pilnīgi vienalga, ka jūs esat cietis. Bet notika tas tāpēc, ka jūs ļoti gribējāt, lai vēlme piepildītos. Vēlme bija likta vienā svaru kausā, viss pārējais — otrā.

Piepildās tikai pirmais veids, kad vēlme pārvēršas par tīru nodomu, kas ir brīvs no pārmēra potenciāliem. Visi mēs esam pieraduši, ka šajā pasaulē par visu nākas maksāt, nekas netiek dots par brīvu. Īstenībā mēs maksājam tikai par pārmēra potenciāliem, kurus turklāt paši radām. Variantu telpā viss ir bez maksas. Ja jau runājam tādos terminos, tad var teikt, ka samaksa par vēlmes piepildīšanos ir atteikšanās no atkarības un nozīmības. Lai pārietu uz dzīves līniju, kur vēlamais pārvēršas par īstenību, pietiek tikai ar tīra nodoma enerģiju. Par nodomu mēs parunāsim vēlāk. Tagad tikai atzīmēsim, ka tīrs nodoms - tā ir vēlmes un darbības vienotība, kad nekas nav nozīmīgs. Piemēram, brīvs nodoms aiziet uz kiosku pēc avīzes ir tīrs.

Jo augstāk tiek vērtēts notikums, jo iespējamāka tā izgāšanās. Ja jūs piešķirat ļoti lielu nozīmi un sevišķi augstu vērtējat to, kas jums ir, tad droši vien līdzsvara spēki to atņems. Ja tas, ko vēlaties iegūt, arī ir jums pārāk svarīgs, tad neceriet to saņemt. Nepieciešams pabīdīt zemāk nozīmīguma, svarīguma latiņu.

Tā, piemēram, jūs neprātīgi jūsmojat par savu jauno mašīnu: nopūšat no tās katru puteklīti, to saudzējat, pieskatāt, baidāties ieskrāpēt, vispār lolojat un dievināt. Tas viss rada pārmēra potenciālu. Jūs esat mašīnai piešķīris tādu lielu nozīmi. Īstenībā enerģētiskajā laukā tās nozīme līdzinās nullei. Tāpēc diemžēl līdzsvara spēki drīz vien atradīs kādu nejēgu, kas sabojās jūsu mašīnu. Vai arī jūs pats, būdams pārāk piesardzīgs, kaut kur pieļausit kļūdu. Tiklīdz beigsit dievināt savu mašīnu un izturēsities pret to ikdienišķi, strauji samazināsies tai draudošās briesmas. Izturēties ikdienišķi - tas nebūt nenozīmē nolaidīgi. Jūs varat nevainojami kopt mašīnu, nepadarot to par elku.

Lielai vēlmei iegūt ir arī cits aspekts. Valda uzskats: ja ļoti vēlamies, tad visu spējam panākt. Varētu domāt, ka ārkārtīgi stipra vēlēšanās pārvietos jūs uz to dzīves līniju, kur vēlēšanās piepildīsies. Tomēr tā nav. Ja jūsu vēlēšanās ir kļuvusi par atkarību, par sava veida psihozi, par histērisku cenšanos panākt savu, lai maksā ko maksādams, tas nozīmē, ka jūs savā sirdī neticat piepildīšanās iespējai, tātad translējat starojumu ar "stipriem traucējumiem". Ja nav ticības, jūs visiem spēkiem cenšaties sevi pārliecināt, vēl vairāk palielinot potenciālu. Pastāv briesmas, ka "dzīves svarīgākajai lietai" būs jāziedo viss mūžs. Vienīgais, ko šādā gadījumā var darīt, ir samazināt mērķa nozīmīgumu. Iet uz to kā uz kiosku pēc avīzes.

Ļoti stipra vēlēšanās no kaut kā izvairīties ir lo- l ģisks turpinājums neapmierinātībai ar apkārtējo pasauli vai pašam ar sevi. Jo lielāka vajadzība, jo stiprāks pārmēra potenciāls. Jo stiprāk jūs to nevēlaties, jo lielāka iespēja ar to saskarties. Līdzsvara spēkiem ir vienalga, kā tiks sasniegts līdzsvars. Bet sasniegt to var divējādi: vai nu pasargājot jūs no sadursmes, vai iegrūžot konfliktā. Labāk apzināti atteikties no nevēlēšanās, lai neradītu potenciālu. Tomēr tas vēl nav viss. Kad jūs domājat par to, ko nevēlaties, jūs izstarojat enerģiju tās līnijas frekvencē, kur tas katrā ziņā notiks. Jūs vienmēr saņemat to, ko aktīvi nevēlaties.

Notiek burtiski tā. Cilvēks it kā ieradies uz svinīgu pieņemšanu vēstniecībā, visapkārt valda cienīgums, pieklājība, nosvērtība. Piepeši viņš sāk mežonīgi mētāties rokām, dauzīt kājām grīdu un izmisīgi kliegt, ka negrib, lai viņu tūlīt pat izvestu no turienes. Protams, ierodas apsardze, saņem savādnieku zem rokām, viņš pretojas un klaigā, tomēr viņu nekavējoties izved ārā. Tā ir pārāk pārspīlēta aina, lai atbilstu realitātei, tomēr enerģētiskajā līmenī viss norisinās tādā pašā intensitātē.

Aplūkosim vēl vienu piemēru. Pieņemsim, ka nakts vidū jūs uzmodina troksnis pie kaimiņiem. Jūs gribat aizmigt, rīt jāiet uz darbu, bet tur līksmība ir pašā spēkā. Jo stiprāk jūs vēlēsities, lai viņi apklust, jo lielāka iespēja, ka tas nerimsies vēl ļoti ilgi. Jo vairāk jūs niknosities, jo negantāka kļūs jautrība. Ja jūs kaimiņus sāksit ienīst pietiekami stipri, var galvot, ka tādas naktis atkārtosies aizvien biežāk un biežāk. Lai šo problēmu atrisinātu, var izmantot svārsta degradēšanas vai apslāpēšanas metodi. Apslāpēšana notiks tad, ja jūs ironiski uztversit situāciju. Bet var to vispār ignorēt, nepaužot nekādas emocijas un interesi. Tad svārsts būs degradēts, turklāt neradīsies arī potenciāls. Mieru nodrošinās apziņa, ka jums ir izvēle un jūs zināt, kā to izmantot. Kaimiņi drīz vien norimsies. Tieši tā tas darbojas, varat pārbaudīt.

Tagad jūs varat izanalizēt, kā paši paaugstinājāt nozīmīgumu un kādas problēmas tas radīja. Ja situācija ir ļoti slikta, nospļaujieties par nozīmīgumu, nokratiet no sevis atkarību un spītīgi translējiet pozitīvo enerģiju. Jo pašreiz sliktāk, jo labāk. Tā var novērtēt situāciju, ja uzskatāt, ka esat cietis lielu neveiksmi. Priecājieties! Šajā situācijā līdzsvara spēki ir jūsu pusē, tāpēc ka to uzdevums ir slikto kompensēt ar labo. Visu laiku nevar būt slikti, tāpat kā visu laiku nevar būt labi. Neviens nespēs visu mūžu slīdēt uz veiksmes viļņa. Enerģētiskajā līmenī tas izskatās apmēram tā: jums uzbruka, visu atņēma, jūs izlamāja, piekāva, bet pēc tam iegrūda jums rokās maisu ar naudu. Jo lielāki bija jūsu zaudējumi, jo vairāk naudas atradīsies maisā.

VAINAS APZIŅA

Vainas apziņa - tas ir pārmēra potenciāls tīrā veidā. Dabā nepastāv tādi jēdzieni kā labi vai slikti. Gan labie, gan sliktie soļi līdzsvara spēkiem ir līdzvērtīgi. Līdzsvars tiek atjaunots jebkurā gadījumā, ja rodas pārmēra potenciāls. Jūs esat rīkojies slikti un saprotat to, jūtaties vainīgs (mani jāsoda) - un esat radījis potenciālu. Jūs rīkojāties labi, saprotat to, izjūtat lepnumu par sevi (mani jāapbalvo) - un arī esat radījis potenciālu. Līdzsvara spēki nesaprot, kāpēc vajag sodīt vai apbalvot. Tie tikai novērš enerģētiskajā laukā radīto nevienveidību.

Atmaksa par vainas apziņu vienmēr būs kāds sods. Ja vainas apziņas nav, sods var nesekot. Diemžēl lepnuma sajūtai par labu rīcību arī sekos sods, nevis apbalvojums. Līdzsvara spēkiem taču jānovērš lepnuma pārmēra potenciāls, bet apbalvojums to tikai palielinās.

Inducētā vainas apziņa, proti, vainas apziņa, ko iedvesuši "pareizie" cilvēki, rada potenciālu kvadrātā, tāpēc ka cilvēku jau tā moka sirdsapziņa, bet te pār viņu vēl gāžas taisnīgo dusmas. Un visbeidzot - nepamatota vainas apziņa, kas saistīta ar iedzimto slieksmi "atbildēt par visu", rada vislielāko pārmēra potenciālu. Šajā gadījumā vispār nav jāizjūt sirdsapziņas pārmetumi - iemesls taču ir gluži vienkārši sadomāts. Vainas komplekss var pamatīgi sabojāt dzīvi, tāpēc ka cilvēks pastāvīgi tiek pakļauts līdzsvara spēku iedarbībai, proti, visdažādākajiem sodiem par šķietamiem pārkāpumiem.

Tieši tāpēc radies teiciens: "Nekaunība ir otrā laime." Līdzsvara spēki parasti neskar cilvēkus, kurus nemoka sirdsapziņas pārmetumi. Ļoti taču gribas, lai Dievs sodītu neliešus. Varētu likties, ka taisnībai jāuzvar, bet ļaunumam jāsaņem sods. Tomēr, lai cik tas skumji, daba nepazīst taisnīguma jūtas. Pilnīgi pretēji - godprātīgiem cilvēkiem ar iedzimtu vainas izjūtu pastāvīgi uzbrūk aizvien jaunas un jaunas nelaimes, savukārt nekaunīgie un ciniskie neģēļi bieži vien ne tikai paliek nesodīti, bet arī gūst panākumus.

Vainas sajūta vienmēr rada sodīšanas scenāriju, turklāt bez apziņas līdzdalības. Saskaņā ar šo scenāriju zemapziņa jums sagādās atmaksu. Labākajā gadījumā jūs ievainosit sevi vai sasitīsities, vai radīsies kādas problēmas. Sliktākajā gadījumā var atgadīties kāda nelaime ar smagām sekām. Tas ir vainas sajūtas rezultāts. Tā sagādā tikai postu, tajā nav nekā derīga un radoša. Nevajag sevi mocīt ar sirdsapziņas pārmetumiem - tas neko nepalīdzēs. Labāk rīkoties tā, lai pēc tam nebūtu vainas sajūtas. Ja nu tomēr kas gadījies, ir bezjēdzīgi veltīgi mocīties, nevienam no tā nekļūs labāk.

Bībeles baušļi - tā nav morāle, kas jāsaprot kā prasība labi uzvesties, tie ir ieteikumi, kā rīkoties, lai neizjauktu līdzsvaru. Mēs paši ar savu rudimentāro bērna psiholoģiju baušļus uztveram kā mātes pavēli nedrais- koties, citādi mūs ieliks kaktā. Gluži otrādi - nedarbus pastrādājušos cilvēkus neviens negrasās sodīt. Izjaucot līdzsvaru, cilvēki paši sev rada problēmas. Un baušļi tikai no tā brīdina.

Kā jau iepriekš tika teikts, vainas sajūta ir tā aukliņa, aiz kuras cilvēkus var raustīt svārsti, it īpaši manipulatori. Manipulatori - tie ir cilvēki, kas rīkojas saskaņā ar formulu: "Tev jādara tas, ko es saku, tāpēc ka tu esi vainīgs," vai "Es esmu labāks par tevi, tāpēc ka tev nav taisnība." Viņi cenšas savam "aizbilstamajam" uzspiest vainas sajūtu, lai iegūtu varu pār viņu vai pašapliecinātos. Ārēji šie cilvēki liekas "pareizie". Viņiem jau sen zināms, kas ir labi un kas ir slikti. Viņi vienmēr runā pareizos vārdus, tāpēc viņiem aizvien ir taisnība. Arī visa viņu rīcība ir nevainojami pareiza.

Tomēr jāteic, ka nejau visiem pareizajiem cilvēkiem ir tieksme manipulēt. Kāpēc manipulatoriem radusies vajadzība pamācīt un vadīt citus? To diktē šaubas un nedrošība, kas pastāvīgi plosa viņu dvēseli. Šo iekšējo cīņu viņi prasmīgi slēpj gan no apkārtējiem, gan paši no sevis. Manipulatoriem trūkst iekšējā kodola, kas ir patiešām īsteni taisnajiem cilvēkiem, tāpēc viņi cenšas pašapliecināties uz citu rēķina. Vajadzību pamācīt un vadīt citus rada vēlēšanās nostiprināt savas pozīcijas, pazemojot aizbilstamo. Tas veido atkarību. Būtu ļoti labi, ja līdzsvara spēki atdarītu manipulētājiem pēc nopelniem. Tomēr pārmēra potenciāls rodas tikai tur, kur ir sasprindzinājums, bet nav enerģijas kustības. Šajā gadījumā manipulētāja aizbilstamais atdod viņam savu enerģiju, tāpēc potenciāla nav un manipulētājs darbojas nesodīts.

Tiklīdz kāds ir gatavs uzskatīt sevi par vainīgu, manipulētāji tūlīt ir klāt un uzsūc enerģiju. Lai nenonāktu viņu ietekmē, pietiek tikai justies brīvam no vainas apziņas. Jums nevienam nav jātaisnojas, un nevienam neko jūs neesat parādā. Ja vaina tiešām ir, var saņemt sodu, tikai nepalikt ar vainas apziņu. Vai saviem tuviniekiem jūs esat kaut ko parādā? Arī ne. Jūs taču rūpējaties par viņiem aiz pārliecības, nevis piespiedu kārtā. Tas ir pavisam kas cits. Atsakieties no tieksmes taisnoties, ja jums ir tāda tieksme. Tad manipulētāji sapratīs, ka nespēj jums piekļūt, un liks jūs mierā.

Starp citu, nepilnvērtības kompleksa sākotnējais iemesls ir vainas apziņa. Ja jūs kaut kādā ziņā jūtaties nepilnvērtīgs, tas nozīmē, ka šī nepilnvērtības sajūta rodas, salīdzinot sevi ar citiem. Tiek uzsākta izmeklēšana, un šajā procesā jūs uzstājaties kā tiesnesis pats sev. Tomēr jums tikai tā šķiet, ka esat tiesnesis. Īstenībā notiek kaut kas cits. Sākotnēji jūs esat noskaņots uzņemties vainu - nav svarīgi, par ko. Jūs gluži vienkārši principā piekrītat būt vainīgs. Ja jau tā, tad piekrītat būt apsūdzētais un esat gatavs saņemt sodu. Salīdzinot sevi ar citiem, jūs dodat viņiem tiesības būt pārākiem par jums. Ievērojiet: jūs pats devāt viņiem šīs tiesības, ļāvāt citiem domāt, ka viņi ir labāki pārjums! Ļoti iespējams, ka viņi tā nedomā, tomēr jūs pats tā esat izlēmis un uzstājaties pats sev par tiesnesi citu vārdā. Iznāk, ka viņi jūs tiesā, tāpēc ka jūs pats nodevāt sevi tiesai.

Ņemiet atpakaļ savas tiesības būt sev pašam un piecelieties no apsūdzēto sola. Neviens neuzdrīkstēsies jūs sodīt, ja pats neuzskatāt sevi par vainīgu. Vienīgi jūs pats brīvprātīgi varat dot citiem tiesības būt par jūsu soģiem. Var likties, ka mani vārdi ir tukša dema- goģija. Ja ir reāli trūkumi, tad taču vienmēr atradīsies cilvēki, kas tos ievēros. Pareizi, tiešām atradīsies. Bet tikai tādā gadījumā, ja viņi jutīs, ka esat noskaņots uzņemties vainu par saviem trūkumiem. Ja kaut uz mirkli apzināsities savu vainu tāpēc, ka esat sliktāks par citiem, viņi to noteikti sajutīs. Un otrādi - ja esat brīvs no vainas apziņas, nevienam neienāks prātā pašapliecināties uz jūsu rēķina. Šeit izpaužas ļoti smalka pārmēra potenciāla ietekme uz apkārtējo enerģētisko vidi. No veselā saprāta viedokļa ir diezgan grūti visam tam simtprocentīgi noticēt. Tomēr ar vārdiem es neko pierādīt nespēšu. Ja neticat, - pārbaudiet!

Ir vēl divi interesanti vainas sajūtas aspekti: vara un drosme. Cilvēki, kuriem ir vainas sajūta, vienmēr pakļaujas to cilvēku gribai, kuriem šīs sajūtas nav. Ja potenciāli esmu gatavs atzīt, ka vismaz kaut kur varu būt vainīgs, es zemapziņā esmu gatavs saņemt sodu, tātad esmu gatavs pakļauties. Ja man vainas sajūtas nav, bet ir vajadzība pašapliecināties uz citu rēķina, esmu gatavs kļūt par manipulētāju. Es nepavisam negribu teikt, ka cilvēki iedalāmi manipulatoros un marionetēs. Gluži vienkārši pievērsiet uzmanību likumsakarībai. Kungiem un valdniekiem vainas apziņa ir attīstīta ļoti» vāji vai tās vispār nav. Vainas apziņu nepazīst ciniķi un citi cilvēki, kam sirdsapziņa ir sveša. Iet pāri citu galvām un pāri līķiem - tā ir viņu metode. Nav nekāds brīnums, ka varu ļoti bieži iegūst negodīgas personības. Tas tomēr nenozīmē, ka vara — tas ir slikti un visi cilvēki pie varas stūres ir slikti. Varbūt arī jūsu laime ir kļūt par svārsta favorītu. Katrs pats izlemj, kā svērt savu sirdsapziņu, - nevienam nav tiesību šajā jautājumā jums aizrādīt. Tomēr no vainas sajūtas noteikti vajag atbrīvoties.

Otrais aspekts: drosme - tā ir vainas sajūtas trūkuma pazīme. Bailes mīt zemapziņā, un to iemesls ir ne tikai biedējošā neziņa, bet arī iespēja saņemt sodu.

Ja esmu "vainīgs", es potenciāli piekrītu izciest sodu, tāpēc arī baidos. Patiesībā drosmīgus cilvēkus ne tikai nemoka sirdsapziņa, bet viņi arī necieš pat no visniecīgākās vainas apziņas. Viņiem nav ne no kā jābaidās, jo viņu iekšējais tiesnesis apgalvo, ka viņiem ir taisnība. Bailīguma upurim, pilnīgi pretēji, raksturīga pavisam cita pozīcija: es neesmu pārliecināts, ka rīkojos pareizi, mani var apsūdzēt, ikviens var mani sodīt. Vainas apziņa, pat visvājākā un visdziļāk paslēptā, atver zemapziņā vārtus sodam. Ja es sajūtu savu vainu, tātad potenciāli piekrītu, ka zaglim vai bandītam ir tiesības man uzbrukt, tāpēc es baidos.

Cilvēki ir izdomājuši interesantu veidu, kā izklīdināt vainas apziņas radīto pārmēra potenciālu, - tas ir lūgums piedot. Un tas patiešām darbojas. Nēsājot sevī vainas apziņu, cilvēks cenšas noturēt negatīvo enerģiju un kāpina pārmēra potenciālu. Izlūdzies piedošanu, viņš to atbrīvo un ļauj enerģijai izklīst. Lūgums piedot, savu kļūdu atzīšana, lūgums Dievam piedot grēkus, grēksūdze - tās visas ir metodes, kā atbrīvoties no vainas potenciāla. Tā vai citādi izrakstot sev indulgenci, cilvēks atbrīvojas no paša radītās apsūdzības, un viņam kļūst vieglāk. Jāpaseko tikai, lai grēku nožēlošana nepārvēršas par atkarību no manipulatoriem. Viņi to vien gaida. Lūdzot piedošanu, jūs atzīstat savu kļūdu, lai atbrīvotos no potenciāla. Manipulatori vairākkārt centīsies atgādināt jums šo kļūdu, provocējot jūs saglabāt sevī vainas apziņu. Neļaujieties viņu provokācijām. Jums ir tiesības lūgt piedošanu par kļūdu tikai vienu vienīgo un pēdējo reizi.

Atteikšanās no vainas sajūtas ir vislabākais līdzeklis, lai izdzīvotu agresīvā vidē: cietumā, bandā, armijā, uz ielas. Ne velti noziedzīgajā pasaulē pastāv nerakstīts likums: "Netici, nebaidies, nelūdz." Šis likums aicina neradīt pārmēra potenciālus. Vainas apziņa ir galvenais pamats potenciāliem, kas jums var izdarīt sliktu pakalpojumu agresīvā vidē. Sevi var aizsargāt, demonstrējot spēku. Pasaulē, kur izdzīvo stiprākais, šis paņēmiens iedarbojas. Taču tas ir pārāk ekstensīvs. Daudz ietekmīgāk ir izslēgt no zemapziņas potenciālu iespēju saņemt sodu. Ilustrācijai var minēt šādu piemēru. Bijušajā Padomju Savienībā politiskos ieslodzītos tīšuprāt ievietoja kamerās kopā ar kriminālnoziedzniekiem, lai salauztu viņu gribu. Tomēr daudzi politiskie ieslodzītie, būdami izcilas personības, ne tikai nekļuva par ņirgāšanās upuriem, bet ieguva autoritāti kriminālnoziedznieku vidū. Tas nozīmē, ka personiskā neatkarība un cieņa tiek vērtēta augstāk nekā spēks. Fiziskais spēks ir ļoti daudziem, bet personības morālais spēks ir visai reta parādība. Lai nodrošinātu sev augstu cieņu, jāatsakās no vainas sajūtas. īsts personības spēks ir nevis spēja sagrābt kādu pie rīkles, bet gan personības spēja justies brīvai no vainas apziņas.

Ievērojamais krievu rakstnieks Antons Čehovs savulaik sacīja: "Es pa pilienam vien izdzenu no sevis vergu." Ar šo frāzi tiek uzsvērta cenšanās atbrīvoties no vainas apziņas. Atbrīvoties - tas nozīmē cīnīties. Taču Transērfingā nav vietas cīņai un varmācībai pret sevi. Priekšroka tiek dota kam citam: atteikties, proti, izvēlēties. Nevajag izdzīt no sevis vainas sajūtu. Pietiek gluži vienkārši atļauties dzīvot atbilstoši savam kredo. Nevienam nav tiesību jūs tiesāt. Jums ir tiesības būt sev pašam. Ja atļausities būt pats, atkritīs nepieciešamība taisnoties, bailes no soda izzudīs. Tad patiešām notiks brīnums: neviens neuzdrošināsies nodarīt jums pāri. Vienalga, lai kur jūs atrastos: cietumā, armijā, bandā, darbā, uz ielas, bārā - kur vien vēlaties. Jūs nekad nenokļūsit tādā situācijā, kad kāds draudēs ar varmācību. Citi laiku pa laikam tiks pakļauti tādai vai citādai vardarbībai, bet jūs ne, tāpēc ka zemapziņā esat atbrīvojies no vainas apziņas, un tas nozīmē, ka uz pašreizējām dzīves līnijām sodīšanas scenārija gluži vienkārši nav. Lūk, tā.

nauda

Naudu ir ļoti grūti mīlēt, necenšoties to iegūt savā īpašumā, tāpēc te faktiski nevar izvairīties no atkarības. Var tikai censties samazināt to līdz minimumam. Priecājieties, ja nauda nāk pie jums. Taču nekādā gadījumā nebēdājieties, ja tās trūkst vai to zaudējat, citādi naudas būs aizvien mazāk un mazāk. Ja cilvēks maz nopelna, tad raksturīga viņa kļūda būs gaušanās, ka mūžīgi nepietiek naudas. Tāda starojuma parametri atbilst trūcīgām dzīves līnijām.

Sevišķi bīstami ir ļauties satraukumam, ka naudas kļūst aizvien mazāk. Bailes ir enerģētiski visvairāk piesātinātās emocijas, tāpēc, baidoties pazaudēt vai nenopelnīt naudu, jūs pats visiedarbīgākajā veidā pārvietojat sevi uz līniju, kur naudas patiešām kļūst aizvien mazāk un mazāk. Ja esat iekritis šajās lamatās, izkļūt no tām ir diezgan grūti, tomēr iespējams. Lai to izdarītu, jānovērš paša radītā pārmēra potenciāla veidošanās iemesls. Bet iemesls ir atkarība no naudas vai pārāk stipra vēlēšanās to iegūt.

Sākumā samierinieties un priecājieties par to, kas jums ir. Atcerieties, ka vienmēr var būt vēl sliktāk. Nav jāatsakās no vēlēšanās iegūt naudu. Vajag tikai mierīgi uzņemt to, ka nauda neplūst pie jums straumēm. Jāizturas kā spēlētājam, kurš jebkurā brīdī var kļūt vai nu bagāts, vai arī zaudēt visu.

