Zēlands Vadims

Realitātes transērfings IV pakāpe realitātes pārvaldīšana

Vadims Zēlands

Realitātes transērfings

IV pakāpe

realitātes pārvaldīšana

.

I DEJAS AR ĒNĀM

.

APŅEMŠANĀS PIRMSĀKUMI

Cilvēka attiecības ar apkārtējo pasauli veidojas tā, ka jebkurš jaunums neizbēgami kļūst par ikdienību. Realitāte pastāvīgi maina savu veidolu, tāpat kā mākoni debesīs. Taču izmainu ātrums nav tik liels, lai varētu uztvert materiālās realizācijas kustību variantu telpā. Tieši tāpat mākoņu kustību un transformāciju skaidri var uztvert, tikai ātri reproducējot palēnināti uzņemtus kadrus.

Pat pārmaiņu svaigums, iekrāsojot dzīvi ar īslaicīgu uzliesmojumu, tikpat ātri izbalē. Neparastais kļūst parasts, svētku prieks izzūd ikdienībā. Garlaicīgi…

Rodas retorisks jautājums: kas tad ir garlaicība? Pārliecinošu atbildi dot ir ļoti grūti - vieglāk paskaidrot, kā ar garlaicību cīnīties. Vairoties no ikdienas vienveidības, dvēsele un prāts izgudro visādas rotaļlietas, kas sniedz neparastus iespaidus. Rotaļlieta - tas ir labs līdzeklis pret garlaicību. Spēle - vēl labāks līdzeklis.

Līdz ar vizināšanos ļoti populāras ir paslēpes, sunīšu ķeršana un citas jautras rosīšanās variācijas. Augot lielāks, cilvēks izdomā aizvien izsmalcinātākus izklaidēšanās veidus: no sporta sacensībām līdz virtuālajai realitātei. Pat daudzas profesijas būtībā nav nekas cits kā spēle.

Kaut gan — kāpēc tikai daudzas? Mēģiniet nosaukt darbu, ko nevarētu uzskatīt par spēli. Ievērojiet: ja cilvēks kaut ko dara, viņš jebkurā gadījumā spēlē. To, ar ko noņemas bērni, pieaugušie visžēlīgi sauc par spēli. Bet pieaugušie spēlē to, ko visā nopietnībā sauc par savu darbu.

Gan vieni, gan otri pret savu nodarbošanos izturas ar pilnu atbildību. Pajautājiet bērnam, ko viņš dara, un bērns pavisam nopietni, gandrīz vai noraizējies atbildēs: "Es spēlējos!" Pamēģiniet pieaugušo atraut no darba, un viņš būs sašutis: "Esmu aizņemts svarīgā darbā!"

Tā, lūk, spēle - tā ir nopietna lieta. Ko dara bērns, kad viņš nav iesaistīts spēlē? Parasti blēņojas. Bet pieaugušais? Lāpa slinkumu - tā mēdz teikt par pieaugušajiem. Taču dīkdienība ātri nogurdina, rada garlaicību, tāpēc atkal gribas nodoties kādai spēlei.

Kāpēc tomēr vajadzīgas spēles? Vai tikai tāpēc, lai padzītu garlaicību? Varbūt uzdosim jautājumu citādi: kas ir garlaicības cēlonis - vai iespaidu trūkums?

Īstenībā šis jautājums nebūt nav tik triviāls, kā varētu likties. Cilvēku spēlēm piesaista tikpat sena vajadzība kā šī pasaule. Kas dzīvai būtnei ir visupirmā nepieciešamība? Izdzīvošana, pašsaglabāšanās instinkts? Tāds stereotips ir izveidojies, tomēr šī atbilde nav pareiza. Varbūt tieksme vairoties? Un atkal atbilde ir nepareiza. Kas tad ir galvenais?

Pirmajā vietā ir vajadzība vismaz kaut kādā mērā patstāvīgi rīkoties ar šo savu dzīvi - šis fundamentālais princips ir visu būtņu uzvedības pamatā. Viss pārējais, arī pašsaglabāšanās un vairošanās instinkts, ir šā principa sekas. Citiem vārdiem sakot, jebkuras būtnes dzīves mērķis un jēga ir realitātes pārvaldīšana.

Taču tas nav iespējams, ja apkārtējā pasaule pastāv neatkarīgi no tevis un ir nekontrolējama vai pat naidīga. Vienmēr atradīsies tādi, kas gribēs atņemt maizes kumosu, padzīt no ērtās vietiņas vai pat tevi pašu apēst. Cilvēks jūtas aizvainots, viņam ir pat baigi, kad viņš nedzīvo savu dzīvi, bet tā "atgadās" - un tur neko nevar padarīt. Tā arī rodas neatlaidīga un dažkārt neapzināta nepieciešamība kontrolēt apkārtējo pasauli.

Daudziem tāds pavērsiens var likties negaidīts: "Kā tad tā, visiem taču bija pilnīgi skaidrs, ka pašsaglabāšanās instinkts ir pats galvenais, bet pēkšņi izrādās, ka tas ir tikai kaut kā fundamentālāka sekas?"

Tomēr dīvaini tas šķiet tikai pirmajā acu uzmetienā. Ja sākam analizēt, kļūst skaidrs: lai ko

dzīva būtne darītu (tai skaitā censtos izdzīvot vai vairoties), viss reducējas uz centieniem pakļaut savai kontrolei apkārtējo īstenību. Tas tad arī ir jebkuras apņemšanās - visu būtņu darbības pamata - galvenais motīvs un pirmavots.

Bezdarbība turpretī ir atteikšanās no kontroles. Tādējādi var secināt: garlaicības kā tādas nemaz nav - ir tikai pastāvīgas un neremdināmas alkas pārvaldīt realitāti. Kaut kā nebūt, taču pakļaut to savai gribai. Spēle šādā nozīmē ir pārvaldāmās realitātes modelēšana.

Dažiem putniem, piemēram, patīk spēlēties ar čiekuriem. Čiekurs - tā ir neatkarīgās un nevadāmās realitātes daļiņa. Tiklīdz putns padarīja čiekuru par savas spēles atribūtu, šī daļiņa, tātad zināmā mērā arī pati realitāte, kļuva pārvaldāma. ^

Vizināšanās - tā arī ir sava veida pārvaldīšana. Realitāte mani nes uz priekšu, bet nes tā, kā es to vēlos. Arī jebkura cita spēle tādā vai citādā mērā pakļaujas likumam: "Būs tā, kā es gribu." Spēles scenārijs ir vairāk vai mazāk iepriekš noteikts, tāpēc situācija ir paredzama. Protams, ir spēles, kurās diezgan grūti saglabāt līdera pozīcijas, tomēr tās visas tā vai citādi reducējas uz vienu un to pašu: pakļaut notiekošo savai gribai.

Arī izrāde skatītājam ir spēle, kurā tiek modelēta realitātes pārvaldīšana. Mūzika, grāmatas, kino vai izklaidējoša programma - tās visas ir šūpoles dvēselei un prātam. Saspringto domu

nogurdinošais skrējiens apstājas un pārvēršas lidojumā uz skaistas melodijas vai aizraujoša sižeta spārniem. Lai kas ari notiktu ar izrādes varoņiem, tas viss ir tikai pieradināta, dresēta realitāte, un skatītājs bezrūpīgi bauda izrādi.

Spēles ar realitāti nebeidzas pat miegā. Dvēsele un prāts atrod apmierinājumu sapņu telpā, kur realitāte plastiski pakļaujas vieglai apņemšanās pūsmai.

Un, visbeidzot, iztēles rotaļa - tas ir vēl viens pieņemams spēles veids. Cilvēki izdomā pat neesošu realitāti, lai tikai spēlētu pārvaldīšanu. Fantastika ir neparasta. Tai atļauts būt neparastai, kamēr tā ir nereāla. Tā ir loti tālu. Bet realitāte ir ikdienišķa ar savu tuvumu, taču vienlaikus nepieejama, tāpēc ka to grūti ietekmēt.

Kopumā jāsecina, ka visas šīs spēles tiek uzsāktas nejau tāpēc, lai cīnītos ar garlaicību. Ikdienas dzīve nav garlaicīga - tā ir parasta, jo nav pārvaldāma. To nav viegli pakļaut likumam "būs tā, kā es gribu". Tāpēc arī cilvēks no tādas realitātes cenšas paslēpties spēlē, kur viss ir ļoti vienkārši un paredzami.

Un tomēr no neizbēgamās īstenības paslēpties neizdosies. Cilvēka dzīvi nosaka apstākļi un viņa stāvoklis sabiedrībā. Realitāte attīstās lielākoties neatkarīgi no viņa gribas. Uz katru "gribu" atrodas savs "nedrīkst". Par atbildi uz "dod" atskan "nedabūsi". Ko gan tādos apstākļos var iesākt?

Cilvēks parasti uzvedas viennozīmīgi. Cenšoties sasniegt vēlamo, viņš tiecas apkārtējo pasauli ietekmēt tieši, pēc principa "atdod". Šāda ietekme, kuras pamatā ir tiešs kontakts, ir viena no pārvaldīšanas formām. Taču tas nav vienīgais un ne tuvu visefektīvākais paņēmiens.

Mēs rīkosimies citādi: paslēpsim rokas aiz muguras un izdarīsim tā, lai pasaule pati nāk pretī mūsu vēlmēm. Un turpmākais vēstījums būs par to, kā izdarīt, lai vēlmes piepildās. Transērfings - tā ir realitātes pārvaldīšanas tehnoloģija, tieši to neietekmējot. Tikai nevis pa jokam kā spēlē, bet pa īstam.

NEVEIKSMES LIKUMS

Lai iemācītos pārvaldīt realitāti, jāiemācās vismaz izprast tās veidošanās mehānismu. Katrs cilvēks vistiešākajā veidā rada savas pasaules slāni. Taču parasti viņš nesaprot, kā tas notiek.

Cilvēks tiecas panākt, lai "viss būtu tā, kā es gribu". Viņš cenšas piemērot pasaulei savu vienkāršo principu: kur pagriezīšu, turp arī braukšu; kur piespiedīšu, tur arī ielieksies. Taču pasaule nezin kāpēc negrib pakļauties. Vēl vairāk - cilvēks pagriežas uz vienu pusi, bet viņu nes pavisam uz citu.

Vajadzētu padomāt: ja realitāte uzvedas tik neadekvāti, tātad nepieciešama cita pieeja. Varbūt pasaule pakļaujas pavisam citiem likumiem? Taču cilvēks negrib apstāties, lai palūkotos visapkārt, un turpina spītīgi turēties pie saviem principiem.

Tādas "jaunrades" rezultātā rodas pasaules slānis, kurā "viss nav tā, kā es gribēju". Gluži otrādi - daudz kas notiek tieši "tā, kā es nevēlos". Kāda gan dīvaina, kaprīza, nepiekāpīga realitāte!

Dažkārt rodas sajūta, ka dzīve it kā tīšām spītētu. Nepatikšanas sākas gluži kā neizskaidrojama spēka pievilktas. Bažas piepildās, sliktākās nojautas attaisnojas. Mūs neatlaidīgi vajā tas, ko ienīstam un no kā cenšamies izvairīties. Kāpēc tā notiek?

Transērfinga sākumkursā jau tika teikts, kāpēc notiek tā, ka "jūs saņemat to, ko negribat", īpaši tad, ja ļoti negribat. Ja neieredzat vai baidāties no visas sirds, tad ārējā apņemšanās jums to sagādās pārpilnībā.

Dvēseles un prāta vienotībā radušos domu enerģija potenciālo iespējamību pārvērš īstenībā. Citiem vārdiem sakot, variantu telpas sektors, kas atbilst domu starojuma parametriem, materializējas, ja dvēseles jūtas ir vienotas ar prāta domām.

Taču tas nav vienīgais iemesls, kāpēc realizējas sliktākās nojautas. Vispār norma ir dzīve bez problēmām. Viss attīstās labi un gludi, ja virzība notiek pa variantu straumi, neizjaucot līdzsvaru.

Daba nemēdz lieki tērēt enerģiju un nav noskaņota uz intrigām.

Nevēlami apstākļi un notikumi gadās tāpēc, ka pārmēra potenciāli izkropļo apkārtējo enerģētisko ainu, bet atkarības attiecības to padara vēl sliktāku.

Pārmēra potenciāli rodas tad, ja kādām īpašībām tiek piešķirta pārāk liela nozīme. Atkarības attiecības starp cilvēkiem izveidojas tādā gadījumā, ja viņi sāk sevi savstarpēji salīdzināt, pretstatīt un izvirzīt nosacījumu "ja tu tā, tad es tā".

Pats par sevi pārmēra potenciāls nav tik bīstams, kamēr izkropļotais vērtējums ir vispārīgs un netiek attiecināts ne uz ko. Taču, tiklīdz kāda objekta mākslīgi paaugstinātais vērtējums tiek salīdzināts ar citu objektu, rodas polarizācija, kasv izraisa līdzsvara spēku vēju.

Līdzsvara spēki cenšas novērst radušos polarizāciju, un to darbība parasti ir vērsta pret šīs polarizācijas radītāju.

Minēsim vispārīgu potenciālu piemērus: es tevi mīlu; es mīlu sevi; es tevi neieredzu; esmu pats sev pretīgs; es esmu labs; tu esi slikts. Tādi vērtējumi ir pašpietiekami, jo tie nebalstās uz salīdzinājumiem un pretstatiem.

Un tagad, lūk, tādu potenciālu piemēri, kuri veido atkarību: es tevi mīlu ar nosacījumu, ka tu mīli mani; es mīlu sevi, tāpēc ka esmu pārāks par jums visiem; tu esi slikts, tāpēc ka es esmu labāks;

es esmu labs, tāpēc ka tu esi slikts; es pats sev nepatīku, tāpēc ka esmu sliktāks par visiem; tu man esi pretīgs, tāpēc ka tu neesi tāds kā es.

Atšķirība starp pirmo un otro vērtējumu grupu ir ļoti liela. Vērtējumi, kas balstās uz salīdzinājumu, rada polarizāciju. Līdzsvara spēki novērš šo nevienādību, izraisot pretstatu sadursmi. Gluži tāpat pievelkas magnēta pretpoli.

Tieši tāpēc nepatikšanas ienāk dzīvē tik uzmācīgi un it kā par spīti. Tā, piemēram, laulībā savienojas šķietami nesaderīgas personības, gluži kā par sodu viena otrai. Dažādos kolektīvos vienmēr gadīsies kaut vai viens cilvēks, kurš jums ar kaut ko radīs nepatiku. Mērfija likumi jeb gluži vienkārši "nelietības likums" darbojas tieši tāpat. Bet ļaunprātīgie kaimiņi vispār kļuvuši par jebkuras kopdzīves neatņemamu priekšnoteikumu.

Piemērs par nepatīkamiem kaimiņiem labi ilustrē polarizācijas efektu. Lai gan šis jautājums ir visai ikdienišks, tomēr tam ir tiešs sakars ar meta- fizikas jomu. Problēma ir tā, ka daži cilvēki traucē mierīgi dzīvot citiem. Kāpēc tā notiek? Kāpēc vienmēr un visur atrodas "sliktie" tēvoči un tantes, kas neliek mieru "labajiem"?

Kā tad iznāk - vai cilvēki ir sadalīti divās nometnēs? Tomēr, ja izdarītu aptauju "Kādai nometnei jūs sevi pieskaitāt?", tikai retais atzītu sevi par sliktu. Jūsu kaimiņi lielākoties ir tādi paši normāli cilvēki kā jūs pats.

Tendenci rada līdzsvara spēku vējš, kas pūš jūsu nepatikas virzienā. Vēja virzienu nosaka tieši šāds "nelietīgs" princips: viss, kas jums nepatīk, būs kopā ar jums.

Dažs var iebilst: "Kādi tad tur, pie velna, līdzsvara spēki? Šie cilvēki gluži vienkārši zaudējuši kaunu, un tas arī ir viss, nav te ko filozofēt." Taču es jums tūlīt pat pierādīšu, ka tā nav vis tukša filozofēšana.

Pieņemsim, ka jūs ērcina kaimiņi. Bet vai jūs viņus ērcināt? Droši vien ne. Kāpēc? "Nu tāpēc, ka viņi ir tie sliktie, bet mēs tādi neesam," jūs teiksit. Taču gluži vienkārši labu. vai sliktu cilvēku nav. Jebkurš vērtējums ir relatīvs, tāpēc ka rodas salīdzinot un pretstatot.

Un tomēr - kāpēc jūs neērcināt savus kaimiņus? * Mana atbilde liksies negaidīta: jūs neērcināt savus kaimiņus, tāpēc ka viņiem par jums nospļauties. "Tā jau tas ir," jūs teiksit, "tāpēc jau viņi ir sliktie, ka kaunu galīgi zaudējuši."

Tieši ar to jūs arī ieslēdzat polarizāciju gluži kā magnētu, kas piesaistīs jums aizvien jaunas un jaunas kaimiņu izraisītas likstas. Bet viņiem tas viss bijis nebijis, tāpēc ka jūs neizraisāt viņu interesi. Viņiem neienāk ne prātā dot jums salīdzinošu novērtējumu, proti, veidot ar jums atkarības attiecības. Un šādā nozīmē viņiem pārjums nospļauties - viņi nepiešķir jums nekādu nozīmi un neiesaista savas pasaules slānī, tāpēc ari neizjūt pāridarījumu.

Kaimiņiem nav polarizācijas attiecībā uz jums tik ilgi, kamēr viņi aizņemti ar savām rūpēm un nepievērš jums īpašu uzmanību. Taču tiklīdz viņi piešķirs nozīmi jūsu kaimiņattiecībām un sāks salīdzināt, tā tūlīt pat noskaidrosies, ka jūs neesat tāds kā viņi. Ja tas viņus aizskars un izraisīs šo cilvēku sašutumu, jūs pats sāksit viņus ērcināt. No laba jūs pārvērtīsities par sliktu kaimiņu.

Un turpmāk notiks vēl interesantākas lietas. Jūs sāksit sagādāt viņiem nepatikšanas, kamēr pašam pat prātā neienāks, ka tas kādam var traucēt. Jūs ērcināsit savus kaimiņus, pats to pat neapzinoties, tāpat kā viņiem pašreiz ne prātā neienāk, ka ērcina jūs.

Tā, piemēram, trokšņu efekti sadzīvē ir visu- pirmā lieta. Jo vairāk jums nepatīk trokšņi, jo aktīvāk tie jūs vajās. Kaut gan klusums un miers ir optimālais eksistences veids ne tikai jums, bet tāpat arī jūsu kaimiņiem. Tā tiek tērēts mazāk enerģijas. Miera traucēšana - tā vienmēr ir anomālija, kas nerodas tukšā vietā. Kur gan tam tiek ņemta enerģija?

Kaimiņu radītais troksnis izsit jūs no līdzsvara, un jūs sākat viņus klusībā (vai skaļi) neieredzēt. Jūsu uzbudinājums tad arī ir enerģijas avots. Rodas atkarība, kas izraisa polarizāciju. Negantas jūtas - tādas kā "Es neieredzu šos trokšņainos kaimiņus!" - rada spēcīgu magnētu, kas piesaistīs jums aizvien jaunus uzbudinātājus.

Blakus parādīsies jauni iedzīvotāji, kam patīk trokšņains dzīvesveids, bet vecie kaimiņi iegādāsies atbilstošu aparatūru, gluži kā speciāli jūs kaitinādami.

