Zēlands Vadims

Realitātes Transērfings II pakāpe - Rīta zvaigžņu šalkas

Vadims ZĒLANDS

REALITĀTES TRANSERFINGS

II pakāpe - RĪTA ZVAIGZŅU ŠALKAS

"

.

1 nodaļa

APŅEMšanās

Kā rodas sapņi? Vai tiešām tie ir tikai cilvēka prāta iztēles produkts? Kas kopīgs sapņiem un realitātei? Paveras aizkars uz senatnes magu varenības noslēpumu, kas [āva viņiem uzcelt Ēģiptes piramīdas un citas līdzīgas celtnes.

PAMOŠANAS SAPNĪ

Šajā nodaļā mēs jau nokļūstam tuvāk iespējai atrisināt Uzrauga Mīklu: kāpēc mēs varam izvēlēties visu, ko gribam, un kā to izdarīt? Viena no atminējuma atslēgām meklējama parādībā, ko mēs saucam par sapņiem. Miegā cilvēks pavada trešo daļu no sava mūža. Visu, kas ar viņu notiek šajā robežstāvoklī, līdz pat šim laikam klāj noslēpums. Zinātniskie pētījumi šajā virzienā diemžēl maz ko izskaidro. Arī filozofiskie traktējumi krīt no vienas galējības citā. Vieni apgalvo, ka sapņi ir ilūzijas, citi uzskata, ka pati mūsu dzīve nav nekas cits kā sapnis. Kuriem ir taisnība? Transērfinga modeļa ietvaros taisnība nav ne vieniem, ne otriem.

Taču aplūkosim visu pēc kārtas.

Pieaugušie, atceroties savus sapņus, apzinās, ka īstenībā nekas tāds nav bijis. Prāts sapņus uzskata par savām fantāzijām, kuras kaut kādā veidā rodas atpūtas laikā, un ar to apmierinās. Ir zināms, ka bērni līdz četru gadu vecumam neatšķir sapņus no nomoda. Viņi domā, ka sapņi notiek tajā pašā pasaulē, kurā rit pārējā dzīve. Šajā vecumā, atmostoties no baismīgiem murgiem, bērns domā, ka briesmoņi atrodas istabā. Un visi vecāku mēģinājumi pārliecināt, ka tas bija tikai sapnis, nedod gaidītos rezultātus. Tomēr pamazām bērna prāts pieradina viņu pie domas, ka tas viss ir nereāli.

Mēs jau iztirzājām, kā prāts visus jaunos datus saliek abstrakto apzīmējumu plauktiņos. Un dara to ļoti ātri un labprāt. Bet tagad iedomājieties: lai pārliecinātu prātu, ka sapnis ir nereāls, bija vajadzīgi četri gadi. Tas ir vienīgais, kam prāts nekādi nespēja piekrist. Mēs neatceramies, kas ar mums noticis, līdz sasniedzām četru gadu vecumu, tāpēc nevaram pateikt, kāda neizpratne valdīja mūsu apziņā pēc pamošanās.

Taču arī tagad mūsu prāts, miegā atslēdzoties, katru dienu gluži vienkārši nokļūst vienās un tajās pašās lamatās. Kamēr guļam, mums neienāk ne prātā kritiski palūkoties uz notiekošo. Pat pamodušies, mēs brīnāmies, cik reāls šķita sapnis. Sapnī virtuālā realitāte modelē- jas pārsteidzoši dabiski. Lai gan bieži gadās fantastiski notikumi, mēs tos uztveram kā kaut ko ļoti parastu. Tādas spējas pamatā ir prāta ieradums visam atrast izskaidrojumu. Ja nākas uztvert vai pārdzīvot kaut ko neparastu, mēs jebkurā brīdī spējam to racionalizēt. Pat vēlāk, būdami pie pilnas apziņas, neesam raduši apšaubīt notiekošā realitāti. Tāpēc arī sapnī pēc inerces visu uztveram kā pašu par sevi saprotamu. Prāts ir pieradis pārvaldīt situāciju. Taču ir viens jautājums, kas apiet kontroli nepārbaudīts: "Vai tas notiek īstenībā?" Tieši tāpēc prāts vienmēr nokļūst sapņa lamatās.

Tomēr dažkārt, ja palaimējas, notiek brīnums, un mēs apzināmies, ka guļam. Visbiežāk tas notiek, ja sapņojam par kaut ko pilnīgi neiespējamu vai pārāk uzmācas ļauni murgi. Tad prāta kontrole atjaunojas, un mēs apsveram, ko darīt tālāk. Šajā gadījumā neapzināts sapnis pārvēršas par apzinātu sapni. Apzinātā sapnī cilvēks piedalās virtuālajā spēlē un saprot, ka tas ir tikai sapnis. Ja jums tā nekad nav gadījies un jūs dzirdat par to pirmo reizi, nešaubieties - tā nav fantāzija. Apzinātiem sapņiem veltītas daudzas grāmatas, un pasaulē ir šādu sapņu cienītāji, kas allaž nododas šai praksei.

Vai jūs negribat pamēģināt? Jā, apzinātu sapni patiešām var izraisīt ar nodomu. Vajag tikai pieradināt prātu uzdot sev jautājumu: "Vai tas notiek īstenībā?" Tas nav īpaši sarežģīti, ja vien jūs to patiešām vēlaties. Prāta apmācīšanas procedūra ir vienkārša, taču prasa mērķtiecīgu uzmanību. Vismaz reizes desmit dienā jāuzdod sev šis jautājums. Te jums palīdzēs iekšējais Uzraugs. Lieciet tam aizvien pajautāt: vai esat aizmidzis vai ne? Uz jautājumu jāatbild maksimāli apzināti, lai tā patiešām būtu kontrole, nevis rutīnas procedūra. Sapuriniet sevi, iejūtieties, novērtējiet situāciju: vai viss patiešām rit normāli vai arī notiek kaut kas aizdomīgs? Ja pietiks neatlaidības, jūs drīz vien pa- modīsities savā sapnī.

Jums nāksies pārliecināties, ka uzdot jautājumu sev vismaz reizes desmit dienā ir diezgan sarežģīti. Gluži vienkārši jūs to aizmirsīsit darīt. Lai izdotos, nepieciešams ļoti vēlēties. Atkarībā no tā, cik stipra ir jūsu apņemšanās, apzināts sapnis var parādīties pēc dažām dienām, bet var parādīties arī pēc vairākiem mēnešiem.

Ja jums mājās ir pulkstenis, kas sit stundas, tas var palīdzēt. Dienā ikreiz, kad pulkstenis nosit stundu, ieslēdziet savu Uzraugu, lai viņš pajautā, vai jūs esat aizmidzis vai ne. Pulksteņa sitieni kļūs par enkuru, par atgādinājumu apziņai. Miegā dzirdot pulksteņa sitienu, jūs aiz ieraduma pamodināsit savu Uzraugu, bet tas atmodinās jūsu apziņu. Var atrast arī citus atgādinātājus, ja vien jūs miegā tos sadzirdēsit. Nav nozīmes saistīt jautājumu ar signāliem, kurus jūs miegā nespēsit sadzirdēt. Tā, piemēram, ja saistīsit savu jautājumu ar telefona zvanu, jūs nevarēsit miegā uzdot sev šo jautājumu tik ilgi, līdz sapnī neizdzirdēsit telefona zvanu.

Kopumā šis princips nozīmē, ka jāizstrādā ieradums allaž uzdot sev jautājumu, vai notiekošais ir reāls. Atbildiet nevis automātiski, bet gan apzināti. Daudziem sapņotājiem apziņu pamodinošie faktori ir anomāliju, neatbilstību un dīvainību atpazīšana sapnī. Taču visbiežāk guļošais to neievēro un uztver kā pilnīgi normālas parādības. Tieši tāpēc nepieciešams iemācīties kritiski novērtēt situāciju un uz jautājumu atbildēt godprātīgi.

Kāpēc tas vajadzīgs? Visupirms tas vismaz ir ļoti interesanti un uzjautrinoši, ja sapnis nevis gluži vienkārši "atgadās", bet jūs pats apzināti spēlējat šo virtuālo spēli. Tā vairs nav fantastika par virtuālo realitāti. Neviena datorspēle nevar līdzināties tam, ko jūs spējat darīt apzinātā sapnī. Bet darīt var visu, kas vien ienāk prātā.

Kad sapnī rodas nevēlama situācija, to var viegli izlabot ar nelielu gribas piepūli. Pieņemsim, ka rādās ļauns murgs: kāds jūs vajā, un jūs nekādi nespējat no viņa izbēgt. Ja jums šķitīs, ka viss notiek īstenībā, atbrīvoties no sekotāja būs ļoti grūti. Taču pietiek apzināties, ka tas ir tikai sapnis, un jūs droši vien centīsities pamosties, kas parasti ar grūtībām tomēr izdodas. Bet ir daudz efektīvāks un interesantāks paņēmiens. Ja jūs apzināties, ka tas ir tikai sapnis, pietiek palūkoties uz vajātāju un nodomāt: "Izgaisti!" (Ej ellē, pazūdi, kaut tu sapūtu!) Vajātājs tūlīt pat nozudīs. Jūs domās varat pat viņu pacelt gaisā un atstāt tur kūleņojot.

Miegā cilvēks spēj pilnībā kontrolēt visu notiekošo, ja viņš ievēro divus vienkāršus nosacījumus. Pirmkārt, viņam jāapzinās, ka tas ir tikai sapnis. Otrkārt, viņam jāzina, ka "šeit" var darīt visu, ko vien vēlas. Tā, piemēram, jūs esat sapnī pamodies un vēlaties lidot. Nav nekā vienkāršāka, pietiek tikai ar apņemšanos. Šajā gadījumā labi redzama apņemšanās atšķirība no vēlmes. Tikai vēlme pacelties gaisā neko nedos ne nomodā, ne sapnī. Tā, piemēram, vēlme pacelt roku. Jūs sakāt sev, ka gribat pacelt roku, tomēr pagaidām to nedarāt. Bet tad gluži vienkārši paceļat roku. Vēlme transformējas par darbību. Jūs neprātojat, kā pacelsit roku, bet gluži vienkārši to darāt. Tāpat notiek arī sapnī: gluži vienkārši tikai ar apņemšanos paceļaties gaisā un lidojat, kurp vien gribat.

Tagad atgriezīsimies pie ļaunā murga ar vajātāju. Jums jāsaprot, ka vēlme atbrīvoties no viņa neko nedos. Baiļu varā domas ātri izspēlē visdažādākos notikumu attīstības variantus, kuri tūlīt pat tiek realizēti. Jūs esat iesaistīts spēlē, kuras noteikumus izvēlējies kāds vai kaut kas cits. Pat apzinoties, ka tas ir tikai sapnis, jūs neko nespēsit līdzēt, ja vien nesāksit pats pārvaldīt notikumu gaitu. Kamēr spēlējat pasīva upura lomu, jūs esat spēles varā. Nav svarīgi, ka šo spēli radījusi jūsu paša iztēle. Šajā brīdī jūs esat savas iztēles vergs, baidāties un bēguļojat, tāpēc ka pats esat izvēlējies šo lomu. Ja jūs tagad apstāsities un gribēsit mainīties lomām ar savu vajātāju, viņš labprāt piekritīs un bēgs no jums. Vai spējat iztēloties šādas situācijas komis- kumu?

Uz jebkuru jautājumu, kas sākas ar vārdiem "Vai es sapnī varu…?", atbilde būs apstiprinoša. Var satikties ar jebkuriem cilvēkiem (dzīviem un mirušiem), ar sapņa dalībniekiem un priekšmetiem var darīt visu, ko vien vēlaties, var lidot uz citām planētām, risināt problēmas, komponēt mūziku, mēģināt lugu, ceļot un tā tālāk. Stiprās narkotikas salīdzinājumā ar šīm iespējām ir tīrā bērnu spēle. Turklāt netiek nodarīts nekāds ļaunums veselībai. No sapņiem atļauts smelties jebkuru informāciju. Tikai vienu nevar: paņemt līdzi realitātē kādu materiālu priekšmetu. Vismaz man par tādām parādībām nekas nav zināms.

Ja jūs neatceraties, ko esat redzējis sapnī, pavērojiet, kādā virzienā ir galva, kad guļat. Vislabāk būtu gulēt ar galvu ziemeļu virzienā. Nedrīkst gulēt ar galvu uz rietumiem, tas kaitē veselībai. Nevaru lāgā izskaidrot, kāpēc. Tas saistīts ar Zemes magnētisko lauku. Mēģiniet gulēt ar galvu uz ziemeļiem, un jūs pārliecināsities, ka sapņi kļuvuši interesantāki un izteiksmīgāki.

Ja jums nekad nerādās apzināti sapņi vai vispār nav vēlēšanās tiem nodoties, neraizējieties. Apzinātiem sapņiem ir zināma loma Transērfinga tehnikā, tomēr bez tiem var gluži labi iztikt. Turklāt apzinātie sapņi slēpj sevī kādus nezināmus draudus. Lūk, kā, jūs teiksit, vispirms saintriģēja mani, bet tagad cenšas iebiedēt. Taču man nav citas izejas. Apzinātie sapņi - tās ir noslēpumainas durvis uz nezināmo. Es rīkotos bezatbildīgi, ja nebrīdinātu jūs par briesmām, kas varbūt slēpjas aiz šīm durvīm. Kāda ir šo briesmu būtība, to jūs drīz uzzināsit.

SAPŅU TELPA

Lai izskaidrotu Uzrauga Mīklu, mums jāatbild uz diviem jautājumiem: kāpēc apzinātajos sapņos iespējams viss un kāpēc šie sapņi šķiet tik reāli?

Gan apzinātajos, gan neapzinātajos sapņos skatāmās ainas ir ļoti precīzas, pat līdz vissīkākajām detaļām. Gadās pat, ka sapnī formas ir izteiktākas un krāsas sulīgākas nekā īstenībā. Pastāv hipotēze, ka smadzenes pašas sintezē sapņu ainas un miegā uztver tās tāpat kā nomodā. Tā patiešām nav nekas vairāk kā hipotēze. Pagaidām neviens nav pierādījis, ka viss notiek tieši tā. Transērfinga modelī traktējums ir gluži citāds: zemapziņa pati neko neiztēlojas, bet ir tieši pieslēgta variantu telpai, kurā ir visa informācija.

Uzmanīgi aplūkojiet kādu priekšmetu, pēc tam aizveriet acis un mēģiniet iztēloties to. Pat ja jums ir izcilas spējas vizualizēt, jūs tomēr nespēsit ar aizvērtām acīm "redzēt" priekšmetu tikpat labi kā ar atvērtām acīm. Tas attēls, ko fiksē jūsu smadzenes, ir tikai ļoti zemas kvalitātes fotogrāfija. Pieņemsim, ka smadzenes tādu fotogrāfiju saglabā kā noteiktu neitronu grupas stāvokli. Lai reproducētu visas atmiņā esošās fotogrāfijas, noteikti nepietiktu neitronu, kaut arī to skaits ir milzīgs.

Ja mūsu atmiņas un sapņi ir neitronos ierakstītās informācijas reprodukcija, cik tad šādām šūnām smadzenēs jābūt? Transērfinga modeļa ietvaros neitroni nav informācijas nesēji gluži kā biti datorā. Smadzenes glabā nevis pašu informāciju, bet kaut ko adresēm līdzīgu, lai piekļūtu informācijai variantu telpā.

Ļoti iespējams, ka smadzenes spēj uzkrāt kādu ierobežotu datu daudzumu. Tomēr, lai gan tās ir perfekta bioloģiskā sistēma, smadzenes nespēj uzglabāt sevī visu, ko mēs esam gatavi reproducēt savā atmiņā. Pavisam noteikti tās nespēj sintezēt tik pilnīgu virtuālo realitāti kā sapnis. Vai tad ir viegli nomodā aizvērt acis un domās iztēloties tikpat dabīgas ainas, kādas redzam sapnī? Neļaujieties vilinājumam ticēt nepārliecinošiem argumentiem, it kā atslēgušās smadzenes iegūstot spēju precīzi uztvert iztēlotās ainas.

Kā jau teicām, prāts nespēj radīt neko principiāli jaunu. Tas var izveidot vien jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem. Prātam ir tikai primitīva informācija par šiem klucīšiem un to sakārtošanu. Sīkākus datus prāts glabā grāmatās un citos informācijas nesējos. Visa pārējā informācija līdz prātam nokļūst ar dvēseles starpniecību no variantu telpas.

Tātad Transērfinga modelī prāts ir visai primitīva sistēma, kuras darbību var modelēt tehniskā izpildījumā, ko ari cenšas darīt zinātnieki. Mēģinājumi radīt mākslīgu intelektu līdz šim nav sekmējušies. Pats sevi prāts vēl kaut kā var saprast, bet izprast dvēseles dabu tas pagaidām nespēj. Dzīvas būtnes intelekta noslēpums sakņojas dvēseles un prāta vienotībā un mijiedarbībā. Līdz šim kibernētiku pūliņi aprobežojās ar domāšanas procesa modelēšanu līdzīgi tam, kā to dara prāts. Varbūt reiz kāds iedomāsies modelēt mašīnu, kas spēj noskaņoties un iegūt informāciju no variantu telpas, tāpat kā to dara dvēsele.

Kaut kādā veidā prāts spēj iegaumēt adreses, lai piekļūtu vajadzīgajiem telpas sektoriem. Ja kaut kas jāatceras, prāts vēršas pie dvēseles, un tā noskaņojas uz atbilstošo sektoru. Taču vai nu dvēsele slikti prot noskaņoties, vai prāts vāji atceras adreses, vai ari dvēsele un prāts nespēj vienoties - rezultāts ir tāds, kāds tas ir: mūsu atmiņa nav pilnīga.

Toties dvēsele var nejauši noskaņoties uz variantu telpas nerealizētajiem sektoriem. Tieši šīs ainas mēs redzam savos sapņos. Tāpēc arī pierobežas telpa ir tik reāla. Sapņi nav ilūzijas šā vārda parastajā nozīmē. Prāts tās neiztēlojas, bet patiešām redz.

Sen zināms, ka sapnī cilvēks var skatīt ainas, kas it kā nav no mūsu pasaules. Tā, piemēram, var vērot arhitektūras celtni visās detaļās. Turklāt ir pilnīgi skaidrs, ka kaut ko tādu viņš principā nekad nav varējis redzēt. Ja sapnis ir realitātes imitācija smadzenēs, no kurienes gan iznirst ainas un tēli, ko cilvēks nekad nav skatījis?

Kā jūs jau zināt, telpas sektoros atrodas dažādi scenāriju un dekorāciju varianti. Dekorācijas ietver gan nedzīvo apkārtni, gan arī dzīvās būtnes. Ja esat sapnī redzējis savus tuviniekus vai paziņas, jūs droši vien ievērojāt, ka viņi nedaudz atšķiras no realitātes. Viņiem var būt cita frizūra, neparasts apģērbs vai pat atšķirīgs raksturs. Virtuālās personības no sapņu telpas var uzvesties tām neraksturīgi. Sapnī jūs atpazīstat savus paziņas, saprotat, ka tie ir viņi, tomēr tai pašā laikā jums šķiet, ka viņi ir citādi. Tādējādi izpaužas variantu telpas daudzveidība. Dažādu sektoru dekorācijas ir atšķirīgas. Notikumi, kurus vērojam realitātē, ir realizēti varianti. Sapnī mēs spējam redzēt to, kas nav realizēts.

Ja kādreiz sapnī laimēsies ieraudzīt savu spoguļattēlu, jūs droši vien būsit nepatīkami pārsteigts vai pat izbijies. Tā nebūs seja, ko esat pieradis redzēt reālā spogulī. Tūlīt pat gan sapratīsit, ka tas esat jūs, bet seja ir izmainījusies! Cilvēka āriene sapnī atbilst tieši tam telpas sektoram, kurā viņš ir nokļuvis. Atkarībā no tā, cik tālu novirzīts vērojamais virtuālais sektors no parastā, realitātē īstenotā sektora, jūsu ārienes atšķirība būs lielāka vai mazāka.

Ari apkārtne mainās atkarībā no tā, cik tālu atrodas virtuālais sektors. Jūs redzat savu pilsētu, bet tā neizskatās tāda kā parasti. Tās pašas ielas un mājas šķiet it kā dīvainas. Jūs esat izbrīnīts, jūtaties kā apmāts. Ja sapnī dvēsele aizklīdusi pietiekami tālu no sava sektora, jūs nokļūsit pilnīgi nepazīstamā apkārtnē. Jūs ieraudzīsit apvidu un cilvēkus, kuru nav reālajā dzīvē. Tur viss dzīvo savu virtuālo dzīvi. Un kādā kvalitātē esat jūs pats tajā dzīvē? Viss, kas tur notiek, ir nemateriāls. Arī jūsu loma ir virtuāla. Un tajā pašā laikā tā nav ilūzija.

Šeit iespējamas divas situācijas: vai nu jūsu personības variants atrodas tajā sektorā, vai arī ne. Ja atrodas, vai jūs varēsit tur sastapt savu dubultnieku? Tas ir ļoti sarežģīts jautājums, uz kuru es pagaidām nevaru atbildēt. Visvairāk iespējams, ka dvēsele gluži vienkārši uztvērusi lomu, kura ierakstīta sektora scenārijā. Tam par labu liecina fakts, ka sapņotājs savu seju spogulī vēro kā svešu.

Interesi izraisa vēl kāds jautājums: ja informācija variantu telpā glabājas stacionāri kā kinolente plauktā, kāpēc mēs sapnī tomēr redzam kustības un piedalāmies šajā virtuālajā spēlē? Visi notikumi informācijas laukā glabājas vienlaikus. Tas, kas ir bijis, un tas, kas būs, tur atrodas jau tagad. Kāpēc tad dvēsele, lidinādamās variantu telpā, redz nevis sastingušas ainas, bet gan dzīves kustību? Iespējams, mūsu uztvere ir veidota tā, ka spējam uztvert tikai kinolentes kustību. Bet varbūt tāda ir telpas īpašība, un tā mums rāda sevi tikai kā variantu straumi. Ja dvēsele lidinās starp sektoriem, tātad tā vēro kustību. Tādā gadījumā kurā laika posmā dvēsele nokļūst sapnī: pagātnē, nākotnē vai tagadnē?

Par visu, kas saistīts ar sapņu telpu, ir vairāk jautājumu nekā atbilžu. Vienu var teikt ar pārliecību: sapnis - tā nav ilūzija. Jums kļuva mazliet baisi, vai nav tiesa? Mēs visi ik nakti dodamies uz variantu telpu un tur dzīvojam virtuālo dzīvi. Šai virtuālajai dzīvei nav taustāma materiālā pamata, un tai pašā laikā šī dzīve ir reāla.

Kas sakāms par sapņu nozīmes tulkošanu? Atbilde var likties mazliet negaidīta. Jūs droši vien domājat, ka no visa teiktā jāsecina: sapņiem ir pilnīgas tiesības būt par gaidāmo notikumu priekšvēstnešiem. Taču patiesībā tieši no visa sacītā jāsecina, ka Transērlingā sapņus nevar uzskatīt par tām zīmēm, par kurām runājām iepriekšējā nodaļā.

Sapņi parāda to, kas būtu varējis notikt pagātnē vai nākotnē. Pagātne mums ir zināma. Bet nākotne variantu telpā ir pārāk daudzveidīga, tāpēc nav nekādas garantijas, ka sapnī esam ieraudzījuši tieši to nākotnes sektoru, kas tiks realizēts. Blakus sektoriem ir līdzīgi scenāriji un dekorācijas. Tātad, ja redzētais sektors atrodas netālu no pašreizējās dzīves līnijas, tajā var būt informācija par gaidāmajiem reālajiem notikumiem. Tomēr nav nekādas garantijas, ka redzētais sektors patiešām atrodas tuvu pašreizējai līnijai.

Īstenībā dvēsele patiesi var nojaust gaidāmos notikumus. Dvēseles komforta stāvoklis ir visdrošākā zīme. Nomodā dvēsele pauž sava komforta stāvokli attiecībā uz pašreizējo dzīves līniju vai attiecībā uz gaidāmo straumes pagriezienu. Arī pārējās zīmes attiecas uz realizētajiem pašreizējiem un tuvākajiem sektoriem. Bet sapnī tikai pats Dievs vien zina, kur lidinās dvēsele. Tā var aizlidot, kurp vien tīk, tāpēc uz šo informāciju paļauties nevar.

Nākamais jautājums: ja sapnis nav iztēles auglis, kas tad nosaka sapņu scenāriju? Scenārijs ir variantu telpas sektoros. Dvēsele var patvaļīgi ceļot variantu telpā, kamēr prāts guļ. Dažkārt tas ir aizmidzis tik cieši, ka mēs neatceramies savus sapņus. Kā attīstās notikumi laikā, kad prāts guļ, to neviens nezina. Reālajā dzīvē cilvēka uzvedību pārvalda prāts. Kad prāts redz sapņus, tas ir tikai pasīvs vērotājs un nepārvalda situāciju, bet uztver notiekošo kā dabisku norisi.

Viss rit pēc sektora scenārija. Tiklīdz dvēsele nokļuvusi sektorā, notikumi tajā attīstās saskaņā ar gaidām, bažām un priekšstatiem, ko dvēsele un prāts guvuši reālajā dzīvē. Gaidas un bažas realizējas momentāni. Tā, piemēram, ja parādās subjekts, kas no prāta viedokļa var radīt draudus, tūlīt pat realizējas draudu scenārijs. Jāpavīd tikai domai, ka sāksies vajāšana, un briesmonis tūlīt metīsies jums pakaļ.

Tā notiek tāpēc, ka dvēsele vienā mirklī noskaņojas uz variantu, kas pazib domās. Scenārija variantu dvēsele izvēlas atbilstoši domām un gaidām. Dvēsele pārvietojas variantu telpā vienlaikus ar tām. Tieši domas un gaidas ir tas virzošais spēks, kas griež uz priekšu kinolenti. Ja būtu iespējams pilnīgi apturēt smadzeņu darbību, aina sastingtu, kļūtu nekustīga. Taču domas neapstājas un nemitīgi riņķo galvā.

Sapnī notikumi var nesakrist ar ikdienas priekšstatiem, tāpēc ka prāta kontrole kļuvusi vājāka. Notiek dažādas ačgārnības, rodas neiedomājamas vīzijas, fizikas likumi nedarbojas. Neticamas lietas notiek arī apzinātā sapnī. Prāts taču zina, ka tas viss ir fantāzija, tāpēc pieļauj jebkādas aplamības.

Tagad jums ir saprotams, kāpēc sapnī iespējams viss: tāpēc ka sapnis - tas ir dvēseles ceļojums variantu telpā, un tur ir visi iespējamie scenāriji. Tāpēc apzinātā sapnī ar nodomu var mainīt scenāriju. Īstenībā scenārijs netiek mainīts — to izvēlas ar apņemšanos. Tiklīdz domās rodas apņemšanās mainīties lomām ar vajātāju, dvēsele pārkārtojas uz sektoru ar pretēju scenāriju. Tā ir apzināta sapņa mehānisma būtība - scenāriju izvēlas ār apņemšanos.

Tiklīdz prāts ir apzinājies, ka var pārvaldīt notiekošā scenāriju, tas formulē vēlmi, piemēram, vēlēšanos pacelties gaisā. Šī doma, ātri pavīdot apziņā, dvēselē transformējas par apņemšanos. Apņemšanās ir tas virzošais spēks, kas sapņotāju pārceļ uz sektoru ar atbilstošu scenāriju.

Dvēseles ceļojumu variantu telpā neapgrūtina materiālo objektu inertums. Tāpēc sapņi ir tik plastiski. Pasūtītais scenārijs realizējas momentā. Un kas notiek reālajā dzīvē? Principā - tas pats. Atšķiras tikai scenārija izpildes ātrums. Nomodā notikumi attīstās pēc tiem pašiem likumiem, kādi valda sapnī, taču ne tik zibenīgi, tāpēc ka variantu materiālajai realizācijai piemīt inertums, šajā ziņā apgalvojums, ka mūsu dzīve - tas ir sapnis, ir nepareizs, tomēr tajā pašā laikā te slēpjas arī zināma jēga. Es jau minēju piemērus, kā domas veido dzīves notikumus. Kas mīt domās, to jūs arī saņemat, agrāk vai vēlāk.

Jūsu domas ir enerģijas starojums noteiktas dzīves līnijas frekvencē. Reālajā dzīvē pāreju uz šo līniju bremzē dažādi materiālie faktori. Telpas realizētais sektors salīdzinājumā ar nerealizēto sektoru šķiet valkans - kā sveķi salīdzinājumā ar ūdeni. Potenciāli iespējamā varianta materiālā īstenošana noris ar aizkavēšanos. Turpretī sapnī nekādu inertu šķēršļu nav, tāpēc pāreja no sektora uz sektoru notiek acumirklī.

Tagad jūs droši vien saprotat, kāpēc es sāku sarunu par sapņiem. Lai vadītu savu likteni, jānoskaidro, kā domas pārceļ mūs no viena sektora uz citu un kāpēc daudzas mūsu vēlmes neīstenojas. Tomēr nepavisam nav obligāti jānododas apzinātiem sapņiem. Mūsu mērķis ir iegūt spēju nomodā izvēlēties scenāriju. Daudz svarīgāk ir iemācīties pamosties reālajā, nevis ireālajā dzīvē. Vēl jo vairāk tāpēc, ka nodošanās apzinātiem sapņiem, kā es jau sacīju, slēpj sevī zināmas briesmas.

Varbūt tie, kas praktizē apzinātus sapņus, teiks, ka nekādu briesmu te nav. Tomēr viņi droši vien nesaprot, ka balansē uz naža asmens. Neviens nevar garantēt, ka jūs atgriezīsities no apzinātā sapņa. Kamēr dvēsele lidinās nerealizētajos sektoros, nekādu briesmu nav. Tomēr, kā jūs domājat, kas notiks, ja dvēsele sapnī nejauši nokļūs telpas realizētajā sektorā? Hipotēzes būtība ir tāda, ka jūs varat materializēties šajā sektorā. Mēs visi esam pieraduši, ka dažādi minējumi nespēj mūs apdraudēt. Taču, kā redzat, šī hipotēze slēpj sevī zināmus draudus. Ja nu tā ir patiesība?

Ir zināms, ka senie magi, kas bija pilnībā apguvuši sapņu mākslu, aizgāja uz citām pasaulēm apzināti un uz visiem laikiem. Ari viņu fiziskie ķermeņi pazuda no šīs pasaules. Senie magi bija vai nu pārāk nesaprātīgi, vai arī ļoti labi zināja, ko dara. Mūsdienās ik gadu desmitiem tūkstošu cilvēku pazūd bez vēsts. Viņi gluži vienkārši pazūd bez pēdām. Tiek izvirzīta pat versija, ka viņus nolaupījuši citplanētieši. Es neko nevaru apgalvot, taču iespējams, ka viņi gluži vienkārši neatgriežas no sapņa. Dvēsele taču var ielidot realizētajā sektorā arī neapzinātas atpūtas laikā.

Apzinātie sapņi šajā ziņā ir daudz bīstamāki, tāpēc ka prāts, sajūtot neierobežotu brīvību, var zaudēt modrību un ielidot nezin kur. Mēs nezinām, vai dvēsele spēs atgriezties. Fiziskais ķermenis var arī palikt uz vietas, tādā gadījumā gluži vienkārši konstatēs nāvi miegā. Es negribu jūs biedēt. Tikai neaizmirstiet, ka sapņi - tā nav ilūzija. Apzinātā sapnī rodas kārdinājums izdarīt kādu nebēdnību. Var taču, nesodīti un nenodarot ļaunumu citiem, darīt visu, kas vien tīk. Vai gluži vienkārši lidināties un pētīt citas pasaules. Viss ir atļauts, kamēr dvēsele atrodas nerealizētajā virtuālajā sektorā. Briesmas slēpjas apstāklī, ka nav nekādas garantijas, vai dvēsele neiemaldīsies realizētajā sektorā. Prāts tūlīt pat neaptvers, ka virtuālā realitāte pārvērtusies materiālajā realitātē. Nevajag mierināt sevi ar cerību, ka mūsu redzamā pasaule Visumā ir vienīgā. Variantu telpa ir bezgalīga, un tajā neapšaubāmi ir loti daudz realizētu sektoru, kuros mīt visdažādā- kās dzīvās būtnes.

Pasaule, kurā jūs nokļūsit, var izrādīties paradīze salīdzinājumā ar mūsu pasauli, bet var būt arī elle. Kur šī pasaule atrodas, tas arī nav zināms. Varbūt tā ir miljoniem gaismas gadu attālumā no mūsu Zemes, bet varbūt tepat jūsu kafijas tasītē. Tā var būt ļoti tālu un vienlaikus ļoti tuvu, tikai citā dimensijā. Kā jau tika teikts pirmajā nodaļā, bezgalība plešas neierobežoti tālu tikai tad, ja uz to raugāmies tieši. Taču tam, vai šī paralēlā pasaule atrodas tālu vai tuvu, nav nekādas nozīmes, tāpēc ka pazust tajā var viegli, bet atgriezties ir ļoti grūti.

Astrālā ķermeņa ceļojumus materiālajā pasaulē es neaprakstīšu, tur darbojas cits mehānisms. Tam nav nekāda sakara ar Transērfingu, turklāt tas ir ļoti bīstami. Piebildīšu, ka arī sapņiem ir tikai netiešs sakars ar Transērfingu. Mūsu uzdevums ir nevis aizbēgt no cietsirdīgās realitātes uz sapņu pierobežas pasauli, bet gan iekārtot komfortabli pašu realitāti.

No sapņiem nevajag baidīties, taču nedrīkst arī izturēties pret tiem vieglprātīgi. Ja, pieminot apzinātus sapņus, jūs izjūtat garīgu diskomfortu, tas nozīmē, ka nevajag tiem nodoties. Iekšējā nojauta pateiks, vai jums draud briesmas vai ne. Dvēsele nepatikšanu tuvošanos sajūt labāk nekā prāts. Tāpēc sapņi bez aktīvas prāta iejaukšanās ir daudz drošāki. Taču, ja tomēr esat uzdrīkstējies, ievērojiet sapnī piesardzību, nobāziet tīšuprāt galvu cilpā un saglabājiet maksimālu izpratni. Rīkojieties tāpat kā realitātē: jūtieties kā mājās, taču neaizmirstiet, ka esat viesos.

APŅEMŠANĀS BRĪNUMAINAIS SPĒKS

Tātad esam noskaidrojuši, ka domas un vēlmes vada mūsu kustību variantu telpā. Sapnī šo kustību nebremzē materiālās realizācijas inertums. Vissīkākā domu vēsma vienā mirklī sapņotāju pārnes uz atbilstošo telpas sektoru. Realizētajos sektoros viss neno- ris tik ātri matērijas smagnējā inertuma dēļ. Tomēr realitātē darbojas tas pats princips: domas tieši ietekmē mūsu dzīves notikumu gaitu.

"Vai tiešām?" ironiski var pajautāt Lasītājs, kuru vēl nav samulsinājuši Transērfinga modeļa brīnumi. "Taču es, nesaprātīgais, līdz šim uzskatīju, ka nevis domas, bet rīcība nosaka manas dzīves gaitu. Tagad, protams, esmu apgaismots: galvenais nav tas, ko dari, bet tas, ko domā."

Īstenībā nekādu pretrunu te nav. Un nav pat galvenais tas, par ko cilvēks vispirms domā un ko pēc tam dara. Cilvēki ir pieraduši vispirms pievērst uzmanību rīcības sekām, tāpēc ka tās vieglāk ieraugāmas. Domu sekas bieži vien nav tik redzamas. Tas saistīts ar līdzsvara spēku darbību. Mēs jau aplūkojām gadījumus, kad līdzsvara spēku darbības rezultāti izrādās pilnīgi pretēji centieniem. Cilvēks cenšas iegūt kaut ko vienu, bet iznākums ir gluži cits. Jo lielāks pārmēra potenciāls, jo īstenība ir tālāk no vēlamā. Nerodot saprātīgu izskaidrojumu tik dīvainai pasaules uzvedībai, cilvēks tomēr cenšas sevi pārliecināt, ka vai nu nav pareizi rīkojies, vai arī pasaule tā iekārtota, ka vēlamais sasniedzams tikai ar lielu piepūli.

Var likties, ka Transērfinga modelī patiešām ir pretruna. No vienas puses, tiek apgalvots: mūsu domas modelē caur mums plūstošo enerģiju, kas pārceļ cilvēku uz dzīves līnijām, kuras atbilst šīm domām. Jeb, kā jūs tagad zināt, domas pārvieto mūs uz telpas sektoriem ar atbilstošu scenāriju un dekorācijām. Sapnī patiesi viss notiek tieši tā. No otras puses, iznāk, ka reālajā dzīvē mūsu domām ir maza nozīme, jo ar pārdomām vien vēlamo neiegūstām. Uz dīvāna gulēdams, vari domāt, cik vien gribi, bet pāreja uz citu līniju nezin kāpēc nenotiek, pat ja ņem vērā korekciju materiālās pasaules inertuma dēļ. "Tā jau tas ir!" atplauks pragmatiskais Lasītājs. "Vajag darboties! Bet domām un kaut kādām tur pārejām ar to nav nekāda sakara." Un formāli viņam būs taisnība.

Bet tikai formāli. īstenībā šī pi'etruna ir vienīgi šķietama. Mēs aizvien vairāk tuvojamies izskaidrojumam, kāpēc mēģinājumiem vizualizēt vēlamo bieži vien nav nekādu rezultātu. Kā jūs zināt, pirmais acīmredzamais iemesls slēpjas pārmēra potenciālos, ko mēs radām, cenšoties sasniegt vēlamo.

Otrs iemesls meklējams variantu materiālās realizācijas inertumā. Ļoti bieži mēs nesasniedzam mērķi tāpēc, ka pietiekami neatlaidīgi netiecamies pēc tā. Daudzi mērķi gluži vienkārši nepaspēj realizēties, ja cilvēks ātri zaudē par tiem interesi, atmetot ar roku "bezcerīgai" lietai. Jūs droši vien atceraties savā dzīvē tādas situācijas, kurās vēlamais nāca ar nokavēšanos, kad cerības jau bija zudušas un jūs bijāt aizmirsis savu pasūtījumu.

Vēl kāda daudziem cilvēkiem raksturīga kļūda ir cenšanās sasniegt visu uzreiz. Ja cilvēks izvirza daudzus mērķus, kas cits ar citu nav nekādi saistīti, visa domu enerģija veltīgi sadrumstalojas tukšumā. Variantu straume neļaus jums vienlaikus peldēt dažādos virzienos. Noskaņošanās uz mērķa sektoru darbojas visefektīvāk, ja visi centieni vērsti uz vienu konkrētu mērķi. Pie šā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies nākamajā nodaļā.

Sapnī visu minēto kaitīgo faktoru nav. Svarīguma pārmēra potenciāli tur mūs sevišķi neapgrūtina, inertums netraucē, arī prāts atpūšas no dienas pūliņiem cīņā par mērķiem. Tomēr pat sapnī nejau visas vēlēšanās piepildās. Tie, kas nododas apzinātiem sapņiem, zina, ka ne katra domu vēsma pārvieto sapņotāju uz atbilstošu sektoru. Kāds tam šķērslis?

Atbilde ir ļoti vienkārša un tajā pašā laikā fundamentāla. Nekāda šķēršļa nav. Un būtība nav arī pašās domās. Viss noslēpums it tāds: realizāciju nodrošina nevis pati vēlēšanās, bet noteikta orientācija uz vēlamo. Darbojas nevis pašas domas par vēlamo, bet kaut kas cits - tas, ko grūti izteikt vārdiem. Šis spēks atrodas aiz kulisēm uz skatuves, uz kuras risinās domu spēle. Un tomēr pēdējais vārds pieder šim spēkam. Jūs, bez šaubām, noprotat, ka runa ir par apņemšanos. Prāts tā arī nav atradis savos apzīmējumu plauktiņos piemērotu apņemšanās definīciju. Aptuveni varam definēt to kā izlēmību iegūt un rīkoties.

Tagad jūs saprotat, ka noskaņošanās procesā uz variantu telpas sektoru domas pašas par sevi tiešām neko nenozīmē. Domas - tās ir tikai putas apņemšanās viļņa galotnē. Realizējas nevis vēlme, bet apņemšanās.

Atcerēsimies vēlreiz piemēru par rokas pacelšanu. Vēlieties pacelt roku. Vēlēšanās jūsu domās ir noformējusies: jūs apzināties, ka gribat pacelt roku. Vai vēlēšanās paceļ roku? Nē, pati par sevi vēlme neveic nekādu darbību. Roka paceļas tikai tad, kad domas par vēlmi darbu beigušas un palikusi izlēmība rīkoties. Varbūt izlēmība rīkoties paceļ roku? Arī ne. Jūs pieņēmāt galīgo lēmumu, ka pacelsit roku, bet tā vēl nekustas. Kas tomēr paceļ roku? Kā definēt to, kas seko pēc izlēmības? Šeit arī parādās prāta bezspēcība, tas nespēj pārliecinoši izskaidrot, kas īsti ir apņemšanās. Mūsu apņemšanās definīcija kā izlēmība iegūt un rīkoties demonstrē tikai tā spēka prelūdiju, kurš galu galā izpilda darbību. Atliek gluži vienkārši konstatēt faktu, ka roku paceļ nevis vēlēšanās un nevis izlēmība, bet apņemšanās. Apzīmējumu "izlēmība" es izmantoju tikai tāpēc, lai būtu vieglāk saprast. Taču jūs, protams, ari bez vārdiem jūtat, ka ir kāds spēks, kas liek muskuļiem savilkties. >

Patiešām nav viegli izskaidrot, kas ir apņemšanās. Mums nerodas jautājums, kā kustināt rokas un kājas, mēs neatceramies, ka reiz nepratām staigāt. Taču tāpat cilvēks vēl nezina, kā pareizi rīkoties, kad pirmo reizi kāpj uz divriteņa. Pat iemācījies braukt ar velosipēdu, viņš nevar izskaidrot, kā to dara. Apņemšanās ir ļoti neskaidra kvalitāte. To grūti iemantot, bet viegli zaudēt. Tā, piemēram, pilnīgi paralizēts cilvēks ir zaudējis apņemšanās spēku. Vēlēšanās kustināt kājas ir, bet spēju pārvērst vēlēšanos darbībā nav. Ir zināmi gadījumi, kad paralizēti cilvēki sākuši staigāt hipnozes ietekmē vai pēc brīnumainas izdziedināšanās. Viņiem ir atgriezusies apņemšanās.

Tātad vēlēšanās pati par sevi vēl neko nenozīmē. Pilnīgi pretēji - jo stiprāka vēlēšanās, jo aktīvāka līdzsvara spēku pretdarbība. Ievērojiet: vēlēšanās ir vērsta uz pašu mērķi, bet apņemšanās - uz šā mērķa sasniegšanas procesu. Vēlēšanās realizējas pārmēra potenciālā, ko rada pati vēlme sasniegt mērķi. Apņemšanās realizējas darbībā. Apņemšanās nespriedelē, vai mērķis ir sasniedzams vai nav. Lēmums jau pieņemts, tāpēc atliek tikai darboties. Ja sapnī, vēloties pacelties gaisā, sāksit domāt, vai tas ir iespējams vai nav, jums nekas neizdosies. Lai lidotu, gluži vienkārši jāpaceļas gaisā ar apņemšanos. Jebkuru scenāriju sapnī izraugās nevis vēloties, bet noteikti apņemoties iegūt vēlamo.

Jūs neprātojat un nevēlaties, bet gluži vienkārši iegūstat un rīkojaties.

Mēs jau esam konstatējuši, ka vēlme ir veltīga. Bet lūgums? Par lūgumu īstenībā nav ko teikt. Lūgt Eņģelim, Dievam, augstākajiem vai citiem spēkiem nav nekādas jēgas. Visuma likumi ir absolūti bezkaislīgi. Nevienam nav vajadzīgas jūsu sūdzības, aizvainojumi un vaimanas. Pateicība - jā, tāpēc ka pateicība pēc savām īpašībām ir tuva beznosacījumu mīlestībai. Sirsnīga pateicība - tā ir radošās enerģijas izstarošana. Lūguma pārmēra potenciāls, gluži otrādi, ir kavēklis, enerģijas koncentrēšana vienā vietā. Sūdzības, lūgumi un prasības ir svārstu izgudrojumi, lai iegūtu cilvēku enerģiju. Domas, kas ietvertas vārdos "dod" vai "gribu", automātiski rada pārmēra potenciālus. Jums tā nav, taču ar savām domām jūs cenšaties to piesaistīt.

Kaut ko lūgt augstākajiem vai citiem tamlīdzīgiem spēkiem nav nekādas nozīmes. Tas ir tāpat kā lūgt veikalā preces par brīvu. Cilvēkiem var izteikt lūgumu saprātīgās robežās, ja viņi noskaņoti palīdzēt. Viss pārējais šajā pasaulē balstās uz objektīviem likumiem, nevis uz vēlmi kādam palīdzēt.

Iedomājieties tādu situāciju, kurā Zeme lūdz Saulei atļauju pāriet uz citu orbītu. Absurds, vai ne? Tikpat bezjēdzīgi ir vērsties pie kāda ar lūgumu, izņemot vienīgi cilvēkus. Nozīmīga ir tikai apņemšanās izvēlēties. Jūs patiešām pats izvēlaties savu likteni. Ja jūsu starojuma parametri atbilst jūsu izvēlei un likumi turklāt netiek pārkāpti, jūs saņemat to. Izvēle - tas nav lūgums, tā ir jūsu izlēmība iegūt un rīkoties.

Apņemšanās nerada pārmēra potenciālu, tāpēc ka vēlmes potenciāla enerģija tiek izlietota darbībai.

Vēlēšanās un darbības apvienojums ir apņemšanās. Apņemšanās darbojoties uzsūc vēlmes radīto pārmēra potenciālu pilnīgi dabīgi, bez līdzsvara spēku līdzdalības. Risinot problēmu, - darbojieties. Prātojot par problēmas sarežģītību, jūs radāt pārmēra potenciālu un atdodat enerģiju svārstam. Darbodamies jūs realizējat apņemšanās enerģiju. Kā zināms: "Acis darba izbijās, rokas darba nebijās. Rokas darba nebijās, zinājās padarīt." Realizējot apņemšanos, uzticieties variantu straumei - un problēma atrisināsies pati.

Gaidīšana, bažas, prātošana un vēlmes tikai atņem enerģiju. Apņemšanās darbojoties ne tikai izlieto potenciāla enerģiju, bet iesūknē to arī cilvēka enerģētiskajā apvalkā. Jūs par to varat pārliecināties, aplūkojot piemēru par mācīšanos. Zubrīšana paņem daudz spēka, bet maz ko dod. Toties apmācība darbībā, kad tiek veikts praktisks darbs vai risināts uzdevums, ne tikai neatņem spēkus, bet pat iedvesmo un dod apmierinājumu.

Tātad apņemšanās ir tas virzošais spēks, kas realizē sektorus variantu telpā. Tomēr rodas jautājums: kāpēc realizējas arī mūsu bažas? Vai tad tās var uzskatīt par apņemšanos? Gan sapņos, gan reālajā dzīvē mūs mūžīgi vajā varianti ar bažu, nemiera, dusmu un naida scenārijiem. Ja es to negribu, tad taču man nav nodoma to iegūt! Un tomēr mēs saņemam to, ko aktīvi nevēlamies. Iznāk, ka domu ievirzei nav nekādas nozīmes? Atminējums meklējams vēl noslēpumainākā un varenākā spēkā, ko sauc par ārējo apņemšanos.

ĀRĒJA APŅEMŠANĀS

Apņemšanās - tas ir vēlēšanās un darbošanās savienojums. Visiem ir zināma apņemšanās kaut ko izdarīt pašam saviem spēkiem - tā ir iekšējā apņemšanās. Daudz sarežģītāk ir apņemšanās iedarbību attiecināt arī uz ārējo pasauli. Tā ir ārējā apņemšanās. Ar tās palīdzību var pārvaldīt pasauli. Pareizāk sakot, var izvēlēties apkārtējās pasaules uzvedības modeli, noteikt scenāriju un dekorācijas.

Ārējās apņemšanās jēdziens ir nesaraujami saistīts ar variantu modeli. Visas manipulācijas ar laiku, telpu un matēriju, kuras nepakļaujas loģiskam izskaidrojumam, pieņemts attiecināt uz maģiju vai paranormāla- jām parādībām. Tieši šīs parādības arī demonstrē ārējās apņemšanās darbību - tā izvēlas dzīves līniju variantu telpā.

Iekšējā apņemšanās nespēj ābeli taciņas malā pārvērst par bumbieri. Ārējā apņemšanās arī neko nepārvērš, tā variantu telpā izvēlas taciņu ar bumbieri, nevis ar ābeli, un īsteno pāreju. Tā ābele tiek aizstāta ar bumbieri. Ar pašu ābeli nekas nenotiek, gluži vienkārši tiek izdarīta nomaiņa: materiālā realizācija variantu telpā pārvietojas no vienas līnijas uz citu. Neviens spēks nevar kaut kādā brīnumainā veidā patiešām pārvērst vienu priekšmetu par citu - to cenšas darīt iekšējā apņemšanās, taču tās iespējas ir gaužām ierobežotas.

Ja mēģināsit ar domu palīdzību pārvietot zīmuli uz galda, jums nekas neiznāks. Taču, ja jums ir cieša apņemšanās iztēloties tā kustību, varbūt kaut kas izdo- sies. Pieņemsim, ka spējāt izkustināt zīmuli no vietas (vismaz ekstrasensiem kaut kas tāds izdodas). Tas, ko es pašreiz stāstu, var likties ļoti dīvains. Īstenībā zīmulis nekustas! Un tajā pašā laikā jums ne tikai liekas, ka tas kustas. Pirmajā gadījumā jūs mēģinājāt izkustināt zīmuli ar savu domu enerģiju. Šīs enerģijas ir stipri par maz, lai pārvietotu materiālu priekšmetu. Otrajā gadījumā jūs slīdat pa dzīves līnijām, kur zīmulis atrodas dažādās vietās. Vai jūtat atšķirību?

Zīmulis guļ uz galda. Ar apņemšanās spēku jūs iztēlojaties, ka tas sāk kustēties. Jūsu apņemšanās skenē telpas sektorus, kuros zīmulis atrodas aizvien jaunā stāvoklī. Ja domu starojums ir pietiekami spēcīgs, zīmulis pakāpeniski materializējas jaunos reālās telpas punktos. Turklāt pārvietojas atsevišķs "zīmuļa slānis", bet pārējie slāņi, arī vērotāja slānis, tajā pašā laikā neizkustas. Pārvietojas nevis pats priekšmets, bet tā realizācija variantu telpā.

Nebrīnieties, ja jums nekas neizdodas. Gandrīz visiem cilvēkiem šādas spējas attīstītas ļoti vāji. Un tas pat nav tāpēc, ka jums būtu vāja enerģētika, bet gan tāpēc, ka ir ļoti grūti noticēt šādai iespējai un tātad izraisīt sevī tīru ārējo apņemšanos. Cilvēki, kuriem ir teleki- nēzes spējas, nepārvieto priekšmetus. Viņiem piemīt unikāla spēja ar apņemšanās spēku virzīt savu enerģiju materiālās realizācijas pārvietošanai variantu telpā.

Visu, kas saistīts ar ārējo apņemšanos, pieņemts x uzskatīt par mistiku, maģiju vai labākajā gadījumā par neizskaidrojamām parādībām, un visas liecības par tām nogulst putekļiem klātos plauktos. Ierastais pasauls- uzskats tādas lietas kategoriski noraida. Iracionālais vienmēr izraisa savdabīgas bailes. Līdzīgas bailes un sastingumu izjūt cilvēki, ieraugot NLO. Neizskaidrojamā parādība tik ļoti atšķiras no ierastās realitātes, ka grūti tai noticēt. Un tajā pašā laikā tā ir tik pārsteidzoši reāla, ka izraisa šausmas.

Ārējā apņemšanās ir tas gadījums, kad "ja Muhameds nenāk pie kalna, tad kalns nāk pie Muhameda". Bet jūs domājāt, ka tas ir gluži vienkārši joks? Ne vienmēr ārējās apņemšanās darbība ir saistīta ar paranor- mālajām parādībām. Ikdienā mēs pastāvīgi saskaramies ar ārējās apņemšanās darbības rezultātiem. Starp citu, mūsu bažas un sliktākās nojautas realizē tieši ārējā apņemšanās. Taču šajā gadījumā tā darbojas neatkarīgi no mūsu gribas, tāpēc mēs nenojaušam, kā tas notiek. Vadīt ārējo apņemšanos ir daudz grūtāk nekā iekšējo apņemšanos.

Iztēlojieties, ka esat izkāpis uz salas, kur sastopat mežoņus. Tagad dzīvība atkarīga no jūsu uzvedības. Pirmais variants: jūs esat upuris. Jūs atvainojaties, dodat dāvanas, taisnojaties, cenšaties izdabāt. Šajā gadījumā jūsu liktenis ir tikt apēstam. Otrais variants: jūs esat iekarotājs. Jūs uzvedaties agresīvi, uzbrūkat, cenšaties viņus pakļaut. Jūsu liktenis ir vai nu uzvarēt, vai iet bojā. Trešais variants: jūs izturaties kā saimnieks, valdnieks. Jūs protat pārliecināt, ka jūsu rokās ir vara, - un viņi pakļausies. Ja pats nešaubāties par savu varenību, arī pārējie domās, ka citādi nav iespējams. Jūsu domu starojums noskaņots uz dzīves līniju, kurā esat valdnieks.

Pirmie divi varianti saistīti ar iekšējo apņemšanos, trešais variants demonstrē ārējās apņemšanās darbību. Ārējā apņemšanās gluži vienkārši izvēlas vajadzīgo variantu.

Mušai, kas sitas pret stiklu blakus atvērtam vēdlodziņam, ir iekšējā apņemšanās. Kā jūs domājat, kas tai būs ārējā apņemšanās? Prātā iekrīt atbilde - izlidot pa vēdlodziņu, tomēr tā nav. Ja muša palidos nostāk un palūkosies vērīgāk, tā ieraudzīs aizvērto logu un atvērto vēdlodziņu. Tas būs gluži vienkārši plašāks realitātes redzējums. Ārējā apņemšanās tīrā veidā atver mušai visu logu.

Iekšējā apņemšanās nozīmē jebkurus mēģinājumus ietekmēt apkārtējo pasauli uz vienas un tās pašas dzīves līnijas. Viss, kas iespējams variantu telpas atsevišķa sektora robežās, ir izteikts pazīstamajos dabaszinātņu likumos un iekļaujas materiālistiskā pasaulsuzskata ietvaros. Ārējā apņemšanās attiecas uz mēģinājumiem izvēlēties dzīves līniju, uz kuras realizējas vēlamais.

Tagad jums vajadzētu saprast, ka izlidot pa aizvērtu logu - tā ir iekšējā apņemšanās. Turpretī ārējā apņemšanās nozīmē pāriet uz dzīves līniju, kurā logs atveras. Var veltīt pārcilvēciskus pūliņus, lai izkustinātu zīmuli ar savu domu. Bet var tikai ar ārējo apņemšanos vien skenēt variantu telpu ar dažādiem zīmuļa stāvokļiem.

Pieņemsim: jūs esat pārliecināts, ka nevarēsit atrast brīvu vietu, kur atstāt mašīnu pie lielveikala Ziemassvētku priekšvakarā. Iekšējā apņemšanās apgalvo: kur gan radīsies vieta, ja visi cilvēki tagad iepērkas. Turpretī ārējā apņemšanās visai droši pieļauj, ka brīdī, kad piebrauksit pie lielveikala, atbrīvosies vieta jūsu mašīnai. Ārējā apņemšanās ne tikai stingri un nelokāmi tic tādai iespējai - tā gluži vienkārši nosvērti un bez ierunām panāk savu.

Ārējā apņemšanās dzimst improvizācijā - līdzīgi apskaidrībai. Gatavoties uz ārējo apņemšanos ir veltīgi. Visu maģisko rituālu uzdevums ir izraisīt ārējo apņemšanos. Taču rituāls - tā ir tikai sagatavošanās burvestībai, teatrāla prelūdija, dekorācija. Iztēlojieties, ka sapnī krītat no klints un, lai nenokristu, jums jāizraisa apņemšanās palikt karājamies gaisā. Gatavoties un skaitīt burvju vārdus nav laika. Pietiek ar apņēmību sākt lidot - un jums tas izdosies. Burvju vārdi un maģiskie atribūti tikai palīdz atmodināt spēku, kurš katram cilvēkam ir, bet kuru viņš neprot izmantot.