Daudzi svārsti izmanto naudu kā universālu līdzekli, lai norēķinātos ar saviem piekritējiem. Tieši svārstu darbība pārvērta naudu par vispārēju fetišu. Ar naudu var nodrošināt savu eksistenci materiālajā pasaulē. Gandrīz visu var pārdot un nopirkt. Ar naudu norēķinās visi svārsti - varat izvēlēties jebkuru. Un tieši te slēpjas briesmas. Uzķeroties uz mānīga spožuma makšķeres, var itin viegli nokļūt uz tām dzīves līnijām, kas atrodas ļoti tālu no jūsu laimes.

Rūpējoties par savām interesēm, svārsti izgudroja mītu, ka mērķa sasniegšanai nepieciešami līdzekļi. Tādējādi katra atsevišķa cilvēka mērķis tiek aizstāts ar mākslīgu aizvietotāju - naudu. To var iegūt no dažādiem svārstiem, tāpēc cilvēks domā nevis par pašu mērķi, bet par naudu un nokļūst sev sveša svārsta ietekmē. Cilvēks vairs nesaprot, ko īsti viņš vēlas no dzīves, un sākas neauglīga dzīšanās pēc naudas.

Svārstiem tas ir ļoti izdevīgi, bet cilvēks nokļūst atkarībā un noklīst no ceļa. Strādādams cita svārsta labā, viņš nevar iegūt daudz naudas, jo kalpo svešam mērķim. Tādā situācijā nonākuši ļoti daudzi cilvēki. Tāpēc arī radies mīts, ka bagātība ir mazākuma privilēģija. Īstenībā bagāts var būt ikviens cilvēks, ja viņš iet pretī savam mērķim.

Nauda nav mērķis un nav pat līdzeklis mērķa sasniegšanai, nauda ir tikai pavadošais atribūts. Mērķis ir tas, ko cilvēks vēlas no dzīves. Kā piemēru minēsim dažus mērķus. Dzīvot savā mājā un audzēt rozes. Ceļot pa pasauli, apskatīt tālas zemes. Makšķerēt foreles Aļaskā. Braukt ar kalnu slēpēm Alpos. Audzēt zirgus savā fermā. Baudīt dzīvi uz savas salas okeānā. Būt estrādes zvaigznei. Gleznot.

Protams, dažus mērķus var sasniegt tikai tad, ja ir daudz naudas. Vairākums cilvēku tā arī dara - cenšas iegūt naudu. Viņi domā par naudu, savu mērķi atvirzot uz tālāku laiku. Saskaņā ar Transērfinga principu viņi cenšas nokļūt uz dzīves līnijas, kur viņus gaida maiss ar naudu. Tomēr, strādājot svešu svārstu labā, iegūt maisu naudas ir ļoti grūti vai vispār neiespējami. Un tā nu iznāk, ka ne naudas nav, ne mērķis sasniegts. Citādi ari nevar būt, mērķa vietā domu enerģijas starojums taču noskaņots uz mākslīgo aizstājēju.

Ja jums šķiet, ka mērķi var īstenot tikai ar nosacījumu, ka esat bagāts cilvēks, tad aiztrieciet šo nosacījumu pie deviņiem velniem. Pieņemsim, ka vēlaties ceļot pa pasauli. Pats par sevi saprotams, ka tam vajag daudz naudas. Lai sasniegtu iecerēto, domājiet par mērķi, nevis par bagātību. Nauda nāks pati, tāpēc ka tā ir pavadošais atribūts. Tas ir tik vienkārši. Vai nav tiesa, skan pilnīgi neticami? Tomēr tā ir patiesība, un jūs drīz vien par to pārliecināsities. Svārsti, dzenoties pēc sava labuma, visu apgriezuši ačgārni, ar kājām gaisā. Nevis mērķis tiek sasniegts ar naudas palīdzību, bet nauda nāk ceļā uz mērķi.

Jums tagad kļuvis skaidrs, cik stipra ir svārstu ietekme. Šī ietekme radījusi ļoti daudzus maldus un mītus. Ari tagad, lasot šīs rindas, jūs varat iebilst: ir taču skaidrs, ka cilvēks vispirms kļūst par lielu uzņēmēju vai baņķieri, vai kinozvaigzni un tikai pēc tam par miljonāru. Pareizi, taču par miljonāriem kļuvuši tikai tie, kas domāja nevis par bagātību, bet par savu mērķi. Vairākums cilvēku rīkojas pilnīgi pretēji: vai nu kalpo svešam, nevis savam mērķim, vai aizstāj to ar mākslīgo aizvietotāju, vai vispār atsakās no mērķa, tāpēc ka nosacījums kļūt bagātam nav izpildāms.

Īstenībā nav nekādu ierobežojumu. Jūs varat vēlēties visu pēc sirds patikas. Ja tas patiešām ir jūsu, tad to saņemsit. Ja turpretī mērķi uzspiedis svārsts, jūs nepanāksit neko. Sīkāk par mērķiem parunāsim vēlāk. Šeit esmu aizsteidzies nedaudz uz priekšu, citādi nekas neiznāk, tāpēc ka par naudu vispār nav ko teikt. Vēlreiz atkārtoju: nauda nav nekas vairāk kā pavadošais atribūts ceļā uz mērķi. Neuztraucieties par naudu, tā pati nāks pie jums. Tagad galvenais uzdevums ir samazināt kapitāla nozīmīgumu līdz minimumam, lai nerastos pārmēra potenciāls. Nedomājiet par naudu - domājiet tikai par to, ko vēlaties iegūt.

Tajā pašā laikā pret naudu jāizturas uzmanīgi un taupīgi. Ja esat ieraudzījis zemē sīku monētu un jums ir slinkums pieliekties pēc tās, tas nozīmē, ka jūs naudu vispār necienāt. Diezin vai naudas svārsts būs pret jums labvēlīgs, ja nevērīgi izturaties pret tā atribūtiem.

Nevajag raizēties, tērējot naudu. Tādējādi tā izpilda savu misiju. Ja esat nolēmis naudu iztērēt, tad nežēlojiet to. Centieni iekrāt apaļu summiņu un pēc iespējas mazāk tērēt veido ļoti spēcīgu potenciālu: tas uzkrājas vienā vietā un neizklīst. Tādā gadījumā ir liela iespēja pazaudēt visu. Naudu vajag saprātīgi tērēt, lai būtu kustība. Kur nav kustības, tur veidojas potenciāls. Ne velti bagātie cilvēki piedalās labdarības pasākumos. Tā viņi samazina uzkrātās bagātības pārmēra potenciālu.

pilnība

Beidzot aplūkosim pašu sarežģītāko un paradoksālāko līdzsvara traucējuma gadījumu. Viss sākas ar mazumu, bet var beigties ar diezgan smagām sekām. Parasti bērnībā mūs iemāca visu darīt rūpīgi, pēc labākās sirdsapziņas, ieaudzina atbildības sajūtu un iedzīvina atziņu, kas ir labs un kas slikts. Acīmredzot tā tam ari jābūt, citādi nevīžu un nemākuļu armija būtu pārāk liela. Tomēr sevišķi dedzīgiem svārstu piekritējiem tas tā iespiedies prātā, ka kļuvis par daļu no viņu personības.

Cenšanās visā sasniegt pilnību dažiem cilvēkiem kļuvusi par uzmācīgu ideju. Tādu cilvēku dzīve ir viena vienīga cīņa. Uzminiet, ar ko viņi cīnās? Protams, ar līdzsvara spēkiem. Mērķis sasniegt pilnību visur un visās lietās rada sarežģījumus enerģētiskajā līmenī, tāpēc ka vērtējumos neizbēgami parādās novirzes un līdz ar to veidojas pārmēra potenciāls.

Centienos darīt visu labi nav nekā ļauna. Taču, ja tam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme, līdzsvara spēki tūlīt pat ir klāt. Tie gluži vienkārši visu sabojās. Turklāt rodas atgriezeniskā saite, un cilvēks aizvien vairāk ieciklējas. Viņš grib pilnveidoties, bet notiek pretējais, viņš izmisīgi cenšas visu labot, bet iznāk vēl sliktāk. Galu galā cenšanās pilnveidoties kļūst par ieradumu, bet var kļūt arī par māniju. Eksistence pārvēršas par nemitīgu cīņu, un tas automātiski saindē apkārtējo cilvēku dzīvi, tāpēc ka ideālists izvirza augstas prasības ne tikai sev, bet arī citiem. Tas izpaužas kā neiecietība pret citu ieradumiem un gaumi, kas ļoti bieži ir sīku nesaskaņu iemesls, taču dažkārt tās pāraug par lieliem konfliktiem.

No malas labi redzams, cik bezjēdzīgi ir mēģinājumi visā sasniegt pilnību, turklāt tiranizējot apkārtējos cilvēkus. Taču pats ideālists labi iejūtas lomā, un viņam sāk likties, ka rāda nevainojamas un nemaldīgas personības paraugu. Sak, ja jau es cenšos pēc etalona, tad es pats arī esmu etalons. Tomēr viņš pat sev neatzīstas šajos uzskatos, jo zina, ka paša pārākuma sajūta neiekļaujas vispārējos uzskatos par pilnību. Taču sajūta, ka viņam ir "taisnība vienmēr un visur", tādam ideālistam zemapziņas līmenī ieperinājusies ļoti stabili.

Ideālistam rodas vilinājums uzstāties cilvēces augstākā tiesneša lomā, tiesneša, kurš izlemj, kas un kā jādara visām pārējām noklīdušajām dvēselēm. Viņš, protams, viegli pakļaujas šim vilinājumam. Viņa attaisnojums ir paša taisnības izjūta, bet centienus virza taisnprātīga vēlēšanās visus uzvest uz pareizā ceļa.

Kopš šā brīža "likteņlēmējs", ietērpies mantijā, piešķir sev tiesības tiesāt citus cilvēkus un piespriest sodus. īstenībā, protams, tāds tiesas process paliek sadzīves apvainojumu un pamācību ietvaros. Tomēr enerģētiskajā līmenī rodas ļoti stiprs pārmēra potenciāls. "Tiesnesis" uzņemas misiju izlemt, kā šiem nesaprātīgajiem un nekam nederīgajiem cilvēkiem jāuzvedas, par ko viņiem jādomā, kas jāciena, kam jātic, pēc kā jātiecas. Ja nu šis nīkulis iedomājas, ka viņam par to visu ir savi uzskati, tad viņš ir jāatsēdina; ja vēl turpina pretoties, tad jātiesā, jāpasludina spriedums un jāuzspiež zīmogs, lai visi zina, kas ir kas.

Esmu pārliecināts, dārgais Lasītāj, ka jūsu portrets ir loti tālu no tā, ko es šeit attēloju. Šī grāmata nevar nokļūt kretīna rokās, kretīna, kurš ir pārliecināts par savu taisnību. Viņam tāpat ir skaidrs, kā visiem jādzīvo, šajā ziņā viņu šaubas nemoka. Taču, ja jūs tādu satik- sit, aplūkojiet šo eksemplāru ar lielu interesi. Viņš ir līdzsvara likuma visrupjāko pārkāpumu paraugs. Visi mēs esam ciemiņi šajā pasaulē, katrs var brīvi izvēlēties savu ceļu, taču nevienam nav tiesību tiesāt citus, piespriest sodus un uzspiest zīmogus (mēs nerunājam par krimināltiesībām).

Tā sākas it kā nevainojami centieni pēc pilnības, bet beidzas ar pretenzijām uz saimnieka privilēģijām. Tāpēc arī līdzsvara spēku pretestība, kas sākumā izpaudās kā sīkas nepatikšanas, kļūs aizvien stiprāka. Ja pārkāpējs atrodas svārsta aizbildnībā, līdz zināmam laikam tas var notikt bez ļaunām sekām. Taču galu galā pienāks laiks norēķināties. Kad ciemiņš aizmirst, ka viņš ir tikai ciemiņš, un sāk pretendēt uz saimnieka lomu, vinu var izmest ārā.

svarīgums

Visbeidzot jāaplūko vispārīgākais pārmēra potenciāla veids - svarīgums. Tas rodas tad, kad kaut kam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Svarīgums ir pārmēra potenciāls tīrā veidā, kuru novēršot līdzsvara spēki rada problēmas tam, kas šo potenciālu izraisa.

Ir divu veidu svarīgums: iekšējais un ārējais. Iekšējais jeb paša svarīgums izpaužas kā savu labo īpašību vai trūkumu pārvērtēšana. Tā formula skan šādi: "Es esmu svarīga persona" vai "Es daru svarīgu darbu." Kad paša personas svarīguma rādītājs iziet ārpus skalas ietvariem, pie darba ķeras līdzsvara spēki, un "svarīgais tips" saņem knipi pa degunu. To, kurš "dara svarīgu darbu", arī gaida vilšanās: vai nu darbs nevienam nebūs vajadzīgs, vai tiks izpildīts ļoti slikti. Tomēr vaigu piepūšana un pirkstu ņirbināšana - tā ir tikai medaļas viena puse. Ir arī otra puse, proti, savu īpašību novērtēšana pārāk zemu, sevis noniecināšana. Jūs jau zināt, kas tam seko. Kā droši vien atceraties, pārmēra potenciāla lielums abos gadījumos ir vienāds, atšķiras tikai zīmes.

Arī ārējo svarīgumu cilvēks rada mākslīgi, kad piešķir lielu nozīmi kādam apkārtējās pasaules objektam vai notikumam. Tā formula ir: "Man ir ļoti svarīgs tas un tas" vai "Man ir ļoti svarīgi izdarīt to un to." Tad rodas pārmēra potenciāls, un viss tiks sabojāts. Iekšējā svarīguma sajūtu jūs vēl kaut kā varat iegrožot, bet ar ārējo ir daudz grūtāk. Iedomājieties, ka jums jāiet pa baļķi, kas guļ uz zemes. Nav nekā vienkāršāka. Taču tagad jums jāiet pa tādu pašu baļķi, kas savieno divu augstceltņu jumtus. Jums tas ir ļoti svarīgi un nekādi neizdosies sev iegalvot pretējo. Vienīgais veids, kā atbrīvoties no ārējā svarīguma, ir nodrošinājums. Katrā konkrētā gadījumā būs savs nodrošinājums. Galvenais - nelikt visu vienā svaru kausā. Jābūt kādam pretsvaram, aizsardzībai, rezerves ceļam.

Man par to vairāk nekas nav sakāms. Būtībā par svarīgumu viss jau pateikts iepriekš. Vai jūs pamanījāt?

Viss, par ko runājām šajā nodaļā, ir variācijas par iekšējā un ārējā svarīguma tematu. Visas nelīdzsvarotās sajūtas un reakcijas - sašutums, nepatika, dusmas, nemiers, uztraukums, nomāktība, apmulsums, izmisums, bailes, žēlums, pieķeršanās, apbrīns, aizkustinājums, idealizācija, godbijība, sajūsma, vilšanās, lepnums, augstprātība, nicinājums, pretīgums, aizvainojums un tā tālāk - nav nekas cits kā svarīguma izpausmes tajā vai citā veidā. Pārmēra potenciāls rodas tikai tad, kad jūs piešķirat pārlieku nozīmi īpašībai, objektam vai notikumam - sevī vai ārpus sevis.

Svarīgums rada pārmēra potenciālu, kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Šie spēki savukārt ģenerē ļoti daudzas problēmas, un dzīve pārvēršas vienā vienīgā cīņā par eksistenci. Tagad jūs paši varat spriest, cik ļoti sai-ežģī jūsu dzīvi iekšējais un ārējais svarīgums.

Tomēr tas vēl nav viss. Atcerieties marionešu aukliņas. Svārsti pieķeras jūsu sajūtām un reakcijām: bailēm, nemieram, naidam, mīlestībai, pielūgsmei, pienākuma vai vainas apziņai un citām. Kā jau saprotat, tas viss ir svarīguma sekas. Notiek burtiski tā. Lūk, jūsu priekšā ir kāds objekts. Enerģētiskajā līmenī tas ir neitrāls: ne labs, ne slikts. Jūs piegājāt pie tā, ietināt šo objektu svarīguma iesaiņojumā, atgājāt nost, paskatījāties - un bijāt pārsteigti. Tagad jūs esat gatavi atdot enerģiju svārstam, tāpēc ka ir aiz kā jūs aizķert. Ēzelītis paklausīgi vilksies pakaļ burkānam. Svarīgums ir tas pats burkāns, ar kura palīdzību svārsts spēj satvert jūsu starojuma frekvenci, iegūt no jums enerģiju un vest jūs, kur vien tam iepatiksies.

Tādēļ, lai būtu līdzsvarā ar apkārtējo pasauli un atbrīvotos no svārstiem, jāpazemina svarīgums. Pastāvīgi jākontrolē, cik lielu svarīgumu jūs piešķirat sev un apkārtējai pasaulei. Iekšējais Uzraugs nedrīkst snaust. Pazeminot svarīgumu, jūs tūlīt pat atgriezīsities līdzsvarā, un svārsti nevarēs jūs vadīt — tukšumu taču nav aiz kā aizķert. Jūs varat iebilst: tā var ātri vien pārvērsties par tīro stulbeni. Es neaicinu jūs vispār atteikties no emocijām vai samazināt to amplitūdu. Cīnīties ar emocijām taču ir veltīgi un nav arī nekādas vajadzības. Ja jūs cenšaties valdīt pār sevi un saglabājat ārēju mieru, kad iekšā viss vārās, pārmēra potenciāls kļūs vēl lielāks. Emocijas izraisa attieksme, tāpēc jāmaina attieksme. Sajūtas un emocijas — tās ir tikai sekas. Cēlonis ir viens: svarīgums.

Pieņemsim, ka man piedzimis bērns, nomiris kāds tuvinieks vai gaidāmas kāzas vai vēl kāds cits svarīgs notikums. Vai man tas ir svarīgi? Nē. Vai man tas ir vienaldzīgi? Arī nē. Vai uztverat atšķirību? Gluži vienkārši es to neuztveru kā problēmu, šajā sakarā nemoku sevi un apkārtējos. Bet kā tad ar līdzjūtību? Domāju, nekļūdīšos, ja teikšu, ka līdzjūtība un palīdzība tiem, kam tā patiešām nepieciešama, ļaunumu vēl nevienam nav nodarījusi. Tomēr arī šeit jāievēro svarīgums. Es pārteicos, sacīdams, ka palīdzēt var tikai tiem, kuriem palīdzība patiesi vajadzīga. Bet ja cilvēks pats grib ciest? Viņam tā patīk, un jūsu līdzjūtību viņš izmanto, lai pašapliecinātos uz jūsu rēķina. Vai, piemēram, jūs ieraudzījāt kādu nabadzīgu kropli un pasniedzāt viņam naudu, bet viņš jums aiz muguras ļauni pasmīnēja, un vispār viņš nav kroplis, šis cilvēks ir profesionāls ubags.

Dzīvnieku un augu valstī un vispār dabā nav tāda jēdziena kā svarīgums. Ir tikai lietderīgums no līdzsvara likuma ievērošanas viedokļa. Paša svarīguma sajūta var izpausties tikai mājdzīvniekiem, kuri mīt līdzās cilvēkiem. Jā, sociālās attiecības kaut kādu iespaidu atstāj arī uz viņiem. Pārējie dzīvnieki savā uzvedībā vadās tikai no instinktiem. Svarīgums - tas ir cilvēku izgudrojums par prieku svārstiem. Stipra novirze uz ārējā svarīguma pusi rada fanātiķus. Bet novirze uz iekšējā svarīguma pusi - kā jūs domājat, ko tā rada? Stūrgalvjus.

Var rasties iespaids, ka tādā situācijā bail vispār pat soli spert. Par laimi, viss nav nemaz tik slikti. Līdzsvara spēki sāk jūtami iedarboties uz jums tikai tad, ja esat stipri pieķēries saviem priekšstatiem, ieciklē- jies uz tiem un patiešām šaujat pār strīpu. Ari ar svārstiem viss ir skaidrs. Tie ietekmē mūs visus. Galvenais ir apzināties, kā tie jūs piesaista un cik tālu ļausit tiem iet.

Svarīguma samazināšana ne tikai atbrīvos no daudzām dzīves problēmām. Atsakoties no ārējā un iekšējā svarīguma, jūs iegūstat tādu dārgumu kā izvēles brīvība. Kā tad tā, jūs jautāsit, saskaņā ar Transērfinga pirmo principu mums jau tāpat ir tiesības izvēlēties? Būt jau ir, tikai nevarat paņemt. To neļauj līdzsvara spēki un svārsti. Svarīguma dēļ visa dzīve paiet cīņā ar līdzsvara spēkiem. Neatliek enerģijas ne tikai pašai izvēlei, bet arī iespējai padomāt, ko tad īsti es no dzīves gribu. Taču svārsti pastāvīgi tīko pārvaldīt un uzspiest jums svešus mērķus. Kāda tad tur brīvība?

Jebkurš svarīgums, gan iekšējais, gan ārējais, ir mākslīgi sadomāts. Mēs visi pilnīgi neko nenozīmējam šajā pasaulē. Un tajā pašā laikā mums ir pieejamas visas šīs pasaules bagātības. Iztēlosimies, kā bērni jautri plunčājas piekrastes viļņos. Pieņemsim, ka neviens no viņiem pat neiedomājas, vai viņš ir labs vai slikts, vai ūdens ir labs vai slikts, vai citi bērni ir labi vai slikti. Kamēr saglabājas tāda situācija, bērni ir laimīgi - viņi ir līdzsvarā ar dabu. Tāpat ikviens cilvēks ieradies šajā pasaulē kā dabas bērns. Ja viņš neizjauc līdzsvaru, viņam ir pieejams viss labākais, kas šeit ir. Bet, tiklīdz cilvēks sāk izgudrot svarīgumu, tūlīt pat rodas problēmas. Viņš neredz cēloņa un seku sakarību starp radīto svarīgumu un problēmām, tāpēc viņam šķiet, ka šī pasaule - tā jau sākotnēji ir kaitīga vide, kur nav viegli iegūt vēlamo. Īstenībā vienīgais šķērslis ceļā uz vēlmju piepildījumu ir mākslīgi radītais svarīgums. Iespējams, ka līdz pat šim laikam es vēl neesmu spējis jūs par to pārliecināt. Tomēr mani argumenti vēl ne tuvu nav izsmelti.

no cīņas uz līdzsvaru

Vai ir iespējams kaut kādā mērā pretoties līdzsvara spēkiem? Tieši to taču mēs katru dienu darām. Visa dzīve ir cīņa ar līdzsvara spēkiem. Visas grūtības, nepatikšanas un problēmas saistītas ar līdzsvara spēku darbību. Katrā gadījumā pretoties līdzsvara spēkiem ir bezjēdzīgi, tie tik un tā darīs savu darāmo. Centieni novērst sekas neko nedos. Pilnīgi pretēji - situācija tikai kļūs sliktāka. Vienīgais līdzeklis pret līdzsvara spēkiem ir novērst cēloni, proti, samazināt svarīgumu, kas radījis pārmēra potenciālu. Dzīves situācijas ir tik daudzveidīgas, ka nav iespējams dot universālu padomu, kā atrisināt visas problēmas. Es šeit varu minēt tikai vispārējus ieteikumus.

Katrs cilvēks to vien dara kā būvē sienu uz svarīguma pamatiem, bet pēc tam cenšas pārkāpt pār to vai ar galvu izsisties cauri. Vai nebūtu labāk nevis censties šķērsli pārvarēt, bet gan izvilkt ķieģeli no pamatiem, lai siena sagrūst? Mēs visi ļoti labi redzam savus šķēršļus. Taču saskatīt pamatu, uz kura tie balstās, nepavisam nav vienkārši. Ja esat saskāries ar problemātisku situāciju, centieties noteikt, kur pāršaujat pār strīpu, kur ieciklējaties, kam piešķirat pārlieku nozīmi. Konstatējiet svarīgumu, ko esat pieņēmis par savu, un pēc tam atsakieties no tā. Siena sabruks, šķērslis pašlikvidēsies, problēma atrisināsies pati no sevis. Nepārvariet šķēršļus - samaziniet svarīgumu.

Samazināt - tas nenozīmē tikai cīnīties ar savām jūtām un tās apspiest. Pārliekas emocijas un pārdzīvojumi ir svarīguma sekas. Novērst vajag cēloni - attieksmi. Var ieteikt dzīvi uztvert filozofiski, cik vien tas iespējams. Lai gan šis aicinājums jau visiem apnicis kā rūgta nāve. Gluži vienkārši jāsaprot, ka svarīgums nesagādās neko citu, tikai problēmas, un pēc tam tas apzināti jāsamazina.

Ārējā svarīguma samazināšanai nav nekā kopēja ar noniecināšanu un pienācīgu nenovērtēšanu. Gluži otrādi, noniecināšana ir svarīgums ar pretējo zīmi. Dzīve jāuztver vienkāršāk. Nevajag noniecināt, bet arī izskaistināt ne. Jācenšas mazāk prātot par to, kādi ir cilvēki, - labi vai slikti. Pasaule jāpieņem tās ikdienišķajā izpausmē.