Vēl jāņem vērā, ka jūsu kaimiņu kaimiņiem arī ir sava loma, un, ja vispārējās jūtas pret miera traucētājiem sakrīt, efekts palielinās.

Protams, "patīkamā kaimiņu būšana" ar troksni vien neaprobežojas. Viss atkarīgs no tā, pret ko jūs izjūtat riebumu. Jūs var apbērt ar atkritumiem, nomākt ar nepatīkamām smakām, aprakstīt gaiteņa sienas un tā tālāk. Bet pretīgums pret kaimiņiem kā pret cilvēku dzimumu vispār var radīt vēl jūtamākas sekas - plūdus vai pat ugunsgrēku.

Analoģiski ari visos citos gadījumos darbojas savdabīgs neveiksmes likums. Priekšmets vai īpa-N šība, kam tiek piešķirta sevišķa nozīme, piesaista objektus ar pretējām īpašībām.

Un nozīme, kā zināms, pastiprinās salīdzinot un pretstatot. Ja ir viens pols, jābūt arī otram polam. Polarizācija rada magnētu nepatikšanām. Tiek pievilkts viss, kas rada nepatiku. Viss, kas izraisa sašutumu, - sāk vajāt. Viss, kas ir ārkārtīgi nevēlams, - atgadās. Un šeit nav nekādas mistikas - tas ir likumsakarīgi.

Polarizācija izkropļo enerģētisko ainu un izraisa līdzsvara spēku viesuļus, kuru rezultātā realitāte atspoguļojas neadekvāti, gluži kā greizajā spogulī. Cilvēks nesaprot, ka patoloģija ir līdzsvara izjaukšanas sekas, un cenšas cīnīties ar apkārtējo pasauli, lai gan vajadzētu novērst polarizāciju.

Bet nepieciešams vienīgi izpildīt Transērfinga pamatlikumu: atļauties būt sev pašam, bet otram atļaut būt viņam pašam. Jāatlaiž pasaule uz visām četrām debespusēm. Jāpavājina savs tvēriens.

Jo kategoriskāks esat savās vēlmēs un pretenzijās, jo spēcīgāks ir magnēts, kas piesaista visu pretējo. Notiek burtiski, lūk, kas: jūs esat sagrābis pasauli aiz rīkles, bet tā pretojas un cenšas atbrīvoties.

Uzspiest un pieprasīt ir veltīgi - situācija kļūs vēl sliktāka. Tā vietā vajag apzināti mainīt savu attieksmi pret situāciju saskaņā ar Transērfinga likumu.

Tā, piemēram, centieties kaut vai uz kādu laiku izmest no galvas domas par kaimiņiem, beidziet viņus nosodīt, izliecieties, ka viņu gluži vienkārši nav. Pasakiet pats sev: "Vilks ar viņiem!" Gluži vienkārši izmetiet viņus no savas pasaules slāņa.

Tiklīdz jums izdosies atraut no viņiem šo savas attieksmes piesūcekni, polarizācija izzudīs un kaimiņi pakāpeniski izbeigs jūs ērcināt. Vēl vairāk- ja jums izdosies pilnīgi pārtraukt atkarību, var notikt kaut kas neaptverams: šie draņķīgie tipi var kļūt par jūsu labākajiem draugiem.

VISS NOTIKS PAR SPĪTI

Vispār pats "nelietības likuma" pastāvēšanas fakts ir visai dīvains, vai nav tiesa? Kāpēc, kāda iemesla dēļ pasaule izturas tik riebīgi? Vai varbūt tās ir tikai iedomas, aizspriedumi? Taču nē, tendence tomēr ir, un no šā fakta nekur nevar izbēgt. Par laimi, Transērfinga modelis ne tikai atklāj šādas likumsakarības cēloni, bet arī izskaidro, kā no tā izvairīties.

Transērfinga likums darbojas nevainojami un tos, kas šo likumu respektē, atbrīvo no milzum daudzām nezināmas izcelsmes problēmām. Vajag tikai palaist vaļīgāku tvērienu un beigt "turēt pasauli aiz rīkles" - un tā tūlīt pat kļūs laipna un paklausīga.

Bet tas, kurš "neatlaiž", staigās gluži kā magnēts, pievelkot sev visu pretējo. Tomēr neveiksmes likums - tas vēl nav viss. Tiklīdz pretējības satiekas, to pretešķība cenšas vēl vairāk saasināties.

Pazīstamais pretstatu vienības un cīņas likums, kura būtība izteikta jau tā nosaukumā, ir pārvērties par "skolas" zināšanām. Volga ietek Kaspijas jūrā, bet Misisipi - Meksikas līcī. Taču viss nav nemaz tik vienkārši. Uzdosim sev jautājumu: kāpēc tomēr šis likums pastāv?

Visuresošās pretstatu vienības cēloni mēs jau noskaidrojām: izraisot pretstatu sadursmi, līdzsvara spēki tādējādi atjauno līdzsvaru. Bet kāpēc pretstati atrodas nepārtrauktas cīņas stāvoklī?

Varētu likties, ka jābūt pilnīgi otrādi: notika sadursme, cits citu apdzēsa un nomierinājās. Tomēr ne, pretstati "kaitinās" viens otru, līdz "izkausies". Ja ķildniekus neizšķirs, tā turpināsies pastāvīgi.

Piemēri tālu nav jāmeklē. Jūs pats varat apstiprināt, ka pasaule ļoti bieži krīt jums uz nerviem. Protams, katram cilvēkam atšķirīgi un dažādā pakāpē. Tomēr visā visumā būtība ir šāda: ja pašreizējā brīdī kaut kas spēj izsist jūs no līdzsvara, tad nezin kāpēc tas gluži kā par spīti notiek.

Notiek, rau, kas. Ja jūs kaut kas uztrauc, sagādā raizes, nomāc, tad jūsu nervi ir saspringti, vismaz daļēji. Un itin kā saistībā ar to visu parādās kāds klauns un sāk lēkāt un ņirgāties, lai vēl vairāk sasprindzinātu jūsu nervu stīgas. Jūs dusmojaties, bet klauns lēkā vēl trakulīgāk.

Ir ļoti daudz veidu, kā palielināt uzbudinājumu. Pieņemsim, ka jūs kaut kur ļoti steidzaties un baidāties nokavēt. Klauns tūlīt pat sasit plaukstas, saberzē tās un iesaucas: "Braucam!"

Kopš šā brīža viss darbojas pret jums. Cilvēki aizšķērso ceļu un cēli soļo uz priekšu, bet jūs nekādi netiekat viņiem garām. Jums jāiziet ātrāk pa durvīm, bet tur burtiski izveidojusies sliņķu rinda, kas tik tikko cilā kājas. Uz šosejas ar automašīnām notiek tieši tas pats. Visi it kā par spīti sazvērējušies pret jums.

Protams, kaut ko var izskaidrot ar uztveres īpatnībām: kad jūs steidzaties, šķiet, ka visa pasaule būtu kļuvusi lēnāka. Tomēr ir arī skaidras pazīmes: lifts vai mašīna sabojājas, autobuss kavējas, uz ceļa izveidojas sastrēgums - tā jau ir kāda ļaunprātīga objektivitāte.

Var minēt ari citus piemērus. Ja par kaut ko esat noraizējies un nervi ir saspringti, cilvēki ap jums darīs tieši to, kas jūs kaitina, turklāt tieši tagad, kad vēlaties, lai visi liek jums mieru.

Bērni sāk plosīties, kaut gan līdz šim uzvedās pavisam mierīgi. Kāds blakus piepeši sāk šmakstināt un skaļi rīstīties. Dažādi subjekti maisās pa kājām un uzmācas ar savām problēmām. Visur kaut kas uzplijīgi traucē. Ja kādu gaidāt ar lielu nepacietību, - viņš ilgi neatnāk. Ja negribat nevienu % redzēt, - kāds noteikti ieradīsies. Un tā tālāk.

Un šis ārējais spiediens kļūst aizvien intensīvāks atkarībā no tā, kā pieaug dusmas. Jo lielāks sasprindzinājums, jo aktīvāk nepatiku rada apkārtējie cilvēki. Turklāt interesanti, ka vini to nebūt nedara ar nodomu. Viņiem pat prātā neienāk, ka tas kādu var traucēt. Kāds tad ir šādas uzvedības cēlonis?

Bezapziņas psiholoģijā vispār ir ļoti daudz baltu plankumu. Lai cik dīvaini tas arī būtu, vairākumā gadījumu cilvēkus virza neapzināti motīvi. Taču vēl lielāku izbrīnu izraisa tas, ka virzošais spēks, kas veido neapzinātos motīvus, ir nevis cilvēka psihē, bet gan ārpus tās.

Šis spēks ir neredzamās, tomēr reālās energo- informatīvās būtības, ko rada dzīvo būtņu domu enerģija, - svārsti. Par svārstiem jau ļoti daudz pateikts Transērfinga pirmajā grāmatā. Tie vienmēr rodas tur, kur var izdevīgi dabūt konflikta enerģiju.

Tikai nevajag domāt, ka šīs būtības spēj kaut ko iecerēt un realizēt apzinātu apņemšanos. Svārsti, līdzīgi dēlēm, sajūt polarizāciju kā nevienveidību enerģētiskajā laukā un cenšas piesūkties. Tomēr tas vēl nav pats ļaunākais.

Briesmīgākais ir tas, ka svārsti ne tikai uzsāc konflikta enerģiju, bet kaut. kādā veidā piespiež cilvēkus uzvesties tā, lai izdalītos vēl vairāk šīs enerģijas.

Tie dara visu, lai enerģija plūstu pāri malām. Svārsti rausta cilvēkus aiz neredzamām aukliņām, un cilvēki pakļaujas gluži kā marionetes. Kā tieši svārsti ietekmē cilvēku motivāciju, vēl nav skaidrs, taču dara to visai efektīvi.

Cilvēka skaidra apziņa svārstiem nav pieejama, taču svārstiem tas arī nav vajadzīgs - tiem pilnīgi pietiek ar zemapziņu. Visi cilvēki parasti nomodā guļ ciešākā vai mazāk ciešā miegā. Daudz ko cilvēks dara automātiski, atslābināti, skaidri neapzinoties un nespējot pateikt: "Pašreiz es neesmu aizmidzis un noteikti zinu, ko daru un kāpēc daru tieši tā."

Sevišķi zems apzināšanās līmenis cilvēkam ir tad, kad viņš atrodas mājās vai pūlī. Mājās paškontrole

vajadzīga pavisam maz, tāpēc cilvēks atslābinās un gandrīz vai snauž. Ārpus mājas šaurā cilvēku lokā, pilnīgi pretēji, apziņa ir visaktīvākā un cilvēks kontrolē savu uzvedību. Turpretī lielā pūlī cilvēka rīcība atkal kļūst spontāna, turklāt viņš nonāk spēcīgā korelācijā ar kopējām pūļa tieksmēm.

Lai demonstrētu svārsta darbību, aplūkosim visvienkāršāko piemēru - gājēju, aiz kura jūs ejat pa to pašu ceļu un cenšaties tikt viņam garām. Tiklīdz jūs grasāties pagriezties pa kreisi, lai paietu garām, viņš spontāni sper soli tieši turpat, it kā aizšķērsojot jums ceļu. Jūs cenšaties tikt garām pa labo pusi — un viņš neviļus novirzās uz to pašu pusi.

Kas liek gājējam mainīt virzienu? Viņš taču jūs neredz, turklāt viņam nav nekādas daļas par to, v ka gribat paiet garām. Varbūt viņš kaut kādā veidā sajūt tuvošanos no aizmugures un instinktīvi nevēlas palaist "sāncensi" sev priekšā? Tāda doma gan ienāk prātā, tomēr tas tā nav. Runājot par instinktiem, dzīvajā dabā sāncensība vienmēr izpaužas situācijās, kad pretējās puses sastopas vaigu vaigā. Tas ir svārsts, kas liek gājējam novirzīties sāņus.

Cilvēks iet, nedomājot, kā jāsper solis, lai virzītos taisni uz priekšu. Šajā ziņā viņš guļ, tāpēc soļu līnija laiku pa laikam spontāni novirzās uz vienu vai otru pusi. Motivācija, proti, virziena izvēle meklējama zemapziņā, kas pašreiz nav kontrolējama, tātad ir potenciāli pieejama svārstam.

Nu pienākat jūs un cenšaties paiet šim cilvēkam garām. Būtībā tas ir konflikts, kaut arī pavisam niecīgs. Lai palielinātu konflikta enerģiju, svārsts liek gājējam nevilšus paspert soli sāņus, lai aizšķērsotu ceļu un tādējādi saasinātu situāciju.

Tajā pašā laikā svārsts nerīkojas tīšuprāt, tāpēc ka tam nav apzinātas apņemšanās. Tāpat neapzināti darbojas līdzsvara spēki. Es vēlreiz uzsveru: runa ir par zināmiem procesiem, kuru mehānisms pagaidām nav skaidrs, nevis par būtību saprātīgu rīcību. Mēs tikai atzīmējam energoinformatīvās pasaules dabas atsevišķas izpausmes un likumsakarības.

Nav nekādas jēgas spriedelēt, kāds svārsts darbojas attiecīgajā situācijā, kur tas radies, kā svārstam tas izdodas un kas īstenībā notiek tur, enerģētiskajā līmenī. Tik un tā mēs nespēsim izprast visu sīkumos. Nozīmīgs ir tikai viens galvenais secinājums: kad līdzsvara spēki izraisa pretējību sadursmi, svārsti dara visu, lai iekvēlinātu konflikta enerģiju. Tāds ir svārsta likums.

Bezgalīgās svārstu cīņas - vai tās būtu ģimenes ķildas vai bruņoti konflikti - tās visas noris saskaņā ar šo likumu. Ja ir radusies pretējību sadursme, turpmākie notikumi attīstīsies tā, lai vēl vairāk saasinātu konfliktu, vienalga, kādi notikumi sekos, ieskaitot īslaicīgu un šķietamu samierināšanos.

Tur, kur darbojas svārsta likums, veselajam saprātam nav varas. Tieši tāpēc gan atsevišķu

personību, gan valstu rīcība bieži vien neiekļaujas veselā saprāta ietvaros. Konfliktsituācijās cilvēka motīvi ir svārsta varā.

Tāpēc arī rodas tāds dīvains efekts, kad cilvēks savu agrāko rīcību uztver kā sapni: "Un kur gan bija mans prāts? Un kāpēc es izlēmu tā darīt?" Tāpēc, ka cilvēks rīkojās neapzināti. Tikai vēlāk, kad apziņa vairs nav pakļauta ārējai ietekmei, viss notiekošais gūst adekvātu novērtējumu.

Tuvi cilvēki ķildojas un šķiras, būdami pārliecināti, ka viņu raksturi nesader. Bet bija taču laimes brīži, kad viss ritēja brīnišķīgi. Tad piepeši ne no šā, ne no tā cilvēks mainās un sāk uzvesties naidīgi. Tas nekādi nesaskan ar to, kāds viņš bija agrāk, vēl pavisam nesen. Jums nav sveša šāda situācija, vai ne? x

Īstenībā nav runa par to, ka viens vai otrs ir mainījies. Cilvēks rīkojas partnerim pilnīgi nepieņemami tāpēc, ka viņam to uzspiež svārsts.

Svārsts pārvalda divu pretī stāvošu cilvēku zemapziņas motivācijas. Un šī pārvaldīšana vērsta uz to, lai vairotu konflikta enerģiju. Cilvēks neapzinās, ka viņam liek iet konfrontācijas ceļu. Viņš var rīkoties pilnīgi neloģiski un neadekvāti.

īpaši spilgti šis efekts izpaužas neizskaidrojami cietsirdīgos noziegumos. Pēc notikušā, jau uz apsūdzēto sola, noziedznieks savu agrāko rīcību atceras ar neizpratni: "Uznāca kaut kāds prāta aptumsums." Un viņš nemelo - tā patiešām bija. Pašam noziedzniekam tas ir kas pilnīgi negaidīts, viņš savu nodarījumu uztver kā šausmīgu sapni.

Sevišķi ciešs miegs ir tad, ja uzmanība nokļūst satvēriena cilpā. Specifiskās sabiedrībās, piemēram, tādās kā armija, grupējums vai sekta, izveidojas vide ar noteiktiem uzvedības un domāšanas stereotipiem. Tas cilvēku "iemidzina", un zemapziņa kļūst pilnīgi pieejama svārsta zombējošajai ietekmei. Un tad var risināties tādi notikumi, kas, vērtējot no malas, liekas pilnīgi neaptverami.

Kāpēc cilvēki ar tādu ārprātīgu niknumu nogalina sev līdzīgos tāpēc, ka viņi, tie citi, pielūdz citus - savus dievus? Kuram tas traucē? Cilvēki pārcieš lielas grūtības karos, mirst desmitiem, simtiem tūkstošu, miljoniem. Kur tad ir pašsaglabāšanās instinkts? Cīņu par bagātībām un teritoriju vēl var saprast. Taču kā lai izskaidro kauju par pārliecību?

Miera ideja visiem ir tuva. Taču kari nebeidzas. Viena Dieva ideja ir acīmredzama. Ir labestības, taisnības, vienlīdzības idejas… tā var vēl ilgi turpināt. Visiem viss ir saprotams, tomēr veselais saprāts nedarbojas, bet uzvar ļaunums. Kur gan rodas šis ļaunums?

Tad, lūk, universāls ļaunuma avots ir svārsti. Pietiek nedaudz pavērot, un kļūst pilnīgi skaidrs: lai kas notiktu jebkādā jebkuru pretišķību konfliktā, - viss attīstās konflikta enerģijas palielināšanas virzienā. Ja arī cīņa pieklust, tad tikai uz neilgu laiku, lai pēc tam iedegtos ar jaunu sparu.

Protams, ir dažādi svārsti, arī destruktivitātes pakāpe tiem visiem ir atšķirīga. Daudzi no tiem ir pilnīgi nekaitīgi. Transērfinga svārsts, piemēram, ir nepieciešams, lai pēc iespējas vairāk cilvēku sāktu domāt par to, kas tad īstenībā notiek.

Runa nav par to, lai pilnīgi atbrīvotos no visiem svārstiem, - tas diezin vai vispār ir iespējams. Galvenais - nekļūt par marioneti un rīkoties apzināti, lai izmantotu šīs struktūras savās interesēs. Taču kā tikt vaļā no šīs ietekmes?

Pamosties un apzināties, kādā veidā svārsts cenšas ar jums manipulēt. Izprast, kas notiek, - tā jau ir puse no panākumiem. Svārsta ietekmes spēks ir apgriezti proporcionāls apzināšanās pakāpei. Tas saglabā varu pārjums tik ilgi, kamēr jūs esat aizmidzis nomodā.

Visupirmais nosacījums ir nepiedalīties svārstu destruktīvajās cīņās, ja vien tas nav vajadzīgs jums pašam. Kad esat pūlī, ir jānokāpj no skatuves skatītāju zālē, jāpalūkojas apkārt un jāpamostas: "Ko es šeit daru? Vai to apzinos? Kāpēc man tas vajadzīgs?"

No nomoda miega jāpamostas absolūti skaidri, kā jau tika teikts iepriekš: "Pašreiz es neesmu aizmidzis un noteikti zinu, ko daru un kāpēc daru tieši tā." Ja jūs sev tā pasakāt, tad viss ir kārtībā. Ja ne, tas nozīmē, ka jebkurā, pat visniecīgākajā konfliktsituācijā jūs būsit marionete.