Diemžēl mūsdienu cilvēkam prasme vadīt ārējo apņemšanos ir gandrīz pilnīgi atrofējusies. Cilvēki pamanījušies aizmirst pat to, ka kādreiz viņiem šīs spējas ir bijušas. Neskaidri atgādinājumi pavīd tikai senajās leģendās. Tagad nav vērts pat censties pierādīt, ka Ēģiptes piramīdas un citas līdzīgas būves uzceltas ar ārējās apņemšanās palīdzību. Pieņems jebkuru hipotēzi, tikai ne šo. Man šķiet, ka piramīdu cēlājiem būtu visai amizanti uzzināt, ka viņu pēcnācēji, uzskatīdami savus senos priekštečus par atpalikušu civilizāciju, līdīs vai no ādas ārā, cenšoties uzminēt viņu noslēpumu tikai iekšējās apņemšanās ietvaros.

Tomēr cilvēki nav pilnīgi zaudējuši ārējo apņemšanos. Tā gluži vienkārši ir stingri nobloķēta. Viss, ko pieņemts saprast ar maģiju, nav nekas cits kā mēģinājumi darboties ar ārējo apņemšanos. Gadsimtiem ilgi alķīmiķi nesekmīgi mēģināja atrast fdozofu akmeni, kas jebkuru priekšmetu pārvērstu zeltā. Alķīmijai veltīts milzum daudz sarežģītu un grūti saprotamu grāmatu. Īstenībā, kā vēsta leģenda, filozofu akmens noslēpums ietilpst dažās rindiņās, kas iegravētas smaragdā - tā sauktajā smaragda plāksnītē. Kāpēc tad sarakstīts tik daudz grāmatu? Droši vien tāpēc, lai izprastu šīs nedaudzās rindinas.

Jūs droši vien esat dzirdējis par Svēto Grālu. Iegūt to ir tīkojuši daudzi, pat Trešā reiha pārstāvji. Nemitīgi klīst leģendas par tamlīdzīgiem atribūtiem, kas it kā piešķirot neierobežotu spēku un varu. Tie ir naivi maldi. Neviens priekšmets nevar piešķirt spēku. Feti- šiem, burvju vārdiem un citām maģiskām darbībām pašām par sevi nav nekāda spēka. Cilvēkiem, kuri izmanto šīs darbības, spēku piešķir ārējā apņemšanās. Atribūti tikai zināmā mērā palīdz zemapziņai pamodināt snaudošos un vāji attīstītos ārējās apņemšanās iedīgļus. Ticība atribūtu maģiskajam spēkam ir impulss, kas pamodina ārējo apņemšanos.

Senās civilizācijas bija sasniegušas tādu pilnību, ka iztika bez maģiskajiem rituāliem. Šāda varenība gluži dabiski radīja ļoti stipru pārmēra potenciālu. Tāpēc tādas augsti attīstītas civilizācijas kā, piemēram, Atlan- tīda, kas bija atklājušas ārējās apņemšanās noslēpumus, līdzsvara spēki laiku pa laikam iznīcināja. Slepeno zināšanu druskas nonākušas līdz mūsdienām kā maģiskās prakses, kuru nolūks ir atjaunot zaudēto. Tomēr tie ir tikai vāji un pavirši mēģinājumi maldīgā iekšējās apņemšanās virzienā. Spēka un varenības būtība - ārējā apņemšanās - ir un paliek noslēpums.

Galvenām kārtām iekšējās apņemšanās attīstību un ārējās apņemšanās zudumu cilvēkiem inducējuši svārsti, jo tie pārtiek no iekšējās apņemšanās enerģijas. Pārvaldīt ārējo apņemšanos iespējams tikai tad, ja pilnīgi atbrīvojas no svārstiem. Var teikt, ka šajā virzienā tie guvuši galīgu uzvaru cīņā ar cilvēku.

Tātad mēs esam noskaidrojuši, ka domu enerģija, kas vērsta uz mērķa sasniegšanu, izpaužas trejādi: kā vēlēšanās, kā iekšējā apņemšanās un kā ārējā apņemšanās.

Vēlēšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz pašu mērķi. Kā redzat, vēlmei nav nekāda spēka. Var domāt par mērķi, cik vien tīk, var vēlēties to sasniegt, taču nekas nemainīsies. Iekšējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz savas virzības procesu pretī mērķim. Tas jau darbojas, taču prasa lielu piepūli. Arējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz to, kā mērķis realizējas pats. Ārējā apņemšanās gluži vienkārši ļauj mērķim realizēties pašam. Ar to turklāt saprotama cieša pārliecība, ka mērķa realizēšanas variants jau pastāv un atliek to tikai izvēlēties. Ar iekšējo apņemšanos mērķis tiek sasniegts, ar ārējo - to izvēlas.

Iekšējo apņemšanos var raksturot ar formulu: "Es pastāvu uz to, ka…" Arējā apņemšanās pakļaujas pavisam citām likumam: "Apstākļi izveidojušies tā, ka…" vai "Iznāk tā, ka…" Atšķirība ir milzīga. Pirmajā gadījumā jūs aktīvi iedarbojaties uz pasauli, lai pasaule pakļautos. Otrajā gadījumā jūs uzstājaties kā vērotājs no malas, viss notiek pēc jūsu gribas, tomēr it kā pats no sevis. Jūs neko nemaināt, vienīgi izvēlaties. Lidojums sapnī notiek tieši pēc formulas: "Iznāk tā, ka es lidoju", nevis: "Pieprasu, lai es sāktu lidot!"

Iekšējā apņemšanās tiecas uz mērķi tieši, ne ar ko nerēķinoties. Ārējā apņemšanās virzīta uz mērķa patstāvīgas realizēšanās procesu. Ārējā apņemšanās nesteidzas sasniegt mērķi - tas jau tāpat ir rokā. Fakts, ka mērķis tiks sasniegts, vispār netiek apšaubīts un apspriests. Ārējā apņemšanās nemitīgi, bezkaislīgi, nosvērti un nenovēršami virza mērķi uz realizāciju.

Lai atšķirtu, kur darbojas iekšējā un kur ārējā apņemšanās, izmantojiet aptuveni šādus divpusējus salīdzinājumus: jūs cenšaties kaut ko iegūt no šīs pasaules - tā pati sniedz to, ko jūs vēlaties; jūs cīnāties par vietu zem saules - pasaule atver jums savus skāvienus; jūs laužaties aizslēgtās durvīs - durvis pašas atveras jūsu priekšā; jūs cenšaties izlauzties caur sienu - siena pati atkāpjas jūsu priekšā; jūs cenšaties savā dzīvē izraisīt kādus notikumus - tie izraisās paši. Ar iekšējo apņemšanos jūs cenšaties pārvietot savu realizāciju variantu telpā, bet ārējā apņemšanās pārvieto pašu variantu telpu tā, lai jūsu realizācija atrastos tur, kur vajadzīgs. Vai saprotat, kāda ir atšķirība? Rezultāts ir viens un tas pats, taču tā sasniegšanas ceļi dažādi.

Ja jūsu rīcība atbilst šo salīdzinājumu otrajai daļai, tas nozīmē, ka esat ieguvis ārējo apņemšanos. Cīnoties jūs cenšaties īstenot savu realizāciju variantu telpā, bet, kad izvēlaties, - telpa pati nāk pie jums. Protams, variantu telpa pati nepārvietosies uz jūsu realizācijai vajadzīgo vietu. Tam nepieciešama noteikta jūsu rīcība. Taču šī rīcība sniedzas ārpus pierasto un vispārpieņemto priekšstatu ietvariem. Visā grāmatas garumā es sniegšu piemērus par iekšējās un ārējās apņemšanās atšķirībām. Ārējā apņemšanās ir Transērfinga stūrakmens. Tajā slēpjas atrisinājums Uzrauga uzdotajai Mīklai, proti, kāpēc nevajag cīnīties ar šo pasauli, bet gluži vienkārši izvēlēties to, ko gribat.

Ārējā apņemšanās nepazīst neko neiespējamu, tai viss ir iespējams. Jūs varat lidot arī realitātē vai, teiksim, staigāt pa ūdens virsu, ja jums ir Kristus ārējā apņemšanās. Turklāt fizikas likumi nebūt netiek pārkāpti. Lieta tā, ka fizikas likumi darbojas vienā atsevišķā materiālās realizācijas sektorā. Ārējās apņemšanās darbība izpaužas realizācijas virzībā pa variantu telpas dažādiem sektoriem. Viena realizētā sektora ietvaros lidot nav iespējams. Tāpēc ka jums būs jāpārvar Zemes pievilkšanas spēks, bet tas ir iekšējās apņemšanās darbs, kas prasa patērēt enerģiju, lai pārvarētu smaguma spēku. Brīvs lidojums gan sapnī, gan nomodā - tā nav reāla jūsu pārvietošanās materiālajā telpā, bet ir jūsu realizācijas relatīvā stāvokļa izmaiņas. Citiem vārdiem sakot, ķermenis pakāpeniski realizējas jaunos fiziskās telpas punktos.

Var teikt vēl arī tā: nevis jūs pats lidojat caur telpu, bet telpa pārvietojas attiecībā pret jums saskaņā ar jūsu ārējās apņemšanās izvēli. Droši vien tas neskan īpaši korekti, taču mēs nemēģināsim iedziļināties relativitātes teorijā. Varam tikai nojaust, kā tas īstenībā notiek.

Lai lidotu, nepieciešama nešaubīga ticība, ka tas ir iespējams. Kāpēc Kristus teica tik absolūti vienkārši: "Lai jums notiek pēc jūsu ticības"? Tāpēc, ka nevaram neko saņemt vai paveikt, ja mums nav apņemšanās. Bet apņemšanās nerodas bez ticības. Mēs nespētu pat soli paspert, ja neticētu, ka tas ir iespējams. Tomēr prātu pārliecināt, ka realitātē iespējams lidot tāpat kā sapnī, neizdosies. Vismaz pie normālas apziņas esot. Dažiem jogiem Indijā meditācijas procesā izdodas atrauties no grīdas. (Par citām ticamām levitācijas izpausmēm personiski man ziņu nav.) Iespējams, ka viņu apņemšanās pietiek tikai tam, lai noskaņotos uz variantu pārvietošanos, kurā ķermenis paliek gaisā. Ņemot vērā milzīgās jogu iespējas salīdzinājumā ar ikdienišķiem cilvēkiem, varat iedomāties, cik sarežģīti ir pakļaut savai gribai ārējo apņemšanos.

Miegā snaudošais prāts vēl spēj pieļaut lidošanas varbūtību, taču, pie pilnas apziņas esot, prāts nespēj to aptvert, lai kā jūs censtos sevi pārliecināt. Nepieciešama nevis vienkārša ticība, bet zināšanas. Ticība paredz iespēju šaubīties. Kur ir ticība, tur iespējamas arī šaubas. Zināšanas izslēdz šaubas. Jūs taču nešaubāties, ka gaisā pasviestais ābols nokritīs uz zemes? Jūs tam nevis ticat, bet gluži vienkārši to zināt. Tīra ārējā apņemšanās ir brīva no šaubām, tātad arī no ticības. Lai lidotu sapnī, pietiek ar mājienu uz ārējo apņemšanos, taču inertajā materiālajā realizācijā nepieciešama absolūti tīra ārējā apņemšanās. Tomēr neuztraucieties, ka nav iespējams iemantot tīru apņemšanos. Jūsu mērķa īstenošanai pietiks arī ar "otrās šķiras" apņemšanos. Gluži vienkārši būs nepieciešams zināms laiks, lai inertā realizācija "sāktu šķetināties".

Kontekstā ar ārējo apņemšanos rodas interesants jautājums: kas ir hipnoze? Man ir grūti precīzi pateikt, vai tā ir iekšējās vai ārējās apņemšanās darbības rezultāts. Domu enerģijas neapšaubāmi nepietiek, lai ar iekšējās apņemšanās spēku pārvietotu pat visvieglākos priekšmetus. Tomēr šīs enerģijas pilnīgi pietiek, lai viens cilvēks spētu kaut ko iedvest citam. Dažiem cilvēkiem ir spilgti izteiktas spējas izstarot visai spēcīgu enerģētisko plūsmu. Ja tā tiek modelēta ar noteiktām domām, tad cilvēkam, uz kuru vērsta šī plūsma, rodas suģestijas efekts. Ceru, jūs nedomājat, ka hipnotizētājs operē tikai ar magnētisku skatienu vai kādām roku kustībām? Vēl jo vairāk tāpēc, ka enerģētiskajai iedarbībai ne vienmēr ir obligāts vizuālais vai vārdiskais kontakts. Tomēr, cik man zināms, hipnoze darbojas galvenokārt nelielos attālumos. Tāpēc dabiski būtu pieņemt, ka tā ir ar iekšējās apņemšanās palīdzību pārraidītu domu enerģijas rezultāts. Turpretī tādos gadījumos, kad hipnoze iedarbojas no liela attāluma, galvenā loma, bez šaubām, jāsaista ar ārējo apņemšanos, ja vien šeit nedarbojas kādi citi mehānismi.

Lai sajustu ārējo apņemšanos, nepieciešams atbrīvoties no ierasto priekšstatu un izjūtu Prokrusta gultas. Prāts eksistē vispārpieņemtā pasaulsuzskata šaurajos ietvaros. Izkļūt ārpus šīm robežām ir grūti, tāpēc ka to savukārt var izdarīt tikai ar ārējo apņemšanos. Prāts savas pozīcijas tik vienkārši neatdod. Rodas noslēgts loks: lai iemantotu ārējo apņemšanos, nepieciešama pati ārējā apņemšanās. Te slēpjas visas grūtības.

Baidos, ka daži lasītāji būs vīlušies, bet man nav zināmi vingrinājumi, kas attīsta ārējo apņemšanos. Tādu vingrinājumu mērķis droši vien skanētu tā: "apņemties iemantot apņemšanos". Vienīgā iespēja dziļāk izprast ārējās apņemšanās būtību — tā ir apzinātu sapņu praktizēšana. Realitātē es varu vingrinājumu vietā ieteikt apzinātas dzīves praktizēšanu. Tas nozīmē ne tik daudz trenēties, cik dzīvot ar ārējo apņemšanos. Realitāte atšķiras no sapņa tikai ar materiālās realizācijas inertumu variantu telpā. Viss pārējais ir tāds pats.

Jūs varat jautāt: ja mēs nespējam pārvaldīt ārējo apņemšanos, ar ko tad var rēķināties? Protams, lielus akmens bluķus jūs diezin vai spēsit izkustināt. Bet ar laiku materiālās pasaules inertumu var pārvarēt. Vispārpieņemtā un ierastā mērķa sasniegšanas ceļa pamatā ir iekšējā apņemšanās. Transērfinga ceļš turpretī prasa atteikties no iekšējās apņemšanās un izmantot ārējo apņemšanos.

Grūti novilkt precīzu robežu, kur beidzas iekšējā un sākas ārējā apņemšanās. Iekšējā apņemšanās pārvēršas par ārējo, kad apziņa savienojas, saskaņojas, saplūst ar zemapziņu. Šī robeža ir netverama. Tā ir līdzīga brīva kritiena sajūtai vai tām izjūtām, kādas radās, kad jums pirmo reizi izdevās nobraukt kādu gabalu ar divriteni. Taču vislabāk tā izskaidrojama ar lidojuma sajūtu sapnī, kad jūs apzināti paceļaties gaisā.

Apziņa ir saplūdusi un pilnīgi saskaņota ar zemapziņu noteiktā šaurā segmentā. Jūs varat viegli pakustināt roku pirkstus, nedaudz grūtāk pakustināt kāju pirkstus, vēl grūtāk - ausis, bet iekšējos orgānus - gandrīz neiespējami. Arējā apņemšanās ir attīstīta vēl mazāk. Saskaņot apziņu ar zemapziņu centienos atrauties no zemes un lidot ir tik grūti, ka to uzskata par faktiski neiespējamu.

Mēs sev izvirzīsim piezemētākus mērķus. Levitā- cija - tā ir tīras ārējās apņemšanās augstākā izpausme. Taču ārējās apņemšanās spēks ir tik liels, ka pietiek ar niecīgu tā daļiņu, lai varētu gūt iespaidīgus rezultātus. Ikdienā ārējā apņemšanās darbojas neatkarīgi no mūsu gribas un tās iedarbība nereti ir kaitīga. Tā, piemēram, tas izpaužas kā mūsu sliktāko nojautu īstenošanās. Mēs jau pārrunājām situācijas, kurās cilvēks saņem to, ko nevēlas. No vienas puses, jūs vajā tas, no kā baidāties, ko neieredzat, no kā gribat izvairīties. Tā notiek tāpēc, ka domu starojums, kas noskaņots uz nevēlamo notikumu, pārnes jūs uz sektoru, kur risinās tieši šis notikums. Tomēr, no otras puses, jums taču nav apņemšanās gūt nevēlamo? Kur tad šeit ir apņemšanās darbība?

Iekšējā apņemšanās ir vērsta uz to, lai izvairītos no nevēlamā. Jūs skar viss, kas satrauc, iedveš bažas un nepatiku. Ar visu sirdi jūs vēlaties no tā izvairīties. Prāts baidās - dvēsele uztraucas vēl stiprāk, prāts izjūt naidu - dvēselei arī nav iebildumu pret to, prāts neieredz - dvēsele vēl jo vairāk. Dvēsele un prāts ir pilnīgi vienis prātis. Tieši apziņas un zemapziņas saskaņas brīdī pamostas ārējā apņemšanās. Tikai tā nav vērsta uz mums vajadzīgo pusi. Runāt par ārējās apņemšanās virzību tomēr nebūtu sevišķi korekti. Iekšējā apņemšanās darbojas noteiktā virzienā - izvairīties no nevēlamā, bet ārējā apņemšanās visdrīzāk rāda nevis virzienu, bet gan zaļo gaismu, lai realizētos tas, par ko dvēsele un prāts domā vienādi. Bet vienis prātis tie ir notikuma vērtējumā. Vai tas ir jums vēlams vai ne - tam nav nekādas nozīmes. Ārējā apņemšanās redz dvēseles un prāta vienotību un gluži vienkārši izvēlas atbilstošu sektoru variantu telpā.

Diemžēl dzīvē dvēsele un prāts visbiežāk ir vienis prātis kaut ko nepieņemt. Tāpēc sliktāko nojautu realizācija ir raksturīgākā ārējās apņemšanās darbības ilustrācija. Cilvēkiem parasti ir miglains priekšstats par to, ko viņi no sirds vēlas, bet viņi ļoti labi zina, no kā grib izvairīties. Lai pakļautu ārējo apņemšanos savai gribai, jānodrošina dvēseles un prāta vienotība pozitīvos centienos un jāatbrīvojas no visa negatīvā savās domās. Jūs jau zināt, cik kaitīga ietekme mūsu dzīvē ir negatīvam noskaņojumam. Paužot neapmierinātību un nepatiku, jūs pakļaujaties līdzsvara spēku darbībai, nokļūstat destruktīvo svārstu atkarībā un savu domu starojumu orientējat uz negatīvajiem telpas sektoriem. Ārējā apņemšanās, ko veidojis negatīvais, īsteno to dzīvē.

Tādējādi ārējā apņemšanās var darboties neatkarīgi no mūsu gribas. Iemantot šo spēku ir ļoti grūti, taču to var piespiest darboties savā labā. Šā uzdevuma risināšanai ari būs veltīta mūsu uzmanība. Mēs jau esam noskaidrojuši, kā jārīkojas, lai ārējās apņemšanās darbība nekaitētu, - neradīt svarīguma potenciālu un atteikties no negatīvā. Atliek noskaidrot, kas jādara, lai ārējā apņemšanās kalpotu izvirzītajam mērķim. Tas nav tik vienkārši kā paberzēt Aladina burvju lampu, tomēr ir metodes, kas palīdz iedarbināt ārējās apņemšanās mehānismu.

Iespējams, ka daudz kas no teiktā jums ir palicis nesaprotams. Tas tiešām ir grūti apgūstams temats, tāpēc ka ārējo apņemšanos nav iespējams izteikt vārdos. Tomēr drīz vien aina noskaidrosies. Man nav vēlēšanās duļķot ūdeni, lai ieintriģētu jūs, kā to dara dažu skolu un garīgo virzienu adepti. Visu, kas jāzina, jūs atradīsit šajā grāmatā. Visu, kas jāprot, jūs iegūsit no savas pieredzes, ja Transērfinga principus liksit lietā praksē. Nekādas speciālas nodarbības un treniņi nebūs vajadzīgi. Nekā mistiska un noslēpumaina Transērfingā nav.

"Slepenās zināšanas" parasti pavada alegorijas un mīklaini mājieni. Taču ir zināma patiesība, ka cilvēks, kas skaidri domā, arī skaidri izklāsta savas domas. Ja skolotājs, kuram ir "slepenās zināšanas", vēlas parādīt, ka viņam zināms kaut kas tāds, ko it kā drīkst izpaust tikai savam skolniekam, slepus iečukstot ausī, bet pārējā laikā runā alegorijās un dziļdomīgās sentencēs, visticamāk tas nozīmē, ka šis guru pats nezina, kāda ir vina zināšanu būtība.

Mēs necentīsimies iemantot absolūto apņemšanos, kas spēj pacelt ķermeni gaisā. Ja zinātu, kā to izdarīt, tad nebūtu vairs par ko runāt. Pastāv variantu telpa, ir izvēles iespēja - izraudzīties savu variantu, un viss.

Mūsu uzdevums ir iemācīties sasniegt mērķi, izmantojot savas spējas. Pat ja tās ir ierobežotas, Transērfings sniedz zināšanas, kas spēj pamodināt spēkus, kurus mēs neizmantojam. Un šim nolūkam nav vajadzības nogurdināt sevi ar meditācijām, treniņiem, apzinātiem sapņiem un citām mistiskām darbībām, kuru dēļ var sajukt prātā. Protams, Transērfinga modelis šķiet neticams. Patiešām ir grūti tam visam noticēt. Tomēr vajag tikai parevidēt ierastos uzskatus par pasauli, un jūs spēsit panākt to, kas agrāk šķita nesasniedzams. Un drīz vien pārliecināsities: ārējo apņemšanos tiešām var piespiest darboties savā labā.

SPĒLES SCENĀRIJS

Atgriezīsimies atkal pie sapņiem. Sapņi ir ļoti plastiski, tāpēc tos var lieliski izmantot par modeli, lai izprastu āi'ējās apņemšanās mehānisma darbību. Mēs jau noskaidrojām, ka sapņa būtība daudzējādā ziņā līdzinās reālajai dzīvei. Viss, kas notiek sapnī, ir spēle pēc scenārija, kuru izvēlējusies mūsu dvēsele. Kad prāts guļ, mēs redzam sapņus, bet tos neatceramies. Dvēsele šajā gadījumā nekontrolēti ceļo variantu telpā. Kur tā šajā laikā "klaiņo", nav zināms. Visas mūsu apzinātās atmiņas kontrolē prāts. Sapņi, kurus mēs neatceramies, rodas periodā, kad prāts snauž. Prāta kontrole šajā laikā ir pavājināta, un tam ir tikai pasīva vērotāja loma. Prāts neko neiztēlojas, un tam nekas nerādās. Prāts uztver to, ko dvēsele redz variantu telpas nerealizētajos sektoros.

Neapzinātajos sapņos prāts nenomāc dvēseli ar savu kontroli. Prāts redz kinofdmu kā skatītājs. Tajā pašā laikā tas pārdzīvo redzēto, un šie pārdzīvojumi tiek nodoti dvēselei, kas tūlīt pat noskaņojas uz to sektoru, kurš atbilst gaidītajam. Tādējādi scenārijs mainās dinamiski, reizē ar notikumiem. Dekorācijas un darbojošās personas vienā mirklī pieskaņojas izmainītajam scenārijam. Iztēle tiešām piedalās sapnī, tomēr tikai kā ideju ģenerators.

Sapnī viss notiek tā: uzplaiksni acumirklīga doma, ka jums tuvojas kāds agresīvs cilvēks, un tas realizējas tajā pašā brīdī - viņš jums draud. Tiklīdz jūsu domu vēja rādītājs pagriežas uz otru pusi, ienaidnieks tūlīt pat pārvēršas par draugu. Tāpat uzvedas kaķēns pie spoguļa - tā noskaņojums strauji mainās no draudzīga līdz agresīvam. Kaķēns redz savā priekšā subjektu un vērtē, ko no tā var sagaidīt. Sākumā izturēšanās ir neitrāla - izpaužas ziņkāre. Tad tas paceļ ķepu, un vērtējums vienā mirklī nosveras uz iespējamām briesmām, kaķēns sabožas, uzbrūk, aizstāvas. Pēc tam atlec atpakaļ, ierauga savu komisko figūru, un noskaņojums kļūst rotaļīgs. Tad viss atkal mainās. Lūk, tā kaķēns dinamiski koriģē pats savu scenāriju. Tas brīžiem uzbrūk savam spoguļattēlam, brīžiem agresiju nomaina draudzība.

Cilvēks neapzinātā sapnī savu scenāriju maina tieši tāpat. Kaķēns neapzinās, ka redz savu attēlu, un cilvēks neapzinās, ka redz sapni. Vai jums ir zināms, ka mēs visi spogulī sevi redzam ar citādu sejas izteiksmi nekā parasti? Tā mainās, tiklīdz cilvēks ielūkojas spogulī. Izmaiņas notiek vienā mirklī, mēs to pat nemanām. Tas notiek tāpēc, ka kopš bērnības mums izstrādājies ieradums un vēlēšanās izskatīties tādiem, kādi gi'ibam būt. Pietiek pateikt bērnam: "Paskaties spogulī, cik tu esi neglīta, kad raudi!" - un bērna sejiņa tūlīt pat izmainīsies. Arī pieaugušie raugās uz savu attēlu ar kaut kādām gaidām, piemēram: "Es sev patīku" "Kāds es izskatos?" "Es sev nepatīku" vai vēl citādi. Jebkurā gadījumā sejas izteiksme acumirklī tiek koriģēta.

Spogulis ir dinamiskas scenārija koriģēšanas piemērs. Tikai šeit darbojas iekšējā apņemšanās, bet sapnī tieši tāpat darbojas ārējā apņemšanās. Nomodā cilvēks redz savu attēlu spogulī un tūlīt pat ar iekšējās apņemšanās palīdzību maina sejas izteiksmi atbilstoši gaidītajai. Sapnī cilvēks redz spēli, un viņa ārējā apņemšanās neatkarīgi no paša gribas izvēlas apkārtējās pasaules uzvedības scenāriju atbilstoši šā cilvēka pārdzīvojumiem un gaidām.

Sapņa dalībnieku izturēšanos pilnīgi nosaka jūsu priekšstati par to, kā viņi varētu uzvesties. Ideja - tā ir tikai pirmā ierosme, visu pārējo paveic ārējā apņemšanās. Turklāt jūsu uzvedību sapnī nosaka iekšējā apņemšanās, bet visu pārējo vada ārējā apņemšanās, patīk jums tas vai ne. Kā atceraties, iekšējā apņemšanās cenšas tieši ietekmēt apkārtējo pasauli, bet ārējā apņemšanās - ļauj apkārtējai pasaulei realizēties saskaņā ar apņemšanos.

Sapnī notikumi attīstās tikai pēc tāda scenārija, kādu jūs varat pieļaut. Nenotiks nekas tāds, ko jūs nespējat aptvert. Tas, starp citu, izskaidro nekritisko attieksmi pret visu, kas notiek sapnī. Pat galīgas muļķības guļošs cilvēks pieņem kā pašu par sevi saprotamu lietu, tāpēc ka pats ir savu sapņu scenārists un režisors.

Zemapziņa aplamības nevis uzskata par normu, bet gan neizslēdz to potenciālo varbūtību. Sapnī taču racionālais prāts snauž un zemapziņa var pieļaut visādas neiespējamības.

Dzīves gaitā caur cilvēka smadzenēm izplūst milzum daudz informācijas, ko sniedz ārējie avoti, kā arī paša fantāzijas pasaule. Daļu informācijas racionālais prāts atmet kā brāķi, kā nereālu. Tomēr šī daļa nekur nepazūd, un, kaut gan tā atrodas noliktavā aiz atslēgas, zemapziņa var šai informācijai piekļūt un nerod iemeslu to izbrāķēt. Kad cilvēks guļ, dvēsele uz pirkstgaliem ielavās noliktavā un paslepus no prāta sāk pielaikot dažādus muļķīgus scenārijus. Turklāt neapzinātā sapnī dvēsele var brīvi izvēlēties variantu telpas sektorus. Lielākā daļa šo sektoru nekad nerealizēsies, tāpēc ka notikumi tajos ir neracionāli, proti, tiem nepieciešams ļoti daudz enerģijas. Kā dvēsele izvēlas sapņus, to zina vienīgi Dievs.

Lai arī cik patvaļīgi dvēsele izvēlas sapņus, prāts tos redz un koriģē scenārijus atbilstoši saviem pārdzīvojumiem un gaidām. Kā jau noskaidrojām, visvieglāk realizējas sliktākās nojautas un viss, no kā cilvēks cenšas izvairīties. Ārējā apņemšanās tādā gadījumā rīkojas neatkarīgi no cilvēka gribas, viņam kaitēdama.

Sapņu scenārijus tātad nosaka ilgas un cerības. Sliktākās nojautas sapnī noteikti realizējas. Arī īstenībā ir ļoti liela iespējamība, ka saņemsit to, no kā baidāties. Tā darbojas ārējā apņemšanās neatkarīgi no prāta gribas. Prāts ar savu gribasspēku var piespiest darboties iekšējo apņemšanos. Turpretī ārējā apņemšanās pavēlēm nepakļaujas, bet parādās patvaļīgi kā dvēseles un prāta saskaņas rezultāts. Sapnī prāts nespēj pat aptvert, ka darbojas ārējā apņemšanās, tāpēc ka pār to nav nekādas kontroles. Arī realitātē situācija nav daudz labāka, tāpēc ka sapnis kaut kādā nozīmē turpinās nomodā.

Sapnī cilvēks var iekrist vismuļķīgākajās un aplamākajās lamatās. Spēle pilnībā aizrauj guļošo, viņš neapzinās, ka viss notiekošais ir absurds. Reālajā dzīvē zināmā mērā notiek tas pats. Ja kāda cilvēku grupa iesaistīta šauri specifiskā darbībā, šajā grupā bieži izveidojas spriedumi, leksika un rīcība, kas vērotājiem no malas var likties muļķīga un nedabiska. Tās var būt cilvēku grupas, kuras saista kopīgas intereses, profesija, reliģija.

Nekritiska attieksme pret to, kas notiek nomodā, ir pamatā tādām parādībām kā hipnoze un buršana. Tā, piemēram, čigānu hipnoze balstās uz trim "jā". Cilvēks trīs reizes apstiprinoši atbild uz trim jautājumiem, un viņam rodas ilūzija, ka viss noris pareizi. Viņš zaudē modrību un it kā iemieg - viņa kritiskuma līmenis stipri pazeminās. Daudzi cilvēki vispār staigā gandrīz kā aizmiguši un automātiski izpilda ierastās darbības. Tas sevišķi sakāms par tiem, kuriem vienas un tās pašas darbības atkārtojas diendienā.

Kad ar kādu sarunājaties, jūs ļoti cieši guļat. Pilnīgi iegrimstot spēlē, jūs, protams, atceraties, kas notiek, taču objektīvi novērtēt situāciju un rīkoties nespējat, tāpēc ka nevērojat spēli no malas, bet pats tajā piedalāties. Jebkurš futbola līdzjutējs prasmīgi kritizē spēlētājus par viņu kļūdām. Bet kas notiks, ja viņu pašu izlaidīs laukumā? Visi cilvēki lielākā vai mazākā mērā rīkojas neapzināti. Kad cilvēks runā nepatiesību, viņa acis tiecas lūkoties pa labi, rokas automātiski izdara nekontrolētas kustības. Viņu savā varā pilnīgi pārņēmusi luga, kurā pats piedalās.

Hipnotiskā suģestija - tā ir miega augstākā pakāpe, cilvēkam paliekot nomodā. Realitātē visi cilvēki lielākā vai mazākā pakāpē turpina gulēt. Lūk, tagad jūs varat sapurināties un teikt: es apzinos, ko daru un kas pašlaik notiek. Taču pēc tam jūs pievērsīsities kādam cilvēkam, problēmai vai notikumam, iesaistīsities spēlē ar sirdi un dvēseli un iemigsit. Un gulēsit visu laiku, kamēr uz skatuves godprātīgi pildīsit savu lomu. Atmodīsities tad, kad nokāpsit skatītāju zālē un pamodināsit savu Uzraugu. Atrodoties skatītāju zālē, jūs joprojām turpināsit spēlēt savu lomu, runāt vajadzīgos vārdus, pildīt nepieciešamās darbības, pakļauties noteiktai kārtībai. Taču tagad jūs spēlēsit apzināti, tātad - distancēti. Jūs izīrējat sevi un saprātīgi apsverat, kas notiek.

Neapzināts sapnis "atgadās" pats, ārējā apņemšanās darbojas neatkarīgi no jūsu gribas, un jūs tur neko nevarat padarīt. Apzinātā sapnī cilvēks nokāpj skatītāju zālē un apzināti vada scenāriju. Ārējā apņemšanās nevis pakļaujas gribai, bet gluži vienkārši nav ar to pretrunā. Šajā gadījumā prāts ļauj dvēselei brīvību, tomēr pretī saņem tās piekrišanu. Dvēseles un prāta vienotība pamodina ārējo apņemšanos. Kā to iemantot ceļā uz mērķi, par to mēs parunāsim nākamajās nodaļās.

Realitātē apzināšanās pakāpe ir augstāka nekā sapnī. Ar to pilnīgi pietiek, lai vadītu iekšējo apņemšanos. Turpretī lai vadītu ārējo apņemšanos, nepieciešama daudz augstāka apzināšanās pakāpe. Gan apzinātā sapnī, gan īstenībā, lai spētu pārvaldīt ārējo apņemšanos, jāpamostas.

SPēLE PēC JūSU NOTEIKUMIEM

Ko var darīt, ja sapnī jums uzbrūk? Ir četri iekšējās apņemšanās varianti: aizbēgt, cīnīties, pamosties vai apzināties. Pretošanās uzbrucējam vai atkāpšanās ir primitīvas iekšējās apņemšanās reakcija. Ja jums uzbrūk un jūs atvairāt uzbrukumu, pretojaties, tad viss notiks apmēram tāpat kā īstenībā, proti, pēc ierastā modeļa. Jūsu apziņā jau ir scenārijs, kā jānotiek cīņai. Tā, piemēram, ja esat pieradis zaudēt, jūs zaudēsit. Jūsu sapnis variantu telpā pārvietosies saskaņā ar šo scenāriju.

Sapnī jūs rīkojaties tāpat, kā esat pieradis rīkoties īstenībā. Tā kā sapnī ir iespējams viss, daudz efektīvāk būs izmantot ārējo apņemšanos. Jūs varat gluži vienkārši pagriezties pret ienaidnieku un ar vieglu gribas piepūli iztēloties, ka viņš pazūd vai, piemēram, pārvēršas par vardi. Šajā gadījumā jūs necenšaties tieši pārvērst viņu par vardi. Tieksme ietekmēt ārējo pasauli - tas ir iekšējās apņemšanās darbs. Jūs iztēlojaties, ka viņš pārvēršas, citiem vārdiem sakot, pieļaujat tādu variantu. Iekšējā apņemšanās vērsta tikai uz to, lai iztēlotos, pieļautu tādu scenāriju. Ja prāts pilnīgi pieļauj tādu notikumu attīstības variantu, dvēsele arī neiebildīs. Dvēseles un prāta vienotība rada ārējo apņemšanos, un tā realizē izraudzīto variantu.

Kā redzat, ārējā apņemšanās rodas nevis kā gribas piepūles rezultāts, bet gan kā dvēseles un prāta vienotības sekas. Iekšējā apņemšanās (griba) tikai jāpavērš tā, lai sasniegtu šo vienotību. Šādā nozīmē ārējā apņemšanās nav gribas radīta un darbojas it kā neatkarīgi no gribas. Tomēr, lai tā rastos, nepieciešams apzināties, ka scenāriju var vadīt. Apzināšanās ir obligāts nosacījums, lai ārējo apņemšanos piespiestu darboties savā labā.

Kamēr sapnis nav apzināts, tas netiek kontrolēts, bet "atgadās". Gan sapnī, gan nomodā lielākā daļa cilvēka uzvedības ir relatīvi neapzināta. Neapzināta attieksme pret notiekošo nozīmē, ka situācija tiek uztverta kā neizbēgama un ārējo faktoru nosacīta, turklāt šos faktorus būtiski ietekmēt jums nav spēka vai iespēju. Ja jums ir tādi uzskati, jūsu dzīvi parasti ietekmē citi cilvēki vai dzīves likstas. Šādā nozīmē arī realitāte "atgadās". Spēles noteikumus diktējat nevis jūs, bet ārējā pasaule.

Lai spētu pārvaldīt gan sapņus, gan reālo dzīvi, dalībnieka lomu nepieciešams mainīt pret vērotāja lomu. Bet turpiniet piedalīties lomu spēlē un joprojām pildiet savu lomu. Taču nemitīgi darbojas jūsu iekšējais Uzraugs. Jūs itin kā esat izīrējis sevi aktiera lomai un tajā pašā laikā no skatītāju zāles distancēti vērojat savu un citu aktieru spēli. Uzraugs visu laiku ir ieslēgts fona režīmā. Viņš neiejaucas, taču seko notiekošajam un skaidri apzinās, kas notiek.

Pasīvā sapnī vērotājs ir izslēgts, darbojas tikai aktieris. Jūs esat pilnībā iejuties lomā un neredzat situāciju no malas. Lai pilnīgi "neielīstu personāža ādā", iekšējais un ārējais svarīgums jāuztur minimālajā līmenī un Uzraugam jābūt modram. Pat neņemot vērā ārējo apņemšanos, spēja pārvaldīt situāciju ir tieši proporcionāla jūsu prasmei apzināties. Sapnī apzināšanās pakāpe ir zema, tāpēc sapnis "atgadās". Ja apzināties, ka sapņojat, jūs pārvaldāt situāciju. Jūs darāt, ko gribat.

Pakļaušanās cilvēku un destruktīvo svārstu ietekmei ir apgriezti proporcionāla spējai apzināties. Miegā daudzi cilvēki izturas kā zombiji. Ja vajā ļauni murgi, jūs bēgat un neko nespējat mainīt situācijā. Scenārijs ir jūsu, taču pats esat atdevis sevi cita režisora iestudējumam. Jūs tur gūstā ierastie priekšstati par notikumu attīstības variantiem. Tie ir jūsu priekšstati, taču tie diktē savu gribu, tāpēc pats esat tikai aktieris, proti, upuris.

Atcerieties, kas notiek, kad jūs iedziļināties kādā problēmā. Tā, piemēram, pienāk kāds darbabiedrs un paziņo, ka jāizdara tāds un tāds darbs. Ja tas jums kaut kādā ziņā sagādā problēmas, pirmā reakcija ir noraizēšanās vai pat nomāktība. Jūs domās vienā mirklī pārskatāt vairākus notikumu attīstības scenārijus: "Darbs ir sarežģīts, kā to izdarīt? Ak, kā negribas! Cik man nemierīga un grūta dzīve! Ja darbu neizpildīšu, tad būs…" un tā tālāk. Viss, šajā mirklī jūs esat iesaistījies spēlē, esat pakļāvies ietekmei jeb, citiem vārdiem sakot, iemidzis. Jūs mierīgi var paņemt pie rokas un kā paklausīgu bērnu ievest istabā, kurā jūs sagaida grūts un nogurdinošs darbs. Jūs esat uz dzīves līnijas, kur viss notiek tieši tā.

Un tas notika tāpēc, ka jūs ļāvāt svārstam sevi hipnotizēt un uzspiest problēmas spēli. Pārlūkojot apziņā "problemātisko" scenāriju, jūsu dvēsele un prāts vienojās par raizēm, un ārējā apņemšanās tūlīt pat pārvietoja jūs uz "problemātisko" dzīves līniju. Tas nemaz nav sarežģīti, tādas jūtas kā bailes, bezcerība, neapmierinātība, bažas, raizes taču pārņem mūs itin viegli. Un kas bija sākotnējais iemesls? Svarīgums! Jūs iesaistīja spēlē jeb iemidzināja tikai tāpēc, ka spēli novērtējāt kā svarīgu gan pašu par sevi, gan tieši jums. Ārējais un iekšējais svarīgums.

Bet tagad iztēlojieties citu notikumu attīstības variantu. Pienāk cilvēks un dara jums zināmu kādu problēmu. Šajā brīdī sapurinieties un sakiet sev, ka neguļat un varat pats izlemt, vai svārsta pirmā ierosme pārvērtīsies par jūsu problēmu vai ne. Tas ir pirmais nosacījums, lai pārvaldītu situāciju. Atliek izpildīt otro nosacījumu: apņemieties degradēt šo svārstu. Pat nezinādams, kas jūs sagaida, jau iepriekš noskaņojieties tajā ieraudzīt tīro nieku. Galvenais - neļaujiet saņemt sevi pie rokas. Nesāciet uzbrukumu, neatsakieties, necentieties izvairīties, vēl jo vairāk - nedusmojieties. Gluži vienkārši mierīgi noklausieties, ko nojums vēlas. Ārēji ieteicams māt ar galvu un piebalsot, taču iekšēji jābūt vērotājam no malas, nevis dalībniekam. Tā ir spēlējoša skatītāja loma, tāda kā spēlējošam trenerim.

Distancēties šajā gadījumā nepavisam nenozīmē būt izklaidīgam. Gluži pretēji, situācijas pārvaldīšana prasa uzmanību un pilnīgu domu skaidrību. Atrasties malā nozīmē apzināties, ka jūs pats nosakāt spēles noteikumus un varat izlemt, vai spēle izvērtīsies par traģēdiju vai par vieglu vodeviļu. Un ko jūs pats vēlaties? Droši vien tikai to, lai viss atrisinātos viegli un vienkārši. Ja uzskatāt, ka allaž atradīsies sarežģīta problēma, ar kuru nāksies noņemties, varat neuztraukties. Ikvienai sarežģītai problēmai ir vienkāršs risinājums. Šis risinājums atrodas uz "vodeviļas" dzīves līnijas. Lai pārvietotos uz šo līniju, nepieciešama tikai apņemšanās iztēloties, ka būs tieši tā.

Izmantojot šo tehniku, jūs būsit patīkami pārsteigts. Rezultāti var būt paši negaidītākie. Vismaz problēma patiešām tiks atrisināta ļoti viegli. Bet varbūt tā gluži vienkārši izzudīs vai tās risināšanu uzdos citam. Uz "vodeviļas" dzīves līnijas gluži vienkārši nav sarežģītu problēmu. Jums nav varas pār ārējo apņemšanos, taču darāt visu, pirmkārt, lai tā nedarbotos pret jums, un, otrkārt, pats gūstat iespēju likt tai darboties jūsu interesēs. Var izveidoties visdažādākie apstākļi, arī jums par sliktu. Tomēr šāda pozīcija krasi palielina iespēju panākt savu. Turklāt neaizmirstiet uzticēties variantu straumei. Ja dvēseles un prāta "vodeviļiskie" uzskati par problēmu ir pietiekami vienoti, jūs gūsit tiešām pārsteidzošus rezultātus, par kādiem agrāk nevarējāt pat sapņot.

Jūs vairs neesat marionete. Man tikai jābrīdina, lai jūs nepakļaujaties kārdinājumam un nekļūstat augstprātīgs, un neiedomājaties, ka esat leļļu teātra aktieris. Pats saprotat, ka tas nozīmē izjaukt līdzsvaru, un jūs noteikti saņemsit knipi pa degunu jau pie pirmajām uzpūtības, sava pārākuma apziņas, citu cilvēku nievāšanas vai (nedod Dievs) nicināšanas pazīmēm. Pilnīgi pārvaldīt visu notiekošo jūs nekad nespēsit, pat sapnī ne. Atcerieties: jums ir tiesības tikai izvēlēties, nevis mainīt. Jūtieties kā mājās, taču neaizmirstiet, ka esat viesos. Jāatceras arī, ka, izīrējot sevi, nepieciešams rīkoties nevainojami. "Vodeviļisks" noskaņojums pret problēmu - tā nav nolaidība un bezrūpība, tas ir objektīvs svarīguma vērtējums.

Būtu kļūda interpretēt apzināšanos kā centienus pārvaldīt apkārtējo pasauli. Prāts ir pieradis pastāvēt uz savu, censties mainīt notikumu gaitu, citiem vārdiem sakot, cīnīties ar straumi. Ja esat nokāpis skatītāju zālē, rodas vilinājums mainīt scenāriju ar spēka paņēmienu, uzspiest aktieriem savu gribu. Tādai rīcībai nav nekā kopēja ar Transērfingu, jo tā balstās vienīgi uz iekšējo apņemšanos cīnīties ar straumi. Vēl un vēlreiz atgādiniet sev, ka jāvirzās pa variantu straumi. Apzināšanās - tā nav kontrole, tā ir vērošana. Kontrole vērsta tikai uz to, lai neķepurotos negatīvā, bet gan sagādātu sev labvēlīgu scenāriju un īstenotu to savā dzīvē, pieņemot ar visu sirdi un dvēseli. Nevis uzspiest pasaulei savu scenāriju, bet pieļaut tā iespējamību, ļaut variantam realizēties, sev atvēlot to iegūt. Jūs beigsit cīnīties ar pasauli un varēsit atļauties izvēlēties tikai tad, ja dvēsele un prāts būs vienoti.

Atcerēsimies savu mājas uzdevumu, kas tika uzdots iepriekšējā nodaļā. Lūdzēja, Aizvainotā un Cīnītāja loma mums neder. Kādu tad lomu Transērfings iedala sava likteņa saimniekam spēlē, ko sauc par Dzīvi? Tagad jums vajadzētu būt skaidrībā, ka tā ir Uzrauga loma. Cik liela ir jūsu apzināšanās pakāpe, tik efektīvi jūs spēsit rīkoties ar savu likteni.

Uzrauga loma turklāt ir daudz pievilcīgāka nekā Izpildītāja loma. Kā zināms, komandieriem, priekšniekiem un citiem vadītājiem ir daudz aktīvāka dzīves pozīcija nekā vienkāršiem izpildītājiem, turklāt ne tikai tāpēc, ka viņiem ir lielāka atbildība. Vadošā posma darbinieki ir vairāk uzraugi nekā pienākumu izpildītāji. Ieņemamais stāvoklis liek viņiem būt "možākā nomodā" atšķirībā no vienkāršajiem strādniekiem, kuri var gulēt, piespiedu kārtā pildot savus pienākumus. Kļūstot par Uzraugu, jūs tūlīt pat jutīsit enerģijas pieplūdumu, paaugstināsies jūsu vitalitātes tonuss, tāpēc ka tagad vajag nevis gluži vienkārši skumīgi izpildīt svešu gribu, bet pašam veidot savu likteni. Atbildība par savu likteni - tas ir nevis slogs, bet brīvība.

Cilvēks atšķiras no dzīvnieka ne tik daudz ar intelekta līmeni, cik ar apzināšanās pakāpi. Dzīvnieki ir daudz miegainākā stāvoklī. To uzvedību nosaka galvenokārt stereotipiski scenāriji, ko veidojusi daba un kas izpaužas kā instinkti un kā refleksi. Dzīvnieki uzvedas tā, it kā spēlētu lugu, kuras scenāriju nevar mainīt. Cilvēks šajā ziņā ir "možākā nomodā". Viņš dabiskāk apzinās pats sevi kā personību un savu vietu šajā pasaulē. Un tomēr cilvēka apzināšanās līmenis vēl ir ļoti zems. Cilvēks spēlē savu lomu, darbojoties uz skatuves. Viņš ir pilnīgi nodevies šai spēlei.

Tā saukto gudro cilvēku noslēpums ir viņu spējā apzināties. Prāta skaidrību nosaka apzināšanās pakāpe. Ir cilvēki, kas skaidri domā un skaidri izklāsta savas domas, turpretī citiem galvā ir juceklis. Ass prāts, no vienas puses, un aprobežotība, no otras puses, - tās nebūt nav intelekta attīstības pakāpes, tās ir atšķirīgas apzināšanās pakāpes. Aprobežotība - tā drīzāk ir psiholoģiska aizsardzība pret nevēlamu informāciju: "Neko negribu zināt, lieciet mani mierā!" Ass prāts, gluži pretēji, ir atvērtība, zinātkāre, vēlēšanās saņemt un apstrādāt informāciju: "Gribu visu zināt!" Aprobežotība dažkārt ir attīstības aiztures sekas. Gan viens, gan otrs var veidoties bērnībā, kad, piemēram, bērnam ar varu liek kaut ko mācīties, turklāt izdarot psiholoģisku spiedienu.

Jo ciešāk mēs guļam nomodā, jo vairāk pieļaujam kļūdu. Muša, sitoties pret stiklu, guļ tikpat cieši. Ieslīgšana spēlē ar sirdi un dvēseli neļauj raudzīties uz īstenību objektīvi un ar plašu perspektīvu. Ieciklēšanās uz spēli sašaurina uztveres fokusu un aizliek priekšā aizbīdni. Pieļaujot kļūdas šā iemesla dēļ, cilvēks vēlāk brīnās: "Kur gan bija manas acis?" It kā būtu uznākusi kāda apmātība. Pat 1. aprīlī, kad cilvēks zina, ka viņu var izjokot, viņš tomēr iekrīt slazdos. Vai tad tas nav sapnis nomodā?

Neapzināšanās tajā vai citā pakāpē iestājas tad, kad cilvēks negrib saskarties vaigu vaigā ar realitāti. Vēlēšanās aizbēgt no draudīgās īstenības spiež strausu slēpt galvu smiltīs. Cilvēkam tas izpaužas kā centieni norobežoties no ārējās pasaules: "Neko neredzu, neko nedzirdu, neko negribu, lieciet mani mierā!" Pilnīgi ierakties ar galvu spilvenos un aizmigt nav iespējams, un viņš instinktīvi cenšas bloķēt savu uztveri, pazeminot apzināšanās līmeni. Tā, piemēram, miermīlīgs un lādzīgs cilvēks mēģina aizsegties no neizbēgama sitiena. Viņš nespēj atvairīt sitienu, tāpēc ka apzināšanos bloķējušas bailes un viņa reakcija ir palēnināta - itin kā plīvurs būtu aizsedzis acis. Niknums aizmiglo sapratni gluži tāpat. Cilvēks ar sirdi un dvēseli iesaistījies spēlē un neko neredz un nedzird. Tāpēc arī radies termins "akls naids".

Bailes un niknums - tās ir neapzināšanās galējās izpausmes. Svārsti bieži jo bieži cenšas nemanāmi iemidzināt mūsu modrību. Reklāmai, piemēram, ir patiešām zombējoša ietekme, izmantojot to, ka cilvēki lielāko daļu laika pavada pusapzinātā stāvoklī. Apzināšanās kā skaidra apkārtējās īstenības uztvere izpaužas tikai dažreiz, kad apstākļi "iesviež" asinīs adrenalīnu. Tāpēc ari ir tik grūti izdarīt vienkāršu lietu - pamosties sapnī un pateikt sev: "Pag, draugi, pietiek mani muļķot, tas ir tikai sapnis, bet, tā kā tas ir mans sapnis, tad saimnieks šeit esmu es, nevis jūs."

Apzināšanās palīdz arī iegūt no zemapziņas intuitīvo informāciju. Tas ir iespējams, ja pievērš uzmanību savai domai: "Bet kāpēc man piepeši iegribējās to darīt?" Dvēseles balss ir klusa, tik tikko dzirdama. Prāts tai atkliedz: "Stāvi klusu, es pats zinu, ko gribu un kas man jādara!" Jāizkopj sevī ieradums allaž ieklausīties rīta zvaigžņu šalkās. Pusapzinātā stāvoklī esot, faktiski nav iespējams laikus atcerēties, kas jāievēro, ko saka iekšējā balss. Pat ja no rīta esat cieši apņēmies ieklausīties savas dvēseles balsī, īstajā brīdī jūs to nevarēsit atcerēties, ja būsit aizmidzis.

Tātad esam noskaidrojuši, ka dvēseles un prāta vienotība rada ārējo apņemšanos, bet apzināšanās ļauj to pakļaut savām interesēm. Dvēseles un prāta vienotība sapnī sasniedzama tik viegli kāda vienkārša iemesla dēl - dvēsele ir brīva no prāta autoritārās kontroles. Apzinātā sapnī arī darbojas kontrole, taču tā tikai koriģē scenāriju. Viss pārējais tiek brīvi pieļauts, pat tas, kas atrodas aiz veselā saprāta robežām. Prāts piekrīt sapnī iekļaut visdažādākos brīnumus. Andersena pasakā "Šķiltavas" ir kāda epizode, kurā princese, pārliecināta, ka sapņo, piekrīt pastaigāties kopā ar zaldātu pa jumtu. Tāpat arī prāts sapnī pieļauj visu, ko vien vēlaties, bet realitātē atkal krampjaini turas pie sava parastā pasaulsuzskata.

Nebūs tik vienkārši panākt dvēseles un prāta vienotību ārpus veselā saprāta robežām. Veselais saprāts - tas ir mūsu mūža sprosts, un izkļūt no tā nav viegli. Cilvēks var aizrauties ar mistiskām mācībām, lidināties mākoņos, ticēt neiespējamajam… Taču šajā ticībā allaž ir vieta šaubām. Prāts var izlikties, taču īstenībā zina, ka āboli tomēr nokrīt uz zemes. Tāpēc ir tik grūti pilnīgi pakļaut sev ārējo apņemšanos. Tomēr jūs pats savā pieredzē varat pārliecināties, ka apzināšanās patiešām krasi palielina iespējas.

Maksimālo apzināšanos var sasniegt, ja apziņā vienmēr ir klāt Uzraugs. Tas objektīvi vērtē notiekošo, zina, kā interesēs notiek spēle, un seko, lai jūs neiesaistītu šajā spēlē kā marioneti. Ik mirkli vajag atcerēties: "Vai es guļu vai ne?" Var nodoties apzinātiem sapņiem, ja nav bail. Taču sapnis beigsies - un atgriezīsies ikdiena. Vai nav labāk uzsākt apzinātu dzīvi? Kā redzat, šī alternatīva dod iespēju iekārtot pasaules slāni pēc savas gaumes. Izvēle jāizdara jums.

APŅEMŠANĀS ATTĪRĪŠANA

Ārējā apņemšanās - tas ir neaptverams un milzīgs spēks. Un tajā pašā laikā jūs jau pārliecinājāties, cik tas ir neskaidrs un netverams. Tā ir gan kontrole, gan vienlaikus atteikšanās no kontroles, griba rīkoties un atteikšanās no spēka izmantošanas, izlēmība iegūt un atteikšanās no centieniem panākt. Prātam tas ir kaut kas jauns un neparasts. Cilvēks ir pieradis visu panākt ar iekšējo apņemšanos. Ja ietekmēsi pasauli tieši, tā tūlīt pat reaģēs. Viss ir vienkāršs un saprotams. Taču nekas nepadodas viegli, nepieciešama piepūle, jāpastāv uz savu, jācīnās, jāizlauž sev ceļš. Bet te piedāvā atteikties no aktīva uzbrukuma, sak, pasaule pati atvērs savas skavas. Acīmredzot tāda neikdienišķa pieeja iedzen prātu strupceļā.

Kā var sasniegt līdzsvaru un kā savienot izlēmību iegūt ar atteikšanos no tiešas ietekmēšanas? Atbilde uzprasās pati: jāievēro apņemšanās līdzsvars. Tas nozīmē gribēt nevēloties, rūpēties neraizējoties, censties neaizraujoties, darboties, nepastāvot uz savu. Līdzsvars tiek izjaukts ar svarīguma potenciāliem. Kā jūs jau zināt: jo svarīgāks mērķis, jo grūtāk tas sasniedzams.