Iekšējā svarīguma samazināšanai nav nekā kopēja ar pazemību un pašnoniecināšanu. Nožēlot savas kļūdas un grēkus ir tas pats kas uzsvērt savas labās īpašības un panākumus. Atšķirība ir tikai zīmē: plus vai mīnus. Jūsu nožēla var būt vajadzīga tikai svārstiem, kas vēlas jūs pārvaldīt. Pieņemiet sevi tādu, kāds esat. Atļaujieties greznību būt sev pašam. Nepārspīlējiet un nesamaziniet savas labās īpašības un trūkumus. Centieties iemantot iekšējo mieru: jūs neesat ne svarīgs, ne niecīgs.

Ja jūsu stāvoklis ļoti atkarīgs no kāda notikuma, atrodiet rezerves variantu. Lai mierīgi noietu pa baļķi, nepieciešams nodrošinājums. Katrā konkrētā gadījumā tas būs citāds. Gluži vienkārši uzdodiet sev jautājumu: kas jūs var nodrošināt konkrētajā situācijā? Atcerieties, ka cīnīties ar līdzsvara spēkiem ir veltīgi. Bailes un satraukumu apspiest nevar. Var tikai samazināt svarīgumu. Bet to paveic nodrošinājums vai rezerves variants. Nekad nelieciet visu uz vienas kārts, lai cik ari droša tā būtu!

Vienīgais, kas nerada pārmēra potenciālu, - tā ir humora izjūta, spēja pasmieties par sevi un labsirdīgi par citiem, tā, lai viņus neaizvainotu. Jau tas vien neļaus jums pārvērsties par nejūtīgu manekenu. Humors - tas ir svarīguma noliegums, svarīguma karikatūra.

Risinot problēmas, jāievēro kāds zelta likums. Pirms ķerties pie problēmas risināšanas, nepieciešams samazināt tās svarīgumu. Tad līdzsvara spēki netraucēs un problēma atrisināsies viegli un vienkārši.

Lai samazinātu svarīgumu, vispirms jāatceras un jāapzinās: problemātisko situāciju radījis svarīgums. Līdz laikam, kamēr jūs kā sapnī neizskaidrosit sev, ka ikvienu problēmu radījis svarīgums, un nodosities šai problēmai ar sirdi un dvēseli, jūs būsit pilnīgi svārsta varā. Apstājieties, nokratiet murgu un atcerieties, kas ir svarīgums. Pēc tam apzināti mainiet savu attieksmi pret tā objektu. Tas vairs nav grūti. Jūs taču zināt, ka jebkāds nozīmīgums tikai traucē. Visgrūtāk ir laikus atcerēties, ka jūs ķepurojaties iekšējā un ārējā svarīgumā. Te ir nepieciešams jūsu Uzraugs - iekšējais vērotājs, kas pastāvīgi seko līdzi visām jūsu iekšējām vērtībām.

Cilvēka domas svarīgums pārņem gluži tāpat kā reflektoriski sasprindzinās muskuļi. Piemēram, ja jūs kaut kas nomāc, plecu vai muguras muskuļi spazma- tiski sasprindzinās. Jūs nejūtat šo saspringumu, līdz parādās sāpes. Taču, ja laikus atcerēsities un pievērsīsit uzmanību saviem muskuļiem, jūs varēsit novērst spazmas.

Ikreiz, gatavojoties kādam notikumam, novērtējiet tā svarīgumu. Ja notikums patiešām ir ļoti nozīmīgs, nepalieliniet tā svarīgumu vēl vairāk. Vislabākā recepte: spontānums, improvizācija, atturīga attieksme. Sagatavošanās jāierobežo ar nodrošinājuma izvēli. Nekādā ziņā nedrīkst "gatavoties nopietni un rūpīgi" - tas palielina svarīgumu. Pasīvs pārdzīvojums to palielina vēl vairāk. Svarīguma potenciāls tiek izklīdināts ar darbību. Nedomājiet - rīkojieties. Ja nevarat rīkoties, - nedomājiet. Pārslēdziet uzmanību uz citu objektu, nedomājiet par radušos situāciju.

Jebkurā darbībā vislabākos panākumus var gūt, ja uzmanības centrā izvirza nevis sevi kā izpildītāju un galamērķi, bet gan darbības izpildes procesu. Šajā gadījumā "es neizpildu svarīgu darbu" un "darbs nav svarīgs", tādējādi tiek novērsti pārmēra potenciāli, un līdzsvara spēki netraucē. Darbība tiek izpildīta bezkaislīgi, taču nepavisam ne nolaidīgi un bezrūpīgi. Jums var rasties šaubas: kāpēc uzmanības centrā nedrīkst būt galamērķis? Kā var paveikt darbu, nedomājot par galamērķi? Šo neskaidro faktu jūs izpratīsit, izlasot grāmatas nākamās nodaļas.

Kāpēc dažkārt gadās tā, ka jūs ļoti baidāties no kāda notikuma, pastāvīgi par to domājat, iztēlojaties dažnedažādus iespējamus sarežģījumus un problemātiskas situācijas, bet galu galā viss beidzas vienkārši un labvēlīgi? Un otrādi - gadās, ka jūs pret gaidāmo notikumu izturaties vieglprātīgi, bet tas sagādā pavisam neparedzētas nepatikšanas. Pirmajā gadījumā notikuma vērtējums iestrēgst negatīvā, otrajā gadījumā - pozitīvā. Tas, kas parādās finālā, ir līdzsvara spēku darbības rezultāts. Šiem spēkiem jālīdzsvaro jūsu mākslīgi radītais pārmēra potenciāls, un tie to dara.

Var iedomāties: vadoties no teiktā, ja es pirms eksāmena tīšuprāt iztēlošos visbriesmīgākās ainas, tad noteikti saņemšu augstāko atzīmi. Gaidi vien! Tas ir samākslots nodoms. Tāds nodoms ir prāta, nevis dvēseles produkts. Jūs varat censties sevi apmānīt, taču tā būs tikai butaforija, kurai nav enerģētiska pamata. Enerģētisks pamats ir vienīgi dvēseles apņēmībai. Tieši tāpēc nevar panākt vēlamo ar gluži vienkāršu ainas vizualizāciju. Taču par to mēs runāsim vēlāk.

Nekad un nekādos apstākļos nelielieties pat ar to, par ko pavisam taisnīgi esat pelnījis uzslavu. Bet vēl jo vairāk nelielieties ar to, ko pagaidām neesat sasniedzis. Tas ir ļoti neizdevīgi, tāpēc ka līdzsvara spēki šajā gadījumā vienmēr darbosies pret jums.

Jūtieties kā mājās, bet neaizmirstiet, ka esat viesos. Ja jūs esat harmoniskā līdzsvarā ar apkārtējiem svārstiem, proti, pulsējat unisonā ar tiem, tad jūsu dzīve rit viegli un patīkami. Jūs it kā esat iekļāvies rezonansē ar apkārtējo pasauli, saņemat enerģiju un bez īpašām pūlēm sasniedzat savu mērķi.

Ja esat novedis sevi līdz tādam stāvoklim, ka dzīvot līdzsvarā ar apkārtējo pasauli faktiski nav iespējams (piemēram, vīrs jūs sit), tad jāpadomā par izšķirošu soli, lai mainītu savu apkārtni. Varbūt jums šķiet, ka nav kur iet? To jums iedvesis svārsts, kuram ir izdevīgi turēt jūs pie sevis. Izeja ir vienmēr, turklāt ne viena vien. Atcerieties mušu uz stikla, kura neredz atvērto vēdlodziņu. Jāizvairās tikai no neapdomātiem straujiem soļiem. Optimālā izeja atradīsies tūlīt pat, tiklīdz samazināsit svarīgumu un atbrīvosities no tā destruktīvā svārsta ietekmes, kurš neļauj jums mierīgi dzīvot. Atbrīvošanās veidi jums tagad ir zināmi - degradēšana vai apslāpēšana.

Nu es beidzu iztirzāt lielo un sarežģīto līdzsvara tematu. Tagad, kad jums ir saprotams līdzsvara spēku darbības mehānisms, itin viegli varat noteikt, kur slēpjas to vai citu neveiksmju cēloņi. Mēs esam secinājuši, ka visā jāievēro līdzsvara princips. Bet es gribu jūs brīdināt no pārmērīgas sekošanas tam. Ja ieciklēsities uz to, centīsities tam fanātiski sekot, jūs pārkāpsit šo pašu principu. Ja simtkājim sīki, detalizēti izskaidros, kā jāiet, tas pilnīgā apmulsumā nespēs izkustēties no vietas. Visur nepieciešama mēra sajūta. Atļaujieties dažkārt mazliet neievērot līdzsvaru, nekas briesmīgs nenotiks. Galvenais - lai svarīguma rādītājs neiziet ārpus skalas.

kopsavilkums

Pārmēra potenciāls rodas tikai tad, ja vērtējumam tiek piešķirta nozīme.

Tikai svarīgums konkrēti jums vērtējumam piešķir jūsu enerģiju.

Potenciāla lielums pieaug, ja vērtējums izkropļo īstenību.

Līdzsvara spēki darbojas, lai katrā ziņā tiktu novērsts pārmēra potenciāls.

Līdzsvara spēku darbība ļoti bieži ir pilnīgi pretēja nodomam, kas radījis potenciālu.

"Izīrējot sevi", ieslēdziet iekšējo Uzraugu, kas seko līdzi tam, lai viss noris nevainojami.

Neapmierinātība un nosodījums - tie vienmēr pavērš līdzsvara spēkus pret jums.

Ierastās negatīvās reakcijas noteikti jānomaina pret pozitīvu translāciju.

Beznosacījumu mīlestība - tā ir sajūsma, taču bez tiesībām iegūt īpašumā un pielūgt.

Nosacījumu izvirzīšana un salīdzināšana allaž rada atkarību.

Atkarība izraisa pārmēra potenciālus.

Idealizācija un pārvērtēšana vienmēr beidzas ar mītu nogāšanu no pjedestāla.

Lai iemantotu pretmīlestību, cilvēkam jāatsakās no īpašnieka tiesībām.

Par nicināšanu un godkāri katram noteikti nāksies

norēķināties. ī

Atbrīvojieties no nepieciešamības apliecināt savu pārākumu.

Centieniem slēpt trūkumus ir pilnīgi pretējs efekts.

Jebkuru nepilnvērtlbu kompensē un mazina jūsu labās īpašības.

Jo lielāks mērķa nozīmīgums, jo mazāk izredžu to sasniegt.

No nozīmīguma un atkarības potenciāliem brīvas vēlēšanās piepildās.

Droši atsakieties no vainas sajūtas un pienākuma attaisnoties.

Lai atbrīvotos no vainas sajūtas, pietiek atļauties būt sev pašam.

Nevienam nav tiesību jūs tiesāt. Jums ir tiesības būt tam, kas esat.

Nauda atnāk pati kā pavadošais atribūts ceļā uz mērķi.

Sagaidiet naudu ar mīlestību un uzmanību, bet škirieties no tās bez rūpēm.

Atsakoties no ārējā un iekšējā svarīguma, cilvēks iegūst izvēles brīvību.

Vienīgais šķērslis ceļā uz vēlmes piepildīšanos ir svarīgums.

Nepārvariet šķēršļus - samaziniet svarīgumu.

Rūpējieties neraizējoties.

V'nodaļa inducētā pāreja

Kāpēc ikviena vecākā paaudze uzskata, ka agrāk dzīve bija labāka? Cik daudz paaudžu jau nomainījušās kopš cilvēces vēstures sākuma! Un katra paaudze ir pārliecināta, ka pasaule kļuvusi sliktāka. Vai iznāk, ka pasaulei ir tendence degradēties ? Taču, ja tā būtu, cilvēcei pietiktu ar dažiem desmitiem paaudžu, un pēc tam visam vajadzētu gluži vienkārši iegāzties ellē. Kas tad īstenībā notiek?

Nelaidiet sevi negatīvu informāciju-

paaudžu novirze

Visos laikos visi cilvēki ir domājuši: "Agrāk gan bija laiki!" Ar gadiem dzīve cilvēkam šķiet aizvien sliktāka un sliktāka. Viņš atceras savus jaunības gadus, kad visas krāsas bijā košas, iespaidi spilgti, sapņi īstenojami, mūzika labāka, klimats labvēlīgāks, cilvēki laipnāki, pat desa garšīgāka, nemaz jau nerunājot par veselību. Dzīvi piepildīja cerība, tā sagādāja prieku un apmierinājumu. Tagad, kad pagājuši tik daudzi gadi, tie paši notikumi cilvēkam vairs nesagādā tādus pašus priecīgus pārdzīvojumus. Piemēram, pikniks, saviesīgs vakars, koncerts, kino, svētki, satikšanās, atpūta piejūras - viss it kā būtu tikpat labs, ja spriež objektīvi. Svētki līksmes pilni, kinofilma interesanta, jūra silta. Tomēr - tas nav tas. Krāsas izbalējušas, pārdzīvojumi vājinājušies, interese zudusi.

Kāpēc gan jaunībā viss bija tik jauki? Vai tiešām cilvēka uztvere ar gadiem zaudē asumu? Tomēr, kļūstot vecāks, cilvēks nezaudē spēju raudāt un smieties, uztvert krāsas un garšas, atšķirt patiesību no viltus, saprast, kas labs un kas ļauns. Varbūt pasaule patiešām slīd uz leju? Īstenībā apkārtējā pasaule pati nede- gradējas un nekļūst sliktāka. Tā kļūst sliktāka katram individuāli. Paralēli negatīvajām dzīves līnijām pastāv līnijas, kuras cilvēks savulaik ir atstājis un kur vēl joprojām viss ir labi. Paužot neapmierinātību, viņš noskaņojas uz patiešām sliktākiem ceļiem. Un, ja jau tā, tad tie viņu reāli pievelk.

Saskaņā ar Transērfinga principu variantu telpā ir viss un visiem. Tā, piemēram, ir sektors, kurā dzīve konkrētajam cilvēkam zaudējusi visas savas krāsas, bet citiem palikusi iepriekšējā. Izstarojot negatīvu domu enerģiju, cilvēks nokļūst tādā sektorā, kurā viņa telpas dekorācijas ir mainījušās. Tajā pašā laikā citiem cilvēkiem pasaule ir palikusi iepriekšējā. Nav pat nepieciešams iztirzāt tik radikālus gadījumus, kad cilvēks kļuvis invalīds, zaudējis māju, tuviniekus vai nodzēries. Visbiežāk viņš dzīves laikā lēnām, tomēr neatlai- dīgi noslīd uz tām līnijām, kur visas dekorāciju krāsas kļūst blāvākas. Tad viņš atceras, cik dzīvs un svaigs viss bija pirms daudziem gadiem.

Piedzimstot cilvēks sākumā pieņem pasauli tādu, kāda tā ir. Bērns gluži vienkārši nezina, ka var būt labāk vai sliktāk. Jaunie vēl nav sevišķi izlutināti un izvēlīgi. Viņi gluži vienkārši atklāj sev šo pasauli un priecājas par dzīvi, tāpēc ka viņiem ir vairāk cerību nekā pretenziju. Viņi tic, ka arī tagad viss nav slikti, bet būs vēl labāk., Taču tad nāk neveiksmes, cilvēks sāk saprast: ne visi sapņi piepildās, citi cilvēki dzīvo labāk, bet par vietu zem saules ir jācīnās. Ar laiku pretenziju kļūst vairāk nekā cerību. Neapmierinātība un gauša- nās ir virzošais spēks, kas tuvina cilvēku neveiksmīgajām dzīves līnijām. Runājot 'IVansērfinga terminos, cilvēks izstaro negatīvu enerģiju, kas pārceļ viņu uz dzīves līnijām, kuras atbilst negatīvajiem parametriem.

Pasaule kļūst jo sliktāka, jo sliktāk mēs par to domājam. Bērnībā neviens īpaši neprātoja, vai pasaule ir laba vai ne, bet pieņēma tādu, kāda tā ir. Jūs tikko sākāt atklāt pasauli un kritiku sevišķi ļaunprātīgi neizmantojāt. Visvairāk jūs apvainojāties uz saviem tuviniekiem, kas, piemēram, nenopirka rotaļlietu. Bet pēc tam sākāt nopietni apvainoties uz apkārtējo pasauli. Tā jūs apmierināja aizvien mazāk un mazāk. Taču, jo vairāk pretenziju izvirzījāt, jo sliktāki bija rezultāti. Visi, kas aizvadījuši jaunību un nodzīvojuši līdz brieduma gadiem, zina, ka agrāk daudz kas bija labāks.

Pastāv tāds slikts paradokss: jūs saskaraties ar nepatīkamiem apstākļiem, izrādāt savu neapmierinātību, bet situācija kļūst vēl sliktāka. Jūsu neapmierinātība atgriežas kā trīskārtējs bumerangs. Pirmkārt, neapmierinātības pārmēra potenciāls pavērš pret jums līdzsvara spēkus. Otrkārt, neapmierinātība ir kanāls, pa kuru svārsts izsūknē nojums enerģiju. Treškārt, izstarojot negatīvu enerģiju, jūs pārejat uz atbilstošām dzīves līnijām.

Ieradums reaģēt negatīvi iesakņojies tik stipri, ka cilvēki ir zaudējuši savu priekšrocību salīdzinājumā ar zemākajiem dzīvniekiem, proti, apziņu. Arī austere uz ārēju kairinātāju reaģē negatīvi. Taču cilvēks atšķirībā no austeres var apzināti un tīšuprāt regulēt savu attieksmi pret apkārtējo pasauli. Tomēr viņš šo priekšrocību neizmanto un uz visniecīgākajām neērtībām reaģē agresīvi. Viņš agresiju kļūdaini interpretē kā savu spēku, bet īstenībā gluži vienkārši raustās svārstu tīklos.

Jūs uzskatāt, ka dzīve kļuvusi sliktāka. Tomēr tiem, kas pašreiz ir jauni, dzīve šķiet brīnišķīga. Kāpēc tā? Varbūt tāpēc, ka viņi nezina, cik labi bija tad, kad jūs bijāt viņu gados? Taču toreiz dzīvoja par jums vecāki cilvēki, kas tāpat sūdzējās par dzīvi un atcerējās, cik agrāk bija labi. Cēlonis te nav tikai cilvēka psihes īpašībā izdzēst no pagātnes visu slikto un atstāt labo. Neapmierinātība taču vērsta pret to, kas eksistē pašreiz, tāpēc ka tas it kā ir sliktāks par to, kas bija senāk.

Ja pieņemam faktu, ka dzīve ar katru gadu kļūst sliktāka un sliktāka, tad iznāk, ka pasaulei jau sen vajadzēja gluži vienkārši sabrukt. Cik paaudzes jau aizgājušas kopš cilvēces vēstures sākuma? Un ikviena uzskata, ka pasaule kļuvusi sliktāka! Piemēram, katrs padzīvojis cilvēks ar lielu pārliecību sacīs, ka senāk ko- kakola bija labāka. Taču kokakolu izgudroja 1886. gadā. Iedomājieties, cik tā tagad pretīga! Varbūt garšas izjūta ar gadiem kļūst sliktāka? Diezin vai. Vecākiem cilvēkiem sliktākas kļuvušas arī visu citu priekšmetu īpašības, piemēram, mēbeļu vai apģērba kvalitāte.

Ja pasaule visiem būtu viena vienīgā, tad pēc vairāku desmitu paaudžu nomaiņas tā gluži vienkārši būtu pārvērtusies par elli. Kā jāsaprot šis paradoksālais apgalvojums, ka pasaule visiem nav viena un tā pati? Visi mēs dzīvojam vienā un tajā pašā variantu materiālās realizācijas pasaulē. Taču tās varianti katram cilvēkam ir savi. Īstenībā cilvēku likteni ir acīmredzami atšķirīgi: bagātie un nabagie, veiksmīgie un apslinkušie, laimīgie un nelaimīgie. Viņi visi dzīvo vienā pasaulē, tomēr katram tā ir sava. Te, šķiet, viss ir skaidrs, tāpat kā tas, ka ir bagātie un nabadzīgie kvartāli.

Tomēr atšķiras ne tikai likteņu scenāriji un lomas, bet arī dekorācijas. Tikai šī atšķirība nav tik acīmredzama. Viens cilvēks lūkojas uz pasauli caur greznas automašīnas logu, cits - caur atkritumu urnu. Viens svētkos ir jautrs, cits - norūpējies par savām problēmām. Viens redz jautru jaunu cilvēku kompāniju, cits - izlaidīgu huligānu bandu. Visi skatās uz vienu un to pašu, bet redzamās ainas atšķiras kā krāsaina filma no melnbaltās. Katrs cilvēks ir noskaņots uz savu variantu telpas sektoru, tāpēc katrs dzīvo savā pasaulē. Visas šīs pasaules sagulst slāņiem cita uz citas un veido to, ko mēs saprotam ar savu dzīves telpu.

Varbūt jums to ir grūti iztēloties. Slāņus citu no cita atdalīt nav iespējams. Ikviens cilvēks ar savām domām veido savu realitāti, un tajā pašā laikā šī realitāte krustojas un mijiedarbojas ar apkārtējo pasauli.

Iedomājieties Zemi, uz kuras nav nevienas dzīvas būtnes. Trako vēji, līst lietus, darbojas vulkāni, plūst upes - pasaule eksistē. Tad piedzimst cilvēks un sāk to visu vērot. Viņa domu enerģija rada materiālo realizāciju noteiktā variantu telpas sektorā - konkrētā cilvēka dzīvi šajā pasaulē. Viņa dzīve ir šīs pasaules jauns slānis. Piedzimst otrs cilvēks - rodas vēl viens slānis. Cilvēks nomirst - slānis izzūd vai varbūt transformējas atbilstoši tam, kas notiek tur, aiz nāves sliekšņa.

Cilvēce neskaidri nojauš, ka eksistē vēl citas dzīvas būtnes, kas it kā atrodas kādās paralēlajās pasaulēs. Taču uz mirkli pieņemsim, ka dzīvu būtņu pasaulē vispār nav, pagaidām nav. Kāda enerģija tad ir radījusi tādas telpas materiālo realizāciju, kurā nav nevienas dzīvas būtnes? To var tikai minēt. Varbūt, nomirstot pēdējai dzīvajai būtnei, arī pasaule izzudīs? Kas var apstiprināt, ka pasaule eksistē, ja tajā neviena nav? Ja nav neviena, kas var pateikt, ka pasaule (mūsu izpratnē) pastāv, tad taču par to kā tādu vispār nevar būt ne runas.

Tomēr pietiks, dziļāk džungļos nelīdīsim, lai tas viss paliek. Neaizmirstiet, ka Transērfings - tas ir tikai viens no daudzajiem modeļiem. Visi cilvēku priekšstati par apkārtējo pasauli un dzīvi tajā nav nekas vairāk kā modeļi. Atcerieties, kas teikts par svarīgumu, un neradiet Transērfinga ārējo svarīgumu. Pretējā gadījumā varat kļūt par nederīgas idejas apoloģētu, kas cenšas visiem pierādīt tieši sava pasaulsuzskata patiesumu. Patiesība - tā ir abstrakcija. Mums ir lemts izzināt tikai dažas izpausmes un likumsakarības. Un mūsu mērķis ir tikai iegūt praktisku labumu no sava modeļa.

Atgriezīsimies pie paaudžu pasaulēm. Katrs cilvēks dzīves laikā pārkārtojas no viena variantu telpas sektora uz citu un tādējādi transformē savas pasaules slāni. Tā kā viņš labprātāk pauž neapmierinātību un negatīvo enerģiju izstaro vairāk nekā pozitīvo, rodas tendence pasliktināties dzīves kvalitātei. Cilvēks ar gadiem var tikt pie materiālās labklājības, taču laimīgāks no tā nekļūst. Dekorāciju krāsas sāk balēt, un dzīve iepriecina aizvien mazāk. Vecākās paaudzes pārstāvis un jaunietis dzer vienu un to pašu kokakolu, peldas tajā pašā jūrā, slēpo tā paša kalna nogāzēs - viss it kā ir tas pats, kas bija pirms daudziem gadiem. Tomēr vecākais ir pārliecināts, ka senāk viss bijis labāks, turpretī jaunajam pašreiz viss ir gluži vienkārši brīnišķīgs. Kad jaunākais kļūs vecs, viss atkal atkārtosies.

Šajā tendencē vērojama novirze gan uz slikto, gan uz labo pusi. Gadās, ka cilvēks ar gadiem tikai sāk izjust dzīves garšu, bet notiek arī tā, ka gluži laimīgs cilvēks iestieg dziļā bedrē. Tomēr visumā paaudzes ir vairāk vai mazāk vienis prātis, ka dzīves kvalitāte pasliktinās. Tā notiek paaudžu slāņu pārvietošanās.

Vecākās paaudzes slānis pārvietojas uz sliktāko pusi, bet jaunā cilvēka slānis aizkavējas, kaut gan virzās turpat. Šī pārvietošanās notiek pakāpjveidīgi, ikreiz sākoties no optimālās pozīcijas. Tieši tāpēc pasaule kopumā nepārvēršas ellē. Katram ir savs slānis, kuru viņš pats izvēlas. Cilvēkam patiešām ir iespēja izvēlēties sev slāni, un viņš to arī dara. Jums pamazām kļūst skaidrāka aina, kā viņš to dara sev par ļaunu.