Sarežģītāk ir tad, ja jūs kaut kas kaitina. Tādā gadījumā klauns lēkās tik ilgi, kamēr saglabāsies nervu spriedze. Parasti tas nozīmē, ka svārsts noķēris jūsu uzmanību satvēriena cilpā. Lai atbrīvotos no svārsta, jāļaujas vienaldzībai. Taču tas ir ļoti grūti.

Tā, piemēram, kaimiņi jums "krīt uz nerviem" ar savu mūziku, kura jums šausmīgi nepatīk. Jūsu uzdevums ir jebkādā veidā "atkabināties" no svārsta. Taču piespiest sevi nereaģēt faktiski nav iespējams. Centieni apspiest emocijas ir veltīgi. Jāpievērš uzmanība kaut kam citam.

Pamēģiniet klausīties savu mūziku, taču ne skaļi, vien tā, lai novērstu savu uzmanību no kaimiņu mūzikas. Padomājiet vēl par citiem veidiem, kā novirzīt uzmanību. Ja jums izdosies domāt par kaut ko citu, kaimiņi pamazām aprims.

Tieši tāpat ir arī citos gadījumos. Ja "klauns lēkā", tas nozīmē, ka jūsu uzmanība nokļuvusi kādā satvēriena cilpā. Jūs esat iesaistīts svārsta spēlē, kuras mērķis ir palielināt konflikta enerģiju. Lai atbrīvotos no satvēriena cilpas, uzmanība jānovirza uz kaut ko citu.

Būtībā viss nav nemaz tik slikti. Nekas nenotiks "par spīti", ja nebūsit aizmidzis nomodā. Kaut gan var nodomāt, ka viss sacītais - tas ir gluži vienkārši kāds drausmīgs murgs. Protams, nav viegli sarast ar domu, ka kaut kādas būtības var tevi pārvaldīt. Pieņemt šo atziņu vai nepieņemt - tas ir paša izvēles jautājums. Un nevajag ticēt. Vērojiet un izdariet secinājumus pats.

SVĀRSTA LIKUMS

Mūsu pasaulē gandrīz vai uz katra soļa nākas saskarties ar tiešu vai netiešu informāciju par dzimumattiecībām. Transērfinga modelī šis temats, tāpat kā daudzi citi, atklājas neparastā rakursā. Seksam ir ievērojama loma cilvēku personiskajā dzīvē, grib viņi to atzīt vai ne. Pareizāk sakot, pat nevis pašam seksam, bet attieksmei pret to. Nav svarīgi, vai cilvēkam ir dzimumattiecības vai nav, viņa domās laiku pa laikam rodas uzliesmojumi, kas pauž attieksmi.

Neitrāla pozīcija šeit vispār nevar būt - tā vai citādi daba liek sevi manīt. Dažiem cilvēkiem attieksme izpaužas kā neatzīšana, sapīkums, zobgalība, noliegums. Citiem tā pārvēršas par apņemšanos. v Ja nu apņemšanās nerealizējas vai realizējas neveiksmīgi, psihē rodas visdažādākie kompleksi jeb, runājot Transērfinga terminoloģijā, negatīvie slaidi.

Var konstatēt, ka seksa jautājumi lielākā vai mazākā mērā satrauc ja ne visus, tad katrā ziņā ļoti daudzus. Un ļoti daudziem šajā aspektā ir tādi vai citādi kompleksi. Ievērojama loma šeit ir svārstiem - tie visiem līdzekļiem cenšas jums iedvest, ka jūs neesat pilnīgs un jums ir problēmas. Un jūs patiešām noticat, ka jums ir problēmas. Jūs pat nespējat iedomāties, ka neesat vientuļš šajā ticībā.

Domādams, ka intīmajā dzīvē jums kaut kas nesaskan, kaut gan citiem viss ir lieliskā kārtībā,

jūs stipri maldāties. Tā ir ilūzija, ko mākslīgi radījuši svārsti ar plašsaziņas līdzekļu palīdzību. Ievērojiet: visur, kur tiek skarta seksa tematika, jums rāda cilvēkus, kuriem it kā viss ir normas robežās.

Tad, lūk, ja iedomātos pilnu stadionu un no tā izraidītu visus, kam "kaut kas neveicas", tad paliktu ne vairāk kā tik, cik uz roku pirkstiem var saskaitīt. Mēģiniet iztēloties sevi milzīga pārpildīta stadiona centrā, kurš piepeši kļuvis tukšs, un jūs lūkojaties apkārt, meklējot palikušos "normālos". Tādi, lūk, ir šīs problēmas mērogi.

Pat ja jūsu draugi, lielīdamies ar saviem panākumiem, neko nepārspīlē, varat būt drošs, ka arī viņiem ir savas problēmas, kuras viņi rūpīgi slēpj ne tikai no apkārtējiem, bet arī paši no sevis.

Nemēģināsim atcerēties Freidu. Diezin vai viņš spēja iedomāties, kādus mērogus "seksomānija" sasniegs mūsdienās. Gluži vienkārši uzdodiet sev jautājumu: kāpēc ap šādu vienkāršu funkciju, ko līdz pilnībai sakārtojusi daba, rodas tik daudz problēmu?

Atbilde uz šo jautājumu meklējama pilnīgi negaidītā aspektā, kas zināmā mērā saistīts ar tādu parādību kā Flesh-mob. Ja jūs nezināt, kas tas ir, es paskaidrošu.

Iedomājieties cilvēku pārpildītu ielu vai laukumu saulainā dienā. Viss notiek kā parasti. Un tad piepeši, ne no šā, ne no tā, vairāki desmiti vai simti cilvēku izņem lietussargus, atver un ar savu izturēšanos rāda, itin kā lītu lietus. "Normālie" garāmgājēji apstājas, mutes iepletuši, bet "lietus cilvēki" no visas sirds uzjautrinās.

Tāds vērienīgs joks tiek organizēts diezgan vienkārši. Grupa cilvēku, pat nepazīstot cits citu, ar interneta palīdzību sarunā, ka noteiktā laikā un vietā pēc zināma signāla veiks kādu aplamu darbību.

Kas notiek šīs akcijas laikā? Kā jūs jau zināt, kad cilvēku grupa sāk domāt vienā noteiktā virzienā, rodas svārsts. Flesh grupa domā: "Skatieties, kādi mēs esam, - ar lietussargiem!" Garāmgājēji, mutes iepletuši, brīnās: "Kāpēc viņi tā dara?" Vienlaikus cilvēku grupas domu starojums rada rezonansi, kuras enerģiju uzsūc svārsts.

Flesh svārsts ir visīslaicīgākais - tas uzliesmoja un apdzisa, nenodarot nevienam nekādu ļaunumu. Šis nevainīgais piemērs rāda, kā rodas un darbojas daudz ilgstošākie un destruktīvie svārsti.

Kas vajadzīgs, lai piespiestu cilvēkus izstarot enerģiju vienā virzienā? Jānosaka uzvedības un domāšanas šablons - jārada likums. Protams, likumus rada nevis svārsti, bet paši cilvēki. Svārsti nespēj īstenot apzinātu apņemšanos. Tie rodas spontāni. Taču tos rada noteikts likums. Svārsta likums ir visdrausmīgākais un kaitīgākais no visiem cilvēces izgudrotajiem likumiem. Un skan tas tā: "Dari tāpat kā es!"

Jebkuri uzvedības un domāšanas šabloni vispārīgā veidā reducējas uz svārsta likumu. Pavērojiet - un jūs redzēsit, ka šis likums darbojas ik uz soļa. Protams, ne vienmēr tas ir kaitīgs. Tā, piemēram, līdzjutēju vilnis stadionā rada flesh svārstu, un tas pārtiek no rezonanses enerģijas, kaut gan nevienam no tā sliktāk nekļūst.

Koncertzālē svārsts uzsūc skatītāju enerģiju, cik vien spēj. Tas nevienam nekādu ļaunumu nenodara, taču pievērsiet uzmanību, kā itin bieži uzvedas mākslinieki. Viņi visiem spēkiem cenšas iešūpot publiku saskaņā ar svārsta likumu: "Augstāk! Rociņas augstāk! Bet tagad visi reizē!" Apmeklētāji paklausīgi sit plaukstas, un šī enerģija, niecīga vienam cilvēkam, saplūst rezonansē, radot neredzamu monstru, kas lidinās virs zāles.

Ja svārsts neuzsūktu šo enerģiju, mākslinieks burtiski uzlidotu gaisā. Taču viņš saņem niecīgas druskas, visu pārējo paņem svārsts. Monstrs dzīvo tik ilgi, kamēr cilvēki ievēro tā likumu: "Dari tāpat kā es!"

Un kas par to? Nekas briesmīgs taču nenotika. Patiešām - flesh svārsts ir nekaitīgs. Taču kāds tam visam sakars ar seksu? Neparko neuzminēsit.

Mēs sākām runāt par seksu, taču pārgājām uz Flesh-mob. Kas tiem ir kopējs? Jūs droši vien nodomājāt, ka kopējais kaut kādā veidā ir saistīts ar enerģiju. Patiešām - seksa laikā rodas flesh svārsts, kurš uzsūc rezonanses enerģiju. Cilvēki kopš senseniem laikiem nojauta vai pat zināja, ka virs "darbības skatuves" lidinās kāda būtība.

Šī būtība, kuru Transērfinga modeļa ietvaros mēs saucam par flesh svārstu, dažādām tautām parasti asociējas ar emocionāli iekrāsotiem tēliem. Tā, piemēram, ir zināms teiciens: "Sātans uzjautrinās." Daži okulto prakšu piekritēji ir cieši pārliecināti, ka dzimumakta laikā tiek izstarota enerģija, kas piesaista dažādus smalkās pasaules pārstāvjus, kuri tūlīt pat sapulcējas un sāk savas velnišķīgās orģijas.

Lai arī ko sacītu, tas viss nedrīkst jūs satraukt, jo flesh svārsts nevar nodarīt nekādu ļaunumu. Tas gluži vienkārši uzsūc enerģiju, kuru jūs arī tāpat izstarojat, un tas ir viss. Taču lietas būtība ir cita. Galvenais, kas mūsdienu seksu vieno ar svārstu, ir svārsta likums: "Dari tāpat kā es!"

Attīstoties tehniskajiem plašsaziņas līdzekļiem, svārsta likums kļūst par neierobežotu valdnieku. Cilvēka psihe ik uz soļa tiek pakļauta it kā nemanāmai, taču visai efektīvai ietekmei, ieviešot uzvedības un domāšanas šablonus. Es atturējos šeit lietot vārdu "zombēšana", taču būtībā viss notiek tieši tā.

Mūsdienu informācijas un izklaides industrijas veidošanas pamatā ir kāds vienkāršs princips: skaties, kā to dara citi, kas guvuši panākumus, un seko viņiem, viņu paraugam. Viss, ko jums cenšas demonstrēt, - tas ir panākumu etalons. Jūs ari pats visu labi saprotat, taču varbūt neesat padomājis, cik milzīga ir šīs propagandas ietekme. Dažkārt šī propaganda ir tieša, bet visbiežāk darbojas nemanāmi, pakāpeniski.

īpaši tas sakāms par visu, kas saistīts ar intīmajām attiecībām. Tieši šeit sāk stabili valdīt stereotipi, kā tam jābūt. Visa drukātā un video produkcija par šo tematu demonstrē attiecības, kas, kā jāsaprot, atbilst standartam.

Nedomājiet, ka es runāju par kādu sazvērestību vai apzinātu propagandu. Īstenībā neviens neuzskata par savu uzdevumu ieviest kaut kādus šablonus. Viss notiek pats no sevis. Lieta tā, ka domās cilvēks allaž šaubās: vai es rīkojos pareizi? Vienmēr nepieciešami salīdzinājumi, jo panākumi aizvien ir relatīvi. Tāpēc, redzot cita sasniegumus, cilvēks dabiski sliecas uztvert to kā etalonu.

Intīmās attiecības, īpaši sekss, galvenokārt notiek ļoti šaurā lokā, tāpēc pieaug vajadzība gūt apstiprinājumu, ka "mums viss ir kārtībā". Ja nu cilvēkam nav vai, vēl jo vairāk, nekad nav bijis partnera, tad viņš gluži vienkārši sāk drudžaini meklēt etalonu. Un plašsaziņas līdzekļi, protams, apmierina šo cilvēku vajadzību, paverot plašu visdažādāko etalonu izvēli.

Tā veidojas vispārpieņemtie stereotipi, kā tas jādara, kādam jābūt imidžam un visam pārējam. Tā, piemēram, viņš ir "krutais matcho", viņa - "karstā sexi". Skatieties uz viņiem un dariet tāpat kā viņi. Bet, ja jūs neiekļauj aties šajos standartos, tas nozīmē, ka ar jums kaut kas nav kārtībā.

Grūti pat iztēloties visu šā likuma destruktī- vismu. Jūs varbūt domājat, ka es nepamatoti saasinu problēmas svarīgumu, runādams par svārsta likumu kā par visdrausmīgāko un kaitīgāko no visiem cilvēces izgudrotajiem likumiem. Nekādā ziņā. Es izsakos diezgan atturīgi.

Izjukušo pāru skaits ir milzīgs. Neizveidojušos laimīgu ģimeņu skaits droši vien ir vēl lielāks. Galvenais nesaderības iemesls galu galā ir neapmierinātība seksā. Viss pārējais ir vai nu sekas, ko radījusi šī neapmierinātība, vai cilvēku atrunas, ja nevēlas viens otram atzīties patiesajā cēlonī.

Neapmierinātība rodas tāpēc, ka divi cilvēki ievēro svārsta likumu. Vini zina, ka saskaņā ar standartiem tas jādara tā un tā. Svārsta likums skan: "Dari tāpat kā es!" - tātad maini sevi, krāp sevi. Un cilvēks cenšas pielāgoties noteiktajiem standartiem, bet rezultātā iemanto dvēseles diskomfortu un neapmierinātību.

Ja ir problēmas ar seksu, cilvēka kļūda ir tā, ka viņš spēlē lomu. Viss ir ļoti vienkārši. Cilvēks izvēlas no daudzajiem etaloniem vienu, kurš viņam šķiet piemērotāks, bet citu etalonu - savam partnerim. Turpmāk viņš uzņemas šo lomu un sāk to spēlēt, bet partnerim uzspiež projekciju, kas atbilst gaidītajam. Turklāt interesanti ir tas, ka šo lomu viņš spēlē atbilstoši Transērfinga principiem - distancēti, kā spēlējošais skatītājs, tāpēc ka pastāvīgi salīdzina sevi un partneri ar etalonu: vai viss izdodas pareizi.

Beigu beigās nekas neizdodas, tāpēc ka seksa daba prasa atslābināšanos, brīvību un pašatdevi. Sekss ir tas vienīgais gadījums, kad spēlē jāiesaistās ar visu sirdi un dvēseli, turklāt pilnīgi bez jebkādām lomām. Normāls un dabisks sekss - tā ir spēle pēc likumiem, ko nosakāt jūs pats, neatskatoties uz to, kā to dara citi un kā to itin kā vajadzētu darīt.

Turklāt mulsina nepareiza divu jēdzienu - mīlestība un sekss - sajaukšana. Dažkārt pat kļūst gluži vienkārši nelabi, kad dzirdi šo svētulīgo "nodosimies mīlestībai". Vai nav daudz vienkāršāk saukt visu īstajos vārdos? Sekss - tā nav mīlestība, un mīlestība - tas nav sekss. Bet vai tad tie nav savienojami? Ir savienojami, tomēr vēlreiz atgādinu: mīlestība - tas nav sekss, un sekss - tā nav mīlestība.

Šīs lietas var gan savienot, gan nošķirt. Taču svārsta likums to traucē izdarīt dabiski. Neklūdīšos, ja teikšu, ka jebkuras neveiksmes seksuālajā kontaktā saistītas ar to, ka cilvēki, sekodami svārsta likumam, cenšas mākslīgi sajaukt mīlestību un seksu. Un iznāk absurds hibrīds.

Patiesībā, ja aizmirst likumus un standartus, viss ir ļoti vienkārši. Iedomājieties skalu ar nulles atzīmi vidū, tās kreisajā pusē ir iedalījumi

glāstiem, bet labajā pusē - agresijai. Tad, lūk, ja rādītājs novirzās pa kreisi, tā ir mīlestība, ja pa labi, - tas ir sekss. Patīk jums tāda doma vai nepatīk, taču sekss, saki, ko gribi, tā vairāk ir agresija nekā glāsts.

Taču daudzi cilvēki kautrējas vai baidās, kad viņos pamostas šie "velnišķīgie" instinkti. Viņi uzskata, ka tas ir pretdabiski. Patiešām - satiekas divi normāli cilvēki un sākumā uzvedas gluži parasti, bet pēc tam viņu acīs parādās kāds mežonīgs spīdums un viņi sāk darīt tādas lietas, kas neiekļaujas ietvaros… Kādos ietvaros?

Šeit tad arī sāk darboties svārsta likums. No vienas puses, pastāv vispārpieņemtie pieklājības ietvari, kurus pārkāpt ne vienmēr vajadzētu. No otras puses, paliekot šajos ietvaros, apmierinājumu * seksā gūt nevar. Taču gribas, lai būtu gan viens, gan otrs.

Un tad, lai pielāgotos standartiem, cilvēki sāk spēlēt savas lomas. Baidīdamies atmodināt dzīvnieciskos instinktus, vini atšķaida seksu ar noteiktiem un, kā pašiem šķiet, nepieciešamiem rituāliem. Tas savukārt izraisa zināmu sasaistītību. Vajadzētu atlaist grožus, taču svārsta likums neļauj. Un otrādi - ja rādītājs novirzās tālu uz agresijas pusi, tūlīt rodas nepieciešamība apstiprināt: "Bet vai tu mani mīli?"

Tātad uz skatuves vienmēr atrodas divi spēlējoši skatītāji. Viņi, gluži kā marionetes, karājas

kontroles aukliņā, kurā paši sevi iesējuši. Ko viņi dara? Viņi visiem spēkiem cenšas pārvilkt rādītāju te uz vienu, te uz otru pusi. Bet vajag tikai nospļauties par svārsta likumu un atlaist rādītāju brīvībā, lai korelē ar dvēseles jūtām, nevis ar prāta idejām.

Kāds iebildīs, ka tā var viegli nolaisties līdz dzīvnieku līmenim. Un šeit atkal darbojas svārsta likums. Kas tad ir noteicis robežu, kur beidzas cilvēciskais un sākas dzīvnieciskais līmenis? Turklāt svarīga nav pat šī robeža, svarīgs ir tas, ka jums pašam jānosaka sev savi likumi, nevis jāievēro citu likumi. Jūs esat cilvēks, tāpēc jums ir tiesības uz saviem cilvēciskuma un pieklājības kritērijiem.

Ceru, jūs saprotat, ka to visu es rakstu cilvēkiem, kuriem ir zināmas problēmas ar seksu, īpaši tiem, kuri mīl viens otru. Viss, kas vajadzīgs, lai novērstu problēmas, ir - atbrīvot rādītāju tikpat apzināti, cik apzināti tiek uzturēta svārsta likuma ievērošanas kontrole.