Formulējums "ja ļoti gribi, noteikti sasniegsi" darbosies pilnīgi pretēji, ja gribas gandrīz vai paniski, ja drudžaini tiek mēģināts sasniegt vēlamo. Panika rodas tāpēc, ka nav stingras ticības, vai vēlamais piepildīsies. Salīdziniet divas pozīcijas. Pirmā: "Es ļoti gribu panākt vēlamo. Man tas ir dzīvības un nāves jautājums. Man tas jāpanāk, lai maksā ko maksādams. Es pielikšu visus spēkus." Otrā pozīcija: "Nu labi, esmu izlēmis, ka iegūšu vēlamo. Es taču to gribu. Kas gan var traucēt? Man tas būs, un viss." Nav grūti uzminēt, kura pozīcija izrādīsies ieguvēja.

Vēlēšanās atšķiras no apņemšanās arī ar to, ka neizslēdz iespēju nepiepildīties. Ja mēs kaut ko ļoti vēlamies un tas ir grūti iegūstams, tad gribas vēl stiprāk. Vēlēšanās vienmēr rada pārmēra potenciālu. Pati vēlēšanās - tas jau ir potenciāls pēc savas definīcijas. Tas nozīmē, ka kaut kur kaut kā trūkst, taču ir domu enerģija, kurai jāpiesaista šis kaut kas. Apņemšanās netic un nevēlas, bet gluži vienkārši rīkojas.

Tīra apņemšanās nekad nerada pārmēra potenciālu. Apņemšanās paredz, ka viss jau ir izlemts: es gluži vienkārši nolēmu, un tā būs - tas jau ir gandrīz noticis fakts. Tā ir mierīga apzināšanās, ka viss notiks. Tā, piemēram, es esmu apņēmies aiziet uz kiosku un nopirkt avīzi. Nekādas vēlēšanās šeit vairs nav, tā bija tikai līdz brīdim, kad es nolēmu to izdarīt. Vēlmes neizpildīšanās iespēja ir niecīga, bet neveiksmes gadījumā arī nenotiks nekāda nelaime. Tāpēc šeit apņemšanās ir pilnīgi brīva no vēlēšanās, tātad arī no pārmēra potenciāla.

Domu enerģija, ko rada vēlēšanās, ir vērsta uz mērķi, bet apņemšanās enerģija - uz mērķa sasniegšanas procesu. Kad cilvēks kaut ko vēlas, viņš izraisa sarežģījumus apkārtējās pasaules enerģētiskajā ainā, tāpēc sāk darboties līdzsvara spēki. Taču, kad viņš gluži vienkārši iet uz kiosku pēc avīzes, nekādu sarežģījumu nav.

Dzīves līniju ainu vēlēšanās ietekmē tā: es vēlos to iegūt, tomēr baidos, ka neiegūšu, tāpēc domāju par neveiksmi (man taču tas ir ļoti svarīgi!) un izstaroju enerģiju neveiksmes līnijas frekvencē. Apņemšanās darbojas gluži pretēji: es zinu, ka saņemšu vajadzīgo, esmu šo jautājumu jau izlēmis, tāpēc izstaroju enerģiju tās līnijas frekvencē, uz kuras jau ir tas, ko gribu.

Tātad sasniegt mērķi traucē divi pārmēra potenciāli: vēlēšanās un ticība. Precīzāk runājot, dedzīga vēlēšanās par katru cenu sasniegt mērķi un cīņa ar šaubām, vai mērķi izdosies sasniegt. Jo kārotāks mērķis, jo lielākas šaubas, vai rezultāti būs sekmīgi. Šaubas savukārt vēl vairāk paaugstina vēlamā vērtību. Mēs jau noskaidrojām, ka vēlēšanās nepalīdz, tikai traucē. Lai vēlme piepildītos, jāatsakās no vēlēšanās, to aizstājot ar apņemšanos, proti, ar izlēmību iegūt un rīkoties.

Taču mērķa svarīgums savukārt izraisa nevaldāmu cenšanos panākt savu, ietekmējot pasauli ar iekšējo apņemšanos. Prāts, saņēmis apņemšanos, pa galvu pa kaklu metas cīņā. Tieši svarīgums piespiež prātu ieraduma dēļ izdarīt spiedienu uz pasauli. Lai vismaz kaut par soli piekļūtu tuvāk pie ārējās apņemšanās, jāpazemina svarīgums. Ārējās apņemšanās būtībai nav nekā kopēja ar iekšējo apņemšanos tās centienos ietekmēt apkārtējo pasauli.

Ārējo apņemšanos nevar iemantot ar iekšējās apņemšanās palīdzību, lai cik stipra tā būtu. Ārējā apņemšanās tieši tāpēc tā nosaukta, ka ir ārpus mums. Kas tad galu galā īstenībā tas ir? Man nav ne mazākā priekšstata. Un es nebaidos atzīties. Par apņemšanos ļoti grūti runāt ar prāta veidotiem apzīmējumiem. Mēs varam tikai būt par dažu ārējās apņemšanās izpausmju lieciniekiem. Tā parādās brīdī, kad rodas dvēseles un prāta vienotība. Tiklīdz šis nosacījums ir izpildīts, iestājas savdabīga domu enerģijas starojuma rezonanse ar to ārējo spēku, kurš mūs uztver un pārvieto uz atbilstošu sektoru.

Ārējā apņemšanās arī ir tas spēks, kurš īsteno Transērfingu - pārvietošanos pa dzīves līnijām jeb, citiem vārdiem sakot, materiālās realizācijas kustību pa sektoriem variantu telpā. Kāpēc šis spēks pastāv, kur tas rodas? Uzdot šo jautājumu ir tikpat bezjēdzīgi kā jautāt, kāpēc eksistē Dievs, un spriedelēt, vai ir sakars starp Dievu un ārējo apņemšanos. Nevienam nav lemts to uzzināt. Galvenā ir atziņa, ka šis spēks pastāv, un atliek tikai priecāties, ka to iespējams izmantot, tāpat kā mēs priecājamies par sauli.

Arējā apņemšanās norāda, ka ir iespējama realizācijas pārvietošanās pa variantu telpas sektoriem. Tieši tāpat smaguma spēks norāda, ka var nokrist no mājas jumta. Kamēr jūs stāvat uz jumta, nekas nenotiek, lai gan smaguma spēks pastāv. Tiklīdz jūs sperat soli uz priekšu, proti, atdodat sevi smaguma spēka rokās, tas jūs satver un nomet zemē.

Lai atdotu sevi ārējās apņemšanās rokās, jāpanāk dvēseles un prāta vienotība. Tas nevar notikt, ja darbojas svarīgums. Svarīgums izraisa šaubas un kļūst par šķērsli ceļā uz vienotību. Prāts vēlas, bet dvēsele pretojas. Dvēsele tiecas, bet prāts šaubās un nelaiž. Svarīgums met prātu pret loga stiklu, bet dvēsele redz atvērto vēdlodziņu. Dvēsele lūdz to, ko patiesi vēlas no visas sirds, bet svarīgums tur prātu veselā saprāta tīklos. Visbeidzot tiek panākta vienošanās, ka kaut kas nav pieņemams, un tad ārējā apņemšanās tiecas mums iesmērēt nevajadzīgu preci. Dvēseles un prāta nesaskaņas pamatā ir tas, ka prāts atrodas aizspriedumu un viltus mērķu varā, kurus tam uzspieduši svārsti. Svārsti mūs atkal rausta aiz svarīguma aukliņām.

Tādējādi esam ieguvuši otro nepieciešamo nosacījumu, lai iemantotu ārējo apņemšanos, - svarīguma pazemināšanu un atteikšanos no vēlēšanās sasniegt mērķi. Protams, tas skan paradoksāli: iznāk - lai sasniegtu mērķi, jāatsakās no vēlēšanās to sasniegt. Mums ir skaidrs viss, kas skar iekšējo apņemšanos, jo esam pieraduši darboties tikai šajos šaurajos ietvaros. Mēs definējām apņemšanos kā izlēmību iegūt un rīkoties. Ārējās apņemšanās atšķirība no iekšējās apņemšanās izpaužas šīs definīcijas pirmajā un otrajā daļā. Iekšējā apņemšanās ir izlēmība rīkoties, bet ārējā apņemšanās visdrīzāk ir izlēmība iegūt. Jūs esat izlēmis pakrist - ieskrienieties un krītiet. Jūs esat izlēmis atrasties uz zemes - atslābinieties un ļaujieties smaguma spēkam.

Apņemšanos iespējams attīrīt no vēlmes ar šāda algoritma palīdzību. Ja, prātojot par mērķa sasniegšanu, rodas šaubas, tas nozīmē, ka jums ir vēlēšanās. Jūs raizējaties, vai jums ir nepieciešamās īpašības un iespējas mērķi sasniegt, tātad jums ir vēlēšanās. Jūs ticat, ka mērķi sasniegsit, - arī šajā gadījumā jums ir vēlēšanās. Vajag gribēt un rīkoties nevēloties. Apņemšanās pacelt roku un pakasīt pakausi - tas ir tādas apņemšanās paraugs, kas attīrīta no pārmēra potenciāliem. Jums nedrīkst būt vēlēšanās, nepieciešama tikai tīra apņemšanās. Tāpēc jāpazemina iekšējais un ārējais svarīgums. Lai pazeminātu svarīgumu, ir kāds vienkāršs un iedarbīgs līdzeklis: jau iepriekš samierinieties ar neveiksmi. Ja to nedarīsit, neatbrīvosities no vēlēšanās.

Attīrot apņemšanos no vēlmes, nepazaudējiet pašu apņemšanos. Ieceriet sasniegt mērķi un jau iepriekš samierinieties ar neveiksmi. Vairākas reizes prātā noskatieties neveiksmes scenāriju, pārdomājiet, ko darīsit neizdošanās gadījumā, atrodiet rezerves ceļus, nodrošinājumu. Dzīve taču ar to nebeigsies, vai ne?

Pie neveiksmes scenārija nevajag atgriezties atkal un atkal. Tas ir tikai vienreizējs akts, kas atbrīvojās no nepieciešamības katrā ziņā sasniegt mērķi tieši tā, kā esat iecerējis. Īstenībā jums nav lemts zināt, ar kādiem paņēmieniem var sasniegt mērķi. Pie šā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies.

Kad esat samierinājies ar neveiksmi, neprātojiet vairs ne par neveiksmi, ne par veiksmi, bet gluži vienkārši dodieties uz mērķi. Ejiet uz mērķi kā uz kiosku pēc avīzes. Jūs atradīsit veiksmi savā kabatā, bet, ja tās tur nebūs, neskumsit. Vienreiz neizdosies, nākamreiz paveiksies, ja vien nebeigsities vai nost neveiksmes dēl.

Doties ārējās apņemšanās apkampienos nebūt nenozīmē vispār pilnīgi atteikties no iekšējās apņemšanās un sēdēt klēpī saliktām rokām, gaidot dvēseles un prāta vienotību. Neviens jums netraucē censties sasniegt mērķi ar vispārpieņemtajiem paņēmieniem. Atteikšanās no vēlmes un svarīguma tikpat labi ietekmē arī iekšējās apņemšanās darba rezultātus. Tomēr tagad jums ir iespēja piesaistīt sev daudz varenāko ārējās apņemšanās spēku. Tas ļaus sasniegt to, kas agrāk šķita neiespējams.

KOPSAVILKUMS

Apzinātā sapnī prāts var kontrolēt spēles scenāriju.

Sapnis - tas ir virtuāls dvēseles ceļojums variantu telpā.

Sapņus nevar interpretēt kā zīmes.

Ja dvēsele ielidos telpas realizētajā sektorā, tā var neatgriezties.

Realizējas nevis vēlēšanās, bet gan apņemšanās - izlē- m ība iegūt un rīkoties.

Vēlēšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz pašu mērķi.

Iekšējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz savas virzības procesu pretī mērķim.

Arējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz to, kā mērķis pats realizējas.

Ar iekšējo apņemšanos mērķis tiek sasniegts, ar ārējo apņemšanos mērķi izvēlas.

Iekšējā apņemšanās cenšas tieši ietekmēt apkārtējo pasauli.

Arēja apņemšanās iededz zaļo gaismu, lai mērķis realizētos pats.

Dabaszinātņu likumi darbojas tikai vienā atsevišķā telpas sek torā.

Arējās apņemšanās darbība - tā ir virzība pa dažādiem telpas sektoriem.

Ārējā apņemšanās - tā ir dvēseles un prāta vienotība.

Iztēle sapni piedalās tikai kā ideju ģenerators.

Dvēsele un prāts ir vienoti negatīvajās nojautās, tāpēc tās viegli realizējas.

Realitātē sapnis tajā vai citā veidā turpinās ari nomodā.

Lai iemantotu kontroli pār ārējo apņemšanos, ir jāpa- mostas.

Kamēr realitāte nav apzināta, tā netiek pārvaldīta, bet "atgadās".

Jebku rā spēlē jāpiedalās distancēti, kā spēlējošam skatītājam.

Apzināšanos var sasniegt, distancējoties no spēles.

Ar distancēšanas jāsaprot vērība un pilnīga domu skaidrība.

Apzināšanās - tā nav kontrole, tā ir vērošana.

Kontrole jāveltī tikai tam, lai savā dzīvē pieļautu vēlamo scenāriju.

Lai izvēlētos vajadzīgo scenāriju, jāiztēlojas, ka notiks tieši tā.

Iekšējā apņemšanās - tā ir izlēmība darboties.

Arējā apņemšanās - tā ir izlēmība iegūt.

Arējā apņemšanās ir spēks, kas īsteno Transērfingu.

Lai pazeminātu mērķa svarīgumu, jau iepriekš jāsamierinās ar neveiksmi.

Kad esat samierinājies ar neveiksmi, neprātojiet vairs, bet gluži vienkārši dodieties uz mērķi.

II nodaļa

SLAIDI

Kāpēc vēlmes neīstenojas un sapņi nepiepildās1 ? Lai vēlamo pārvērstu īstenībā, jāzina, kā izdarīt "pasūtījumu". Sākot ar šo nodaļu, grāmatā sniegti konkrēti praktiski ieteikumi attiecībā uz pasūtījuma realizēšanas tehniku. Tie ir maga pirmie soļi.

ILŪZIJAS

Transērfings ir ļoti piesardzīgs, runājot par ilūzijām kā iztēles spēli. Par ilūzijām sauc sapņus, halucinācijas, neadekvātu īstenības uztveri un, visbeidzot, pat pašu īstenību. Ja nerunājam par neadekvātu īstenības uztveri, tad citas realitātes vīzija nav prāta fantāzijas auglis. Sapņi un halucinācijas, aptuveni sakot, ir dvēseles ceļojumi variantu telpā. Iluzora īstenības uztvere - tā nav iztēles rotaļa, tā ir materiālajā realizācijā neīstenotu sektoru uztvere. Un galu galā visa pasaule nav ilūzija. Cilvēks, kurš iedrošinās apgalvot, ka viss, ko viņš uztver, ir tikai ilūzija, ir pārāk augstās domās par sevi.

Kāpēc gan cilvēks ir atļāvies apgalvot, ka viņš spēj visu saprast un izskaidrot? Viss, kas viņam pieejams, - tā ir spēja izzināt dažas šīs pasaules likumsakarības un saskatīt atsevišķas tās izpausmes. Dažas pasaules izpausmes nav iespējams saprātīgi izskaidrot. Tad cilvēks, no vienas puses, atzīst savu nespēju izskaidrot un redzēto pasludina par ilūziju, bet, no otras puses, pārspīlē sava prāta spējas, jo, tā sacīt, pats prāts esot iztēlojies, sintezējis ilūziju.

Cilvēks, kas atrodas stiprā narkotiku vai alkohola ietekmē, zaudē apziņas kontroli tāpat kā sapnī, tāpēc zemapziņa noskaņojas uz nerealizētajiem variantu telpas apgabaliem. Ķermenis paliek materiālās realizācijas sektorā, proti, mūsu materiālajā pasaulē, bet uztvere klejo virtuālajā sektorā, kas atrodas ārpus reālā sektora. Cilvēks šādā stāvoklī var staigāt pa pazīstamām ielām, gar pazīstamiem namiem, tomēr visu saredz pavisam savādāku. Cilvēki un apkārtne izskatās gluži neparasti. Dekorācijas ir izmainījušās. Iznāk pa pusei sapnis, pa pusei realitāte.

Tieši tāpat cilvēki, kuriem ir psihiski traucējumi, ķermeniski atrodoties materiālās realizācijas sektorā, uztver citu, nerealizētu sektoru. Viņu uztvere noskaņota uz noteiktu variantu telpas sektoru, kur var būt ne tikai citas dekorācijas, bet arī cits scenārijs un citas lomas. Psihiski nenormālie cilvēki nebūt nav slimi parastajā nozīmē. Viņi neiztēlojas par Napoleoniem un citām odio- zām personībām. Viņi patiešām uztver tādu variantu, redz to telpas sektorā. Tur ir visi iespējamie varianti, taču cilvēks izvēlas to, kurš viņa dvēselei labāk patīk. Kad dvēseles un prāta konflikts sasniedz tādu pakāpi un izmocītā dvēsele vairs nevar izturēt skarbo īstenību, uztvere noskaņojas uz virtuālo, nerealizēto sektoru. Bet pats cilvēks fiziski dzīvo materiālajā sektorā.

Kāds psihiatrs stāstīja par sievieti, kura patoloģiski vēlējās, lai viņai būtu ideāls vīrs un bērni. Runājot Transērfinga terminos, ģimenes svarīguma rādītājs viņai, nabadzītei, bija stipri novirzījies ārpus skalas. Tāpēc sieviete apprecējās ar vīru, kurš par viņu rupji ņirgājās. Bērnu viņai nebija. Reālā dzīve sievietei kļuva nepanesama, un viņa drīz vien nonāca psihiatriskajā slimnīcā. Materiālās realizācijas sektoru viņa vairs neuztvēra. Sievietes ķermenis turpināja dzīvot materiālajā pasaulē, bet uztvere bija noskaņota uz virtuālo sektoru, kur viņa bija angļu lorda sieva, viņai bija bērni un pilnīga laime. No apkārtējo cilvēku viedokļa sieviete dzīvoja mūsu pasaulē, bet tajā pašā laikā viņas uztvere bija noskaņota uz virtuālo sektoru.

Tādus cilvēkus cenšas ārstēt, taču daudzi no viņiem ir laimīgi tieši šajā stāvoklī, jo ilūzijas ir daudz patīkamākas par skarbo īstenību. Patiesībā tās nebūt nav ilūzijas, tie ir nerealizētie varianti, kas pastāv tikpat reāli kā materiālais sektors.

Kāpēc gan sajukušā cilvēka virtuālais sektors nerealizējas? Kā jau tika teikts, variants realizējas tad, kad cilvēka domas modulē enerģiju pilnīgā dvēseles un prāta vienotībā. Acīmredzot tāda vienotība šajā gadījumā netiek sasniegta. Vai arī novirze starp materiālo un virtuālo sektoru ir pārāk liela, tāpēc realizācijai nepieciešams pārāk daudz enerģijas. Tā, piemēram, jauns Napoleons mūsdienās - tas ir pārāk ekstraordinārs gadījums, tāpēc paliek tālu aiz iespējamās variantu straumes robežām. Bet varbūt ir arī citi iemesli, kuri mums nav zināmi.

Cilvēks var ne tikai saskatīt citu realitāti, bet arī uztvert īstenību izkropļoti. Indivīda uztvere ir ļoti atkarīga no informācijas, kas viņā uzkrājusies kopš bērnības. Ilustrācijai var minēt pazīstamo piemēru ar diviem kaķēniem. Vienu kopš mazotnes turēja tādos apstākļos, kur nebija vertikālu priekšmetu, otru - kur nebija horizontālu priekšmetu. Pēc kāda laika kaķēnus ielaida parastā istabā. Pirmais allaž uzgrūdās krēslu kājām - viņam neeksistēja vertikālas līnijas. Otrs kaķēns savukārt nesaprata, kas ir horizontālās līnijās, un bieži novēlās no pakāpieniem.

Protams, prāts spēj iztēloties un fantazēt, taču tikai šauros savas iepriekšējās pieredzes ietvaros. Prāts var konstruēt jaunu mājas modeli no vecajiem klucīšiem. Kur tad ir robeža starp iztēli un citas realitātes uztveri? Šai robežai nav precīzu kontūru, taču mūsu nolūkiem tas nav svarīgi. Nozīme ir tikai tam, kā iekšējā pārliecība ietekmē īstenības uztveri un kā tas atspoguļojas cilvēka dzīvē. Jūs uzzināsit, kāpēc īstenība tiek uztverta izkropļoti un cik stipri tāds izkropļojums ietekmē pašu īstenību.

REALITĀTES IZKROPĻOŠANA

Cilvēks nespēj uztvert apkārtējo pasauli pilnīgi objektīvi. Tas ir tā, it kā jūs ieliktu slaidu projektorā un vērotu attēlu. Parastā vienmērīgā gaisma, izejot cauri filmai, pārvēršas par attēlu uz ekrāna. Uztvere kalpo par ekrānu, gaisma ir apkārtējā pasaule, bet slaids - mūsu pasaulsuzskats, proti, šīs pasaules uztveres modelis.

Ikviena cilvēka uzskati par sevi un par apkārtējo pasauli bieži jo bieži ir tālu no patiesības. To izkropļo mūsu slaidi. Tā, piemēram, jūs satrauc daži personiskie trūkumi, un tāpēc jūs moka nepilnvērtības sajūta - šķiet, ka arī citiem tas nepatīk. Tādā gadījumā, kontaktējoties ar cilvēkiem, jūs ieliekat savā "projektorā" nepilnvērtības kompleksa slaidu un visu redzat izkropļotā gaismā.

Pieņemsim, ka pašreiz jūs raizējaties par to, kā esat apģērbies. Var pat likties, ka citi pievērš jums uzmanību un vēro jūs nicinoši un ar smīnu, bet cilvēki vispār par to nedomā. Šīs domas ir tikai jūsu galvā kā slaids, kas izkropļo īstenību. Ikviens cilvēks parasti deviņdesmit procentu domu veltī savai personai - tāpat kā jūs. Pat ja esat uzaicināts uz pārrunām sakarā ar pieņemšanu darbā, varat būt pārliecināts, ka intervētāju vairāk nodarbina doma, kā labāk nospēlēt savu lomu.

Slaidi izkropļo jūsu priekšstatus par to, kādas ir citu cilvēku domas par jums. Slaids - tā ir izkropļota īstenības aina. Slaids ietver to, kas ir jūsu galvā, bet citiem nav. Tā, piemēram, jūs uzskatāt, ka jūsu āriene nav visai pievilcīga. Ja tas jūs sevišķi nesatrauc, izkropļojuma nav. Viss ir tā, kā ir. Taču galvenais nav pat tas, ko jūs domājat par savu ārieni, bet gan tas, kā slaids ietekmē jūsu dzīvi. Ja jūs satrauc paša āriene, jūs savā galvā radāt slaidu "es esmu neglīta (neglīts)" un skatāties uz apkārtējo pasauli caur šo slaidu kā caur filtru. Tas ir slaids, tāpēc ka fiksēts tikai jūsu domās.

Novērtēt ārieni, proti, piešķirt tai nozīmi, var tikai potenciālie partneri. Bet tas ir pavisam neliels cilvēku procents. Pārējiem cilvēkiem nav nekādas intereses par jūsu ārieni. Neticat? Tad pajautājiet pašam autoritatīvākajam arbitram, proti, pats sev: vai jūs ļoti interesē to cilvēku āriene, kuri nepieder pie jūsu potenciālo partneru vai sāncenšu loka? Visdrīzāk jūs pat neesat prātojis par to, vai šis cilvēks ir pievilcīgs vai nav. Tāpat domā (vai vispār nedomā) apkārtējie cilvēki par jums. Varat būt par to pārliecināts pat tad, ja uzskatāt sevi par kroplīgu. Kroplums atstāj iespaidu tikai pirmajā tikšanās brīdī, vēlāk tam vairs nepievērš uzmanību, gluži tāpat kā parastai dekorācijai.

Tātad pieņemsim, ka jūs galvā esat ievietojis slaidu, kas apliecina jūsu ārienes nepievilcību. Visu, ko pamanāt citu cilvēku uzvedībā - skatienus, žestus, mīmiku, vārdus, jūs uztverat caur savu slaidu. Ko jūs ieraugāt? Kāda cilvēka laipns smaids pārvēršas par smīnu. Atskan jautri smiekli - tie kļūst par ļaunu uzjautrināšanos. Kādi citi klusu sačukstas - tie aprunā jūs. Uztverat paviršu skatienu - liekas, greizi uz jums paskatījās. Kāds saviebās aiz sāpēm vēderā - mans Dievs, ko viņš par mani nodomāja! Galu galā ikviens kompliments pārvērtīsies par ņirgām. Bet citiem taču pat prātā nekas tamlīdzīgs nebija. Tas ir tikai jūsu uztverē - vainīgs šis slaids galvā.

Tādas domas radīs atbilstošu uzvedību, kas pārvērtīs jūs par tiešām nepievilcīgu cilvēku. Rokas sāks nedabīgi kustēties, un jūs nezināsit, kur tās likt. Seja sašķobīsies saspringtā grimasē, visas saprātīgās domas pagaisis, pārjums valdīs nepilnvērtības komplekss. Un slaids, kas atrodas jūsu iztēlē, patiešām realizēsies.

Slaidi darbojas divējādi. No vienas puses, tie izkropļo cilvēka priekšstatu par viņa vietu šajā pasaulē un par citu cilvēku attieksmi pret viņu. No otras puses, tie izkropļo cilvēka priekšstatu par ārējo pasauli. Starp citu, ikviens tiecas redzēt sava slaida īpašības apkārtējos cilvēkos. Tā, piemēram, cilvēkam sevī nepatīk kādas iedzimtas rakstura īpašības. Viņš cenšas tās slēpt no sevis, lai pats nemanītu. Taču nepievilcīgo slaidu notušēt nav iespējams, tas ir ieperinājies galvā un dara savu. Cilvēkam rodas ilūzija, ka citi domā un rīkojas apmēram tāpat kā viņš pats. Ja dažas savas īpašības cilvēkam nepatīk, viņš cenšas tādas pašas saskatīt arī citos, proti, cenšas uzspiest savas projekcijas zīmogu.

Projekcija izpaužas tad, kad neapmierinātība ar sevi, kas nodzīta zemapziņā, gāžas pār līdzās mītošajiem.

Cilvēks negrib lamāt pats sevi par dažām sliktām īpašībām, tāpēc viņš ir noskaņots saskatīt šīs īpašības citos. Cilvēki labprāt lamā citus par to, kas viņiem pašiem nepatīk sevī. Arī jūs pats neapzinoties esat tā darījis. Tas, protams, nenozīmē, ka cilvēkam noteikti pašam piemīt tas, par ko viņš kādu apvaino. Tomēr ļoti bieži tā mēdz būt. Pavērojiet pats. Uzrauga pozīcija lomu spēlēs ļaus viegli saprast, kad kāds jums cenšas uzspiest savas projekcijas zīmogu. Ja kāds jūs cenšas nepamatoti apvainot vai piedēvēt jums svešas īpašības, pajautājiet pats sev, vai tikai apvainotājam pašam nepiemīt tas, ko viņš grib piedēvēt citiem. Droši vien būs tieši tā. Ja jums šāda trūkuma tiešām nav, tātad apvainotāja galvā ir slaids, kas projicē savu ainu.

Kā slaids veidojas, kas ir tā pamatā? Svarīgums. Jau kuro reizi mēs pie tā atgriežamies! Jūs satrauc paša āriene, ja tas jums ir svarīgi. Slaids atrodas jūsu galvā, bet citiem tāda nav, ja tas viņiem nešķiet svarīgi. Cilvēka kroplums apkārtējiem kļūst par ierastu dekorāciju tāpēc, ka viņiem tas nav nozīmīgi. Kroplums ir svarīgs vienīgi pašam neordinārās ārienes īpašniekam. Viņa āriene ir tikai neparasta - un nekas vairāk. Neparastu ārieni par kroplumu padara tieši svarīguma slaids.

Slavenais franču gleznotājs Anrī de Tulūzs-Lotreks bērnībā lauza abas kājas un palika kropls uz visu mūžu. Pusaudža gados Lotreku ļoti nomāca viņa kroplība. Ar gadiem fiziskie trūkumi izpaudās aizvien spilgtāk, un viņš cieta vēl vairāk. Beidzot viņa pārdzīvojumi par kroplību sasniedza kulmināciju, un Lotrekam nācās samierināties ar neizbēgamo. Viņš nospļāvās par savu kroplību un turpināja dzīvot. Tiklīdz viņš atbrīvojās no svarīguma, slaids beidza pastāvēt un Lotrekam uzsmaidīja laime. Viņam bija liela piekrišana pie sievietēm, turklāt izdevās spoži realizēt savu talantu. Starp citu, viņš bija viens no slavenā Parīzes Mulen- rūža kabarē dibinātājiem, un sievietes viņu ļoti mīlēja, kā jūs paši saprotat, nejau tikai gleznu dēļ.

Slaidi rodas, ja jūs piešķirat pārmērīgi lielu nozīmi tam, ko par jums domā citi. Ja jūs droši nezināt citu cilvēku domas, turklāt jums tas ir ļoti svarīgi, tad uzskatiet, ka jūsu galvā par visiem simt procentiem iemitinājies atbilstošs slaids. Slaidu rada iztēle, un šajā ziņā to var uzskatīt par ilūziju. Taču šī ilūzija aktīvi ietekmē cilvēka dzīvi. Tas ir gadījums, kad ārējā apņemšanās nodara ļaunumu neatkarīgi no prāta gribas.

Negatīvo slaidu parasti rada dvēseles un prāta vienotību. Kā jūs zināt, ārējā apņemšanās šādā gadījumā darbojas nevainojami. Tā satver negatīvā slaida īpašnieku un pārvieto uz sektoru, kur negatīvais izpaužas pilnā mērā. Pāreja notiek nejau tūlīt, bet pakāpeniski un turpinās visu laiku, kamēr slaids atrodas galvā. Tās vieglās līnijas, kuras cilvēks svarīguma dēļ pašā sākumā ievilka savā negatīvajā slaidā, izpaužas aizvien krasāk un uzplaukst "visā savā krāšņumā". Cilvēkam nepatīk paša tuklums - viņš kļūst vēl resnāks, viņu kaitina dzimumzīme - tā plešas plašumā, viņš uzskata, ka nav pilnvērtīgs, - un gūst tam aizvien jaunus apstiprinājumus, viņš bažījas par savu nepievilcību - tā saasinās vēl vairāk, viņu moka vainas apziņa - pār viņa galvu sāk birt sodi.

Tā turpināsies tik ilgi, kamēr slaidam vairs nepievērsīsit tik lielu uzmanību vai sāksit veidot pozitīvu slaidu. Tiklīdz svarīgums izzudīs, negatīvais slaids zaudēs pamatu, izplūdis un vairs nedarbosies.

Pietiek ievietot pozitīvu, krāsainu slaidu - un jūs redzēsit, ka tas darbojas tikpat nevainojami kā negatīvais. Parādiet pats sev savas personības jaukās īpašības, iztēlojieties sevi vislabākajā gaismā - un cilvēki jūs uztvers tāpat. Te izpaužas slaida cita, pozitīvā īpašība, kuru var un vajag izmantot.

POZITĪVIE SLAIDI

Radot negatīvos slaidus, jūs koncentrējat uzmanību uz to, kas jums sevī nepatīk, ko jūs vēlētos noslēpt, no kā gribētu atbrīvoties. Tagad jūsu uzdevums ir pievērst uzmanību tām savām īpašībām, kuras jums patīk un kuras jūs vēlētos iegūt. Kā jau tika teikts, noslēpt savus trūkumus nav iespējams, taču, ja gribēsit, tad viegli varēsit uzsvērt un izkopt savas labās īpašības.

Vispirms jāizdara inventarizācija un jāatklāj savi negatīvie slaidi. Uzdodiet pats sev jautājumu: kas jums sevī nepatīk, ko vēlaties noslēpt, no kā gribat atbrīvoties? Cilvēks slaidus rada neapzināti. Tagad pamos- tieties un apzināti aplūkojiet savus negatīvos slaidus. Rīkojoties apzināti, jūs tos viegli atklāsit. Tādi krāmi no galvas jāizmet. Kā to izdarīt? Tā gluži vienkārši jūs no tiem vaļā netiksit, tas nav tik viegli kā noskūt bārdu. Ja sāksit ar tiem cīnīties, tie izpaudīsies vēl spilgtāk. Jāatņem pamats, uz kura slaidi balstās, proti, - jūsu uzmanība un nozīme, kādu tiem piešķirat. Uzmanība jānovirza no negatīvā uz pozitīvo. Atmetiet ar roku visam, kas rada nepatiku, un beidziet cīnīties pats ar sevi. Novērsieties no saviem trūkumiem un pārslēdziet uzmanību uz pozitīvajām īpašībām, kuras jums ir un kuras vēlaties iemantot.

Jums ir svarīgi noslēpt savus trūkumus? Tas ir negatīvā slaida pamats. Jums ir svarīgi radīt labu iespaidu? Tas būs pozitīvā slaida pamats. Viss paliek savās vietās, mainās tikai jūsu uzmanības, jūsu svarīguma virziens.

Attēlojiet sevi tādu, kādu pats vēlaties redzēt. Tā nebūs sevis apmānīšana, tāpēc ka šī spēle ir pilnīgi apzināta. Pašapmānam jūs nodevāties tad, kad cīnījāties ar saviem trūkumiem, cerēdams tos noslēpt vai atbrīvoties no tiem ar iekšējās apņemšanās palīdzību. Radiet sev slaidu, kur atmirdzat visā krāšņumā. Mīliet sevi šajā slaidā un lolojiet to, pievienojot aizvien jaunas detaļas. >

Slaidam nav obligāti jābūt statiskai ainai. Tas var būt priekšstats par to, cik graciozas un drošas ir jūsu kustības, cik eleganti esat tērpies, kādas jums aristokrātiskas manieres, cik dzirkstoši asprātīgs esat, kā izstarojat valdzinājumu, iegūstat cilvēku labvēlību, viegli tiekat galā ar problēmām. Tagad ievietojiet galvā šo slaidu un - uz priekšu! Pozitīvais slaids, tāpat kā negatīvais, tieši iespaidos jūsu rīcību un uzvedību. Jūs negribot un pat neapzināti centīsities pieskaņoties slaidam. Taču galveno darbu paveiks ārējā apņemšanās atbilstoši slaida attēlam.

Domās atkārtojiet radīto ainu, līdz slaids izplūdīs. Kā to saprast? Ar laiku slaids faktiski kļūs par jūsu personības daļu, un tad tas vairs nebūs slaids. Kad būsit panācis to, ko vēlējāties, jums tas vairs nebūs nozīmīgs. Svarīgums izzudīs, un slaids izplūdīs, tomēr savu misiju tas izpildīs. Tas nozīmēs, ka dvēsele nonākusi vienotībā ar prātu. Un tas katrā ziņā notiks, tāpēc ka jūs taču to vēlaties gan ar dvēseli, gan ar prātu. Kamēr prāts cenšas pārvērst slaidu par īstenību, dvēseles dziļumos jūs tomēr apzināties, ka tā ir tikai spēle maskā. Taču, ja jūs konsekventi un sistemātiski fiksēsit domās slaida attēlu, dvēsele pieradīs un pieņems slaidu kā savu neatņemamu būtību. Neaizmirstiet, ka ārējā apņemšanās nevar vienā mirklī realizēt šo slaidu, bet darbojas pakāpeniski.

Kā redzat, gūt vēlamos rezultātus nemaz nav tik sarežģīti. Vajadzīga tikai izlēmība iegūt. Slaidos var attēlot jebkuras īpašības, kuru, pēc jūsu domām, jums trūkst. Tomēr jāapzinās, cik reāla ir tāda slaida īstenošana. Nevajag tūlīt veidot ideālu ainu. Vislabāk sākt ar reāli sasniedzamiem pakāpieniem. Laika gaitā varēsit pacelties uz aizvien augstākiem pakāpieniem.

Nekādā gadījumā neveidojiet attēlu pēc to cilvēku parauga, kuriem, kā jums šķiet, ir visas nepieciešamās īpašības! Jūsu slaidam jābūt tieši jūsējam, nevis svešai kopijai. Par to mēs sīkāk parunāsim nākamajā nodaļā. Bet pagaidām atzīmēsim, ka jebkurai īpašībai ir aizvietotājs, kas šajā posmā būs vispiemērotākais tieši jums. Drosmi var aizstāt ar apņēmību, skaistumu - ar pievilcību, spēku - ar veiklību, prasmi runāt - ar prasmi klausīties, intelektu - ar apzinīgumu, fizisko pilnību - ar ticību sev. Izvirzot reāli sasniedzamus mērķus, jūs radāt iespēju, lai ārējā apņemšanās ātrāk izpildītu jūsu minimālo pasūtījumu un sāktu realizēt sarežģītākus uzdevumus.

Pozitīvie slaidi darbojas īpaši efektīvi un ātri, ja ejat uz tikšanos ar nepazīstamiem cilvēkiem, kuriem vēl nav priekšstata par jums. Tās var būt pārrunas, konkurss, sarīkojums vai kaut kas tamlīdzīgs. Droši ievietojiet galvā vajadzīgo slaidu un nebaidieties ne no kā. Neaizmirstiet slaidā fiksēto attēlu, turiet to allaž apziņā. Atļaujieties greznību atmest jebkādu svārstī- šanos un šaubas, tādas kā "ja nu neizdodas". Jūs taču neko nezaudējat, atmetot šaubas. Ja pietiks izlēmības iegūt, jums būs maksimāli iespējamās, bet dažkārt pat neiedomājamas sekmes.

Pozitīvos slaidus var veidot ne tikai par savu personību, bet ari par apkārtējo pasauli. Tādi slaidi laidīs cauri visu pozitīvo un atmetīs negatīvo. Ja atceraties, nodaļā "Veiksmes vilnis" mēs jau runājām par pozitīvās enerģijas translāciju. Lai kā arī būtu, ir izdevīgi pirmām kārtām atvērties visam labajam, bet slikto ignorēt. Izstādē jūs apstājaties pie eksponātiem, kas iepatikušies, un vienaldzīgi paejat garām tiem, kas nepatīk. Šajā ziņā apkārtējā pasaule atšķiras no izstādes ar to, ka negatīvais jūs vajās, ja nepaiesit vienaldzīgi tam garām. Pozitīvais savukārt vienmēr būs kopā ar jums, ja ar prieku to pieņemsit.

Var likties, ka pozitīvie slaidi līdzinās rozā brillēm. Pretēji pastāvošajiem uzskatiem, rozā brilles ir pesimistu, nevis optimistu izgudrojums. Pesimisti pragmatiski baidās redzēt visu rozā krāsā un pamācoši brīdina optimistus. Tāds pragmatisms nav nekas cits kā negatīvais slaids. Pesimists neatļaujas greznību iegūt, tāpēc ari atbilstoši saņem.

Nav īpaši jāuztraucas par to, ka arī pozitīvais slaids izkropļo uztveri. Vairākumā gadījumu izkropļojums ir nenozīmīgs, tāpēc ka iekšējā kontrole tomēr dara savu darbu. Izkropļojums, ko radījis pozitīvais slaids, nāks tikai par labu, ja, protams, jūs neiztēlojaties sevi par

Napoleonu. Visā jāzina mērs un jāatceras pārmēra potenciāli. Negatīvie slaidi ar saviem izkropļojumiem sagādā daudz lielāku ļaunumu. Tomēr izkropļojums - tas vēl nav pats galvenais. Slaidu galvenā īpašība ir tā, ka ārējā apņemšanās lēnām, bet noteikti pārvērš tos īstenībā.

KOMFORTA ZONAS PAPLAŠINĀŠANA

Pieņemsim, ka jums ir ambicioza vēlēšanās kļūt par zvaigzni vai par miljonāru. Bet vai jūs esat gatavs to atļauties? Cilvēki parasti uzskata, ka slava, nauda vai vara - tas ir izredzēto liktenis. Kas tad viņus izre- dzējis, šos izredzētos? Pirmām kārtām - viņi paši, pēc tam arī visi pārējie. Ja par kaut ko sapņojat, bet neesat gatavs to atļauties, jūs to neiegūsit.

Lūk, klaidonis stāv uz ielas un caur logu vēro Ziemassvētku galdu. Vai viņš ir gatavs atļauties apsēsties pie šā galda un paēst? Protams, ja viņu uzaicinās, viņš to darīs. Ieiet namā un apsēsties pie galda - tā ir izlēmība rīkoties, proti, iekšējā apņemšanās. Bet kas gan viņu uzaicinās? Un viņš to ļoti labi zina. Ziemassvētku galds atrodas citas pasaules slānī. Vai viņš ir gatavs, lai tāds galds būtu ari viņa mājās, viņa pasaules slānī? Nē, klaidonis zina, ka viņam nav ne mājas, ne naudas, ne izredzes to nopelnīt. Ārējā apņemšanās neko nedos, tāpēc ka, dzīvojot ierastā veselā saprāta ietvaros, viņš nav gatavs iegiit.

Iedomāsimies, ka vēlaties kļūt bagāts cilvēks. Bet vai jūs esat gatavs pieņemt tādu likteņa dāvanu? Protams, ja kāds dos "lieku" miljonu, jebkurš no mums to paņems bez problēmām un grūtībām. Un bagātība nesabojās dzīvi, kā dažkārt cenšas rādīt pamācošas kinofilmas. Taču es nerunāju par to. Vai jūs esat gatavs paņemt šo miljonu? Jūs droši vien nodomājāt, ka miljons jānopelna, jāizcīna? Atkal nepareizi. Vai jūs esat gatavs gluži vienkārši izvēlēties? Atļauties iegūt?

Jāpierod pie domas, ka jūs sasniegsit savu mērķi. Ja gribat kļūt nodrošināts cilvēks, bet baidāties ieiet dārgos veikalos, jums nekas neizdosies. Ja dārgajā veikalā jūtat kaut mazāko neveiklību, tas nozīmē, ka neesat gatavs atļauties iegādāties dārgas lietas. Tādu veikalu pārdevēji vienā mirklī spēj noteikt, kas pie viņiem ienācis: potenciāls pircējs vai ziņkārīgais ar tukšu kabatu. Pircējs izturas kā saimnieks, ar pašcieņu, ir mierīgs, pārliecināts - viņš apzinās savas tiesības izvēlēties. Ziņkārīgais un alkstošais, bet nabagais uzvedas kā neaicināts viesis. Viņš jūtas nebrīvi, nedabiski, nedroši, jūt sev pievērstos vērtējošos pārdevēju skatienus un gandrīz vai atvainojas, ka ienācis tādā ievērojamā vietā. Viņš rada vienlaikus veselu svarīguma potenciālu kompleksu: kāri, skaudību, savas nepilnvērtības sajūtu, dusmas, neapmierinātību. Un tas viss ne tikai tāpēc, ka viņš nevar to atļauties materiāli, bet galvenokārt tāpēc, ka neuzskata sevi par cienīgu iegūt dārgas lietas. Taču dvēsele visu, ko tai saka prāts, saprot burtiski, bet prāts atkārto vienu un to pašu: "Tas viss nav domāts mums. Mēs esam nabadzīgi ļaudis, mums vajadzīgs kaut kas vienkāršāks."

Atļaujieties būt šīs greznības cienīgs. Jūs patiešām esat pelnījis visu pašu labāko. Destruktīvie svārsti, kuriem ir izdevīgi pastāvīgi valdīt pārjums, iedvesuši, tā sacīt, šādu patiesību: "Kurpniek, paliec pie savām liestēm." Droši ejiet iekšā dārgos veikalos un skatieties uz lietām kā saimnieks, nevis kā kalpone svešā mājā. Protams, ir pilnīgi veltīgi nodoties pašiedvesmai, ka jūs varat atļauties to nopirkt. Piekrāpt sevi neizdosies, bet tas arī nav vajadzīgs. Kā tad var noticēt un atļauties iegūt?

Pirmām kārtām norobežosim iekšējās un ārējās apņemšanās darbības sfēras fazē "būt gatavam atļauties". Cilvēks, kas pieradis domāt un rīkoties iekšējās apņemšanās ietvaros, tiecas tūlīt pat reaģēt noraidoši: "Es nevaru to atļauties materiāli, un viss. Ko te vēl runāt?" i 1

Nav arī nekādas vajadzības iedvest sev, ka varat atļauties nopirkt dārgu lietu, taustot kabatā tukšo maciņu. Runa ir pavisam par ko citu. Iekšējā apņemšanās paredz izlēmību rīkoties, proti, sagādāt naudu. Bet, tā kā nav kur naudu ņemt, prāts pieņem pragmatisku ver- diktu. Rīkojoties iekšējās apņemšanās ietvaros, jūs tiešām neko nesasniegsit. Arī ārējā apņemšanās tā vienkārši neuzkritīs uz galvas kā debesu manna. Kur lai tā rodas, ja pats neesat gatavs atļauties iegūt? Ārējā apņemšanās paredz izlēmību iegūt, citiem vārdiem sakot, uzskatīt sevi par cienīgu un zināt, ka izvēle pieder jums. Nevis ticēt, bet tieši zināt.

Sirds dziļumos jūs vienmēr šaubāties par to, ka vēlēšanās tomēr var piepildīties. Pat ja esat gatavs rīkoties, lai piepildītu vēlmi, ar to nepietiek. Neticat - tātad neatļaujaties uzskatīt sevi par cienīgu vai gluži vienkārši šaubāties, ka reāli to var īstenot. Taču tie, kas kļuvuši par zvaigzni vai miljonāru, atšķiras no jums nevis ar spējām, bet tikai tādējādi, ka atļāvās iegūt to, ko vēlējās. Jāatlaujas iegūt. Šis stāvoklis līdzinās situācijai, kad jūs pirmo reizi iemācījāties braukt ar divriteni. Visas šaubas, nedrošība un strīdi beidzās, palika tikai klusa skaidrība - zināšana. Skaidrības sajūta bez vārdiem, zināšana bez ticības, pārliecība bez šaubām - tā arī ir dvēseles un prāta vienotība. Tādā stāvoklī jūs jūtat savu vienotību ar klusējošo spēku, kas pārvalda Visumu. Šis spēks satver jūs un aiznes uz sektoru, kur piepildās tas, par ko vienojušies dvēsele un prāts.

Katram ir iespēja izvēlēties visu, ko viņš vēlas, taču nejau katrs tic tādai visatļautībai. Lai ko es runātu, jūs taču tā īsti neticat, ka izvēles brīvība ir reāla? Mūsu dzīve apstiprina pretējo, tāpēc ka visi cilvēki atrodas svārstu varā. Pat ja jūs esat atbrīvojies no svārstiem, izvēles brīvība tik un tā atrodas ārpus jūsu komforta zonas. Tas ir pārāk nereāli - iegūt tiesības izvēlēties svārstu pasaulē. Šķiet pārāk neticami. Savā sirdī jūs neticat, ka grūti sasniedzams sapnis - tas ir tikai paša izvēles jautājums. Tad, lūk, pozitīvie slaidi palīdz iekļaut neiedomājamo jūsu komforta zonā. Kad vairs nejutīsit dvēseles diskomfortu no domas, ka varat īstenot jebkuru sapni, šaubas pagaisis un ticība pārvērtīsies par zināšanu, dvēsele kļūs vienota ar prātu - un tad radīsies izlēmība iegūt.

Ir veltīgi mēģināt dvēseli par kaut ko pārliecināt. Tā neprāto, bet zina. To var tikai pieradināt. Tai jāpierod pie jaunās komforta zonas. Tāpēc ari nepieciešami slaidi. Ar slaidu palīdzību pakāpeniski var panākt dvēseles un prāta vienotību. Šo cietoksni var ieņemt tikai pēc ilgstoša aplenkuma. Izveidojiet galvā sava sapņa slaidu un allaž paturiet to apziņā. Atgriezieties pie izveidotā attēla atkal un atkal. Izstrādājiet detaļas, pievienojiet jaunas nianses.

Neskatieties uz slaidu kā vērotājs no malas, bet iekļaujieties uti dzīvojiet tajā kaut vai virtuāli. Sauciet sevi pie kārtības ik reizes, kad centīsities iztēloties slaidu kā kino attēlu uz ekrāna. Tas nav iedarbīgi. Domās jums jāizspēlē atsevišķas ainas, jājūtas kā tiešam līdzdalībniekam, nevis kā skatītājam kinoteātrī. Lai ko jūs darītu, domās aizvien reproducējiet savu slaidu. Jūs varat domāt par ko citu, taču fonā jābūt slaida attēlam. Tam jākļūst par ieradumu. Slaidam būs rezultāti tikai tad, ja to ilgstoši un sistemātiski reproducēsit.

Aktīvi interesējieties par visu, kas saistīts ar jūsu sapni. Uztveriet nepieciešamo informāciju, ļaujiet tai iekļūt savas pasaules slāni. Labi būs, ja radīsies iespēja izspēlēt slaidu īstenībā, kaut vai formāli. Tā, piemēram, tajos pašos dārgajos veikalos jūs varat pamēģināt, kā izvēlēsities. Nedomājiet par naudu un neskatieties uz cenām. Jūsu mērķis ir nevis nauda, bet tas, ko par naudu var nopirkt. Pietiek gluži vienkārši uzturēties visa tā tuvumā, izjust stilu, izvēlēties, mierīgi vērot un novērtēt. Ielaidiet sevī visas šīs lietas. Lūkojieties uz tām nevis kā uz nesasniedzamu greznību, bet kā uz lietām, ko drīzumā gatavojaties nopirkt. Iztēlojieties sevi par šo lietu saimnieku. Lai pārdevēji domā, ka esat pircējs. Spēlējiet izvēlīgu (tikai ne augstprātīgu) pircēju. Ielaižot, šīs lietas savas pasaules slānī, jūs pakāpeniski noskaņojaties uz dzīves līnijām, uz kurām tās būs jūsējās.

Nevajag raizēties, kā tās padarīt par savām lietām. Ja būs izlēmība iegūt, ārējā apņemšanās bez jūsu ziņas atradīs paņēmienu, kuru šobrīd pat nenojaušat. Pēc tam nebrīnieties un nemēģiniet sev iestāstīt, ka tā ir nejaušība, sagadīšanās vai kaut kāda mistika. Neatceros, kurš ir teicis: "Gadījums - tas ir Dieva pseidonīms, kad Viņš negrib parakstīties ar savu vārdu."

Ja jūs pārņem kaut acumirklīga bijība sava sapņa pasaules priekšā, dzeniet to projām. Tā ir jūsu pasaule, un tajā nav nekā, ko jūs nevarat sasniegt. Ārējais vai iekšējais svarīgums kļūs par šķērsli ceļā uz dvēseles un prāta vienotību. Jūsu sapņa pasaulei jābūt priekpilnai, tomēr tajā pašā laikā parastai. Ja jūs iegūstat, tad tas ir parasti, tā mēdz būt. Lai noskaņotos uz atbilstošām dzīves līnijām, jums jājūtas, it kā jau būtu vēlamo ieguvis. Tas nav pašapmāns, tāpēc ka jūs spēlējat apzināti.

Izlēmību iegūt ļoti labi var ilustrēt ar jaunizcepto krievu miljardieru piemēru, viņu tagad ir vairāk nekā attīstītajās Rietumu valstīs. Pārbūves periodā Krievijā XX gadsimta astoņdesmito gadu beigās aprobežotie politiķi uzskatīja, ka sociālistiskā ekonomika tūlīt pārvērtīsies par tirgus ekonomiku, ja viss tiks privatizēts. Tie, kas tajā laikā atradās siltās vietiņās un uztvēra mirkļa būtību, tūlīt pat kļuva bagāti, neieguldot nekādu darbu. Viss, kas sociālisma laikā piederēja valstij, proti, nafta, gāze, zelts, dimanti un visi pārējie dabas, rūpniecības un intelektuālie resursi, kļuva par oligarhu saujiņas īpašumu. Bija kopējs, bet tagad pieder viņiem. Nevajadzēja pat uzsākt uzņēmējdarbību, kā to darīja īstie, "neuzpūstie" miljardieri, kuriem nācās nopelnīt savus miljonus. Tiem, kuri atradās vistuvāk "silei", vajadzēja tikai uzlikt ķepu un norūkt: "Mans!" - bet pēc tam visu noformēt kā tiesisku aktu.

Kas bija par iemeslu tam, ka kopējais kļuva par viņu īpašumu? Šis Krievijas dzīves posms, protams, ir unikāls. Līdzās bagātībām taču bija ļoti daudz gudru un talantīgu cilvēku, tomēr viņu vairākums palika tukšā. Sagrābt prata tie, kas atļāvās iegūt. Jaunajiem bagātniekiem nebija ne vainas apziņas, ne sirdsapziņas pārmetumu, ne šaubu, ne nepilnvērtības sajūtas. Viņi neuzskatīja sevi par necienīgiem, viņiem pat prātā neienāca justies neērti dārgos veikalos. Viņiem bija izlēmība iegūt, tāpēc bezkaislīgā ārējā apņemšanās to iedeva. Lūk, tā! Bet jūs sakāt - neiespējami!

MĒRĶA VIZUALIZĀCIJA

Mērķa sasniegšanas metodes Transērfīngā meklējamas ārpus veselā saprāta un parasto priekšstatu ietvariem. No visām zināmajām netradicionālajām metodēm Transērfingam vistuvāk stāv vēlamā mērķa vizualizā- cija. Šī metode būtībā prasa iztēloties vēlamo cik vien iespējams detalizēti un paturēt šo tēlu savā galvā.

Ierastais pasaulsuzskats vizualizāciju atzīst par bezjēdzīgu laika zaudēšanu. Patiešām, ceļu pieveiks tas, kurš iet, nevis tas, kurš sapņo. Tomēr, lai kā arī būtu, mērķa iztēlošanās domās ir tikpat nozīmīga, cik nozīmīgs ir pats šā mērķa sasniegšanas process, un jūs jau zināt, kāpēc. Gluži vienkārši "tas, kurš iet", sasniegs vidējus rezultātus un dzīvos kā visi, dodot savu ieguldījumu veselā saprāta triumfa. Ceļinieks, kura bagāžā ir Transērfinga metodes, var panākt izcilus rezultātus, ko veselais saprāts cenšas iekļaut tādos jēdzienos kā "veiksme", "nejaušība", "likteņa izraudzītais".

Transērfīngā no veselā saprāta viedokļa viss apgriezts ar kājām gaisā. Starp citu, to pašu var teikt par veselo saprātu no Transērfinga pozīcijām. Ja jūs nevēlaties dzīvot kā visi, ja negribat samierināties ar vidējiem panākumiem, ja cenšaties šajā savā dzīvē visu saņemt "pēc pilnas programmas", tad jūs esat Ceļinieks. Transērfinga Ceļinieks nav likteņa izraudzītais - liktenis ir viņa izraudzītais. Jūs sasniegsit visu, ko vēlaties, ja jums izdosies satricināt sava veselā saprāta monolītu. Tas nepavisam nenozīmē lidināties mākoņos, pilnīgi pretēji, tas nozīmē nolaisties uz zemes, tāpēc ka vispārpieņemtais veselais saprāts īstenībā tāds nav. Par to jūs esat jau pārliecinājies ne vienu vien reizi, bet drīz jums atklāsies vēl daudz neparastu lietu.

Tagad mums jānoskaidro, kāpēc izvirzītā mērķa vizualizācijai ne vienmēr ir rezultāti. Pat aktīvi ezote- rikas un netradicionālās psiholoģijas piekritēji nevar uz to pilnīgi paļauties. Ir gan vienkāršas, gan visai sarežģītas vizualizācijas tehnikas. Tām ir mainīgi panākumi. Kaut kas izdodas, kaut kas neizdodas. Mani tāda kvalitāte neapmierina, droši vien ari jūs ne. Tāpēc steidzos jūs nomierināt: Transērfīngā vizualizācija - tas nav gluži tas, ko parasti saprot ar šo vārdu. Taču vizualizācija pēc Transērfinga noteikumiem darbojas ar drošības garantiju.

Pazīstamos vizualizācijas veidus var iedalīt trīs grupās. Pirmā grupa - sapņi, ilgas. No praktiskā viedokļa tas ir visvājākais un nedrošākais vizualizācijas veids. Sapņot nav kaitīgi, taču praktiski tas ir veltīgi. Sapņi nepiepildās! Fantazētāji parasti nopietni nepretendē uz sava sapņa piepildīšanos. Viņiem tikai šķiet, ka ļoti vēlas sapni īstenot. Taču sirds dziļumos viņi vai nu netic, ka sapnis var piepildīties, vai viņiem nav izlēmības iegūt un rīkoties. Sapņotāji raugās uz saviem sapņiem kā uz tālām zvaigznēm. Kad kāds nosauc tos par gaisa pilīm, viņi aizveras savās gliemežnīcās kā austeres: "Neaiztieciet manu sapni!" Ja precīzi definē sapņotāju mērķi, - tas ir pats sapņošanas process, un nekas vairāk.