Par to, kā neradīt elli savā slānī, mēs jau runājām iepriekšējās nodaļās. Bet kā var atgūt savu iepriekšējo pasauli, tikt atpakaļ uz līnijas, kur dzīve ir tik krāsaina un cerību pilna, kā tas bija bērnībā un jaunībā? Arī ar šo uzdevumu var tikt galā, ņemot palīgā Transērfinga tehniku. Taču vispirms jānoskaidro, kā mēs no veiksmīgajām un cerību pilnajām līnijām nokļūstam tur, kur mums var pajautāt: "Nu, kā tad jūs nonācāt līdz tādai dzīvei?"

svārsta piltuve

Cilvēka psihe iekārtota tā, ka viņš stiprāk reaģē uz negatīviem kairinātājiem. Tā var būt kāda nevēlama informācija, naidīga darbība, briesmas vai gluži vienkārši negatīva enerģija. Protams, arī pozitīvais var izraisīt spēcīgas emocijas. Taču bailes un dusmas ir daudz spēcīgākas par prieku un jautrību. Tādas nevienlīdzības iemesli meklējami tālā senatnē, kad bailes un niknums bija izšķiroši izdzīvošanas faktori. Kāds labums no prieka? Tas nepalīdzēs ne aizsargāties, ne izbēgt no briesmām, ne iegūt pārtiku. Turklāt grūtību un trūkuma pārpilnā dzīve visā cilvēces vēsturē ir sagādājusi vairāk bēdu un baiļu nekā prieka un jautrības. Tāpēc cilvēki vieglāk ļaujas drūmām domām un depresijai, bet prieks ātri beidzas. Vai jūs kādreiz esat dzirdējis, ka normāls cilvēks cieš no pārliekas jautrības? Bet stresi un depresijas ir ik uz soļa.

Šādas cilvēka uztveres īpatnības aktīvi izmanto svārsti un, starp citu, arī plašsaziņas līdzekļi. Informatīvajās programmās reti kad dzirdēsit labas ziņas. Parasti notiek tā: izvēlas kādu negatīvu faktu, mēģina atšķetināt, atrod jaunus sīkumus, tad tas viss tiek "izgaršots" un visvisādi dramatizēts.

Pēc tā paša principa tiek pasniegtas ari pārējās negatīvās ziņas: katastrofas, stihiskās nelaimes, terora akti, bruņoti konflikti un tā tālāk. Pievērsiet uzmanību kādai likumsakarībai. Notikumi attīstās kā pa spirāli: sākumā tiek pasniegts sarežģījums, tad notikumi sāk šķetināties, sasprindzinājums aizvien pieaug, pēc tam seko kulminācija, emocijas jau kvēlo pilnā sparā, un beidzot pienāk atrisinājums - visa enerģija izklīst telpā, un iestājas pagaidu klusums. Atcerieties, kā viļņi sitas pret krastu. Pēc tā paša principa veidoti bezgalīgie televīzijas seriāli. Objektīvi raugoties, nekā īpaša tajos nav, viss "dramatisms" burtiski pagrābts no zila gaisa. Tomēr pietiek noskatīties divas vai trīs sērijas, un skatī- ļ tājs tiek savaldzināts. Kāpēc? Šajās ziepju operās taču nenotiek nekas tāds īpaši interesants. Tāpēc, ka domu enerģijas starojumu sagrābj seriāla svārsts un cilvēka uzmanība tiek fiksēta uz attiecīgo sektoru.

Aplūkosim iepriekš minētās spirāles atšķetināša- nas mehānismu. Sākumā cilvēks saskaras ar faktu, kas teorētiski var viņu aizraut, bet var arī neinteresēt. Pieņemsim, ka tā ir ziņa par negatīvu notikumu kādā citā zemē. Tas ir destruktīvā svārsta pirmais grūdiens. Ja jaunā ziņa cilvēku satrauc, viņš uz ietekmi atbild: pauž savu attieksmi, pārdzīvo, tātad par atbildi izstaro tādu pašu enerģiju kā pirmais grūdiens, tajā pašā frekvencē. Konkrētais cilvēks, tāpat kā tūkstošiem citu, atbildēja svārstam ar savu ieinteresētību un līdzjūtību. Starojums sāka rezonēt ar svārstu, un svārsta enerģija palielinājās. Plašsaziņas līdzekļi turpina savu kampaņu. Cilvēks ar interesi seko notikumu attīstībai, svārsts atkal saņem papildu enerģiju. Tā svārsts ievelk piekritējus savā tīklā un sūknē no viņiem enerģiju. Cilvēki, kurus notikumi ieinteresējuši, ielaiž sevī negatīvo enerģiju un iesaistās spēlē pagaidām kā vērotāji no malas.

Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka nekas īpašs nav noticis, parasta lieta. Un kas par to, ka cilvēks daļu savas enerģijas atdeva destruktīvā svārsta stimulēšanai?

Vina veselību tas faktiski neietekmē. Taču īstenībā, izstarojot enerģiju negatīvā notikuma frekvencē, cilvēks pāriet uz dzīves līnijām, kur līdzīgi notikumi risinās aizvien tuvāk viņam pašam. Cilvēks piedalās samezglojuma veidošanās procesā un nonāk spirāles darbības zonā, notikumu spirāle šķetinās un ierauj viņu sevī kā piltuvē. Cilvēka un svārsta sadarbība kļūst vēl ciešāka, cilvēks minēto notikumu jau uzskata par neizbēgamu savas dzīves sastāvdaļu. Viņa uzmanība sāk izvēlēties, visur viņš atrod jaunus faktus dažādās zemēs. Cilvēks šīs ziņas apspriež ar paziņām un tuviniekiem, gūst viņu atsaucību, kas izpaužas kā interese un līdzjūtība. Svārsta enerģija pieaug, bet cilvēks aizvien vairāk tuvojas paša starojuma frekvencei atbilstošajām notikuma līnijām, kur viņš vairs nav vērotājs no malas, bet ir tiešs līdzdalībnieks.

Tādu ieraušanu piltuvē nosauksim par inducētu pāreju uz dzīves līniju, kur piekritējs kļūst par destruktīvā svārsta upuri. Viņa atsaukšanās uz destruktīvā svārsta grūdienu un turpmākā savstarpējā bagātināšanās ar svārstību enerģiju inducē pāreju uz dzīves līniju, kuras frekvence ir tuva svārsta frekvencei. Tāpēc negatīvais notikums iekļaujas konkrētā cilvēka pasaules slānī.

katastrofa

Daudzi cilvēki tā vai citādi pieļauj teorētisku iespēju ciest katastrofa. Taču ne visi ļauj tādai iespējai iekļūt savas pasaules slānī. Ir cilvēki, kas neskatās seriālus, neinteresējas par jaunākajām ziņām, viņus nesatrauc notikumi, kas risinās kaut kur un skar kādus citus. Viņi dzīvo savos slāņos un ir citu svārstu piekritēji. Viņus nesatrauc, ka kaut kur nokritusi lidmašīna. Ziņas par tādiem notikumiem viņi noklausās vienaldzīgi, ieturēdami vakariņas. Pietiek savu rūpju.

Inducētā pāreja vairāk skar tos, kas interesējas, satraucas, raizējas par katastrofam, kuras notikušas kaut kur ar citiem cilvēkiem. Ja cilvēka dzīvē nav daudz rūpju un pārdzīvojumu, viņš cenšas šo deficītu aizpildīt, interesējoties par notikumiem citos slāņos. Tāds cilvēks regulāri lasa dzelteno presi vai skatās seriālus, vai gaida jaunus paziņojumus par katastrofam un stihiskajām nelaimēm. Bulvāru hronika un seriāli ir sīku un nekaitīgu svārstu aktivitāte. Saviem piekritējiem tie tikai aizpilda informācijas, emociju un pārdzīvojumu trūkumu. Taču interese par destruktīvajiem katastrofu un stihisko nelaimju svārstiem nozīmē reālus draudus. Šie svārsti ir spēcīgi un ļoti agresīvi.

Ja cilvēks interesējas par līdzīgiem notikumiem, viņa domu starojuma frekvence tiek satverta tāpat kā gadījumā ar seriāliem. Cilvēks, kas sāk interesēties par negatīvu informāciju, to vienmēr saņems atliku likām. Sākumā viņam ir nevainīga vērotāja loma. Viņš it kā sēž tribīnē un vēro futbola maču. Spēle viņu aizrauj aizvien vairāk, un viņš kļūst par aktīvu līdzjutēju. Tad viņš uziet uz laukuma un sāk skraidīt, taču bumbu pagaidām nesaņem. Pakāpeniski un nemanāmi viņš aizvien aktīvāk iesaistās spēlē un beidzot iegūst bumbu. Vērotājs kļuvis par spēlētāju, proti, par katastrofas upuri.

Un kā gan citādi? Katastrofas taču ir kļuvušas par cilvēka dzīves sastāvdaļu, viņš pats tās ielaida savā slānī, neapzināti pieņēma upura likteni un materializēja nelaimīgo variantu. Protams, viņš nevēlējās uzņemties upura lomu, taču tam nav nekādas nozīmes. Lomas dala svārsts, ja cilvēks ir pieņēmis tā spēles noteikumus. Tāpēc daudziem citiem cilvēkiem šī nelaime ir tikai liktenīga apstākļu sagadīšanās, taču mūsu minētajam upurim - likumsakarīgs, loģisks nobeigums. Iespēja, ka mūsu varonis atradīsies vajadzīgajā vietā vajadzīgajā brīdī, ir lielāka par vidējo.

Ja ignorēsit destruktīvo svārstu grūdienus, nekad necietīsit katastrofa. Teiksim tā: katastrofu iespēja būs tuvu nullei. Jūs varat iebilst: kā gan tūkstošiem cilvēku iet bojā katastrofas un stihiskajās nelaimēs, vai tad viņi visi kopā vienlaikus domā par katastrofām? Būtībā jūs nedzīvojat viens šajā pasaulē. Apjums .jr ļoti daudz cilvēku, kas aktīvi darbojas destruktīvo svārstu labā un izstaro enerģiju šo svārstu spektrā.

Neviens nevar ideāli izolēties no šā starojuma. Starojuma lauks satver jūs, un, pats neapzinādamies, jūs sākat izstarot enerģiju tajās pašās frekvencēs. Šādas uzvedības saknes ietiecas dziļi senatnē, kad bara instinkts palīdzēja izvairīties no briesmām. Tieši tāpēc inducētās pārejas enerģētiskais lauks lavīnveidīgi aug un ierauj sevī kā piltuvē.

Cilvēka uzdevums ir atrasties pēc iespējas tālāk no piltuves centra. Tas nozīmē neielaist sevī informāciju par katastrofam un nelaimēm, neinteresēties par tām, nepārdzīvot, neapspriest, vispār palaist to gar ausīm. Ievērojiet: nevis izvairīties no informācijas, bet neielaist to sevī. Kā zināms jau no iepriekšējām nodaļām, izvairīties no tikšanās ar svārstiem ir tas pats kas meklēt tikšanos ar tiem. Ja jūs kaut kam pretojaties, nevēlaties to vai paužat nepatiku, tādējādi jūs aktīvi izstarojat enerģiju tā frekvencē, no kā cenšaties izvairīties. Neielaist sevī nozīmē ignorēt negatīvo informāciju, nereaģēt uz to, bet pārslēgt uzmanību uz nekaitīgām televīzijas programmām un grāmatām.

Ja nereaģēt neizdodas, tad atliek tikai paļauties uz Sargeņģeli. Tā, piemēram, ja jūs baidāties lidot ar lidmašīnu, tad nelidojiet. Ja ir bailes, tas nozīmē, ka jūsu starojuma spektrā ir frekvence, kas rezonē ar dzīves līniju, uz kuras iezīmēta katastrofa gaisā. Tas nepavisam nenozīmē, ka jūs noteikti nokļūsit uz šīs līnijas, tomēr tāda iespēja ir. Ja jūs gluži vienkārši nedomājat par briesmām lidmašīnā, tad nav arī jābaidās. Un otrādi: ja jūtat neparastu satraukumu pirms lidojuma, prātīgāk būs ar šo reisu nelidot. Ja nelidot vispār nav iespējams, jāiemācās saklausīt rīta zvaigžņu šalkas. Jūs vēl uzzināsit, kas tas ir un kā to darīt.

karš

Karš būtībā izceļas apmēram tāpat kā elementārs kautiņš. Sākumā viena puse izsaka savas domas otrai pusei. Tai ir pilnīgi pretēji uzskati, tāpēc teiktais darbojas kā destruktīvā svārsta grūdiens. Otra puse uz pirmo grūdienu atbild ar nedaudz lielāku sparu. Pirmā puse savukārt atbild ar vēl lielāku agresiju. Un tā saspīlējums aug, kamēr viss nonāk līdz roku palaišanai.

Tā ir vienkārša un uzskatāma divu svārstu cīņas aina, kurā, atsitoties viens pret otru, tie iešūpojas aizvien spēcīgāk. Kara vai revolūcijas nobriešanas posmā darbojas daudzi spēki, tomēr būtība ir tāda pati. Sākumā cilvēkiem teic, ka viņi dzīvo slikti. Tam visi ļoti drīz piekrīt - svārsta pirmā piespēle ir pieņemta. Pēc tam sākas paskaidrojumi, ka dzīvot labāk mūsu cilvēkiem traucē citi cilvēki. Tas izraisa sašutumu - svārsts iešūpojas. Tad seko vienas vai otras puses provokācija, kas izraisa sašutuma vētru, - svārsts ir pieņēmies spēkā, un karu vai revolūciju var sākt. Katrs svārsta sitiens izsauc atbildi, kas vēl vairāk pastiprina svārstības. Notiek lavīnveidīga pāreja uz dzīves līnijām, kurās sasprindzinājums pieaug.

Situāciju var mainīt tikai pašā sākumā, pēc tam tā vairs nav pārvaldāma. Ja pašā sākumā, brīdī, kad spirāle sāk griezties, uz pirmo svārsta izlēcienu atbildētu miermīlīgi vai gluži vienkārši paietu malā, svārsts tiktu degradēts vai apslāpēts, tātad pāreja uz jauniem apgriezieniem, proti, uz citu līniju nenotiktu. Ja turpretī pieņem svārsta grūdienus, tad dalībnieka starojuma frekvence atbildīs jauna spirāles apgrieziena līnijas parametriem.

Diemžēl, ja atsevišķs notikumu dalībnieks nereaģē uz svārstu, tas vēl negarantē, ka viņš netiks iesaistīts karā vai revolūcijā. Ja esi nokļuvis varenā virpulī, tad vari censties, cik gribi, izkļūt no tā ir gandrīz neiespējami. Tomēr, nepieņemot svārsta spēli, dalībnieks vismaz gūst papildu izredzes palikt dzīvam un ciest vismazākos zaudējumus. Te tikai labi jāsaprot, ko nozīmē nepieņemt karu vai revolūciju. Jūs varat to neieredzēt vai aktīvi cīnīties. Taču svārstam ir pilnīgi vienalga, vai esat pret vai par. Tam der enerģija ar jebkuru zīmi. Ja tiek izstarota enerģija kara frekvencē, notiek pāreja uz šo līniju. Jūs pieņemat karu, piedalāties tajā - esat kaujas laukā. Ja cīnāties pret karu, - tas jūs tik un tā aprij.

Nepieņemt svārstu nozīmē to ignorēt. Protams, ne vienmēr tas izdodas - tieši tur arī slēpjas inducētās pārejas briesmas. Jācenšas vismaz nepieņemt ne kara piekritēju, ne pretinieku pozīciju. Visos laikos ir bijušas neitrālas valstis, kas, palikdamas malā, vēroja, kā veselas tautas iznīcina cita citu. Pievērsiet uzmanību demonstrācijām un mītiņiem, kuros cilvēki nikni protestē pret karadarbību. Svārstam, kurš cenšas izraisīt karu ar savu pretinieku, viņi ir tikpat uzticami un kāroti piekritēji kā kaujas dalībnieki. Aktīvs protests ir visdabiskākā līdzdalība karā, kaut gan naivie cīnītāji ir pārliecināti par pretējo. Miermīlīgi priekšlikumi un svārsta patiesās sejas un motīvu atmaskošana ir darbības, kas apslāpē karu. Vai atceraties alegoriju par savvaļas bišu ligzdu? Svārsts paziņo saviem piekritējiem, ka bites ir bīstamas, tāpēc tās jāiznīcina. Bet ko svārstam patiesībā vajag? Varbūt bišu medu?

bezdarbs

Kā jau minējām, piedalīties destruktīvā svārsta spēlē var dažādi, gan to atbalstot, gan noraidot. Otrais veids ir gandrīz vēl bīstamāks, tāpēc ka vēlēšanās izbēgt no saskarsmes ar svārstu rada pārmēra potenciālu, kas ievelk pārejas piltuvē. Zaudēt darbu tagad baidās visi vai gandrīz visi. Inducētā pāreja uz ielu ir ļoti ļauna. Viss sākas ar mazumiņu un pavisam nevainīgi. Tas var būt vājš pirmais signāls: jūs saklausījāt pa ausu galam, ka situācija jūsu uzņēmumā vairs nav tik laba kā agrāk. Vai kāds no jūsu paziņām ir zaudējis darbu, vai klīst valodas, ka kaut kur paredzēta štatu samazināšana, vai kaut kas tamlīdzīgs.

Zemapziņas līmenī, jums pašam nemanot, ir iedegusies sarkanā spuldzīte. Pēc tam seko cits signāls, piemēram, strauji aug inflācija. Tas jau dara jūs uzmanīgu, starp citu, arī pārējos. Sākas runas, bet bezdarba svārsts saņem papildu enerģiju. Jau parādās ziņas par cenu svārstībām biržā, aug vispārējs sasprindzinājums. Bažas drīz vien nomaina satraukums, kas pēc tam pāraug bailēs. Jūs jau pilnā sparā ģenerējat enerģiju frekvencē, kas atbilst dzīves līnijai, kurā jūs sevi redzat bez darba.

Ja jūs ir pārņēmušas bailes būt atlaisto vidū, varat uzskatīt, ka tas ir redzams tikpat skaidri, kā kad jūs būtu pakāris sev uz krūtīm plāksnīti ar uzrakstu: "Mani var atlaist." Ja domājat, ka varat šīs bailes noslēpt, tad stipri kļūdāties. Acumirklīgi žesti, balss intonācijas nianses dažkārt pasaka vairāk nekā vārdi. Zaudējis pārliecību par sevi, jūs vairs neesat agrākais ražīgais strādnieks. Tas, ko iepriekš izdevās viegli paveikt, tagad nevedas. Sarunās ar darbabiedriem rodas sasprindzinājums, ari viņi ir tādā pašā situācijā. Nervozitāti ienesat arī ģimenē, taču tur jūs nevis atbalsta, bet vēl izsaka pārmetumus. Viss, sākas stress, un jūs vairs neesat strādnieks — uz krūtīm karājas plāksnīte ar uzrakstu: "Esmu gatavs atlaišanai."

Bailes, ka jūs var atlaist, slēpjas vainas apziņā, kas gruzd vai deg ar spožu liesmu zemapziņā. Ko atbrīvo vispirms? Pašus sliktākos. Ja esat atļāvies uzskatīt sevi par sliktāku nekā citi, tātad pats sevi esat ierakstījis melnajā sarakstā. Atsakieties no vainas apziņas. Atļaujieties greznību būt jūs pats. Ja tomēr neizdodas, sāciet meklēt citu darbu. Pārdzīvojumu radīto pārmēra potenciālu izklīdina darbošanās. Daži cilvēki sāk meklēt darbu, tiklīdz ir iekārtojušies. To viņi dara ne jau tāpēc, ka gribētu tūlīt mainīt darbu. Nodrošinājums sagādā pārliecību: katram gadījumam ir rezerves variants. Ja esat drošs par savu nākotni, līdzsvara spēku darbība jūs neskars.

epidēmija

Jūs droši vien domājat, ka te nu gan nevar būt ne runas par kaut kādām dzīves līnijām, cilvēks saslimst, tāpēc ka viņu gluži vienkārši ir inficējuši. Un jums būs taisnība, tomēr tikai tajā ziņā, ka cilvēks ļāvis sevi inficēt. Es nepavisam negribu teikt, ka slimajam vajadzēja staigāt ar marles masku uz sejas, - tas viņu tik un tā neglābtu. Jūs neticat? Nu ko, tīri abstrakti es to nevarēšu pierādīt, tāpat kā, starp citu, visu, kas rakstīts šajā grāmatā. Bet jūs taču arī gripas epidēmijas laikā nestaigāsit ar marles masku, lai pārbaudītu? Tāpēc es gluži vienkārši sacīšu to, ko zinu, bet ticēt vai neticēt - tā ir jūsu darīšana.

Tātad atveram slimības vēsturi. Slimības cēlonis — jūsu brīvprātīga piekrišana piedalīties spēlē ar nosaukumu "Epidēmija". Viss sākas ar valodām, ka, teiksim, gripas epidēmija jau kaut kur trakojot. Visiem normāliem cilvēkiem ir zināms, ka gripa izplatās pa gaisu pilienu veidā, tātad jūs, tāpat kā jebkurš normāls cilvēks, pilnīgi pieļaujat domu, ka tā ar katru var notikt. Domās tūlīt sāk tīties kinolente: jums ir paaugstināta temperatūra, jūs šķaudāt un klepojat. Viss, ar šo mirkli jūs esat iesaistījies spēlē, tāpēc ka izstarojat domu enerģiju destruktīvā svārsta frekvencē.

Zemapziņā jūs jau meklējat apstiprinājumu tam, ka epidēmija uzbrūk, un uzmanība sāk izvēlēties faktus. Visapkārt gadās cilvēki, kas šķauda. Viņi jau tāpat vienmēr ir, bet jūs agrāk viņiem gluži vienkārši nepievērsāt uzmanību. Darbā un mājās laiku pa laikam kāds sāk par to runāt. Jūsu pieņēmums, ka gripa uzbrūk, gūst jaunus apstiprinājumus. Pat tad, ja jūs speciāli nemeklējat apstiprinājumu un šis temats jūs pārāk nesaista. Tas notiek it kā pats no sevis.

Ja kopš paša spēles sākuma noskaņojāties uz destruktīvā svārsta frekvenci, jūs tiksit tam piesaistīts aizvien ciešāk, turklāt neatkarīgi no apziņas līdzdalības. Bet, ja jums nav iebildumu paslimot vai jūtaties slimībai nolemts, tad jūs jau esat sevišķi aktīvs svārsta piekritējs. Vai arī pilnīgi pretēji - nolēmāt neslimot un iestāstāt sev, ka esat pilnīgi vesels un nesaslimsit. Nekā nebija. Jūs domājat par slimību, tātad izstarojat slimības frekvencē. Vai domas virzītas par vai pret, tam nav nekādas nozīmes. Citiem vārdiem sakot, ja jūs cenšaties sevi pārliecināt, ka nesaslimsit, tad jau pašā sākumā pieļaujat tādu iespēju, un nekādas atrunas nepalīdzēs.

Skaļi pateikti vārdi - tas ir tikai gaisa satricinājums, klusībā pateikti vārdi - tas vispār nav nekas, bet ticība - tā ir varena enerģija, kaut arī nedzirdama. Jūs neizglābsities pat tad, ja skriesit iepotēties pret gripu. Tik un tā noslimosit tādā vai citādā veidā. Pirmais slimības simptoms tūlīt liks izvēlēties: slimosit galu galā vai ne? Jūs pretojaties vāji un samierināties ar slimību. Tas izdara pēdējos labojumus jūsu starojumā, un jūs pārejat uz dzīves līniju, kur slimība noris saskaņā ar pilnu programmu.

Inducētā pāreja sākās brīdī, kad pieņēmāt svārstu. Ja jums šī epidēmija patiešām ir vienaldzīga, pāriešana nenotiks. Ja esat atvaļinājumā, ne ar vienu nesatieka- ties, ziņas neklausāties un par epidēmiju neko nezināt, svārsts jūs neaiztiks. Tas gluži vienkārši degradēsies, iekritīs kā tukšumā.

Vai esat padomājis, kāpēc ārsti neinficējas no slimniekiem? Daudzi pat droši strādā bez sejas maskas. Uti tas nav tāpēc, ka viņi lieto pretpotes. Pret visām slimībām nesapotēsies. Tas tāpēc, ka ārsti arī aktīvi piedalās slimības svārsta spēlē, tikai viņiem ir pavisam cita loma. Ja gadās, pavērojiet, ka līdzīgi rīkojas arī lidmašīnu stjuartes. Šīs labās fejas neatlaidīgi iesaka visiem aizsprādzēt drošības jostas, bet pašas staigā, it kā gadījumā, ja kas notiktu, viņas varētu lidināties gaisā kā kolibri.