Ir tādu cilvēku kategorija, kuriem seksā nav nekādu traucējumu. Patiešām - daudzas problēmas zūd, ja lietas nosauc savos vārdos, nejauc jēdzienus, apzināti izvērtē, ko vēlas saņemt, un, galvenais, godīgi par to runā ar partneri. Dzīve tūlīt pat kļūst vienkāršāka, ja esat atklāts. Varat būt drošs, ka ari jūsu partnerim ir pietiekami daudz apslēptu vēlmju. Turklāt var rasties situācijas, kad viens vēlas to, kas otram nav pieņemams. Ko darīt tādos gadījumos?

Pirmkārt, vienmēr jāatceras freilinga pirmais princips: atsakieties no apņemšanās saņemt, aizstājiet to ar apņemšanos dot - un jūs saņemsit to, no kā atteicāties. Šis lieliskais princips darbojas nevainojami, turklāt jūs ne vienmēr sapratīsit, tieši kādā veidā tas notiek.

Otrkārt, nepieciešams tomēr pilnīgi atteikties no svārsta likuma un aizstāt to ar Transērfinga likumu. Un šis likums skan: atļaujiet būt sev pašam un otram būt viņam pašam.

Kā jūs atceraties, lai gūtu apmierinājumu seksuālajās attiecībās, nepieciešams justies brīvi, nepiespiesti. Cilvēks nevar justies brīvi, ja viņam ir tādi pārmēra potenciāli kompleksu veidā kā, piemēram, nepilnvērtības sajūta. Lai kā viņš censtos atslābināties, līdzsvara spēki to neļaus.

Tomēr sasprindzinājums rodas ne tik daudz no pārmēra potenciāliem, cik no atkarības attiecībām. Cilvēku iekšējā apņemšanās visbiežāk vērsta uz to, lai saņemtu, nevis uz to, lai dotu. Turklāt partnerim parasti uzspiež projekciju saskaņā ar to, kas tiek gaidīts no viņa lomas. Nekādi negribas otram ļaut būt viņam pašam.

Atkarība, kā jūs jau zināt, rada polarizāciju, kura izraisa līdzsvara spēku vēju, kas galu galā visu sabojā. Transērfinga likums vienā mirklī atbrīvo no polarizācijas, ko radījusi atkarība. Tāpēc, ja nu no kompleksiem atbrīvoties tomēr neizdodas, pietiek, ja ievēro Transērfinga likumu - un sasprindzinājums tūlīt pat jūtami samazināsies.

Atļauties būt sev pašam - tas nozīmē pieņemt sevi ar visām savām nepilnībām. Atļaut otram būt viņam pašam - tas nozīmē atbrīvot viņu no savu gaidu projekcijām. Tad situācija, kad viens vēlas to, kas otram nav pieņemams, neizprotamā kārtā atrisināsies pati no sevis.

Atkārtoju vēlreiz: viss, kas nepieciešams, ir - atteikties no svārsta likuma, aizstāt to ar Transērfinga likumu un virzīt savu apņemšanos saskaņā ar freilinga pirmo principu. Ja jūs abi tā darīsit, jums vairs nebūs nekādu problēmu. Sīkāku pārspriedumu par tematu, kāpēc tas darbojas, atstāsim psihologu ziņā. Gluži vienkārši darbojas, un viss.

Tomēr vispār ir interesanti, kāpēc svārstam vajadzīgs likums? Gadījumā ar flesh svārstiem viss ir saprotams - tie pārtiek no rezonanses enerģijas, tāpēc tiem nepieciešamas sinhronas darbības. Taču uz ko balstās visi pārējie, ilgstošie svārsti, kuriem nebūt nav nepieciešams, lai to piekritēji rīkotos visi kā viens?

Svārsta likums pirmām kārtām nosaka uzvedības un domāšanas normas, proti, "normāluma" standartus. Cilvēks nesaprot, ka viņam tiek piedāvāts aizstājējs, panākuma surogāts. Cita panākumi nevar derēt par piemēru, par paraugu atdarināšanai. Patiesus panākumus gūst tikai tie, kas uzdrošinās pārkāpt likumu un doties pa savu taku.

Staigājot citu pēdās, cilvēkam mūžam lemts censties panākt rietošo sauli. Panākumu standarti - tā ir mirāža, taču cilvēks nezina vai negrib zināt, ka svārsta likums tur viņu ilūziju tīmeklī. Ilūzija dažkārt ir saldāka, ērtāka, saprotamāka nekā nezināma realitāte.

Kad cilvēks vaigu vaigā sastopas ar tādu faktu, kas neiekļaujas noteiktos standartos, viņš izjūt garīgu diskomfortu. Viņu māc bailes no sakāves, viņš jūtas nepilnvērtīgs un vientuļš šajā naidīgajā pasaulē.

Ko viņš var darīt? Viens no variantiem - tā ir atteikšanās. Cilvēks var attiecībā uz nesasniedzamiem etaloniem apjozt sevi ar nepieņemšanas sienu. Bet var arī turpmāk dzīties pēc etalona. Ievērojot svārsta likumu, cilvēks cenšas mainīt sevi un iedzen savu dvēseli nosacītības futrālī. Tas nedod neko citu, vienīgi neapmierinātību, un cilvēkam nākas atkal mainīties.

Kad cilvēks dzenas pēc etalona, viņš izstaro neapmierinātības un vilšanās enerģiju. Citādi arī nevar būt. Gluži tāpat ēzelītis iet pa riņķi, sekojot piekārtajam burkānam. Tieši no šīs enerģijas pārtiek destruktīvie svārsti, kas piedāvā citu cilvēku panākumu etalonus.

Savukārt arī atteikšanās siena prasa ne mazāku enerģijas patēriņu. Nav nemaz tik vienkārši noturēt ap sevi aizsardzības lauku, kad visur un ik uz soļa tev iedveš likumus, kurus tu nespēj ievērot.

Tomēr no šā labirinta ir iespējams izkļūt. To var izdarīt, ja atsakās no svārsta likuma un iet pa savu taku. Tas, kurš to izdarīs, iemantos apbrīnojamu īpašību, kas liek vai elpai aizrauties, - iekšējo brīvību. Un tādi cilvēki ir. Lūk, piemēram, vēstule, ko atsūtījusi kāda lasītāja, kura atrodas

tikai divus solus no šīs brīvības. >

"Man jau ir gandrīz 30, un tomēr man nekad nav bijis vīrieša. Seksopatologi uzskata, ka tā ir nopietna nenormālība. Taču es nesaprotu, kāpēc. Es vienmēr esmu ticējusi, ka nekur nav rakstīts, it kā līdz 25 gadu vecumam būtu nepieciešams steidzīgi ar kādu pārgulēt un ka jaunavība ir pamats morālam nosodījumam. Esmu pievilcīga, un man ir bijis daudz iespēju nodibināt intīmas attiecības. Taču es to negribu. Ne jau fizioloģiski - šajā ziņā man viss ir kārtībā, es gluži vienkārši neesmu sastapusi vīrieti, ar kuru gribētu likties gultā. Un pēdējā laikā šī sajūta mani nospiež aizvien vairāk. Tāpēc ka visi nododas miesīgai mīlestībai, bet es ne. Tā ir pieņemts, taču es pārkāpju šo likumu… Es nekad neesmu bijusi sabiedrisko stereotipu gūstekne, tomēr tieši šī stereotipu daļa, šķiet, sāk mani kaitināt. Dažkārt es gluži vienkārši jūtos kā morāla krople. Kaut gan manas vientulības fakts neietekmē pat pašnovērtējumu - es apzināti nevēlos intīmas attiecības bez īpašas tieksmes pēc šā cilvēka. Vai mans gadījums tomēr ir novirze, kaut kāds lūzums'?"

Es sacīju "divus soļus", tāpēc ka bailes nebūt "tādai kā visi" tomēr ir. Taču iekšējais spēks un neatkarība ir skaidri redzams fakts, un tas nav maz. Protams, nekādas novirzes šeit nav. Nevajag tikai baidīties no tā, ka "es neesmu tāda kā visi", par to vajag priecāties. Un, bez šaubām, nevajag šaut pār strīpu. Varbūt vajag nolaist zemāk prasību latiņu un būt vienkāršākai. >

Spriežot pēc informācijas, kas gāžas pār mums no visām pusēm, var nodomāt, ka visi tikai to vien dara kā nododas seksam. īstenībā tā ir ilūzija. Nebūt ne visiem šajā ziņā ir "aktīvs dzīvesveids", bet daudziem vispār nav partnera. Taču bailes no " vientulības un bažas izrādīties ne tādam kā visi liek ticēt ilūzijai.

Ielūkosimies, piemēram, Parīzē, kas slavena ar savu brīvības un dabiskuma garu. Tā ieguvusi "vientuļo siržu pilsētas" reputāciju. Katru dienu agrā rīta stundā cilvēki steidzas uz ielas un izklīst pa daudzajām kafejnīcām. Kāpēc viņi tā dara, tasīti kafijas taču var iemalkot arī mājās? Tāpēc ka no mājas viņus dzen ārā vientulība.

Kādam var likties, ka svārsti tīšuprāt paverdzina cilvēci ar savu likumu. Tiešām, paverdzina gan, taču ne jau svārsti nosaka šo likumu. Tie eksistē, pateicoties šim likumam! Likums rada svārstu. Pēc tam šis svārsts sāk savu melno darbu. Svārsta destruktlvisma galvenā būtība ir tā, ka tas aizved cilvēku tālu no takas, uz kuras viņš varētu iemantot patiesu laimi.

Iedomājieties ļaužu pārpildītu ielu, kur katrs dodas savās gaitās. Piepeši parādās melnās drānās tērpti cilvēki, sadzen visus ierindā un liek soļot. Kāds cenšas atstāt ierindu, taču viņu tūlīt pat rupji pagriež atpakaļ: "Stāt! Kur lien! Tūlīt atpakaļ ierindā!"

Tāda filma kā "Matrica" neparādījās nejauši. Fantastikai ir tendence ar laiku īstenoties dzīvē. Un šī tendence paātrinās. Jūs varbūt esat ievērojis, ka laika starpība starp fantastiku un tās reālu iemiesošanos kļūst aizvien mazāka. Protams, cilvēki nesēž kolbās, kur viņu ķermenim ir piestiprināti piesūcekņi, tomēr analoģija ir kaut kur ļoti tuvu.

Visiem šķiet, ka ierinda - tā ir tāda realitāte.

Īstenībā nepieciešamība atrasties ierindā ir ilūzija. Patiesā realitāte ļauj iziet no ierindas un doties pa savu ceļu. Taču to apzināties nav nemaz tik vienkārši. Cilvēks ir tā pieradis dzīvot savās ilūzijās, ka viņš krietni vien jāsapurina vai, kā domā Karloss Kastaņeda, "jāpārvieto saplūšanas punkts", lai viņš saprastu, kur ir realitāte un kur - ilūzija.

Invalīdi, piemēram, ir tādu cilvēku stāvoklī, kuriem nav izvēles. Viņi spiesti visu mūžu ciest un mocīties savas nepilnvērtības dēļ vai ignorēt svārsta likumu. Ja cilvēks saprot, ka viņam vairs nav ko zaudēt, viņš atsakās no skriešanas pakaļ etalonam un sāk dzīvot sev par prieku.

Invalīdi, kas spēlē basketbolu, sēdēdami savos ratiņos, ir nesalīdzināmi laimīgāki par tiem veselajiem pusaudžiem, kuri cenšas atdarināt Maiklu Džordanu. Pēdējie nav tik dabiski kā invalīdi, tāpēc ka vini solo ierindā. Un neviens no viņiem nekļūs par jaunu Maiklu Džordanu, kamēr neaptvers, ka jāiziet ārā no ierindas.

Tie, kuri pārkāpj svārsta likumu, kļūst vai nu par līderiem, vai arī par vientuļniekiem. Vieni izcīna sev vietu starp zvaigznēm, citi kļūst par izstumtajiem. Viņi atšķiras ar to, ka pirmie ir pārliecināti par savām tiesībām pārkāpt svārsta likumu,' bet otrie šaubās par to.

Zvaigznes dzimst patstāvīgi, taču tās iededz svārsti. Tas, kurš izgājis no ierindas, rada jaunu panākumu etalonu. Svārsti necieš individualitāti, tie redz uzlecošo zvaigzni - un tiem neatliek nekas cits kā padarīt šo zvaigzni par savu favorītu. Tad tiek noteikts jauns likums, ierinda pagriežas un sāk soļot aiz jaunās zvaigznes. Vai jūs saprotat, kas notiek?

Taču, lai izietu no ierindas, ir jāzina, kā to darīt. Ja jūs cīnīsities ar melnās drānās tērptajiem vīriem, tad cietīsit sakāvi. Cīņā ar svārstiem jūs vienmēr būsit zaudētājs.

Noslēpums ir tāds, ka no ierindas jāiziet bez cīņas. Var gluži vienkārši iziet un, mierīgi smaidot, pamāt ar roku atvadas melnā tērptajiem vīriem. Un pēc tam doties pa savu ceļu. Viņi līdīs vai no ādas ārā, lai iedzītu jūs atpakaļ ierindā, taču neko nespēs padarīt, ja atsacīsities no cīņas ar viņiem.

Lai saprastu šo vienkāršo patiesību, pašos pamatos jāpārskata savs pasaulsuzskats. Mūsu pasaulē daudz kas pagriezts ar kājām gaisā. Transēr- fings šajā ziņā noliek visu savās vietās un palīdz atteikties no svārsta likuma.

Tiesa gan, daudziem var nepatikt jau pati ideja par to, ka viņi ir iespiesti matricā. Tiem, kuri uzskata par labāku nepamosties, Transērfings nav vajadzīgs. Mēs visi saņemam to, ko izvēlamies. Ilūzija - tā arī ir izvēle, un ikvienam, ja viņam tā labāk patīk, ir uz to tiesības.

Es taču nevienam neko neuzspiežu un necenšos pierādīt savas idejas. Jūs pats visu varat pārbaudīt savā pieredzē. Es tikai eju garām un saku:

-   Klau, vai jūs zināt, - ir realitātes Transērfings!

-   Vai tiešām?

-   Jā, jā! Es eju turp, bet jūs, - kā vēlaties.

Un tas arī viss.

STRUKTŪRAS STABILIZĀCIJA

Saskaņā ar savu likumu svārsts dara visu, lai palielinātu attiecīgā konflikta enerģiju. Nepārtraukti notiek cīņas, kurās svārsti iegūst enerģiju. Taču visi šie konflikti parasti rodas starp divām vai vairākām pretējām struktūrām. Piemēru ir ļoti daudz - kari, revolūcijas, konkurence un citi savstarpējas cīņas veidi.

Tomēr līdz ar agresiju pret ienaidnieku jebkura svārsta īpatnība ir cenšanās saglabāt un nostiprināt struktūru, kurai pateicoties tas galu galā pastāv.

Energoinformatīvā būtība veidojas un attīstās vienlaikus ar organizētas struktūras parādīšanos, struktūras, kuru radījuši dzīvās dabas pārstāvji. Svārsta pastāvēšana pilnīgi atkarīga no tā, cik stabila ir attiecīgā struktūra. Tāpēc tas darīs visu, lai stabilizētu savu struktūru. Tas ir svārsta otrais likums.

Ilustrācijai aplūkosim visvienkāršāko piemēru — zivju mazuļu baru. Bars uzvedas kā vienots organisms. Ja to pabaida no vienas puses, visas zivtiņas sinhroni pagriežas un aizpeld uz otru pusi. Kā rodas sinhronisms? Ja pieņemtu, ka ikviena zivtiņa reaģē uz blakus esošās zivtiņas kustību, tad reakcija tiktu nodota pakāpeniski, it kā pa ķēdīti. Lai cik ātri tiktu nodots signāls, zināma aizkavēšanās tomēr būtu. Taču nekādas aizkavēšanās nav. Bars var būt visai liels, tomēr nekas nemainās - vērojams tas pats sinhronisms.

Analoģiski uzvedas arī putni. Ja jums kādreiz ir gadījies redzēt nelielu un ātri lidojošu putniņu baru, jūs būsit ievērojis, ka to mētāšanās no vienas puses uz otru ir apbrīnojami saliedēta.

Varbūt šeit darbojas cits mehānisms, piemēram, telepātiskais kontakts? Taču arī tas ir maz ticams. Ja ūdenskrātuvē, kur nav nekāda bara, sabaida vienu zivtiņu, tad cita, kas atrodas tikai kādu metru tālāk, uzvedīsies pavisam mierīgi. Tātad nekādu telepātisku sakaru arī nav. Signāls tiek nodots tikai barā, kas būtībā ir visvienkāršākā struktūra. Bet varbūt vispār netiek nodots nekāds signāls?

Aplūkosim, piemēram, augstāka līmeņa struktūru - skudru pūzni. Zinātne nespēj sniegt pārliecinošu atbildi, kā kolonija tiek pārvaldīta. Apbrīnojami ir tas, ka skudru pūznī ir precīzs pienākumu sadalījums, bet nav hierarhijas. Kāpēc visas skudras darbojas tik saskaņoti, gluži kā organizācijā ar centralizētu pārvaldi?

Skudras savstarpēji sazinās, izdalot smaržīgu vielu - feromonu. Smaržojošās taciņas ļauj atrast ceļu uz mājām un pie barības. Taču kādā veidā informācija tiek nodota visiem kolonijas locekļiem vienlaikus? Ne par kādiem augstākiem informācijas apmaiņas veidiem starp skudrām nevar būt pat runas. Ja tādi būtu, kāpēc tad vajadzētu izmantot tik primitīvu datu kopumu kā smaržas?

Kas tad tomēr atsevišķus locekļus apvieno organizētā kolonijā? Svārsts. Vienlaikus ar struktūras rašanos un attīstību veidojas energoinformatīva būtība, kura uzņemas šīs struktūras pārvaldīšanas un stabilizācijas funkcijas. Starp svārstu un struktūras elementiem pastāv tiešie un atgriezeniskie sakari. Svārsts pastāv uz savu piekritēju enerģijas rēķina un sinhronizē to darbību, apvienojot organizētā kopībā.

Vērojot no malas, var likties, ka struktūra kaut kādā veidā pašorganizējas, taču tā tas nav. Par paš- organizēšanos var būt runa tikai nedzīvajā dabā, kur pārvaldošie elementi ir fizikas likumi. Tā, piemēram, šķidruma molekulas kristalizācijas procesā izkārtojas režģī, kura uzbūvi nosaka molekulu forma un savstarpējās iedarbības spēki.

Lai dzīvus organismus apvienotu struktūrā, nepieciešams ārējs organizējošs faktors. Šis faktors ir svārsts. Kā tas darbojas, pagaidām nav zināms. Acīmredzot starp šo būtību un dzīvo organismu pastāv noteikta energoinformatīvā apmaiņa.

Svārsts kā pārvaldošā virsbūve ir jebkurai struktūrai, kas apvieno dzīvus organismus. Tomēr nevar teikt, ka tas pārvalda saprātīgi, tāpēc ka svārstam nav apzinātas apņemšanās. Energoinformatīvās būtības apziņa ir līdzīga algoritmam. Svārsts neīsteno iecerēto, kā to dara saprātīgas būtnes, - tas vada struktūru apmēram tāpat, kā programma pārvalda automātiskās iekārtas darbu.