Otrā grupa - tas ir kino. Ar to es domāju nevis kinematogrāfu, bet filmu domās par savu loloto vēlmi. Filma domās tiek skatīta apzināti, tādējādi atšķiroties no sapņošanas. Ir izlēmība iegūt un rīkoties, un viens no rīcības veidiem - tā ir vēlmes piepildīšanās vizualizācija kinolentes veidā. Kā tas notiek? Tā, piemēram, jūs vēlaties savu māju un iztēlojaties to visvisādi, visās dētajās, proti, pēc visiem noteikumiem. Jūsu galvā ir pilnīgi vai daļēji skaidrs attēls, kāda izskatās šī māja, un katru dienu jūs allaž domās redzat attiecīgo attēlu.

Pieņemsim, ka esat lieliski ticis galā ar šo uzdevumu. Šķiet, ka vēlmei vajadzētu piepildīties. Uzminiet, ko jūs saņemsit? Lūk, ko: visādā ziņā ieraudzīsit šo māju - gandrīz vai pilnīgi tādu, kādu to bijāt iedomājies. Tomēr jūs to nedabūsit. Tā būs sveša māja uz ielas vai kinofilmā. Tāpēc ka notiek tas, ko pasūtāt. Jūs tik ļoti pūlējāties, vizualizējot māju, taču nekādi nepaskaidrojāt "oficiantam", ka tā ir jūsu māja, tāpēc viņš gluži vienkārši precīzi izpildīja šo pasūtījumu. Jūs tā aizrā- vāties ar vizualizācijas procesa kvalitāti, kā bijāt mācījies no grāmatām, ka aizmirsāt pašu galveno: kas ir šīs mājas īpašnieks. Tā ir to cilvēku lielākā kļūda, kuri nododas šādai vizualizācijai. Filma paliks tikai filma, un jūs nekad nekļūsit tās līdzdalībnieks. Jūs taču blenžat uz to kā nabags uz vitrīnām!

Trešā grupa - jūs skatāties kino nevis kā vērotājs, bet domās piedalāties šajā spēlē. Tas jau ir daudz efektīvāk. Tēlojot savu lomu, jūs noskaņojat sava starojuma parametrus uz atbilstošām dzīves līnijām. Tā, piemēram, jūsu mērķis ir jauna māja. Nevajag skatīties uz to domās kā uz attēlu. Radiet sev kaut ko līdzīgu virtuālam sapnim nomodā. Ieejiet mājā, pastaigājieties pa istabām, pataustiet visas lietas, kas ir apjums. Atlaidieties krēslā iepretī kamīnam, izjūtiet mājīgu siltumu un dūmu smaržu, ielieciet kamīnā malku. Ieejiet virtuvē, ielūkojieties ledusskapī. Kas tur atrodas? Ap- gulieties ērtā gultā. Vai jūtaties komfortabli? Apsēdieties pie galda savas ģimenes lokā. Nosviniet jaunās mājas iesvētīšanu. Pārkārtojiet mēbeles. Pataustiet ar rokām zālīti mājas pagalmā. Tā ir zaļa un mīksta. Iestādiet puķes. Kādas puķes jums patīk? Noraujiet ābolu, kas karājas ābelē, un apēdiet. Jūtieties kā mājās. Tā taču ir jūsu māja. Nelūkojieties uz to ar cietēja sapņotāja acīm, ar bijību kā uz kaut ko nesasniedzamu vai kā uz tālu perspektīvu. Jums jau ir māja, izliecieties, ka tas ir reāli.

Kā jūs jau saprotat, šāda vizualizācija ir slaids. Tāds slaids paplašinās jūsu komforta zonu un ar laiku noteikti realizēsies. Taču, kad tas notiks, nevar zināt. Iespējams, ka jums nāksies ilgi gaidīt. Viss atkarīgs no tā, kā jūs darbojaties ar šo slaidu. Ja mazliet paspēlējāties un pamētāt, tad jums nav uz ko cerēt. Brīnumi īstenībā nenotiek.

Strādājot ar slaidu, jāatceras, lūk, kas. Pirmkārt, ja mērķis kļuvis jums vienaldzīgs, slaids izplūdīs un jums nāksies piespiest sevi ar to strādāt, bet tas drīz vien apniks. Tādā gadījumā der padomāt: vai jums šis slaids īstenībā ir vajadzīgs? Otrkārt, jāatceras, ka ārējā apņemšanās nerealizē slaidu tūlīt pat, bet gan pakāpeniski tuvina jūs dzīves mērķa līnijām. Nepieciešama mierīga pacietība un neatlaidība.

Neatlaidība vajadzīga tikai sākumposmā. Pēc tam slaida vizualizācija kļūs par ieradumu un jums nevajadzēs sevi piespiest. Un, visbeidzot, ja mērķis nav jūsu paša, ja to uzspieduši svārsti, jums neizdosies panākt dvēseles un prāta vienotību. Par to mēs runāsim nākamajās nodaļās. Ja jūs ar visu sirdi un dvēseli tiecaties uz mērķi, slaida vizualizācijai katrā ziņā būs rezultāti. Ja būs patiesa izlēmība iegūt, ārējā apņemšanās atradīs paņēmienu, kā realizēt jūsu mērķi.

Ja nodomājāt, ka slaids - tā arī ir vizualizācijas metode Transērfīngā, tad jūs kļūdāties. Pat visaugstākās kvalitātes slaidam var būt nepieciešams ilgs laiks, lai realizētos, īpaši tad, ja mērķis atrodas no jums visai tālā variantu telpas sektorā. Mērķa sasniegšanas procesu var paātrināt ar Transērfinga vizualizācijas palīdzību. Jūs uzzināsit, kā to izdarīt.

PROCESA VIZUALIZĀCIJA

Atrisināsim šādu uzdevumu. Pieņemsim, ka jūsu galamērķis ir kļūt bagātam. Lai sasniegtu mērķi, jūs vizualizējat portfeli, kas pilns ar banknošu paciņām. Vizualizācija notiek pēc visiem trešās grupas noteikumiem un ilgst pietiekami ilgu laiku. Jautājums: ko jūs saņemsit un kad? >

Atbilde: nesanemsit neko un nekad. Jūs varat ar to noņemties caurām dienām līdz pat mūža beigām un tik un tā labākajā gadījumā tikai biežāk redzēsit ar naudu pilnus portfeļus - kinofilmās. Varbūtība, ka atradīsit apslēptu mantu vai laimēsit loterijā, ir ļoti niecīga. Vai ir vērts saistīt cerības ar varbūtību?

Jūs jautāsit: kā tad tā, es taču pastāvīgi domās atveru portfeli, paņemu rokās savu naudiņu, pārskaitu, glāstu, gandrīz vai sabučoju! Trešās grupas vizualizācija taču vairs nav kino, ko tad vēl vajag? Kur ir visuvarenā ārējā apņemšanās?

Lieta tā, ka no Transērfinga viedokļa šeit tiek pieļautas divas kļūdas. Pirmā kļūda: portfelis ar naudu nav jūsu mērķis. Nauda ir tikai atribūts, pat ne līdzeklis un nekādā ziņā nav mērķis. Tomēr par jūsu mērķiem parunāsim vēlāk, tagad neaizsteigsimies priekšā. Otra kļūda: uzmanības koncentrēšana uz galamērķi, ja vien lidz tam nav palicis tikai viens solis, nekādi nevirza jūs uz mērķi. Protams, komforta zona paplašinās un ārējā apņemšanās pakāpeniski dara savu darbu. Taču jūs tai nekādi nepalīdzat. Vajag taču vismaz kājas pakustināt! Runa nav par to, ka nepieciešams arī rīkoties. Tagad mēs aplūkojam tikai vizuāli zāciju.

Līdzšinējā ikdienas pieredze jūs ir iemācījusi: lai panāktu savu, visi nodomi un centieni jāveltī mērķim. Tagad nāksies to aizmirst. Kā es jau solīju, Transērfings neapšaubāmi darbojas, taču nepieciešams atteikties no vieniem ierastiem priekšstatiem un pieņemt citus, no ikdienas viedokļa neiedomājamus.

Noskaidrosim, kāda ir Transērfinga vizualizācijas galvenā principiālā atšķirība no parastās vizualizācijas. Kā jūs jau zināt, uzmanības koncentrēšana uz mērķi ir vēlēšanās. Uzmanības koncentrēšana uz virzību pretī mērķim ir apņemšanās. Jebkuras darbības virzošais spēks ir apņemšanās, nevis vēlēšanās. Tāpēc pretī mērķim jūs virza nevis paša mērķa vērošana un apcere, bet gan uz mērķi vērsta virzības procesa vizualizācija. Apņemšanās realizācija - tas ir process, nevis koncentrēšanās uz vienu kadru. Bez šaubām, ari pats mērķis ir iztēlotās ainas daļa. Tomēr uzmanība tiek pievērsta virzības procesam, bet pats mērķis atrodas tikai kustības fonā.

Paša mērķa vizualizācija atšķiras no mērķa sasniegšanas procesa vizualizācijas, tāpat kā vēlme atšķiras no apņemšanās. Vēlme nedara neko. Aplūkosim atkal piemēru ar paceltu roku. Iztēlojieties, ka jūs vēlaties to pacelt. Vispirms domājiet, ka gribat pacelt roku, pēc tam - kāds būs rezultāts, proti, par paceltu roku. Bet tagad paceliet roku. Pirmajā gadījumā darbojas vēlme un roka nepaceļas, tiek vienīgi konstatēts pašas vēlmes un mērķa - paceltas rokas - vizualizācijas fakts. Otrajā gadījumā darbojas apņemšanās, turklāt darbojas visu laiku, kamēr paceļas roka. Šajā procesā mērķis ir tas, pēc kā jātiecas, bet uzmanība tiek koncentrēta tieši uz procesu. Galu galā, lai noietu dažus soļus, nepietiek tikai vēlēties un iztēloties sevi galapunktā. Nepieciešams soļot, proti, veikt procesu.

Varētu likties, ka tas viss ir triviāla spriedelēšana. Taču, lūk, ko no tā varam secināt: mērķa vizualizācija ir vēlmes darbs, tāpēc mērķis nekļūst ne par soli tuvāks. Tāpēc tas ir darbs tukšgaitā.

Transērfinga notiek uz mērķi vērsta virzības procesa vizualizācija - šajā gadījumā darbojas apņemšanās, tāpēc agri vai vēlu mērķis tiks sasniegts. Virzība pretī mērķim nav tik strauja kā sapnī, tomēr kustība notiek, turklāt visai jūtama! Izstudējis pēdējo nodaļu, jūs pat iemācīsities faktiski redzēt virzīšanos pa dzīves līnijām.

Lai ko jūs darītu, ja tas ir ilgstošs process, jums palīdzēs šā procesa vizualizācija. Sevišķi noderīga šāda vizualizācija ir ikvienā radošajā procesā, kad galamērķim vēl nav precīzu kontūru. Kas jāsaprot ar procesa vizualizāciju? Pieņemsim, ka jūs strādājat pie kāda mākslas darba un vēl precīzi nezināt, kāds tas radošā procesa beigās izskatīsies. Toties jūs zināt kvalitātes, kuras vēlaties šajā darbā iemiesot. Darba pārtraukumos iztēlojieties, kā jūsu mākslas darbs aizvien tālāk pilnveidojas. Šodien jūs pabeidzāt dažas detaļas. Rītdien pievienosit jaunas iezīmes. Iztēlojieties, kā jūsu mākslas darbs pakāpeniski pārveidojas. Jūs tam piešķirat aizvien jaunas kvalitātes, un tas pamazām kļūst par šedevru. Jūs esat apmierināts, radīšanas procesa savaldzināts, jūsu lolojums pilnveidojas līdz ar jums.

Jūs pats varēsit bez grūtībām atrast katram konkrētam gadījumam piemērotu vizualizācijas paņēmienu. Galvenais ir nevis gluži vienkārši apcerēt savu priekšmetu, bet gan iztēloties tā tapšanas un pilnveidošanās procesu. Nevajag iedomāties, ka priekšmets, piemēram, mākslas darbs, pats no sevis noklājas uz gleznas pamata, veidojas, ceļas vai top vēl kā citādāk. To radāt jūs. Darbs pilnveidojas jūsu rokās. Cilvēks rada un priecājas vienlaikus.

Laba ilustrācija ir mātes rūpes, audzinot bērnu. Viņa baro savu lolojumu, guldina un iztēlojas, kā mazulis aug ar katru dienu lielāks. Viņa rūpējas par bērnu, priecājas un allaž sev apstiprina, ka viņš kļūst aizvien skaistāks. Māte spēlējas ar mazo, māca un domās redz, kā bērns kļūst gudrāks, ka drīz viņš mācīsies skolā. Kā redzat, tā nav rezultātu vērošana un apcerēšana, tā ir radīšana, vienlaikus vizualizējot procesu. Māte nevis tikai vēro bērna augšanu, bet arī iztēlojas, kā viņš attīstās un par kādu cilvēku reiz kļūs.

Ja jūsu gara ražojums ir datorprogramma, pēc darba iztēlojieties, kā tā kļūst aizvien efektīvāka un ērtāka. Rītdien jūs tai pievienosit jaunas detaļas - un jūsu programma visus pārsteigs.

Ja strādājat pie biznesa projekta, iztēlojieties, kā jums ienāk prātā aizvien jaunas ģeniālas idejas. Katru dienu jūs iesniedzat interesantus oriģinālus priekšlikumus. Iztēlē vērojiet sava projekta augšanas procesu un pārlieciniet sevi, ka tas pakāpeniski pārvēršas par profesionālisma etalonu.

Ja kopjat un attīstāt savu ķermeni, - rūpējieties par to tāpat, kā māte lolo bērnu. Iztēlojieties, kā jūsu ķermenis pakāpeniski iegūst ideālas formas. Kopiet un trenējiet to un pēc tam iztēlojieties, kā muskuļi kaut kur piebriest, bet kaut kur savelkas ciešāk.

Jebkurā gadījumā vizualizējiet procesu: kā jūsu darbošanās tuvojas atrisinājumam. Galarezultāta vērošana un apcerēšana paplašina komforta zonu, un tas nav maz. Taču, vizualizējot uz mērķi vērstu virzības procesu, jūs ievērojami paātrināt ārējās apņemšanās darbību.

Ja pagaidām nezināt, kā īstenot mērķi, neuztraucieties un turpiniet mierīgi un sistemātiski vizualizēt slaidu. Kad mērķis būs pilnīgi iekļāvies jūsu komforta zonā, ārējā apņemšanās sagādās piemērotu variantu. Nevajag šaudīties un drudžaini meklēt mērķa sasniegšanas paņēmienus. Atbrīvojieties no svarīguma un uzticieties variantu straumei. Neskatieties uz slaidu, bet dzīvojiet tajā. Tad jūs instinktīvi darbosities vajadzīgajā virzienā.

Tomēr procesa vizualizācija - tas vēl nav viss. Variantu telpas materiālā realizācija ir inerta kā sveķi, tāpēc pārejai jānotiek pakāpeniski, ja vien jums nav mesijas ārējā apņemšanās. Pakāpeniski - tas nozīmē ne tikai nepārtraukti, bet ari posmsecīgi. Te slēpjas vēl viena Transērfinga vizualizācijas īpatnība.

TRANSFERTĀS ĶĒDĪTES

Ja mērķis atrodas uz ļoti tālām dzīves līnijām, ir faktiski neiespējami noskaņot uz tām savu starojumu. Tā, piemēram, ja gatavojaties kārtot eksāmenu, taču par šo priekšmetu vispār neko nezināt, jūs nespēsit noskaņoties uz līniju, kur to sekmīgi nokārtojat. Jums neizdosies vizualizēt savu atbildi kaut vai tikai uz vienu jautājumu, ja jūs neko nezināt.

No jūsu pašreizējā stāvokļa līdz nākamajam mērķim var būt visai tāls ceļš (nejau obligāti laika ziņā). Mainīsies ne tikai jūsu stāvoklis, bet ari domāšanas un rīcības veids, varbūt pat raksturs. Jūs nevarat precīzi noskaņot savus parametrus, pirms neesat nogājis šo ceļu.

Ja centīsities vizualizēt virzības procesu uz visai attālu mērķi, radīsies vilinājums aizsteigties laikam priekšā un paātrināt notikumus. Tas neko nedos, pēc tam tikai jutīsities vīlies un sarūgtināts, bet tas savukārt pavērsīs pret jums līdzsvara spēkus.

Jūs varat, cik vien vēlaties bieži, aplūkot galvā izveidoto slaidu ar tālas nākotnes ainu, un nekāda ļaunuma no tā nebūs. Tomēr, vizualizējot virzības procesu ceļa posmā, uz kura tik drīz vēl nenonāksit, varat nokļūt nezin kur. Iedomājieties, ka jums jānobrauc ar laivu lejup pa līkumotu upi. Jūs taču nevilksit laivu pa krastu, lai saīsinātu ceļu upes līkumos?

Ja mērķis sasniedzams vairākos posmos, nāksies citu pēc cita tos noiet, vienalga, vai jūs to vēlaties vai ne. Tā, piemēram, lai kļūtu par profesionāli kādā noteiktā nozarē, nepietiek ar vienu posmu. Vispirms jābeidz mācību iestāde, pēc tam jāatrod darbs, tad jāpilnveido sava profesionālā meistarība un tā tālāk. Tāds posm- secīgs ceļš uz mērķi variantu telpā ir transferta ķēdīte. Katrs ķēdītes posms ir atsevišķs etaps. Tie savienoti ķēdītē, tāpēc ka, nenoejot vienu posmu, nevar nokļūt nākamajā. Tā, piemēram, nevar iestāties aspirantūrā, nepabeidzot universitāti.

Transfertās ķēdītes atsevišķu posmu veido savstarpēji saistīti un relatīvi vienveidīgi telpas sektori. Ceļu uz mērķi variantu telpā strukturē transfertās ķēdītes un variantu straume. Variantu telpai ir sakārtota struktūra. Ja virzīsities uz mērķi haotiski, to nekad nesasniegsit. Kā noturēties variantu straumē, jūs jau zināt- neradīt pārmēra potenciālus, nekult ar rokām ūdeni un necīnīties ar straumi. Atliek vien ievērot vēl kādu nosacījumu: vizualizēt uz mērķi vērsto virzības procesu tikai pašreizējā posmā. Turklāt galarezultātu slaida veidā jūs varat iztēloties, cik vien vēlaties. Bet virzības procesu - tikai transfertās ķēdītes pašreizējā posma robežās. Nevajag steigties, jūs visu paspēsit īstajā laikā.

Tagad varam definēt precīzi. Vizualizācija Transērfīngā - tā ir transfertās ķēdītes pašreizējā posma realizācijas procesa iztēlošanās domās. Ar iztēlošanos jāsaprot domu ievirzīšana vajadzīgajā gultnē. Domām nepieciešama tikai ierosme, tālāk tās virzīsies pašas kā pēc scenārija sapnī. Posma realizācijas procesam gan domās, gan rīcībā jābūt saskaņotam.

Kā redzat, viss ir loti vienkārši. Nav nekādu grūtību noteikt jūs transfertās ķēdītes atsevišķus posmus. Bet ja virzībā uz mērķi kārtība nav zināma? Vai vispār nav skaidrs, kādā ceļā un kādiem līdzekļiem sasniegt savu mērķi? Tas nav nekas briesmīgs, uztraukumam nav pamata. Es vēlreiz atkārtoju, kas šādā gadījumā jādara.

Ja jūs pagaidām nezināt, kā var īstenot mērķi, neuztraucieties un turpiniet mierīgi un sistemātiski vizualizēt slaidu. Kad mērķis būs pilnīgi iekļāvies jūsu kom forta zonā, ārējā apņemšanās sagādās piemērotu variantu. Nevajag šaudīties un drudžaini meklēt mērķa sasniegšanas paņēmienus. Slaids pats liks jum s instinktīvi, pat neapzināti rīkoties vajadzīgajā virzienā. Atbrīvojieties no svarīguma, esiet mierīgs un uzticieties variantu straumei.

Gribu vēl piebilst dažus vārdus par zīmēm. Ja jūs interpretējat kādu zīmi, kura, kā jums šķiet, var norādīt, ka mērķis ir sasniedzams, tad jums jāzina, ka zīmes attiecas tikai uz transfertās ķēdītes pašreizējo posmu un pavisam niecīgā mērā uz galamērķi. Citiem vārdiem sakot, rādītāji attiecas tikai uz to ceļu, pa kuru pašreiz braucat. Jūs varat interpretēt zīmes visos jautājumos, kas saistīti ar pašreizējo transfertās ķēdītes posmu. Bet, ja jūsu dzīves pašreizējo līniju no mērķa līnijas atdala vairāki posmi, tad zīmes nevar attiekties uz mērķi. Tas nenozīmē, ka tālam mērķim vispār nav rādītāju. Gluži vienkārši jūs nevarēsit tos izskaidrot pietiekami ticami. Vispār zīmju interpretācija, izņemot dvēseles komforta stāvokli, ir visnedrošākā tehnika Transērfīngā, tāpēc nevajag pievērst zīmēm pārlieku uzmanību.

Atliek noskaidrot, kāda nozīme ir trešās grupas vizua- lizācijai un vai vispār vajag vizualizēt mērķi. Atbilde ir nepārprotama: mērķa vizualizācija katrā ziņā ir pilnīgi nepieciešama jebkurā jums izdevīgā formā. Mērķis eksistē galvā slaida veidā, paplašinot komforta zonu un noskaņojot domu enerģijas starojuma frekvenci uz mērķa dzīves līnijām. Tā arī ir galvenā un vienīgā trešās grupas vizualizācijas funkcija. Taču pāreju uz mērķa līnijām tomēr īsteno Transērfinga darba zirdziņš - uz mērķi vērstā virzības procesa vizualizācija. Vizualizējot procesu, jūs savu iekšējo apņemšanos apvienojat ar ārējo apņemšanos.

KOPSAVILKUMS

Ilūzija - tas ir• nevis iztēles rotaļas rezultāts, bet gan citas realitātes vīzija.

Cilvēks, atrodoties materiālajā pasaulē, var uztvert citu realitāti.

Pasaules uztveri var izkropļot iekšējā pārliecība. Slaids ir tas, kas ir jūsu galvā, bet kā nav citiem. Slaids izkropļo reālo īstenību.

Cilvēkam ir tieksme sava slaida projekcijas piedēvēt citiem cilvēkiem.

Slaida pamatā ir svarīgums.

Tiklīdz svarīgums zūd, slaids beidz pastāvēt.

Ārējā apņemšanās nepārtraukti un pakāpeniski realizē slaidu.

Beidziet cīnīties ar sevi un savu uzmanību no negatīvā vērsiet uz pozitīvo.

Izveidojiet sev pozitīvo slaidu, kas patīk dvēselei un prātam.

Biežāk skatiet savu slaidu un papildiniet to ar jaunām detaļām.

Nekādā ziņā neveidojiet slaida tēlu, iekļaujot tajā citu cilvēku īpašības.

Ja jums nav izlēmības iegūt, jūs iecerēto nesaņemsit.

Atļaujieties greznību būt cienīgam iegūt visu pašu labāko.

Izlēmība iegūt - tas nozīmē nelokāmi zināt, ka jums pienākas un izvēle pieder jums.

Pozitīvie slaidi palīdz iekļaut jūsu kom forta zonā neiedomājamo.

Neskatieties uz slaidu kā uz attēlu, bet dzīvojiet tajā, kaut vai virtuāli.

Uzņemiet sevī jebkādu informāciju no sava sapņa pasaules.

Pretī mērķim jūs virza nevis rezultāta vērošana un apcere, bet gan virzības procesa vizualizācija.

Nevis rezultāta vērošana un apcere, bet gan pilnības dzimšanas un izaugsmes procesa iztēlošanās.

Vizualizācija Transērfīngā - tā ir transfertās ķēdītes pašreizējā posma realizācijas procesa iztēlošanās domās.

Ja mērķa sasniegšanas ceļš nav zināms, vizualizējiet slaidu.

Slaids pats jūs vedīs vajadzīgajā virzienā.

III nodaļa

dvēsele un prāts

Cilvēkam piemīt varens spēks, kuru dažkārt sauc par psihisko enerģiju. Maģiskās spējas ir katram, taču tās ir dziļi apslēptas. Izrādās, ka nav tālu jāmeklē, lai atklātu iekšējās rezerves un potenciālās iespējas. Brīnumainais mīt tepat blakus, taču cilvēks nepievērš tam. uzmanību.

APNEMŠANĀS VĒJŠ

Cilvēks piedzimst kā indivīds, proti, kā unikāla būtne. Pēc tam šī individualitāte attīstās. Domas, zināšanas, pārliecība, ieradumi, pat raksturs izveidojas vēlāk kā uzslāņojums. Un tajā pašā laikā tas viss veidojas ne jau gluži tukšā vietā. Kas tad bija pašā sākumā? Ja gluži vienkārši balta papīra lapa, tad mēģiniet uz mirkli kļūt par baltu lapu. Aizveriet acis un apturiet domu skrējienu. Ja apcer melnu tukšumu, kādu bridi izdodas neko nedomāt. Lūk, jums galvā kādā mirklī ir pilnīgs tukšums. Vai tad jūs šajā laikā vairs neesat pats? Prāta darbošanās ir apturēta, tomēr palikusi kāda integrāla sajūta, ka es - tas esmu es.

Un kā jūs izskaidrosit, ka jūs - tas esat jūs? Cilvēks apzinās sevi kā personību parasti kontekstā ar savu stāvokli sociālajā vidē. Taču uz bridi iztēlojieties, ka sociālā vide ir izzudusi un jūs "karājaties" kosmosā. Jums nav nekā: ne sabiedrības, ne Zemes, ne Saules, ne pagātnes, ne nākotnes, ir tikai melns tukšums visapkārt. Viss ir izzudis, esat tikai jūs viens pats. Kas ir palicis nojums kā no agrākās personības? Visas zināšanas un domas bija saistītas ar vidi, kurā dzīvojāt. Ieradumi, izturēšanās veids, vēlmes, bailes, kaislības, raksturs - ari bija saistīti tikai ar to. Taču šīs vides vairs nav. Kas tad ir palicis nojums?

Uzdoto jautājumu ļoti grūti apspriest prāta jēdzienu ietvaros. Mēs šajā grāmatā neiztirzāsim mūžīgo tematu par cilvēka dvēseles eksistenci. Tas prasītu daudz laika un nekur neaizvestu. Transērfinga mērķiem šim jautājumam nav principiālas nozīmes. Ja gribat, ticiet dvēselei, ja gribat, - zemapziņai. Varat piekrist dvēseles nemirstības koncepcijai, varat arī nepiekrist. Neapstrīdams ir tikai tas, ka cilvēka psihe ietver sevī gan apzināto, gan neapzināto.

Jau pašā sākumā mēs vienojāmies, ka visu apzināto attiecināsim uz prātu, bet neapzināto - uz dvēseli. Vienkāršības un lietderības labad pašiem sev jānoskaidro tikai neliela un šaura daļiņa jautājumā par dvēseli. Pietiks, ja novilksim aptuvenu robežu starp dvēseli un prātu: jūtas iedalīsim pirmajai, domas - otrajam. Kad jūs esat sajūsmināts, jūtaties kā spārnots, iedvesmas pārņemts, - tās ir dvēseles sajūtas. Smaga, nomācoša sajūta - arī tas ir dvēseles stāvoklis.

Prāts atrodas pilnīgā svārstu un to uzspiesto priekšstatu un pārliecības varā. Cilvēka brīvības pakāpi ierobežo šauri atļautā ietvari. Šajā pasaulē cilvēks sevi kļūdaini redz vai nu kalpa, vai arī saimnieka lomā. Transērfinga viedoklis neatzīst nevienu no šīm pozīcijām par pareizu. Cilvēks nav nekas. Viņš ir tikai piliens, kas uz mirkli atrāvies no okeāna.

Dzimšanas un nāves ilustrācijai labi atbilst jūras viļņu šļaksti. Piliens, kas atdalījies no okeāna, nevar just vienotību ar okeānu un saņemt no tā enerģiju. Atsevišķam pilienam šķiet, ka tas eksistē pats par sevi un tam nav nekā kopīga ar okeānu. Taču, kad piliens iekrīt okeānā, tas apzinās savu vienotību ar okeānu. Piliens un okeāns saplūst vienā veselumā. Pēc savas būtības tie ir viens un tas pats - proti, ūdens.

Atsevišķai ūdens daļiņai var būt dažādas formas:

piliens, sniegpārsliņa, ledus drumsliņa, tvaika mākonītis. Dažādas formas, bet būtība viena. Daļiņa neatceras un nesaprot, ka tā un okeāns ir viens un tas pats. Daļiņai šķiet, ka okeāns - tie ir viļņi, putas, šļakatas, leduskalni, straume, bezvējš… Tāpat daļiņai liekas, ka tā pati ir piliens vai sniegpārsliņa, vai tvaika mākonītis. Aiz visām šīm ārējām izpausmēm daļiņai grūti ieraudzīt kopīgo būtību - ūdeni. Kaut kas pazīstams, taču neskaidrs, neuztverams.

Bībeles teksti šajā jautājumā paver skaidrību, ko izkropļojuši prāta jēdzieni. Apgalvojums, ka Dievs radīja cilvēku pēc Sava tēla un līdzības, atbilst patiesībai. Tikai parasti to saprot izkropļotā veidā. Dievs var izpausties jebkurās formās, taču Viņa būtību nebūt nenosaka tas, vai Viņam ir galva, divas rokas un divas kājas. Ja Dievu salīdzina ar okeānu, bet cilvēku ar pilienu, tad viņiem abiem ir kopēja būtība - ūdens.

Kā liecina cilvēki, kas atradušies uz dzīvības un nāves robežas, dvēsele izbauda neizsakāmu mieru un svētlaimi, sajūtot savu vienotību ar Kosmosu. Piliens ir atgriezies okeānā un atkal atgūst savas patiesās būtības izjūtu: tas sastāv no tās pašas substances, kura veido okeānu. Okeāna enerģija plūst caur pilienu.

Visā civilizācijas vēsturē cilvēki savas dzīves laikā ir centušies rast vienotības izjūtu ar Kosmosu. Visām garīgās pilnveidošanās skolām beigu beigās ir viens mērķis: iemantot apskaidrību jeb, citiem vārdiem sakot, sajust vienotību ar šo pasauli, izšķīst enerģijas okeānā un tajā pašā laikā nezaudēt savu individuālo būtību.

Ko cilvēks iegūst, sasniedzot apskaidrību? Viņa rīcībā nonāk Visuma okeāna enerģija. Viņš nesaskata principiālu atšķirību starp sevi un šo bezgalību. Viņa domu enerģija rezonē ar okeāna enerģiju. Tieši tad apskaidrotā cilvēka apņemšanās kļūst par ārējo apņemšanos — šo vareno un neaptveramo spēku, kas pārvalda pasauli.

Ja papīra pūķa forma atbilst īstajiem parametriem, gaisa plūsma to paceļ gaisā. Tieši tāpat ārējās apņemšanās vējš satver cilvēku un aiznes uz to telpas sektoru, kurš atbilst viņa domu starojuma parametriem. Lai virzība variantu telpā būtu mērķtiecīga, cilvēkam šis ārējās apņemšanās vējš jāsajūt tikpat skaidri, cik skaidri viņš sajūt gaisa vai ūdens kustību.

Kamēr cilvēks neapzināsies savu līdzību ar okeānu, nesapratīs šīs līdzības būtību un dabu, tikmēr ārējā apņemšanās viņam nepakļausies. Mēs neizvirzīsim sev uzdevumu iemantot apskaidrību. Tas ir pārāk grūts uzdevums. Turklāt jūsu mērķu īstenošanai tas arī nebūs nepieciešams. Nav nekādas vajadzības doties uz tālo Tibetu un nodoties tur meditācijai. Transērfings sniedz iespēju, kas ļauj pakļaut ārējo apņemšanos kaut nedaudz, tomēr pietiekami, lai īstenotu vēlmes.

Šīs iespējas princips ir diezgan vienkāršs. Prātam ir griba, bet tas nespēj vadīt ārējo apņemšanos. Dvēsele spēj sajust savu līdzību ar ārējo apņemšanos, taču tai nav gribas. Dvēsele lidinās variantu telpā kā nevadāms papīra pūķis. Lai ārējo apņemšanos pakļautu gribai, pietiek panākt dvēseles un prāta vienotību.

Tas ir diezgan sarežģīts, tomēr reāli izpildāms uzdevums. Kā jau tika teikts, ārējās apņemšanās darbība jūtami izpaužas, realizējot mūsu sliktākās nojautas. Šajā gadījumā ārējā apņemšanās rīkojas pretēji prāta gribai. Atliek noskaidrot, kā iespējams īstenot labākās cerības. Nodaļā "Apņemšanās" mēs jau aplūkojām, kādi ir pirmie nepieciešamie nosacījumi, lai iemantotu ārējo apņemšanos: apzināšanās, svarīguma pazemināšana un atteikšanās no vēlmes sasniegt mērķi. Drīz vien jūs uzzināsit jaunus Transērfinga noslēpumus, kas paver durvis uz šo noslēpumaino ārējās apņemšanās pasauli.

DVĒSELES BURA

Paši sevi un pasaules ārējās izpausmes cilvēki uztver tikai kā materiālus objektus. Visiem materiālajiem objektiem ir viena kopēja energoinformatīvā būtība, kas nepakļaujas parastajai uztverei. Tas ir viss, kas atrodas variantu telpā un nosaka materiālo realizāciju. Abstrakto apzīmējumu valoda, kura esam pieraduši lietot, apraksta tikai energoinformatīvās būtības ārējās izpausmes. Pašu šo sākotnējo būtību nav iespējams viennozīmīgi izteikt prāta apzīmējumu valodā, tāpēc arī pastāv tik daudzi filozofiskie un reliģiskie virzieni.

Mūsu uztvere tāda, kāda tā ir, izveidojusies tāpēc, ka kopš bērnības mēs esam mācīti koncentrēt uzmanību uz atsevišķiem elementiem. "Skat, kāda lellīte!

Tās ir tavas rociņas, bet tās - tavas kājiņas! Tas ir tavs kaķītis! Redzi, putniņš aizlidoja!" Uztveres veidošana notiek visu mūžu. Prāts allaž visus ārējos datus saskaņo ar izveidojušos pasaules apraksta šablonu.

Tā, piemēram, ja mēs nekad neesam redzējuši cilvēka ārējo enerģētisko apvalku, tad prāts tik vienkārši vis nepieļaus, lai tas atklātos mūsu acīm, - tas nesaskan ar ierasto šablonu. Bērnībā neviens nepievērsa mūsu uzmanību aurai, tāpēc tā neiekļāvās pasaules apraksta šablonā. Tagad mēs teorētiski zinām, ka aura pastāv, taču praktiski neko neieraudzīsim.

Apkārtējās pasaules uztveres mehānisms vēl aizvien ir baltais plankums. Var spriest tikai par dažām tā īpašībām. Skudras, piemēram, nekad nav redzējušas zvaigznes. Tās nav redzējušas ne sauli, ne kalnus, pat mežus ne. Skudru redze veidota tā, ka tās kopš dzimšanas redz tikai tuvus priekšmetus. To apkārtējās pasaules uztvere pašos pamatos atšķiras no mūsējās.

Bet kāda izskatās pasaule īstenībā? Tas ir mēģinājums uzdot it kā objektīvu jautājumu un saņemt objektīvu atbildi. Tomēr pats jautājums nav objektīvs. Pasaule izskatās tieši tāda, kādu mēs to redzam, tāpēc ka jēdziens "izskatās" arī ir mūsu uztveres šablona elements. Aklā kurmja šablonā, piemēram, nav tāda jēdziena kā "izskatās". Pasaule mums rādās atbilstoši mūsu uztveres šablonam, un tajā pašā laikā tā neizskatās nekā. Nav nekādas jēgas apgalvot, ka pasaule izskatās kā parasti vai kā starojošas enerģijas sakopojums, vai vēl kaut kā. Ir jēga runāt tikai par atsevišķām tās izpausmēm, kuras mums izdodas uztvert.

Cilvēka apziņa ir sociāls produkts. Tā balstās uz jēdzieniem, ar ko apzīmējam visu, kas mūs ieskauj. Dvēsele (zemapziņa) cilvēkam ir kopš dzimšanas. Turpretī apziņa rodas tad, kad visam apkārtējam ir doti jēdzieni un definīcijas cilvēku valodā. Taču pasaule pastāv ne jau tāpēc, ka cilvēki to aprakstījuši ar savu jēdzienu palīdzību. Cilvēka dvēsele šajā ziņā vienmēr paliek neizglītota. Tā nesaprot cilvēku valodu. Dvēsele saprot tikai to, ko mēs esam pieraduši saukt par jūtām.

Vispirms rodas doma, un tikai pēc tam tā tiek formulēta vārdos. Var domāt bez vārdiem. Tieši tā ir valoda, ko saprot zemapziņa. Primārie ir nevis vārdi, bet domas. Ar zemapziņu ir veltīgi runāt prāta valodā.

Nebūt ne visu var izteikt ar izveidoto jēdzienu krājuma palīdzību. Jūs jau esat ievērojuši, ka man tā arī nav izdevies saprotami izskaidrot, kas ir ārējā apņemšanās. Par laimi, cilvēkiem tomēr ir palicis viens universāls izteiksmes veids - mākslas darbi. Tie ir saprotami bez vārdiem. Dvēseles valoda ir saprotama visiem - tā ir ar mīlestību un prieku veidotu priekšmetu valoda. Kad cilvēks uz loloto mērķi iet pa pareizajām durvīm, proti, dara patiesi savu darbu, viņš rada šedevrus. Tieši tā dzimst tas, ko saucam par mākslu.

Cilvēks var beigt konservatoriju un komponēt neizteiksmīgu mūziku, kas pat nepaliek atmiņā. Var tehniski nevainojami darināt bezsaturīgas gleznas. Tomēr nevienam neienāks prātā saukt tās par šedevriem. Ja par priekšmetu var teikt, ka "tajā kaut kas ir", tad to var uzskatīt par mākslas darbu. Kas tajā īstenībā ir, to skaidros mākslas cienītāji un kritiķi. Tomēr šis "kaut kas" visiem ir saprotams uzreiz bez vārdiem.

Tā, piemēram, glezna "Mona Liza" ("Džokonda"). Tā ir valoda, kuru saprot visi. Vārdi šeit nav vajadzīgi. Vārdi nespēj paust to, kas visiem tāpat ir saprotams. Nav pat svarīgi, kas īsti ir saprotams. Katrs saprot un izjūt pēc sava prāta. Var, protams, teikt, ka viņas smaids ir noslēpumains vai tajā ir kaut kas netverams un tā tālāk. Tik un tā vārdi nespēs izskaidrot to "kaut ko", kas gleznu padara par šedevru.

"Mona Liza" tik dzīvu interesi izraisīja ne tikai tāpēc, ka ir noslēpumaina. Vai jums nav ienācis prātā, ka Monas Lizas un Būdas smaidi ir ļoti līdzīgi? Valda uzskats, ka Buda iemantojis apskaidrību jau savas dzīves laikā. Citiem vārdiem sakot, viņam izdevās, tāpat kā pilienam, izjust savu vienotību ar okeānu. Būdas smaids visos attēlos ir pilnīgi bezkaislīgs un tajā pašā laikā pauž mieru un svētlaimi. To var raksturot kā "mūžības apceri". Pirmo reizi vērojot Būdas smaidu, rodas dīvains neizpratnes un ziņkāres sajaukums. Tāpēc ka Būdas smaids atgādina pilienam kaut ko tālu un aizmirstu - sajūtu, ka esi vienots ar okeānu.

Jebkurš bijušās vienotības atgādinājums aizskar jutīgas dvēseles stīgas. Kad bija radusies cilvēku valoda, dvēseles valoda pakāpeniski atrofējās. Cilvēki pārāk aizrāvās ar prāta valodu, tāpēc tā ar laiku kļuva par galveno. Prāta jēdzieni pat šīs norises attēlo izkropļoti - kā par Bābeles torni stāstītā leģenda, kas vēsta, ka dievi sadusmojušies uz cilvēkiem par viņu lēmumu uzbūvēt celtni līdz debesīm, tāpēc sajaukuši cilvēku valodas, un viņi vairs nav varējuši cits citu saprast.

Vairākums mītu un leģendu būtībā ir patiesība, taču patiesība prāta jēdzienu interpretācijā. Varbūt augstais tornis bija metafora, kas attēloja cilvēku varenību pēc tam, kad viņi bija ieguvuši spēju apzināti prāta valodā formulēt savu gribu. Kā jau tika teikts, dvēsele var sajust ārējās apņemšanās vēju, taču tā nespēj uzvilkt buru, lai šo vēju izmantotu. Buru uzvelk prāta griba. Griba ir apzināšanās atribūts.

Bezapziņas dvēseles lidojums ārējās apņemšanās vējā ir spontāns un nevadāms. Tieši prāta apzināšanās dod iespēju mērķtiecīgi paust gribu. Sākumposmā, kad dvēseles un prāta valodas nebija tik atšķirīgas, dvēseles un prāta vienotību varēja sasniegt ļoti viegli. Vēlāk prāts aizrāvās ar pasaulsuzskata konstruēšanu savu apzīmējumu ietvaros, tādējādi aizvien vairāk attālinoties no tās sākotnējās būtības izpratnes, kas ir ārējās apņemšanās pamatā.

Ar kolosāliem intelektuālajiem pūliņiem prāts guva iespaidīgus panākumus materiālās realizācijas tehno- tronajā pasaulē, bet pazaudēja visu, kas saistīts ar nerealizēto variantu telpu. Prāts ir novirzījies pārāk tālu no ārējās apņemšanās izpratnes. Tāpēc daudzas Transērfinga atziņas šķiet tik neticamas. Tomēr prāts spēj atgūt zaudēto. Nepieciešams tikai uzlabot dvēseles un prāta attiecības.

Grūtības rada tas, ka dvēsele atšķirībā no prāta nedomā - tā zina. Prāts saņemto informāciju apdomā un izlaiž caur sava pasaulsuzskata šablona analītisko filtru, bet dvēsele saņem zināšanas tieši no informācijas lauka bez analīzes. Gluži tāpat dvēsele var tieši kontaktēties ar ārējo apņemšanos. Lai šī kontaktēšanās kļūtu mērķtiecīga, jāsaskaņo un jāpanāk prāta gribas un dvēseles centienu vienotība. Ja tiks sasniegta šāda vienotība, jūsu dvēseles burās iegulsies ārējās apņemšanās vējš un aizvedīs jūs tieši uz mērķi.

BRĪNUMDARIS MŪSOS

Jūsu dvēselei ir viss, lai īstenotu jūsu vēlēšanos. Vai atceraties pasaku par brīnumaino Smaragda pilsētu? Tur gudrais Biedēklis sapņoja iegūt smadzenes, labsirdīgais Dzelzs Malkas Cirtējs vēlējās, lai viņam būtu laba sirds, bezbailīgais Lauva gribēja iemantot drosmi, bet meitenīte Ella ilgojās atgriezties mājās. Šiem varoņiem jau tāpat bija viss, ko viņi vēlējās iegūt. Taču, ja burvis Gudvins viņiem to vienkārši pateiktu, tāds atklājums būtu bijis pārāk neticams, lai izklausītos pēc patiesības. Tāpēc burvis izgudroja maģisku rituālu.

Īstenībā viss, ko vēlējās Biedēklis, Lauva un Malkas Cirtējs, bija ļoti vienkāršs - viņiem vajadzēja tikai atļauties iegūt vēlamās īpašības, kuras jau mita šo tēlu dvēselē. Ar meitenīti Ellu bija mazliet sarežģītāk - viņai bija vajadzīga nevainojama izlēmība iegūt, lai atkal nokļūtu mājās. Maģiskais rituāls meitenei palīdzēja iemantot absolūtu ticību, un apņemšanās vējš viņu nogādāja mājās.

Kā jau tika teikts, viss, kas saistīts ar ārējo apņemšanos, neiekļaujas prāta jēdzienu ietvaros. Tādu situāciju radīja pats prāts, un svārsti tam šai ziņā daudz palīdzēja. Ārējās apņemšanās pārvaldīšana nodrošina cilvēkam brīvību, bet tas ir pilnīgi pretēji svārstu interesēm.

Tiem ir izdevīgi, ka cilvēks ir pelēka personība, skrūvīte, kas darbojas šo monstru interesēs. Cilvēka pašrealizēšanās tiem ir iznīcinoša, tāpēc ka brīva personība darbojas nevis svārstu, bet savas attīstības un uzplaukuma interesēs. Tieši tāpēc kopš bērnības cilvēkam tiek iedvestas vispārpieņemtās normas un noteikumi, kas viņu padara par ērtu un paklausīgu svārstu piekritēju.

No vienas puses, ir pozitīva nepieciešamība iemācīt cilvēkam normāli eksistēt šajā pasaulē. Sabiedrisko normu pārkāpējs kļūst vai nu par neveiksminieku, vai par izraidīto. Taču, no otras puses, šāda ietekmēšana ievērojami nomāc personības individuālo neatkārtojamību, un tāpēc cilvēki nevar precīzi pateikt, ko tad viņi īstenībā grib, un nezina, uz ko ir spējīgi.

Lai atņemtu cilvēkam spēju pārvaldīt ārējo apņemšanos, vajag tikai atdalīt prātu no dvēseles, un tas tika izdarīts. Visā cilvēces vēsturē paveikts milzīgs darbs, lai šķirtu dvēseli no prāta. Prāts allaž pilnveidoja savu apzīmējumu valodu, aizvien vairāk attālinoties no dvēseles valodas. Reliģijas svārsti, tāpat kā zinātnes svārsti, vilka prātu uz dažādām pusēm, taču pēc iespējas tālāk no dvēseles patiesās būtības. Rūpniecības un informatīvo tehnoloģiju attīstība dažu pēdējo gadsimtu laikā ir galīgi sarāvusi dvēseles un prāta saites.

Svārstu ietekme ir sevišķi liela mūsdienās, kad visi lasa grāmatas, klausās radio, skatās televīzijas pārraides un saņem interneta informāciju. Cilvēce ir uzkrājusi milzīgu daudzumu zināšanu un tikpat daudz maldu. Maldi turas ar tādu pašu sīkstumu kā zināšanas. Galvenais cilvēka zaudējums ir dvēseles un prāta saišu saraušana. Patiesas sekmes biznesā, zinātnē, mākslā, sportā un citās sfērās gūst tikai nedaudzi izredzētie. Visi pie tā ir pieraduši, un nevienam neienāk prātā, ka tas nav normāli.

Mums nav jēgas mēģināt "glābt cilvēci". Es tikai gribu ieteikt tieši jums, godātais Ceļiniek (es nenorādu dzimti), uzdot sev jautājumu: "Kāpēc viņš (viņa), nevis es? Kas man vajadzīgs, lai es būtu starp šiem nedaudzajiem izredzētajiem?" Es neesmu burvis Gud- vins, tāpēc nesarīkošu maģisku rituālu, bet gluži vienkārši atbildēšu. Jums ir viss, kas nepieciešams. Vajag tikai to izmantot. Jūs spējat visu, tikai neviens jums to vēl nav teicis.

Jūs spējat radīt brīnišķīgus mākslas šedevrus, izdarīt ģeniālus atklājumus, sasniegt izcilus rezultātus sportā, biznesā, jebkurā profesijā. Nepieciešams tikai vērsties pie savas dvēseles. Tā var piekļūt jebkurām zināšanām, mākslas darbiem un sasniegumiem. Jūs gluži vienkārši vēl neesat dvēselei to lūdzis. Visi ievērojamie mākslas, zinātnes, biznesa ģēniji savus šedevrus radīja tikai tāpēc, ka vērsās pie savas dvēseles. Vai tad jūsu dvēsele ir sliktāka? Noteikti ne!

Ikviens šedevrs ar mums runā dvēseles valodā. Lai ko jūs darītu, jūsu darbs atstās iespaidu tikai tad, ja nāks no dvēseles. Prāts var salikt jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem, taču ar to nevienu nespēs pārsteigt. Pi'āts var izgatavot nevainojamas kopijas, taču oriģinālu radīt spēj tikai dvēsele.

Viss, kas mums vajadzīgs, - tas ir uzskatīt par aksiomu faktu, ka mūsu dvēsele prot visu, un pēc tam atļauties to izmantot. Jā, tieši tik vienkārši un vienlaikus tik neaptverami. Bet jūs tomēr atļaujieties greznību iegūt! Izlēmība iegūt ir jūsu rokās. Jūs spējat visu.

Šis apgalvojums var izraisīt šaubas. Bet jūs taču neapšaubāt iedvesto pārliecību, ka jums nepietiek spēju, ka nav tādu apstākļu, ka jums trūkst kaut kādu īpašību, ka jūs neesat cienīgs iegūt, ka citi ir daudz labāki. Jūs viegli noticat apgalvojumiem, kas uzceļ augstu mūri ceļā uz jūsu mērķi. Tad izdariet sev tādu pakalpojumu (ne jau man!) un atļaujieties uzzināt, ka esat pelnījis saņemt visu pašu labāko un ka spējat sasniegt visu, ko vien esat iecerējis ar sirdi un dvēseli.

Tieši fakts, ka jūs esat cienīgs saņemt pašu labāko un spējat paveikt visu, ļoti rūpīgi tiek slēpts no jums. Jums iedveš, ka ir naivi ticēt savām neierobežotajām iespējām. Taču būtība ir gluži pretēja. Atmostieties un nokratiet murgu! Spēle risināsies pēc jūsu noteikumiem, ja apzināti izmantosit savas tiesības.

Neviens jums nevar to aizliegt, taču ierastais pa- saulsuzskats un svārsti visiem spēkiem centīsies jūs pārliecināt, ka tas nav iespējams. Atradīsies visvisādi prātīgi argumenti, lai pierādītu, ka jūsu iespējas ir ierobežotas. Neņemiet vērā šos argumentus un apbruņojieties ar "nesaprātīgo un nepamatoto" atziņu: jūsu dvēsele un prāts kopā spēj visu. Jūs taču neko nezaudējat. Vai daudz esat sasniedzis, būdams saprātīgo argumentu gūstā?

Šī dzīve jums ir tikai viena. Vai nav pienācis laiks izpurināt izveidoto uzskatu kaudzi? Tajā var izrādīties maldīgi priekšstati, bet jums par to nav ne jausmas. Gluži vienkārši jūs varat nepaspēt to uzzināt. Mūžs paies, visas iespējas būs izmantotas, bet šīs brīnišķīgās dzīves labumi tiks citiem, kaut arī nedaudziem, tomēr ne jums.

Izmantot savas tiesības vai ne, to varat izlemt tikai jūs. Ja atļausities iegūt, jums tas piederēs. Jāsāk ar ticību dvēseles neierobežotajām iespējām un jāpievērš tai prāts. To izdarīt traucē maldīgie uzskati, no kuriem daudzus atmasko Transērfinga modelis.

Viens no tādiem uzskatiem skan apmēram tā: 'Visgrūtāk ir uzvarēt pašam sevi" vai 'Visgrūtāk ir cīnīties ar sevi." Vai tāds asinskārs teiciens: "Jāprot saņemt aiz rīkles savu dziesmu." Tie ir vieni no vislielākajiem cilvēces maldiem. Kā var un kāpēc gan vajadzētu cīnīties ar šo brīnumskaisto, debešķīgo un apbrīnojamo būtni, kas dzīvo mūsos?! Sliktais nedzīvo mūsos, tas atrodas virspusē - kā putekļu kārtiņa uz gleznas. Ja noslaucīs putekļus, atklāsies tīra dvēsele.

Būtnei, kas slēpjas aiz daudzām maskām un tērpiem, kurus jūs valkājat, ir patiešām brīnišķīgas īpašības. Jūsu uzdevums ir atļauties būt sev pašam. Vai tad maskas, kuras jūs valkājat, ir palīdzējušas gūt panākumus, labklājību, laimi? Jums nav jāmainās, tā būs tikai vēl viena maska. Ja nometīsit maskas, kuras uzspieduši destruktīvie svārsti, atklāsies dārgums, kas apslēpts jūsu dvēselē. Jūs patiesi esat cienīgs saņemt visu pašu labāko, tāpēc ka esat debešķīga, apbrīnojama, neatkārtojama būtne. Tikai atļaujieties tāda būt.

Vai jums patīk darbi, ko radījuši mākslas, zinātnes, kino ģēniji? Jūs varat kļūt par vienu no viņiem. Ģēnija darbi jums patīk tieši tāpēc, ka tos radījusi viņa dvēsele. Jūsu darbs citiem patiks tikai tad, ja tas būs jūsu unikālās dvēseles radīts. Visu parasto, viduvējo ir radījis prāts. Prāta veiktie darbi, tāpat kā pats prāts, nav unikāli. Unikāla ir tikai jūsu dvēsele. Jums pieder īsts dārgums. Jebkuru jūsu ģeniālo darbu spēj radīt tikai jūsu dvēsele. Lai prāts ļauj tai darboties!

MIRĀŽA

Visu mūžu cilvēkam cenšas iegalvot, ka panākumi, bagātība, slava - tas ir izredzēto liktenis. Mācību iestādēs, sacensībās, konkursos un dažādās atestācijās cilvēkam allaž liek saprast, ka viņš ir tālu no pilnības, ka citi ir labāki un godājamāki nekā viņš. Kas tam nav noticējis, tas gūst gan sekmes, gan bagātību, gan slavu pārpārēm. Viss ir tik vienkārši. Tikai viens nav vienkārši - noticēt, ka ikkatrs no mums to ir pelnījis un spēj sasniegt. Taču jūs tiešām spēsit noticēt, ja jums būs tāda apņemšanās.

Daudzi vēlas kļūt par zvaigznēm, grib gūt izcilus panākumus. Panākumu standarti vispār tiek aktīvi un plaši propagandēti. Svārstiem patīk demonstrēt saviem parastajiem piekritējiem, kādus panākumus guvuši viņu favorīti. Svārsti cenšas parādīt favorītus kā panākumu etalonu, pēc kura vajag censties, lai saņemtu visus labumus. Zvaigznes dabū visu, ko vien var iegūt šajā dzīvē. Zvaigznes gozējas bagātības un slavas mirdzumā. Kurš gan to nevēlas? Pat ja jūs negribētu skaļu slavu un jums būtu vienaldzīga greznība, no materiālās pārticības un apmierinājuma par saviem panākumiem jūs nekādā ziņā neatteiktos.

Zvaigznes dzimst pašas. Taču tās iededz svārsti. Es gribu teikt, ka zvaigžņu pielūgsmes kultu izveidojuši svārsti un ka kults saplaucis, pateicoties tieši tiem. Svārsti to dara tīšuprāt. Kinofilmās, uz skatuves, stadionā, televīzijas pārraidēs mums allaž tiek parādīti labākie pārstāvji, izredzētie. Sevišķi tiek uzsvērts, cik sajūsmināti par zvaigznēm ir viņu pielūdzēji, cik tās ir krāšņas, cik spoži ir to panākumi. Mums nemitīgi tiek iegalvots viens neapstrīdams fakts: zvaigznes visiem patīk, un tieši pēc tā visiem jātiecas.

Kāds ir svārstu mērķis, uzceļot uz pjedestāla savus favorītus? Varbūt tie rūpējas par savu piekritēju sasniegumiem un labklājību? Nepavisam ne. Tie demonstrē favorītu sasniegumus, lai vienkāršajiem piekritējiem būtu stimuls cītīgāk kalpot svārstiem. Kā tad vienkāršais cilvēks kļūst par zvaigzni? Ar neatlaidīgu darbu. Par zvaigznēm kļūst labākie no labākajiem. Katrs var kļūt par zvaigzni, bet tāpēc centīgi jāstrādā. Ņem paraugu no tām, dari tāpat kā tās - un arī tu gūsi panākumus. Zvaigznēm piemīt unikālas spējas un īpašības. Visiem tas nav dots, tāpēc vajag strādāt vēl neatlaidīgāk, lai gūtu panākumus.