"Bet kā tad ir ar zīdainīšiem, kas inficēti ar HIV vīrusu?" jautās skrupulozais Lasītājs. 'Vai tad arī viņi izstaro pārejas enerģiju?" Pirmkārt, mēs šeit aplūkojam epidēmiju kā tendenci. Otrkārt, es taču necenšos pierādīt, ka, tā sacīt, nenotiek nekāda inficēšanās, bet ir tikai domu enerģijas starojums slimības frekvencē. Transērfings nav dogma un nav patiesības augstākā instance. Nevienu ideju nevajag absolutizēt. Var tikai pieņemt zināšanai likumsakarības. Bet patiesība - tā vienmēr ir "kaut kur blakus", taču tieši kur - tas nav zināms.

panika

Tā ir pati intensīvākā un straujākā inducētā pāreja. Panika visspilgtāk akcentē visas pārejas īpatnības. Pirmkārt, spirāle savijas ļoti cieši, tāpēc ka signāls par reālām briesmām vienmēr skan visai pārliecinoši un cilvēks tūlīt pat iesaistās destruktīvā svārsta spēlē. Tā paša iemesla dēļ svārsta vibrācijas aug ļoti strauji, faktiski lavīnveidīgi.

Otrkārt, cilvēks gandrīz pilnībā zaudē kontroli pār sevi, proti, pārvēršas par jutīgu uztvērēju un vienlaikus par aktīvu svārsta vibrāciju retranslatoru. Un, visbeidzot, pats svārsts ideāli materializējas pūļa veidā. Diemžēl visu šo faktoru dēļ svārsta degradēšana vai apslāpēšana kļūst ļoti sarežģīta. Cilvēkam tādā brīdī pat prātā neienāk domāt, kā ar to cīnīties.

Tomēr, savaldoties un neļaujoties panikai, diezgan droši iespējams glābt savu un tuvinieku dzīvību. Piemēram, uz grimstoša kuģa vienmēr izveidojas drūzma pie dažām glābšanas laivām, bet blakus nostiprinātās laivas tajā pašā laikā ir tukšas. Vajadzīgs taču tikai viens mirklis, lai paskatītos, kas notiek visapkārt. Bet tieši tā jau ir inducētās pārejas nodevīgā īpašība, ka tā darbojas kā piltuve, kas iesūc sevī visu, ko vien spēj kaut aiz stūrīša aizķert.

nabadzība

Ja spriežam prātīgi, kā gan var kļūt bagāts vienkāršs cilvēks, kas piedzimis graustu rajonā? Kriminālo ceļu neaplūkosim, skaistos mītus par miljonāriem arī ne. Un pārspriedumi, kas balstīti uz veselo saprātu, neko nedos. Kāds tad jums labums no parastās loģikas? Transērfings neiekļaujas veselā saprāta ietvaros, toties ļauj izdarīt šķietami neiespējamo.

Rīkojoties loģiski, cilvēki saņem atbilstošus rezultātus. Ja cilvēks piedzimis nabadzībā, ap viņu valda trūkums. Viņš pie tā pierod un izstaro enerģiju savas nabadzīgās dzīves līnijas frekvencē. Pārkārtoties uz pārticības līniju ir ļoti grūti, ja izjūt tikai naidu pret savu nabadzību, skaudību pret bagātajiem un vēlēšanos pašam kļūt pārtikušam. Es pat teiktu, ka cilvēks, kuram ir tikai šīs trīs sajūtas, uz savas bagātības līniju faktiski nespēj pāriet. Noskaidrosim, kāpēc.

Šķiet, viens no pirmajiem atklajumiem visiem ber- niem, uzsākot dzīvi, ir fakts: ja tu kaut ko negribi, tas vēl nenozīmē, ka būsi no tā brīvs. Bieži vien no sirds gluži vienkārši izlaužas izmisuma sauciens: "Es taču to tik ļoti negribu! Es to gluži vienkārši neieredzu! Kāpēc gan tas neliek man mieru? Kāpēc ar mani vienmēr tā notiek?"

Līdzīgu jautājumu sašutuma uzplūdos sev uzdod ne tikai bērni, bet arī pieaugušie. Patiešām, ir grūti samierināties ar to, ka tas, ko ļoti nevēlies, vienalga notiek, bet, ja ko neieredzi, tas neatvairāmi seko tev līdzi. Var neieredzēt savu nabadzību, savu darbu, savus fiziskos trūkumus, kaimiņus, klaidoņus uz ielas, alkoholiķus, narkomānus, suņus, zagļus, bandītus, nekaunīgos jauniešus, valdību… Jo stiprāk jūs to neieredzat, jo biežāk tas gadās ceļā. Un jūs jau zināt, kāpēc tā notiek. Tas kaitina, par to jādomā, tātad jūs izstarojat tās dzīves līnijas frekvencē, kurā nepatikas objekta ir pārpārēm. Nav svarīgi, kāda ir izstarojuma polaritāte: "patīk" vai "nepatīk". Otrā ir pat ietekmīgāka, jo emocijas ir stiprākas. No otras puses, tas, kas jums nepatīk, ir jūsu destruktīvais svārsts, ko ar saviem pārdzīvojumiem iešūpojat vēl vairāk. Un visbeidzot, ja jūs aktīvi neieredzat, tātad radāt pārmēra potenciālu. Līdzsvara spēki darbosies pret jums, tāpēc ka tiem ir daudz vienkāršāk novākt no ceļa vienu pretinieku, nevis mainīt pasauli, kura kādu neapmierina. Iedomājieties, cik daudz kaitīgu faktoru ir negatīvā attieksmē pret dzīvi!

Atgriezīsimies pie cilvēka, kurš piedzimis trūkumā. Viņš sapņo kļūt bagāts. Taču vēlēšanās vien, kā zināms, vēl neko nemaina. Var zvilnēt uz dīvāna un slinki domāt: "Nebūtu slikti pamieloties ar zemenēm. Bet kur tās lai ņem, tas nav iespējams, tagad ir ziema." Apmēram tāpat nabadzīgs cilvēks sapņo kļūt bagāts.

Ja cilvēks nav gatavs darboties, lai dabūtu vēlamo, viņš to arī neiegūs. Bet nedarbojas viņš aiz pārliecības, ka tik un tā nekas neiznāks. Tā veidojas noslēgts loks. Vēlmei nav nekāda spēka. Tā nevar pat pirkstiņu pakustināt. To dara apņemšanās, proti, apņēmība rīkoties. Apņemšanās iekļauj sevī arī gatavību saņemt. Cilvēks var teikt: "Nu, to es sasniegšu! Tas ir tik vienkārši, es taču gribu būt bagāts!"

Nē. Starp "gribēt" un "gatavību kļūt" ari ir dziļš bezdibenis. Piemēram, nabadzīgs cilvēks, nonācis bagātīgi iekārtotā telpā vai dārgā veikalā, jūtas gaužām neērti pat tad, ja visiem spēkiem cenšas sevi un citus pārliecināt par pretējo. Dvēseles dziļumos viņš uzskata, ka nejūtas tā visa cienīgs. Bagātība neietilpst nabaga komforta zonā, un ne jau tāpēc, ka būt bagātam nav komfortabli, bet tāpēc, ka viņš ir tālu no tā visa. Jaunais krēsls ir ērtāks, toties vecais - ierastāks.

Nabagie pazīst tikai bagātības ārējo izpausmi: grezni nami, lepnas automašīnas, dārgas rotas, klubi… Ja nabadzīgu cilvēku iemitinās tādos apstākļos, viņš izjutīs diskomfortu. Bet iedodiet viņam čemodānu ar naudu - un viņš sastrādās visādas muļķības un galu galā visu zaudēs. Viņa translētās enerģijas frekvence ir asā disonansē ar tādu dzīvi. Kamēr nabagais neielaidīs bagātības atribūtus sava komforta zonā, kamēr neiemācīsies justies kā bagātību saimnieks, viņš turpinās būt nabags, pat ja atradīs noslēptu mantu.

Vēl viens šķērslis ceļā uz bagātību ir skaudība. Kā zināms, apskaust nozīmē īgņoties par cita veiksmi. Sajā ziņā nekā konstruktīva tādās jūtās nav. Toties skaudībā ir kāds ļoti spēcīgs destruktīvs elements. Cilvēka psiholoģija tā iekārtota: ja viņam kremt tas, ko pats vēlētos iegūt, tad viņš visvisādi cenšas to padarīt mazvērtīgāku. Tāda ir "melnās skaudības" loģika: "Man kremt tas, kas viņam pieder. Man tā nav un diezin vai būs. Bet ar ko es esmu sliktāks par viņu? Tātad viņam piederošā lieta ir slikta, un man pēc tās nav nekādas vajadzības."

Tā vēlēšanās kaut ko iegūt pāriet psiholoģiskā aizsardzībā, bet pēc tam pāraug par atteikšanos. Atteikšanās notiek smalkajā līmenī, tāpēc ka zemapziņa visu saprot burtiski. Apziņa attiecīgo priekšmetu padara mazvērtīgu tikai izskata pēc, sevis nomierināšanai, bet zemapziņa visu uztver nopietni. Un šeit tā veic lāča pakalpojumu, darīdama visu, lai nesaņemtu mazvērtīgo un noraidīto.

Jūs tagad redzat, cik sīksti spēki cilvēku tur uz nabadzīgas dzīves līnijas. Vēl dramatiskāk notikumi risinās, kad notiek inducētā pāreja no pārtikušas dzīves līnijas uz nabadzīgas dzīves līniju. Gadās, ka labi nodrošināts cilvēks zaudē visu un attopas uz ielas. Inducētā pāreja uz nabadzību ir sevišķi viltīga tāpēc, ka sākumā tās spirāle griežas lēnām, nejūtami, bet pēc tam aizvien straujāk, tā ka to vairs nevar apturēt.

Spirāle sākas ar īslaicīgām finansiālajām grūtībām. Ievērojiet - īslaicīgas finansiālās grūtības var būt vienmēr un visiem. Tā ir tāda pati parasta neizbēga- mība kā, piemēram, lietus dienā, kad esat sagatavojies doties piknikā. Ja tāpēc nesāksit dusmoties, nekritīsit depresijā, neuztrauksities un neapvainosities uz dzīvi, destruktīvā svārsta vibrācijas, nesaņēmušas papildu enerģiju, noslāps. Inducētā pāreja sākas tad, kad esat pieķēries spirāles galiņam. Lai spirāle sāktu griezties, vajadzīga jūsu atsaukšanās destruktīvajam svārstam.

Pirmā reakcija ir neapmierinātība. Svārstam tas pagaidām ir pārāk vājš atbalsts, un, ja ar to jūsu emocijas beigsies, svārsts apslāps. Nākamā reakcija ir sašutums, tā jau ir spēcīgāka, un svārsts atgūst enerģiju, tas sūta informāciju, ka jūsu finansiālajās grūtībās kāds ir vainīgs. Uz šo otro grūdienu jūs atbildat ar negatīvām atsauksmēm vai darbībām, kas vērstas pret vainīgo. Šajā brīdī destruktīvais svārsts jau ir pilnīgi atdzīvojies un sākas jauns spirāles vijums: kārtējo algu jūs saņemat vēl mazāku vai arī cenas ir cēlušās, vai jums prasa atdot parādu.

Pievērsiet uzmanību, lūk, kam: šajā posmā jūs vēl neapzināties, ka ir sācies kāds process. Var gluži vienkārši likties, ka atgadījušās sarūgtinošas nepatikšanas. Īstenībā tas ir mērķtiecīgs process, kuru inducējat jūs pats, atbildot svārstam. Jūsu enerģētiskā starojuma frekvence aizvien vairāk pārkārtojas no līnijām, kur guvāt sekmes, uz līnijām, kur paliekat tukšā un ļaujaties sašutumam. Tāpēc arī jūs nonākat uz līnijām, kas atbilst jaunajiem parametriem.

Un jūsu stāvoklis kļūst aizvien ļaunāks. No visām pusēm jūs saņemat sliktas ziņas: cenas ceļas, jūsu uzņēmumam vairs neiet, kā vajag. Jūs sākat šīs negatīvās ziņas aktīvi apspriest ar paziņām un tuviniekiem. Apspriešana gandrīz vienmēr ir destruktīva, proti, sarunās skan sūdzības, neapmierinātība un agresija pret iespējamiem vainīgajiem. Sevišķi spilgti tas izpaužas uzņēmumos, kur situācija ir ļoti slikta. Tur diena sākas ar postulātu "naudas nav", gluži kā ar rīta lūgšanu.

Šajā posmā spirāle jau ir pilnīgi jūs satvērusi, jūsu starojums noskaņots uz destruktīvā svārsta frekvenci. Tā kā situācija kļūst aizvien sliktāka, jūs pārņem bažas. Lai gan bažu enerģija nav sevišķi liela, to ļoti labi izmanto svārsts, kas kļūst aizvien nekaunīgāks. Tādā stāvoklī jūs neizbēgami veidosit ap sevi pārmēra potenciālus: neapmierinātību, agresiju, depresiju, apātiju, aizvainojumu un tā tālāk. Tagad, kad destruktīvajam svārstam piebiedrojušies arī līdzsvara spēki, situācija vairs nav pārvaldāma un sāk attīstīties lavīnveidīgi. Jūs pārņem bailes, tāpēc sākat dzīvot uz velna paraušanu.

Jūs kāds it kā būtu saņēmis aiz rokas un sagriezis uz riņķi, pēc tam piepeši palaidis vaļā. Jūs aizlidojāt sāņus, pakritāt un palikāt guļam šokā. Briesmīga aina. Bet viss taču sākās ar nelielām finansiālajām grūtībām. Svārstam nav vajadzīga jūsu nauda, to interesē negatīvā enerģija, ko izstarojat, kad nauda aizplūst nojums. Kad spirāle galu galā attinas, nelaimīgais labākajā gadījumā ir zaudējis ļoti daudz, bet sliktākajā - visu. Destruktīvo svārstu viņš vairs neinteresē - no viņa vairs nav nekā ko paņemt. Turpmāk notikumi var risināties dažādi: nelaimīgais vai nu paliks guļam uz neveiksmīgās dzīves līnijas, vai arī sāks ar lielām grūtībām ķepuroties ārā no nelaimes. Tāda inducētā pāreja var notikt gan ar atsevišķu cilvēku, gan ar lielu ļaužu grupu. Pēdējā gadījumā, kā jūs labi saprotat, tā vairs nav vienkārša spirāle, tas ir īsts virpulis, no kura izkļūt ļoti sarežģīti.

Vienīgais līdzeklis, kā izvairīties no inducētās pārejas, ir neķerties pie spirāles galiņa, neiesaistīties destruktīvā svārsta spēlē. Nepietiek gluži vienkārši zināt, kā darbojas šis mehānisms. Vienmēr jāatceras, ka šis mehānisms eksistē. Jūsu Uzraugs nedrīkst snaust. Apturiet sevi ikreiz, kad ieraduma pēc kā sapnī iesaistāties svārsta spēlē, proti, izrādāt neapmierinātību, sašutumu, paužat satraukumu, piedalāties destruktīvā spriedelēšanā un tā tālāk. Atcerieties: viss, kas izraisa negatīvu reakciju, ir destruktīvo svārstu provokatīvās darbības sekas. Sapnī notiek tieši tāpat: kamēr neapjaušat, ka tas ir sapnis, jūs esat marionete svešā spēlē un murgi var jūs vajāt. Tiklīdz esat atguvies, nokratījis murgus, aptvēris, kas tā par spēli, - viss, jūs esat situācijas noteicējs un nekļūsit par apstākļu upuri, kamēr visi ap jums ir zombiji.

kopsavilkums

Ikviens cilvēks veido atsevišķu pasaules slāni, kurā viņš dzīvo.

Cilvēku pasaule kopumā sastāv no atsevišķiem slāņiem, kas klājas cits pār citu.

Izstarojot negatīvo enerģiju, cilvēks pats pasliktina savas pasaules slāni.

Agresija kļūdaini tiek uzskatīta par spēku, bet neapmierinātība - par normālu reakciju.

Atsaukšanās uz negatīvu notikumu inducē pāreju uz negatīvajām dzīves līnijām.

Inducētā pāreja iekļauj negatīvo notikumu atsevišķa cilvēka slānī.

Neielaidiet savas pasaules slānī nekādu negatīvu informāciju.

Neielaist - tas nozīmē nevis izvairīties, bet apzināti ignorēt, neinteresēties.

VI nodaļa variantu straume

Kā rodas priekšnojautas, intuīcija, pareģojumi, atklājumi, kā arī mākslas šedevri? Vai tiešām izgudro un rada cilvēka prāts ? Variantu straume - tā ir krāšņa dāvana prātam, taču cilvēks to pat nenojauš. Kas ir "zīmes", un kāpēc tās darbojas?

informācijās lauks

Variantu telpa ir informācijas lauks jeb enerģētiska matrica - tas ir šablons, kam un kā jānotiek. Kad enerģija, kas noskaņota uz noteiktu matricas sektoru, to "izgaismo", šablons realizējas materiālas formas veidā. Rodas jautājums: vai var šo informāciju izmantot, kamēr tā vēl nav realizējusies?

Var teikt, ka mēs visi to darām katru dienu. Apziņa nespēj nolasīt variantu telpas informāciju. Turpretī zemapziņa nepastarpināti sazinās ar informācijas lauku. Tieši no turienes tiek saņemtas priekšnojautas, intuīcija, pareģojumi, atklājumi, kā arī mākslas šedevri.

Informācija apziņā nonāk vai nu no ārējās pasaules kā ārējo datu interpretācija, vai no zemapziņas intuitīvajā līmenī. Informācijas laukā ierakstītie dati, vispārīgi runājot, ir patiesība tīrā veidā. Citiem vārdiem sakot, objektīva informācija, kas brīva no interpretācijām. Kad patiesība iziet caur prāta filtru, tā kļūst par interpretāciju, proti, par zināšanām. Visas dzīvās būtnes patiesību uztver savā interpretācijā. Vista pasauli redz un saprot pavisam citādi nekā cilvēks. Pat dažādi cilvēki vienu un to pašu lietu vai parādību var uztvert un saprast atšķirīgi. Tāpēc zināšanas ir vairāk vai mazāk izkropļota patiesības forma.

Informācijas laukā dati atrodas sarežģītas enerģētiskās struktūras veidā. Tur ierakstīts viss, kas liek matērijai virzīties saskaņā ar noteiktiem likumiem. Vispirms datus no informācijas lauka saņem zemapziņa (dvēsele), pēc tam apziņa (prāts) tos translē vārdiska vai simboliska apraksta veidā. Tā dzimst atklājumi vai tiek radīts jaunais-mūzika, mākslas priekšmeti, proti, viss, ko cilvēks nevarēja ieraudzīt vai uzzināt tieši. Tāpat rodas intuitīvās zināšanas un priekšnojautas.

Iespējams, ka tas viss jūs šokē un liekas neticami. Tātad iznāk, ka prāts nespēj radīt nekā jauna, bet gluži vienkārši saņem ziņas no informācijas lauka? Tā tas tomēr nav. Prāts var izveidot jaunu objektu vai atrisināt uzdevumu, izmantojot zināmus objektus un loģiskas konstrukcijas. Citiem vārdiem sakot, prāts var salikt jaunu māju no vecajiem klucīšiem. Taču izveidot kaut ko principiāli jaunu, proti, to, ko nevar uzkonstruēt no vecā, tas nespēj.

Principiāli atklājumi zinātnē nav loģisku pārspriedumu rezultāts, tie atnāk kā apskaidrība, kā ziņas no nekurienes. Tas pats attiecas uz ģeniāliem izgudrojumiem. Laba mūzika tiek komponēta ne jau kā nošu kombinācija, tā rodas it kā pati. Mākslas šedevri nav profesionāla tehniskā izpildījuma rezultāts, tos rada iedvesma. Tehniskajā ziņā ideāli radītai gleznai nav obligāti jākļūst par šedevru. Par šedevru darbu padara tas, kas ir ārpus tehniskā izpildījuma ietvariem. Poēzija, kas saviļņo dvēseli, tiek radīta, nevis saprātīgi izraugoties pareizos ritmus, bet gan nāk no tās pašas dvēseles dzīlēm.

Visam radošajam, kura pamatā ir iedvesma un apskaidrība, nav nekā kopēja ar prātu. Prāts tikai pēc tam šos radošā darba rezultātus padara par saviem atribūtiem. Tā, piemēram, prāts var ideāli kopēt senu šedevru. Taču radīt jaunu tas nespēj. Prāts analizē datus, ko zemapziņa ieguvusi no informācijas lauka, un ietērpj tos simboliskā interpretācijā - gleznas, melodijas, dzejas, formulas, shēmas formā un citos veidos.

Pagaidām mēs nezinām, kā zemapziņa piekļūst informācijas laukam. Varam būt tikai liecinieki tam, kā šī piekļūšana izpaužas. Kā piemēru var minēt gaišredzību, proti, spēju uztvert notikumus, kas vai nu risinājušies pagātnē, vai vēl nav notikuši, vai notiek kaut kur ārpus gaišreģa redzesloka. Mēs neizprotam šādu parādību mehānismu un pasludinām tās par para- normālām parādībām. Fundamentālo zinātņu svārsti, nevēlēdamies atzīt savu bezspēcību, tādas parādības neuztver nopietni. Tomēr mūsu nespēja šīs parādības izskaidrot nebūt nenozīmē, ka tās neeksistē un ka tās gluži vienkārši var neņemt vērā.

Ir cilvēki, kuri notikumus informācijas laukā redz tikpat skaidri, it kā tie risinātos viņu acu priekšā materiālās realizācijas pasaulē. Tādi cilvēki spēj precīzi noskaņoties uz realizētajiem sektoriem variantu telpā. Tā, piemēram, lai noskaņotos uz pazuduša cilvēka sektoru, gaišreģim jāredz viņa fotogrāfija vai jāpatausta viņam piederējušās mantas. Tādu gaišreģu palīdzību dažkārt izmanto pat policija.

Ne jau visi redz tik skaidri, tāpēc gadās kļūdas. Ir divi galvenie kļūdu iemesli. Pirmais iemesls saistīts ar to, ka gaišreģis noskaņojas uz sektoru, kurš nav realizēts un arī netiks realizēts. Atsevišķu sektoru dekorācijas un scenāriji atkarībā no to attāluma var atšķirties ļoti stipri vai tikai nedaudz. Otrs iemesls saistīts ar datu interpretāciju. Tā, piemēram, senie pareģi un pravieši, vērojot neparastas nākotnes ainas, tās interpretēja pēc sava prāta atkarībā no zināšanu līmeņa. Tāpēc pareģojumi bieži vien ir neprecīzi.

Varat visam tam ticēt vai neticēt - tā ir jūsu izvēle. Neaizmirstiet, ka Transērfings ir tikai modelis, kas ļauj pasaules likumus izmantot savās interesēs, bet nav šīs pasaules uzbūves apraksts. Transērfings nav arī granīta monuments ar uzrakstu "Tieši šeit tas suns ir aprakts". Patiesība, kā jūs jau zināt, vienmēr ir kaut kur tuvumā. Apgalvojums, ka cilvēks ar savu prātu spēj sintezēt visu jauno, ari ir tikai pieņēmums. Mēs gluži vienkārši sen esam pieraduši pie tāda modeļa, un tas mums ir ērts. Jāpiezīmē, ka šī ierastā dzīves shēma ir tikpat nepierādāma kā Transērfinga modelis. Vai viss notiek tā vai citādi, tas mums principā nav īpaši svarīgi. Galvenais ir fakts, ka dati no variantu telpas kaut kādā veidā nonāk pie mums kā dažādi mājieni, vīzijas, atklāsmes, zīmes, un mūsu uzdevums ir iespējami pareizi saprast to nozīmi.

ziņas no nekurienes

Tikai ļoti nedaudzas unikālas personības spēj precīzi nolasīt ziņas no informācijas lauka. Vairākums cilvēku saņem šo datu atbalsis pēkšņu priekšnojautu un neskaidru zināšanu veidā. Zinātnieki un radoša darba darītāji gūst apskaidrību pēc ilgām pārdomu dienām vai pat gadiem. Jauno atklāt ir ļoti grūti tāpēc, ka domu starojuma frekvence, lai cik ilgi domātu, daudz vieglāk noskaņojas uz jau realizētajiem variantu telpas sektoriem. Principiāli jaunais vienmēr atrodas nerealizētajos sektoros. Taču kā uz tiem noskaņoties? Pagaidām mums nav ļauts to zināt.

Kad jauna risinājuma meklējumi realizētajos sektoros nedod gaidītos rezultātus, zemapziņa it kā nejauši iekļūst nerealizētajā sektorā. Tādi dati nav ietērpti ierasto simbolisko interpretāciju formā, tāpēc apziņa tos uztver kā miglainu un neskaidru informāciju. Ja smadzenēm izdodas uztvert šīs informācijas būtību, nāk apskaidrība un izpratne.

Apziņas un zemapziņas darbības mehānismā vēl ir ļoti daudz neskaidrību un šķietamu pretrunu. Mēs neiztirzāsim visas šīs problēmas, bet aplūkosim tikai atsevišķus aspektus. Lai nemaldītos terminoloģijā un semantikā, visu, kas saistīts ar apziņu, vienkāršības labad apzīmēsim ar vārdu "prāts", bet visu, kas saistīts ar zemapziņu, — ar vārdu "dvēsele".