Tas, cik "automātiski" darbojas struktūras elementi, ir atkarīgs no to apzināšanās pakāpes. Jo primitīvāks dzīvais organisms, jo mazāks tam ir priekšstats par saviem motīviem un rīcību. Ja būtne dzīvo savrup, tās rīcību nosaka iekšējā programma — instinktu kopums. Taču tad, kad būtnes apvienojas grupā, tūlīt pieslēdzas ārējā programma - svārsts, kas sāk pārvaldīt grupas uzvedību.

Agresivitāte pasaulē, kurā visi cits citu apēd, attīstījās kā svārsta pirmā likuma sekas. Agresivitāte, ko radījuši svārsti, nebūt nav obligāta dzīvās dabas īpašība. To apstiprina situācija atsevišķās mūsu planētas vietās. Tā, piemēram, Jaunzēlandē faktiski nav plēsīgu zvēru.

Ļoti daudziem mūsu planētas iemītniekiem nācās apvienoties grupās, lai izdzīvotu visai bīstamajā vidē. Svārsti piespiež dzīvās būtnes kļūt par struktūras elementiem pēc principa: "Nu ko, cālīt, dzīvot gribi? Tad dari tāpat kā es."

Arī cilvēki tiecas apvienoties interešu grupās. Izskaidrojums ir vienkāršs - šādās grupās vieglāk kontaktēties. Var likties dīvains fakts, ka daudziem cilvēkiem saskarsme sagādā lielas grūtības. Neraugoties uz savstarpējo attiecību it kā dabiskumu, tādi cilvēki dažādu ārēju un iekšēju iemeslu dēļ ir visai noslēgti. Lai izveidotos ciešāki kontakti, cilvēki instinktīvi cenšas atrast kaut ko kopēju, kas viņus tā vai citādi spētu apvienot. Te arī izpaužas svārstu stabilizējošā funkcija. Kad sarun- biedri šūpojas uz viena un tā paša svārsta, viņi "ir noskaņoti uz viena viļņa" un bez grūtībām atrod kopēju valodu. Lūk, kāpēc attiecības kļūst vieglākas, ja var kopā uzsmēķēt, iedzert, pasēdēt pie svētku galda, doties pārgājienā, paspēlēt un tā tālāk.

Taču visspilgtākā svārsta otrā likuma ilustrācija laikam gan ir civilizācijas rašanās. Vai jūs nekad neesat padomājis, kāpēc izveidojušās pilsētas? Kāpēc cilvēki simtiem tūkstošu gadu dzīvoja ciematos un klejotāju nometnēs, bet tad piepeši sāka būvēt lielas civilizētas apmetnes? Kas bija to pamatā: amatniecība, tirdzniecība vai varbūt karš?

Vissenākās pilsētas ir vienā vecumā ar piramīdām. Viena tāda pilsēta - Karaļa - atklāta pavisam nesen Peru. Šī aizmirstā pilsēta palika nepamanīta gandrīz piectūkstoš gadu. To atklāja tikai tad, kad noskaidrojās, ka pakalni, kas paceļas tuksnesī, reiz bijušas piramīdas, no kurām viena izmēru ziņā nebija mazāka par Ēģiptes piramīdām. Arheologus pārsteidza fakts, ka izrakumos neizdevās atrast ne māla izstrādājumus, ne ieročus. Cilvēki bija izmantojuši primitīvus darbarīkus, kas izgatavoti no akmens, kauliem un koka.

Zinātnieki noskaidroja, ka pilsētnieki audzējuši kokvilnu, pinuši zvejas tīklus un iemainījuši tos pret zivīm no piekrastes iedzīvotājiem. Kaut gan to pašu sekmīgi būtu varējuši darīt arī ciemata iedzīvotāji. Nekādu aizsargbūvju ap Karaļu nebija, tātad arī militāras priekšvēstures nav bijis. Kāpēc tad izveidojās pilsēta?

Cilvēki kopš senseniem laikiem dzīvoja ciematos, nodarbojās ar primitīviem amatiem, gan tirgojās, gan savstarpēji karoja. Un tamdēļ nebija nekādas vajadzības būvēt akmens pilsētas un celt piramīdas. Acīmredzot organizējošais faktors bija svārsti, precīzāk sakot, to stabilizējošā funkcija.

Nav iespējams precīzi izskaidrot, kā tas notiek. Patiesība vienmēr ir kaut kur līdzās. Droši vien kādā brīdī spontāni izveidojās tāda svārstu struktūra, kura spēj tālāk attīstīties. Pilsēta - tā būtībā ir sarežģīta ražošanas, patērēšanas un apmaiņas svārstu hierarhija. Ja šī pati sevi organizējošā struktūra uzbūves ziņā kopš paša sākuma izrādās stabila, tad tā vēršas plašumā un nostiprinās. Struktūras evolūcija var kļūt par sarežģītas civilizācijas veidošanos. Un šis process turpināsies tik ilgi, līdz kāds tās arhitektūras defekts sagraus gigantisko celtni. Protams, līdz tam vēl ir ļoti tālu. Kaut gan - kā to ņem…

Taču atgriezīsimies pie mūsu dzīves. Cilvēks salīdzinājumā ar pārējiem dzīvās dabas pārstāvjiem ir "vairāk pamodies". Bet vai viņš vienmēr apzinās savu rīcību? Cilvēka prāts var radīt sai'ežģītas ierīces un mehānismus, celt pilsētas, izpētīt apkārtējo pasauli. Un tomēr apzināšanās ziņā cilvēks nav aizgājis pārāk tālu no dzīvnieku pasaules.

Visa cilvēku sabiedrība ir organizēta sarežģītā struktūrā, kas sastāv no atsevišķiem veidojumiem: no ģimenes līdz lielām korporācijām un valstīm. Tāpat kā tas notiek dabā, arī cilvēks, dzīvojot savrup, galvenokārt pats atbild par savu rīcību. Apskaidrību, kā zināms, iemantoja tie, kuri nošķīrās no sabiedrības. Taču, kad cilvēks kļūst par struktūras elementu, viņš lielākoties ir aizmidzis nomodā, kas, starp citu, netraucē viņa prātam pievērsties augstas tehnoloģijas ražošanai.

Mūsdienu rūpnīca ir daudz sarežģītāka par skudru pūzni. Tomēr būtībā gan viens, gan otrs - tās ir struktūras, ko pārvalda svārsti. Un visi zinātnes un tehnikas progresa sasniegumi, ja tos aplūko kompleksā, ir struktūras, nevis atsevišķu personību produkti. Televizoru var izgudrot viens cilvēks, turpretī televīzija ir veselas svārsta pārvaldītas sistēmas produkts.

Kad cilvēks kļūst par struktūras elementu, viņam nākas ievērot svārsta likumu. Tāpēc rodas neizbēgama pretruna starp personiskajām interesēm un apstākļiem, kurus uzspiež struktūra. Sliktāk ir tad, ja cilvēks neapzinās šo faktu un paklausīgi sviedriem vaigā strādā sistēmas labā, nespēdams ne galvu pacelt, lai palūkotos apkārt un apzinātos savu rīcību.

Jūs varat iebilst: "Kas par muļķībām! Kāpēc gan lai es to neapzinātos? Gluži otrādi, es lieliski saprotu, ko, kāpēc un kālab daru." Nekā nebija!

Spilgts piemērs ir bērnu vasaras nometnes. Pusaudžu nestabilā psihe un samērā brīvās nodarbības ir laba vide, lai veidotos svārsti. Savas agresīvās būtības dēļ svārsti rada apstākļus, kuros plaukst sāncensības gars. Šajā vidēja tu neesi tāds kā visi, proti, neatbilsti pastāvošās struktūras parametriem, tevi var padarīt par apsmieklu, "padzīt no bara" vai pat gluži vienkārši piekaut.

Atrodoties šādos apstākļos, pusaudzis, nomodā būdams, aizmieg nāves miegā. Viņš dzīvo gluži kā sapnī, neapzinoties savu rīcību, neatkarīgi no tā, vai rīkojas saskaņā ar bara prasībām vai uzstājas pret tām. Par miega līdzekli kalpo nomācošā sajūta, ko rada sāncensība un stiprās šaubas par paša pilnvērtību un atbilstību "standartiem". Šī nomāktības un saspringtības sajūta neatkāpjas ne uz mirkli, kaut arī ārēji pusaudzis ir mundrs un mierīgs.

Gluži tādu pašu nomāktību, kas robežojas ar bezizeju, cilvēks izjūt neapzinātā sapnī, kad pilnīgi atrodas notiekošā varā. Dzīve agresīvā vidē "atgadās" līdzīgi sapnim. Apstākļu vētrainā straume "nes" cilvēku līdzi, un visa viņa apzināšanās aprobežojas ar cenšanos noturēties "uz ūdens", bailīgi veroties visapkārt.

Ja pusaudzim nav "mugurkaula", pārliecības par sevi, viņš sāk instinktīvi, proti, neapzināti meklēt atbalsta punktu, kas viņam ļautu nostiprināt savu stāvokli. Un šo atbalstu sniedz svārsts, taču ne par velti, bet apmaiņā pret pakļaušanos struktūras likumiem.

Var vērot, kā vidē, kas līdzīga vasaras nometnēm, parādās tādas bramanīgas personības, kas, varētu domāt, ir simtprocentīgi pārliecinātas par sevi un jūtas kā zivs ūdenī. Visas viņu uzpūstās pārliecības pamatā ir atbalsta punkts, ko sniedzis svārsts.

Iedomājieties divus tādus, kas ieguvuši atbalstu, - viens "iznesīgs", otrs - "numurīgs": "Klau, tu! Skaties uz mani! Dari tāpat kā es! Dari tāpat kā es!"; "Klau, tu! Ko tūļājies! Nepuņķojies, pastiepies, nadzīgāk!"

Apkārtējie nesaprot, ka šie divi runā niekus, uz svārsta makškeres āka uzkērušies gluži kā marionetes. Ilūziju rada atbalsta punkts, kaut arī efe- mers. Citi, vērojot šo marionešu šķietamo pārliecību par sevi, rīkojas tāpat, iegūstot atbalsta punktu apmaiņā pret likuma "Dari tāpat kā es" paklausīgu izpildīšanu. Un klīst apkārt visi kā viens, "iznesīgie" un "numurīgie". Tā veidojas struktūra.

Galvenais ir tas, ka svārsta piekritēji pakļaujas tā likumam, absolūti neapzinoties to. Viņiem rodas pilnīga ilūzija, ka tieši tā arī vajag. Sekojot likumam, piekritēji var darīt visu, kas vien ienāk prātā. Turklāt visi rīkojas vienādi. Tā, piemēram, nepieklājīgi vairs nelamājas - tā gluži vienkārši sarunājas. Nevienam pat prātā neienāk, cik tas ir vulgāri. Bet vulgaritāte - tā pirmām kārtām ir slikta gaume. Zema klase. Tas ir tas pats, kas nemazgāties un staigāt netīrā apģērbā. Pagaidām nestaigā, taču noteikti staigās, tiklīdz radīsies atbilstošs likums.

Tā, piemēram, Francijas karaļa Ludviķa IV galmā nebija pieņemts mazgāties, tāpēc ka pats karalis juta patoloģisku nepatiku pret higiēnu, vienīgi rokas apmazgāja ar konjaku. Galminieki bija spiesti sekot viņa paraugam un, lai slēptu nepatīkamo ķermeņa smaku, bagātīgi lietoja smaržas. Tāpēc galmā valdīja smags smārds. Un vēl - tā kā šos cilvēkus pastāvīgi mocīja utis, viņi ieviesa "izsmalcinātu" ieradumu: dāmas un kavalieri nēsāja līdzi izrotātus kociņus, ar kuriem "eleganti" kasījās.

Kā redzams, likums var reabilitēt jebkurus murgus. Taču galvenais ir tas, ka visi daudzie likuma sekotāji rīkojas vienādi, vienveidīgi, gluži kā aunu bars. Tā, piemēram, tas, kurš pirmais pasacīja vārdu "prikols", var uzskatīt sevi par ganu. Bet visi pārējie, kas gluži kā papagaiļi korī atkārto šo un līdzīgus vārdus, bez šaubām, uzvedas kā auni.

Un tagad atcerieties zivju mazuļu baru. Vai cilvēks ir tālu ticis ar savu apzināšanos?

Svārsti ietekmē ne tikai pusaudžus, bet arī pieaugušos, it īpaši pūlī. Tā, piemēram, sapulcē, kad kaut kas tiek kopīgi apspriests, cilvēks var piecelties, pašam gluži negaidot, un sākt aktīvi spriedelēt. Vēlāk viņš būs nesapratnē, kāds velns viņu dīdīja, bet pēc tam ilgi centīsies sevi pārliecināt, ka visu runājis pareizi. Bars piespiež savus locekļus uzvesties noteiktā, bieži vien viņiem nerak- > ' >

sturīgā veidā. Tā svārsts ietekmē tos, kuri meklē atbalsta punktu.

Nu, varētu likties, cilvēks atradis atbalstu struktūrā, viss kārtībā, kāda starpība? Protams, arī tā ir izeja. Tikai jāņem vērā, ka, pakļaujoties struktūras likumiem, nāksies aizmirst savu individualitāti. Ja būsi "kā visi", - iemantosi mieru un drošību. Taču zaudēsi savu dievišķo velti - dvēseles unika- litāti, kurai pateicoties tiek radīts viss ģeniālais.

Nerunājot nemaz par to, ka tādā gadījumā nav pat ko sapņot par dvēseles un prāta vienotību. Cilvēks, kas pilnīgi pakļāvies struktūras varai, faktiski ir bez apziņas un nedzird dvēseles balsi. Tas nozīmē, ka viņš nekad neatradīs savu taku un visu mūžu gluži vienkārši lieks muguru struktūras labā.

Tomēr es nebūt negribu teikt, ka cilvēka taka atrodas ārpus kādām nebūt struktūrām. Var aiziet kalnos un norobežoties no svārstu pasaules. Taču, ja arī tur dzīve turpināsies kā neapzināts sapnis nomodā, tad pilnīgi nekas nemainīsies.

Runa ir par to, lai cilvēks kļūtu par sava likteņa pilntiesīgu saimnieku, turklāt paliekot struktūrā. Vai var, piemēram, iegūt vēlamo pārliecību par sevi vasaras nometnē, nepakļaujoties svārsta likumam un tajā pašā laikā nepārvēršoties par atkritēju? Pavisam vienkārši. Nepieciešams vien pamosties un paraudzīties uz šo spēli ar skatītāja acīm, tomēr neatstājot skatuvi. Tūlīt kļūs redzami gan svārsta favorīti, "iznesīgie" un "numurīgie", gan piekritēji, kas ievēro likumu.

Nedrīkst tikai nosodīt, vēl jo vairāk - nicināt viņus par to. Ja cilvēks, apzinoties stāvokli, sāk pretstatīt sevi "aizmigušajiem", rodas atkarība, izraisās polarizācija, un tas, kurš "atmodies", neizbēgami kļūst par izraidīto. Ļoti svarīgi saprast, ka nepietiek ar atteikšanos ievērot svārsta likumu, - tas jāaizstāj ar Transērfinga likumu: "Atļauties būt sev pašam, bet otram - būt viņam pašam."

Tad atbalsta punktu varēs atrast sevī. Izpratne par to, kas notiek visapkārt, - tā jau ir puse no panākumiem. Šī zināšana vien sniedz drošu un mierīgu ticību sev pašam, tāpēc ka nedrošība par sevi rodas aiz bailēm no nezināmā. Kad cilvēks nezina spēles noteikumus, apkārtējā pasaule viņam sāk likties biedējoša un naidīga. Un tad uznākusī vientulības un nomāktības sajūta liek cilvēkam aizmigt un pakļauties svārsta likumam.

Tātad, zinot to visu, jūs tagad spējat pārvērst dzīvi par apzinātu sapni nomodā, proti, iegūt kontroli pār situāciju. Vai nu kļūt par ganu, vai vismaz nebūt vairs kā aunam.

Bet par to, kā nostiprināt savu stāvokli, jau sīki tika stāstīts, runājot par Transērfinga pamatiem. Pirmkārt, nepieciešams atbrīvoties no vainas sajūtas, šajā nolūkā jāizbeidz taisnoties un atskaitīties par savu rīcību tiem, kuriem pietiek nekaunības jūs tiesāt. Un, otrkārt, jāizbeidz aizstāvēt un pierādīt savu nozīmīgumu. Ja jūs tajā pašā laikā sekojat Transērfinga likumam, tad ar šīm divām lietām pilnīgi pietiek, lai iegūtu atbalsta punktu pats sevī, proti, sāktu dzīvot saskaņā ar savu kredo.

Tomēr jāņem vērā, ka nevar tā gluži vienkārši pretstatīt sevi struktūrai un visiem līdzekļiem censties atbrīvoties no tās ietekmes. Vēlreiz atkārtoju - runa ir nevis par to, lai pilnīgi atbrīvotos no svārsta, bet gan par to, lai jūs nebūtu svārsta marionete.

Pamodies jūs sajutīsit un sapratīsit, kādā veidā struktūra izdara spiedienu uz jums (dzīvot gribi?), cenšoties uztiept savus likumus. Pēc tam varēsit pats izlemt, atteikties no šiem likumiem vai ievērot tos. Galvenais ir - darīt to apzināti, kamēr pārējie apjums turpina gulēt aizmiguši, - tāda ir situācijas noteicēja stratēģija. Piemēram izmantosim kādu raksturīgu vēstuli.

"Kāpēc dažkārt notiek tā: kad izpildi savu darbu labi, dari vairāk, nekā tas vajadzīgs, iesaki kādas jaunas idejas un tās tiek uzņemtas ar urrā, neviens to neievēro un par visām šīm idejām paldies pasaka kādam citam? Pat tad, ja jautājums saistīts ar paaugstināšanu, par mani ātri aizmirst, it kā nebūtu plānots, bet, ja arī piedāvā niecīgu paaugstinājumu, tad noformēšanas procesā uz šo amatu man paredzēto vietu jau ieņem cits cilvēks vai viss tiek atteikts. Iznāk, itin kā es būtu neredzamais cilvēks. Kāpēc tā notiek?"

Acīmredzot lasītāja, kas uzdevusi šo jautājumu, strādā kādā administratīvajā sistēmā. Ikvienai sistēmai ir savs svārsts. Sākumā rodas energoinfor- matīva struktūra ideju un principu kompleksa veidā, pēc tam to materiālā realizācija, proti, sistēma. Sistēma sāk attīstīties patstāvīgi, pakļaujot piekritējus saviem likumiem.

Svārsti izvieto savus piekritējus noteicošajos amatos nevis par augstiem nopelniem, bet saskaņā ar vispilnīgāko atbilstību sistēmai. Ir naivi domāt, ka uz karjeras kāpnēm un it īpaši varas hierarhijā cilvēki izkārtojas atbilstoši savām izcilajām īpašībām un sasniegumiem. Zināmā mērā tas tā patiešām ir, taču izcilās īpašības un sasniegumi nav galvenais.

Galvenais kritērijs ir nevis tas, cik labi cilvēks veic savu darbu, bet gan tas, cik pareizi viņš to dara no sistēmas viedokļa. Svārsts pirmām kārtām rūpējas par stabilitāti. Tāpēc arī jums sava rīcība jāorientē galvenokārt uz sistēmas stabilitātes uzturēšanu.