Lūk, tādus lozungus sludina svārsti. Tie nenoliedz, ka katrs var gūt panākumus, taču rūpīgi slēpj faktu, ka unikālās spējas un īpašības piemīt visiem cilvēkiem bez izņēmuma. Svārstiem tas būtu tikpat kā pašnāvība, ja ļautu katram cilvēkam atklāt sevī unikālas spējas. Tādā gadījumā visi piekritēji kļūs brīvas personības, nepakļausies vairs kontrolei un svārsts gluži vienkārši ies bojā. Turpretī vislabāk svārsts jūtas, kad visi piekritēji domā un darbojas vienā virzienā. Kā jūs atceraties no otrās nodaļas, piekritēju vienveidīgās domas ir nosacījums, lai rastos un eksistētu svārsti. Zvaigznes spilgtā personība ir izņēmums, kas drīzāk apstiprina likumību, tāpēc ka ir tieši izņēmums. Bet likums skan: "Dari tāpat kā es!"

Tieši tāpēc daudzi jaunie cilvēki iekrīt svārstu lamatās un cenšas līdzināties saviem elkiem, atdarina viņus, savā istabā piekar plakātus ar elku attēliem. Prāts akli iet svārstu pavadā. Aprobežotais prāts liek dvēselei saprast, ka tā nav pilnīga. Prāts saka: "Pat es ar savām spējām nevaru gūt panākumus. Kur nu vēl tu! Lūk, šie cilvēki - tā ir cita lieta! Skaties, kādi viņi ir! Seko viņu priekšzīmei! Tā ka sēdi vien mierā un ciet klusu, tu jau neesi pilnība, bet es visiem spēkiem centīšos līdzināties viņiem."

Atdarinot savus elkus, jaunie cilvēki cenšas notvert mirāžu. Tiekšanās sekot paraugam un līdzināties tiem, kas guvuši panākumus, - tā ir pret stiklu atdūrušās mušas iekšējā apņemšanās. Viņi noskaņojas uz svešu sektoru, kur paši nebūs nekas vairāk kā parodija. Prāts spēj radīt dažādus kopiju variantus, taču ar to nevienu pārsteigt nevarēs. Zvaigzne kļuva par zvaigzni tieši tāpēc, ka ir unikāla, savdabīga, atšķirīga no citiem.

Ikviena cilvēka dvēsele ir neatkārtojama. Unikālai dvēselei variantu telpā ir savs unikāls sektors, kur tās izcilās īpašības izpaužas visā krāšņumā.

Katrai dvēselei ir savs individuāls "zvaigznes" sektors. Tādu sektoru, protams, var būt bezgalīgi daudz. Tomēr mēs nosacīti uzskatīsim, ka ikvienai dvēselei ir tās unikālais sektors - individuāls mērķis jeb taka. Prāts, aizrāvies ar svārstu vilinājumiem, bezjēdzīgi mīņājas kādā sektorā, cenšoties kopēt cita īpašības vai atkārtot cita panākumu scenāriju. Taču sveša scenārija atdarināšana vienmēr rada parodiju. Dvēsele nespēs sevi realizēt svešā sektorā. Bet kā atrast savu sektoru? Par to prāts var neraizēties, dvēsele pati atradis savas izpausmes ceļu. Prāta uzdevums ir tikai aizmirst svešo pieredzi, atzīt dvēseles unikalitāti un ļaut tai iet savu ceļu.

Sevišķi viegli svārstu ietekmei pakļaujas pusaudži, tāpēc ka viņi tikko ienākuši šajā pasaulē un nezina, ko darīt un kā uzvesties. Daudz vienkāršāk, stabilāk un drošāk ir iekļauties pūlī, īpaši neizcelties un dzīvot kā visi. Bara instinkts sniedz drošības sajūtu, taču pašos pamatos iznīcina individualitātes aizmetņus. Var vērot, ka jaunie cilvēki galvenokārt ģērbjas vienādi, izmanto vienu un to pašu leksiku ("stilīgi, krūti, forši…"), uzvedas gluži vienveidīgi. Neraugoties uz demonstratīvo patstāvību un neatkarību, viņi padevīgi pakļaujas svārstu likumam: "Dari tāpat kā es!" Paši viņi uzskata, ka iemieso jaunās paaudzes modernismu. Bet kurš no viņiem rada šo novitāti?

Par pusaudžu līderiem, kā arī atkritējiem vienmēr kļūst atsevišķas personības, kas ļauj izpausties savas dvēseles neatkārtojamām kvalitātēm. Attīstot savu individualitāti, tādas personības vēlāk kļūst par modes, kā arī toņa noteicējiem, iedibina jaunus virzienus, paver jaunas perspektīvas un iespējas. Viņi nekopē citu pieredzi, nepakļaujas noteikumiem, bet ļauj realizēties savas dvēseles unikālajām īpašībām. Svārsti necieš individualitāti, taču tiem neatliek nekas cits kā atzīt uzlecošo zvaigzni par savu favorītu. Svārsti uzceļ uz pjedestāla kārtējos favorītus un izvirza jaunus atdarināšanas objektus vienkāršajiem piekritējiem.

Nav nekā slikta, ja zēns grib būt tikpat stiprs kā viņa varonis. Vai meitene vēlas būt tikpat skaista kā viņas varone. Nevajag tikai kopēt to, kas jums citos iepaticies. Tā, piemēram, izvirzīt sev mērķi iegūt tieši tādu muskulatūru, tieši tādas kustību manieres, runāt, dziedāt, spēlēt tieši tā, kā to dara citi. Šis cits jums iepatikās tieši tāpēc, ka realizēja savas neatkārtojamās kvalitātes savā sektorā.

Protams, kaut kādam sākotnējam paraugam ir jābūt. Piemērs kā demonstrējams eksemplārs - jā, tikai ne etalons un atdarināšanas priekšmets. Jūsu etalons - tā ir jūsu dvēsele. Gluži vienkārši ļaujiet tai atklāt visas labās īpašības tieši savā sektorā. Labāk piekārt pie sienas savu fotogrāfiju un priecāties par to. Mīlēt sevi ir ļoti noderīgi un izdevīgi. Sevis mīlēšana pārvēršas par pašapmierinātību un saņem līdzsvara spēku sodu tikai tad, ja to pavada nicīga izturēšanās pret citiem cilvēkiem.

Jūs patiesi esat unikāla personība, šajā ziņā neviens nevar ar jums sacensties. Tikai atļaujieties būt pats. Jūsu unikalitātei konkurentu nav. Atcerieties, ka jums ir tiesības būt neatkārtojamam, un iegūsit milzīgas priekšrocības salīdzinājumā ar tiem, kuri cenšas kopēt citu pieredzi. Ja tieksities kļūt tieši tāds (tāda) kā viņš (viņa), tad jums nekas neizdosies. Kļūstiet jūs pats! Atļaujieties tādu greznību. Ja esat uzlicis jau eksistējošas zvaigznes masku, tā būs vai nu kopija, vai parodija. Par zvaigzni nekļūst, atdarinot citus.

Kad jūs beigsit veltīgos pūliņus līdzināties kādam citam, viss izdosies. Kad beigsit veltīgos pūliņus atdarināt svešu scenāriju, jums atkal viss izdosies. Kad jūs pats atzīsit savas individualitātes krāšņumu, pārējiem neatliks nekas cits kā vien piekrist. Ļaujieties iedros- mei iegūt.

Visi lielie aktieri tēlo sevi. Tas var likties dīvaini - lomas taču ir tik atšķirīgas, tomēr tūlīt var saskatīt viena un tā paša cilvēka personību, raksturu, valdzinājumu. Pati sarežģītākā loma - nospēlēt pašam sevi, atļauties būt sev pašam, noņemt masku. Nospēlēt citu personību ir viegli, tāpēc ka uzlikt masku it daudz vienkāršāk. Taču tā būs tikai aktiera spēle, profesionāla tehnika. Bet noņemt masku ir daudz sarežģītāk. Un, ja tas izdodas, tad rezultāts būs nevis spēle, bet tas, ko sauc par dzīvi uz skatuves.

Tomēr sarežģītība šeit ir tikai šķietama. Īstenībā izlemt iegūt ir diezgan vienkārši. Nepieciešams tikai nokratīt svārstu uztieptos stereotipus un beidzot gluži vienkārši noticēt savas dvēseles bezgalīgajām iespējām. Svārsti nespēs jums traucēt, ja atteiksities no svešas pieredzes un pats atļausities būt zvaigzne. Tie var tikai mēģināt iedvest jums nomācošas domas, tādas kā: "Zvaigznei jābūt skaistai, bet es esmu neglīta. Zvaigznei jāprot labi dziedāt, spēlēt, dejot, bet es to neprotu. Zvaigznei nepieciešams talants, bet man tā nav. Es nevarēšu. Jāpaskatās, kā to dara citi."

Patiešām, paskatieties uz estrādes, zinātnes, sporta, biznesa un citām zvaigznēm. Daudzas no tām, varbūt pat visas, nepavisam neatbilst vispārpieņemtajiem standartiem un priekšstatiem par to, kādai jābūt zvaigznei. Ikvienai slavenībai ir milzum daudz trūkumu, kas var aizēnot jebkuru labo īpašību. Tā, piemēram, šai ir garš deguns, bet viņu uzskata par skaistuli. Šai balss vispār nav dota, bet viņas dziedāšana visus sajūsmina. Tai noteikti nav nekāda aktrises talanta, vinu padzina visi režisori, tomēr tā iespraucās starp zvaigznēm. Šis mazais un resnais - nezin par kādām īpašībām sievietes viņu tā mīl? Tas vispār nav nekas - ko gan viņā labu atraduši? Bet tas tur nepievilcīgais tips - vai tiešām tas ir viņš, tas pats?

Varētu likties, ka individualitāte neiederas noteikumā "dari tāpat kā es". Taču jāpiekrīt, ka tieši šis fakts ir obligāts nosacījums, lai varētu piedzimt zvaigzne. Spilgta personība pārkāpj noteikumu, un svārstiem nākas atzīt, ka tas ir izņēmums, kaut gan stereotipi tomēr paliek spēkā. Visas zvaigznes ir izņēmumi. Arī jūs būsit izņēmums no vispāratzītajiem stereotipiem.

Jūs varat dziedāt labi nostādītā balsī un nīkt aizmirstībā. Varat dziedāt gluži vienkārši pretīgi, bet savdabīgā manierē, par kuru visi sajūsmināsies. Jums var būt lieliski attīstīts intelekts - un tomēr jūs varat neko nepanākt. Taču tas, kurš mācījās uz nožēlojamiem trijniekiem un neatlaidīgi uzmācās ar savām murgainajām idejām, galu galā izdarīs pārsteidzošu atklājumu. Jums var būt izcilas fiziskās dotības, taču par sporta zvaigzni jūs tā arī nekļūsit. Bet tas, kurš iedrošināsies pārkāpt vispārējos stereotipus un uz laukuma spēlēs visiem negaidītā manierē, kļūs par uzvarētāju. Es neturpināšu uzskaitīt piemērus, kā tiek lauzti stereotipi. Princips jums ir skaidrs. Uzdrošinieties pievērst prātu savai unikālajai un neatkārtojamai dvēselei. Nebaidieties lauzt svārstu stereotipus.

Neuzkerieties tikai uz citas svārstu makškeres. Tie var jūs izprovocēt dzīties pēc sveša mērķa, kas personiski jums nedos neko citu kā tikai vilšanos. Kālab jums vajadzīgs svešs mērķis? Paklausiet savai dvēselei, nevis prātam. Dvēsele labāk zina, kur jūs varēsit izpausties kā zvaigzne.

Svārstu pasaulē darbojas likums: par favorītiem kļūst tikai nedaudzi, visiem pārējiem jāpilda vienkāršu piekritēju funkcijas un jāpakļaujas sistēmas noteikumiem. Transērfings nespēj pārkāpt šo likumu, taču var lauzt likumu konkrēti jūsu labā, ja to vēlēsities. Svārstiem vajadzēs iekļaut jūs favorītu skaitā, ja izmantosit savas dvēseles unikālās kvalitātes.

SARGEŅĢELIS

Daudzi cilvēki tic, ka dvēselei palīdz tās Sargeņģelis. Ir labi, ja jūs ticat savam Sargeņģelim. Tas nozīmē, ka viņš eksistē. Jūs domājat par viņu, paļaujaties uz viņu, esat viņam pateicīgs, un šīs domas dara viņu reālu, varat par to nešaubīties. Variantu telpā ir viss. Varat pat uzskatīt, ka domas rada patstāvīgu energoinf'or- matīvu būtību, ja jums tā patīk labāk. Jo sirsnīgāk jūs viņu mīlēsit un pateiksities par dažādiem sīkumiem, jo spēcīgāks būs Eņģelis un vairāk varēs jums palīdzēt. Galu galā nav nemaz tik svarīgi, vai viņš eksistē patstāvīgi vai viņu radījušas jūsu domas.

Arī tas nav nekas slikts, ja viņam neticat. Ja jums tāpat ir komfortabli, tad viss ir kārtībā. Beigu beigās taču ir tā: kam tici, to arī saņem. Lai gan es jūsu vietā ticētu. Ja nu viņš tomēr eksistē neatkarīgi no jūsu ticības, mīl jūs, rūpējas, kā vien var, bet jūs viņu esat aizmirsis un pametis? Viņam trūkst jūsu mīlestības, tāpēc viņš ir nespēcīgs, viņam trūkst enerģijas, tāpēc viņš nevar palīdzēt savam aizbilstamajam. Tajā pašā laikā jūs savu enerģiju šķiežat pa labi un pa kreisi destruktīvajiem svārstiem. Tie arī jums var palīdzēt, bet tikai savu interešu ietvaros. Kāda cilvēka personiskā labklājība viņiem nenozīmē pilnīgi neko. Bet jūsu Sargeņģelis rūpējas tikai pārjums.

Iedomājieties viņu jebkādā variantā: kā mazu bērnu ar spārniņiem, kā mākonīti, putniņu, kā vien vēlaties. Tas nepavisam nav svarīgi. Pats par sevi viņš neizskatās nekā. Tikai jūs savā iztēlē viņam piešķirat formu. Tāpēc iztēlojieties viņu tādu, kāds jums ir tīkams. Varat viņu identificēt pat ar savu dvēseli. Ja jums ir ekstrasensa spējas, jūs varat ar viņu sazināties. Ja nav, neraizējieties, viņš atradīs veidu, kā virzīt jūs pa pareizo ceļu. Galvenais - nekad neko neņemiet ļaunā un vēl jo vairāk nedusmojieties uz viņu. Sargeņģelis labāk zina, no kā jūs jāpasargā un kurp jāvirza, tāpēc ka salīdzinājumā ar viņu jūs esat akls kaķēns. Jums nav tiesību viņam ko pārmest. Jums nav ne jausmas, no kādas nelaimes viņš savu iespēju robežās cenšas jūs pasargāt.

Ir kāda līdzība par cilvēku, kurš debesīs tikās ar Dievu. Dievs parādīja šim cilvēkam visu viņa dzīves ceļu, kur pēc pēdām bija redzams, ka Tas Kungs visu laiku gājis cilvēkam blakus. Tad cilvēks ieraudzīja savas dzīves grūtākos periodus, taču tur bija tikai vienas pēdas. Un cilvēks pārmeta Dievam: "Kungs, kad man bija grūti, tu mani biji atstājis!" Bet Dievs atbildēja: "Tu kļūdies, tās nav tavas pēdas, toreiz es nesu tevi uz rokām."

Sargeņģeļa lomu grūti novērtēt par augstu. Jau apziņa vien, ka ir kāda būtne, kas aprūpē un, cik vien iespējams, sargā jūs, vairo pārliecību par sevi. Bet šādai pārliecībai, kas palīdz saglabāt mieru, ir ļoti liela nozīme cilvēka dzīvē. Ja jūtaties vientuļš, varat parunāties ar Eņģeli. Ja jums ir kādas bēdas vai prieki, varat dalīties ar viņu gan bēdās, gan priekos. Taču Sargeņģelim ir vēl kāda brīnišķīga īpašība, kuru var izmantot: atšķirībā no jums viņš nav pakļauts līdzsvara spēku, darbībai.

Ja jūs iepriecina paša panākumi, tad jās slavējat sevi un lepojaties ar sevi. Tas ir labi. Labāk sevi pār- slavēt, nevis lamāt. Slikti vienīgi tas, ka tādējādi tiek radīts kaut neliels, tomēr pārmēra potenciāls. Tā ka līdzsvara spēki sabojās jūsu dvēseles svētkus. Jūs sevi paslavēsit, bet tūlīt pēc tam pieļausit kādu kļūdu vai atgadīsies kādas nepatikšanas. Kā tad iznāk - vai tagad jābaidās pat slepus priecāties par saviem panākumiem?

Ir viena iespēja, kas ļauj izbaudīt prieku un lepnumu, neradot pārmēra potenciālu. Dalieties savā priekā un lepnumā ar Sargeņģeli. Viņš taču rūpējās par jums, palīdzēja. Viņš arī ir pelnījis uzslavu un pateicību. Kad priecājaties par saviem panākumiem un lepojaties ar sevi, atcerieties Eņģeli un papriecājieties kopā. Parunājieties ar viņu. Atdodiet viņam savu uzslavu un pateicību. Labāk cildināt viņu, nevis sevi. Nevajag izlikties, neliekuļoti atdodiet viņam savas tiesības uz apbalvojumu. Turklāt jūs neko nevarat zaudēt, savu jau esat saņēmis, tagad uzslavējiet Eņģeli un izsakiet pateicību viņam.

Domājiet, ka jūsu panākumi - tie ir viņa nopelni. Kas tādā gadījumā notiek? Jūsu pārmēra potenciāls, ko radījis lepnums, izzūd. Un tajā pašā laikā jūs bez bažām atstājat arī sevī vietu dvēseles svētkiem. Priecājieties vesels! Prieku atstājiet sev, bet lepnumu atdodiet Eņģelim. Tāpat taču ir saprotams, ka jūsu nopelnus neviens neatnems.

Tādējādi jūs neradāt lepnuma pārmēra potenciālu un neizsakāt pateicību jūs aplaimojušajam svārstam, bet atdodat apbalvojumu un pateicību savam Eņģelim. Viņš nelūdz no jums enerģiju, taču viņam tā ir vajadzīga. Ja uzskatāt, ka jums palīdzēja ari svārsts, varat pateikties arī tam, jo tas nevienam nekaitēs. Bet svārsts jau tāpat vienmēr saņems savu daļu no jūsu enerģijas. Tas nekad neko nedod par velti. Neaizmirstiet tikai savu Eņģeli. Allaž atgādiniet viņam, ka esat pateicīgs un mīlat viņu. Viņš kļūs spēcīgāks un atmaksās simtkārtīgi.

FUTRĀLIS DVĒSELEI

Jūsu dvēsele ieradās šajā pasaulē pilna uzticības un cerību, plaši atvērtām acīm. Taču svārsti to tūlīt pat pievāca, iegalvodami, ka šeit to neviens nav gaidījis, ka neviens par to nepriecājas un tai jāstrādā netīrs un smags darbs par plānu maizes riecienu. Protams, ne jau visi piedzimst nabadzībā, taču bagātajiem ir savas problēmas, tikai cita rakstura. Svārstu pasaulē bagātajiem nav mazāk ciešanu kā nabagajiem.

Jūsu dvēsele ir ieradusies materiālajā pasaulē ne jau tāpēc, lai ciestu. Taču svārstiem ir izdevīgi, ka cīņa par vietu zem saules ir kļuvusi par normu. Kā jūs jau zināt, svārsts, ko radījušas cilvēku grupas kopējas domas un rīcība, sāk dzīvot patstāvīgi pēc energoinfor- matīvas būtības likumiem. Ar energoinformatīvās apmaiņas palīdzību tas pakļauj piekritējus savai gribai un piespiež viņus domāt un darboties svārsta interesēs. Cilvēki atdod enerģiju svārstiem, kad pauž neapmierinātību, uzbudinājumu, niknumu, bažas, bailes, kā arī tad, kad piedalās svārstu cīņās.

Mēs jau esam pieraduši dzīvot šajā svārstu pasaulē, kur apspiestība, naids, konkurence, kari un daudzas citas sāncensību attiecības kļuvušas par normu. Mums ne prātā neienāk, ka tas viss nav normāli, ka viss varētu būt citādi. Palūkojieties uz šo pasauli no svārstu modeļa viedokļa, atcerieties visas to neremdināmās alkas pēc enerģijas un šo alku izpausmes un iedomājieties, kāda varētu kļūt pasaule, ja atbrīvotos no svārstiem. Ja nav energoinformatīvās apmaiņas, tātad nepastāv arī struktūras, kas cenšas piesavināties svešu enerģiju un rada sāncensību. To ir ļoti grūti iedomāties, tomēr var droši apgalvot, ka tādā pasaulē būtu bezgala daudz laimes un ļoti maz ciešanu. Šajā pasaulē visiem pietiks dabas bagātību un iespēju.

Mums ir iestāstījuši, ka cīņa par izdzīvošanu un dabiskā izlase ir nepieciešami un normāli procesi, kas sekmē dzīves attīstību. Pareizi, tādi procesi patiesi sekmē agresīvā tipa pasaules attīstību. Tomēr dabiskā izlase nebūt nav nepieciešams nosacījums dzīves attīstībai. Dzīve varētu attīstīties pēc citiem, daudz humānākiem likumiem.

Dabiskā izlase svārstu pasaulē risinās pēc negatīva scenārija, saskaņā ar kuru aiziet bojā tas, kuram ir slikti. Izlase darbojas ar apspiešanas un iznīcināšanas metodi. Vai jums nav ienācis prātā, ka varētu būt cits, pozitīvs scenārijs? Saskaņā ar tādu scenāriju izdzīvo tas, kuram ir labi. Šie divi scenāriji ar savu ievirzi atšķiras tieši tāpat, kā negatīvais atšķiras no pozitīvā. Var iebilst, ka dabiskajā izlasē darbojas gan pirmais, gan otrais scenārijs. Tomēr dominējošais ir negatīvais scenārijs: aiziet bojā tas, kuram ir slikti. Jebkurā gadījumā cilvēku pasaulē svārsti noteikuši vēl nežēlīgāku kārtību nekā dabā.

Cīņai par izdzīvošanu dabā nav tik nežēlīgs un agresīvs raksturs kā cilvēku pasaulē. Cilvēku svārsti ir daudz spēcīgāki un agresīvāki nekā dabas svārsti. Fakts, ka dabā allaž kāds kādu apēd, nebūt nenozīmē, ka tur pastāvīgi karotu. Lauva ēd govi tieši tāpat, kā govs ēd zāli. Dzīvnieki un augi nepazīst svarīguma jēdzienu, tāpēc līdzsvars netiek izjaukts. Svarīgums - tā ir kvalitāte, kas piemīt tikai cilvēkiem. Dabas norises vērodams no sava šaurā viedokļa, cilvēks dzīvo organismu normālu līdzāspastāvēšanu interpretē kā nežēlīgu cīņu.

Pat sāncensībai par teritoriju un partneriem dzīvnieku pasaulē ir tīri nomināls raksturs salīdzinājumā ar pastāvīgajiem kariem cilvēku starpā. Dzīvnieki ļoti reti savaino cits citu, ja vien tās nav medības. Vairākumā gadījumu ikviens strīds tiek izšķirts tā labā, kurš skaļāk ierēksies vai šaušalīgāk atņirgs zobus. Ja nu tomēr līst asinis, neko darīt - ķepas ir smagas. Tādas jūtas kā dusmas un naids dzīvniekiem nav raksturīgas. Nav arī varonības un gļēvulības - ir tikai pašsaglabāšanās instinkts. Drosmīgie vilki un bailīgie zaķi dzīvo tikai cilvēku iztēlē.

Mēs šo pasauli nevaram izmainīt. Nākas samierināties, ka no mums nekas nav atkarīgs. Aplam daudzie ierobežojumi un nosacījumi burtiski ieslēdz dvēseli futrālī. Nosacītību pārņemtais prāts kļūst par dvēseles cietumsargu un neļauj tai realizēt savas spējas. Cilvēks gluži vienkārši ir spiests uzvesties tā, kā liek svārsti: paust neapmierinātību, dusmoties, baidīties, konkurēt, cīnīties. Cilvēka uzvedību un domas nosaka viņa atkarība no svārstiem. Kā jau tika teikts iepriekšējās nodaļās, tāda nosacītība atņem cilvēkam enerģiju, izraisa līdzsvara spēku pretdarbību un ved uz maldīgiem mērķiem. Turklāt ārējā apņemšanās darbojas kā sliktāko nojautu realizētāja. Cilvēks labprāt atbrīvotos no nosacītības un atkarības, taču nezina, kā to izdarīt.

Jūs tagad zināt, ka svārstu vara balstās uz svarīgumu un neapzināšanos. Cilvēks uz svārstu provokācijām reaģē neapzināti. Viņš automātiski pakļaujas bažām, bailēm, dusmām, ieraduma pēc pauž neapmierinātību un niknojas, viegli padodas grūtsirdībai, šķēršļu priekšā sasprindzina visus spēkus. Cilvēks dzīvo kā sapnī, pakļaujoties svārsta uzspiestam scenārijam. Viņš neapzinās, ka scenāriju varētu veidot pats. Cilvēkam šķiet, ka no viņa nekas nav atkarīgs. Svarīgums viņu iesaista svārstu spēlē, un neapzināšanās atņem pēdējo iespēju kaut ko mainīt scenārijā. Spēle notiek pēc svārstu likumiem.

Kā redzat, man nākas ļoti bieži atkārtot vienu un to pašu, tāpēc ka visus šos pārspriedumus, kaut arī tie ir acīmredzami, tomēr grūti aptvert un izprast. Mūsu apziņā pārāk dziļi iesakņojies ierastais pasaulsuzskats, ko veidojuši svārsti. Jūs spēsit izkļūt no nosacītības futrāļa, ja vadīsities pēc Transērfinga principiem. Svārstiem ir liela vara, taču tie nespēs pretoties, ja jūs atteiksities no svarīguma un apzināti izmantosit savas tiesības izvēlēties un noteikt scenāriju.

Svārstiem ir izdevīgi turēt cilvēkus pakļautībā. Svārsti dzenas tikai pēc saviem mērķiem, cilvēks tiem ir vienīgi instruments, līdzeklis, marionete. Jūsu dvēsele ieradās šajā pasaulē kā uz svētkiem, nu tad ļaujieties tiem! Tikai jūs pats varat izlemt, vai visu mūžu ziedosit darbam sveša svārsta labā vai dzīvosit sev, savam priekam. Ja izvēlaties svētkus, tas nozīmē, ka jāatbrīvojas no svārstiem, kas jūs iekaluši važās, un jāatrod savs mērķis un savas durvis.

Prātam jāsaprot: jūsu pienākums nav iet destruktīvo svārstu pavadā. Apvienojiet prātu un dvēseli, un jūs saņemsit visu, ko dvēsele vēlas gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Vajag tikai atbrīvoties no svārstiem un novērst dvēseles un prāta nesaskaņu. Atļaujieties greznību būt cienīgam saņemt visu pašu labāko.

Ja kāds cenšas iegalvot, ka jūsu pienākums ir strādāt kāda vai kaut kā labā, - neticiet. Ja mēģina pierādīt, ka viss šajā pasaulē iegūstams neatlaidīgā darbā, - neticiet. Ja cenšas uzspiest nežēlīgu cīņu par vietu zem saules, - neticiet. Ja norāda, kur jūsu vieta, - neticiet. Ja cenšas jūs iesaistīt sektā vai biedrībā, kurai nepieciešams "jūsu ieguldījums kopējās lietas labad", - neticiet. Ja paziņo, ka jūs esat piedzimis nabadzībā, tāpēc tā ari jādzīvo visu mūžu, - neticiet. Ja cenšas iedvest, ka jūsu iespējas ir ierobežotas, - neticiet.

Jums nāksies pārliecināties, ka svārsti tik vienkārši neliksies mierā. Tiklīdz jūsos parādīsies izlēmība iegūt, tie izveidos tādu situāciju, kurā centīsies likt saprast, ka jūsu iespējas ir ierobežotas. Tiklīdz sajutīsit, ka spējat izvēlēties un veidot spēles scenāriju, svārsti pacentīsies izjaukt jūsu plānus. Kad jutīsities mierīgs un pārliecināts, tie centīsies jums pieķerties. Nepadodieties provokācijām, neļaujiet izsist sevi no līdzsvara. Noturiet savu svarīgumu minimālajā līmenī un rīkojieties apzināti. Jums nepieciešami nevis pūliņi un nevis izturība, bet tikai apzināta apņemšanās noturēt svarīgumu nulles punktā.

Sajā spēlē jūsu iespējas ierobežo tikai paša apņemšanās. Svārstu iespējas ierobežo vienīgi jūsu svarīguma un apzināšanās līmenis. Atcerieties: ja esmu tukšs, tiem nav aiz kā man pieķerties; ja es apzinos spēles jēgu, svārsti nespēj uzspiest man scenāriju. Ja tiem ir izdevies jūs sarūgtināt, likt vilties, izsist no līdzsvara, tātad nepieciešams palūkoties atpakaļ un saprast, kur esat pārsniedzis svarīguma līmeni.

Mainiet savu attieksmi pret to, kas izsita jūs no līdzsvara. Centieties apzināties, ka svarīgums vajadzīgs nevis jums, bet svārstiem. Dvēseles futrālis veidots no jūsu svarīguma. Nekam nepiešķiriet pārmērīgi lielu nozīmi. Gluži vienkārši - mierīgi un bez kategoriskuma saņemiet savu. Ja pagaidām tas neizdodas, pārāk neraizējieties - svārsti to vien gaida, lai jūs zaudētu dūšu. Ja jūs kaut kas satraucis, atsakieties no svarīguma. Apzinieties, ka tā ir tikai svārstu spēle. Tieši spēle, nevis cīņa, tāpēc ka svārsti ir līdzīgi māla klučiem.

Šī spēle ir nežēlīga, tā izmanto cilvēka nespēku. Tiklīdz ļausit brīvību svarīgumam, tūlīt pat zaudēsit. Taču, ja svarīgums līdzinās nullei, svārsti iekritīs jūsu tukšumā. Māla kluči sabirzīs. Spēku jūs smelsities tieši apziņā, ka izprotat spēles nosacījumus. Tiklīdz jutīsit, ka svārsts cenšas jūs aizķert un izsist no līdzsvara, pasmīniet un noteikti atbrīvojieties no svarīguma. Pamazām tas kļūs par ieradumu. Tad jūs sajutīsit savu spēku un sapratīsit, ka varat pats veidot spēles scenāriju. Uzvarējis spēlē ar svārstiem, jūs iegūsit izvēles brīvību.

FREILE

Līdz šim mēs runājām par to, ka variantu telpas sektoriem ir noteikti raksturlielumi - parametri. Vienkāršības labad vienojāmies šos parametrus uzskatīt par frekvencēm. Ja brīdī, kad dvēsele un prāts ir vienoti, jūsu domu starojuma frekvence sakrīt ar noteikta sektora frekvenci, tad ārējās apņemšanās spēks īsteno pāreju. Citiem vārdiem sakot, šā sektora scenārijs un dekorācijas materializējas jūsu pasaules slānī.

Katra cilvēka dvēselei piemīt neatkārtojamu individuālu parametru kopums - dvēseles freile. Modeļa vienkāršības labad atkal vienosimies cilvēka dvēseles freili uzskatīt par tai raksturīgu frekvenci. Viena cilvēka freile atšķiras no otra cilvēka freiles gluži tāpat, kā atšķiras sniegpārsliņu forma, kas nekad neatkārtojas. Freile raksturo cilvēka dvēseles individuālo būtību.

Aplūkot šo apzīmējumu dziļāk nav nozīmes. Var tikai zīlēt, kas tas ir, tāpēc ka freile izpaužas netieši - to slēpj prāta maskas, kuras, tādas vai citādas, nēsā katrs cilvēks. Neapšaubāms ir tikai tas, ka individuāla un neatkārtojama būtība piemīt mums ikvienam. Jūs varat aprakstīt pazīstama cilvēka raksturu, ieradumus, manieres, izskatu, taču aiz visiem šiem raksturojumiem ir viens integrāls tēls, kurš jums ir saprotams bez vārdiem. Tieši šo individuālo būtību, kas saprotama bez vārdiem, mēs sauksim par freili.

Iespējams, ka jums ir gadījies satikt cilvēkus ar vārdos neizskaidrojamu pievilcību. Pārsteidzoši ir tas, ka viņiem var būt pat nepievilcīga āriene. Tomēr pietiek tādam cilvēkam sākt runāt, un jūs tūlīt pat aizmirstat viņa fiziskos trūkumus un pilnīgi pakļaujaties valdzinājumam. Uz jautājumu, kur slēpjas viņa burvība, var tikai noburkšķēt, ka "viņā kaut kas ir", cita izskaidrojuma nav. Tādi cilvēki gadās ļoti reti. Ja jūsu paziņu lokā tādu nav, pameklējiet starp šova biznesa zvaigznēm. Tādām personībām ir raksturīgs izcils skaistums un valdzinājums, kas it kā plūst no dvēseles dzīlēm. Tas nav lelles skaistums, jūs to tūlīt sajutīsit. Lelles skaistums tikai ārēji atbilst noteikto standartu prasībām.

Jāpiebilst, ka no freiles viedokļa valdzinošā skaistuma noslēpums nav ne cilvēka dvēseles skaistumā, ne kādās sevišķās garīgajās īpašībās. Jums nāksies piekrist (vai nepiekrist, ja vēlaties) vēl kādam paradoksālam Transērfinga secinājumam: tā sauktā dvēseles skaistuma vispār nav, ir tikai dvēseles un prāta attiecību harmonija.

Ja cilvēks pats sevi nemīl, nav apmierināts ar sevi, strādā nemīlamu darbu, ja viņa prātā valda sajukums, tam nav saskaņas ar dvēseli, tad viņam nevar piemist valdzinošais skaistums. Jebkurš dvēseles un prāta konflikts atspoguļojas cilvēka ārienē un raksturā. Ja turpretī cilvēks ir apmierināts ar sevi, mīl sevi, dzīve viņam sagādā prieku, ja ir iemīļota nodarbošanās, tad no tāda cilvēka itin kā plūst iekšējā gaisma. Tas nozīmē, ka prāts ir noskaņojies uz dvēseles freili.

Dvēseles un prāta vienotība identificē cilvēka domu enerģiju ar ārējās apņemšanās dabu. Apmierinātība ar sevi jeb dvēseles un prāta attiecību harmonija rada kaut ko līdzīgu. Dvēseles komforts iededz iekšējo gaismu, kas liek atcerēties dvēselei tās patieso dabu, tāpēc harmonijas skaistumu cilvēki uztver kā pievilcību jeb dvēseles skaistumu. Šāds skaistums izraisa pat slēptu skaudību: "Kāpēc tu plauksti kā roze?"

Dvēsele izjūt komfortu, kad prāts to neiežņaudz savā futrālī, bet lolo kā rozi oranžērijā, priecājas par to, gādīgi rūpējas un ļauj brīvi atplaukt ikvienai ziedlapiņai. Tad ir tas retais gadījums, ko pieņemts saukt par laimi.

Freile izpaužas kā vaļasprieks, aizraušanās, viss, ko dara ar mīlestību un prieku. Bieži vien freiles stīgas ilgu laiku klusē. Dažkārt gadās, ka kāda zīme liek stīgai ieskanēties. Tā var būt it kā nejauši izteikta piezīme, kas nezin kāpēc iekrīt dvēselē. Vai kaut kas pazibējis acu priekšā un ar kādu īpašu magnētismu tūlīt piesaistījis dvēseli. Neskaidri apjausta tieksme izpaužas atkal un atkal. Tas nozīmē, ka darbojas dvēseles ārējā apņemšanās. Taču tā ir tikai neskaidra dvēseles tieksme, tāpēc ārējās apņemšanās darbībai trūkst mērķtiecības. Nepieciešams ieklausīties dvēseles mājienos, lai iesaistītos arī prāts. Tad var notvert ārējo apņemšanos un ātri iegūt vēlamo.

Kas traucē prātam uzlabot attiecības ar dvēseli? Tas pats svarīgums un tie paši senie paziņas - svārsti. Tie uztiepj cilvēkam viltus mērķus un vērtības. Kā jau teicām, tieši svārsti nosaka skaistuma, panākumu un labklājības standartus. Iekšējais un ārējais svarīgums liek cilvēkam salīdzināt sevi ar šiem standartiem. Prāts, bez šaubām, atrod ļoti daudz trūkumu un sāk sevi, tātad ari dvēseli, aktīvi ienīst. Tas pielaiko sev visdažādākās maskas, cenšoties freili pielāgot noteiktajiem standartiem. Parasti nekas labs no tā neiznāk. Tāpēc dvēseles un prāta nesaderība kļūst vēl dziļāka. Kāds gan tur vairs dvēseles komforts! Prāts laista savu rozi ar vieniem vienīgiem pārmetumiem un nepatiku, un tā aizvien vairāk nīkuļo.

Prāts traucas meklēt dārgumus visur, tikai ne savā dvēselē. Svārsti aicina skali un kārdinoši, bet dvēsele tikai klusu un bikli cenšas paziņot par savām spējām un tieksmēm. Prāts neklausās, ko saka dvēsele, bet mēģina pārveidot freili. Protams, nekas labs no tā neiznāk. Galu galā dvēsele un prāts vienojas nepatikā pret savu šķietamo nepilnību. Ārējā apņemšanās nekavējoties pārceļ cilvēku uz dzīves līnijām, kur nepatika kļūst vēl lielāka, tāpēc ka nepilnība materializējas vārda tiešā nozīmē.

Prāts uzskata, ka, uzliekot koriģējošu masku, var pielāgoties noteiktajiem standartiem. Kā jūs saprotat, tas ir bezjēdzīgs mēģinājums sasniegt mirāžu. Vajadzētu izmantot savas freiles vērtīgo unikalitāti, tomēr cilvēks akli sitas pret stiklu, sekojot svešiem panākumiem. Taču zvaigznes panākumus nodrošināja tieši tās prāta noskaņošanās uz tās dvēseles freili. Mirāžas medniekam nekas neizdodas, un viņu pārņem vēl lielāka neapmierinātība ar sevi. Paužot neapmierinātību ar sevi, cilvēks nekad nenokļūs uz tās dzīves līnijas, uz kuras viņš būs apmierināts ar sevi. Viņa starojuma parametri atbilst tieši tām dzīves līnijām, kur iemeslu neapmierinātībai būs vēl vairāk.

Tieši tādu bezjēdzīgu spēli cilvēkiem uzspiež svārsti. Taču svārsti šai spēlē gūst neapšaubāmu labumu, tāpēc ka īgnums un neapmierinātība ir to iecienītākā enerģētiskā pārtika.

Kā noskaņot prātu uz dvēseles freili? Vienīgais veids ir pārliecināt savu prātu, ka dvēsele visupirms pelnījusi mīlestību. Pirmais uzdevums ir iemīlēt sevi, bet pēc tam pievērst uzmanību citu labajām īpašībām. Nevajag jaukt mīlestību uz sevi ar patmīlību, savtību, pašapmierinātību. Pašapmierinātību rada uzskats, ka esat pārāks par citiem, un tā izraisa bīstamu pārmēra potenciālu. Mīlēt sevi - tas nozīmē saprast savu unikalitāti un pieņemt sevi tādu, kāds esat, ar visiem trūkumiem. Mīlestībai uz sevi nedrīkst būt nekādu nosacījumu, citādi tā pārvērtīsies par pārmēra potenciālu. Vai tad jūs neesat pelnījis šo lielisko balvu - gluži vienkārši mīlēt sevi? Jūs taču sev esat viens vienīgais.

Ja cilvēks pārāk iesaistījies cīņā ar savu freili, viņam būs grūti gluži vienkārši iemīlēt sevi. "Kā gan es varu sevi mīlēt, ja pats sev nepatīku!" Pavērojiet, kāda ir prāta pozīcija: "Es sevi mīlu, ja pats sev patīku." Tas ir vistīrākais pārmēra potenciāls, ko radījis augstais iekšējais un ārējais svarīgums. Ārējais svarīgums tāpēc, ka citu noteiktie standarti man ir neapstrīdama patiesība. Vai pārāk augstu netiek vērtētas citu labās īpašības? Iekšējais svarīgums tāpēc, ka sevi spiežu sekot šiem standartiem. Kas teicis, ka es būtu sliktāks par viņiem? Es, vienīgi es. Vai mans pašnovērtējums nav pārāk zems?

Lai iemīlētu sevi, nogāziet no pjedestāla ārējo svarīgumu un beidziet augstu cienīt svešus standartus. Kas jums traucē izveidot pašam savus standartus? Labāk lai citi cenšas sekot jūsu standartiem. Pazeminiet savu iekšējo svarīgumu un atbrīvojiet sevi. Jūsu pienākums nav atbilst un sekot citu standartiem. Vienmēr jāapzinās, ka svarīgums vajadzīgs nevis jums, bet svārstiem. Kad ar visu prātu iemīlēsit savu dvēseli, ārējā apņemšanās pati pārcels jūs uz dzīves līniju, kur būsit pilnīgi apmierināts ar sevi. Ja nu, par spīti visam, sev iepa- tiksities, jums izdosies apmānīt ārējo apņemšanos un atklāt sevī īpašības, par kurām pats pat nenojautāt. Kad domu enerģija izstaros apmierinātību ar sevi, ārējā apņemšanās uztvers jūs un pārcels uz līniju, kur tiešām ir par ko lepoties.

Vienā no baušļiem teikts: "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu." Visi nezin kāpēc pievērš uzmanību tam, ka nepieciešams mīlēt tuvāko. Taču bauslī domāts, ka mīlestība uz sevi ir kopš sākotnes. Atsakieties no spēles, ko uztiepuši svārsti, un no šīs dienas sāciet mīlēt sevi. Nopērciet sev tīkamāko gardumu un sarikojiet svētkus. Gādīgi rūpējieties par sevi. Kāds var ļaunā priekā turpināt: "Izdabājiet savām vājībām, sliktajām tieksmēm…" Tā ir svārstu demagoģija, un domāju, ka nav vajadzības sākt ar tiem polemiku. Jūs arī paši saprotat, ko nozīmē mīlēt sevi. Bet tieši svārsti inducē cilvēkā vājības un sliktās tieksmes.

Nav jādodas kaut kur džungļos meklēt Grāla kausu. Svētais Grāls mīt jūsos - tā ir jūsu dvēseles freile.

DVĒSELES UN PRĀTA VIENOTĪBA

Dvēsele ienāk šajā pasaulē, uzticīgi pastiepusi savas bērna rociņas. Taču pēc tam izrādās, ka pasauli pārņēmuši svārsti, kas pārvērtuši to par džungļiem. Svārsti tūlīt pat cenšas iegalvot dvēselei, ka šeit neviens to negaida, ka šajā pasaulē katram jācīnās par savu vietu zem saules un jāmaksā mesli svārstiem. Naivo un vaļsirdīgo dvēseli nekavējoties brīdina, lai tā neatļaujas par daudz. Dvēselei iedveš, ka tās vēlmes nevienu neinteresē, ka pasaulē ir vairāk ciešanu nekā prieku, ka svētki ir tikai noteiktās dienās, ka par maizes kumosiņu neatlaidīgi jāstrādā. Viss… spārniņi nolaižas, acīs sariešas grūtsirdības asaras. Vai ari aug sašutums. Tas ir nepareizi, netaisni! Spalviņas sabožas. Dvēselei šķiet, ka izvēle var būt tikai viena: vai nu skumīgi vilkties pa svārstu uzspiesto ceļu, vai izmisīgi kārpīties, cenšoties sasniegt iecerēto.

Cilvēka prātu svārsti sagrābj visos līmeņos - mentālajā, emocionālajā un enerģētiskajā. Viņa ierasto pasaulsuzskatu un izturēšanās reakciju veido tieši svārsti. Cilvēks domā un rīkojas tā, kā ir izdevīgi svārstiem. Dvēsele tūlīt pēc prāta nokļūst nosacītības futrālī. Nosacītība izpaužas burtiski visā. Cilvēks spiests samierināties ar ļoti daudziem ierobežojumiem un pildīt viņam ierādīto lomu uztieptajā spēlē. Dvēsele tādos apstākļos pakāpeniski tiek atbīdīta pēdējā vietā, un prāts saņem vadības grožus savās rokās.

Prāts pamāca dvēseli kā mazu nesaprātīgu bērnu: "Es zinu labāk par tevi, kas jādara, no taviem muļķīgajiem šļupstiem nav nekādas jēgas." Cilvēku vairākumam dvēsele pārvērtusies par iebaidītu beztiesīgu būtni, kas ierāvusies stūrī un skumji vēro, kā izdarās mēra sajūtu zaudējušais prāts. Dažkārt pagadās dvēseles un prāta vienotības brīži. Tādos mirkļos dvēsele gavilē un prāts apmierināti berzē rokas. Taču tas gadās ļoti reti. Visbiežāk dvēseles un prāta vienotība tiek sasniegta attiecībā uz nepatiku, bailēm un naidu.

Dvēselei nav balsstiesību izvēles jautājumos. Prāts izturas pret dvēseli kā pret bērnu, kas lūdz veikalā iepatikušos rotaļlietu. Prāta atbildes parasti ir standart- veidīgas, piemēram: "Mums nav naudas." Tā sapnis tiek iznīcināts jau iedīglī.

Palūkojieties, kas notiek. Bērnam rotaļlieta nepieciešama pašreiz. Ja jūs tiešām nevarat atļauties bērnam to nopirkt, tad nav nekā nenormāla, ja viņam atsakāt. Bet dvēsele taču ir ar mieru pagaidīt! Tomēr prāts ar kretīna pārliecību pārvelk visam pāri fatālu krustu: "Mums nav naudas." Iznāk, ka sapnis vispār ir nesasniedzams.

Prātam ir sava loģika, ko uzspieduši svārsti. Tiem ir izdevīgi turēt piekritēju piesietu un neļaut viņam brīvi izvēlēties pat sapni. Dvēselei vispār nav loģikas, tā visu saprot burtiski. Prāts apgalvo, ka nav naudas. Bet dvēsele taču neprasa naudu, tā prasa rotaļlietu! Prāts, motivējot to ar naudas trūkumu, aizliedz rotaļlietu (tas ir nereāli, grūti sasniedzams), un dvēselei atliek tikai bezcerīgi noslēgties sevī un par rotaļlietu vairs neatgādināt. Tā tiek apglabāts sapnis.

Prāts nespēj iedomāties, kā var īstenot šo sapni, tāpēc neielaiž to savas pasaules slānī - dzīvē taču visam jābūt loģiskam un saprotamam. Bet vajadzēja tik vien kā piekrist iegādāties rotaļlietu, tad ārējā apņemšanās būtu parūpējusies, kur dabūt naudu. Tomēr ierastais pasaulsuzskats, ko veidojuši svārsti, nepieļauj tādus brīnumus. Piekritēju izvēles brīvība nekādi neatbilst svārstu interesēm.

Cilvēks kļūdaini uztver racionālo pasaulsuzskatu kā negrozāmu likumu. Tomēr tas ir "viltus" likums, un to var "lauzt". Mūsu dzīvē bieži gadās neizskaidrojami "brīnumi". Kāpēc gan neielaist vienu no brīnumiem savā dzīvē? Vajag tikai atļauties iegūt to, ko vēlas dvēsele. Ja norausit aizspriedumainības un aprobežotības tīmekli, kurā jūs ietinuši svārsti, patiesi noticēsit, ka esat sava mērķa cienīgs, un atļausities iegūt vēlamo, - jūs to iegūsit. Atļauties iegūt - tas ir galvenais nosacījums, lai vēlēšanās piepildītos.

Iespējamas vēl arī citas prāta atbildes dvēselei rotaļlietu veikalā. "Muļķības! Es labāk zinu, kas tev vajadzīgs. Kur nu mums, mēs esam vienkārši ļaudis. Tas ir nereāli. Tas nav lemts katram. Tev nav dotību un spēju. Kur nu tev tikt līdzi viņai (viņam)! Vajag dzīvot kā visi." Un tā tālāk. Ja šādus spriedumus nebūtu radījusi svārstu ietekme, varētu apvainoties uz prātu par galīgu aprobežotību. Tomēr cerēsim, ka, lasot šīs rindas, tas tomēr atjēgsies no staignās apmātības un sapratīs, cik absurdi ir tā "saprātīgie" secinājumi.

Prāts bez dvēseles šajā pasaulē spēj ļoti maz. Turpretī kopā tie var visu, tāpēc ka to saplūšana rada šo brīnumaino spēku - ārējo apņemšanos. Prāts pārvalda iekšējo apņemšanos, dvēsele - ārējo. Tomēr dvēsele nespēj ārējo apņemšanos vadīt mērķtiecīgi. Kad dvēsele un prāts saplūst, ārējā apņemšanās kļūst vadāma un to var izmantot izvirzītā mērķa sasniegšanai.

Viss, kas jums šķiet grūti sasniedzams vai nereāls, patiešām ir grūti piepildāms šaurajos prāta iekšējās apņemšanās iespēju ietvaros. Bet kas tad to apstrīd? Lai kādu mērķi jūs sev izvirzītu, es piekritīšu, ka tas ir grūti sasniedzams racionālā pasaulsuzskata ietvaros. Taču nevar no sava sapņa atteikties tikai tāpēc, ka kaut kādas viltus autoritātes uzņēmušās tiesības nnoteikt, kur ir realitāte, bet kur tās nav. Izmantojiet arī jūs savas tiesības sagaidīt personisko brīnumu.

Laimes noslēpums ir tikpat vienkāršs kā nelaimes noslēpums. Viss slēpjas dvēseles un prāta vienotībā vai nesaskaņā. Jo pilnīgāku briedumu sasniedzis cilvēks, jo šī nesaskaņa ir lielāka. Prāts pakļaujas svārstu ietekmei, bet dvēsele kļūst nelaimīga. Bērnībā dvēsele vēl cer, ka saņems savu rotaļlietu, tomēr ar laiku šī ceriba apdziest. Prāts aizvien vairāk pārliecinās, ka sapnis ir grūti sasniedzams, un atliek tā īstenošanu uz vēlāku laiku. Šī atlikšana uz vēlāku laiku parasti turpinās visu mūžu. Dzīve beidzas, bet sapnis tā arī paliek guļam putekļainā atvilktnē.

Lai sasniegtu dvēseles un prāta vienotību, vispirms jānosaka, kāda īsti vienošanās jāpanāk, proti, jāzina savi mērķi. Kaut gan šis jautājums ir ļoti vienkāršs, tomēr nebūt nav triviāls. Cilvēki gandrīz vienmēr precīzi zina, ko viņi negrib, taču ar lielām grūtībām formulē savas patiesās vēlmes. Tas izskaidrojams ar to, ka svārsti cenšas pakļaut cilvēkus savām interesēm un uztiepj viņiem mānīgus mērķus. Ne par kādu dvēseles un prāta vienotību nevar būt ne runas, ja prāts dzenas pēc vilinošas mirāžas, bet dvēsele tiecas pēc kaut kā cita. Turklāt cilvēki ir tik aizņemti un norūpējušies, pildot svārstu uzdotos darbus, ka viņiem gluži vienkārši nav kad apsēsties un mierīgi padomāt par savām patiesajām vēlmēm. Nepieciešams speciāli izraudzīties laiku un atcerēties, pēc kā dvēsele tiecās toreiz, bērnībā. Kas patika, ko tā vēlējās, kas patiesi valdzināja un no kā ar laiku nācās atteikties. Uzdodiet sev jautājumu: vai jūs joprojām valdzina senais mērķis? Pārdomājiet, ko īstenībā vēlaties. Vai tas nav maldīgs mērķis? Vai tiešām jūs to vēlaties ar visu sirdi un dvēseli vai varbūt jums tikai gribas to vēlēties?

Kad jūs domājat par savu mērķi, nepieciešams pazemināt iekšējo un ārējo svarīgumu. Ja ārējā svarīguma līmenis ir pārāk augsts, mērķis valdzinās ar savu autoritāti, kā arī ar nepieejamību. Vai tikai neesat uzķēries uz svārsta makšķeres? Ja pārāk augsts ir iekšējais svarīgums, var likties, ka mērķis atrodas ārpus jūsu iespēju robežām. Mērķis atkal vilina ar savu nesasniedzamību. Vai jums tiešām to vajag?

Prātojot par mērķi, nedomājiet par prestižu. Noceliet mērķi no nepieejamības pjedestāla. Tādējādi jūs pazemināsit ārējo svarīgumu. Prātojot par mērķi, nedomājiet par tā sasniegšanas līdzekļiem. Tādējādi jūs pazemināsit iekšējo svarīgumu. Domājiet tikai par savu komfortu. Ja mērķis ir sasniegts, vai jūs patiesi jūtaties labi vai tomēr kāds akmens guļ uz sirds? Šaubas par to, vai vēlamo var reāli sasniegt, vēl neliecina, ka tas nav vajadzīgs. Galvenais, lai, domājot par vēlamo mērķi, jūsu dvēsele gavilētu. Lai cik pievilcīgs šķiet mērķis, ja jūs kaut kas nomāc, tas nozīmē, ka mērķis var izrādīties maldīgs.

Visus šos jautājumus mēs sīkāk pārrunāsim nākamajā nodaļā.

Ja jums nav noteikta mērķa un vēlēšanās, tas nozīmē, ka vai nu jūsu enerģētika ir ļoti zema, vai arī prāts galīgi iedzinis dvēseli futrālī. Pirmajā gadījumā var paaugstināt savu vitalitātes tonusu, rūpējoties par veselību. Iespējams, ka jūs pat nezināt, kas ir laba veselība. Ja ir laba veselība, tad dzīve sagādā baudu un gribas visu un tūlīt. Dvēsele nevar tā vienkārši neko negribēt, šī dzīve taču tai ir unikāla iespēja.

Otrajā gadījumā jums ir tikai viena izeja - iemīlēt sevi. Vai jūs neesat pārāk nodevies rūpēm par citiem? Lieciet pats sevi pirmajā vietā. Citi nesaņems nojums neko labu, ja jūsu paša dvēsele būs atbīdīta pēdējā vietā. Ziedojot visu sevi kalpošanai citiem, pat tuviem cilvēkiem vai vēl jo vairāk svārstiem, jūs bezjēdzīgi izniekosit savu dzīvi. Dzīve dota nevis tāpēc, lai jūs kādam kalpotu, bet gan tāpēc, lai īstenotu sevi kā personību. Ieslēdzot dvēseli futrālī, jūs radāt spēcīgu slēptas iekšējās neapmierinātības pārmēra potenciālu, kas izpaudīsies kā visdažādākās likstas jums pašam un tuviniekiem. Jums šķitīs, ka vēlat cilvēkiem labu, taču īstenībā visi šie pūliņi nāks viņiem par ļaunu.

Gādīgi rūpējieties par sevi, izturieties pret sevi līdzjūtīgi un vērīgi. Tad jūsu dvēsele sasildīsies un izpletis savus spārniņus.

Neticiet nevienam, kas paziņo, ka, lai gūtu panākumus, jums jāmainās. Jums to jau ir nācies dzirdēt, vai nav tiesa? Tā ir svārstu iemīļota recepte. Sak, ja jau jums kaut kas neizdodas, tātad jāstrādā ar sevi. Kā jums jāmainās pēc svārstu domām? Jāatstāj sevi novārtā, jāpavēršas ar seju pret svārstiem un jāseko likumam "dari tāpat kā es", lai apmierinātu to prasības un darbotos to interesēs. Lai mainītos, nāksies ar sevi cīnīties. Par kādu dvēseles un prāta vienotību var runāt, ja jūs neņemat vērā sevi, nemīlat sevi un cīnāties ar sevi? Dvēsele nepieņems maldīgus mērķus, tai ir savas tieksmes un vajadzības. Dzenoties pēc viltus mērķiem, jūs vai nu neko nepanāksit, vai panācis sapratīsit, ka jums tas nav vajadzīgs.

Transērfingam nav nekāda sakara ar svārstiem, tāpēc tas piedāvā gluži pretēju ceļu. Nevis mainīt sevi, bet pieņemt sevi. Novērsties no čaulas, ko uztiepj svārsti, un pagriezt prātu pretī savai dvēselei. Ieklausieties dvēseles mājienos, apzināti pazeminiet svarīgumu, atļaujieties iegūt - un jūs saņemsit visu, ko sirds vēlas.