Ja prāts saprastu visu, ko tam grib pavēstīt dvēsele, cilvēce iegūtu tiešu pieeju informācijas laukam. Grūti iedomāties, kādas virsotnes tādā gadījumā būtu sasniegusi mūsu civilizācija. Taču prāts ne tikai neprot klausīties, bet ari negrib dzirdēt. Cilvēka uzmanība vienmēr aizņemta vai nu ar ārējās pasaules objektiem, vai ar iekšējām pārdomām un pārdzīvojumiem. Iekšējais monologs gandrīz nekad nepārtrūkst, un to kontrolē prāts. Bet prāts neieklausās dvēseles vājajos signālos un autoritāri runā tikai savu. Kad prāts "domā", tas operē ar kategorijām, ar kurām pats apzīmējis realizētajos sektoros esošo redzamo objektu īpašības. Citiem vārdiem sakot, tas domā ar izveidojušos apzīmējumu - simbolu, vārdu, jēdzienu, shēmu, likumu un tā tālāk - palīdzību. Ikvienu informāciju prāts cenšas salikt atbilstošu apzīmējumu plauktiņos.

Apzīmējumi ir doti visam, kas eksistē apkārtējā pasaulē: debesis ir zilas, ūdens - slapjš, putni lido, tīģeri ir bīstami, ziemā ir auksts un tā tālāk. Ja informācijai, kas saņemta no nerealizētā sektora, vēl nav saprātīgu apzīmējumu, prāts to uztver kā kādas nesaprotamas zināšanas. Ja izdodas radīt šīm zināšanām jaunus apzīmējumus vai izskaidrot tās veco apzīmējumu ietvaros, dzimst atklājums.

Principiāli jaunām zināšanām vienmēr ir loti grūti izraudzīties apzīmējumu. Iedomājieties cilvēku, kurš pirmo reizi dzird mūziku. Mūzika - tā arī ir informācija skaņu formā. Prāts zina, ka saņem šo informāciju, bet nesaprot to. Prātam pagaidām nav attiecīga apzīmējuma. Sapratne rodas pēc tam, kad cilvēks dzird mūziku vairākkārt un viņam demonstrē visus objektus un apzīmējumus: mūziķus, instrumentus, notis, dziesmas. Taču tad, kad prāts mūziku dzirdēja pirmo reizi, tās prātam bija gluži reālas zināšanas un tai pašā laikā neizprotams noslēpums.

Pamēģiniet izskaidrot mazam bērnam šādu atziņu: "Piens ir balts." Bērns vēl tikai sāk izmantot abstraktas kategorijas, tāpēc viņš uzdos neskaitāmus jautājumus. Kas ir piens, to viņš saprot. Bet ko nozīmē balts? Tā ir krāsa. Kas tas ir - krāsa? Tā ir tāda priekšmeta īpašība. Bet ko nozīmē - īpašība? Un kas ir priekšmets? Un tā līdz bezgalībai. Vieglāk ir nevis paskaidrot, bet parādīt dažādas krāsas priekšmetus. Tad bērna prāts šo priekšmetu atšķirību apzīmēs kā abstraktu krāsas kategoriju. Tā bērns raksturo un piešķir apzīmējumus visam, kas ir ap viņu, un pēc tam domā, izmantojot šos apzīmējumus. Dvēsele atšķirībā no prāta apzīmējumus neizmanto. Kā gan tā varētu prātam izskaidrot, ka "piens ir balts"?

Kopš tā laika, kad prāts sāka domāt abstraktās kategorijās, saikne starp to un dvēseli pakāpeniski atrofējās. Dvēsele neizmanto šīs kategorijas. Tā nedomā un nerunā, bet sajūt vai zina. Dvēsele nevar savas zināšanas izteikt vārdos un simbolos. Tāpēc prāts nevar sarunāties ar dvēseli. Pieņemsim, ka dvēsele ir noska- ņojusies uz nerealizētu sektoru un uzzinājusi to, kā materiālajā pasaulē vēl nav. Kā gan tā šo informāciju var paziņot prātam?

Turklāt prāts mūžīgi aizņemts ar pļāpāšanu. Tas uzskata, ka visu var saprātīgi izskaidrot, un pastāvīgi kontrolē visu informāciju. No dvēseles nāk tikai neskaidri signāli, kurus prāts ne vienmēr spēj definēt ar savu kategoriju palīdzību. Dvēseles neskaidrās sajūtas un zināšanas slīkst skaļo domu jūrā. Kad prāta kontrole kļūst vājāka, līdz apziņai izlaužas intuitīvās sajūtas un zināšanas.

Tas izpaužas kā neskaidra priekšnojauta, ko sauc arī par iekšējo balsi. Prāts bija novērsies, un šajā mirklī jūs pārņēma sajūtas jeb dvēseles zināšanas. Tās arī ir rīta zvaigžņu šalkas - balss bez vārdiem, atziņas bez domām, skaņa bez skaļuma. Jūs kaut ko saprotat, taču neskaidri. Nedomājat, bet jūtat intuitīvi. Ikviens kaut reiz ir piedzīvojis, ko nozīmē intuīcija. Tā, piemēram, jūs jūtat, ka kādam nupat ir jāatnāk vai kaut kam jānotiek, vai kaut ko gluži vienkārši zināt bez izskaidrojumiem.

Prāts vienmēr ir aizņemts ar domu ģenerēšanu. Dvēseles balsi burtiski apslāpē šis "domu mikseris", tāpēc intuitīvās zināšanas ir grūti pieejamas. Ja apstādina domu skrējienu un gluži vienkārši vēro tukšumu, tad var dzirdēt rīta zvaigžņu šalkas - iekšējo balsi bez vārdiem. Dvēsele var atbildēt uz daudziem jautājumiem, ja vien ieklausītos tās balsī.

Ir ļoti grūti iemācīt dvēselei mērķtiecīgi noskaņoties uz nerealizētajiem sektoriem, bet prātu piespiest klausīties to, ko vēlas pavēstīt dvēsele. Sāksim ar pašu mazumiņu. Dvēselei ir divas pietiekami skaidras sajūtas: dvēseles komforts un diskomforts. Prātam attiecībā uz šīm sajātām ir apzīmējumi: "jūtos labi" un "jūtos slikti", "esmu pārliecināts" un "es baidos", "man patīk" un "man nepatīk".

Dzīvē ik uz soļa nākas izlemt - darīt to vai citu. Materiālā realizācija pārvietojas variantu telpā, un veidojas tas, ko saucam par savu dzīvi. Atkarībā no mūsu domām un rīcības realizējas tie vai citi sektori. Dvēsele spēj piekļūt informācijas laukam. Kaut kādā veidā dvēsele redz to, kas atrodas nākotnē, vēl nerealizētajos, bet tuvajos sektoros. Ja dvēsele ir noskaņojusies uz vēl nerealizēto sektoru, tad zina, kas to tur sagaida: patīkams vai nepatīkams. Šīs dvēseles sajūtas prāts uztver kā miglainas dvēseles komforta vai diskomforta izjūtas.

Dvēsele ļoti bieži zina, kas to sagaida. Un klusā balsī cenšas to pavēstīt prātam. Tomēr prāts to gandrīz nemaz nedzird vai nepievērš uzmanību neskaidrajām priekšnojautām. Prāts, ko savā varā pārņēmuši svārsti, ir pārlieku norūpējies par problēmu risināšanu un ir pārliecināts, ka rīkojas saprātīgi. Tas pats pieņem patvaļīgus lēmumus, vadoties no loģiskiem apsvērumiem un veselā saprāta. Taču ir labi zināms, ka saprātīgi apsvērumi vēl nebūt negarantē pareizu lēmumu. Dvēsele atšķirībā no prāta nedomā — tā jūt un zina, tāpēc nekļūdās. Cik gan bieži cilvēki attopas, kad ir jau par vēlu: "Es taču zināju, ka nekas labs tur neiznāks!"

Tāpēc jāiemācās saprast, ko dvēsele saka prātam lēmuma pieņemšanas brīdī. Tas nav nemaz tik sarežģīti. Nepieciešams tikai uzdot savam Uzraugam, lai tas pievērš uzmanību dvēseles komfortam. Tā, piemēram, jūs pieņemat kādu lēmumu. Jūsu prātu pilnīgi savā varā pārņēmis svārsts, vai arī prāts aizrāvies ar uzdevuma risināšanu. Lai sadzirdētu rīta zvaigžņu šalkas, pietiek gluži vienkārši laikus atcerēties, ka jums jāpievērš uzmanība dvēseles stāvoklim. Tas ir tik triviāli, ka nemaz nav interesanti. Tomēr tā tas ir. Vienīgā problēma ir tā, kā pievērst uzmanību savām sajūtām. Cilvēki parasti uzticas prāta secinājumiem, nevis savām sajūtām. Tāpēc viņi ir atradinājušies pievērst uzmanību savas dvēseles komforta stāvoklim.

Lūk, jūs apsverat vienu no lēmuma variantiem. Prāts šajā brīdī vadās nevis no jūtām, bet gan no veselā saprāta apsvērumiem. Tas vispār nevēlas tādā brīdī uztvert nekādas izjūtas. Ja jums ir izdevies atcerēties, pievērsiet uzmanību, ko jūs sajūtat. Vai jums kaut kas liek būt piesardzīgam, vai kaut kas satrauc, iedveš bailes vai nepatīk? Un nu jūs esat pieņēmis lēmumu. Pavēliet prātam uz mirkli apklust un pajautājiet sev: "Vai jūtos labi vai slikti?" Tagad iedomājieties citu lēmuma variantu un atkal pajautājiet sev: "Vai jūtos labi vai slikti?"

Ja jums nav strikti izteiktas sajūtas, tas nozīmē, ka jūsu prāts vēl ļoti slikti ieklausās. Uzrauga uzdevums ir biežāk piespiest jūs pievērst uzmanību dvēseles komfortam. Bet varbūt pati atbilde uz jūsu jautājumu nav viennozīmīga. Tādā gadījumā nedrīkst paļauties uz tik nenoteiktiem datiem. Atliek rīkoties tā, kā iesaka prāts. Vai arī jautājums jāpadara vienkāršāks.

Ja ir izdevies saņemt noteiktu atbildi "jā, jūtos labi" vai "nē, jūtos slikti", tas nozīmē, ka esat saklausījis rīta zvaigžņu šalkas. Tagad jūs zināt atbildi. Tas vēl nenozīmē, ka rīkosities atbilstoši dvēseles pavēlēm. Mums ne vienmēr ir atļauta brīva rīcība. Tomēr jūs vismaz zināsit, ko var gaidīt nerealizētajā sektorā.

lūdzējs, aizvainotais un cīnītājs

Ir divas uzvedības galējības dažādās dzīves situācijās: peldēt pa straumi kā bezgribas papīra kuģītim vai irties pret straumi, spītīgi pastāvot pie sava.

Ja cilvēks gluži vienkārši dzīvo bezdarbībā, neizrāda iniciatīvu, neko necenšas sasniegt, tikai eksistē, tad dzīve vada viņu. Tādā gadījumā cilvēks kļūst par svārstu marioneti, un tie izrīkojas ar viņa likteni pēc saviem ieskatiem. Šādā pozīcijā viņš atsakās izvēlēties savu likteni. Viņa izvēle aprobežojas ar uzskatu, ka liktenis ir iepriekš izlemts: kam jānotiek, no tā neizbēgt. Piekrītot šādai nostādnei, cilvēks apgalvo, ka no likteņa nevar izvairīties. Un viņam ir pilnīga taisnība, jo telpā ir arī tāds variants. Pēc šādas izvēles cilvēkam atliek tikai bezpalīdzīgi sūroties par likteni un paļauties uz augstākajiem spēkiem.

Atdodot savu likteni citu rokās, cilvēkam var būt divi dzīves ceļi. Ejot pa pirmo ceļu, viņš var samierināties un lūgt žēlastības dāvanas savai dzīvei, vēršoties ar lūgumiem vai nu pie svārstiem, vai pie kādiem augstākiem spēkiem. Svārsti piespiež Lūdzēju strādāt, un viņš visu dzīvi pavada sūrā, grūtā darbā, saņemdams pieticīgus līdzekļus savai eksistencei. Lūdzējs naivi apelē pie augstākajiem spēkiem, bet tie par viņu neliekas ne zinis.

Lūdzējs neuzņemas atbildību par savu likteni, sak, "viss ir Dieva rokās". Bet, ja jau tā, tad vajag tikai labi palūgt, Dievs ir žēlsirdīgs, pasniegs. "Kalni un ielejas! Upes un jūras! Ak debesis! Ak zeme! Es noliecu galvu jūsu varenības priekšā! Mani pārņem ticība un godbijība. Es ticu, ka jūs palīdzēsit man nopirkt rīta avīzi!" Ko, vai skan aplam pārspīlēti? Nemaz, tāpēc ka varenajiem augstākajiem spēkiem gan rīta avīze, gan pils — viss viens, tiem viss ir iespējams. Tātad esi slikti lūdzies! Nu ko, turpiniet vien lūgties.

Ir tāda anekdote. Vīrietis guļ uz dīvāna un lūdz: "Kungs, palīdzi man kļūt bagātam. Tu taču visu vari! Es ticu tavai visvarenībai! Es paļaujos uz tavu žēlsirdību!" Bet Tas Kungs īgni atbild: "Vīrs, nu kaut vai loterijas biļeti nopērc!" Tā ir tāda izdevīga pozīcija: atteikties no atbildības un vienlaikus ķepuroties savā iekšējā svarīgumā. Kā tas izpaužas? Cilvēks iedomājies sevi par ļoti svarīgu personu un cer, ka Dievs ar visu savu varenību un žēlsirdību rūpēsies par viņa labklājību. Dievs jau tā devis cilvēkam pārāk daudz - izvēles brīvību, bet viņš sava infantilisma dēļ negrib pieņemt šo dāvanu un mūžīgi ir neapmierināts.

Infantilisms rod sev attaisnojumu apstāklī, ka ceļā uz mērķi ir ļoti daudz šķēršļu. Cilvēkam mūžīgi kaut kas traucē. Bet traucē viņam līdzsvara spēki un svārsti kā paša radīto svarīguma pārmēra potenciālu sekas. Iznāk kā bērnu spēlītē: "Zosis, zosis! - Ga, ga, ga! - Ēst gribat? - Jā, jā, jā! - Tad lidojiet šurp! - Mēs nevaram! Pelēks vilks ar garām kājām nelaiž mūs uz mūsu mājām!"

Ja cilvēku neapmierina Lūdzēja loma, viņš var izvēlēties otru ceļu: tēlot Aizvainoto, proti, paust neapmierinātību un pieprasīt to, kas viņam it kā pienākas. Aizvainotais ar savām pretenzijām likteni vērš tikai ļaunāku. Kā piemēru minēsim vēl kādu alegoriju. Cilvēks atnāk uz gleznu galeriju, tur viņam nepatīk ekspozīcija, un viņš uzskata, ka ir tiesīgs paust neapmierinātību. Viņš sāk sist kājas pret zemi, draudēt, pieprasīt vai pat postīt telpas. Tam, protams, seko sods. Cilvēks vēl vairāk apvainojas un turpina aktīvi izteikt sašutumu: "Kā tad tā! Viņiem vajadzēja līst vai no ādas ārā, lai man izdabātu!" Viņam neienāk prātā, ka ir tikai ciemiņš šajā pasaulē.

No Transērfinga viedokļa gan viens, gan otrs ceļš ir pilnīgi bezjēdzīgs. Transērfings piedāvā gluži jaunu ceļu: nelūdz un neprasi, bet ej un paņem.

Kas gan te jauns? Tā taču rīkojas cilvēks, kurš izdarījis citu izvēli: mans liktenis ir manās rokās. Viņš uzsāk cīņu ar pasauli par vietu zem saules. Ieņēmis stingras pozīcijas, cilvēks karo ar svārstiem, iesaistās konkurencē, strādā ar elkoņiem. Un tā visa dzīve ir viena vienīga cīņa par eksistenci. Cilvēks izvēlējies cīņu, un izplatījumā ir arī šis variants.

Mēs jau zinām, ka gan samierināšanās, gan arī neapmierinātība ved uz atkarību no svārstiem. Atcerieties nodaļu par svarīguma potenciāliem, un jums viss kļūs skaidrs. Lūdzējs rada savas vainas potenciālu un brīvprātīgi nodod sevi manipulatoru rokās. Tas, kurš lūdz, jau iepriekš uzskata, ka viņam kā vainīgajam lemts lūgt un gaidīt, - varbūt pasniegs. Aizvainotais rada neapmierinātības potenciālu, pavērš pret sevi līdzsvara spēkus un aktīvi gandē savu likteni.

Cīnītājs, kas izvēlējies šādu ceļu, ir ieņēmis produktīvāku pozīciju, taču viņa dzīve ir grūta un prasa daudz spēka. Lai kā arī cilvēks pretotos, viņš tikai aizvien ciešāk iepinas tīmeklī. Viņam šķiet, ka cīnās par savu likteni, taču īstenībā viņš tikai veltīgi tērē enerģiju. Dažkārt cilvēks gūst uzvaru. Bet par kādu cenu! Uzvara tiek padarīta par apbrīnas objektu, un visi kārtējo reizi pārliecinās, ka iegūt laurus nav viegli. Tā sabiedrībā tiek radīts un nostiprināts uzskats: lai kaut ko sasniegtu, neatlaidīgi jāstrādā un varonīgi jācīnās.

Sabiedrisko domu faktiski veido svārsti. Svarīguma potenciāli ir svārstu barotnes. Grūti sasniedzams mērķis -tas ir ārējais svarīgums. Mērķi var sasniegt tikai personība ar izcilām spējām - tas ir iekšējais svarīgums. Ceļā uz mērķi cilvēks tiks smalki aptīrīts. Iespējams, ka viņam ļaus nokļūt līdz finālam. Un viņš būs ļoti apmierināts, nesaprazdams, ka enerģiju izlietojis ne tik daudz mērķim, cik atdevis svārstiem.

Izveidojas apmēram šāda aina. Cilvēkam uz savu mērķi jāiet cauri diedelētāju baram. Viņi visi brēc, aizšķērso ceļu, ķeras pie rokām. Cilvēks cenšas attaisnoties, atvainoties, atdot naudu, grūstīties, izspraukties cauri, kauties. Beidzot ar lielām grūtībām viņš nokļūst līdz savam mērķim. Paša mērķa sasniegšanai bija vajadzīga vien niecīga daļa izlietotās enerģijas, proti, tikai soļu speršanai. Lielum lielā enerģijas daļa tika izlietota cīņā ar uzmācīgajiem diedelētājiem.

Saraujot svārstu tīmekļus, cilvēks iegūst brīvību. Diedelētāji liks viņam mieru un uzmāksies citiem. Kā jūs labi atceraties, lai atbrīvotos no svārstiem, jāatsakās no iekšējā un ārējā svarīguma. Ja to izdarīsit, šķēršļi ceļā uz mērķi gluži vienkārši pašlikvidēsies. Tad jūs varēsit nevis lūgt, prasīt un cīnīties, bet gluži vienkārši iet un paņemt.

Tagad rodas jautājums: kā saprast vārdus "iet un paņemt" un kas tālab jādara? Visa grāmatas turpmākā daļa veltīta atbildei uz šo jautājumu, un drīz vien jūs visu uzzināsit. Mēs pašlaik vēl iztirzājam vispārējo stratēģiju, kā izvēlēties savu likteni. Lūdzēja, Aizvainotā un Cīnītāja lomas mums neder. Kā jūs domājat, kādu lomu Transērfings paredz sava likteņa saimniekam spēlē, ko sauc par dzīvi? Tas jums būs mājas uzdevums.

Pagaidām aplūkosim uzvedības taktiskos paņēmienus dažādās dzīves situācijās.

kustība pa straumi

Lūdzējs un Aizvainotais gļēvi peld pa dzīves straumi. Turpretī Cīnītājs cenšas turēties pretī straumei. Protams, tīrā veidā tādu cilvēku tipu nav. Katrs laiku pa laikam uzņemas to vai citu lomu lielākā vai mazākā mērā. Izpildot šīs lomas, cilvēks rīkojas ļoti neefektīvi. Tomēr, ja nedrīkst ne cīnīties, ne peldēt pa straumi, ko tad var darīt?

Iepriekš mēs jau redzējām, kā prāts autoritāri diktē savu gribu, kas balstās uz veselo saprātu. Daudzi cilvēki spriež ļoti lietišķi un tai pašā laikā nekādi nespēj tikt galā ar savām problēmām. Vai tad no tāda veselā saprāta ir kāds labums? Prāts nevar garantēt pareizu lēmumu. Prātam šķiet, ka spriež reāli, taču īstenībā tas gluži vienkārši tirgojas ar svārstiem. Ne par kādu kustības brīvību nevar būt pat runas, kamēr cilvēks uzstājas Lūdzēja, Aizvainotā vai Cīnītāja lomā. Pat Cīnītājam nav vairāk brīvības paust savu gribu kā papīra kuģītim.

Kā pa dzīves straumi virzās Cīnītājs? Svārsti izprovocē šo cilvēku uz cīņu, un viņš iras pret straumi, nesaprazdams, ka vienkāršāk un izdevīgāk ir to izmantot. Prātu savā varā pārņēmuši svārsti, taču Cīnītājs ir noskaņots kategoriski un, pieņemot savas gribas diktētus lēmumus, visiem spēkiem kuļ rokām ūdeni tad, kad varētu izdarīt mierīgas un vienmērīgas kustības.

Bet tagad iedomājieties, ka jūs nepretojaties straumei un neizraisāt tajā nevajadzīgus virpuļus, taču ari nepeldat padevīgi kā papīra kuģītis. Jūs ar nodomu virzāties saskaņā ar straumi, saskatāt sēkļus, traucēkļus, bīstamus iecirkņus un izvairāties no tiem, faktiski tikai ar vienmērīgām kustībām saglabājat izraudzīto virzienu. Stūre ir jūsu rokās.

Vai vispār var dzīvi aplūkot kā straumi? Un kāpēc nedrīkst ne padevīgi peldēt, ne pretoties straumei? No vienas puses, informācija variantu telpā ir stacionāra, matricas veidā. Tomēr tajā pašā laikā informācijas struktūra ir organizēta cēloņu un seku sakarību ķēdītēs.

Cēloņu un seku sakarības rada variantu straumi. Tieši par šo straumi mēs runāsim.

Straumei aktīvi pretoties nevajag galvenokārt tāpēc, ka veltīgi un sev par sliktu tiek izlietots ārkārtīgi daudz enerģijas. Bet vai drīkst paļauties uz variantu straumi? Tā taču var ievest ne tikai mierīgā līcī, bet ari pārvērsties par ūdenskritumu. Tieši tāpēc, lai izvairītos no nepatikšanām, jums ar vieglām kustībām jākoriģē sava virzīšanās uz priekšu. Protams, visupirms nepieciešams pareizi izvēlēties šīs straumes vispārējo virzību. Virzienu nosaka izraudzītais mērķis un tā sasniegšanas veids. Kad virziens izraudzīts, maksimāli jāpaļaujas uz straumi, neizdarot asas kustības.

Ikvienam ir aptuveni zināms savas straumes vispārējais virziens. Piemēram, tagad es mācos, pēc tam atradīšu darbu, nodibināšu ģimeni, virzīšos uz augšu pa dienesta kāpnēm, uzbūvēšu māju un tā tālāk. Daudzi savā ceļā pieļauj neskaitāmas kļūdas un, paraugoties atpakaļ, tās nožēlo. Taču labot neko vairs nevar, kas izdarīts, - izdarīts. Straume aiznesusi tālu sānis no vēlamā mērķa. Veselais saprāts nespēj glābt. Atliek tikai nožēlot: "Ja būtu zinājis, kur kritīšu, būtu palicis spilvenu."

Katrs grib zināt, kas viņu sagaida tur, aiz pagrieziena. Nejau visi nopietni vēršas pie zīlniecēm un astrologiem, tomēr daudzi interesējas, kaut vai aiz ziņkārības. Optimistiska astroloģiskā prognoze vai pareģojums iededz cerību dzirkstelīti. Bet nevēlamas prognozes var neņemt vērā. Transērfinga modelis nav pretrunā ar astroloģiju. Prognozēm ir reāls pamats - variantu telpa. Astroloģija pastāv ne tikai tāpēc, ka cilvēki labprāt vēlas ielūkoties nākotnē. Ja prognozes pareizības procents būtu pārāk zems, neviens nepaļautos uz efemeriem pareģojumiem. Taču variantu straumes pastāvēšana patiešām ļauj, balstoties uz noteiktām likumsakarībām, ielūkoties telpas nerealizētajos sektoros. Tomēr astroloģiskie aprēķini, protams, nevar garantēt absolūtu precizitāti, tāpat kā gaišredzības gadījumi.

Katrs pats izlemj, ciktāl paļauties uz pareģojumiem un astroloģijas prognozēm. Godbijīgi noliksim šo tematu malā un paskatīsimies, ko derīgu var iegūt no zināšanas par variantu straumes pastāvēšanu. Galvenais jautājums ir šāds: ciktāl var ļauties straumei, ja pamatvirziens izraudzīts pareizi, un kāpēc vispār vajadzētu tai ļauties?

Kā jau iepriekš redzējām, prātu vienmēr ietekmē mākslīgi radītais svarīgums, tāpēc tas nevar pieņemt iedarbīgus lēmumus. Iekšējais un ārējais svarīgums būtībā ir galvenais problēmu cēlonis. Līdzsvara spēku darbība izpaužas kā krāces un virpuļi straumes ceļā. Ja atmetīsim svarīgumu, straume ievirzīsies mierīgākā gultnē. Jautājums par to, vai vajag ļauties šai straumei, arī ir svarīguma jautājums. Ārējais svarīgums liek prātam meklēt sarežģītus risinājumus vienkāršām problēmām. Iekšējais svarīgums pārliecina prātu, ka tas spriež pareizi un pieņem vienīgi pareizus lēmumus.