Ja vēlaties virzīties uz augšu pa karjeras kāpnēm, jums jāredz atšķirība starp "labi" un "pareizi". Šeit viss ir atkarīgs no konkrētā kolektīva. Arī svārsti ir dažādi.

Nelielos kolektīvos var apsveikt jaunradi, patstāvību, entuziasmu, iniciatīvu. Taču, ja tas ir pārvaldes aparāts vai liels uzņēmums, tad darbojas pavisam citi likumi un pavisam cita ētika - korporatīvā ētika.

Korporatīvā ētika paredz daudz stingrāku reglamentāciju, disciplīnu un akurātumu. Iniciatīva bieži vien ir nosodāma, patstāvība tiek uzņemta piesardzīgi, jaunradei nav izšķirošas nozīmes. Tādā sistēmā jādarbojas nevis "labāk", bet gan "pareizāk".

Tādējādi nepieciešams darboties apzināti un elastīgi, saskaņojot savu rīcību ar svārstu pasaules realitātēm. Tomēr tas viss nav nemaz tik sarežģīti, kā varētu likties. Galvenais ir - laikus pamosties.

INDIGO ATNĀCĒJI

Viena no spilgtākajām jaunās realitātes izpausmēm ir "Indigo bērnu" fenomens, kas sīki aprakstīts Lī Kerola un Dženas Touberes tāda paša nosaukuma grāmatā. Šo terminu ieviesa gaišreģe Nensija Ena Tepa, kas pētīja cilvēka rakstura un viņa auras krāsas savstarpējās sakarības.

Divdesmitā gadsimta septiņdesmito gadu sākumā Nensija Tepa saskārās ar neparastu parādību: pasaulē sāka nākt jauna tipa bērni ar agrāk neredzētu auras krāsu — indigo (zili violeta).

Ari pēc rakstura Indigo bērni atšķīrās no pārējiem bērniem. Galvenā viņu īpatnība - hiperak- tivitāte un uzmanības deficīts. Šie bērni nevar nosēdēt uz vietas, ja darāmais viņus personiski neinteresē. Lai gan ne jau visi bērni ar tādām īpašībām obligāti ir Indigo, un arī otrādi. Visi viņi ir dažādi.

Viņus apvieno iedzimta savas cieņas apziņa un cenšanās būt neatkarīgiem. Indigo bērni zina savu vērtību un it kā pauž pārliecību, ka ir pelnījuši atrasties šeit, šajā dzīvē. Lūk, kādi viņi ir!

Šie bērni pārsteidz pieaugušos ar savu saprātīgumu. Neraksturīgi savam vecumam viņiem ir labi attīstīta apzināšanās un skaidrs skats uz pasauli. Šie bērni nav noskaņoti klanīties vispāratzīto autoritāšu priekšā.

Indigo bērni neatzīst konservatīvismu. Viņiem šķiet acīmredzams, ka daudz kas jādara pilnīgi citādi, kaut gan pārējie cilvēki pieraduma dēļ seko vispārpieņemtajām normām un likumiem.

Viņus nevar saukt par piekāpīgiem bērniem.

No audzināšanas viedokļa var teikt, ka vini nav vadāmi. Viņiem ir pašiem savas domas. Zināmā mērā tas ir raksturīgi katrai jaunajai paaudzei. Tomēr Indigo paaudze izceļas ar savu īpašu novitāti.

Tūkstošiem gadu paaudžu nomaiņa notika vienmērīgi un pat nosvērti. Taču pēdējā laikā vērojams kaut kāds paātrināts paaudžu atjaunināšanās process - katra nākamā paaudze aizvien radikālāk atšķiras no iepriekšējās. Indigo cilvēkiem jau ir savi bērni, kuri pēc rakstura īpašībām pārspēj savus vecākus.

Kas tad īstenībā notiek? Cilvēku apziņas revolucionāras atjaunināšanās process nevar risināties pats no sevis, bez īpašiem cēloņiem. Kā zināms, dabā un sabiedrībā viss tiecas pēc līdzsvara.

Tātad apziņas atjaunināšanās ir pretsvars kādam citam procesam.

Nav grūti saprast, kas tas par procesu. Pēdējos gadu desmitos vienlaikus ar informācijas un telekomunikāciju struktūras attīstīšanos izveidojies varens svārstu tīkls, kas cieši ieskauj visu Zemi.

Zinātnes un tehnikas progress kopumā nav tik ļauns kā tā informatīvā sastāvdaļa, kas rada labvēlīgu augsni tam, lai veidotos un pastāvētu svārsti. Jo daudzskaitlīgāka ir vienā virzienā domājošo piekritēju grupa, jo spēcīgāks svārsts, tātad lielāka arī svārsta vara pār cilvēkiem.

Lai varētu kontrolēt daudzu cilvēku apziņu, nebūt nav obligāti jāiesēdina viņi kolbā ar piesūcekņiem kā pazīstamajā filmā "Matrica". Pilnīgi pietiek, ka izveido visaptverošu informācijas tīklu, un tad cilvēki paši automātiski ieņems vietas tā šūninās.

Kas ir cilvēks informatīvajā šūniņā? Viņš ir tā sauktais sociālais elements, kura apziņu galvenokārt nosaka stāvoklis struktūrā, kas patiešām atgādina matricu.

Struktūra nemanāmi, taču cieši iesaista katru tās locekli noteiktā domāšanas un uzvedības stereotipu komplektā. Cilvēkam šķiet, ka viņš rīkojas brīvi, pats pēc savas gribas. Īstenībā viņam nav ne jausmas par brīvību, tāpēc ka viņa gribas "konfigurāciju" ir izveidojusi struktūra. Cilvēks piedalās pēc viņam iedalītas gribas uzspiestā spēlē.

Varētu likties, ka ikviens ir brīvs darīt visu, ko viņš grib. Tāda ir deklaratīvā brīvība. Taču gribēt katrs var tikai to, kas saskan ar struktūras interesēm. Struktūra māca gribēt to, kas tai ir vajadzīgs.

Tieši par šo gribas (apņemšanās) pakļaušanas procesu ari ir runa. Šis process pēc savas dabas ir sinerģētisks, proti, pašorganizējošs, jo pašiem svārstiem apzinātas apņemšanās nav. Viss notiek pats no sevis - tāpat kā veidojoties ledus kristāliem sasalšanas procesā. Svārstu tīkls gluži kā parazītisku augu kolonija apņem visu Zemes biosferu.

Vai tas ir šausmīgi? Varbūt smieklīgi? Kā kuram labāk patīk. Katram ir brīv bezrūpīgi ieskaitīt visus šos pārspriedumus fantastikas jomā. Un tomēr, kad ikdienas īstenība parādās nepazīstamā veidolā, tās skarbais reālisms pārspēj vispārdrošākās fantāzijas.

Taču atgriezīsimies pie mūsu bērniem. Gribas pakļaušanas tendence rada atbildes reakciju - parādās bērni ar iedzimtu tieksmi uz neatkarību. Tas ir pašsaprotams dabas process. Tā izpaužas līdzsvara spēku darbība, atbildot uz svārstu tīkla vēršanos plašumā.

No vienas puses, svārsti cenšas sakārtot pasauli, sadzīt cilvēkus matricai līdzīgā struktūrā. No otras puses, Indigo bērni līdzsvaro svārstu virskundzību, it kā tādējādi pildītu iepriekš noteiktu misiju. Bērnu uzvedība vērsta uz to, lai izjauktu šo sakārtotību.

Iespiesti stereotipu un nosacītības rāmjos, viņi cenšas izrauties brīvībā.

Visi bērni, taču Indigo bērni it īpaši, ir ļoti jutīgi pret pārmēra potenciāliem. Tā, piemēram, jebkuru viltu viņi tūlīt atpazīst. Tiklīdz viņiem sāk glaimot, viņi kļūst nekaunīgi. Vajag tikai bērnus pārslavēt - un viņi sāk niķoties.

Jebkura sakārtotība rada polarizāciju, kuru bērni tūlīt pat cenšas izjaukt. "Negulēšu! Negribu biezputru! Es pats!" Tieksme uz nepaklausību un draiskulību bērniem nav aiz ļaunuma, to izraisa dabiska vēlēšanās atbrīvoties no ārējās pārvaldīšanas.

Dažkārt var likties, ka bērni kaut ko dara aiz spītības. Tādos gadījumos viņi rīkojas neapzināti, netīši. Viņi neplāno savu izaicinošo izturēšanos, nedara to ar nodomu. Tas viņiem iznāk dabiski, pats no sevis. Tā izpaužas līdzsvara spēku darbība, atbildot uz sakārtotību, kurā pieaugušie mēģina iespundēt savus bērnus.

Indigo bērnu centieni pēc neatkarības izpaužas arī viņu attieksmē pret reliģiju. "Jaunie bērni tikai ar grūtībām spēj pieņemt mūsdienu baznīcu," Li Kerols un Džena Toubere raksta savā grāmatā. "Indigo bērni ierodas šajā pasaulē ar saasinātām pašcieņas jūtām un nelokāmu pārliecību, ka viņi ir Dieva bērni." Vai tādā gadījumā viņiem ir vajadzīgi starpnieki saskarsmei ar Dievu? Diezin vai.

Indigo bērni vairāk vadās no sirdsbalss, nevis no prāta. Pieaugušie uzskata, ka dara labi tad, kad rīkojas pareizi. Bērni domā, ka galvenais ir - visu darīt saskaņā ar dvēseli, ar mīlestību, taču nepavisam ne tā, kā skaitās pareizi.

Bet varbūt kādreiz, iepriekšējās dzīvēs, jūsu tagadējie bērni ir bijuši jūsu vecāki? Nu jūs esat mainījušies vietām. Un šīs senās dvēseles atkal turpina jūs mācīt, pasniedzot daudz saprātīgu mācībstundu.

Indigo bērnu gudrība ir viņu paaugstinātās ap- zinātības sekas. Viņi apzinās, kas notiek visapkārt un kas ir kas. Apzināšanās saasinās, kad uzmanības fokuss vērsts uz sevi pašu, nevis uz ārējo pasauli. Ja cilvēku pilnīgi pārņēmušas rūpes, kas uzspiestas no ārienes, viņš ar visu sirdi un dvēseli ieslīgst neapzinātajā spēlē. Indigo bērnu apzināšanās stājas pretī svārstu tīklos nokļuvušo cilvēku "apziņas iemidzināšanas" tendencei.

Visi bērni kopš dzimšanas izceļas ar spilgtu individualitāti. Agrā bērnībā viņi ir ļoti skaisti un valdzinoši. Bērnu pievilcību nosaka dvēseles un prāta harmoniskā vienotība. Viņi pieņem sevi tādus, kādi ir, tādējādi dvēseles sākotnējais skaistums netiek izkropļots ar prāta viltus maskām.

Kāpēc pieaugot šiem brīnišķīgajiem radījumiem sāk izpausties dažas nepatīkamas iezīmes un vājās puses? Viņi taču ir Dieva bērni, tāpēc arī skaisti un vareni kā pats Dievs, neraugoties uz bezpalīdzību agrīnā bērnībā. Kopš paša sākuma viņiem piemīt Radītāja spēks, kas var veidot jaunu realitāti. Taču Dieva bērnu spējas nepagūst atklāties un realizēties, tāpēc ka svārsti atņem viņiem dievišķo spēku - dvēseles un prāta vienotību.

Bērni ierodas šajā pasaulē un uzticīgi raugās uz to ar savām plaši ieplestajām acīm. Dzīve viņiem šķiet daudzsološa un cerību pilna. Taču pasaulē valda svārsti, kuri rīkojas pēc principa: "Skaldi un valdi."

Svārsti apvieno cilvēku nodomus un centienus, iznīcinot personības unikalitāti un vienotību. Nošķirot un atsvešinot prātu no dvēseles, liek zaudēts dievišķais skaistums un spēks.

Ar laiku sagrūst mazās un lielās cerības. Vieniem šis process noris lēnām un nesāpīgi, citiem, kam laimējies mazāk, ātri un nežēlīgi. Ja ielūkojas bērnunama bērnu acīs, tajās vienlaikus var ieraudzīt divas šķietami nesavienojamas izjūtas - cerības un izmisumu. Sajās acīs it kā sastindzis jautājums: "Vai tiešām…?"

Svārstu pasaule pastāvīgi norāda bērniem uz viņu ievainojamību un pilnības trūkumu. Sākumā viņu apziņā rodas neuzticība, pēc tam arī bailes, kas iesakņojas tik stabili, ka kļūst pierastas. Taču gluži vienkārši nobīties un aizbēgt nav iespējams - ir kaut kā jāizdzīvo šajā agresīvajā vidē. Atrodoties struktūras varenajā ietekmē, Dieva bērni ir spiesti kļūt par tās elementiem.

Pieaugot bērni sāk baidīties, ka nebūs tādi kā visi, tāpēc ka tie, kuri ir "kā visi", var viņus "noknābāt", un tas bieži arī notiek. Barā ir drošāk. Ja tu atrodies ārpus bara, tad vari kļūt par izraidīto. Tā bērni pakāpeniski zaudē spējas, kas viņiem dotas kopš dzimšanas, - neatkarību, apzinātību, intuīciju, individualitāti.

Visas šīs īpašības visspilgtāk piemīt Indigo bērniem. Taču struktūrai tie ir nāvīgi draudi, tāpēc gribas pakļaušanas process turpināsies vēl straujāk. Kurš šajā cīņā uzvarēs, nav zināms.

Mums ir svarīgi tikai viens: kamēr struktūra nav guvusi galīgu uzvaru, nepieciešams tagad, šajā dzīvē, atgūt kaut daļiņu spēka, ko mums devis Dievs. Un Transērfings šajā ziņā mums palīdzēs.

Bet vai jūs, dārgais Lasītāj, gadījumā neesat Indigo cilvēks? Starp citu, tam gan nav nekādas nozīmes. Mēs visi savā būtībā esam vienādi - vai nu pieauguši bērni, vai arī pa pusei pieauguši, pa pusei bērni.

ENERĢIJAS PAVĒLNIEKI

Cik dīvaini… Ierasti un tajā pašā laikā dīvaini. Kultūraugi un mājdzīvnieki savulaik mita savvaļā un eksistēja neatkarīgi un dabiski. Bet tad cilvēks "pamodās" un apzinājās, ka var tos pakļaut savai kontrolei. Tieši apzināšanās ļāva cilvēkam pacelties augstāk par dzīvniekiem un augiem un, kamēr tie dzīvo neapzinātā sapnī, izmantot tos savām vajadzībām. Tāpēc vajadzēja radīt struktūras, kas noteica, kur un kā paverdzinātajiem eksistēt.

Lai kādi arī būtu dzīvnieku un augu mērķi - un, bez šaubām, tādi ir -, struktūras sakārtotība tos pazudināja. Pēc cilvēka domām, viņa mazāko brāļu dzīves mērķi var reducēt uz primitīvām barības un vairošanās vajadzībām. Tomēr, ja šī "augstākā" būtne patiešām tā domā, tas drīzāk liecina tieši par tās itin kā ideālā prāta primitīvo līmeni.

Īstenībā savs mērķis ir jebkurai dzīvai būtnei. Kāpēc tas tā ir? Kālab? Tāpēc ka mērķa sasniegšanas process ir evolūcijas virzītājspēks.

Pie šā jautājuma mēs turpmāk vēl atgriezīsimies, bet pagaidām konstatēsim faktu: dzīva būtne, lai kāda tā arī būtu, savu patieso mērķi var sasniegt tikai savas dzīves dabiskajā vidē. Turpretī jebkura struktūra pakļauj sava elementa mērķi vienīgi savām interesēm. Pieradināto jeb "sakārtoto" dzīvnieku un augu attīstība notiek tajā virzienā, kuru nosaka cilvēks. Tāpēc struktūras elementi iemieg vēl dziļāk un galīgi zaudē priekšstatu par saviem patiesajiem mērķiem.

Savvaļas dzīvnieku un augu dzīve ir daudz bagātāka un saprātīgāka. Tā, piemēram, kaut vai savvaļas briežu bars. Rūpju tam ir tiku tikām: gan problēmas, kā aizsargāties no plēsoņām, gan pēcnācēju audzināšanas jautājumi, gan barības meklēšana, gan ģimenes attiecības, hierarhija, arī spēles un gluži vienkārši dzīves baudīšana.

Govju bara dzīve fermas struktūrā ir daudz nabagāka. Cilvēks atbrīvojis dzīvniekus no veselas virknes problēmu, nodrošinot pajumti un barību. Taču apmaiņai pret to visu nācās atdot savus mērķus saimniekam - tagad viņš nosaka, kā, kālab un cik ilgi tām dzīvot. Vai nav tiesa, izskatās gandrīz tāpat, kā būtu ar cilvēku, ja viņš "pārdotu dvēseli velnam"?

Bet kā tad ir ar pašu cilvēku? Realitāte ir tāda, ka, radot struktūras, viņš pats kļūst par to vergu. Cilvēks zaudē pats sevi un vairs nesaprot, kas viņš ir un ko vēlas. Visa viņa darbība galu galā aprobežojas ar dažādu preču ražošanu, pārdošanu un pirkšanu. Katras struktūras priekšgalā ir svārsts - kā tāda virsbūve. Pašas preces svārstus neinteresē, tomēr struktūras attīstās ļoti aktīvi. Kāpēc?

Lieta tā, ka galvenā prece ir enerģija. Cilvēks pērk lietas, lai nodrošinātu sev ērtības un komfortu, vai tiesa? Līdzās patīkamajām ir arī tādas lietas, kas paredzētas, lai sagādātu nepatikšanas citiem. Gan vienā, gan otrā gadījumā izdalās enerģija - pozitīvā un negatīvā. Tieši tas vajadzīgs svārstam.

Kā redzat, pašu materiālo objektu ražošana un preču apgrozība - tas vēl nebūt nav viss. Tiek pārdota un pirkta pirmām kārtām enerģija. Un visu šo enerģētikas tirgu kontrolē svārsti. Maza daļa tiek cilvēkam, bet lielākā daļa - šiem magnātiem. Vienam siens - citam piens.

Enerģijas tirgū notiek pat finanšu operācijām līdzīgi darījumi. Tā, piemēram, alkohols - tā ir enerģija tīrā veidā. Iedzerot to, jūs saņemat enerģiju uz kredīta. Alkohola izraisīta eiforija - tā ir aizdevuma saņemšana, bet paģiru sindroms - kredīta dzēšana ar procentiem. Atdot vienmēr nākas vairāk, svārsts nekad nedod enerģiju par velti.

Vājie alkoholiskie dzērieni izraisa atslābumu. Svārsts uzsūc enerģiju pamazām. Stiprie dzērieni turpretī izraisa enerģijas pieplūdumu: "Lai iedzeram, lai svinam…!" Augstai eiforijai seko zems atslābuma kritiens. Jo stiprāks uzbudinājums, jo jūtamāka nomāktība, kas pēc tam seko.

Paģiras galvenokārt iestājas nevis no fizioloģiskā trieciena orgāniem, bet gan tāpēc, ka svārsts šajā laikā pastiprināti izsūc cilvēka brīvo enerģiju. Cilvēkam vai nu jācieš, vai jāiedzer vēl. Svārsts var atkal aizdot enerģiju, tam nav kur steigties. Atmaksa pienāks neatvairāmi, agrāk vai vēlāk. Nesamaksājis vari aizbēgt tikai no bārmeņa. No svārsta neizbēgsi. Jo dziļāk cilvēks iegrimst savos "parādos", jo nežēlīgāka sagaidāma norēķināšanās.