Lai panāktu dvēseles un prāta vienotību, biežāk jāpievērš uzmanība dvēseles komforta stāvoklim. Jūs jūtaties komfortabli, ja šobrīd jūs nekas nesatrauc, nenomāc, ja jums ir ērti un mierīgi. Par dvēseles diskomfortu signalizē pretējais: jūs jūtat neskaidru satraukumu, kaut kas nomāc, no kaut kā baidāties, jums uzmācas skumjas, it kā sirdi spiestu kāds slogs. Ja šādas un līdzīgas sajūtas izpaužas sevišķi spilgti un jūs zināt to cēloni, tad tas ir prāta diskomforts. Prāts vienmēr zina, kas to baida, satrauc un nomāc. Tādā gadījumā varat paļauties uz prātu, tas atradīs risinājumu.

Ar dvēseles diskomfortu ir sarežģītāk, tas izpaužas netieši kā neskaidras priekšnojautas. Prāts skandina: viss ir brīnišķīgi, viss notiek kā nākas, satraukumam nav iemesla. Un tomēr, neraugoties uz saprātīgiem secinājumiem, jūs kaut kas nospiež. Tās tad arī ir rīta zvaigžņu šalkas. Sadzirdēt dvēseles balsi nav nemaz tik sarežģīti. Galvenais uzdevums ir pievērst tai uzmanību. Prāta balss ar tā loģiskajiem spriedumiem skan pārāk skaļi, un cilvēks nepievērš uzmanību biklajām un neskaidrajām priekšnojautām. Aizrāvies ar savu loģisko analīzi un notikumu prognozēšanu, prāts gluži vienkārši nav noskaņots ieklausīties dvēseles sajūtās.

Lai iemācītos sadzirdēt rīta zvaigžņu šalkas, cita ceļa nav: ir jāizkopj sevī ieradums uzmanīgi sekot dvēseles komforta stāvoklim. Ikreiz, kad jums kaut kas jāizlemj, vispirms uzklausiet prāta balsi un pēc tam vērojiet dvēseles sajūtas. Tiklīdz prāts ir pieņēmis lēmumu, dvēsele uz to reaģē vai nu pozitīvi, vai negatīvi. Pēdējā gadījumā jūs izjūtat neskaidru dvēseles diskomfortu.

Ja aizmirsāt laikus pievērst uzmanību komforta stāvoklim, centieties atcerēties, kādas bija tobrīd jūsu sajūtas. Kad lēmums bija pieņemts, jūs pārdzīvojāt acumirklīgu sajūtu. Šajā brīdī prāts bija tā aizrāvies ar analīzi, ka ieklausīties sajūtās tam neatlika laika. Tagad mēģiniet atcerēties, kāda jums šķita pati pirmā acumirklīgā sajūta. Ja uz prāta optimistisko spriedumu fona izjutāt nomāktību, tātad dvēsele pavisam skaidri sacīja "nē".

Ciktāl var uzticēties dvēseles priekšnojautām? Ja jums liekas, ka jūtat tuvojamies kādu notikumu, tādām priekšnojautām varat neuzticēties. Nav nekādas garantijas, ka prāts pareizi interpretē dvēseles informāciju. Vienīgā drošā interpretāciju var būt tikai dvēseles diskomforts, atbildot uz prāta pieņemto lēmumu.

Dvēseles komforts vēl nevar būt garantija, ka tā saka "jā". Varbūt tai gluži vienkārši nav atbildes. Taču dvēseles teikto "nē" jūs izjutīsit pavisam noteikti. Kā jau zināms no iepriekšējām nodaļām, dvēsele spēj saskatīt variantu telpas sektorus, kuri tiks realizēti, īstenojot prāta pieņemto lēmumu. Tā redz rezultātu un pauž savu attieksmi - pozitīvu vai negatīvu. Starp citu, jūs pats varat pārliecināties no savas pieredzes: ja dvēsele saka "nē", tai vienmēr izrādās taisnība.

Tādējādi gadījumos, kad jāpieņem kāds lēmums, jums tagad ir drošs patiesuma kritērijs - dvēseles diskomforts. Ja dvēsele saka "nē", bet prāts apgalvo "jā", - droši atsakieties no šā lēmuma, ja vien tas ir iespējams. Dvēsele nevar vēlēties sliktu pati sev. Ja nu prāts saka "vajag un nāksies", tad rīkojieties atkarībā no apstākļiem. Dzīvē dažkārt jāsamierinās ar neizbēgamo. Jebkurā gadījumā dvēseles diskomforta kritērijs sniegs skaidrību un noteiktību tajos jautājumos, kad svaru kauss svārstās.

Kad sasniegta dvēseles un prāta saskaņa izraudzītā mērķa jautājumā, atliek sasniegt vienotību izlēmībā iegūt un rīkoties. Jāpanāk, lai prāta iekšējā apņemšanās saplūst ar dvēseles ārējo apņemšanos. Ja jūs rīkojaties iekšējās apņemšanās ietvaros un ārējā apņemšanās vērsta uz to pašu pusi, varat uzskatīt, ka mērķis jau ir rokā. Ja iekšējā apņemšanās ir nenoteikta un jūs precīzi nezināt, kā sasniegt mērķi, šādā gadījumā darbojieties ar izlēmību iegūt. Ārējā apņemšanās ir daudz spēcīgāka par iekšējo, tāpēc tā pati atradīs īsto risinājuma variantu.

Izlēmībā iegūt jācenšas panākt tādu pašu dvēseles un prāta vienotību, kāda izpaužas spēcīgās jūtās. Dvēsele un prāts parasti ir vienoti dievināšanā, nepatikā, bažās un ļaunākajās nojautās. Mēs mīlam, neieredzam un baidāmies no visas sirds. Kad dvēsele un prāts ir vienoti, dzimst nevaldāmas jūtas. 'Tas, kurš neprot ienīst, neiemācīsies mīlēt," teica ievērojamais krievu rakstnieks Nikolajs Cerniševskis.

Ja mērķis izraudzīts pareizi, gan dvēsele, gan prāts būs apmierināti. Prieku aptumšot var tikai domas, ko izraisījis grūti sasniedzams mērķis vai šaura dvēseles komforta zona. Situāciju, kad prāts šaubās par realitāti, bet dvēsele jūtas neērti "jaunajā krēslā", var izlabot tikai ar slaidiem. Jūs jau zināt, kā to darīt. Paplašinot komforta zonu, jūs panāksit patiesu prieku vienotībā, kad dvēsele gavilē un prāts apmierināti berzē rokas.

Vēlreiz atkārtoju: prātojot par mērķi, nedomājiet par prestižu, mērķa nepieejamību un sasniegšanas līdzekļiem - pievērsiet uzmanību tikai dvēseles komforta stāvoklim. Kā jūs jūtaties - labi vai slikti? Tikai tam ir nozīme. Pretējā gadījumā jūs varat sajaukt dvēseles neērtības sajūtu ar dvēseles diskomfortu. Neērtības sajūtu jeb sava veida kautrīgumu rada situācijas nepa- rastums: "Vai tiešām tas viss man?" Turpretī diskomforts izpaužas kā nomāktība, smags slogs, mokoša nepieciešamība, grūtsirdība, bažas, apgrūtinošs nemiers. Ja neērtības sajūtu nevar izlabot ar slaidiem, tad tas ir visīstākais diskomforts. Tad ir vērts vēlreiz pārdomāt, necenšoties apmānīt sevi: vai patiešām šis mērķis man ir tik nepieciešams?

SKAŅU SLAIDI

Cilvēki pēc viņu uztveres īpatnībām nosacīti iedalāmi šādos trīs tipos: vizuālais, kinestētiskais un audiālais tips. Vieni labāk saprot redzes tēlus, citiem tuvākas ir sajūtas, trešie labāk uztver skaņu tēlus. Līdz šim runājām par slaidiem ar vizuāliem un jutekliskiem tēliem kā visvieglāk uztveramiem.

Dažās garīgās pilnveidošanās praksēs izmanto afir- māciju tehniku. Cilvēks domās vairākkārt atkārto vārdus ar noteiktu mērķi. Tā, piemēram, ir šāda afirmācija: "Man ir teicama veselība, varena enerģētika un dvēseles komforts. Es esmu mierīgs un pārliecināts par sevi." Līdzīgu frāžu daudzreizēja atkārtošana balsī vai klusībā, pie sevis, vispiemērotākā ir audiālā tipa cilvēkiem.

Taču tīra tipa cilvēku nav, tāpēc afīrmācijas sekmīgi var izmantot jebkurš cilvēks.

Afīrmācijas darbojas tāpat kā slaidi, tomēr, tās izmantojot, jāievēro, ka dvēseles un prāta valodas ir atšķirīgas. Pirmkārt, dvēsele nesaprot vārdus. Tāpēc bezkaislīga afīrmācijas atkārtošana neko nedos. Dvēsele saprot tikai jūtas un domas bez vārdiem. Vārdi var zināmā mērā modelēt domas un sajūtas, tomēr to ietekme nebūs liela, tāpēc ka valoda ir sekundāra. Daudz efektīvāk ir vienreiz izjust, nekā tūkstoš reizes atkārtot. Tāpēc jācenšas vienlaikus pārdzīvot to, kojās atkārtojat.

Otrkārt, katrai afirmācijai jābūt šauri konkrētai. Vienā afīrmācijā nevajag apvienot vairākus mērķus. Tā, piemēram, pieminētā afirmācija šķiet ļoti laba un saturīga. Tur ir viss, kas vajadzīgs, tomēr, atkārtojot tādu afirmāciju, jūs nespēsit radīt sevī visu vajadzīgo izjūtu kompleksu.

Treškārt, jāizvairās no monotonas vienveidības. Katrai jaunai atkārtojumu sērijai vajadzīgi jauni pārdzīvojumu un sajūtu aspekti. Tā, piemēram, aizvien sevī atkārtojot: "Es esmu mierīgs un pārliecināts par sevi", šie vārdi drīz vien jums vairs nenozīmēs to, kas ietverts to saturā. Pārliecība parādās brīdī, kad rodas apņemšanās būt pārliecinātam. Vēlme jāizauklē, ilgi sevi pārliecinot. Apņemšanās turpretī darbojas tūlīt: gribi būt pārliecināts - esi tāds.

Un, visbeidzot, nevajag vērst afirmāciju pret sekām, nenovēršot cēloni. Tā, piemēram, nav jēgas atkārtot: "Man nav no kā baidīties un nav par ko raizēties", ja satraukuma cēlonis turpina pastāvēt. Turklāt afirmācija jāformulē pozitīvi. Nevajag bezgalīgi atkārtot to, no kā gribat izvairīties, bet ieprogrammējiet sevi uz rezultātu, kuru vēlaties sasniegt. Tā, piemēram, negatīvo afirmāciju: "Es nebaidos un neuztraucos" labāk mainīt pret pozitīvo: "Man viss veicas." Turklāt norādiet konkrēti, kam jānotiek, lai jums nebūtu iemesla bažām.

Ievērojiet, ka jāsaka "viss veicas", nevis "viss veiksies". Ja afirmāciju formulēsit nākotnes izteiksmē, tad nākotne nekad nekļūs par tagadni un pārvērtīsies par oāzi kaut kur tālumā. Sava starojuma parametri jānoskaņo tā, it kā jums jau ir tas, ko pasūtāt.

Pasūtīt dvēseles komfortu arī nav nekādas jēgas. Dvēseles komforts rodas tad, kad panākta dvēseles un prāta vienotība kādā konkrētā jautājumā. Vienotību nevar panākt vispār, proti, ar abstraktu pašiedvesmu. Var tikai pieradināt un nomierināt dvēseli ar konkrēta slaida palīdzību.

Afirmācija visefektīvāk darbojas tad, kad emocionālais stāvoklis Ildzinās nullei, kad nav pārmēra potenciālu. Zemapziņu nevar pārliecināt, un tai nevar pavēlēt. Ieslēdzot jebkādas emocijas, jūs izjaucat līdzsvaru. Ja enerģiski centīsities sev ieskaidrot vienu un to pašu domu, jūsu dvēsele "aizbāzīs ausis". Visefektīvākā ir bezkaislīga atkārtošana brīdī, kad esat pilnīgi atslābinājies. Tad varbūt jūsu prāts piekļūs zemapziņai. Ja prāts drudžaini cenšas pārliecināt dvēseli, tad tas pats īsti netic, un nekāda atkārtošana neizkliedēs šaubas.

Ar prāta spiedienu uz dvēseli jūs neko nepanāksit. Izlēmību iegūt nav iespējams izveidot uz emocionālas sakāpinātības fona. Tas, kas jums ir, šķiet ikdienišķs un pats par sevi saprotams. Jūs mierīgi un neuzstājīgi paņemat savu, gluži kā avīzi no pastkastītes. Ja savu uzstājību kļūdaini uzskatāt par izlēmību iegūt, tad jūs griežaties uz vietas, sadevies rokās ar svārstu. Kāda mirklī tas rokas atlaidīs - un jūs kūleniski ievelsities agrākās neizlēmības bedrē. Turpretī, ja jūsu izlēmība iegūt nav vēlēšanās iegūt, tad svārstam nav aiz kā pieķerties, j

Kā jūs atceraties, afirmācija ir sava veida skaņu slaids. Var izmantot gan videoslaidus, gan afīrmācijas. Kopā tie iedarbojas vislabāk. Aplūkosim tāda kompleksa slaida piemēru. Pieņemsim, ka tajā ir jūsu jaunās mājas attēls. Jūs sēžat pie kamīna. Čīkst šūpuļkrēsls. Malka kamīnā jautri sprakšķ. Kāda tīksme ir lūkoties ugunī! Logā sitas lietus lāses un auksts vējš, bet jums ir ērti un silti. Blakus uz galdiņa trauciņā atrodas iecienītie kārumi. Televizors rāda interesantu pārraidi. Jūs to visu redzat, dzirdat, izjūtat un pie sevis atkārtojat: "Man ir komfortabli." Jūs neredzat slaidu un nedzirdat to, bet dzīvojat slaidā.

LOGS UZ VARIANTU TELPU

Cilvēka galvā mūžīgi riņķo kontrolējamas un nekontrolējamas domas. Daži to sauc par iekšējo dialogu, tomēr būtībā tas ir monologs. Prātam nav cita, ar ko pamēļot, izņemot pašam sevi. Dvēsele domāt un sarunāties neprot, tā tikai jūt un zina. Iekšējais monologs ir ļoti skaļš salīdzinājumā ar dvēseles sajūtu klusumu. Tāpēc intuīcija izpaužas reti un tikko samanāmi.

Valda uzskats, ka, apstādinot iekšējo monologu, prātam atvērtos pieeja intuitīvajai informācijai. Tas ir pareizi, taču pilnīgi atslēgties no tā, pašam esot pie pilnas apziņas, nav iespējams. Pieņemsim, ka esat koncentrējies un apturējis domu un vārdu riņķojumu. Domu it kā nav, galvā valda tukšums, tomēr tā vēl nav monologa izbeigšanās. Prāts šajā brīdī neguļ, gluži otrādi, tas ir ļoti modrs, tikai uzdevums tam ir cits - nedomāt un nepļāpāt. Prāts it kā saka: "Nu labi, paklusēšu, palūkosimies, ko tu darīsi."

Tā ir ilūzija, ka monologs beidzies. Iekšējais monologs pārtrūkst tad, kad prāts atvieno savu kontroli vai vismaz pavājina modrību. Ja tā ir mānīga monologa apstāšanās, tad prāts ir modrs, un jāatzīst, ka ar savu "pērkonskaļo" klusēšanu vēl vairāk nomāc dvēseles jūtas.

Ja prāts atslēgtu savu kontroli, jūsu uztvere iekristu variantu telpā. Iekšējais monologs pa īstam apstājas tikai sapnī vai dziļas meditācijas laikā. Praktisku labumu no tā var iegūt tikai apzinātā sapnī vai pārvaldot dziļās meditācijas tehniku, kuras laikā apziņa neatslēdzas.

Apzinātu sapni var izmantot kā interesantu eksperimentu un ārējās apņemšanās treniņu. Bet vai iekšējā monologa apstāšanos var izmantot, atrodoties pie pilnas apziņas? Šeit ir viena iespēja, šaurs logs, kas spontāni atveras brīdī, kad prāta kontrole pavājinās un apziņai piekļūst dvēseles intuitīvās sajūtas.

Intuīcija izpaužas kā neskaidras priekšnojautas, ko sauc arī par iekšējo balsi. Prāts ir novērsis savu uzmanību, un šajā mirklī var viegli uztvert dvēseles sajūtas jeb zināšanas. Jūs esat sadzirdējis rīta zvaigžņu šalkas - balsi bez vārdiem, apceri bez domām, skaņu, kas nav dzirdama. Jūs kaut ko saprotat, tomēr miglaini. Neko nedomājat, bet intuitīvi jūtat. Katrs reiz ir izjutis to, ko sauc par intuīciju. Tā, piemēram, jūs nojaušat, ka kādam tūlīt būtu jāatnāk vai kaut kam jānotiek, vai jūtat neapzinātu mudinājumu kaut ko izdarīt, vai kaut ko gluži vienkārši zināt.

Domu spēlē tiesnesis ir prāta analītiskais aparāts. Prāts visus datus ātri saliek pa apzīmējumu plauktiņiem, lai viss būtu loģiski un racionāli. Kad iekšējais monologs ir apstājies, tas nozīmē, ka tiesnesim ir atņemta svilpe un viņš atsēdināts uz soliņa. Prāts vēro, bet spēli kontrolēt vairs nevar.

Zonglējot ar datiem, prāts laiku pa laikam atpūšas. It kā uz īsu mirkli tas apsēžas atvilkt elpu. Tieši tad atveras logs intuitīvajai informācijai. Tādā brīdī jūs visdabiskākajā veidā aizmiegat. Ļoti iespējams, ka jums tas ir nedzirdēts jaunums, taču tā patiesi notiek. Visi cilvēki dienas laikā daudzkārt aizmieg. Tomēr viņi to gluži vienkārši nejūt, tāpēc ka logs atveras uz ļoti īsu brīdi.

Pēc mirkļa snaudas prāts atkal atmostas un turpina savu monologu. Dažkārt iespaidi par logā redzēto nonāk līdz apziņai intuitīvas informācijas veidā. Taču visbiežāk prāts nepievērš uzmanību īslaicīgajām vīzijām, tāpēc ka ir ļoti aizņemts ar savām domām.

Miegā dvēsele lidinās bez kāda mērķa, tā var iemaldīties visur, kur vien pagadās. Nomoda laikā atvērtajā logā atšķirībā no parasta miega dvēsele fokusējas uz variantu telpas sektoru, kas atrodas prāta pašreizējo domu konteksta fonā. Konteksts virza dvēseles skatienu uz attiecīgo telpas sektoru, kur tā redz ar pašreizējām domām saistītas zināšanas. Tiklīdz paveras logs, šīs zināšanas nokļūst pie prāta. Ja pamostoties prāts pievērsīs uzmanību dvēseles iespaidiem, proti, atcerēsies šo īso sava miega zibsni, tad iegūs to, ko sauc par intuitīvajām zināšanām, - ziņas, kas nākušas it kā no nekurienes, "no zila gaisa".

Parasti uzskata, ka intuitīvā apskaidrība ir prāta apgaismības spējš uzliesmojums. No vienas puses, prātam piepeši "no zila gaisa" nokrita lēmums, no otras puses, tiek apgalvots, ka prāts pats nonāca pie šā lēmuma. Kā tad īsti rodas zināšanas no nekurienes? Parastajā pasaulsuzskatā, atbildot uz šo jautājumu, tiek aizvērtas acis un skan izvairīga piebilde, sak, tāda ir prāta daba.

Transērfinga modelis liecina, ka šīs apgaismības mehānismam ir pavisam cita daba. Prāts savus lēmumus pieņem loģisku secinājumu ceļā. Taču apgaismība, proti, trūkstošais posms, kuru nevar izsecināt no pieejamās loģiskās ķēdītes, nāk no variantu telpas ar dvēseles palīdzību.

Dvēseles neskaidrās sajūtas izpaužas kā nemiers, nomāktība vai iedvesma, pacilātība. Visas šīs sajūtas var apvienot vienā terminā - urdošs nemiers. Dvēsele it kā cenšas kaut ko prātam paziņot, taču nevar izskaidrot. Mokošs nemiers, vainas apziņa, pienākumu nasta, nospiestība realizējas kā sliktākās nojautas. Visās šajās jūtās izpaužas dvēseles un prāta vienotība. Un mūsu ļaunākās nojautas realizē ārējā apņemšanās.

Sen zināms, ka nelaime nekad nenāk viena. Ar tādiem starojuma parametriem mēs pārvietojamies uz sliktākām dzīves līnijām, kur nelaime, tā sacīt, nejūtas vientuļa. Dažkārt inducētā pāreja mūs iedzen plašā melnajā joslā, no kuras ilgi neizdodas izkļūt. Ievērojiet: tiklīdz sākas šis nomācošais nemiers, nekavējoties tiek realizētas jūsu sliktākās nojautas. Arējā apņemšanās pārvieto jūs uz neveiksmīgām dzīves līnijām, kur situācija kļūst sliktāka acīm redzami.

Nojaušot nelaimi, dvēsele, taisnību sakot, pie viena palīdz to arī realizēt, tāpēc ka dvēsele un prāts ir vienoti sliktākajās nojautās. Izmantojot vienotību labākajās cerībās, var pavērst ārējo apņemšanos sev par labu. Tāpēc Transērfings iesaka atteikties no svarīguma un negatīvā, apzināti ievirzīt domu enerģiju uz mērķu sasniegšanu. Kā jūs jau zināt, domu enerģijas parametri tiek noskaņoti ar slaidiem, pie pilnas apziņas esot. To pašu tehniku var izmantot arī atvērtā loga mirklī, ja šo mirkli izdodas uztvert.

Intuitīvās zināšanas un priekšnojautas atnāk spontāni. Šajā gadījumā prāts izmanto dvēseles iespējas pasīvā režīmā - tas gluži vienkārši saņem informāciju no sektora, kurā dvēsele nejauši iemaldījusies. Tādējādi mūsu uzdevums ir intuitīvās priekšnojautas sevī izraisīt apzināti. Tas nepieciešams tāpēc, lai dvēseles buru pagrieztu vajadzīgajā virzienā.

Kā to izdarīt? Jums jānotver mirklis, kad prāts ir novērsies. Taču tagad sajūtas ir nevis jāuztver, bet gan apzināti jāinducē, proti, logā jāieliek acumirklīgs slaids. Slaidā jābūt sajūtām, kuras jūs tajā izjūtat. Ieliekot slaidu pavērtajā logā, jūs nesaņemat dvēseles informāciju, bet, gluži otrādi, nosūtāt to uz telpas mērķa sektoru. Ja jums tas izdosies, jūsu prāts pieskarsies pie ārējās apņemšanās.

Varētu likties, ka to pašu efektu var sasniegt, noskatoties slaidu pirms miega, jau guļot gultā. Tad slaids nemanāmi pārvērtīsies sapnī un būs sasniegta dvēseles un prāta vienotība. Tomēr, lai cik arī savādi būtu, tas neko nedos. Paskaidrojumu es sniegšu nākamajā nodaļā. Bet pagaidām mēģiniet atbildēt uz jautājumu: kāpēc nav jēgas slaidu noskatīties sapnī?

FREIMS

Pastāv pārejas josla starp notikumiem, ko veidojusi ārējā apņemšanās, un intuitīvās priekšnojautas paredzētajiem notikumiem. Citiem vārdiem sakot, kad jūs intuitīvi jūtat tuvojamies kādu notikumu, tad, it kā garām ejot, pieskaraties tam ar savām domām, nespriežot par to mērķtiecīgi. Pēc tam šis notikums parasti tiešām realizējas, īpaši tad, ja prāts piekrīt dvēseles priekšnojautai. Rodas jautājums: vai jūs tā vienkārši paredzējāt šo notikumu vai arī jūsu zemapziņas domas iedarbojās kā ārējā apņemšanās un inducēja šo notikumu?

Viennozīmīgas atbildes uz šo jautājumu nav. Notiek gan viens, gan otrs. Sapnī viss risinās daudz noteiktāk: pietiek jums uz īsu mirkli padomāt vai visdrīzāk izjust, kā notikumam jārisinās, un šis scenārijs tūlīt pat realizējas. Ārējā apņemšanās miegā darbojas precīzi. Ko tas nozīmē?

Tikai to vien nozīmē, ka sapnī tiek realizēts gaidītais scenārijs. Sapnis neatstāj nekādu ietekmi uz materiālo īstenību. Virtuālā realitāte tā arī paliek virtuāla. Kāpēc sapņos ārējā apņemšanās nerealizē virtuālo sektoru? Var likties, ka tas saistīts ar materiālās realizācijas inertumu.

Taisnība, sapnis salīdzinājumā ar materiālo realizāciju patiešām ir papīra kuģītis pret lielu fregati. Papīra kuģītis strauji aizpeld visniecīgākajā ārējās apņemšanās pūsmā. Lai izkustinātu smago fregati, nepieciešamas lielas buras un ilgāks laiks.

Tomēr ne jau inertuma dēļ sapņa ārējā apņemšanās nerealizē virtuālo sektoru. Jūs varat, cik vien tīk, noskatīties savu slaidu pat apzinātā sapnī, taču tas ne par soli netuvinās jūs mērķim. Sapnī ārējā apņemšanās izpilda tikai vienu funkciju: pārvieto dvēseli no viena virtuālā sektora uz citu. Notiek, lūk, kas: prāts uzvilka dvēseles buru spalviņu saskaņā ar cerībām, un ārējā apņemšanās vienā mirklī pārvietoja papīra kuģīti uz atbilstošo sektoru. Viss, darbs padarīts, un ārējās apņemšanās misija ar to beigusies.

Realitātē ārējās apņemšanās darbs nebeidzas ar vienu pūsmu. Apņemšanās vējš pūš, bet fregate nekust ne no vietas. Ja ir panākta dvēseles un prāta vienotība, bura tiek pagriezta pareizajā virzienā. Buras lielums atkarīgs no vienotības pakāpes. Vējš nevar vienā mirklī pārvietot fregati uz vajadzīgo sektoru. Domu enerģijas starojuma parametri jau atbilst mērķa sektoram, bet materiālā realizācija aizkavējas iepriekšējā sektorā. Tāpēc apņemšanās vējam jādarbojas ilgāku laiku, lai realizētu mērķa sektoru.

Tomēr sapņa ārējā apņemšanās nespēj pat izkustināt fregati tā vienkāršā iemesla dēļ, ka sapnī par buru ir uzvilkta tikai papīra kuģīša spalviņa, bet fregates bura ir nolaista. Apņemšanās vējš pārvieto tikai sapņa papīra kuģīti, bet uz materiālās realizācijas fregati nemaz pat neiedarbojas.

Tāpēc slaida noskatīšanās sapnī nesekmē materiālās realizācijas kustību. Dvēseles bura sapnī ļauj lidināties virtuālajā telpā, taču tam nav nekāda sakara ar pašu materiālās realizācijas kustību. Slaida vienīgā funkcija apzinātā sapnī ir komforta zonas paplašināšana. Taču arī tas nav maz, tā ka, ja jūs to praktizēsit, slaids sapnī būs ideāls līdzeklis komforta zonas paplašināšanai.

Nomodā jūsu apziņa un zemapziņa atrodas materiālās pasaules robežās. Prāts notur dvēseles fokusu materiālās realizācijas sektorā. Kā jau tika teikts, prāts allaž koriģē uztveri atbilstoši noteiktajiem šabloniem. Noskatoties slaidu nomodā, jūs noskaņojat domu starojuma parametrus uz nerealizēto sektoru. Atkarībā no dvēseles un prāta vienotības pakāpes burā iegulst ārējās apņemšanās vējš, un fregate sāk lēnām, bet neatlaidīgi virzīties uz mērķa sektoru. Ārējās apņemšanās darbība turpināsies tik ilgi, līdz materiālā realizācija sasniegs galamērķi.

Vai tagad redzat atšķirību? Sapnī ārējās apņemšanās darbs noslēdzas, bet nomodā tas turpinās. Sapnī parametri tiek saskaņoti vienā mirklī un ar to viss beidzas, bet nomodā process noris lēni un pakāpeniski. Kad jūs nomodā noskatāties slaidu, tiek uzvilkta materiālās realizācijas fregates bura un ārējā apņemšanās virza fregati, nevis sapņa kuģīti.

Lai jūs nemulsina drosme, ar kādu es izmantoju gluži vienkāršas metaforas, rakstot par šiem sarežģītajiem jautājumiem. Prāta apzīmējumu sarakstā tik un tā nav piemērotāku analogu, toties būtība tādējādi tiek attēlota visskaidrāk.

Logs, kas uz variantu telpu paveras brīdī, kad prāts uz īsu mirkli iekrīt snaudā, atstāj uztveres fokusu kontekstā ar pašreizējo materiālās realizācijas sektoru. Fregates bura logā, atšķirībā no parasta sapņa, paliek pacelta. Ja šajā mirklī ieliksit logā slaidu, tad ārējās apņemšanās vēja brāzma ievērojami pavirzīs realizāciju uz priekšu. Loga efektivitāte izpaužas tādējādi, ka dvēseles un prāta vienotība šajā stāvoklī ir visciešākā. Snaudošais prāts pārtrauc kontroli un ielaiž nereālo savā uztveres šablonā līdzīgi tam, kā tas notiek sapnī. Bura jūtami paplašinās, un ārējā apņemšanās darbojas ar vislielāko spēku.

Šī tehnika ir visai sarežģīta, tomēr jūs varat pamēģināt. Jāsāk ar pastāvīgu uzmanības pievēršanu intuitīvajām priekšnojautām, jāvēro pašam sevi. Tad jūs sapratīsit, ka dienas gaitā logs paveras diezgan bieži. Prāts laiku pa laikam nogurst no kontroles un pļāpāšanas un uz dažiem mirkļiem zaudē modrību. Šajā brīdī var apzināti iestarpināt sajūtas par notikumu, ko vēlaties inducēt. Tieši sajūtas, nevis vārdiskus formulējumus.

Iedomājieties, ko jūs izjustu, ja iecerētais būtu piepildījies. Vairākkārt domās noskatieties mērķa sasniegšanas slaidu, pēc tam izdaliet no visa slaida vienu integrālu epizodi -freimu. Tā, piemēram, jūs parakstāt līgumu un jūtaties apmierināts. Vai sekmīgi nokārtojat eksāmenu, un pasniedzējs paspiež jums roku. Vai nonākat pie finiša pirmais un ar krūtīm pārraujat lenti. Šī epizode tad arī būs formula, kas jāieliek pavērtajā logā. Freimu var nosaukt vienā vārdā, piemēram, "Uzvara!", "Ir!", "Izdevās!" - vai kā jums labāk tīk. Šis nosaukums būs freima atbalsta punkts.

Uztvert logu ir ļoti grūti, tāpēc ka to dara jūsu prāts, kaut arī iekritis snaudā, bet tas tūlīt pamostas, un logs momentā aizveras. Iemaņas iegūsit ar laiku. Vajadzīga cieša apņemšanās un pacietība. Vispirms ar prāta palīdzību jāizveido notikuma īstenošanas sajūtu freims. Prātam aktīvi jāpiedalās freima veidošanā. Pēc tam, necenšoties uztvert logu, vairākkārt noskatieties šo freimu, lai kļūtu pilnīgi skaidrs, kādas ir šīs galarezultāta sajūtas, lai radītu pieturas punktu, integrālās emocijas. Tad loga pavēršanās brīdī varēs tajā uz mirkli ielikt freimu.

Jāpanāk, lai snaudošais prāts piepeši apzinās savu miegainību un tūlīt iemet freimu logā, vēl nepaspējis pamosties. Tā arī būs ārējās apņemšanās darbība, pārtrūkstot iekšējam monologam.

Daudzkārtēji, lai arī nesekmīgi mēģinājumi pamazām izveidos ieradumu, un jūsu prāts iemācīsies automātiski iesviest freimu logā. Freima jēga slēpjas apstāklī, ka prātam pirms pamošanās jāpaspēj to automātiski aktivizēt.

Ja nu tomēr freima tehnika prasa no jums pārāk lielu piepūli, neuztraucieties un beidziet ar to noņemties. Šo tehniku es sniedzu tikai kā informāciju. Ja tūlīt pat neizdodas, tātad jums tā nav vajadzīga. Darbojieties ar parastajiem slaidiem un vizualizējiet procesu.

Jebkurā gadījumā būs visai lietderīgi iemantot ieradumu pievērst uzmanību logiem. Ja iemācīsities uztvert loga pavēršanās mirkli, intuitīvu apskaidrību izjutīsit aizvien biežāk.

KOPSAVILKUMS

Prātam ir griba, tomēr tas nespēj sajust ārējo apņemšanos.

Dvēsele spēj sajust ārējo apņemšanos, taču tai nav gribas.

Dvēseles un prāta vienotība pakļauj gribai ārējo apņemšanos.

Jūsu dvēsele nemaz nav sliktāka par citu dvēselēm. Jūs esat pelnījis visu pašu labāko.

Jums ir viss, kas nepieciešams. Atliek tikai to izmantot.

Zvaigznes rodas pašas. Taču tās iededz svārsti.

Svārsti slēpj faktu, ka unikālas spējas ir ikvienam cilvēkam.

Noteikums "Dari tāpat kā es" rada vispārpieņemtus svārstu stereotipus.

Katrai dvēselei ir savs individuāls "zvaigznes" sektors.

Ja prāts atļaus, dvēsele pati atradīs savu sektoru.

Atļaujieties uzdrīkstēties uzspļaut svārstu stereotipiem..

Atļaujieties uzdrīkstēties noticēt savas dvēseles bezgalīgajām iespējām.

Atļaujieties uzdrīkstēties paturēt tiesības uz savu brīnišķīgo individualitāti.

Prieku atstājiet sev, bet lepnumu atdodiet Eņģelim.

Cilvēka uzvedību un domas nosaka viņa atkarība no svārstiem.

Savu svarīgumu uzturiet minimālajā līmenī un rīkojieties apzināti.

Nekam nepiešķiriet pārmērīgi svarīgu nozīmi.

Jūsu svarīgums vajadzīgs nevis jum s, bet svārstiem.

Nevis piepūle un izturība, bet gan apzināta apņemšanās noturēt svarīgumu uz nulles.

Freile raksturo cilvēka dvēseles individuālo būtību.

Prāts, dzenoties pēc svešiem standartiem, aizvien vairāk attālinās no dvēseles.

Noskaņojot pratu uz dvēseles fredi, jus iemantosit loti daudzas apslēptas labās īpašības.

Sasniedzot vienotību, dvēsele gavilē un prāts apmierināti berzē rokas.

Prāts, domājot par līdzekļiem, pārvelk fatālu krustu grūti sasniedzamam mērķim.

Atļauties iegūt - tas ir galvenais nosacījums, lai piepildītu vēlēšanos.

Lai cik pievilcīgs liktos, taču mērķis var būt maldīgs, ja kaut kas nospiež dvēseli.

Neticiet nevienam, kas iesaka jum s mainīties.

Diskomforts izpaužas kā nospiedošs nemiers, smags slogs un nomāktība.

Dvēseles diskomforts nozīmē noteiktu "nē".

Prātojot par mērķi, nedomājiet par prestižu, mērķa nepieejamību un tā sasniegšanas līdzekļiem - pievērsiet uzmanību tikai dvēseles komforta stāvoklim.

Afirmācijā galvenais ir atbilstošas jūtas.

Atsevišķai afirmācijai jābūt pozitīvai un ar šauru ievirzi.

Virziet afirmāciju uz cēloni, nevis uz sekām.

Formulējiet afirmāciju tagadnes izteiksmē.

Ja izlēmība iegūt ir brīva no vēlmes iegūt, svārstam nav aiz kā jūs aizķert.

Mierīgi un neuzstājīgi paņemat savu kā avīzi no pastkastītes.

IV nodaļa

MĒRĶIS UN durvis

Katram cilvēkam ir sava taka, pa kuru iedams viņš iemantos patiesu laimi. Taču kā to atrast2 Jūs uzzināsit, kā to izdarīt. Bet kā lai sasniedz izvirzīto mērķi, vēlmes taču ne vienmēr atbilst iespējām? Jūs varēsit pārliecināties, ka iespējas ierobežo tikai jūsu apņemšanās. Uzlaužot stereotipu atslēgas, jūs atverat durvis, kuras agrāk šķita nepieejamas.

Laužot  stereotipus,  jūs atverat durvis-

KĀ IZVĒLĒTIES SAVAS LIETAS

Šajā nodaļā mēs pārrunāsim, kā atšķirt patiesos dvēseles centienus no mānīgiem mērķiem, kurus ik uz soļa mums cenšas uzspiest svārsti. Problēmu rada tas, ka viltus mērķis, kaut arī ir pievilcīgs, nesagādās neko citu kā vien vilšanos. Dzenoties pēc mānīga mērķa, vai nu neko nepanāksit un jūsu pūliņi tiks svārstiem, vai arī, sasniedzis mērķi, pārliecināsities, ka tas jums vispār nav vajadzīgs. Vai ir vērts palaist garām unikālo iespēju, ko jums sniedz dzīve, un tērēt dārgo laiku kļūdu labošanai? Lai gan dzīve šķiet gara, tā aizskrien ātri un nemanot. Tāpēc jāiemācās saskatīt tieši savus mērķus, kas nesīs laimi personiski jums.

Es gribu sākt šo nodaļu ar teoriju. Jūs droši vien jau tāpat esat noguruši no sarežģītiem teorētiskajiem pamatojumiem. Es gan centos pēc iespējas atvieglot izklāsta smagnējību, taču baidos, ka tas ne vienmēr izdevās. Neko darīt, skaidrotie jautājumi ir neordināri, bet secinājumi vēl pārsteidzošāki. Jūsu prāts nekad nebūtu ņēmis nopietni Transērfinga idejas, ja es nebūtu sniedzis nekādu pamatojumu. Taču grūtākajam jau esam pāri, un šo nodaļu es sākšu ar lietišķa rakstura jautājumiem.

Visspilgtākais un vienkāršākais piemērs un tai pašā laikā treniņš savu mērķu noteikšanā ir piemērota apģērba meklēšana. Atcerieties, ari jums droši vien ir tā gadījies, ka nopērkat it kā piemērotu lietu, taču pēc tam noskaidrojas, ka tā jums vairs nepatīk vai neder, vai tai ir defekti. Bet ir arī tā bijis, ka jūs ieraugāt kādu lietu, tūlīt bez šaubīšanās nopērkat un esat apmierināts līdz pat šim laikam. Šīs lietas atšķiras ar to, ka pirmā jums ir sveša, bet otrā - jūsējā.

Pirmā lieta, kas jums šķita pievilcīga, bija domāta citam cilvēkam. Iespējams, ka jūs tādu bijāt redzējis kādam paziņam vai manekenam skatlogā. Ja kāda lieta labi piestāv citiem, tas vēl nenozīmē, ka tā noderēs arī jums. Un vaina ir nevis ķermeņa trūkumos, bet gan izjūtā, vai lieta domāta tieši jums. Ļoti slikti ir būt manekenam, kuram viss piestāv. Labu iespaidu atstāj nevis vispārpieņemtais skaistums, bet gan veiksmīgi uzsvērta individualitāte.

Es zinu, ka tas visiem jau tāpat ir skaidrs. Taču jūs ilgi staigājat pa veikaliem un mokāties neziņā, ko īsti pirkt. Fasonu pārzināšana, modes izjūta, pat laba gaume nepalīdz. Pēc ilgiem meklējumiem jūs tik un tā neesat īsti apmierināts ar nopirkto lietu. Lai vienmēr atrastu tieši to, kas vajadzīgs jums, ir jāiemācās atšķirt savas lietas no svešām. Kā to izdarīt? Jūs neticēsit, cik tas ir vienkārši!

Pirmkārt, nekad nemokieties ar izvēles problēmu. Tad noteikti tiek izjaukts līdzsvars. Jo vairāk jūs sa- sprindzināties šajā sakarā, jo sliktāki būs rezultāti. Nevajag ilgi aplūkot lietas un izvērtēt to labās un sliktās īpašības. Prātam nav jāpiedalās izvēlē, tāpēc ka prāts un tā domas - tas neesat jūs, bet gan svārstu ietekmes sārņi. Gluži vienkārši ejiet un skatieties kā izstādē, ne par ko nedomājot.

Vispirms noskaidrojiet sevī, ko jūs vēlētos iegādāties. Detaļas iztēloties nav obligāti. Vienīgajam aprakstam jābūt attiecībā uz tērpa veidu. Tā, piemēram, ja jums vajadzīgs mētelis, gluži vienkārši izvēlieties mērķi iegādāties mēteli un nekādus citus liekus nosacījumus. Lai lietu izvēlas jūsu dvēsele - tā daudz labāk zina, kas jūs īstenībā esat. Tā nepalaidīs neievērotu pat vissīkāko detaļu un katrā ziņā īstajā laikā norādīs uz pareizo lietu. Jūs to uzzināsit tūlīt, tiklīdz starp daudzām lietām ieraudzīsit, drīzāk gan sajutīsit to, kura ir vissimpātiskākā.

Vēlreiz atgādinu, ka nevajag analizēt, kāpēc kāda lieta jums iepatīkas. Gluži vienkārši tā jums patīk, un viss, par to var teikt: "Tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs." Jūs to nopirksit bez pārdomām.

Pat ja jūs jau ilgi meklējat un nevarat atrast, nešaubieties - kādā veikalā noteikti ir jūsu lieta. Ja ne trešajā, tad desmitajā. Tā pacietīgi gaida, tāpēc pacietieties arī jūs, neskraidiet šurpu un turpu, nenomokiet sevi ar šaubām un pārmetumiem. Bet, lai pārliecība būtu absolūta, es atklāšu noslēpumu, kā atšķirt svešu lietu no jūsējās. Tas ir tikpat vienkārši, cik droši.

Kā jau sacīju, izvēles procesā nevajag domāt par lietas labajām īpašībām un trūkumiem. Taču nu pienācis brīdis, kad jāsaka pārdevējam savs "jā" vai "nē". Šajā brīdī jūs esat ļoti saldi iemidzis, pat ja jums liekas, ka tā nav. īpaši ciešs miegs ir tad, ja pārdevējs vai līdzi paņemtā paziņa blakus kaut ko runā par šo lietu.

Laikā, kad pieņemat lēmumu, darbojas tikai jūsu prāts. Tas analizē lietas labās īpašības un trūkumus, veido savu racionālo un pārliecinošo koncepciju un vienlaikus ieklausās ari apkārtējo cilvēku domās. Prāts ir tā iegrimis šajā procesā, ka dvēseles jūtām nepiegriež pilnīgi nekādu vērību. Šādā nozīmē prāts cieši guļ.

Lai guļ, netraucējiet prātu tik ilgi, līdz tas būs izlēmis. Beidzot lēmums ir pieņemts. Šajā brīdī nevienu neklausiet, pamostieties un apzinieties: kādas jūtas jūs pārņēma, kad bija pieņemts lēmums? Dvēseles komforta stāvoklis parādīs tās attieksmi pret prāta lēmumu.

Dvēseles komforts, kā jūs jau zināt, nevar dot viennozīmīgu atbildi. Dvēsele ne vienmēr precīzi zina, ko tā vēlas, un var arī svārstīties. Ja lieta jums iepatikusies no pirmā acu uzmetiena un jūs to uzreiz jūtat, tas nozīmē, ka dvēsele ir teikusi "jā". Pēc tam vērtēšanā iesaistās prāts un sāk analizēt un pamatot izvēli. Ja pēc analīzes arī prāts sacīja "jā", tātad tā ir jūsu lieta. Ja nu jūs nolēmāt nopirkt lietu nevis tāpēc, ka tā jums būtu iepatikusies no pirmā acu uzmetiena, bet tāpēc, ka ir lietderīgi to nopirkt, tad vajag pievērst uzmanību pat visniecīgākajam diskomfortam. Dvēsele allaž precīzi zina, ko tā negrib.

Ja svārstāties, ja kaut kas šajā lietā izraisa vieglu nemieru vai neērtību, ja rodas neliela šaubu vai nospiestības ēna, - tad tā jums ir sveša lieta. Prāts centīsies jūs pierunāt un spilgti iztēlot visas labās īpašības. Ja uztversit, ka pierunājat sevi, cenšaties pārliecināt, ka tā jums der gan pēc fasona, gan izmēra, - tūlīt varat bez nožēlas atteikties no šīs lietas iegādāšanās: tā nav jūsējā.

Noteikts izvēles kritērijs ietilpst vienā vienkāršā frāzē: ja nākas sevi pierunāt, tātad tā ir sveša lieta. Un ziniet: ja tā ir jūsu lieta, jums nenāksies sevi pierimāt.

Un, visbeidzot, vai ir vērts izvēles procesā ieklausīties citu domās? Es uzskatu, ka nav vērts. Neviens cits, tikai jūs pats varat izvēlēties tieši savu lietu. Ja tā jums iepatikās bez jebkādiem iebildumiem, varat būt pilnīgi pārliecināts, ka citi, ieraugot to jums mugurā, būs sajūsmināti.

Par cenām es varu teikt tikai vienu: jūsu lieta ne vienmēr gaida jūs dārgajos veikalos. Taču, runājot par naudu, Transērfings jums palīdzēs pilnīgi atbrīvoties no šīs problēmas. Ja noteiksit savu mērķi un centīsities sasniegt to, nevis iegūt naudu, tad nauda nāks pati, turklāt bagātīgi.

Kā redzat, vajadzīgās lietas izvēles process aptver visus Transērfinga galvenos principus. Jūs staigājat pa veikalu kā izstādē, gluži vienkārši vērojat un neizvirzāt uzdevumu noteikti kaut ko atrast. Tādējādi jūs atsakāties no vēlēšanās sasniegt mērķi. Jūs mierīgi apzināties, ka jūsu lieta kaut kur jūs gaida, un precīzi zināt, kā to atšķirt no svešām lietām. Tātad svarīguma līmenis ir minimāls. Jūs pamostaties tūlīt pēc tam, kad ir izlemts, un apzināties, kā viss notika. Iznāk, ka jūs rīkojaties apzināti un pats nosakāt spēles scenāriju. Pieņemot galīgo lēmumu, jūs paļaujaties uz dvēseles komforta stāvokli. Un nekļūdāties, tāpēc ka šajā mīklainajā pasaulē ir drošs balsts - dvēseles un prāta vienotība.

Un, visbeidzot, jūs ievērojami vienkāršosit savu uzdevumu, tāpēc ka stingri nesaplānosit savu rīcību, nesaistīsit sevi ar nosacījumiem un necentīsities panākt savu, bet uzticēsities variantu straumei. Dzīve - tie ir nelieli svētki, ja jūs tos atļaujaties. Mierīgi un bez ka- tegoriskuma saņemat savu.

Tātad tagad jūsu rīcībā ir vienkārša un varena tehnika. Varat mierīgi doties uz veikalu un, ja šodien tomēr neko nenopirksit, būsit pasargājis sevi no svešas lietas. Jūs būsit mierīgs un pārliecināts par sevi, tāpēc ka zināt: jūsu lieta kaut kur ir un gaida. Jūs to noteikti atradīsit. Un galvenais ir neaizmirst, ka, pirms atbildēt "jā" vai "nē", noteikti jāpamostas un jāapzinās, kādas ir jūsu sajūtas.

Gadījumā, ja jūs apģērbu izraugāties nevis sev, bet, piemēram, bērnam, šī tehnika nedarbojas. Pareizāk sakot, tā darbojas, taču ne tik precīzi. Jūsu dvēsele nespēs izvēlēties lietu, kas domāta citam. Tāpēc šeit jāvadās tikai no praktiskiem apsvērumiem. Dodiet bērnam iespēju lietas izvēlēties pašam. Atšķirībā no pieaugušajiem bērni labi prot atrast savas lietas.

Protams, šo tehniku var izmantot, ne tikai izvēloties apģērbu, bet arī jebkurā citā gadījumā, kad nākas sev kaut ko izraudzīties. Un es gribu ļoti cerēt, ka grāmata, kuru jūs turat rokās, ir jūsējā.

KĀ DIKTĒT MODI

Vai jūs gribat pats kļūt par modes noteicēju? Senāk taču atlika tikai pavērot, kā ģērbjas citi, un censties neatpalikt no modes. Vai jums nav ienācis prātā padomāt, kas šo modi veido? Tad, lūk, mode nedzimst vis vadošo modes mākslinieku salonos - viņi to tikai uztver. Jaunus modes strāvojumus rada cilvēki, kas ir relatīvi brīvi no svārstiem. Šie cilvēki vadās tikai no saviem neatkarīgajiem spriedumiem un priekšstatiem, tāpēc kļūst par modes noteicējiem. Viņi ģērbjas tā, kā iesaka viņu sirds, un trāpa tieši desmitniekā. Pēc tam šo ideju ievēro citi, tā tiek uztverta un izplatās spontāni.

Akli sekojot modei, var pamatīgi izķēmot savu ārējo izskatu. Ja pavērosit, tad atklāsit, ka ir eleganti cilvēki, kas nepavisam neģērbjas pēc modes. Toties tūlīt redzams: tur kaut kas ir, un nevienam neienāk prātā uzskatīt viņus par nemoderniem. Un gluži pretēji - ik uz soļa var sastapt cilvēkus, kas uzcirtušies pēc pēdējās modes, taču izskatās nožēlojami, jo viņiem tas nepavisam nepiestāv. Atdarinātāji akli iet pa iekšējās apņemšanās ceļu pretī svešam mērķim, ko noteicis modes svārsts. Viņi nedomā par savām priekšrocībām un pakļaujas svārstu noteikumam "dari tāpat kā es". Šeit der atcerēties franču sakāmvārdu: "Nebaidies izskatīties nemoderns - baidies izskatīties smieklīgs."

Modes ārējā izpausme - tas ir stils, bet iekšējā būtība - tas, kas piestāv tieši jums šā stila kontekstā. Tikai precīzi jāzina, ko jūs gribat: izskatīties moderni vai izskatīties eleganti? Tas nav viens un tas pats. Kas pēc jūsu domām ir labāk? Var tērpties pat ne sava laikmeta garā, bet kādā nebūt dīvainā retro tērpā. Tomēr, ja tas ir jūsējais, visi vai mirs aiz skaudības!

Jūs jau droši vien nojaušat, ka sekošana modei nav nekas cits kā piedalīšanās modes svārsta spēlē. Modes vēsmas ātri uznāk un ātri pazūd. Tas ir viens no pašiem īslaicīgākajiem svārstiem. Nav nekā briesmīga, ja esat nonācis tā ietekmē. Galvenais ir to apzināties un iegūt no modes labumu sev, nevis gluži vienkārši maksāt tai meslus.

Jūs bez kādām problēmām varat izveidot savu modes svārstu. To var izdarīt ļoti vienkārši. Jānovēršas no svārstiem un jāveltī uzmanība sev. Izvirziet sev uzdevumu izskatīties interesanti un eleganti. Konkretizēt neko nevajag. Gluži vienkārši staigājiet pa veikaliem un aplūkojiet lietas atbilstoši izklāstītajai metodikai. Aizmirstiet pašreizējo modi. Pievērsiet uzmanību tikai jūtām, kādas jūs pārņem, vērojot apģērbus. Atslēdziet savu analītisko aparātu. Vispār neko nedomājiet, nesalīdziniet un neprātojiet. Tiklīdz esat notvēris sevi, ka cenšaties prātot un analizēt, tūlīt pārtrauciet šo veltīgo procesu. Ieklausieties rīta zvaigžņu šalkās.

Droši vien uzreiz jums tas neizdosies. Atvēliet sev zināmu laiku un atsakieties no vēlēšanās īstenot savu mērķi. Ja nekas neizdodas, jūs taču neko arī nezaudēsit. Atbrīvojieties no nepieciešamības sasniegt mērķi. Pazeminiet svarīgumu un atbrīvojiet satvērienu. Gluži vienkārši staigājiet un skatieties uz lietām, pielaikojiet tās aiz ziņkārības. Uzticieties variantu straumei.

Būs lietderīgi, ja prātā atkārtoti noskatīsities sava mērķa slaidu. Tomēr tam nav jābūt konkrētam attēlam, kāds jūs izskatīsities. Slaidā jābūt sajūtām, kas jūs pārņem, kad piesaistāt sev uzmanību, izskatāties eleganti, interesanti un savdabīgi.

Atsakieties no vēlēšanās atrast kaut ko samākslotu, ārkārtēju. Ekstraordinaritāte nebūt nav panākumu garantija. Ticiet man, jums tāpat nāksies piedzīvot negaidītus atklājumus. Pēc zināma laika jūs noteikti atradīsit kādu oriģinālu, savdabīgu risinājumu. Tiklīdz būs sasniegta dvēseles un prāta vienotība, jūs pārņems ne ar ko nesalīdzināmas sajūtas. Tas būs izbrīna un sajūsmas sajaukums. Jūs to tūlīt sapratīsit, taču neteiksit sev: "Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs." Jūs gribēsit iesaukties apmēram tā: "Nevar būt! Traks var palikt!" Lūk, kā! Jūsu iespējas ierobežo tikai jūsu paša apņemšanās.

Panākumus nodrošina tas, ka esat atbrīvojies no svārstu ietekmes un ejat pa savu taku. Bet ko dara svārsti, ieraugot, ka pie debesīm uzlec jauna zvaigzne? Kā jau zināt no iepriekšējās nodaļas, svārsti iededz zvaigzni. Tiem gluži vienkārši neatliek nekas cits kā izveidot no jums zvaigzni, proti, savu favorītu. Svārsti cenšas visu pārvaldīt, tāpēc tie jums pat palīdzēs. Un, ja paveiksies, jūs radīsit savu svārstu un kļūsit par tā favorītu.

Viss sacītais, protams, attiecas ne tikai uz apģērbu. Tos pašus principus var piemērot visam, ko jūs darāt. Tā ir lieliska privilēģija - būt pašam! Un tā ir tieši tāda privilēģija, kādu var atļauties ikviens. Taču iedrošinās to tikai nedaudzi. Iemesls ir viens vienīgs - liela atkarība no svārstiem. Tiem vajadzīgas paklausīgas marionetes, nevis brīvas personības. Vajag tikai to saprast, atbrīvoties no nevajadzīgās atkarības un kļūt par sevi pašu.

Citiem vārdiem sakot, jūsu prātam savu pienākumu sarakstā jāiekļauj ari tāda vienkārša patiesība: ikvienam, pieder vislielākais dārgums - savas dvēseles vienreizīgums. Katram cilvēkam pašam ir sava panākumu atslēga, tomēr viņš to neizmanto. Lieciet savam prātam paņemt dvēseli pie rokas, aizvest uz veikalu un ļaut tai pašai izvēlēties savu rotaļlietu.

Dvēseles un prāta vienotība - tas ir tāds retums, ko vārda tiešā nozīmē var izdevīgi pārdot. Visi kultūras un mākslas šedevri ir šīs vienotības izpausme. Zvaigznes kļūst par zvaigznēm tikai tāpēc, ka cilvēkiem interesē tas, kā viņiem pašiem trūkst, - dvēseles un prāta vienotības.

SVEŠI MĒRĶI

Līdz šim mēs aplūkojām cilvēka ārējo pasauli kā variantu telpu ar sektoriem, kas saistīti dzīves līnijās. Ja cilvēka domu enerģijas starojuma parametri saskan ar sektora parametriem, tad sektors īstenojas materiālajā realizācijā. Tomēr arī pats cilvēks enerģētiskajā plānā ir individuāla būtība ar savu unikālu starojuma spektru. Katram indivīdam variantu telpā ir "savas" dzīves līnijas, kas vislabāk piemērotas viņa dvēseles freilei.

Uz savām dzīves līnijām cilvēkam ir vismazāk šķēršļu un viss veidojas viņam par labu. Cilvēka dvēseles freile veiksmīgi iekļaujas savā dzīves līnijā un viegli sasniedz mērķi. Tieši tāpat īstā atslēga viegli pagriežas slēdzenē un atver aizslēgtās durvis. Nav mums nekādas vajadzības precīzi zināt, kāpēc un kā viss notiek. Svarīgs ir tikai pats fakts, ka katram cilvēkam ir sava taka. Ja cilvēks uz mērķi iet pa savām durvīm, viņam viss veidojas labvēlīgi.

Ja cilvēks ir noklīdis no sava ceļa, notiek pilnīgi pretējais - viņam uzbrūk visdažādākās likstas un dzīve pārvēršas vienā vienīgā cīņā par eksistenci. Dvēselei tā ir patiesa traģēdija. Jūs taču satraucaties, ja brīvajās dienās iegadās slikts laiks? Tāpēc varat iedomāties, kā jūtas dvēsele, ja unikālā iespēja, ko tai devusi šī dzīve, zūd veltīgi.