Ja atmetīsim svarīgumu, prāts atviegloti uzelpos, tāpēc ka atbrīvosies no svārstu un mākslīgi radītu problēmu ietekmes. Tas varēs pieņemt objektīvākus un adekvātus lēmumus. Tomēr viss burvīgums slēpjas apstāklī, ka prātam, kas ir brīvs no svarīguma, nebūs vajadzīgs varens intelekts. Protams, lai atrisinātu ikdienas uzdevumus, būs nepieciešama gan loģiskā domāšana, gan zināšanas, gan analītiskais aparāts. Taču tam visam tiks tērēts daudz mazāk enerģijas. Variantu straume - tā prātam ir krāšņa dāvana, kuru tas gandrīz neizmanto.

Variantu straumē jau atrodas visu problēmu risinājumi. Turklāt vairākumu problēmu mākslīgi rada pats prāts. Nemierīgais prāts pastāvīgi jūt svārstu piesitienus un ņemas risināt visas problēmas, cenšoties kontrolēt situāciju. Tā gribas diktētie lēmumi lielākoties ir bezjēdzīgi plīkšķi ar rokām pa ūdeni. Gandrīz visas problēmas, it īpaši sīkās, atrisinās pašas no sevis, ja vien variantu straume netiek traucēta.

Nav nekādas vajadzības pēc varena intelekta, kad risinājums jau ir variantu telpā. Ja nelidīsit džungļos un netraucēsit variantu straumei, risinājums nāks pats, turklāt visoptimālākais. Optimālums jau ir informācijas lauka struktūrā. Cēloņu un seku sakarības būtībā rada atsevišķas plūsmas variantu straumē. Šīs plūsmas ir cēloņu un seku kustības optimālākie ceļi. Variantu telpā ir viss, taču vislielākā iespēja realizēties ir tieši optimālākajiem variantiem, kam nepieciešams vismazāk enerģijas. Daba netērē enerģiju veltīgi. Cilvēki staigā ar kājām, nevis ar ausīm. Visi procesi cenšas iztikt ar vismazāko enerģijas patēriņu. Tāpēc variantu plūsmas organizētas tādējādi, lai tām būtu minimāla pretestība. Tieši tajās rodami visoptimālākie risinājumi. Prāts, ko savā varā pārņēmuši svārsti, darbojas šo svārstu interesēs un pastāvīgi izlec no plūsmām. Citiem vārdiem sakot, prāts lien džungļos, proti, meklē sarežģītus risinājumus vienkāršām problēmām.

Visi šie pārspriedumi var likties pārāk abstrakti. Taču jūs paši varat praksē pārliecināties, cik reāli eksistē plūsmas. Tā patiešām ir krāšņa dāvana prātam. Ikvienā problēmā ir iešifrēta atslēga tās atrisinājumam. Pati pirmā atslēga - tā ir virzīšanās pa vismazākās pretestības ceļu. Cilvēki gandrīz vienmēr meklē sarežģītus risinājumus, tāpēc ka problēmas uztver kā šķēršļus, bet šķēršļus, kā zināms, nākas pārvarēt ar lielu spēku sasprindzinājumu. Jāizkopj sevī ieradums problēmas risināšanai izvēlēties visvienkāršāko pagadījušos variantu.

Visiem mums nākas vai nu iemācīties kaut ko jaunu, vai visu darīt jau zināmā un ierastā veidā. Rodas jautājums: kā darīt gan vienu, gan otru, lai gūtu vislabākos rezultātus? Atbilde ir tik vienkārša, ka tai patiešām grūti noticēt: saskaņā ar principu ļauties straumei visu jācenšas darīt tā, kā to var izdarīt visvieglāk un visvienkāršāk.

Visoptimālākie jebkuru darbību varianti ir organizēti plūsmās. Šīs plūsmas sastāv no cēloņu un seku optimālo sakarību ķēdītēm. Kad nolemjat spert nākamo soli savā darbībā, jūs izvēlaties nākamo ķēdītes posmu. Atliek noskaidrot, kurš posms ir plūsmas elements. Ko tādos gadījumos dara cilvēks? Viņš pieņem loģisku lēmumu, kurš no veselā saprāta un ikdienas pieredzes viedokļa ir vispareizākais.

Prāts pieņem gribas diktētu lēmumu. Tas uzskata, ka spēj visu apsvērt un izskaidrot. Tomēr tā nav, un jūs pats varat apstiprināt, cik daudzreiz esat vēlāk attapies un atzinis, ka visu varēja izdarīt citādi. Vainīga nepavisam nav izklaidība vai nepietiekams prāta asums. Prāts ne vienmēr spēj izvēlēties optimālo variantu tikai tāpēc, ka plūsmas ķēdītes ne vienmēr sakrīt ar tā loģiskajām konstrukcijām.

Lai kā arī jūs censtos, jums reti kad izdodas izvēlēties optimālo rīcības variantu tikai ar loģisku apsvērumu palīdzību. Prātu gandrīz vienmēr ietekmē stress, rūpes, depresija vai paaugstināta aktivitāte. Citiem vārdiem sakot, prātu pastāvīgi rausta svārsti. Tāpēc tas vienmēr rīkojas uzstājīgi un forsē tiešu uzbrukumu apkārtējai pasaulei.

Lai izvēlētos plūsmas nākamo ķēdīti, vajag tikai atbrīvoties no svārstu saitēm un gluži vienkārši paklausīgi sekot šai plūsmai. Proti, jāieņem līdzsvara stāvoklis un nav jārada pārmēra potenciāli. Lai neradītu pārmēra potenciālus, vienmēr jāraugās, kāds ir svarīguma līmenis.

Kad esat līdzsvarā ar apkārtējo pasauli, gluži vienkārši sekojiet plūsmai. Jūs pats ieraudzīsit ļoti daudzas zīmes, kas jūs vadīs. Atbrīvojiet situāciju, esiet nevis notikuma dalībnieks, bet kļūstiet par vērotāju no malas. Esiet nevis vergs un nevis kungs, bet gluži vienkārši izpildītājs. Pasakiet savam Uzraugam, lai viņš sauc jūs pie kārtības vienmēr, kad jūsu prāts cenšas pieņemt "saprātīgu" gribas diktētu lēmumu. "Izīrējiet sevi" kā izpildītāju, bet pats vērojiet darbu no malas. Visu var izdarīt daudz vienkāršāk, nekā sākumā liekas. Ļaujieties šai vienkāršībai. Pie ūdenskrituma aizved prāts, nevis variantu straume.

Piemēram, jums veikalā jāatrod vajadzīgā lieta. Taču nav zināms, kur to meklēt. Prāts iesaka vissaprātīgāko, taču sarežģītu variantu. Jūs apbraukājat vai pusi pilsētas, bet galu galā vajadzīgo lietu ieraugāt veikalā, kas atrodas blakus jūsu mājai. Ja uzdevuma svarīgums būtu bijis mazāks, prāts nebūtu meklējis sarežģītu risinājumu.

Vai cits piemērs. Jūsu priekšā guļ vesels darāmo darbu saraksts. Ko izvēlēties vispirms, ko atstāt beigās? Nevajag domāt. Ja darbu secībai nav principiālas nozīmes, gluži vienkārši dariet tā, kā darbs darās. Virzieties kopā ar plūsmu, atbrīvojiet prātu no svārstu ietekmes. Runa nav par to, lai pārvērstos par bezgribas papīra kuģīti viļņos, bet gan par to, lai velti nekulstītu ar rokām ūdeni, kad pietiek izdarīt vienmērīgas, vieglas un vienkāršas kustības.

Es neturpināšu piemēru sarakstu. Jūs paši izdarīsit milzum daudz noderīgu un apbrīnojamu atklājumu, ja kaut vai vienu dienu mēģināsit virzīties pa straumi. Ikreiz, kad jāatrod kāds risinājums, pajautājiet sev: kāds ir visvieglākais risinājuma meklēšanas ceļš? Un izvēlieties pašu vienkāršāko. Ikreiz, kad kāds vai kaut kas novērš jūsu uzmanību vai traucē, necentieties aktīvi pretoties vai izvairīties. Pamēģiniet "izīrēt sevi" un pavērojiet, kas notiks tālāk. Ikreiz, kad kaut kas jāizdara, pajautājiet sev: kā to var izdarīt visvienkāršāk? Ļaujiet notikumiem risināties tā, kā tie atrisinās visvienkāršāk. Ikreiz, kad jums kāds kaut ko iesaka vai grib pierādīt sava viedokļa pareizību, necentieties tūlīt atteikties un strīdēties. Varbūt jūsu prāts neuztver, kas tam izdevīgāk, un neredz alternatīvu. Lieciet aktīvāk darboties Uzraugam. Sākumā pavērojiet un tikai pēc tam rīkojieties. Nokāpiet skatītāju zālē, nesteidzieties valdīt pār spēli un ļaujiet tai attīstīties cik vien iespējams patstāvīgi, pašam paliekot vērotāja lomā. Nevajag ar rokām ūdeni kult. Netraucējiet savai dzīvei virzīties pa straumi, un jūs pārliecināsities, ka kļuvis daudz vieglāk.

ceļa zīmes

Kā atšķirt, kad jūs tuvojaties sēklim vai ūdenskritumam un kad parastam straumes pagriezienam? Apkārtējā pasaulē var orientēties pēc skaidri samanāmām zīmēm. Pasaule pastāvīgi sniedz mums šīs zīmes.

Visizplatītākās zīmes ir dažādas pazīmes. Ir labas un sliktas pazīmes. Ja ieraugāt varavīksni, - tā ir laba zīme. Ja melns kaķis pārskrien pār ceļu, - gaidi nelaimi. Tā pieņemts domāt. Vispārpieņemtās pazīmes veidojušās kā daudzkārtēju novērojumu un salīdzinājumu rezultāts. Ja pazīmju piepildīšanās procents ir pietiekami augsts, atklājas likumsakarība, ko uztver sabiedriskā doma, jo cilvēki bieži atstāsta cits citam piedzīvotās dīvainās parādības. Tomēr ne jau vienmēr pazīmes piepildās. Kāpēc tomēr tā notiek?

Kas notiek, kad cilvēks ir aizmirsis kādu lietu un viņam nākas atgriezties? Viņš domā: atgriešanās ir slikta pazīme. Cilvēks var neticēt pazīmēm, tomēr stabilais stereotips tik un tā atstāj šaubu ēnu viņa zemapziņā. Domās dzimst orientācija uz kādām gaidāmām nepatikšanām. Nē, domā cilvēks, labāk neatgriezīšos. Tomēr tas nepalīdz, tāpēc ka mierīgā straume jau saviļņota un cilvēks kaut kādā mērā jau izsists no līdzsvara. Nelaimes gaidas izmaina domu starojuma parametrus, un cilvēks pārceļas uz dzīves līnijām, kas atbilst šiem parametriem. Viņš saņem to, no kā baidījās. Viņš pats pieļāva tādu iespēju savā scenārijā. Tieši tāpēc pieaug varbūtība, ka pazīme piepildīsies.

Kā redzat, vispārpieņemtā pazīme pati par sevi nevar būt likums vai pat likumsakarība. Kāpēc tieši melns kaķis visiem ir ļaunas zīmes simbols? Vai kālab melns kaķis var kaut kā ietekmēt mūsu dzīvi? Ietekmē nevis kaķis, bet jūsu attieksme pret pazīmi. Ja ticat pazīmēm, tās piedalīsies jūsu dzīves notikumu veidošanā. Ja neticat, bet šaubāties, pazīmju ietekme būs vājāka, tomēr saglabāsies. Ja neticat un atstājat tās bez ievērības, pazīmes jūsu dzīvi nekādi neietekmēs.

Viss ir ļoti vienkārši :jūs saņemat to, ko pieļaujat savas dzīves scenārijā. Ja cilvēks pazīmes uzskata par aizspriedumu, tad viņa pasaules slānī nav nekādu nosacījumu, lai tās varētu piepildīties. Pazīmes darbojas svešu pasauļu slāņos, tāpēc ka tie cilvēki tic, bet mūsu neticīgais - netic.

Ja jau pazīmes pašas par sevi neietekmē dzīves notikumus, par kādām tad ceļa zīmēm būs runa? Melns kaķis nevar tieši ietekmēt, taču tas var būt zīme, kas brīdina par iespējamu notikumu variantu straumes ceļā. Jāizšķir tikai jautājums, kuras zīmes uzskatāmas par ceļa rādītājām. Ja nodotos vērošanai, tad visapkārt notiekošajā var saskatīt vienas vienīgas zīmes. Bet kā tās interpretēt? Ar interpretāciju mēs nenodarbosimies. Tā ir nepateicīga nodarbošanās. Pārāk nedroša un nesaprotama. Vienīgais, ko var darīt, - pieņemt zīmi zināšanai, pastiprināt Uzrauga modrību un būt piesardzīgākam.

Ceļa zīmes ir tās, kuras norāda uz iespējamu pagriezienu variantu straumē. Citiem vārdiem sakot, zīme ir priekšvēstnesis notikumam, kas jūtami mainīs vienmērīgo dzīves plūsmu. Ja jūs gaidāt kādu pagriezienu, kaut pavisam nenozīmīgu, tad var parādīties zīme, kas signalizē par to. Ja tuvojas pagrieziens, kuru jūs negaidāt, - arī var parādīties kāda raksturīga zīme. Ko nozīmē - raksturīga zīme?

Kad variantu straume izdara pagriezienu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju. Atgādināsim, ka dzīves kvalitātes ziņā līnija ir vairāk vai mazāk vienveidīga. Plūsma variantu straumē var šķērsot dažādas līnijas. Dzīves līnijas cita no citas atšķiras ar saviem parametriem. Pārmaiņas var būt niecīgas, tomēr starpība ir jūtama.

Tieši šo kvalitatīvo starpību jūs pamanāt apzināti vai neapzināti: it kā kaut kas būtu ne tā, kā bija pirms brīža.

Tādējādi ceļa zīmes parādās tikai tad, kad sākas pāreja uz citām dzīves līnijām. Jūs varat nepievērst uzmanību atsevišķām parādībām. Piemēram, vārna ieķērcās, bet jūs tas nesatrauca, jūs nejutāt kvalitatīvu atšķirību, tas nozīmē, ka vēl atrodaties uz iepriekšējās līnijas. Taču, ja pievērsāt uzmanību kādai parādībai, sajutāt tajā kaut ko neparastu, neraksturīgu, tad tā var būt zīme.

Zīme atšķiras no parastas parādības ar to, ka tā vienmēr signalizē par uzsākto pāreju uz būtiski atšķirīgu dzīves līniju. Parasti dara uzmanīgu tās parādības, kas vērojamas tūlīt pēc pāriešanas uz citu līniju. Tas notiek tāpēc, ka līnijas kvalitatīvi atšķiras cita no citas.

Šīm atšķirībām var būt dažāds raksturs, kas dažkārt nepakļaujas jēdzīgam izskaidrojumam: tāda sajūta, it kā kaut kas nav tā. Kad notiek pāreja, mēs to intuitīvi jūtam, dažkārt ievērojam noteiktas izmaiņas zīmju veidā. Mēs it kā ar acs kaktiņu redzam vai nojaušam, ka straumē parādījies kaut kas jauns. Zīmes ir rādītāji, tās mums paziņo: kaut kas ir mainījies, kaut kas notiek.

Parādība uz pašreizējās dzīves līnijas mūs parasti nesatrauc. Tai ir tās pašas īpašības, kas piemīt arī citām parādībām uz šīs līnijas. Kaut gan, ja cilvēks ignorē visu, kas notiek ap viņu, viņš neievēros arī acīm redzamas zīmes. Pāreja uz būtiski atšķirīgu līniju parasti notiek pakāpeniski, caur starplīnijām. Zīmes šajās līnijās var parādīties kā dažāda barguma pakāpes brīdinājumi. Gadās, ka cilvēks pirmo brīdinājumu ir ignorējis. Pāriešana turpinās, seko otrais brīdinājums, pēc tam trešais. Ja ari tad viņš neapstājas, notiek tas, kam jānotiek fināla līnijā.

Kā jau iepriekš runājām, zīmes precīzi interpretēt ir ļoti grūti. Nevar būt drošas pārliecības pat par to, vai parādība, kas pievērsusi sev jūsu uzmanību, ir zīme. Var tikai pieņemt zināšanai, ka pasaule vēlas kaut ko pavēstīt. Mūs pirmām kārtām interesē tuvie sēkļi un krāces. Dažkārt rodas vēlēšanās saņemt kaut vai mājienu par to, kas gaidāms nākotnē. Vairākumā gadījumu jautājumu var formulēt tā, lai atbilde būtu divpolāra: jā vai nē. Piemēram, izdosies vai neizdosies, pagūšu vai nepagūšu, spēšu vai nespēšu, labi vai slikti, bīstami vai nav bīstami un tā tālāk. Zīmes interpretāciju nepieciešams vienkāršot līdz mājienam uz tāda veida atbildes versiju kā "pozitīvi" vai "negatīvi". Uz lielāku precizitāti nevajadzētu cerēt.

Zīme satur mājienu uz nākamā pagrieziena kvalitāti. Ja zīme asociējas ar nepatīkamām sajūtām, iedveš bažas, neuzticību, nepatīkamu izbrīnu, nemieiu, diskomfortu, tas nozīmē, ka tā signalizē par notikumu negatīvu pavērsienu. Ja sajūtas ir nenoteiktas, nav jēgas zīmi interpretēt - vērtējums būs nedrošs. Jebkurā gadījumā nav vērts sevišķi raizēties un piešķirt tai lielu nozīmi. Ja tomēr esat pievērsis zīmei uzmanību, nevajag to ignorēt. Varbūt šī zīme ir brīdinājums, ka jābūt uzmanīgākam vai jāmaina uzvedība, vai laikus jāapstājas, vai jāizvēlas cits darbības virziens.

Var būt visdažādākā veida zīmes. Jāprot tikai atšķirt, kāda ir to nozīme: pozitīva vai negatīva. Tā, piemēram, es ļoti steidzos, bet ceļu aizšķērso večiņa ar spieķīti, un es nekādi netieku viņai garām. Ko šī zīme grib pavēstīt? Visdrīzāk jau to, ka es nokavēšu. Vai, piemēram, mans autobuss, kas parasti nesteidzas, šodien nezin kāpēc skrien kā apsvilis. Acīmredzot es kaut kur esmu pāršāvis pār strīpu un man jābūt uzmanīgākam. Vai, piemēram, iecerētais neparko neizdodas, rodas kaut kādi kavējoši šķēršļi, pasākums virzās uz priekšu ar mokām. Varbūt esmu izvēlējies strupceļu un man uz turieni nav jāiet?

Zīmes ir vērtīgas tajā ziņā, ka spēj laikus pamodināt no nomoda sapņa un likt saprast, ka jūs, ļoti iespējams, darbojaties destruktīvā svārsta interesēs, kaitējot pats sev. Cilvēks bieži izdara liktenīgas kļūdas, atrodoties svārsta zombējošās narkozes ietekmē, bet pēc tam atceras, ka nav apzinājies, ko dara, bija zaudējis modrību. Tādos gadījumos nebūs lieki par brīdinošām uzskatīt pat gluži nevainīgas zīmes. Piesardzība un izprotošs, skaidrs skats uz notiekošo nekad nebūs lieks. Jāuzmanās vienīgi, lai piesardzība nekļūst par satraukumu un slimīgu aizdomīgumu. Rūpēm jābūt brīvām no bažām. "Izīrējot sevi", jārīkojas nevainojami.

Lai cik ari dīvaini tas būtu, visskaidrākās un precīzākās zīmes ir cilvēku frāzes, kas izmestas neviļus, spontāni, bez apdomāšanās. Ja kāds apzināti cenšas uzspiest jums savas domas, varat viņa teikto laist gar ausīm. Taču, ja spontāni izmesta frāze jūs mudina kaut ko izdarīt vai attiecīgi uzvesties, izturieties pret to ļoti nopietni.

Spontānās frāzes - tie ir vārdi, kurus izsaka, pilnīgi nedomājot. Atcerieties, kā jūs dažkārt uz kādu repliku atbildat burtiski tūlīt, nepadomājot. Atbilde it kā jau eksistē kaut kur apziņas dziļumos un izsprūk pār jūsu lūpām, apejot apziņas analītisko aparātu. Tāpat tiek izmestas izklaidīgas frāzes, kad prāts vai nu snauž, vai aizņemts ar kaut ko citu. Kad prāts snauž, runā dvēsele, bet tieši tā taisnā ceļā sazinās ar informācijas lauku.

Jums, piemēram, neviļus pateica: "Paņem šallīti, citādi saaukstēsies." Ja nepaklausīsit, katrā ziņā pēc tam nožēlosit. Vai, piemēram, esat noraizējies par kādu problēmu, bet kāds nejauši izmet jums maznozīmīgu ieteikumu. Nesteidzieties atmest ar roku, bet ieklausieties. Vai, piemēram, jūs esat pārliecināts par savu taisnību, bet kāds starp citu, kā neviļus, iebilst, ka tā nav. Neiespītējieties, palūkojieties apkārt, vai tikai jūs nekuļat ūdeni ar rokām.

Dvēseles diskomforts - arī tā ir ļoti skaidra zīme, tikai tai diemžēl parasti pievērš maz uzmanības. Ja jāpieņem kāds lēmums, neviens labāk par jūsu dvēseli nezina, kā to izdarīt. Ļoti bieži ir grūti saprast, ko tieši dvēsele iesaka. Taču, kā mēs jau iepriekš runājām, var pilnīgi skaidri pateikt, vai prāta lēmums tai patīk vai ne. Jums ir jāpieņem kāds lēmums. Apstājieties un ieklausieties rīta zvaigžņu šalkās. Ja nu prāts lēmumu jau pieņēmis un jūs rīta zvaigžņu šalkas atcerējāties par vēlu, centieties atsaukt atmiņā, ko izjutāt, kad pieņēmāt lēmumu. Šīs sajūtas var raksturot ar vārdiem "jutos labi" vai "jutos slikti". Ja lēmumu pieņēmāt negribīgi, ja sajūta bija nomācoša, tas, bez šaubām, nozīmē "slikti". Tādā gadījumā, ja lēmumu vēl var mainīt, dariet to droši.

Noteikt dvēseles komforta stāvokli nav grūti. Grūti ir laikus atcerēties, ka jāieklausās savās sajūtās, jo prāts taču spriež autoritāri un nevienu, izņemot sevi, klausīt nedomā. Veselā saprāta skaļums ne tikai apslāpē dvēseles čukstus. Tas vienmēr visvisādi cenšas pamatot un pierādīt savu taisnību. Jūs, piemēram, esat izvēles priekšā: "jā" vai "nē". Dvēsele cenšas bikli iebilst: "nē". Prāts apzinās, ka dvēsele saka "nē", bet izliekas, ka nedzird, un, balstoties uz "veselo saprātu", pārliecinoši pamato savu "jā". Izlasījis šīs rindiņas, nolieciet tās savas atmiņas īpašā plauktiņā un atcerieties, kad nākamreiz pieņemsit kādu lēmumu. Jūs varēsit pārliecināties, ka viss notiek tieši tā.

Iesaku labi iegaumēt vienkāršu un drošu algoritmu, lai spētu noteikt dvēseles "nē": ja jums nākas sevi pārliecināt un pierunāt, lai pateiktu "jā", tas nozīmē, ka dvēsele saka "nē". Atcerieties: kad jūsu dvēsele saka "jā", jums nav nekādas vajadzības sevi pierunāt. Vēlāk mēs pie šā algoritma vēl atgriezīsimies.

Aizvien jāvēro, kādas zīmes mums sniedz apkārtējā pasaule. Tomēr nav jācenšas tās saskatīt vienmēr un visur. "Putni lido ļoti augstu. Ko tas varētu nozīmēt?" Viņi gluži vienkārši nebaidās no augstuma, tāpēc arī lidinās. Vajag tikai ņemt vērā zīmes un atcerēties, ka tās var būt ceļa zīmes. Tiklīdz to aizmirstat, jūs tūlīt pat atrod svārsti - un jūs varat kļūt par apstākļu upuri.

Sevišķi rūpīgi jāpārbauda vēlmes un rīcība, kas var pašos pamatos izmainīt jūsu likteni. Ja vēlme rada zināmu diskomfortu un ir iespēja no tās atteikties, - atsakieties. Tā nāk nevis no dvēseles, bet no prāta. Prāta vēlmes vienmēr ir uzspieduši svārsti. Tas pats attiecas uz rīcību. Ja ignorēsit dvēseles diskomfortu, lielākoties jau nekas slikts nenotiks, tomēr dažkārt jums to nāksies rūgti nožēlot. Tāpēc būs labāk, ja cik vien iespējams atteiksities no vēlmēm un rīcības, kas izraisa diskomfortu, šaubas, bažas un vainas sajūtu. Tas jūtami atvieglos jūsu dzīvi un atbrīvos no ļoti daudzām problēmām.