Tādā stāvoklī parādnieka brīvā enerģija ir pilnīgi svārsta rīcībā. Cilvēks gluži fiziski sajūt, it kā kāds ar spīlēm būtu ieķēries viņa enerģētiskajā ķermenī sirds čakras apvidū. Svārsts izvirza noteikumu: vai nu jāieņem vēl, vai spīdzināšana turpināsies. Tā kā cilvēka griba galu galā ir viņa brīvā enerģija, tad viņš kļūst pavisam vājš un gļēvs. Tas ir galvenais alkoholisma cēlonis. Ja cilvēks ieņem vēl, viņam atkal tiek aizdota enerģijas daļa - un tam neizbēgami seko vēl smagāka norēķināšanās. Var apstāties sirds, kā tas bieži arī notiek. Svārsts atstās cilvēku mierā tikai tad, kad no viņa vairs nebūs ko paņemt, un, ja cilvēks izdzīvos, - tā būs vina laime.

Pats pirmais kredīts - tas vienmēr ir bagātīgs un svētkiem līdzīgs, gluži kā prezentācija. Taču ir zināms, ka dzīvē pirmais vīna kauss iedarbojas visai iespaidīgi, taču pēc tam ar katru reizi sajūtas ne tikai notrulinās, bet sagādā aizvien mazāk patikas. Svārsti "atdara maku" tikai tāpēc, lai iesaistītu savos tīklos. Atmaksa vienmēr ir nežēlīga un bez jebkādām atlaidēm. Tāpēc, ņemot tāda veida kredītu, apzināšanās jāuztur sevišķi augstā līmenī un jāzina sava "maksātspēja".

Nodzērušies bomži - tie nebūt nav līdz sabiedrības padibenēm nolaidušies cilvēki, kā pieņemts uzskatīt. Šie nelaimīgie gluži vienkārši nav pratuši aprēķināt savus spēkus un laikus atmaksāt kredītu, tāpēc līdz pat šodienai staigā kā parādnieki. Aizņēmums tiek prasīts atkal un atkal, un ar katru reizi norēķināšanās kļūst grūtāka. Bet sākās viss tik līksmi pie svētku galda! Krišanas process paātrinās nemanāmi, taču neatvairāmi un pēc tam gāžas kā lavīna. Inducētās pārejas daba ir viltīga, un katrs var tikt ierauts tās piltuvē.

Viss, kas saistīts ar intensīviem, proti, ar enerģiju piesātinātiem pārdzīvojumiem, uzskatāms par kaitīgām kaislībām, un tie visi ir svārstu kredīti. Kāpēc tās ir kaitīgas? Tāpēc ka svārsti pēc savas dabas ir agresīvi un tiecas palielināt konflikta enerģiju. Viss, kas ir pievilcīgs, bet kaitīgs, cilvēkam agri vai vēlu beidzas slikti. Jo vairāk ļaunuma, jo vairāk izdalās negatīvās enerģijas. Pozitīvā enerģija nekad neizdalās tik lielos daudzumos.

Visvairāk enerģijas tiek "nosmelts" tiem, kas lieto narkotikas. Īslaicīgā eiforija ir pavisam niecīga salīdzinājumā ar tai sekojošo depresiju. Un, ja kārtējā deva laikus nav sagādāta, šausmīgās mokas (abstinence) izsūc visu nelaimīgā cilvēka enerģiju līdz pēdējam pilienam.

Ir arī citi kredītu veidi ar zemākiem procentiem. Pirmām kārtām tie ir tabaka, kafija, tēja, bezalkoholiskie dzērieni, košļājamā gumija. Dažs varbūt iesauksies: "Apžēlojieties, kāds tad tam visam sakars ar košļājamo gumiju?"

Kā es jau sacīju, apmierinot jebkuras materiālās, kā arī garīgās vajadzības, izdalās enerģija. Baudas, komforta vai vēl kāda cita enerģija - tas nav svarīgi. Jebkurā gadījumā: vēlies - uzkrāj enerģiju, saņem vēlamo - izstaro enerģiju. Košļāšanas procesā cilvēks gūst noteiktu komforta sajūtu, kurai, starp citu, ir ļoti senas saknes. Šā komforta daba ir acīmredzama: kad tu kaut ko ēd, - viss ir kārtībā, taču tad, kad ēd tevi, - tas ir nelāgi.

Beigu beigās tā notiek ar jebkuru aizraušanos: ja cilvēks kļūst par "pastāvīgu klientu", viņš nonāk "ganāmpulkā". Aploks nav vajadzīgs. Klients arī tāpat nekur nepaliks, kamēr viņa uzmanība atrodas svārsta satvēriena cilpā. Kad cilvēks domā par savas aizraušanās priekšmetu, viņš izstaro enerģiju svārsta rezonējošajā frekvencē. Tā, piemēram, visu parādā palikušo "debitoru" domas vērstas vienīgi un tikai uz to, lai saņemtu kārtējo enerģijas devu - aizdevumu. Ne par ko citu domāt viņi nespēj, tāpēc ka svārsts neatbrīvo viņu uzmanību.

Tāds satvēriens ir iespējams, pateicoties kādai noteiktai cilvēka psihes īpašībai. Uzmanība var ieciklēties uz kaut ko vienu - tā ir līdzīga vēja rādītājam, ja svārsts visu laiku dzen vēju uz vienu un to pašu pusi. Uzmanības rādītāja satveršanu var vērot tādā vienkāršā piemērā, kad nekādi neizdodas atbrīvoties no uzmācīgas melodijas, kas skan galvā.

Nevajag domāt, ka atkarība attīstās tikai fizioloģisko faktoru ietekmē, - tie arī ir svarīgi, tomēr tiem nav galvenā loma. Tā, piemēram, kad paši rūdītākie smēķētāji uzkāpj uz zemūdenes, viņi itin nemaz necieš no smēķēšanas aizlieguma. Tiklīdz

lūka ir aizvērta un tiek dota komanda ienirt, domas par smēķēšanu pazūd pilnīgi, tāpēc ka objektīvi nav nekādas iespējas smēķēt. Smēķētājs ir pilnīgi samierinājies ar šo objektīvo nepieciešamību un gluži vienkārši par to pat nedomā. Viņa uzmanības rādītājs ir pagriezies uz citu pusi. Kur palikusi fizioloģiskā atkarība? Tiklīdz zemūdene atgriežas ostā, smēķētājs, ja vien viņam nav nodoma atmest smēķēšanu, atceras, ka nebūtu par ļaunu uzvilkt dūmu, un uzmācīgais kreditors tūlīt pat satver uzmanības rādītāju savā cilpā.

Uzmanības rādītāja satveršanu apstiprina arī tāda parādība kā azartspēļu vai interneta izraisītā atkarība. Ir liela cilvēku grupa, kas aizgājuši jau tiktāl, ka jūtas savā elementā tikai datora ekrāna priekšā. Tam, kurš nonācis tādā atkarībā, pietiek atrauties no ekrāna kaut vai uz pāris stundām, kad viņam jau sākas remisija ar visām abstinences sindroma nepatīkamajām pazīmēm. Sāp galva un muskuļi, rodas neciešama diskomforta sajūta. Tiklīdz klients atgriežas pie ekrāna, visi simptomi tūlīt pat izzūd. Acīmredzot nekādas fizioloģiskas nepieciešamības šeit nav.

Visos gadījumos atkarība rodas galvenokārt tāpēc, ka uzmanības rādītājs nokļūst svārsta satvēriena cilpā. Lai "nokāptu no adatas", jāpār- . orientē uzmanība, tā jāpievērš kaut kam citam.

Atbrīvoties no satvēriena cilpas ar gribasspēku diezin vai ir iespējams. Tieši tāpat no uzmācīgas

melodijas var tikt vaļā, tikai pārorientējoties uz kaut ko citu. Kaitīga aizraušanās parasti ir saistīta ar noteiktu scenāriju un dekorāciju komplektu. Tas viss rada zīmīgus apstākļus, piemēram, sapī- pēšanu īsā atpūtas brīdī darbā, kas sekmē uzmanības satveršanu. Nomaksāt visus parādus un aiziet no šīs aplamās bankas var tikai vienā veidā: mainot scenāriju un dekorācijas. To izdarīt nav nemaz sarežģīti, vajadzīga tikai vēlēšanās un nedaudz fantāzijas.

Jebkurā gadījumā, pat ja nav "aizņēmuma parādu", izmantojot civilizācijas produktus, cilvēks neatkaiīgi no savas gribas daļu enerģijas tomēr atdod svārstiem. Cilvēkus burtiski "gana", lai neteiktu - "izaudzē". Visa civilizētās sabiedrības dzīve ir nepārtraukts enerģijas patērēšanas un atdošanas process. Un visu šo enerģijas apmaiņas procesu kontrolē svārsti.

Tomēr enerģijas vākšana no cilvēkiem pati par sevi vēl nav visļaunākais. Struktūras galvenās briesmas slēpjas apstāklī, ka tā padara neiespējamus savu elementu individuālos ceļus. Struktūras loceklis zaudē pat izpratni par savas takas esamību. Cilvēks sāk ne tikai izpildīt to, ko liek struktūra, bet ari gribēt tieši to, kas struktūrai izdevīgs. Un nevajag paļauties uz to, ka cilvēks ir saprātīga būtne un tāpēc jau nu neļaus sevi paverdzināt.

Kā jau tika teikts, apzināšanās pakāpe cilvēkam ir zemā līmenī, bet struktūra lēnām, taču konsekventi turpina deldēt tās pēdējās paliekas. Lai gūtu pilnīgu uzvaru, struktūrai jāapvieno visi elementi vienotā informatīvajā telpā, kas pašreiz arī tiek darīts strauji un sekmīgi. Ļoti iespējams, ka cilvēkam atlicis tikai iemūrēt sienā vēl nedaudzus ķieģeļus, lai galīgi ieslēgtu sevi.

Ko darīt? Iznāk tā: ja tu patērē civilizācijas produktus, tātad tevi gana (var jau iztikt bez pēdiņām). Dažkārt cilvēki ir mēģinājuši bēgt no civilizācijas un apmesties kopienās brīvā dabā. Neņemos spriest, cik sekmīgi bijuši šie centieni. Mūsdienu cilvēks tik un tā nevar pilnīgi atteikties no civilizācijas - viņš nav tam piemērots. Tomēr ir jēga minimāli patērēt kaitīgos produktus un aizstāt tos ar dabas veltēm.

Tā, piemēram, var organizēt dzimtas muižu ar savu augļu un sakņu dārzu. Tāda dzīvās dabas oāze civilizācijas tuksnesī sniedz vairākas priekšrocības, galvenokārt ļaujot saimniekam, nevis struktūrai noteikt dzīves normas un standartus. Un nepavisam nav obligāti rakņāties pa dobēm tiem, kuriem tas nepatīk. Katram jābūt iespējai pašam noteikt savas esības likumus: ja gribēšu, - visu noasfaltēšu, ja gribēšu, - ļaušu valdīt savvaļas dabai ar visu tās mežonīgo nesakārtotību.

Cits ceļš pilsētniekam varētu būt pāreja uz dabisku produktu izmantošanu pārtikā. Taču arī tad nepieciešams vispirms pamosties un apzināties, ka skaists ābols, kas izaudzēts struktūrā un nopirkts lielveikalā, pēc savām īpašībām der tikai kā "pilnvērtīgs" šīs struktūras elements ar to slimību kompleksu, kuras izriet no tāda uztura.

Vispār ir ļoti daudz ceļu, un katrs izvēlas savu. Man vienmēr par piemēru tam kalpos kāds mežonī pārvērties runcis, ar kuru man "bija tas gods iepazīties".

Mums ar draugiem patika izrauties no pilsētas uz mežu, lai pie ugunskura atpūstos no civilizācijas labumiem. Reiz, interesantās smaržas pievilināts, pie mūsu nometnes pienāca dūšīgs kaķis. Acīmredzot kādreiz tas bijis mājas kaķis, taču pēc tam kāda nebūt iemesla dēl nonācis mežā un kluvis par savvaļas dzīvnieku. Spriežot pēc izmēriem, šis pinkainais meža iemītnieks visai sekmīgi medīja putnus un peles. Kaut gan tāds kaķis pilnīgi varēja pieveikt arī zaķi. No cienasta tas neatteicās, taču bez liekām ceremonijām - pakampa un projām bija.

Kopš tā laika mēs ne reizi vien satikām šo kaķi mežā. Pamieloties ūsainim patika, bet draudzēties tas kategoriski atteicās. Runcis patiešām bija īsts transērfotājs. Tas bija iepazinis reālas brīvības garšu un, lai gan dažkārt neatteicās saskarties ar civilizāciju, savu neatkarību vairs nemainīja ne pret kādiem labumiem.

Civilizācijas priekšmetus var izmantot, tomēr nenonākot atkarībā. Brīvu personību no bara izceļ apzināšanās. Vajag tikai pamosties un apjēgt, kas ap jums notiek. Arī man izdevās par to visu uzzināt un pēc tam pastāstīt jums tikai tāpēc, ka… Vispār tas gan ir noslēpums. Tomēr jums, dārgais Lasītāj, es pateikšu. Esmu kļuvis par mežoni. Es aizbēgu no fermas.

APŅEMŠANĀS DEKLARĀCIJA

Līdz šim mēs runājām tikai par to, kā atbrīvoties no svārsta un nepakļauties tā ietekmei. Bet vai ir iespējams gūt no tā arī kaut kādu labumu? Vispār jebkurš sapnis galu galā realizējas ar svārstu palīdzību. Mēs visi taču dzīvojam un strādājam tajās vai citās struktūrās, un no šā fakta nekur nevar aizbēgt. Jāpanāk tikai, lai struktūra neatņemtu sapni, bet palīdzētu to īstenot.

Vai ir kādas metodes, kas ļauj tieši ietekmēt svārstu? Drīzāk gan nav. Pieradināt to nevar, pārvaldīt arī neizdosies. Taču izmantot svārsta īpašības savās interesēs tomēr var.

Vai jums nav ienācis prātā, kāpēc cilvēki uzsauc tostus, sēžot pie viesību galda? Vai tam ir kāda praktiska nozīme, vai ari tas ir tīri simbolisks rituāls? Izrādās, ka to nebūt nedara velti. Tautas gudrība dažkārt veido ieražas, kas šķiet kā muļķīgi aizspriedumi. Tomēr cilvēki neapzināti ievēro izveidojušos likumus, nenojaušot, ka tie ir sava veida realitātes pārvaldīšanas paņēmieni.

Lieta tā, ka alkoholiskie dzērieni, kā jau tika norādīts, ir enerģētiskais kredīts. Brīvā enerģija saņem papilddevu un paceļas pakāpi augstāk. Tā kā tas nav nekas cits kā gribas enerģija, atbilstošais rezultāts atkarīgs no tā, kur šī griba tiek virzīta.

Tā, piemēram, ja dzer aiz bēdām, realitāte iekritīs vēl melnākā bedrē. Kad dzer aiz prieka, iemeslu priecāties kļūs vairāk. Bet, ja dzērieni tiek sajaukti ar satraukuma un baiļu sajūtām, tad dzīve pagriezīsies tā, ka patiešām būs no kā baidīties. Tas pats notiks arī visos citos gadījumos.

Domu starojums, ko pastiprinājis enerģijas vilnis, pārvietos cilvēku uz dzīves līnijām ar atbilstošām īpašībām. Svārsts, kas izsniedzis kredītu, kalpo par apņemšanās enerģijas pastiprinātāju. Pašam svārstam, lai cik spēcīgi tas šūpotos, nav ārējās apņemšanās, tāpēc tas nespēj materializēt variantu telpas sektoru. Realitāte pakļaujas tikai dzīvām būtnēm. Tad, lūk, kad cilvēks uzsauc tostu, viņš fiksē savas apņemšanās virzienu. Vai jūs saprotat, kas notiek?

Kreditējošā svārsta enerģijai parasti ir negatīvas īpašības. Taču cilvēks, bagātinot šo enerģiju ar labu gribu, maina tās polarizāciju. Tāpēc tosti - tas nebūt nav tukšs rituāls, tā ir apņemšanās deklarēšana.

Tomēr, neraugoties uz tostu labvēlīgo iedarbību, tiem visiem ir viena un tā pati nepatīkamā kļūda: vēlējumi vienmēr tiek izteikti nākotnes formā. Svārsta sniegtā enerģija tiek vienīgi pārveidota par pozitīvu enerģiju, taču tā neietekmē realitāti. Vēlamais tā arī paliek kaut kur tur, neaizsniedzamā perspektīvā. Un tas ir pilnīgi likumsakarīgi. Spogulis taču nespēj reproducēt nākotni - tas vienmēr ataino tikai tagadni.

Kas no tā izriet? Tas, ka visi tosti jāizsaka tagadnes formā. Tie būs visai dīvaini tosti, taču darbosies. Tā, piemēram, nevis "Mēs būsim!", bet "Mēs esam!" Vai tā: "Mums ir lieliska veselība!", "Mēs uzvarējām!", "Tie, kuru nav kopā ar mums, - vienmēr ir ar mums!", "Tiem, kas jūrā, - viņiem veicas!", "Mūsu vēlēšanās piepildās!", "Veiksme vienmēr ir kopā ar mums!" un tā tālāk.

Šāda apņemšanās deklarācija piesaistīs vēlējumu pašreizējai realitātei, bet neatliks to uz nākotni, kas nekad nepienāks.

Nevajag tikai domāt, ka ar alkoholisko dzērienu palīdzību var viegli īstenot vēlamo. Kā jūs saprotat, šai medaļai ir otra puse. Jo lielāks kredīts, jo augstāki procenti. Nerunājot nemaz par to, ka, palielinoties "aizņēmuma parādam", cilvēka apziņa, tātad arī apņemšanās, pārvietojas variantu telpā uz apvidu, kas nav adekvāts realitātei. Par to, ka līdzīgas manipulācijas varētu izdarīt ar narkotikām, nevar būt ne runas. Ne jau vienmēr un ne katram ir pa spēkam pārveidot svārsta negatīvo enerģiju par pozitīvo.

Uz tā paša principa balstās melnās maģijas darbība. Ļauns burvis apelē pie tumšajiem spēkiem, lai izmantotu to enerģiju savas naidīgās apņemšanās pastiprināšanai.

Vispār jāteic, ka ņemt kredītu no svārsta ir visādā ziņā neizdevīgi. Taču, ja nu jūs tomēr to darāt, nepieciešams ievērot noteikumu: kad "karājies uz svārsta makšķeres āķa", - domā tikai par labo.

Kaut vai, piemēram, Transērfinga svārsts. Ļaunumu tas jums, bez šaubām, nenodarīs, toties apņemšanās deklarēšana var jūtami palielināt tā efektivitāti. Ikreiz, kad sastopaties ar informāciju par Transērfingu, atgādiniet sev, ka tas palīdz jums sasniegt mērķus. Tāda apņemšanās fiksācija precīzi ievirza variantu straumes vektoru vajadzīgajā gultnē, tur, kur nepieciešams.