Dvēsele redz, kā svārstu savaldzinātais prāts visu mūžu lauž pats sevi, taču tā nespēj neko mainīt. Prāts, ienācis šajā pasaulē, precīzi nezina, ko darīt, ko gribēt, pēc kā censties. Dvēsele, kaut arī precīzi nezina, tomēr vismaz nojauš, taču prāts tajā neieklausās.

Svārsti tūlīt pat pārņem prātu savā varā, uzspiež savus mērķus un spēles noteikumus. Tie piespiež cilvēkus izvēlēties svešus mērķus un drūzmēties pie svešām durvīm. Dvēseles kuslajiem mēģinājumiem ietekmēt prātu nav panākumu, tik stipra ir svārstu ietekme.

Daudziem jau kopš bērnības ir iedvesta doma, ka panākumus var gūt tikai ar centīgu darbu. Turklāt neatlaidīgi jāiet uz mērķi, pārvarot visus šķēršļus. Viens no vislielākajiem maldiem ir uzskats, ka par laimi ir jācīnās, jābūt neatlaidīgam, uzstājīgam, jāpārvar milzums šķēršļu, īsi sakot, jāiekaro sava vieta zem saules. Tas ir ļoti kaitīgs un maldīgs stereotips.

Noskaidrosim, kā šis uzskats veidojies. Cilvēks parasti nokļūst svārstu ietekmē un nomaldās no savas takas. Gluži dabiski, tādā gadījumā viņa ceļā sablīvējas milzum daudz šķēršļu. Taču cilvēks vēlas iegūt laimi, tāpēc viņam nākas pārvarēt šos šķēršļus. Mēģiniet atminēt, kāda ir vina kļūda? Vai tā, ka viņš dodas uz svešu mērķi pa svešām durvīm? Nē. Atbilde jums atkal šķitīs negaidīta - kā viss šajā grāmatā.

Cilvēka kļūda ir viņa maldīgā pārliecība: "Ja es pārvarēšu šos šķēršļus, tur, priekšā, mani gaida laime." Tas nav nekas vairāk kā ilūzija. Priekšā nav nekādas laimes! Lai kā cilvēks pūlētos, viņš mūžīgi centīsies panākt rietošo sauli. Uz svešas dzīves līnijas cilvēku negaida nekāda laime - ne tuvākajā, ne tālākajā nākotnē.

Daudzi cilvēki, kas ar lielu piepūli sasnieguši izvirzīto mērķi, neizjūt neko citu kā tikai tukšumu. Kur tad laime palikusi? Tās tur īstenībā vispār nav bijis, tā bija mirāža, ko radījuši svārsti, lai ceļā uz iluzoro laimi cilvēks tiem atdotu savu enerģiju. Vēlreiz atkārtoju: priekšā nav nekādas laimes, tā ir vai nu šeit un tagad, uz pašreizējās dzīves līnijas, vai ari tās vispār nav.

Kas ir laime Transērfinga modelī? Varbūt iemantosim laimi, sasniedzot tieši savu mērķi? Atkal neuzminējāt. Laime atnāk, virzoties uz savu mērķi pa savām durvīm. Ja cilvēks atrodas uz savas dzīves līnijas, uz savas takas, tad viņš jūtas laimīgs jau tagad, pat ja mērķis vēl nav sasniegts. Tad dzīve kļūst par svētkiem. Kad mērķis būs sasniegts, tie būs divkārši svētki. Tomēr jau pati virzīšanās pretī mērķim katru dienu pārvērš par svētkiem. Virzīšanās uz svešu mērķi vienmēr atstāj svētkus iluzorā nākotnē. Sveša mērķa sasniegšana aizvien sagādā vilšanos un tukšuma sajūtu, tikai ne laimi.

Jūsu mērķis ir tas, kas sagādā patiesu gandarījumu, nevis pagaidu apmierinājumu, tas, kas ļauj izjust dzīvesprieku. Jūsu durvis - tas ir virzības ceļš uz savu mērķi, ceļš, kas izraisa sajūsmu un iedvesmo. Nevar teikt, ka tur vienmēr viss atrisinās viegli. Tomēr galvenais ir tas, ka virzība uz mērķi pa savām durvīm nerada tukšuma sajūtu, bet, gluži otrādi, izraisa spēku pieplūdumu.

Ja uz savu mērķi dodaties pa savām durvīm, šķēršļi tiek pārvarēti viegli un arī darbs neliekas smags. Ja ceļš uz mērķi prasa lielus pūliņus, ja darbojaties bez iedvesmas un zaudējat spēkus, tad tas ir svešs mērķis vai arī jūs laužaties svešās durvīs. Minēsim sveša mērķa raksturīgākās pazīmes.

Svešs mērķis - tā vienmēr ir varmācība pret sevi, spaidi, pienākums. Ja jūtat savā mērķī kaut niecīgāko piespiedu nepieciešamību, varat droši no tā atteikties. Jums nevajadzēs sevi pierunāt, ja tas ir jūsu mērķis. Ceļš uz savu mērķi ir bauda. Tā sasniegšanas process sagadas apmierinājumu. Uz svešu mērķi jus dodaties, pārvarot loti daudzus šķēršļus. Ceļš uz svešu mērķi tā vienmēr ir cīņa. Svārsti pieprasa, lai visi precīzi izpildītu savu skrūvītes lomu kopējā mehānisma labā. Jums ir grūti, tomēr jūs to darīsit, jo svārsti ir iegalvojuši, ka viss sasniedzams ar smagu darbu. Ja esat skarbs cilvēks, jums jāpārvar sevi, jāaizmēž viss no sava ceļa, jāiziet caur uguni un ūdeni, jāiekaro sava vieta zem saules. Ja esat vārgs, - ziniet savu vietu un klusējiet.

Svešs mērķis parādās ar modes un prestiža masku. Svārstiem jāaizvilina jūs uz svešām dzīves līnijām, tāpēc tie cenšas no visa spēka. Burkānam jāizskatās ļoti kārdinošam, tad prāts pa kaklu pa galvu skries tam pakaļ. Svārsti nevar ik brīdi likt jums izpildīt noteikumu "dari tāpat kā es". Jāpanāk, lai jūs pats to vēlētos. Tāpēc tiek radīti mīti par zvaigžņu spožo karjeru. Svārsti demonstrē zvaigžņu panākumu algoritmus un liek izvēlēties: vai nu atkārtot svešu pieredzi, vai ari palikt tukšā. Kā gan jūs varat zināt panākumu iegūšanas ceļu? Viņi, lūk, zina, rezultāti ir acīm redzami. Taču, kā jau tika teikts, zvaigznes gūst panākumus tieši tāpēc, ka pārkāpj noteikumu "dari tāpat kā es" un iet savu ceļu. Jūsu panākumu algoritmu neviens nezina, izņemot jūsu dvēseli.

Svešs mērķis vilina ar savu nepieejamību. Tāds nu ir cilvēks, ka viņu vilina viss, kas atrodas aiz atslēgas. Nepieejamība rada vēlēšanos iegūt. Tādai cilvēka psihes īpašībai saknes meklējamas bērnībā, kad gribas daudz, bet pieejams ir ļoti maz. Bieži gadās tā: ja rotaļlietu atsaka, bērns kliedz, gar zemi krizdams, līdz dabū to. Bet pēc tam tūlīt zaudē jebkādu interesi par šo mantiņu. Pieaugušajiem ir citas rotaļlietas, taču viņi uzvedas tapat ka bērni. Ta, piemeram, lielajam bērnam nav ne muzikālās dzirdes, ne balss, taču viņam šķiet, ka viņš grib dziedāt. Īstenībā "lakstīgala" negrib samierināties ar to, ka tā nav viņas taka. Lūk, cik labi izdodas citiem, vai tad es sliktāka? Pazeminiet mērķa svarīgumu un atbildiet uz jautājumu: vai jūs patiešām vēlaties ar visu sirdi un dvēseli vai tikai gribat vēlēties? Ja ar mērķa sasniegšanu jūs gribat sev un visiem kaut ko pierādīt, tad tas ir maldīgs mērķis. Jūsu mērķis nekarājas kaklā kā smags akmens, bet sagādā patiesu baudu.

Svešu mērķi uzspiež citi. Neviens, tikai jūs pats varat izvēlēties savu mērķi. Mierīgi uzklausiet "zinošu cilvēku" pamācības, kā jums rīkoties. Izdariet savus secinājumus un rīkojieties tā, kā pats uzskatāt par pareizu. Taču, tiklīdz kāds sāk jūs mācīt, pēc kā jums censties, tūlīt pat noraidiet rupjo ielaušanos jūsu dvēselē. Tai pietiek sava prāta murgaino ideju. Neviens nevar norādīt jūsu mērķi. Tiesa gan, ir kāds izņēmums - nejauši izmesta frāze. Kā jau atceraties, nejaušas frāzes var būt zīmes. Zīmi jūs tūlīt sajutīsit. Kāda netīša frāze var negaidot iedegt dvēselē uguntiņu. Ja tā ir pieskārusies jūsu mērķim, dvēsele atplauks un palīdzēs saprast, ka tas ir "tas, kas vajadzīgs". Taču tam jābūt gadījumam, kad jūs necenšas par kaut ko pārliecināt vai uzvest uz pareizā ceļa, bet gluži vienkārši, it kā starp citu, izsaka kādu piezīmi vai ieteikumu.

Svešs mērķis kalpo cita cilvēka labklājībai. Ja mērķis neuzlabo jūsu dzīvi, tas nav jūsējais. Patiesie mērķi allaž darbojas jūsu labā, jūsu labklājībai un panākumiem. Jūsu mērķis vajadzīgs tikai jums. Ja tas tieši apmierina citu vajadzības, uzlabo citu labklājību, tātad tas ir svešs mērķis. Svārsti ar jebkuru ticamu ieganstu centīsies jūs piespiest kalpot citiem. Paņēmieni ir visai dažādi. Cilvēkus ar saasinātu vainas apziņu parasti ietekmē vārdi "vajag", "pienākums", "nepieciešams". Tādi cilvēki patiesi gūst mierinājumu, ar darbu it kā izpērkot šķietamos grēkus. Citus var ietekmēt ar saukli: "Vajadzīga jūsu palīdzība!" Arī tas iedarbojas. Kā jūs jau zināt, tādu metožu pamatā ir iekšējais un ārējais svarīgums. Jāatceras, ka mēs dzīvojam pirmām kārtām sev un nevienam neko neesam parādā. Jūs nespēsit citus darīt laimīgus. Toties viegli varat viņiem nodarīt ļaunumu, ja pats būsit nelaimīgs.

Svešs mērķis izraisa dvēseles diskomfortu. Mānīgie mērķi parasti ir ļoti pievilcīgi. Prāts sajūsmā pēc iespējas krāšņāk attēlos visdažādākos mērķa labumus. Lai arī mērķis šķitīs pievilcīgs, taču, ja sajūtat nomāktību, jābūt godīgam pret sevi. Prāts, bez šaubām, negrib neko pat dzirdēt: viss ir skaisti un brīnišķīgi. Kas tad rada diskomforta ēnu? Vēlreiz atkārtošu svarīgu noteikumu no iepriekšējās nodaļas. Prātojot par mērķi, nedomājiet par tā prestižu, par mērķa nepieejamību un sasniegšanas ceļiem - pievērsiet uzmanību tikai dvēseles komforta stāvoklim. Iedomājieties, ka mērķi esat sasniedzis un visas grūtības jau pāri. Vai jūtaties labi vai slikti? Ja prieks jaucas ar bažām un smagas nastas sajūtu, tātad tas ir dvēseles diskomforts. Vai ir vērts saistīties ar svešu mērķi? Jūsu mērķis būs daudz pievilcīgāks un sagādās lielāku baudu bez jebkāda diskomforta. Vajag tikai atbrīvoties no svārstiem un atrast šo savu mērķi.

Ja jūtaties neapmierināts ar savu vietu šajā pasaulē un jūs vajā neveiksmju sērijas, tātad kādā brīdī esat nonācis destruktīvo svārstu ietekmē un devies uz svešu mērķi pa svešām durvīm. Sveši mērķi prasa daudz enerģijas un darba. Turpretī jūsu mērķi īstenojas itin kā paši no sevis, viss ris kā pa diedziņu. Sveši mērķi jums vienmēr sagādā ciešanas. Atrodiet savu mērķi un durvis, tad visas problēmas pagaisis.

Jūs varat teikt: "Bet, ja es nezinu, ko gribu, kā lai to uzzinu?" Es uzdošu pretjautājumu: bet vai pats kaut reizi esat nopietni padomājis par to? Lai cik dīvaini tas arī būtu, vairākums cilvēku ir tik aizņemti ar svārstu uzdevumiem, ka burtiski griežas kā vāveres ritenī un neatrod laiku sev, savai dvēselei. Jautājumus par dzīvi un ko īsti no tās vēlēties cilvēki risina steigā, starp citu, vaļas brīžos, bezrūpīgi, dažādu problēmu pārņemti. Nevajag rakņāties savā dvēselē, pietiek laiku pa laikam nomierināties un vienatnē tomēr ieklausīties rīta zvaigžņu šalkās.

Bet ja nu tiešām neko nevēlaties? Tas liecina, ka jūsu enerģētiskais potenciāls ir ļoti niecīgs. Depresija un apātija rāda, ka enerģijas pietiek tikai skopai eksistencei. Jums noteikti jāpalielina savas enerģijas resursi. Dvēsele nevar neko negribēt. Jūs gluži vienkārši nespējat to sadzirdēt.

STEREOTIPU LAUŠANA

Kaut gan par svārstiem jau tā ir pateikts pietiekami daudz, es tomēr minēšu jaunus piemērus, kā tie prot novirzīt no ceļa. Padomājiet, vai svārsti jums neuzspiež svešu mērķi, izgudrojot kādu ticamu ieganstu? Tā, piemēram, "lāga dvēseli" aicina palīgā. Tie var būt neaizsargāti dzīvnieki, ievainoti karavīri, izsalkuši bērni vai vēl kas cits, par ko jārūpējas. Varbūt kaut kur cīnās par brīvību un tur vajadzīga jūsu drosmīgā sirds. "Lāga dvēsele" tūlīt kā spārnos metas turp, kur tā vajadzīga.

Īstenībā tā nav "lāga dvēsele", bet ir "lāga prāts", turklāt nepavisam ne lāga, bet gluži vienkārši bezjūtīgs prāts. Šis prāts aizmirsa savu dvēseli un metās palīgā citu dvēselēm. Tas ir tāpat kā savus bērnus atstāt nelaimē, bet citus glābt. "Lāga prāts" ieslodzīja savu dvēseli futrālī un palika aci pret aci ar savām "saprātīgajām" domām. Radās iekšējs tukšums, bet tas ar kaut ko jāpiepilda.

Svārsti tūlīt pat piedāvā visdažādākās kompensācijas iespējas. Jums parādīs visplašāko izdevību sortimentu, kā iztērēt savu enerģiju svešai labklājībai. Vai ne tāpēc cilvēks tik dzīvi atsaucas citu aicinājumiem, ka viņam ir iekšējs tukšums? Tas, ko vispārpieņemtie stereotipi dēvē par labsirdību un atsaucību, īstenībā var būt šāds dvēseles tukšums. Prāta dvēseles tukšumu kompensē rūpes par citiem, kaut gan paša dvēsele paliek neapmierināta. Svārstiem ir izdevīgi rūpes par citiem dēvēt par dvēseles plašumu.

Kā redzat, svārsti prasmīgi veido ļoti pārliecinošus stereotipus. Tomēr tas viss ir tikai skaista demagoģija. Un kā jūtas jūsu dvēsele? Vai tiešām jūsu prāts to pametīs citu dēļ? Tāpēc es tik neatlaidīgi iesaku novērsties no svārstiem un izlaist dvēseli no futrāļa. Iemīlot sevi, jūs atradīsit savu mērķi. Ceļā uz to izdarīsit daudz labu un krietnu darbu. Un, protams, palīdzēsit daudziem nabadzīgajiem un nelaimīgajiem, tāpēc ka jums pavērsies lielas iespējas.

Taču, kamēr mērķis nav izraudzīts, esiet atturīgs pret jebkādiem aicinājumiem. Jūsu iekšējais un ārējais svarīgums jāuztur minimālajā līmenī. Svārstiem papildu enerģija sevišķi nepieciešama savstarpējo cīnu laikā.

Lūk, divi svārsti gatavojas sākt cīņu. Viens pasludina sevi par taisnīgu atbrīvotāju un dēvē otru par diktatoru un potenciāli bīstamu agresoru. Taisnīgais svārsts īstenībā grib gluži vienkārši aprīt savu konkurentu, sagrābt tā naftu un citus resursus. Taču tas tiek noklusēts, un sākas plaša propagandas kampaņa, aizstāvot brīvību un taisnību.

Cilvēks, kuru pārņēmis svarīgums un kurš uzķēries uz svārsta makškeres āka, saka sev: "Es atbrīvošu apspiesto tautu, es viņam parādīšu, tam diktatoram un agresoram!" Tikmēr otrs svārsts organizē savu piekritēju nometni. Svārsts diktators apgalvo, ka patiesībā esot labs, bet, lūk, tieši tas, kurš uzdodas par atbrīvotāju, esot agresors. Cits cilvēks, kurš arī ir svarīguma pārņemts, aiz dusmām vai plīst: "Kā, viņi pieteica karu, bet man pat nepajautāja?! Iziešu uz ielas un nikni protestēšu!" Viņš var pat mesties karā un atdot dzīvību par svešu brīvību.

Kā redzat, gan vienas, gan otras nometnes piekritēji iesaistās svārstu cīņā tāpēc, ka viņiem ir augsts iekšējais un ārējais svarīgums, bet dvēselē - tukšums, kas galu galā netiek aizpildīts, bet, gluži otrādi, vēl vairāk padziļinās. Ko cīņā iesaistītie piekritēji ir ieguvuši? Kara piekritēji pārliecinās, ka ir piekrāpti: īstenībā šis ir nevajadzīgs karš, kas nes nelaimi visiem tā dalībniekiem. Arī miera piekritēji saņem knipi pa degunu. Tā pati neaizsargātā tauta, kurai uzbruka svārsts agresors, steidzīgi novēršas no sava uzvarētā valdnieka un jau demolē mieru aizstāvējušās zemes vēstniecību, izlaupa tās humanitāro palīdzību un loka ceļus agresora priekšā.

Ir skaidri redzams, ka visi augstie ideāli, kurus piekritēji aizstāv svārstu cīņās, līdzinās ziepju burbuļiem. Dvēselē iekšējs tukšums, bet virspusē - rožaina uzpūsta svarīguma čaula. Vai tad viss šis jandāliņš piekritēju dvēselēm ir vajadzīgs?

Jūs ļoti vienkārši varat pārbaudīt, kad izraudzītais mērķis kalpo nevis konkrēti jums, bet citiem. Ja rūpes par citiem uzspiestas no ārienes, nav svarīgi, kā tas panākts, tātad tas ir svešs mērķis. Ja rūpes par citiem nāk no jūsu dvēseles dziļumiem, tad šis mērķis var būt jūsējais. Tā, piemēram: "Man gluži vienkārši patīk nonemties ar saviem audzēkņiem, man tas nav nekāds apgrūtinājums." Vai: "Es mīlu savus bērnus (mazbērnus), un man patīk par viņiem rūpēties, vērot, kā viņi aug, priecāties kopā ar viņiem." Taču, kad viņi būs izauguši, jums nāksies meklēt citu mērķi.

Neviens cits nevar norādīt jums mērķi, to varat izvirzīt tikai jūs pats. Ir viens vienīgs veids, kā atrast mērķi: samazināt svarīgumu, novērsties no svārstiem un ieklausīties savā dvēselē. Pirmām kārtām mīlēt sevi un rūpēties par sevi. Tikai tā var atrast ceļu uz savu mērķi. >

Vēl kāda prāta kļūda ir tā, ka prāts uzreiz cenšas novērtēt, cik reāli ir sasniegt mērķi, un noteikt visus mērķa sasniegšanas veidus un līdzekļus. Visam taču jābūt saprāta robežās. Ja mērķa sasniegšanas realitāte tiek apšaubīta, tad mērķi vai nu principā noraida, vai atvirza uz tālu nākotni. Ar tādu attieksmi cilvēkam nekad neizdosies noskaņoties uz mērķa dzīves līniju. Gluži otrādi, prātojot par mērķa sasniegšanas līdzekļiem, cilvēks noskaņojas uz neveiksmes līniju. Domās taču viņš noskatās visdažādākos neveiksmes scenārijus. Mērķis ar parastajiem līdzekļiem netiks sasniegts, un brīnums arī nenotiks. Grūti sasniedzams mērķis patiešām ļoti reti realizējas ierastā pasaulsuzskata ietvaros, un īstenībā tieši tā arī jānotiek, tāpēc ka šaubu gadījumā cilvēka parametri neatbilst mērķa līnijai.

Brīnums notiks tikai tad, kad lauzīsit ierasto stereotipu un domāsit nevis par mērķa sasniegšanas līdzekļiem, bet gan par pašu mērķi. Tad piepeši mainīsies viss, kas agrāk šķita nereāls. Negaidīti, itin kā nejauši, pavērsies reāls mērķa sasniegšanas ceļš. Parastajā pa- saulsuzskatā tas liksies kā brīnumaina sagadīšanās. Tad prātam atliks vien noplātīt rokas: "Kas to būtu domājis?!"

No Transērfinga viedokļa nekāda brīnuma nav. Jūs gluži vienkārši noskaņojāties uz mērķa līnijas frekvenci, iemantojāt izlēmību iegūt, un ārējā apņemšanās pārcēla jūs uz šo dzīves līniju. Bet tur atklājas jaunas iespējas un paveras durvis, par kurām uz iepriekšējās dzīves līnijas jūs nevarējāt neko pat nojaust.

Mēs esam tik ļoti pieraduši pie pašu radītajiem stereotipiem, ka uzskatām tos par visas cilvēces uzkrātu vērtīgu pieredzi. īstenībā stereotipus veido svārsti, bet cilvēki ir spiesti tiem piekrist. Visa sabiedrība balstās uz svārstiem, kas dzīvo un attīstās patstāvīgi, pēc saviem likumiem kā energoinformatīvās būtības, kuras pakļāvušas savus piekritējus. Tie ietekmē cilvēku tik stipri, ka viņa prāts burtiski aizmiglojas un zaudē spēju domāt neatkarīgi un apzināti.

Tāds piemērs ir vācu nacistu noziegumi Otrā pasaules kara gados. Viņu noziegumi patiešām bija šausminoši. Varbūt fašisti bija ļoti cietsirdīgi cilvēki ar patoloģiski sadistiskām tieksmēm? Nē, gandrīz visi viņi bija tādi paši normāli cilvēki kā mēs. Viņiem bija ģimenes, viņi tāpat mīlēja savus tuviniekus un rūpējās par tiem. Atgriezušies no kara, viņi iesaistījās mierīgā dzīvē un atkal kļuva par parastiem labsirdīgiem pilsoņiem.

Kāpēc tad krietni ģimenes cilvēki, nokļuvuši karā, pārvērtās par necilvēkiem? Tāpēc, ka viņu prāts bija svārstu varā. Svārstu cīņā iesaistītie piekritēji vārda tiešā nozīmē nezina, ko dara. Sevišķi spilgti to pierāda dažkārt bezjēdzīgā un nežēlīgā pusaudžu rīcība. Jaunā un svārstīgā psihe ir īpaši neaizsargāta un viegli pakļaujas ietekmei. Vai tad katrs tāds pusaudzis atsevišķi ir nežēlīgs? Protams, nav, un viņa vecāki to apzvērēs. Taču, nokļuvis svārsta ietekmē, piemēram, kļuvis par bara locekli, viņš vairs neapzinās, ko dara. Bara dalībnieka prāts burtiski guļ, tāpēc ka nokļuvis svārsta cilpā. Vai atceraties inducētās pārejas mehānismu?

Visu ļaunumu, nežēlību un vardarbību šajā pasaulē rada nevis cilvēka it kā sliktā būtība, bet gan svārstu alkatīgā daba. Cilvēka dvēsele nepazīst ļaunumu. Viss ļaunums koncentrēts prātā kā destruktīvo svārstu ietekmes slānis.

Svārsti provocē cilvēku uz vardarbību ne tikai pret citiem, bet ari pret sevi pašu. Kā jums patīk brašais sauklis: "Kas neriskē, tas nedzer šampanieti"? Tā ir provokācija, aicinājums likt uz spēles savu labklājību vai dzīvību svešas idejas vārdā. Protams, ja ideja nav sveša, bet jūsējā un risks attaisnojams, tad varbūt arī ir vērts riskēt. Tomēr nav nekā muļķīgāka par nepamatotu risku, apdraudot savu veselību un dzīvību.

Uz riskantu rīcību cilvēkus provocē svārsti, tāpēc ka bailes, sasprindzinājums un satraukums, ko cilvēks izjūt riskējot, - tie ir svārstu iemīļotie enerģētiskie avoti. Izmantojot viltus drosmes stereotipu vai kāda piekritēja palīdzību, svārsts cenšas aizķert savu upuri: "Nu, nezaudē dūšu! Parādi, ko tu spēj! Tu taču negribi būt gļēvulis?" Un cilvēks, iekšējā svarīguma pārņemts, metas visiem un pats sev pierādīt pretējo. Viņš ir iekritis mānīga stereotipa slazdā un nespēj iedomāties, ka viņam nevienam nekas nav jāpierāda un uz manipulatoru aicinājumu var nospļauties.

Paša nepilnvērtības apziņa liek cilvēkam iet svārsta pavadā. Ir skaidrs, ka neattaisnojams risks nebūt nav drosmes izpausme, tie ir centieni noslēpt savus šķietamos kompleksus. Prāts bezatbildīgi izrīkojas ar savas dvēseles dzīvību, izdabādams apšaubāmiem stereotipiem. Nelaimīgā sīkā dvēsele, sarāvusies kamoliņā, ar šausmām noskatās, ko dara mēra sajūtu zaudējušais prāts, taču neko nevar līdzēt. Prāts izturas pret dvēseli labākajā gadījumā kā mūžīgais neveiksminieks, kas dusmas par savu niecīgumu izgāž uz tuviniekiem, bet sliktākajā gadījumā - kā piedzēries un prātu zaudējis lops, kas sit savu neaizsargāto bērnu.

Lieciet savam prātam attapties no ļaunā murga. Tam ir nenovērtējams, apbrīnojams dārgums - viņa dvēsele. Savienojot dvēseli un prātu, jūs iemantosit patiesu brīvību un spēku. Nebaidieties lauzt stereotipus, ko izveidojuši svārsti. Jums atklāsies daudzu šīs pasaules lietu patiesā daba. Laužot stereotipus, jūs atverat aizslēgtās durvis.

JŪSU MĒRĶI

Jau kopš paša sākuma es domāju, ka jums ir sava visdziļākā vēlēšanās un jūs kaut aptuveni zināt, kā to piepildīt. Ja tomēr nav ne jausmas, kā šo vēlēšanos īstenot, tas nav nekas briesmīgs. Jābūt izlēmībai iegūt, un variants atradīsies. Pats galvenais ir noteikt īsto visdziļāko vēlēšanos un iemantot izlēmību iegūt un rīkoties. Apņemšanās pārvērš vēlmi par mērķi. Vēlme bez apņemšanās nekad nepiepildīsies. Taču vispirms precīzi jānoskaidro, ko jūs vēlaties no dzīves. Vispārīgi formulējumi, tādi kā "gribu būt bagāts un laimīgs", nedarbojas.

Iztēlojieties, ka staigājat pa pilsētu bez kāda konkrēta mērķa. Gluži vienkārši gausi soļojat, kur deguns rāda. Kur jūs nonāksit? Tas nav zināms. Ja turpretī ir konkrēts galapunkts, tad jūs tur nokļūsit agrāk vai vēlāk, pat ja maršrutu precīzi nezināt. Tāpat ir arī dzīvē: ja jums nav mērķa, tātad jūs esat papīra kuģītis mutuļojošā upē. Ja jums ir mērķis un jūs tiecaties pēc tā, tad varat to sasniegt. Taču varat arī nesasniegt.

Tikai vienā gadījumā ir pilnīga garantija, ka mērķi sasniegsit : ja tas ir jūsu mērķis un jūs ejat uz to pa savām durvīm. Tādā gadījumā neviens un nekas nespēs traucēt, tāpēc ka jūsu dvēseles freiles atslēga ideāli der jūsu takas slēdzenei. Neviens neatņems to, kas ir jūsējais. Tā ka problēmu mērķa sasniegšanā nebūs. Vienīgā problēma - kā atrast jūsu mērķi un durvis.

Pirmām kārtām jāiegaumē, ka mērķi nenosaka kaut kādas īslaicīgas vajadzības. Tam jāatbild uz jautājumu: ko jūs vēlaties no dzīves ? Kas padarīs jūsu dzīvi prieka pilnu un laimīgu? Tikai tam ir nozīme. Visu pārējo varat uzskatīt par sēnalām, ko bārsta svārsti.

Atrodiet vienu galveno mērķi. Sasniedzot to, tiks izpildītas visas pārējās vēlēšanās. Ja nekas konkrēts prātā nenāk, vispirms var formulēt, piemēram, tādu vispārēju mērķi: jūs vēlaties no dzīves komfortu un labklājību. Ko jūsu izpratnē nozīmē komforts un labklājība? Vēlēšanos iegūt māju, mašīnu, elegantu apģērbu un pārējos komfortablas dzīves atribūtus var aizstāt ar vienu mērķi - dabūt labi atalgotu darbu. Taču, kā jūs paši saprotat, tas pat nav mērķis, bet durvis, turklāt nenoteiktas.

Labi apmaksātu darbu var aizstāt ar konkrētāku formulējumu - kļūt par ļoti labu vai unikālu speciālistu savā nozarē. Uz ko jūsu sirds tiecas? Taču rodas jautājums: vai šis darbs būs visa jūsu dzīves jēga? Ja tā, tad ir laimējies - jūsu mērķis saskan ar jūsu durvīm. Pieņemsim, ka jūsu sirds tiecas uz kādu noteiktu zinātnes, kultūras vai mākslas nozari. Tad, nododoties savam iemīļotajam darbam, jūs izdarīsit atklājumus un radīsit šedevrus. Laime uz tādas dzīves līnijas atrodas šeit un tūlīt, nevis kaut kur nākotnē. Visi komfortablas dzīves atribūti, kurus citi iegūst ar lielām grūtībām, radīsies kā kaut kas pats par sevi saprotams. Jūs taču ejat pa savu taku.

Ja nu šis darbs, pat iemīļotais, nav vienīgais, kas nesīs jums prieku un piepildīs visu dzīvi ar komforta atribūtiem, tad to droši varēs uzskatīt par durvīm, bet par mērķi nosaukt nevarēs.

Neaizmirstiet, ka jūsu mērķim dzīve jāpārvērš par svētkiem ar visiem attiecīgajiem atribūtiem. Nedomājiet pagaidām par mērķa sasniegšanas līdzekļiem, proti, par durvīm. Galvenais - noteikt mērķi, durvis ar laiku pašas atradīsies.

Atbildiet uz jautājumu: uz ko tiecas jūsu sirds, kas pārvērtīs jūsu dzīvi par svētkiem? Atmetiet jebkādas domas par prestižu un mērķa sasniegšanas grūtībām. Jūs nedrīkst interesēt nekādi ierobežojumi. Ja tam īsti neticat, vismaz izliecieties, ka jums pieejams viss, atliek tikai izvēlēties. Nekautrējieties un pasūtiet savas maksimālās vēlēšanās.

Jūs gribējāt laivu? Bet ko jūs teiktu par savu jahtu?

Jūs gribējāt dzīvokli? Bet ko jūs teiktu par savrupmāju?

Jūs gribējāt būt nodaļas vadītājs? Bet varbūt korporācijas prezidents?

Jūs gribējāt daudz strādāt, lai saņemtu daudz naudas? Bet varbūt vispār nestrādāt un dzīvot vienos priekos?

Jūs gribējāt nopirkt lētu zemes gabalu un uzcelt savu māju? Bet varbūt veselu salu Vidusjūrā?

Lūk, tādus "bet varbūt…" var turpināt līdz bezgalībai. Jūs pat nespējat iedomāties, cik pieticīgas ir jūsu prasības salīdzinājumā ar to, ko varat iegūt, ja iesit uz savu mērķi pa savām durvīm.

Nedomājiet par vēlmēm ar prātu. Nežēlojiet laiku, lai noskaidrotu, ko vēlas jūsu dvēsele. Teiciens "tas nav manai dvēselei" runā pats par sevi. Dvēsele parāda nevis domas, bet attieksmi. Domas - tas ir prāta intelektuālais darbs. Attieksme nāk no dvēseles dzīlēm, tāpēc tikai tā var atšķirt savus mērķus no svešajiem. Nosakot savējo, pajautājiet sev: "Kā es jūtos, kad mērķis sasniegts?"

Pieņemsim, ka esat noteicis savu vēlmi. Lai pārbaudītu, vai tā ir jūsu vēlēšanās, uzdodiet sev divus jautājumus. Pirmais jautājums: vai tas man patiešām vajadzīgs? Otrais: bet vai tiešām man tas ir vajadzīgs?

Pamēģiniet salīdzināt, vai jūsu vēlmei neatbilst visas sveša mērķa pazīmes.

Vai patiešām jūs vēlaties to ar visu sirdi un dvēseli vai tikai gribat to vēlēties? Vai necenšaties sev un citiem kaut ko pierādīt? Vai patiesi to vēlaties? Varbūt tā ir nodeva modei vai prestižam? Invalīdam var likties, ka viņš no visas sirds grib slidot. Īstenībā tāds mērķis radies nevis no sirds, bet no aizvainojuma par savu nevarību. Mērķis vilina ar nepieejamību. Ja mērķis ir grūti sasniedzams, mēģiniet no tā atteikties un pavērojiet savas izjūtas. Ja jūtat atvieglojumu, tātad tas ir svešs mērķis. Ja jūtat sašutumu un protestu, tātad mērķis var būt jūsējais.

Vienīgais drošais kritērijs mērķa izvēlē ir dvēseles diskomforts. Tā ir dvēseles negatīva reakcija uz prāta jau pieņemtu lēmumu. Dvēseles komforta stāvokli var pārbaudīt tikai pēc tam, kad prāts izlēmis un noteicis savu mērķi. Iedomājieties, ka esat sasniedzis mērķi un visas gr ūtības beigušās. Tiklīdz tas izdarīts, jāpārtrauc mērķa apspriešana un jāieklausās dvēseles sajūtās. Kā jūtaties - labi vai slikti? Ja patikai piejau- cas bažas vai nospiedoša smaguma sajūta, vai nepieciešamības un kaut kāda pienākuma sajūta, tātad dvēsele skaidri saka "nē". Prāts nevar pat iedomāties, kādas nepatikšanas slēpjas mērķī, kurš ietērpts krāšņā iesaiņojumā. Bet dvēsele to jūt.

Diskomforta sajūta var būt neskaidra un miglaina. Nesajauciet dvēseles neērtības sajūtu ar diskomfortu. Kā jau teikts iepriekšējā nodaļā, neērtības sajūtu vai sava veida kautrīgumu rada situācijas neparastums: "Vai tiešām tas viss man?" Dvēseles diskomforts - tā ir smagas nomāktības vai sloga sajūta, kas vāji izpaužas uz prāta optimistisko spriedumu fona. Dvēseles neērtības sajūtu var novērst ar slaidu palīdzību, dvēseles diskomfortu - nekad. Vislielākā kļūda būtu uzskatīt, ka jūs neesat tā cienīgs, neesat to pelnījis. Pilnīgas muļķības! Tādu primitīvu zīmogu sev uzspiest jums liek svārsti. Jūs esat pelnījis visu pašu labāko. Jebkurā gadījumā nesteidzieties pieņemt galīgo lēmumu. Mēģiniet pārbaudīt savu mērķi ar slaidiem. Ja redzat, ka laika gaitā nomācošā sajūta tomēr nezūd, tātad tas ir dvēseles diskomforts.

Ja jūtat dvēseles diskomfortu, domājot par kādiem mērķa aspektiem, tas nozīmē, ka mērķis ir svešs. Ja dvēseles diskomfortu sagādā apziņa, ka mērķis ir grūti sasniedzams, tātad tas neietilpst jūsu komforta zonā vai arī jūs esat izvēlējies svešas durvis. Nedomājiet par mērķa sasniegšanas līdzekļiem līdz laikam, kamēr nebūsit precīzi noteicis sauu mērķi. Ja jums neizdodas skaidri iztēloties sevi iecerētajā lomā, iespējams, ka vēl neesat gatavs to pieņemt. Komforta zonu var paplašināt ar slaidiem. Par durvīm varat neraizēties. Jums nepieciešama tikai izlēmība iegūt, tad ārējā apņemšanās agrāk vai vēlāk norādīs vajadzīgās durvis.

Nepakļaujieties kārdinājumam par savu mērķi izvēlēties naudu. Sak, būs nauda, atrisināsies visas manas problēmas, es zinu, ko par to pirkt. Vai atceraties nodaļā "Slaidi" minēto portfeli ar naudu? Mēs jau nospriedām, ka nauda nevar būt mērķis, tā ir tikai pavadošais atribūts. Jūs varat tūlīt piekrist tādai pozīcijai, tomēr tas nav tīri triviāls apgalvojums. Mēs esam tā pieraduši pie naudas, ka varam pārrēķināt naudas ekvivalentā faktiski visu. Taču nauda - tā ir abstrakta kategorija, kas domāta prātam, nevis dvēselei. Dvēsele nesaprot, ko var darīt ar naudu, tāpēc ka nemāk abstrakti domāt. Galamērķim jābūt dvēselei saprotamam. Dvēselei jāzina, ko jūs gribat pirkt par pasūtīto naudu: māju, kazino, salu un tā tālāk. Par līdzekļiem nav runa, galvenais - lai tas iepatīkas dvēselei.

Kamēr iekšējā grāmatvedība centīsies izskaitļot mērķa sasniegšanas līdzekļus, jums neizdosies noteikt mērķi un noskaņoties uz mērķa dzīves līniju. Aktivizējiet savu Uzraugu un sauciet sevi pie kārtības ikreiz, kad prāts cenšas izvairīties no atbildes uz jautājumu: "Ko es vēlos no dzīves?" Stereotips, ka mērķis ir grūti sasniedzams, turas vissīkstāk, tā ka jums būs vajadzīga pacietība. Prāts centīsies atbildēt uz citu jautājumu: "Kā to sasniegt?" Tad būs pienācis laiks dvēselei pasacīt prātam: "Klusē, tā nav tava darīšana, mēs izvēlamies rotaļlietu!" »

Jums jācenšas būt brīvam no destruktīvajiem svārstiem, taču tas nenozīmē, ka vajag sevi pilnīgi izolēt. Sabiedrībā pastāv svārstu ietekme, tāpēc atliek vai nu doties uz Himalajiem, vai meklēt savus svārstus. Vientuļniekiem ir viegli "sarunāties ar Mūžību", atrodoties tālu no svārstiem. Taču vajag tikai tādu vientuļnieku atgriezt agresīvajā svārstu vidē - un viņš tūlīt zaudēs savu līdzsvaru un atbrīvotības sajūtu.

Jūsu mērķis arī pieder kādam svārstam. Šajā ziņā jums tomēr nav nekādu draudu, ja tikai mērķis ir patiess. Atrodiet savu mērķi, un svārsts būs spiests padarīt jūs par savu favorītu. Jūs pat varat radīt jaunu svārstu. Galvenais ir - realizēt savas tiesības brīvi izvēlēties un neļaut svārstiem valdīt pār sevi.

Jūs nevarēsit noteikt savu mērķi analīzes un pārdomu ceļā. Patieso mērķi var identificēt tikai jūsu dvēsele. Analīze ir prāta nodarbošanās. Dvēsele neprot domāt. Tā spēj tikai redzēt un just.

Mērķa izraudzīšanās procesā prāta uzdevums nav meklēt. Prāts to darīs kā parasti, proti, ar analīzi un loģisku ķēdīšu veidošanu, izmantojot vispārpieņemtos stereotipus un štampus. Ja savu taku varētu noteikt ar tādu metodi, tad visi cilvēki būtu laimīgi.

Prāta uzdevums ir uztvert visu ārējo informāciju, sevišķu uzmanību pievēršot dvēseles komforta stāvoklim. Prātam nepieciešama skaidra orientācija: es meklēju to, kas pārvērtīs manu dzīvi par svētkiem. Pēc tam gluži vienkārši jāuztver ārējā informācija un jāvēro dvēseles sajūtas no šīs orientācijas pozīcijām.

Aktīvi takas meklējumi neko nedos. Neraizējieties, gaidiet un vērojiet. Ja orientēsities uz meklēšanu, vajadzīgā informācija nāks pati. Kādā brīdī jūs saņemsit kaut kādas zinas, kas modinās dziļu interesi. Galvenais - lai prāts šajā brīdī neiejaucas ar savām pārdomām, bet gluži vienkārši pievērš uzmanību dvēseles komforta stāvoklim.

Varat arī pats paātrināt vajadzīgās informācijas saņemšanu. Šajā nolūkā būs lietderīgi paplašināt savu interešu loku. Ejiet turp, kur vēl neesat bijis: uz muzeju, ekskursijā, uz kino, pārgājienā, uz citu pilsētas rajonu, uz grāmatveikalu - kurp vien vēlaties. Nevajag aktīvi meklēt, gluži vienkārši paplašiniet ārējās informācijas diapazonu un vērojiet.

Neierobežojiet meklējumu laiku un nepārvērtiet mērķa izvēlēšanos par pienākumu. Gluži vienkārši saglabājiet domās orientāciju: es meklēju to, kas pārvērtis manu dzīvi par svētkiem.

Sekojiet savām sajūtām vērīgāk, nekā to darījāt agrāk. Tādai orientācijai allaž jādarbojas fona režīmā.

Jebkuru saņemto informāciju pārbaudiet ar jautājumu: ko es šajā sakarā jūtu, vai man tas patīk vai ne?

Agrāk vai vēlāk jūs saņemsit kādu zīmi vai informāciju, no kuras sirds straujāk iepukstēsies: "Ak, tas man patīk!" Vispusīgi apdomājiet šo informāciju, rūpīgi vērojiet dvēseles komforta stāvokli.

Beidzot jums tomēr ir izdevies atbrīvoties no vilinājuma prātot par līdzekļiem un jūs esat noteicis savu mērķi. Kad radīsies izlēmība iegūt un rīkoties, lai sasniegtu šo mērķi, tad jūsu pasaules slānis tiks brīnumaini transformēts. Un notiks, lūk, kas.

Jūs esat atbrīvojies no mānīgu mērķu sloga un varat brīvi uzelpot. Jums vairs nevajag sevi piespiest darīt to, uz ko netiecas sirds. Jūs esat atteicies no cīņas par iluzoru laimi nākotnē un atļaujaties to iegūt šeit un tagad. Senāk jūs centāties piepildīt dvēseles tukšumu ar lētiem surogātiem, kurus piedāvāja svārsti. Tagad prāts ir izlaidis dvēseli no futrāļa un rodas brīnumaina viegluma un brīvības sajūta, it kā būtu pienācis pavasaris un jūs būtu pamodies no ilga ziemas miega. Smagā nomāktības un sloga sajūta ir zudusi. Jums jāpiekrīt, ka daudz patīkamāk ir virzīties uz savu mērķi, apzinoties, ka esat atradis sevī to, ko senāk nesekmīgi meklējāt ārējā pasaulē. Jūsu prāts ir izmetis nederīgos svešo mērķu krāmus, atteicies no veltīgas prātošanas par mērķa sasniegšanas līdzekļiem un gluži vienkārši ielaidis vajadzīgo uzdevumu savas pasaules slānī. Dvēsele pati izvēlējās savu rotaļlietu un sāka no prieka lēkāt un plaukšķināt. Jūs lauzāt mānīgos stereotipus un atļāvāties iegūt, kaut gan mērķis ir šķietami nesasniedzams. Tāpēc jūsu priekšā ir atvērušās durvis, kas senāk bija slēgtas. Tagad arī prāts beidzot ir sapratis, ka mērķi tiešām reāli var sasniegt. Dzīve nu ir pārvērtusies par svētkiem, jo līksmā dvēsele pa- lēkdamās teciņus vien dodas pakaļ prātam, kurš ielaidis mērķi savas pasaules slānī. Dvēsele un prāts roku rokā soļo pa līdzenu un patīkamu ceļu pretī laimei, kas jau ir šeit un tagad.

JŪSU DURVIS

Ja ceļā uz mērķi nemitīgi nākas pārvarēt šķēršļus, tātad vai nu izraudzītais mērķis ir svešs, vai arī jūs uz mērķi ejat pa svešām durvīm. Vienīgais, ko dzīvē var uzskatīt par svarīgu, ir - noteikt savu mērķi un savas durvis. Tiecoties uz svešu mērķi, jūs varat zaudēt visu mūžu, tomēr neko nepanākt. Nav nekā drūmāka par apziņu, ka visi pūliņi bijuši veltīgi un dzīve nav izdevusies.

Svārsti ir pieradinājuši cilvēkus darīt to, kas nepieciešams, turklāt uzskatot, ka tā tam jābūt. Piespiedu nepieciešamības stereotips ir novests līdz absurdam: var likties, ka dzīve ir ieslodzījums, kas visiem jāizcieš, vai darba klaušas, kas visiem jāatstrādā. Cilvēks tā pierod pie nepieciešamības, ka dvēseles patiesās tieksmes tiek nobīdītas apziņas tālākajā stūrī līdz labākiem laikiem. Taču dzīve beidzas, bet labāki laiki tā arī nepienāk.

Laime vienmēr vīd kaut kur nākotnē. Mānīgais stereotips apgalvo: nākotne ir jāiekaro, jānopelna, jāsasniedz. Cilvēki bieži vien atsakās no iemīļotās nodarbošanās materiālo apsvērumu dēļ. Viņu darbošanās tiek iedalīta vaļaspriekā un darbā, kam jānodrošina ienākumi. Līdzās mānīgiem mērķiem piespiedu nepieciešamība ir vēl viena svārstu metode, kā aizvest cilvēku pēc iespējas tālāk no viņa takas.

Īstenībā pat ar vaļasprieku var labi nopelnīt, ja tas ir jūsu mērķis. Ja esat spiests atteikties no iemīļotās nodarbošanās tikai tāpēc, ka tā nedod ienākumus, tad precīzi jākonstatē, vai šī nodarbošanās ir saistīta ar dvēseles izraudzīto mērķi. Vai iemīļotā nodarbošanās pārvērtīs jūsu dzīvi par svētkiem vai ne? Ja to nevar attiecināt uz jūsu mērķi, tad nevar droši zināt, vai tā dos ienākumus vai nedos. Taču, ja esat pārliecināts, ka šī nodarbošanās ir īstā, tad gaidiet parādāmies komforta atribūtus savā dzīvē. Kad mērķis saskan ar durvīm, cilvēkam nav jāraizējas par materiālo pārticību, viņam tāpat būs viss, ja vien viņš to vēlēsies.

Tomēr mānīgais piespiedu nepieciešamības stereotips neļauj cilvēkam pilnīgi ziedoties savam mērķim. To apstiprina daudzi piemēri. Dzīvo tāds savādnieks, iet kā visi uz nepieciešamo darbu, bet brīvajā laikā nododas radošam darbam vai izgudrojumiem. Viņam pat prātā neienāk, ka viņa gara ražojumu var dārgi pārdot. Cilvēks dzīvo trūkumā ar pilnīgu pārliecību, ka par maizes gabalu neatlaidīgi jāstrādā. Bet viņa aizraušanās - tas tāpat vien, "dvēselei". Vai jūs saprotat, kas notiek? Cilvēks kaut kāda tēvaiņa labā strādā visu savas dzīves galveno laiku - sak, tas nepieciešams eksistencei. Bet dvēsele saņem druskas, kas paliek pāri no galvenā darba laika. Kā labā tad cilvēks dzīvo? Vai tā tēvaiņa labā? >

Ja jūsu mērķis saskan ar jūsu durvīm, jūs kļūsit bagāts no savu vaļasprieku ienākumiem. Mērķa sasniegšana piesaistīs visu pārējo vēlmju piepildīšanos, turklāt rezultāti pārsniegs visas cerības. Varat nešaubīties: šajā pasaulē viss, kas ir dvēseles darbs, maksā ļoti dārgi. Turpretī prāta ražojumi netiek vērtēti sevišķi augstu. Kā jūs zināt, patiesie šedevri dzimst dvēseles un prāta vienotībā. Ceļā uz mērķi jūs radīsit šedevrus, ia neļausit svārstiem novirzīt sevi sānus no īstā ceļa.

Šajā gadījumā viss ir ļoti vienkārši: jums tikai mierīgi jāiet pa savu taku un nav jāļaujas svārstu viltībām. Agri vai vēlu jūs gūsit grandiozus panākumus.

Nedaudz sarežģītāk ir tad, ja mērķis un durvis nesaskan. Kaut gan tādu secinājumu izdariet tikai pēc rūpīgām pārdomām. Jūsu mērķis nevar nopietni sarežģīt jūsu dzīvi. Tieši pretēji - izraudzījies mērķi, jūs ievērojami atvieglosit sev dzīvi un atbrīvosities no ļoti daudzām problēmām. Nesteidzieties izvēlēties durvis. Ja būs izlēmība iegūt, durvis atradīsies. Ja jūs precīzi nezināt, kur atrodas jūsu durvis, darbojieties ar slaidiem un paplašiniet komforta zonu. Atbrīvojieties no svarīguma un atsakieties no vēlēšanās sasniegt mērķi. Tiklīdz atļausities iegūt, ārējā apņemšanās piedāvās jums piemērotu variantu.

Jūsu durvis ir tas ceļš, kurš aizvedīs jūs pie mērķa. Kad esat noteicis mērķi, uzdodiet sev jautājumu: kā šo mērķi var sasniegt? Ārējā apņemšanās agri vai vēlu pavērs jums dažādas iespējas. Jūsu uzdevums - atrast starp tām tieši savas durvis. Aplūkojiet visus iespējamos variantus. Katrs variants jāpārbauda ar dvēseles komforta stāvokļa testu. Šeit var vadīties pēc tiem pašiem principiem, pēc kuriem izraugās mērķi.

Pieņemsim, ka jūsu mērķis paredz labi nodrošinātu dzīvi. Tad jānoskaidro, kādā veidā jūs kļūsit turīgs. Nauda taču nenāk gluži vienkārši pie cilvēka, bet pie tā, kas viņš īstenība ir. Varbūt viņš būs izklaides biznesa zvaigzne, ievērojams rūpnieks, finansists, izcils speciālists, arī mantinieks. Par ko jūs vēlaties kļūt? Jāatrod tieši savs ceļš uz bagātību - tas, pēc kā tiecas jūsu sirds. Un tas jājautā dvēselei, nevis prātam. Prāts ir sociuma produkts. Bet sociums balstās uz svārstiem. Sociums saka: "Kļūsti par slavenību, politiķi, bagātnieku - viņiem ir prestižs!" Taču, tā kā jūsu personiskā laime svārstu neinteresē, tas jums nepalīdzēs izraudzīties vajadzīgo vietu šajā dzīvē.

Prāts un paziņas iesaka jums meklēt labi atalgotu darbu, piemēram, kļūt par juristu. Visi pamāca: kļuvis par kvalificētu advokātu, jūs nopelnīsit milzum daudz naudas. Bez šaubām, ļoti gribas nopelnīt daudz naudas, taču šīs durvis var izrādīties svešas. Pa tām jūs nokļūsit pavisam citur. Ja ceļš izraudzīts pareizi, tad durvis pavērs tādas iespējas, par kādām jūs pat sapņojis neesat. Pieņemsim, ka jūsu prasības ir - sava māja, mašīna, laba alga. Ieejot pa savām durvīm, jūs saņemsit tik daudz, ka iepriekšējās prasības šķitīs gluži vienkārši smieklīgas. Taču nedrīkst kļūdīties savu durvju izvēlē.

Nesteidzieties un nežēlojiet laiku izvēlei. Jūs veltīgi zaudēsit daudz vairāk laika un pūliņu, ja steigsities un izvēle tāpēc būs kļūdaina. Mērķa un durvju izvēle var prasīt vairākus mēnešus. Šajā laikā jums jāievēro sava veida "nevainojamības gavēnis" - pēc iespējas nevainojami jāizpilda Transērfinga galvenie principi. Jūs tos zināt.

Pirmām kārtām - apzināšanās. Skaidri jāapzinās nākamo darbību motīvi. Vai jūs rīkojaties apzināti, vai izprotat spēles noteikumus vai varbūt gļēvi pakļauja- ties svārstam?

Sekojiet iekšējā un ārējā svarīguma līmenim. Domājiet par savu mērķi un durvīm tā, it kā tos jau būtu sasniedzis. Nav nekāda prestiža, nesasniedzamības un nepieciešamības. Atbrīvojieties no jebkāda svarīguma. Tas, ko esat ieguvis, ir pilnīgi dabiski.

Jau iepriekš samierinieties ar neveiksmes iespēju. Izdosies - ļoti labi, neizdosies - tātad tas nav jūsējais un nav iemesla bēdāties. Atļaujieties kļūdīties. Atvēliet savā dzīvē vietu neveiksmei, lai to varētu pieskatīt. Vēl vairāk - no turpmākā izklāsta jūs uzzināsit, ka sarūgtinoša neveiksme nebūt nav sakāve, tā gluži vienkārši ir kārtējais posms ceļā uz mērķi.

Atrodiet šīm durvīm nodrošinājumu, rezerves variantu. Neatsakieties uzreiz no iepriekšējām durvīm, nenodedziniet tiltus aiz sevis, rīkojieties apdomīgi. Nelieciet visu uz vienas kārts. Atstājiet sev rezerves ceļus.

Nepārtrauciet domās skatīties sava mērķa slaidu. Tādējādi jūs paplašināt komforta zonu un noskaņojaties uz mērķa līnijas frekvenci. Ārējā apņemšanās pati piegādās nepieciešamo informāciju.

Lai nepalaistu garām šo informāciju, ievietojiet galvā savu mērķa, un durvju meklēšanas slaidu. Visas ārējās pasaules ziņas laidiet caur šo slaidu. Novērtējiet, vai tas jums ir piemērots vai nav. Turklāt ieklausieties līta zvaigžņu šalkās, nevis prāta sacītajā. Sekojiet nevis tam, ko jūs par to domājat, bet gan tam, kas jūs nomāc vai spārno. Pievērsiet uzmanību tam, kā pret šo informāciju izturas dvēsele. Kādā brīdī tā spēji sapurināsies un iesauksies: "Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs!"

Un atkal nesteidzieties. Paplašiniet komforta zonu un noskaņojiet savas domas uz mērķa līniju, līdz mērķis un durvis iezīmēsies kā skaidra koncepcija. Jums jānonāk pie droša secinājuma: "Jā, to es vēlos, un tas pārvērtīs manu dzīvi par svētkiem." Jūsu dvēsele gavilē, un prāts apmierināti berzē rokas.

Ja dvēsele jau gavilē, bet prāts vēl šaubās, atkal paplašiniet komforta zonu. Tas ļaus lauzt traucējošo mānīgo nesasniedzamības un nerealitātes stereotipu. Vai jūs zināt, kāpēc durvis šķiet nepieejamas? Tāpēc, ka tās aizslēgtas ar viltus nepieejamības stereotipu, kas iemitinājies jūsu prātā. Kad lauzīsit stereotipu, durvis atvērsies.

Es neaicinu noticēt man vai pašam sev, vai vēl kādam. Jūs nekad nepiespiedīsit prātu noticēt. Prāts bez iebildumiem pieņem tikai faktus. Tāpēc, lai prātam durvis kļūtu reālas, jums jāpāriet uz mērķa dzīves līniju. Bet to var izdarīt tikai ar mērķa slaida palīdzību. Jūsu līnijas sākumā mērķis vēl ir tikai priekšā, taču tā sasniegšanas ceļi prātam jau ir reāli saredzami. Pārliecināt sevi un cīnīties ar stereotipu ir veltīgi. Lauzt stereotipu nozīmē pavisam ko citu. Tas sagrūs pats, kad ārējā apņemšanās jums parādīs jaunas iespējas uz mērķa līnijas. Tāpēc pievēršu jūsu uzmanību: necentieties pārliecināt sevi un necīnieties ar stereotipiem. Viss, kas jums nepieciešams, ir - sistemātiski domās noskatīties mērķa slaidu. Tie nav tukši abstrakti vingrinājumi, tā ir konkrēta virzība uz mērķi.