Tiesa gan, ir viens "bet". Ja nepareizas rīcības dēļ ir izveidojies samezglotu problēmu kamols, tad atteikšanās princips ne vienmēr būs vietā. Dažos gadījumos jums nāksies rīkoties tā, ka radīsies diskomforts, piemēram, teikt nepatiesību vai iet uz ienīsto darbu. Tomēr, kad šie mezgli būs atšķetināti, varat droši izmantot atteikšanās principu.

Tas arī ir viss, ko var pateikt par ceļa zīmēm Transērfinga modeļa ietvaros. Savas zīmes varat ievērot un interpretēt tikai jūs pats. Man nav jūs jāmāca, kā to darīt. Jūs pats visu sapratīsit, ja centīsities vērot sevi un apkārtējo pasauli. Nevajag tikai piešķirt pārāk lielu nozīmi neskaidrām zīmēm un iekļaut negatīvas interpretācijas savas dzīves scenārijā. Lai neuzskrietu uz sēkļa un neiekļūtu krācēs, pietiek gluži vienkārši neradīt pārmēra potenciālus. Turklāt var iztikt arī bez zīmēm. To nozīmi mēs tomēr līdz galam neizprotam. Vienīgā zīme, kurai jāpievērš īpaša uzmanība, - tas ir dvēseles komforta stāvoklis lēmuma pieņemšanas laikā. Rīta zvaigžņu šalkās patiešām der ieklausīties.

atbrīvot situāciju

Plūsmu pastāvēšana variantu straumē atbrīvo prātu no divām pārlieku smagām nastām: no nepieciešamības racionāli risināt problēmas un pastāvīgi pārvaldīt situāciju. Protams, ievērojot nosacījumu, ka prāts ļaus atbrīvot sevi no šīm nastām. Lai prāts to atļautu, tam nepieciešami vairāk vai mazāk racionāli paskaidrojumi. Kā jūs jau esat ievērojuši, šajā grāmatā ir ļoti daudz iracionālā, kas nesaskan ar veselā saprāta viedokli. Un, kaut ari Transērfinga mērķis nav izskaidrot apkārtējās pasaules uzbūvi, man tā vai citādi pastāvīgi nākas pamatot šos prātu šokējošos secinājumus.

Bet kā gan citādi? Veselā saprāta monolītu satricināt ir ļoti grūti. Prāts nav paradis visam ticēt. Tas prasa pamatojumu un pierādījumus. Pierādījumus jūs iegūsit paši, ja pārbaudīsit Transērfinga principus praksē. Es varu minēt tikai dažus pamatojumus, lai nomierinātu neticīgo prātu. Pretējā gadījumā jūs varbūt ne tikai nemēģinātu šos principus pārbaudīt, bet vispār atteiktos lasīt tālāk. Bet tas taču ir tikai sākums. Turpmāk jūs gaida daudz interesantu atklājumu.

Divas minētās nastas prātam uzticētas jau kopš bērnības. Mūs pastāvīgi radināja: "Domā pats ar savu galvu! Vai tu apzinies, ko dari? Izskaidro savu rīcību! Mācies, tikai ar prātu dzīvē var kaut ko panākt. Tev nu gan ir nesaprātīga galva! Vai tu sāksi kaut ko apjēgt vai ne?" Audzinātāji un dažādi apstākļi izveidoja no prāta "zaldātu", kurš jebkurā mirklī gatavs rast izskaidrojumu, atbildēt uz uzdoto jautājumu, novērtēt situāciju, pieņemt lēmumu, valdīt pār notiekošo. Prāts ir pieradināts rīkoties mērķtiecīgi no veselā saprāta viedokļa.

Nedomājiet tikai, ka esmu pilnīgi zaudējis mēra sajūtu un gribu pavisam noraidīt veselo saprātu. Tieši pretēji, veselais saprāts ir minimāli nepieciešamo noteikumu sakopojums attiecībā uz to, kā jāuzvedas šajā pasaulē, lai izdzīvotu. Taču prāts kļūdās, ievērojot šo noteikumu kodeksu burtiski un pārāk tieši. Ieciklēšanās uz veselo saprātu traucē prātam paskatīties apkārt un ieraudzīt to, kas ar šiem noteikumiem nesaskan.

Bet pasaulē ir ļoti daudz veselajam saprātam neatbilstoša. To apliecina prāta nespēja visu izskaidrot un pasargāt cilvēku no problēmām un nepatikšanām. No šīs situācijas ir ļoti vienkārša izeja: paļauties uz plūsmām variantu straumē. Arī tas izskaidrojams ļoti vienkārši: tieši plūsmās rodams tas, ko meklē prāts, - mērķtiecība. Kā jūs jau zināt, plūsmas virzās pa vismazākās pretestības ceļu. Prāts cenšas spriest pareizi un loģiski, balstoties uz cēloņu un seku sakarībām. Taču prāta nepilnīgums neļauj tam nekļūdīgi orientēties apkārtējā pasaulē un atrast vienīgi pareizos lēmumus.

Turpretī daba kopš pašas sākotnes ir pilnīga, tāpēc plūsmās ir vairāk mērķtiecības un loģikas nekā visgudrākajos pārspriedumos. Lai kā arī prāts būtu pārliecināts, ka domā pareizi, tas tomēr kļūdīsies. Starp citu, prāts jebkurā gadījumā kļūdīsies, taču kļūdu būs daudz mazāk, ja tas apvaldīs pārmērīgo centību un ļaus problēmām atrisināties bez tā aktīvas iejaukšanās. To ari sauc par situācijas atbrīvošanu. Citiem vārdiem sakot, tas nozīmē vājināt satvērienu un kontroli, netraucēt straumei, ļaut vairāk brīvības apkārtējai pasaulei.

Jūs jau zināt, ka izdarīt spiedienu uz pasauli ir ne tikai veltīgi, bet arī kaitīgi. Nepievienojoties straumei, prāts rada pārmēra potenciālus. Transērfings iesaka pilnīgi citu ceļu. Pirmkārt, šķēršļus radām mēs paši, vairojot pārmēra potenciālus. Ja pazeminātu svarīgumu, šķēršļi pazustu paši no sevis. Otrkārt, ja nu šķērsli tomēr neizdodas pārvarēt, nevajag ar to cīnīties, šķērslis gluži vienkārši jāapiet. Izdarīt to palīdzēs ceļa zīmes.

Prāta nelaime vēl ir tāda, ka tas visus notikumus, kuri neiederas paša scenārijā, uztver kā šķēršļus. Prāts parasti visu iepriekš izplāno, aprēķina un, ja pēc tam notiek kas neparedzēts, sāk aktīvu cīņu, lai notikumus pieskaņotu savam scenārijam. Taču tas vēl vairāk sarežģī situāciju. Protams, prāts nespēj izplānot visus notikumus ideāli. Tieši te jādod lielāka brīvība straumei. Straume nav ieinteresēta salauzt jūsu likteni. Tas taču nav lietderīgi. Likteni lauž prāta nepareizā rīcība.

No prāta viedokļa lietderīgs ir tikai tas, kas risinās pēc izplānotā scenārija. Viss, kas scenārijā neiekļaujas, tiek uztverts kā nevēlama problēma. Bet problēma ir jāatrisina, un prāts ar lielu centību ķeras pie šā darba, radot jaunas problēmas. Tādējādi tas pats pieblīvē savu ceļu ar ļoti daudziem šķēršļiem.

Padomājiet: kad cilvēki ir laimīgi, priecīgi, apmierināti paši ar sevi? Kad viss rit pēc plāna. Jebkāda novirze no scenārija tiek uztverta kā neveiksme. Iekšējais svarīgums neļauj prātam atzīt, ka iespējamas novirzes. Prāts spriež: "Es taču iepriekš visu izplānoju, aprēķināju. Es labāk zinu, kas man ir labi, kas - slikti. Es esmu saprātīgs." Dzīve bieži pasniedz cilvēkiem dāvanas, kuras viņi pieņem nelabprāt, tāpēc ka tās nav ieplānojuši. "Ne jau šādu rotaļlietu es gribēju!" Realitāte ir tāda, ka mēs reti kad saņemam tieši ieplānotās rotaļlietas, tāpēc staigājam sadrūmuši un neapmierināti. Bet tagad iedomājieties, cik daudz priecīgāka kļūtu dzīve, ja prāts pazeminātu savu svarīgumu un atzītu, ka iespējamas novirzes no scenārija!

Katrs pats var regulēt savas laimes līmeni. Šā līmeņa apakšējā latiņa vairākumam cilvēku pacelta pārāk augstu, tāpēc viņi neuzskata sevi par laimīgiem. Es neaicinu apmierināties ar to, kas jums ir. Apšaubāmā formula "ja gribi būt laimīgs, - esi tāds" Transērfin- gam neder. Jūs saņemsit savu rotaļlietu, taču par to parunāsim vēlāk. Tagad runa ir par to, kā izvairīties no nepatikšanām un samazināt problēmu skaitu.

Tieši prāta nevēlēšanās pieļaut novirzes savā scenārijā nedod tam iespēju izmantot gatavos risinājumus variantu straumes plūsmā. Prāta maniakālā tieksme visu stingri pārvaldīt pārvērš dzīvi nepārtrauktā cīņā ar straumi. Vai tad prāts var ļaut, lai straume brīvi plūst, nepakļaujoties tā gribai? Tieši šajā apstāklī slēpjas prāta galvenā kļūda. Prāts cenšas vadīt nevis savu virzību pa straumi, bet gan pašu straumi. Tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc rodas dažādas problēmas un nepatikšanas.

Lietderīga plūsma, kas virzās pa vismazākās pretestības ceļu, nevar radīt problēmas un šķēršļus - tos rada aprobežotais prāts. Lieciet aktīvāk darboties Uzraugam un kaut tikai vienu dienu pavērojiet, kā prāts cenšas vadīt straumi. Jums kaut ko piedāvā, bet jūs < atsakāties, kaut ko cenšas paziņot, - jūs atmetat ar roku. Kāds izsaka savu viedokli, bet jūs strīdaties, kāds dara pēc sava prāta, - jūs viņu uzvedat uz pareizā ceļa. Jums piedāvā risinājumu, bet jūs atsakāties. Jūs gaidāt vienu, bet saņemat ko citu un nu paužat neapmierinātību. Kāds traucē, - un jūs kļūstat nikns. Kaut kas nesaskan ar jūs scenāriju, - un jūs metaties frontālā uzbrukumā, lai ievirzītu straumi vajadzīgajā gultnē. Varbūt personiski ar jums viss notiek mazliet citādi, tomēr daļa patiesības teiktajā ir. Vai tiesa?

Bet tagad mēģiniet apslāpēt savu tieksmi visu pārvaldīt un ļaujiet lielāku brīvību straumei. Es neierosinu visam piekrist un visu pieņemt. Tikai mainiet taktiku: pievērsiet galveno uzmanību nevis pārvaldīšanai, bet vērošanai. Centieties vairāk vērot nekā kontrolēt.

Nesteidzieties atmest visam ar roku, protestēt, strīdēties, pierādīt savu, iejaukties, pārvaldīt, kritizēt. Ļaujiet situācijai atrisināties bez jūsu aktīvas iejaukšanās vai pretdarbības. Un jūs būsit ja ne pārsteigts, tad izbrīnījies gan. Izveidosies gluži paradoksāla situācija. Atteicies no situācijas kontroles, jās iegūsit vēl lielāku iespēju to pārvaldīt. Vērotājam no malas vienmēr ir lielākas priekšrocības nekā tiešajam notikuma dalībniekam. Un tāpēc es vienmēr atkārtoju: "izīrējiet sevi".

Ja atskatīsities pagātnē, tad pārliecināsities, ka jūsu kontrole bijusi vērsta pret straumi. Citu priekšlikumi nebija bezjēdzīgi. Strīdēties vispār nebija nekādas vajadzības. Jūsu iejaukšanās bija lieka. Tas, ko jūs uzskatījāt par šķērsli, nemaz tāds nebija. Problēmas atrisinās labvēlīgi arī bez jūsu ziņas. Tas, ko jūs ieguvāt ne- ieplānotu, nemaz nebija tik slikts. Nejauši izmestām frāzēm tomēr ir spēks. Jūsu garīgais diskomforts bija brīdinājums. Jūs neizlietojāt papildu enerģiju un esat apmierināts. Tā ari ir prātam dotā straumes krāšņā dāvana, par kuru es runāju sākumā.

Turklāt, protams, atcerēsimies arī mūsu "draugus". Virzību saskaņā ar straumi traucē svārsti. Uz katra soļa tie provocē cilvēku, liek viņam ar rokām kult ūdeni. Straumes plūsma neapmierina svārstus tā vienkāršā iemesla dēļ, ka pati plūsma dodas minimālā enerģijas patēriņa virzienā. Enerģija, ko cilvēks izlieto cīņā ar straumi, rada pārmēra potenciālus un baro svārstus. Vienīgais, kam ir vērts pievērst uzmanību, - tā ir iekšējā un ārējā svarīguma kontrolēšana. Atcerieties, ka tieši svarīgums neļauj prātam atbrīvot situāciju.

Daudzos gadījumos situācijas atbrīvošana ir iedarbīgāka un noderīgāka nekā cenšanās panākt savu.

Cilvēku vēlme pašapliecināties jau kopš bērnības ieaudzinājusi ieradumu parādīt savu nozīmīgumu. Tā arī izveidojas visādā ziņā kaitīgā tieksme pierādīt savu taisnību, lai tas maksā ko maksādams. Šie centieni rada pārmēra potenciālu un nonāk pretrunā ar citu cilvēku interesēm. Ļoti bieži cilvēki cenšas pierādīt savu patiesību pat tad, ja verdikts viena vai otra labā tieši neskar vinu intereses.

Dažiem cilvēkiem iekšējā svarīguma izjūta ir tik hipertrofeta, ka viņi katrā sīkumā cenšas pastāvēt uz savu. Iekšējais svarīgums pārvēršas par māniju visu pārvaldīt: "Es visiem pierādīšu savu taisnību, lai vai velns par stenderi paliek." Tas ir ļoti kaitīgs ieradums, kas sarežģī dzīvi pirmām kārtām pašam taisnības aizstāvim.

Ja jūsu intereses no tā sevišķi necieš, droši atbrīvojiet situāciju un ļaujiet citiem kult ar rokām ūdeni. Ja to darīsit apzināti, tūlīt pat kļūs vieglāk ap sirdi, pat vieglāk nekā tad, ja jūs pierādītu sava viedokļa pareizību. Gandarījumu sagādās fakts, ka esat pacēlies pakāpienu augstāk: jūs nesākāt kā parasti aizstāvēt savu svarīgumu, bet rīkojāties tā, kā gudri vecāki izturas pret nesaprātīgiem bērniem.

Minēsim vēl vienu piemēru. Pārliecīga centība darbā ir tikpat kaitīga kā nolaidība. Pieņemsim, ka esat iekārtojies labā darbā, par kuru sapņojāt jau sen. Jūs izvirzāt sev augstas prasības, jo uzskatāt, ka jāparāda viss, ko spējat. Ir jau pareizi, taču, ķeroties pie darba pārāk dedzīgi, jūs droši vien neizturēsit tādu sasprindzinājumu, īpaši tad, ja uzdevums ir sarežģīts. Labākajā gadījumā jūsu darbs nedos vajadzīgos rezultātus, bet sliktākajā - jūs iemantosit nervu sabrukumu. Varat pat nākt pie nepareiza secinājuma, ka šo darbu nespējat veikt.

Iespējams vēl kāds variants. Jūs izvēršat vētrainu darbību un tādējādi izjaucat iedibinājušos lietu kārtību. Šķiet, ka darbā var daudz ko pilnveidot, un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka rīkojaties pareizi. Taču, ja šie jaunievedumi izjauks jūsu darbabiedru ierasto dzīvesveidu, neko labu negaidiet. Tas ir gadījums, kad iniciatīva izpelnās sodu. Jūs ielaida lēnā, bet mierīgā un līdzsvarotā straumē, taču jūs visiem spēkiem kuļat ar rokām ūdeni, cenšoties peldēt ātrāk.

Kā nu iznāk, vai tad nedrīkst ne vārdiņa pretī bilst un vispār nevajag iejaukties? Nē, tik traki nav. Šis jautājums jāapsver no izdevīguma viedokļa. Uztraukties un lamāt var tikai to, kas jums tieši traucē, un arī vienīgi tad, ja jūsu kritika var kaut ko mainīt uz labo pusi. Nekad nekritizējiet to, kas jau noticis, ko vairs nevar mainīt. Pārējos gadījumos princips, kas prasa doties uz priekšu pa straumi, jāievēro nevis burtiski, piekrītot visiem un visam, bet gan pārvietojot smaguma centru no pārvaldīšanas uz novērošanu. Vairāk vērojiet un nesteidzieties pārvaldīt. Mēra sajūta radīsies pati, par to varat neuztraukties.

kopsavilkums

Prāts interpretē informāciju, izmantojot izveidojušos apzīmējumu komplektu.

Dvēsele nedomā un nerunā, bet jūt un zina.

Prāts spēj radīt tikai relatīvi jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem.

Principiāli jauni atklajumi nak no nerealizētajiem sektoriem.

Dvēsele ir īsts starpnieks starp principiāli jaunu informāciju un prātu.

Dvēsele uztver nerealizēto informāciju kā zināšanas bez interpretācijām.

Ja prātam izdodas interpretēt dvēseles informāciju, dzimst atklājums.

Prāts spēj precīzi noteikt dvēseles komforta stāvokli.

Pieradiniet sevi allaž pievērst uzmanību dvēseles komfortam.

Atsakoties no svarīguma, jūs iegūstat sava likteņa izvēles brīvību.

Izvēles brīvība j,auj nelūgt, neprasīt un necīnīties, bet iet un paņemt.

Informācijas struktūra ir organizēta cēloņu un seku

sakarību ķēdītēs. >

Cēloņu un seku sakarības rada variantu straumi. >

Vismazākās pretestības ceļi ir organizēti atsevišķās plūsmās.

Variantu straumes plūsmas jau ietver sevī visu problēmu risinājumus.

Iekšējais un ārējais svarīgums bieži vien izgrūž prātu no optimālās plūsmas.

Pie ūdenskrituma jūs noved prāts, nevis plūsmas variantu straumē.

Viss notiek daudz vienkāršāk nekā šķiet. Ļaujieties šai vienkāršībai.

Iedarbojas nevis pati pazīme, bet jūsu attieksme pret to.

Ceļa zīmes norāda, ka iespējams pagrieziens variantu straumē.

Dzīves līnijas kvalitatīvi atšķiras cita no citas.

Zīmes liek būt piesardzīgam, tāpēc ka tās parādās, pārejot uz citu līniju.

Zīmes atšķiras ar to, ka izraisa sajūtu, it kā kaut kas nav kārtībā.

Spontānas frāzes var uztvert kā norādījumu rīkoties.

Dvēseles diskomforts ir skaidra zīme.

Ja jums nākas sevi pierunāt, tas nozīmē, ka dvēsele saka "nē".

Ja ir iespējams atteikties no lēmuma, kas izraisa diskomfortu, - atsakieties.

Jāpavājina satvēriens un neparedzētais notikums jāiekļauj savā scenārijā.

Svarīgums traucē atzīt, ka ir iespējama novirze no scenārija.

Prāts cenšas pārvaldīt nevis savu kustību pa straumi, bet pašu straumi.

Priekšplānā izvirziet nevis pārvaldīšanu, bet gan vērošanu.

Atsakoties no kontroles, jūs iegūsit patiesu iespēju pārvaldīt situāciju.

Ja dosities uz priekšu pa variantu straumi, pasaule jums palīdzēs.

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………………………………….. 5

I  nodaļa. Variantu modelis …………………………………………………. 7

Šajā nodaļā sniegts teorētisks ievads Transērfingā. Transērfinga konceptuālā bāze ir variantu modelis - principiāli jauns skatījums uz mūsu pasaules uzbūvi. Cilvēks nezina, ka var kaut ko nevis panākt, bet gluži vienkārši saņemt to, ko vēlas. Kā tas ir iespējams?

Rita zvaigžņu šalkas ……………………………………………………………. 9

Uzrauga Mīkla …………………………………………………………………… 16

Kopsavilkums…………………………………………………………………….. 37

II  nodaļa. Svārsti …………………………………………………………….. 39

Cilvēku grupas, kuru domu ievirze ir vienāda, rada energoinfor- matīvās struktūras - svārstus. Šīs struktūras sāk veidoties patstāvīgi un pakļauj cilvēkus saviem likumiem. Cilvēki paši neapzinās, ka nevilšus darbojas svārstu interesēs. Kā izkļūt no apmātības muklāja?

Destruktīvie svārsti …………………………………………………………… 41

Svārstu cīņa ……………………………………………………………………….. 47

Marionešu saites ………………………………………………………………… 51

Jūs saņemat to, ko negribat………………………………………………… 56

Svārsta degradēšana …………………………………………………………… 58

Svārsta apslāpēšana …………………………………………………………… 63

Sarežģītu problēmu vienkārši risinājumi……………………………. 68

Kā gaisā pakārts…………………………………………………………………. 71

Kopsavilkums…………………………………………………………………….. 72

III  nodaļa. Veiksmes vilnis ……………………………………………… 75

Metaforām "zilais putns" vai "fortūnas rats" ir pilnīgi materiāls pamats. Sen zināms, ka veiksme un neveiksme seko viena otrai kā baltas un melnas joslas. Kā izvairīties no melnajām joslām

savā dzīvē?

Svārsta antipods……………………………………………………………………. 77

Bumerangs ………………………………………………………………………….. 80

Translācija ………………………………………………………………………………. 83

Maģiskie rituāli ………………………………………………………………………. 88

Kopsavilkums………………………………………………………………………….. 89

IV nodaļa. Līdzsvars ……………………………………………………………… 91

Cilvēki paši rada sev problēmas un šķēršļus, bet pēc tam šķiež spēkus to pārvarēšanai. Pretēji vispārpieņemtajiem uzskatiem Transērfmgs parāda, ka problēmu iemesli ir pavisam citur. Kā atbrīvoties no problēmām savā dzivē?

Pārmēra potenciāli………………………………………………………………….. 93

Neapmierinātība un nopēlums ……………………………………………….. 99

Atkarība ………………………………………………………………………………… 105

Idealizācija un pārvērtēšana…………………………………………………… 107

Nicināšana un godkāre…………………………………………………………… 113

Pārākums un nepilnvērtība……………………………………………………. 116

Vēlēšanās iegūt un neiegūt …………………………………………………… 121

Vainas apziņa …………………………… …………………………………………. 126

Nauda ……………………………………………………………………………………. 133

Pilnība…………………………………………………………………………………… 137

Svarīgums……………………………………………………………………………… 139

No cīnās uz līdzsvaru……………………………………………………………… 144

Kopsavilkums………………………………………………………………………… 150

V nodaļa. Inducētā pāreja ………………………………………………….. 153

Kāpēc ikviena vecākā paaudze uzskata, ka agrāk dzīve bija labāka? Cik daudz paaudžu jau nomainījušās kopš cilvēces vēstures sākuma! Un katra paaudze ir pārliecināta, ka pasaule kļuvusi sliktāka. Vai iznāk, ka pasaulei ir tendence degradēties? Taču, ja tā būtu, cilvēcei pietiktu ar dažiem desmitiem paaudžu, un pēc tam visam vajadzētu gluži vienkārši iegāzties ellē. Kas tad īstenībā notiek ?

Paaudžu novirze…………………………………………………………………….. 155

Svārsta piltuve……………………………………………………………………….. 161

Katastrofa………………………………………………………………………………. 164

Karš……………………………………………………………………………………….. 167

Bezdarbs ………………………………………………………………………………. 169

Epidēmija ………………………………………………………………………………. l'O

Panika……………………………………………………………………………………… 173

Nabadzība………………………………………………………………………………. 174

Kopsavilkums………………………………………………………………………… 180

VI nodaļa. Variantu straume ……………………………………………… 181

Kā rodas priekšnojautas, intuīcija, pareģojumi, atklājumi, kā ari mākslas šedevri? Vai tiešām izgudro un rada cilvēka prāts? Variantu straume - tā ir krāšņa dāvana prātam, taču cilvēks to pat nenojauš. Kas ir "zīmes", un kāpēc tās darbojas?

Informācijas lauks………………………………………………………………….. 183

Ziņas no nekurienes………………………………………………………………. 186

Lūdzējs, Aizvainotais un Cīnītājs …………………………………………… 192

Kustība pa straumi ………………………………………………………………… 196

Ceļa zīmes……………………………………………………………………………… 203

Atbrīvot situāciju …………………………………………………………………… 211

Kopsavilkums………………………………………………………………………… 218

izdevējs - cotivicfor ™

SIA "Tipogrāfija Ogrē", Ogrē, Brīvības ielā 31, LV-5001 Reģ. Nr. 000328581

Content

Zēlands Vadims Realitātes transerfings I pakāpe Variantu telpa

I nodaļa VARIANTU MODELIS

KOPSAVILKUMS

II nodaļa SVĀRSTI

III nodaļa veiksmes vilnis

IV nodaļa līdzsvars

V'nodaļa inducētā pāreja

VI nodaļa variantu straume

SATURS