Neaizmirstiet, ka materiālā realizācija ir inerta un ārējā apņemšanās nevar pasūtījumu izpildīt vienā mirklī. Jums būs vajadzīga pacietība. Ja pacietības nepietiek, tas nozīmē, ka jūs dedzīgi vēlaties ātrāk sasniegt mērķi. Tad sāciet visu no gala un pazeminiet svarīgumu. Jūs vēlaties, tātad šaubāties, vai mērķis ir reāli sasniedzams. Atkal paplašiniet komforta zonu tik tālu, līdz ieraudzīsit paveramies reālas perspektīvas.

Svārsti var nomaskēt jūsu durvis ar viltus mazsvarīguma un nevērtīguma plīvuru. Viss, ko jūs protat darīt viegli, nepiespiesti, ar patiku, - ir nozīmīgs un vērtīgs. Jums nav nevienas mazsvarīgas labās īpašības. Jebkuras blēņas, kas jums raksturīgas, bet kurām stereotipu ietvaros nav nekādas vērtības, var kļūt par vajadzīgo durvju atslēgu. Pamēģiniet projicēt sev raksturīgo "nenopietno" īpašību uz nopietnām durvīm.

Tā, piemēram, ja jums ir "jokdara" reputācija, varbūt jūs varat kļūt par lielisku komiķi. Ja visi teic, ka nojums nav nekādas jēgas, tik vien protat kā uzcirsties un izskaistināties, - iespējams, ka jūsu durvis ved uz supermodeļa, visāžista vai modelētāja profesiju. Ja jūs kaitina reklāma un jūs bieži ņurdat, ka to sagatavo nemākulīgi, ka reklāma jāpasniedz pavisam citādi, - tā nav vienkārši jūsu neapmierinātība, tā ir apslēpta vēlēšanās paust savas spējas šajā nozarē. Es minēju atsevišķus piemērus. Tādas it kā "nederīgas" īpašības var izpausties pavisam negaidīti. Jums tas atklāsies, ja novērsīsities no svārstiem un pievērsīsities savai dvēselei. Padomājiet: ja jūs savas blēņas patiešām darāt dabiski un ar patiku, tad tur jābūt kādai jēgai.

Viss sacītais attiecas un durvju izraudzīšanās procesu. Taču pieņemsim, ka jūs jau esat ceļā uz izvēlēto mērķi. Tad ir viens paņēmiens, kā noteikt, vai tās ir pareizās durvis. Ja jūs ceļā uz mērķi nogurstat, zaudējat enerģiju, nomokāties, tad tās nav jūsu durvis. Un pilnīgi pretēji: ja, nododoties darbam, kas tuvina mērķim, jūs pārņem iedvesma, tad droši varat uzskatīt šo darbu par savām durvīm.

Saskatīt īstās durvis palīdz vēl kāds paņēmiens. Svešas durvis var izlikties per jūsējām, tās it kā vēlīgi jums atveras, taču pašā izšķirošākajā brīdī aizcērtas deguna priekšā. Iznāk, ka, ejot pa svešām durvīm, viss it kā noris normāli, taču beigu beigās pašā galvenajā jūs piemeklē neveiksme. Ja tā notiek, tad jūs esat gājis pa svešām durvīm. Tā ir svārstu viltība, tie speciāli atver visiem pieejamas durvis, lai ievilinātu tajās vairāk piekritēju.

Parasti pie jūsu durvīm drūzmas nav. Ja nu tomēr satiksit daudzus, kas vēlas pa tām ieiet, visi tūlīt atkāpsies un jūs varēsit brīvi iet iekšā. Visiem pieejamās durvis atvērtas visiem, taču ieiet pa tām tikai nedaudzi. Vēlreiz atcerieties, kā svārsti rada mītus par zvaigžņu sekmīgo karjeru un cenšas pakļaut visus likumam "dari tāpat kā es". Cilvēki, kurus sajūsminājusi mirāža, laužas visi reizē vienās un tajās pašās durvīs, lai gan viņu pašu durvis atrodas līdzās un ir pilnīgi brīvas.

Tomēr jūsu priekšā var aizvērties arī šīs durvis, ja jūs esat rupji pārkāpis līdzsvara likumu. Tā, piemēram, mērķis jums ir pārāk nozīmīgs un jūs visu esat licis uz vienas kārts. Durvis var atkal atvērt, ja pazemināsit svarīgumu. Par to mēs parunāsim šīs nodaļas beigās.

APŅEMŠANĀS

Es domāju, ja jau tērējat savu laiku, lai noteiktu mērķi un durvis, tātad jums ir apņemšanās. Apņemšanās pārvērš vēlmi par mērķi. Vēlēšanās bez apņemšanās nekad nepiepildīsies. Sapņi arī nepiepildās. Ar ko atšķiras mērķis no sapņa un ilgām? Ar to pašu, ar ko apņemšanās atšķiras no vēlēšanās. Ja jums ir apņemšanās, sapnis pārvēršas par mērķi. Tukši sapņi un gaisa pilis nespēj neko mainīt. Mainīt dzīvi var tikai apņemšanās, proti, izlēmība iegūt un rīkoties.

Pieņemsim, ka jums ir izdevies noteikt savu mērķi un jūs esat apņēmies to sasniegt. Jūs gluži vai degat nepacietībā ātrāk sākt darboties. Lūk, tagad atlaidiet satvērienu. Samaziniet mērķa svarīgumu, atsakieties no vēlēšanās to sasniegt un atstājiet tikai izlēmību iegūt. Tagad atliek vienīgi rīkoties tīras apņemšanās ietvaros, proti, izpildīt visu, kas nepieciešams, nevēloties un neuzstājot.

Vienīgais, kas var visu sabojāt jūsu ceļā uz mērķi, ir pārmērīga atbildības sajūta, centība, pūliņi un piespiešanās. Ierastā pasaulsuzskata ietvaros tas skan dīvaini un neparasti. Taču es ceru, ka tagad jūs te vairs nesaskatāt nekādas ačgārnības. Tagad nostādīsim visu uz kājām.

Virzoties uz mērķi pa jūsu durvīm, nav nepieciešama lieka piepūle. Arī piespiest sevi nenākas. Ja tā nav, tad vai nu mērķis, vai durvis ir svešas. Taču prāts ir pieradis cīnīties un pārvarēt šķēršļus. Visas problēmas prāts rada pats, piešķirot lietām pārmērīgu nozīmi un cīnoties ar variantu straumi. Uz jūsu dzīves līnijas ir ļoti maz šķēršļu, ja vien netiek akcentēts svarīgums.

Jums jāiet uz savu mērķi kā pēc avīzes uz pastkastīti. Kas paliks no apņemšanās, ja to attīrīs no svarīguma un vēlēšanās sasniegt mērķi? Tikai izlēmība iegūt un cilāt kājas. Nedomājiet par avīzi pastkastītē kā par problēmu, bet gluži vienkārši sāciet cilāt kājas tās virzienā. Neprātojiet par problēmu - rīkojieties, kā izdodas, un problēma atrisināsies virzības procesā.

Prāta iekšējā apņemšanās mudina kult ar rokām ūdeni: "Es kategoriski prasu, lai…"Ārējā apņemšanās rīkojas pavisam citādi: "Iznāk, ka…" Tik ilgi, kamēr kategoriski prasāt, jūs traucējat ārējo apņemšanos realizēt mērķi variantu straumē. Vai jūsu prāts spēj precīzi zināt, kā jārealizē mērķis?

Virzību uz pareizo mērķi pa jūsu durvīm var salīdzināt ar kustību pa līdzenu ceļu. Neviens un nekas netraucē, ja jūsu svarīgums ir minimālajā līmenī un jūs necīnāties ar variantu straumi. Tā kā ejat pa savu taku, nav par ko raizēties, pat ja rodas īslaicīgas grūtības. Ļaujiet sev baudīt dzīvi un pieņemiet visu kā dāvanas. Tiklīdz svētkus kaut kas sāk aptumšot, centieties noteikt, kur esat pārsniedzis svarīgumu. Kāpēc kaut kas nomāc? Uz šo jautājumu ir standartatbilde: vai nu jūs sevi uz kaut ko pārāk piespiežat, vai gribat drīzāk sasniegt mērķi, vai kaut kam piešķirat pārmērīgi lielu nozīmi. Atlaidiet satvērienu.

Nospiedošas domas un sajūtas var rasties, ja komforta zona nav pietiekami plaša. Pieņemsim, ka, sasniedzot mērķi, jums jāsaņem liela naudas summa. Tūlīt pat rodas vesela virkne satraucošu domu: kur to glabāt, kā visizdevīgāk ieguldīt, un ja nu to zaudēju, kā saprātīgāk tērēt, bet ja nu piepeši atņem? Ja rodas tādas domas, tas nozīmē, ka jūs vēl neesat gatavs iegūt. Kad mērķa īstenošanu pavada šādas problēmas, dvēselē nenovēršami rodas neērtības sajūta un neapzināta cenšanās atbrīvoties no šīm problēmām. Tādā gadījumā ārējā apņemšanās darbosies pret jums.

Izlēmība iegūt jāuztur pastāvīgi. Un jums nebūt nenāksies sevi piespiest domās noskatīties mērķa slaidu. Jums taču patīk domāt par ilgoto mērķi. Nevajag tikai sevi pierunāt un pārliecināt. Pierunāt sevi jūs varat ilgi un nesekmīgi. Atšķirībā no pašiedvesmas apņemšanās nozīmē to, ka lēmums pieņemts un nav apspriežams. Mērķa sasniegšana ir acīm redzama un nav apšaubāma. Jebkādas šaubas zudis pašas, ja jūs paplašināsit komforta zonu.

Gribu jūs brīdināt no rupjas kļūdas. Ir vēl viens mānīgs stereotips, kas aicina domāt tikai par sekmīgu notikumu attīstību. Lai cik dīvaini arī izklausās, tas patiešām ir mānīgs stereotips. Redzat, cik to ir daudz! Kā jums šķiet, vai jums izdosies domāt tikai par panākumiem? Diezin vai. Ja centīsities izslēgt no sava scenārija negatīvos variantus, nekas neiznāks. Jums neizdosies pārliecināt prātu, ka viss noritēs gludi. Prāts varbūt izliksies, ka noticējis šādai orientācijai, to tas prot. Taču sirds dziļumos jūs tomēr šaubīsities, tāpēc ka šaubās prāts. Dvēsele noteikti atradīs negatīvo variantu pieliekamajā, kur to iemetis prāts.

Mērķa slaidā vispār nevajag iekļaut nekādus mērķa sasniegšanas scenārijus. Šajā slaidā jābūt tikai pilnīgi sasniegtā mērķa ainai. Jums tā jau ir. Viss, kas nepieciešams, ir - baudīt slaidu un ejot cilāt kājas ar attīrītas iekšējās apņemšanās palīdzību. Procesa vizualizācija - tas jau ir darbs ar scenāriju, taču pavisam citā nozīmē. Jūs pārliecināt prātu par to, ka viss nevis risināsies, bet risinās gludi. Transfertās ķēdītes pašreizējā posma vizualizācija saskan ar to, ko jūs tagad darāt, tikai vienu soli uz priekšu. Bet, pārliecinot sevi, ka viss beigsies labvēlīgi, jūs turat sevi krampjainā kontroles tvērienā. Atlaidiet tvērienu, nedomājiet par problēmām, kuru vēl nav, un mierīgi virzieties pa variantu straumi.

REALIZACIJA

Es gāju pa mitru asfaltu…

No rīta nolija lietus, un sliekas izlīda no zālieniem uz asfalta, meklējot dzīves jēgu un jaunus atklājumus. To liktenis bija dažāds. Laimīgajām izdevās aizlīst līdz netālajai puķu dobei ar treknu melnzemi. Dažas uz- knābāja putni. Vēl dažas nospieda drausmīgu monstru kāju pēdas, viņiem kātojot pa asfaltu. Saule sāka sildīt un izžāvēja mitrumu, pārsteidzot vienu slieku ceļa vidū. Tā savu kļūdu saprata par vēlu. Nu jau vairs nepietiks spēka aizlīst līdz galam. Lēna un mokoša nāve ilgi apdraudēs to, līdz slieka sakaltis pavisam. Piepeši kāds neizprotams spēks pacēla slieku un uzsvieda uz mitrās zemes. No sliekas viedokļa tas nebija iespējams, tā nevarēja notikušo izprast un izskaidrot. Taču te nebija nekā pārdabiska: man gluži vienkārši kļuva sliekas žēl, un es to iemetu puķu dobē. Acīmredzot šis vientuļais Ceļinieks tomēr bija pareizi izvēlējies savu mērķi un savu ceļu.

Ja jūsu mērķis jums šķiet grūti sasniedzams, visus svētkus sabojās šaubas un nomācošās domas par neveiksmes iespēju. Kā tomēr noticēt neiespējamajam, lai tas kļūtu iespējams? Tas ir muļķīga jautājuma paraugs. Nekādi! Es atkal atgriezīšos pie jau teiktā. Jūs nekādi nevarēsit sevi ne pierunāt, ne pārliecināt, ne piespiest noticēt. Atmetiet šīs veltīgās pūles un labāk sāciet darboties, proti, cilāt kājas, dodoties mērķa virzienā.

Lai jūs neuztrauc fakts, ka mērķis šķiet grūti sasniedzams. Jūs nespējat iedomāties, kā tas var notikt. Taču tās ir veltīgas raizes. Jūsu uzdevums ir pareizi izvēlēties pasūtījumu, pārējo ļaujiet izdarīt oficiantam.

Daudzi cilvēki, kas guvuši galvu reibinošus panākumus, pēc tam saka: viņi agrāk nekad nebūtu ticējuši, ka spēj sasniegt tādus rezultātus.

Dvēseles un prāta saprašanos traucē tas, ka dvēsele tiecas uz mērķi, bet prāts raizējas par līdzekļiem. Dvēselei nav priekšstata par mērķa sasniegšanas paņēmieniem. Tā ir pieradusi sapnī tāpat vien saņemt visu, ko vēlas. Jebkuras dvēseles tieksmes tūlīt pat realizē sapņa apņemšanās. Neviens nezina, kur tā lidinās, kamēr prāts cieši guļ. Mēs spējam atcerēties tikai tā perioda sapņus, kad prāts snauž. Pamodies no dziļa miega, prāts sāk virzīt dvēseles buras atbilstoši savām cerībām un pārdzīvojumiem. Tāpēc sapņus nevar uzskatīt par dvēseles vēlmju kritēriju.

Tā paša iemesla dēļ mēs nespējam atcerēties savas dvēseles iepriekšējās dzīves, ja tādas patiešām ir bijušas. Prāts atšķirībā no dvēseles ierodas šajā pasaulē kā balta papīra lapa. Ļoti daudzas liecības pierāda, ka zināmos apstākļos prāts spēj piekļūt informācijai no iepriekšējām dzīvēm. Taču tas ir atsevišķs jautājums un neietilpst šīs grāmatas ietvaros.

Prātam jādomā par līdzekļiem, tāpēc ka tas pieradis rīkoties iekšējās apņemšanās ietvaros. Bet šajos ietvaros obligāti atrodams scenārijs ar sliktām beigām. Ārējā apņemšanās tādā gadījumā ne tikai nepalīdzēs, bet pat kaitēs. Tāpēc es jums neatlaidīgi iesaku vispār neprātot par notikumu attīstības scenārijiem. Ceļā uz mērķi jāvalda izlēmībai iegūt - tai jūsu domās jābūt galvenajai. Pārējā apņemšanās daļa - izlēmība rīkoties - maksimāli jāatbrīvo no vēlēšanās un svarīguma.

Izlēmība cilāt kājas - tā ir nosvērta apņemšanās izpildīt minimumu no visa, kas jums jāpaveic. Rīkoties nosvērti nenozīmē rīkoties gļēvi un neizlēmīgi. Domāju, jūs saprotat, ko es gribu teikt. Pārmērīgs ener- ģiskums arī ir svarīguma sekas. Cik labi jums izdosies attīrīt iekšējo apņemšanos no vēlēšanās un svarīguma, tik efektīva būs jūsu rīcība.

Mērķa sasniegšanas scenārijs jāpārdomā tikai vispārējos vilcienos: jānosaka galvenie virzības etapi ceļā uz mērķi, proti, transfertās ķēdītes posmi. Pēc tam jābeidz prātot par vispārējo scenāriju. Domās jābūt tikai mērķa slaidam. Tajā ir vienīgi sasniegtā mērķa galīgā aina un nav nekādu scenāriju. Allaž noskatieties domās šo slaidu, dzīvojiet ar to. Komforta zona sāks paplašināties, un jūsu starojuma parametri noskaņosies uz mērķa dzīves līniju.

Visu, kas saistīts ar mērķa sasniegšanu, pilnīgi atbrīvojiet no jebkādām vēlēšanās un svarīguma izpausmēm. Ja cenšaties veltīt visus pūliņus mērķa ātrākai sasniegšanai, šaubāties par savām spējām, baidāties no grūtībām, tas nozīmē, ka svarīguma līmenis ir pārāk augsts. Atļaujieties nebūt pašai pilnībai un pieļaut kļūdas. Ja jūs pats sev neatļausit kļūdīties, tad arī citi neļaus. Ja baidāties, ka varat nesasniegt mērķi, tātad jūs vēlaties. Kā tad var nevēlēties? Jau iepriekš samierinieties ar neveiksmi, pārdomājiet atkāpšanās ceļus un rezerves variantus. Tiem jābūt sagatavotiem. Citādi jūs nespēsit atbrīvoties no vēlēšanās.

Galvenais - nekādā gadījumā nelieciet savu mērķi uz vienas kārts. Nedrīkst, piemēram, tā gluži vienkārši visu pamest un aizrauties. Un ja nu pēkšņi noskaidrosies, ka esat kļūdījies un svešu mērķi vai durvis uzskatījis par savējām? Turklāt, liekot visu uz vienas kārts, jūs izjaucat līdzsvaru. Vienmēr jābūt kādam pretsvaram, rezerves variantam, atkāpšanās ceļam. Tad gan dvēsele būs mierīga, gan līdzsvara spēki jūs netraucēs. Tā, piemēram, neaizejiet no iepriekšējā darba, iekams neesat atradis jaunu. Neaizcērtiet savas līdzšinējās durvis, nesadedziniet tiltus, esiet uzmanīgs un apdomīgs. Pat ja esat absolūti pārliecināts, ka tas ir jūsu mērķis un tās ir jūsu durvis, nekādā gadījumā nerīkojieties tik krasi, ka neveiksmes gadījumā varat palikt bez maizes kumosa un jumta virs galvas. Neviens nav nodrošināts pret neveiksmi.

Jebkurā gadījumā jūsu bruņojumā ir varenā Tran- sērfinga tehnika, tā ka iemeslu bažām un bailēm būs daudz mazāk. Tagad jūs vismaz zināt spēles noteikumus, un tas nav maz. Svārstu pasaulē cilvēks uzsāk spēli ar tiem, nezinot noteikumus, tāpēc tūlīt zaudē. Metodes, ar kurām jūs iepazināties, sniedz milzīgas priekšrocības. Taču tas vēl nepavisam nav viss. Nākamajās nodaļās jūs uzzināsit par Transērfinga "smago artilēriju".

Ja netraucēsit ārējo apņemšanos ar rīcību, kuras pamatā ir paaugstināts svarīguma līmenis, tad ārējā apņemšanās jūs katrā ziņā aizvedīs pie mērķa. Virzieties pa variantu straumi un necīnieties ar to. Cīņai ar straumi var pamudināt prāta ieradums visu pārvaldīt. Taču jums jāpiekrīt, ka nevienam nav lemts iepriekš paredzēt visus gājienus. Ja vizualizējat mērķa slaidu, jūs vada ārējā apņemšanās. Un tā darbojas ārpus ierasto scenāriju un stereotipu ietvariem, tāpēc rada notikumu gaitā negaidītas izmaiņas.

Prāts šīs izmaiņas uztver kā nelabvēlīgas, tāpēc sāk ar rokām kult ūdeni un bojā visu pasākumu. Lai tas nenotiktu, dodiet scenārijam iespēju dinamiski mainīties.

Atbrīvojiet situācijas kontroles ciešo tvērienu. Ja kaut kas neizdodas tā, kā plānojāt, nesteidzieties labot situāciju, bet mēģiniet aplūkot negaidīto notikumu pozitīvā gaismā, varbūt tas darbojas jūsu labā. Sākumā ne vienmēr viss ir acīmredzams, taču vairākumā gadījumu tā tiešām ir. Cilvēks velti uztraucas, jo īstenībā situācija nav nemaz tik slikta.

Es neaicinu jūs akli ticēt sakāmvārdam: "Viss, kas notiek, notiek uz labu." Šajā gudrībā ir divas patiesības daļas: atklātā un apslēptā. Atklātā daļa attiecas uz ierastajiem stereotipiem un apgalvo, ka vispār jau nav nemaz tik slikti. Patiešām, variantu straume vienmēr virzās pa ceļu, kas prasa vismazāko enerģijas patēriņu. Nepatikšanas aizvien paņem daudz enerģijas, un tās izraisa cilvēka cīna ar straumi. Izmaiņas straumes virzienā cilvēks uzskata par nepatikšanām tikai tāpēc, ka tās nesaskan ar viņa plānu.

Apslēptajai patiesības daļai minētajā sakāmvārdā ir daudz lielāka nozīme. Ja šķietami nelabvēlīgās izmaiņas scenārijā uztverat pozitīvi, kā jums izdevīgas, tad viss tieši tā arī būs. Šis apgalvojums var likties gan nevainojams, gan apšaubāms. Un tomēr tajā slēpjas milzīgs spēks. Taču par to mēs parunāsim nākamajā nodaļā.

Dodoties pa variantu straumi, jūs varat savu virzīšanos paātrināt ar "airi" - transfertās ķēdītes posma vizualizāciju. Vizualizācijā atšķirībā no slaida ir iekļauts scenārijs, kā jūs virzāties pretī mērķim. Taču, kā zināt, pašreizējā posma vizualizācija neietver visu scenāriju, bet tikai nelielu tā fragmentu attiecībā uz pašreizējo brīdi. Jūs cilājat kājas, vadoties no pašreizējās apņemšanās. Sperot soli, jūs vienlaikus apņematies spert nākamo.

Atcerieties, kā māte vēro sava bērna izaugsmi. Ik mirkli viņa vizualizē transfertās ķēdītes pašreizējo posmu. Šo ķēdīti viņa iedala vissīkākajos posmos. Māte priecājas, ka šodien bērns nostājies uz kājiņām, un viņa iztēlojas, kā rīt mazulis varbūt spers pirmo solīti. Māte necenšas iztēloties, kā bērns izaug un kļūst pieaudzis viņas acu priekšā. Viņa priecājas par tagadni un jūsmo par pašreizējo brīdi, pārliecināta, ka rītdien būs jauni panākumi.

Pēc tāda paša principa vajag vizualizēt pašreizējo posmu virzībā uz mērķi. Šodien labāk nekā vakar, rītdien labāk nekā šodien. Nav nekādas nozīmes censties paredzēt visus nākamos straumes pagr iezienus. Labāk izbaudīt pašreizējo brīdi un gluži nosvērti un nevainojami cilāt kājas. Pieņemsim, ka jūs vēlaties izpeldēties baseinā. Tāpēc nepieciešams aizskriet simts metrus līdz tam, ielēkt un peldēt. Bet tagad iedomājieties, ka jūs, nenokluvis līdz baseinam, "ienirstat" tepat uz zemes un sākat airēties ar rokām. Absurds? Tikpat absurdi ir vizualizēt nākamos ķēdītes posmus un domāt par mērķa sasniegšanas līdzekļiem.

Vizualizējot pašreizējo posmu, tiek konstatēta notikumu sekmīga norise konkrētajā brīdī. Viss noris labi. Uz šā pamata veidojas nākamais pakāpiens: rītdien būs vēl labāk. Domās jūs apņematies kāpt uz nākamā pakāpiena, kas atrodas augstāk par pašreizējo. Turklāt veidojas atgriezeniskā saikne. Virzība uz mērķi šķiet līdzīga kāpšanai uz augšu pa kāpņu pakāpieniem. Nākamie panākumi domās rādās nevis kā gaisā pakārts mākonis, bet gan kā kāpnes, kur katrs pakāpiens balsta nākamo, kas atrodas augstāk. Panākumi virzās augšup - līdzīgi kāpšanai pa kāpnēm. Katra diena nes sevī daļiņu gaidāmo panākumu. Neuztraucieties par nākotni, dzīvojiet šodienā.

Ceļā uz mērķi svārsti visvisādi centīsies novirzīt jūs no kursa. Ikvienu neveiksmi uztveriet kā pašu par sevi saprotamu. Vienmēr viss nevar norisināties pilnīgi gludi. Kad satraucaties par neveiksmi, pašreizējais pakāpiens iebrūk un jūs nokrītat no kāpnēm. Uzvirmo dusmas un neapmierinātība ar sevi, tāpēc ka jūsu prāta plāns ir izjaukts. Un jūs jau esat uzķēries uz svārsta makšķeres. Ja esat neapmierināts pats ar sevi, jūs nekad nepāriesit uz dzīves līniju, kur jūs gaida laime un veiksme. Kad jūs pavada veiksme un labklājība, tad taču esat apmierināts ar sevi? Kā tad var nokļūt uz šīm dzīves līnijām, ja jūsu starojuma parametri noskaņoti uz neapmierinātību ar sevi?

Neaizmirstiet, ka prāts neparedzētās izmaiņas variantu straumē uztver kā neveiksmi tikai tāpēc, ka tās nesaskan ar prāta scenāriju. Kāpēc gan jūs nevarētu šīs izmaiņas uztvert kā pašas par sevi saprotamas un neveiksmi uzskatīt par veiksmi? Mēģiniet spēlēt šādu spēli: katru neveiksmi sagaidiet nevis ar dusmām, bet ar priecīgu izbrīnu. Šeit taču darbojas ārējā apņemšanās, tā virza jūs uz mērķi pa nepazīstamu ceļu. Kā gan prāts var zināt, kāds tieši ceļš ved uz mērķi? Prāts tieši tāpēc uzskata mērķi par grūti sasniedzamu, ka starp iestaigātajiem ceļiem neredz taku, kas ved uz mērķi. Pats par sevi saprotams, ka jūs neko nepanāk- sit, ja nepakļausities variantu straumei un nenokļūsit uz taciņas, uz kuru jūs virza ārējā apņemšanās.

Nav nozīmes vērot, kā citi dodas uz mērķi, un censties neatpalikt no viņiem. Nepakļaujieties bara instinktam, jums ir sava misija. Cilvēku vairākums iet pa iestaigātiem ceļiem, taču īstus panākumus gūst tikai daži - tie, kuri nepakļaujas likumam "dari tāpat kā es" un neatkarīgi iet pa savu taku.

Un tagad pēdējais brīdinājums. Var nekas neizdoties, ja jūs savu sapni saistāt ar palīdzību tuviniekiem. Tā, piemēram, jūs domājat: kad mans sapnis būs piepildījies, es varēšu viņiem palīdzēt. Dvēsele pēc savas dabas ir egoistiska. Jau tāpat tā saņem no dzīves niecīgu mazumiņu no vēlamā. Bet domāt vēl arī par citu laimi vispār nav iespējams. Dvēselei nav nekādas daļas par citiem, lai cik tuvi un dārgi viņi arī būtu. Tā rūpējas tikai par savu labklājību. Dvēsele dzīvo šajā pasaulē - tā ir reta un unikāla iespēja. Jebkādas altruisma izpausmes, pretēji vispārpieņemtajam uzskatam, ir nevis dvēseles, bet prāta daļa. Dvēsele darīs visu iespējamo, lai sasniegtu savu mērķi. Taču, ja mērķis kalpo nevis tai, bet kādam citam, dvēsele zaudē jebkādu interesi un ļauj prātam brīvi sisties vai nost cīņā par vienīgā uzdevuma izpildi.

Pazīstamajā pasakā Buratīno izvirza sev mērķi kļūt bagātam, lai varētu palīdzēt savam tēvam. Viņš prāto tā: iestādīšu zelta monētiņas Brīnumu laukā, izaugs zelta koks, un tad es nopirkšu tētiņam Karlo teātri. Protams, šis mērķis nerealizējas, bet sagādā koka zēniņam daudz raižu. Izvirzot šādu mērķi, viņš pieļāva divas rupjas kļūdas.

Pirmā kļūda: mērķis kalpo nevis viņam pašam, bet citiem. Buratīno dvēselei ir savs sapnis, bet prāts domā par tētiņa Karlo labklājību. Altruisms ir loti laba īpašība, taču, ja esat izlēmis veltīt sevi kalpošanai citiem, tad pats nekad nebūsit laimīgs. Saskatīt savu laimi kalpošanā kaut kam vai kādam citam, palīdzībā vājajiem un neaizsargātajiem, ziedot sevi citu laimei vai idejai - tas nav nekas vairāk kā ilūzija vai pašapmāns. Tas ir gadījums, kad prāts pilnīgi nonācis svārsta varā un savu laimi redz vienīgi kalpošanā šim svārstam. Lai kā prāts censtos sevi pārliecināt, ka atradis savu laimi kalpošanā citiem cilvēkiem vai kādai augstai idejai, tāda cilvēka dvēsele ir dziļi nelaimīga un ieslēgta futrālī, tai nav pat spēka paziņot par tiesībām uz savu laimi. Prāta pārliecība, ka sveša ideja - tā ir viņa ideja, ka sveša laime - tā ir viņa laime, ir tāda cilvēka maldi, kurš tā arī nav spējis atrast savu mērķi, bet varbūt pat nav to meklējis.

Otra Buratīno kļūda: naudu viņš uzskatīja par līdzekli vēlamā sasniegšanai. Kā jūs jau saprotat, nauda nevar būt ne mērķis, ne līdzeklis. Tā ir tikai pavadošais atribūts ceļā uz mērķi. Saasināt uzmanību uz naudu nav nekādas jēgas. Gluži otrādi - domas par naudu parasti rada vienīgi kaitīgos pārmēra potenciālus. Ja izraudzītais mērķis ir jūsu, nauda atnāks pati, par to vispār nevajag raizēties. Pasaka par Buratīno tam ir lieliska ilustrācija.

Pasaka apstiprina, ka, atradis savu laimi, varēsit sagādāt prieku arī citiem. Ja būsit sasniedzis savu mērķi, jūs iegūsit gan naudu, gan labklājību, gan, protams, varēsit palīdzēt saviem tuviniekiem, tāpēc ka jums būs tiešām plašas iespējas. Taču pašreiz, kamēr esat tikai ceļā uz savu mērķi, jādomā vienīgi par savu laimi. Tādējādi jūs neatbaidīsit savu dvēseli no mērķa. Ļaujiet ceļā uz mērķi dvēselei domāt tikai par sevi. Kad mērķis būs sasniegts, jūs ļausit savam altruistiskajam prātam, cik vien tam tīk, brīvi rūpēties par tuviniekiem, dabu, bezpajumtniekiem, dzīvniekiem, izsalkušiem bērniem - par ko vien tas vēlas.

IEDVESMA

Ceļā uz savu mērķi pa īstajām durvīm jūs trauksities veiksmes viļņa galotnē. Iemantotais dvēseles komforts ļaus jums translēt harmonisku starojumu. Nodaļā par veiksmes vilni mēs jau runājām par šādu translāciju. Tomēr ir diezgan grūti apzināti izraisīt pozitīvu pacilātību un saglabāt šo sajūtu ilgstoši. Taču tagad jūs iemantosit prieku un mieru kā dvēseles un prāta vienotības sekas, tāpēc translācija nokārtosies pati no sevis. Jums viss veiksies, daudzas problēmas izzudīs pašas. Pārjums bieži nāks iedvesma, ja vien necentīsities to izraisīt apzināti.

Iedvesma vispār ir brīnumaina sajūta. To ieskauj noslēpumainības un netveramības oreols. Valda uzskats, ka apzināti izraisīt iedvesmu ir ļoti grūti, tā parādās spontāni un vienmēr negaidīti, gluži kā kāda mūza, gaismas pievilināta, būtu nejauši ielidojusi pasērst. Pēc tam šī mūza var tikpat pēkšņi aizlidot un ilgi neparādīties. Cietējs mokoši gaida nākamo šīs dāmas vizīti, tomēr pievilināt to neizdodas, turklāt nav arī saprotams, kā tas vispār darāms.

Īstenībā viss ir daudz vienkāršāk, nekā var likties. Iedvesma - tā ir dvēseles un prāta vienotība, kad nav svarīguma potenciāla. Pirmā definīcijas daļa jums ir saprotama. Iedvesma - tā ir dvēseles pacilātība, kad radošais process padodas viegli, vienkārši un, galvenais, rezultāti ir izcili. Ir pilnīgi acīmredzams, ka tas iespējams tikai prāta un dvēseles vienotībā. Jūs nekad neizjutīsit iedvesmu, pildot darbu, kas neiet pie sirds.

Realizējot savu mērķi, jūs, bez šaubām, panāksit dvēseles un prāta vienotību, kas ir pirmais nepieciešamais nosacījums, lai nāktu iedvesma. Tomēr tas nav pietiekams nosacījums. Kāpēc iedvesma piepeši parādās un pēc tam kaut kur pazūd? Varbūt tas saistīts ar nogurumu? Bet iedvesmas laikā taču var daudzas stundas strādāt bez jebkāda paguruma.

No kurienes iedvesma ierodas un kur tā pazūd, palīdzēs saprast definīcijas otrā daļa. Jūs jau droši vien uzminējāt, par ko ir runa. Patiesība ir tāda, ka iedvesma nerodas, tā gluži vienkārši atbrīvojas, samazinoties svarīguma potenciālam. Kāda ir svarīguma būtība? Pirmkārt, tā ir dedzīga vēlēšanās sasniegt mērķi, otrkārt, tā ir neatlaidīga cenšanās panākt iedvesmu.

Vēloties sasniegt mērķi, jūs to nesasniegsit, par to mēs esam runājuši vairākkārt. Mokoša vēlēšanās nokļūt pie mērķa atmodina nevis ārējās apņemšanās vēju, bet gan līdzsvara spēku viesuli, kas ātri vien aizbaidīs visas jūsu labās fejas un mūzas. Vēlmei atraisīt iedvesmu ir tāda pati daba. Jebkāda gatavošanās un iedvesmas gaidīšana rada svarīguma pārmēra potenciālu.

Lūk, jūs rūpīgi iekārtojāt savu darba vietu, pārdomājāt visas detaļas, sakārtojāt, salikāt visu vajadzīgo pa rokai, labi atpūtāties, sagatavojāties, īsi sakot, radījāt visus apstākļus, lai sagaidītu tikšanos ar mūzu. Tik rūpīgi gatavojoties, jūs materializējāt svarīguma potenciālu, un līdzsvara spēku vējš aiz loga jau trauksmaini ieaurojās. Tad jūs uzklājāt galdu, iededzāt sveces, ap- sēdāties un nu gaidāt neaprēķināmās dāmas vizīti. Taču tā vēl aizvien nerādās. Un neparādīsies, par to varat būt drošs, tāpēc ka bezdarbīga gaidīšana - tā ir vēlēšanās kvadrātā. Aiz loga jau trako līdzsvara spēku viesulis, tā ka neviena spārnota dāma nepielidos jūsu mājai pat tuvumā.

Ja izrādīsit nepacietību, kas robežojas ar izmisumu, tad trakojošais viesulis izdauzīs logus un jūsu mājas enerģētiku pārvērtīs haosā. Samulsums kā siena nostāsies starp jūsu dvēseli un prātu, tā ka būs nepieciešams ilgs laiks, lai atjaunotu agrāko vienotību. Vai tagad saprotat, kādas sekas izraisa vēlēšanās gūt iedvesmu, sagatavošanās un iedvesmas gaidīšana?

Iedvesma neparādīsies līdz tam brīdim, kamēr jūs nebūsit atlaidis gaidīšanas krampjaino tvērienu. Iedvesma neatnāk, tā tikai atbrīvojas mirklī, kad zūd svarīguma potenciāls. Un otrādi - iedvesma ievelkas sevī, kad nepacietīgais prāts iedzen dvēseli gaidīšanas futrālī. Prāta kaitīgais ieradums visu pakļaut savai gribas diktētai kontrolei sabojā visu saviesīgo vakaru.

Un tomēr, lai gan iedvesma ir acīm redzami nevadāma un neaprēķināma, prātam ir pavisam noteikts paņēmiens, kā pakļaut to savai kontrolei. Tikai kontrolei jābūt vērstai pavisam citā virzienā. Prāts kā parasti ar savu iekšējo apņemšanos sitas pret stiklu, kaut gan blakus ir atvērts vēdlodziņš. Īstenībā viss, kas jādara, ir - jārīkojas gluži otrādi.

Pirmkārt, atsakieties no vēlēšanās sasniegt mērķi. Tas tik un tā nekur nepaliks, ja vien ir jūsu mērķis. Agri vai vēlu jūs to sasniegsit. Galvenā loma ir tikai jūsu izlēmībai iegūt, atsakoties no neatlaidības un ka- tegoriskuma. Jūs mierīgi un nesasprindzinoties paņemat savu - gluži kā avīzi no pastkastītes. Iekšējās apņemšanās uzdevums ir tikai cilāt kājas, kamēr ejat uz šo pastkastīti.

Otrkārt, atsakieties 110 jebkādas sagatavošanās "rituālam". Jebkura sagatavošanās iedvesmai, lai kāda tā būtu, rada pārmēra potenciālu. Jūs gatavojaties, tātad gribat piesaistīt sev to, kā jums nav. Jo rūpīgāks sagatavošanās rituāls, jo sliktāki būs rezultāti. Atcerieties: ir taču jau bijušas situācijas, kad jūs ļoti cītīgi gatavojāties kādam darbam, notikumam, gaidījāt tikšanos. Taču nekas neiznāca, plāns izjuka, tikšanās nenotika. Ja līdzsvara spēki spēj ietekmēt materiālo objektu savstarpējo iedarbību, tad tik tikko uztveramo iedvesmu tie vēl jo vairāk aizpūtīs kā vieglu spalviņu.

Treškārt, atsakieties 110 iedvesmas gaidīšanas. Iedvesma mēdz ierasties tad, kad to negaida, vai tā nav? Tad kāpēc tā jāgaida, tādējādi likvidējot tās parādīšanās nosacījumu?

Tātad pieņemsim, ka jūs esat izpildījis visus trīs nosacījumus. Kas palicis pāri no jūsu iekšējās apņemšanās? Tikai izlēmība cilāt kājas, proti, rīkoties. Gluži vienkārši sāciet strādāt savu darbu. Turklāt bez iedvesmas. Un tad tā atnāks. Iedvesma atbrīvosies darba gaitā. Jūs nespēsit pilnīgi izklīdināt vēlmes un gaidīšanas potenciālu, līdz nesāksit rīkoties, un nav svarīgi kā - labi vai slikti. Kā jūs jau zināt, apņemšanās darbojoties izklīdina pārmēra potenciālu.

Galu galā izveidojas šāda aina. Jūs uzklājat galdu sev vienam, iededzat sveces par prieku sev, iekārtojaties pēc iespējas ērtāk un sākat malkot tēju, nevienu negaidot. Varat būt pārliecināts, ka untumainās mūzas patmīlību aizskars tāda vienaldzība. Kā gan jūs varējāt viņu aizmirst? Un mūza tūlīt pat ieradīsies un iekārtosies pie jums. Un tas ir viss noslēpums.

MĒRĶA REANIMĀCIJA

Ko darīt, ja esat gājis uz svešu mērķi, taču negribat no tā atteikties? Vai var sasniegt svešu mērķi? JProtams, var. Apbruņojies ar Transērfinga tehniku, jūs iegūsit milzīgas priekšrocības salīdzinājumā ar tiem, kuri nezina spēles noteikumus svārstu pasaulē. Tomēr sveša mērķa sasniegšanai būs vajadzīgs daudz vairāk pūliņu, un tas jums ir jāapzinās. Ceļā uz svešu mērķi jāvadās pēc tiem pašiem principiem, pēc kuriem vadāties, virzoties uz savu mērķi. Atšķirība ir vienīgi tā, ka visi principi būs jāievēro nevainojami. Tas ir viss, ko var teikt par virzīšanos uz svešu mērķi.

Pieņemsim, ka izraudzītais mērķis jums ir svešs. Vai jūs gribat, lai es dodu padomu: atteikties no tā vai ne? Ja tā, tad jūs vēl neesat pilnībā apguvis Transērfinga principus. Šajā grāmatā tiek sniegta tikai apvidus karte un atklāti spēles noteikumi. Taču jāizlemj jums pašam. Ja neesat gatavs uzņemties atbildību par savu likteni, Transērfings jums nepalīdzēs. Tā metodes darbojas tikai tad, ja jūs ņemat rokās apņemšanās stūri. Kā ar šo stūri rīkoties, to jūs tagad zināt. Taču kurp virzīties - tas jāizlemj jums. Gatavus lēmumus var sniegt tikai svārsti. Izmantojot svešas receptes, jūs nododat savu likteni citu rokās.

Ja atteikties no sveša mērķa ir jau par vēlu, jūs varat to pilnīgi sasniegt. Šai nolūkā nepieciešams maksimāli atbrīvoties no vēlēšanās un svarīguma. Ceļā uz svešu mērķi šķēršļu ir daudz, taču to lielāko daļu rada prāts pats, cīnīdamies ar variantu straumi un paaugstinādams svarīguma līmeni. Izīrējiet sevi. Darbojieties distancēti un vienlaikus apzināti. Necīnieties ar problēmām un šķēršļiem. Atbrīvojieties no svarīguma - un tie pazudīs paši.

Pieņemsim, ka jūs, virzoties pretī savam mērķim, ceļā sastapāt grūti pārvaramus šķēršļus. Kas tos radīja? Tagad jūs to varat viegli noteikt. Izanalizējiet, kur pārsniedzāt svarīguma līmeni, kam piešķīrāt pārmērīgi lielu nozīmi, kur mēģinājāt cīnīties ar variantu straumi. Atsakieties no svarīguma, izīrējiet sevi, uzticieties variantu straumei - un viss nokārtosies.

Nepārvaramas grūtības ceļā uz jūsu mērķi var rasties arī tāpēc, ka jūs uz to ejat pa svešām durvīm. Varbūt vajag paraudzīties apkārt un izvēlēties citas? Taču, pirms maināt durvis, noteikti pazeminiet svarīgumu un pavērojiet, kas notiks. Aizcirsties vai• pat jūsējās durvis, ja kaut kādā ziņā esat pārāk paaugstinājis svarīguma līmeni. Tā, piemēram, jūs esat licis visu uz vienas kārts. Tādā gadījumā mērķa sasniegšanai būs pārmērīgi liela nozīme. Durvis atkal atvērsies, ja pazemināsit svarīgumu un sagādāsit sev nodrošinājumu, rezerves ceļus.

Svešas durvis, kas agrāk šķita brīvas un atvērtas, parasti negaidot aizcērtas. Iemesls būs pilnīgi racionāls, tā ka prātam atliks tikai pacelt cepuri un noplātīt rokas: "Kas gan to varēja zināt?" Šeit situācija ir pilnīgi pretēja tai, kurā prāts domā par realizācijas veidiem un neredz reālus mērķa sasniegšanas ceļus, proti, savas durvis. Taču, ja mērķis ir īstais un jūs esat gatavs atļauties iegūt, jūsu durvis atveras tikpat negaidīti kā aizvērās svešās. Ja atļausities iegūt, jūsu priekšā atvērsies pat svešas durvis.

Jebkurā gadījumā gan jūsu mērķis, gan durvis nebūt nav vienīgās, tās var būt vairākas. Tāpēc nekad nav par vēlu meklēt jaunu mērķi, pat ja daži agrākie mērķi jau ir objektīvi nesasniedzami. Jūs varat censties sasniegt svešu mērķi, iet pa svešām durvīm un tajā pašā laikā meklēt savējās. Iesāktais nav obligāti tūlīt jāpamet. Pāreju uz mērķa līniju var īstenot pakāpeniski. Var darboties sveša mērķa labad, bet prātā skatīties sava mērķa slaidu. Tad ārējā apņemšanās ar laiku atvērs jums neredzamas durvis, kas ļaus bez sarežģījumiem mainīt nodarbošanos.

Diezin vai jums izdosies pilnīgi atbrīvoties no svārstiem, kas cenšas uzspiest svešas durvis. Droši vien arī agrāk esat lauzies svešās durvīs. Pat tagad, kad jums ir nepieciešamās zināšanas, jūs neesat nodrošināts pret kļūdām. Katrā ziņā ikviens kaut kur ir kļūdījies. Nedrīkst tikai zaudēt cerības un lamāt sevi par kļūdām. Beigu beigās jūs savas durvis atradīsit. Nekļūdās tikai tas, kas neko nedara. Ap jums ir ļoti daudz cilvēku, kas dzīvo "tāpat vien". Viņi neizvirza sev mērķus un nelasa šādas grāmatas. Viņi vēlas vairāk, nekā pašiem ir, taču viņiem trūkst apņemšanās rīkoties. Šādu cilvēku priekšrocība irtā, ka viņi nekļūdās. Taču jūs noteikti kļūdīsities, tāpēc gluži vienkārši atļaujie- ties to darīt. īstie panākumi izaug uz jūsu neveiksmju drupām.

Kad laužaties svešās durvīs, jūs noteikti sastopa- ties ar grūtībām. No malas visi redzēs, ka jūs pārvarat šķēršļus un cīnāties ar problēmām. Taču neviens, arī jūs pats neredzēsit savas dvēseles pretestību, kad to spiež iet pa svešām durvīm. Prāts diktē savu gribu un paziņo, ka jācīnās līdz galam. Taču pat stipras gribas indivīda dvēsele nespēj ilgi izturēt tādu spriedzi. Un cilvēks padodas. Viņš sāk pieļaut kļūdas. Šādos brīžos cilvēkam raksturīgas pat elementāras kļūdas. Tā notiek ar visiem, ari ar "šīs pasaules varenajiem".

Ejot uz mērķi pa svešām durvīm, jūs sagaida šādi brīži, un jūs kļūdīsities. Tikai izvairieties no paviršībām. Izīrējot sevi, rīkojieties nevainojami. Paradoksāli ir tas, ka lielas kļūdas jums var piedot. Taču sīku paviršību nepiedos neviens. Nemeklējiet ari savu tuvinieku līdzjūtību. Ja šie tuvinieki kaut nedaudz ir atkarīgi no jums materiāli vai sociāli, tad vēl jo vairāk — jūs taču neesat attaisnojis viņu cerības.

Apvainotāji un manipulatori sev augstus mērķus neizvirza, tāpēc nekļūdās. Nedodiet iemeslu apsūdzēt jūs nepiedodamās sīkās paviršībās. Rīkojieties nevainojami sīkumos. Tad nebūs tik sāpīgi, ja, virzoties uz svešu mērķi, kādā brīdī nespēsit izturēt.

Sevišķi jāsargās no savu tuvinieku padomiem. Viņi taču "no visas sirds vēl jums labu". (Dažkārt ir šausmīgi noskatīties, kā lādzīgie vecāki jau agrā bērnībā galīgi nosaka sava bērna dzīves mērķi.) Ja jūs spītīgi iesit savu ceļu, bet pēc tam cietīsit neveiksmi, viņi jūs nežēlos. Viņi vaimanās: "Mēs taču tev teicām! Taču tu jau nekad neklausi!" Tādā brīdī jūsu pozīcijas ir ļoti vājas. Jūs ir pārāk sarūgtinājusi neveiksme, bet apkārtējie manipulatori, izmantojot šo vājumu, cenšas jūs pakļaut sev. Viņiem tā ir ērtāk. Tā ir viņu pašapliecināšanās, turklāt jūs esat pakļauts - samierinājies un padevīgs.

Grūtībās nonākušu cilvēku allaž ielenc padomdevēji un manipulatori. Viņiem visiem ir tikai savi mērķi: vai nu celt savu pašapziņu, pamācot nejēgu, vai gūt iespēju manipulēt ar jums, vai gluži vienkārši "atsēdināt" jūs. Jebkuri viņu vārdi, ietērpti "patiesas līdzjūtības" maskā, tulkojumā skan tā: "Kur tu lien? Vai tiešām iedomājies, ka esi labāks par mums? Paliec pie mums un sēdi mierā! Dzīvo tāpat kā mēs. Mēs labāk pazīstam dzīvi." Vājuma mirklī jums piezogas šaubas: "Bet varbūt viņiem taisnība un es neko nesaprotu?"

Rodas jautājums: vai ir vērts klausīt padomdevējus un manipulatorus? Vai viņiem kaut kādā ziņā ir taisnība? Tikai tajā ziņā, ka jūs esat kļūdījies. Cenšoties kaut ko sasniegt, ikviens no mums visādā ziņā kļūdīsies, pat klausot "gudro cilvēku" padomiem. Taču savu mērķi spēsit atrast vienīgi jūs pats. Neviens cits to nespēs. Pat tie, kas no visas sirds vēl jums labu, nespēs ielūkoties jūsu dvēselē. Jūs taču pats arī dzirdat savu dvēseli kā rīta zvaigžņu šalkas, proti, faktiski nedzirdat. Neļaujieties citu ietekmei. Ticiet pats sev. Meklējot savu ceļu, neklausiet nevienu citu, tikai savu sirdi. Šajā jautājumā jābūt stingram un nelokāmam pret svārstiem un ļoti vērīgam pret savu dvēseli.

Kā redzat, vienīgais iebildums likteņa izvēles procesā ir fakts, ka ne visi mērķi un durvis variantu telpā ir jūsējie. Tomēr tas nenozīmē, ka tos nedrīkst izvēlēties. Neviens to neaizliedz, taču tādā gadījumā jūs sagaida daudzas problēmas. Vai tās jums vajadzīgas? Izvēloties svešus mērķus un durvis, jūs ejat pa vislielākās pretestības ceļu. Izvēles brīvības burvīgums slēpjas tajā apstāklī, ka savi paša mērķi un savas durvis ikvienam paveras vēlīgāk nekā jebkuras svešas. Lai iegūtu izvēles brīvību, jāatbrīvojas no svārstu ietekmes, jo tie jums uzspiež svešus mērķus un durvis.

KOPSAVILKUMS

Svešs mērķis - ta vienmēr ir varmaeība pret sevi, piespiešana, pienākums.

Svešs mērķis parādās ar modes un prestiža masku.

Svešs mērķis vilina ar savu nesasniedzamību.

Svešs mērķis liek jums kaut ko pierādīt sev un visiem.

Svešu mērķi jums uzspiež citi.

Svešs mērķis kalpo citu labklājības uzlabošanai.

Svešs mērķis rada dvēseles diskomfortu.

Sasniedzot savu mērķi, tiks piepildītas visas pārējās vēlēšanās.

Pēc kā tiecas jūsu dvēsele ? Kas padarīs jūsu dzīvi priecīgu un laimīgu?

Nedomājiet par līdzekļiem, pirms neesat apzinājies savu

mērķi, t

Pieņemot lēmumu, vērojiet, kāds ir jūs dvēseles komforta stāvoklis.

Dvēseles neērtības sajūtu var novērst ar slaidiem, diskomfortu - nekad.

Dvēsele vienmēr precīzi zina, ko tā vēlas.

Mērķa izvēlēšanās procesā prāta uzdevums nebūt nav meklēt.

Prāta uzdevums ir uztvert visu ārējo informāciju, sevišķu uzmanību pievēršot dvēseles komforta stāvoklim.

Jūsu durvis ir tas ceļš, kas aizvedis pie jūsu mērķa.

Ja ceļš nav zināms, domās skatieties mērķa slaidu.

Ārējā apņemšanās atvērs jūsu durvis uz mērķa dzīves līniju.

Ja ceļā uz mērķi jūtat iedvesmu, tātad tās ir jūsu durvis.

Visam, ko jums patīk darīt dabiski un labprāt, ir nozīme un vērtība.

Neiekļaujiet mērķa slaidā nekādus scenārijus. Jums tas jau ir.

Nelieciet savu mērķi un savas durvis uz vienas kārts. Atrodiet nodrošinājumu.

Neaizcērtiet agrākās durvis un nenodedziniet tiltus. Nepakļaujieties citu ietekmei. Ticiet pats sev.

SATURS

Priekšvārds ………………………………………………………………………….. 5

I  nodaļa. Apņemšanās………………………………………………………… 7

Kā rodas sapņi? Vai tiešām tie ir tikai cilvēka prāta iztēles produkts? Kas kopīgs sapņiem un realitātei? Paveras aizkars uz senatnes magu varenības noslēpumu, kas lāva viņiem uzcelt Ēģiptes piramīdas un citas līdzīgas celtnes.

Pamošanās sapnī………………………………………………………………………. 9

Sapņu telpa ……………………………………………………………………………. 15

Apņemšanās brīnumainais spēks……………………………………………. 24

Ārējā apņemšanās ………………………………………………………………….. 31

Spēles scenārijs ……………………………………………………………………… 45

Spēle pēc jūsu noteikumiem ………………………………………………….. 51

Apņemšanās attīrīšana…………………………………………………………… 60

Kopsavilkums………………………………………………………………………… 66

II  nodaļa. Slaidi ………………………………………………………………….. 69

Kāpēc vēlmes neīstenojas un sapņi nepiepildās? Lai vēlamo pārvērstu īstenībā, jāzina, kā izdarīt "pasūtījumu". Sakot ar šo nodaļu, grāmatā sniegti konkrēti praktiski ieteikumi attiecība uz pasūtījuma realizēšanas tehniku. Tie ir maga pirmie soļi.

Ilūzijas …………………………………………………………………………………… 71

Realitātes izkropļošana…………………………………………………………. 74

Pozitīvie slaidi ……………………………………………………………………… 79

Komforta zonas paplašināšana………………………………………………. 83

Mērķa vizualizācija ………………………………………………………………… 89

Procesa vizualizācija ……………………………………………………………… 93

Transfertās ķēdītes ………………………………………………………………… 98

Kopsavilkums……………………………………………………………………….. 101

III nodaļa. Dvēsele un prāts……………………………………………….. 103

Cilvēkam piemīt varens spēks, kuru dažkārt sauc par psihisko enerģiju. Maģiskās spējas ir katram, taču tās ir dziļi apslēptas. Izrādās, ka nav tālu jāmeklē, lai atklātu iekšējās rezerves un potenciālās iespējas. Brīnumainais mīt tepat blakus, taču cilvēks

nepieverš tam uzmanību.

Apņemšanās vējš……………………………………………………………………. 105

Dvēseles bura………………………………………………………………………… 109

Brīnumdaris mūsos ………………………………………………………………. 113

Mirāža…………………………………………………………………………………… 118

Sargeņģelis……………………………………………………………………………. 125

Futrālis dvēselei……………………………………………………………………. 128

Freile…………………………………………………………………………………….. 134

Dvēseles un prāta vienotība ………………………………………………….. 139

Skaņu slaidi………………………………………………………………………….. 149

Logs uz variantu telpu…………………………………………………………… 152

Freims…………………………………………………………………………………… 157

Kopsavilkums……………………………………………………………………….. 161

/V nodaļa. Mērķis un durvis………………………………………………… 165

Katram cilvēkam ir sava taka, pa kuru iedams viņš iemantos patiesu laimi. Taču kā to atrast? Jūs uzzināsit, kā to izdarīt. Bet kā lai sasniedz izvirzīto mērķi, vēlmes taču ne vienmēr atbilst iespējām'? Jūs varēsit pārliecināties, ka iespējas ierobežo tikai jūsu apņemšanās. Uzlaužot stereotipu atslēgas, jūs atvērsit durvis, kuras agrāk šķita nepieejamas.

Kā izvēlēties savas lietas……………………………………………………….. 167

Kā diktēt modi………………………………………………………………………. 172

Sveši mērķi…………………………………………………………………………… 176

Stereotipu laušana Jūsu mērķi Jūsu durvis Apņemšanās Realizācija Iedvesma Mērķa reanimācija Kopsavilkums

izdevējs - convictor™

SIA Tipogrāfija Ogrē", Ogrē, Brīvības ielā 31, LV-5001 Reģ. Nr. 000328581

Content

Zēlands Vadims Realitātes Transērfings II pakāpe - Rīta zvaigžņu šalkas

Vadims ZĒLANDS REALITĀTES TRANSERFINGS II pakāpe - RĪTA ZVAIGZŅU ŠALKAS

1 nodaļa APŅEMšanās

II nodaļa SLAIDI

III nodaļa dvēsele un prāts

IV nodaļa MĒRĶIS UN durvis

SATURS