Ar jebkuru citu svārstu, pat ja tam nav nekāda sakara ar jūsu dzīvi, jārīkojas tieši tāpat. Tā, piemēram, skatoties televīzijas seriālu vai izklaides programmu, jūs tā vai citādi apmaināties enerģijām ar svārstu. Vērojot darbību, turiet gatavībā mērķa slaidu, proti, attēlu, ko vēlaties saņemt. Informācijas plūsmā vienmēr var atrast kādu pieturas punktu, kam ir kaut niecīgākais sakars ar jūsu mērķi. Tā, piemēram, ieraudzījis, kā seriāla varoņi vizinās ar greznu automašīnu, jūs tūlīt konstatējat faktu, ka gatavojaties sev pirkt kaut ko tamlīdzīgu.

Nekādā ziņā nedrīkst domāt par kaut ko sliktu kredīta saņemšanas brīdī. Satraucošas pārdomas, nomācošas problēmas, grūtsirdība, bailes - tas viss tiks pastiprināts ar papildu enerģiju. Var minēt šādus piemērus. Uzsmēķējot darba pārtraukuma laikā, domājiet par gaidāmajiem panākumiem, it kā tie jums jau būtu rokā. Vai, pieņemsim, reklāma aicina jūs izbaudīt kafijas aromātu. Labāk būs šajā laikā izbaudīt savu veiksmi, kas vienmēr ir kopā ar jums, lai kas arī notiktu. Jūs taču neesat aizmirsis apņemšanās koordinācijas principu? Tā, piemēram, brīžos, kad jūs smēķējat vai malkojat kafiju, neļaujiet domām izšķērdīgi klaiņot kaut kur, bet deklarējiet apņemšanos: "Viss notiek gluži vienkārši lieliski, tāpēc ka es ar apņemšanos veidoju savu realitāti. Un es zinu, kā to darīt."

Pēc šā paša principa tiek rīkotas ari tējas dzeršanas ceremonijas. Lūgšana pirms maltītes un ēdiena veltīšana Dievam ari ir kļuvusi par daudzu tautu tradīciju. Tomēr, dodot godu Dievam, nevajag aizmirst arī sevi.

Ja jūs "sevi barosit" ar mīlestību un gādību, sakot kaut ko tamlīdzīgu: "Ēd, ēd, mans labais, stiprinies!", - tad var sasniegt pilnīgi negaidītu un neticamu efektu. Ļoti iespējams, ka izzudīs pat dažas slimības. Organisms sākumā brīnīsies, pēc tam nopriecāsies un atplauks kā zieds, par kuru maigi un gādīgi rūpējas. Galvenais ir apkalpot sevi ar patiesu līdzjūtību, mīlestību un ar tādiem vārdiem kā: "Ja pats sevi nepabarosi, - neviens cits tevi nepaēdinās."

Tādai deklarācijai ir milzīgs spēks. Ja agrāk jūs pret sevi izturējāties vienaldzīgi vai pat ar nepatiku, tad šāds rituāls ātri vien radīs pārsteidzošas pārmaiņas. Ja neticat, - pārbaudiet.

Pēc visa teiktā var likties, ka apņemšanās deklarēšanu lietderīgi izmantot spēlēs ar tādiem viltīgiem svārstiem kā birža, kazino, totalizators. Principā - kāpēc gan ne? Panākumu iespējamība būs augstāka, ja naudas ieguldīšanas brīdī, kā arī spēles laikā skatīsities slaidu ar neapšaubāmu laimestu. Izdarīt to nav tik vienkārši, tomēr ir iespējams. Parasti visas spēlētāja domas reducējas uz šādiem formulējumiem: "Kaut nu laimētu!", "Bet ja nu zaudēšu?", "Nē, man tomēr jāvinnē!", "Šoreiz man laimēsies!"

Tad, lūk, tas viss nekur neder. Šeit ir gan vēlēšanās, gan prātošana par to, kā laimēt, gan bailes no neveiksmes un cerības uz panākumiem. Jebkuri spriedelējumi, emocijas, arī cerības uz panākumiem jāatmet. Paliek tikai neapšaubāma un bezkaislīga izlēmība iegūt laimestu. "Es esmu uzvarētājs" - tādai jābūt deklarācijai, turklāt bez jebkādiem iemesliem, nosacījumiem un izsaukuma zīmēm. Ja jums izdosies sasniegt šādas bezkaislīgas un neapšaubāmas izlēmības stāvokli, izredzes uz panākumiem strauji pieaugs.

Tiesa gan, tas vēl nav viss. Vienā un tajā pašā spēles sesijā var gūt panākumus vienu, divas, trīs reizes. Taču mūžīgi tā nevar turpināties, tāpēc ka jebkurš cilvēks tomēr ir un paliek cilvēks un pastāvīgi uzturēt nevainojami zemu svarīguma līmeni viņam neizdosies. Jebkāda azartspēle - tas ir enerģētiskais kredīts, kurš var nemanot pārvērsties par inducētu pāreju ar bēdīgu finālu. Starp citu, šie jautājumi sīkāk aplūkoti pirmajā Transērfinga grāmatā, tāpēc pie tiem vairs nepakavēsimies.

Var teikt, ka ir tikai viens veids, kā izvairīties no kredītprocentu maksāšanas, - laikus izstāties no spēles. Un nevis gluži vienkārši aiziet, bet pilnīgi atbrīvoties pat no visniecīgākajām saitēm ar svārstu, vairs neizstarot domas tā frekvencē. Citiem vārdiem sakot, vajag kādu laiku novirzīt domas uz kaut ko citu un spēli pat neatcerēties. Tikai tā, beidzot šūpoties kopā ar svārstu, var paglābties no inducētās pārejas piltuves. Pēc tam, kad saites pilnīgi sarautas, var sākt jaunu spēles sesiju.

Taču vispār spēle ar svārstu ir ļoti bīstama un neprognozējama, tāpēc ka nevienam cilvēkam nav nepieciešamās bezkaislīgās izlēmības iegūt. Būtībā tā ir nevis spēle, bet gan deja ar ēnu.

Svārsts - tā ir neredzama, auksta un cietsirdīga ēna. Tam nepiemīt ne apzināšanās, ne apņemšanās. Svārstam nav dvēseles un prāta, kuru pretstats rada jūtas, tieksmes, vājības. Jūs nekad nevarēsit gūt pārsvaru pār to, tāpat kā nevarat apsteigt savu ēnu. Svārsts vienaldzīgi vēro jūs šaudīšanos, zinādams, ka jums nav kur palikt. Šo ēnu uzvarēt cīņā nav iespējams, bet spēlēties ar to nav jēgas. Ko darīt?

Vajag vai nu atteikties no bīstamās spēles, vai arī uzsākt savu spēli, lai kļūtu par svārsta favorītu, - tieši tam ir jēga.

Cenšoties pārspēt svārstu, cilvēks dzenas pakaļ ēnai. Visus centienus laimēt un attiecīgos pārdzīvojumus pārvalda iekšējā apņemšanās, taču tā akli ved turp, kur degungals rāda, neko neredzot visapkārt. Lai pārtrauktu šo veltīgo pakaļdzīšanos, jāapstājas, jāapskatās visapkārt un jāsāk virzīties patstāvīgi. Tad lomas mainīsies: nevis cilvēks dzīsies pēc svārsta, bet svārsts sāks sekot cilvēkam. Tas, kurš atteiksies no aprobežotās iekšējās apņemšanās, kļūs par situācijas saimnieku - par vadošo šajās dejās ar ēnām.

Lai iniciētu savu spēli, jāatļaujas būt sev pašam. Jūsu spēle - tā ir savas realitātes veidošana pēc paša ieskatiem. Jūs to varat. Vajag tikai iegūt sev tādu privilēģiju. Savas privilēģijas atdodat vai iegūstat tikai jūs pats. Tas gluži vienkārši jāsaprot.

Tomēr atļauties būt vadošajam - tas vēl nav viss. Zvaigznes rodas patstāvīgi, taču tās iededz svārsti. Kaut arī jūs būtu nezin cik gudrs, radītu satriecošu šedevru, neviens par to neuzzinātu, ja jūs neizraudzītos kāds spēcīgs svārsts. Lai cik lielisks arī būtu jūsu radītais, tas nekļūs populārs vienīgi šā iemesla dēļ. Kultūrā, zinātnē un mākslā izcili darbi iemanto plašas publikas interesi tikai tad, ja rodas jauns svārsts vai arī tas ir izdevīgi vecajam svārstam.

Lai kļūtu par zvaigzni savas darbības sfērā, jāprot izmantot svārsta īpašības. Vai jūs nekad neesat padomājis, kāpēc darbi, kas kādreiz pagātnē bija ļoti populāri, tagad vairs negūst piekrišanu, lai gan ir saglabājuši savas izcilās īpašības?

Ir ļoti daudzi kultūras sasniegumi, kuru brīnišķīgās īpašības varētu apmierināt jebkuras mūsdienu prasības. Taču mūsu laikos šie sasniegumi nav populāri, tāpēc ka to svārsti, kas bija spoži pagātnē, ir gandrīz vai pilnīgi izdzisuši. Popularitāti un modi rada tieši svārsti. Kāpēc gan citādi lielas cilvēku masas vienlaikus aizrautos ar vienu un to pašu?

Aplūkosim modes fenomenu ar divu tādu ievērojamu grupu kā The Beatles un Abha piemēru. Gan vieni, gan otri ieguva visas pasaules atzinību ne jau tāpēc, ka radīja kaut ko principiāli jaunu un īpaši izcilu. Viss, ko viņi darīja, nebija vairs nekāds jaunums. Gluži otrādi - disko un roka stila atklājēji bija citi, daudz mazāk pazīstami mūziķi. Kā tad izskaidrojami šo divu grupu fenomenālie panākumi?

The Beatles karjeras sākums - tā ir likstu un nemitīgu neveiksmju virkne. Tolaik kvartets bija visai viduvēja grupa, kādu tajā laikā bija ļoti daudz. Viņi pat spēlēt lāgā neprata. Viņu profesionālisms nebija augstāks par parasta krodziņa līmeni, kurā puiši arī uzstājās. Jā, The Beatles grupas dalībnieki bija ļoti talantīgi, taču izklaides biznesā ar to vien vēl nepietiek. Vecie svārsti vienmēr cenšas visvisādiem līdzekļiem atbīdīt jaunos iespējami tālāk.

1962. gadā grupai jau izveidosies savs stils un radīsies dziesmas, kas saviļņos visu pasauli. Taču tas būs vēlāk, pagaidām viņus neviens neievēroja. Un tomēr viņiem bija savi, kaut nedaudzi, bet uzticīgi piekritēji. Tajā gadā kvartets nesekmīgi virināja visu skaņu ierakstu firmu durvis, visur saņemot nemainīgo atteikumu. Šķita, ka tādai grupai nav nekādu izredžu pacelties augstāk par kluba līmeni.

Ilanters Deiviss autoi'izētā The Beatles biogrāfijā raksta: "Un tomēr mēs joprojām ticējām, ka pārvarēsim grūtības un kļūsim pirmie," stāstīja Džordžs. "Kad viss ritēja pavisam draņķīgi un mums nebija pilnīgi nekādu izredžu, mēs sarīkojām īpašu rituālu. Džons kliedza: "Puiši, kurp mēs ejam?" Mēs par atbildi bļāvām: "Uz augšu, Džonij, līdz pašai augšai!" - "Līdz kādai pašai augšai?" - "Līdz augstās virsotnes pašai galotnei, Džonij!"

Taču nejau šī mērķtiecība puišiem nodrošināja panākumus. 1963. gadā viņiem tomēr paveicās - iznāca grupas pirmā mazā skaņuplate - singls. Tā negaidīti ieguva pirmo vietu hitparādē. Tas bija pirmais jūtamais panākums, tomēr neviens to neuzskatīja par ievērojamu notikumu. Prese singla panākumus uzskatīja par īslaicīgas zvaigznītes uzliesmojumu un nogulēja sensāciju. Pēc šīs skaņuplates atkal iestājās klusums un neziņa. Taču izrādījās, ka tas ir klusums pirms vētras.

Pēc pusgada bītlomānija kā lavīna brāzās vispirms pār Angliju, pēc tam - gandrīz pār visu pasauli. "Katra zeme," raksta Hanters Deiviss, "kļuva par liecinieci masu psihozei, kāda pavisam nesen likās pilnīgi neiedomājama un kurai diezin vai ir lemts atkārtoties. Šodien neviens tam vairs netic, taču vakar tā bija patiesība."

Kaut kas tamlīdzīgs atkārtojās arī ar grupu Abba. 1972. gadā šis spožais kvartets nespēja pārvarēt atlases konkursu, lai piedalītos Eirovīzijas dziesmu konkursā. Beidzot 1974. gadā viņi tomēr iekļuva šajā konkursā un gluži negaidīti guva pārsteidzošu uzvaru, ievērojami apsteidzot visus pārējos konkursa dalībniekus. Tomēr arī tobrīd neviens tam nepiešķīra īpašu nozīmi. Valdīja uzskats, ka grupas, kas uzvarējušas Eirovīzijas konkursā, par hitu otrreiz vairs nekļūst. Atkal, tāpat kā gadījumā ar grupu The Beatles, iestājās īslaicīgs klusums. Taču nepagāja ne gads - un visu pasauli pāršalca jauns varens vilnis, šoreiz jau "abbamānija".

Abos gadījumos varam konstatēt divas noteiktas likumsakarības. Pirmkārt, popularitāte attīstās pa viļņveida trajektoriju. Sākumā ir samērā ilgstošs periods pilnīgi bez popularitātes, kad veidojas neliela, bet stabila piekritēju grupa. Tad seko negaidīts pacēlums, pēc kura iestājas klusuma periods, itin kā vilnis būtu atvirzījies no krasta, lai pieņemtos spēkā. Un beidzot, pēc kāda perioda, kura laikā nekas nenotiek, piepeši brāžas varens apdullinošs panākumu vilnis. Popularitāte kādu laiku var turēties ļoti augstā līmenī, taču pēc tam vilnis neizbēgami noplok, tāpēc ka parādās jauni svārsti, kas iepriekšējos atbīda uz tālāku vietu.

Tomēr visinteresantākā likumsakarība ir tā, ka dziesmas, kuras vēlāk kļūst par spožiem hitiem, pirmajā nepopularitātes periodā gluži vienkārši netiek novērtētas. Tās klausās, taču tām nepievērš uzmanību. Un tad piepeši pienāk brīdis, kad šīs pašas dziesmas sāk atstāt pavisam citu, jaunu - neparastu iespaidu. To skanējums iegūst kādu ļoti stilīgu un modei atbilstošu nokrāsu. Un visi vienlaikus neizprotamā kārtā atzīst, ka tas ir gluži vienkārši lieliski.

Taču kur rodas šī vispārējā novitātes un stilī- guma sajūta? Grupa The Beatles jau 1962. gadā uzstājās "bītliski", kāpēc tolaik neviens nepievērsa tai uzmanību? Un kāpēc neviens 1972. gadā neatzina grupu Abha? Viņu dziesmas taču bija tās pašas, kāpēc tieši 1975. gadā tās visus satrauca?

Izskaidrojums ir vienkāršs. Katram laikmetam ir savas raksturīgās īpašības, skaņas, nokrāsas, citiem vārdiem sakot, - sava harisma. Tomēr jauns laikmets nesākas pats no sevis - to piesaista cilvēku apņemšanās kā mākonis variantu telpā. Un svārsts stabilizē šo kolektīvo apņemšanos.

Sākumā izveidojas neliela piekritēju grupa. Katrs no viņiem izstaro domas "man tas patīk" frekvencē. Rodas svārsts, kurš pielūdzēju domas apvieno un sinhronizē vienā virzienā - "mums tas patīk". Variantu telpā, kur, kā zināms, ir viss, pastāv noteikts sektoru apvidus ar vienu kopēju kvalitāti - "tas visiem patīk". Pielūdzēju pirmās grupas kolektīvā apņemšanās virza materiālās realizācijas kustību uz šo apvidu. Rezultātā pēc kāda laika realitāte iegūst jaunā laikmeta nokrāsu. Piekritēju kļūst aizvien vairāk, un svārsts pieņemas spēkā. Beidzot kolektīvā apņemšanās pārsniedz zināmu kritisko masu - un mākonis ar jaunā laikmeta harismu aptver visu materiālo realitāti. Tieši šis mākonis, ko piesaistījusi svārsta piekritēju apvienotā apņemšanās, arī rada jaunā laika īpašo harismu.

Tagad, zinot jaunu strāvojumu rašanās mehānismu, jūs varat droši, uz visu pārējo pasauli neatskatīdamies, izmantot savu likumīgo privilēģiju - būt paši. Tikai tā var realizēt savu ieceri, pavēstīt visai pasaulei par savu neatkārtojamo individualitāti. Svārsti necieš unikālas personības - tie būs spiesti izveidot no jums zvaigzni. Beidziet dzīties pakaļ ēnai, sāciet virzīties patstāvīgi, tad svārstiem neatliks nekas cits kā sekot jums. Jūs pats spējat kļūt par modes noteicēju, tāpēc ka jūsu dvēseles īpašības ir unikālas, turklāt variantu telpā jau ir sagatavots luksusmākonis - tas gaida jūs. Pasludiniet taču savas apņemšanās deklarāciju!

KOPSAVILKUMS

Jebkuru, būtņu dzīves mērķis un jēga ir realitātes pārvaldīšana.

Garlaicības kā tādas nav - ir tikai pastāvīgas un neremdināmas alkas pārvaldīt realitāti.

Vērtējumi, kas balstās uz salīdzinājumu, rada polarizāciju.

Līdzsvara spēki novērš polarizāciju, izraisot pretstatu sadursmi.

Priekšmets vai īpašība, kurai tiek piešķirta sevišķa nozīme, piesaista sev objektus ar pretējām īpašībām.

Svārsta likums ir: "Dari tāpat kā es!"

D'ansērfinga likums ir: atļaujiet būt sev pašam, un citiem - būt viņiem pašiem.

Polarizāciju novērš ar Transērfinga likumu.

Apzināšanās: šajā brīdī es neesmu aizmidzis un skaidri apzinos, ko daru, kāpēc un kādēļ daru tieši tā.

Pirmais svārstā likums: tas cenšas palielināt konflikta enerģiju.

Otrais svārsta likums: tas dara visu, lai stabilizētu savu struktūru.

Svārsti koordinē organizētu struktūru pastāvēšanu.

Gribas (apņemšanās) paverdzināšana: struktūra māca gribēt to, kas vajadzīgs.

Lai atbrīvotos no struktūras zombējošās ietekmes, jāizvēlas sev spēlējošā skatītāja loma.

Mērķa sasniegšanas process ir evolūcijas virzītājspēks.

Struktūrā cilvēks zaudē pats sevi un vairs nesaprot, kas viņš ir un ko vēlas.

Atkarība rodas tāpēc, ka uzmanības rādītājs nokļūst svārsta satvēriena cilpā.

Lai "nokāptu no adatas", jāpārorientē uzmanība, tā jāpiesaista kaut kam citam, jāmaina scenārijs un dekorācijas.

Laikmeta harismu piesaista cilvēku grupas apņemšanās kā mākonis variantu telpā.

Saņemot jebkādu enerģētisko kredītu, pasludiniet apņemšanās deklarāciju.

Svārstu uzvarēt nav iespējams - vai nu jāatsakās no bīstamās spēles, vai ari jāuzsāk sava spēle, lai kļūtu par svārsta favorītu.

Lai uzsāktu savu spēli, jāatļaujas būt sev pašam.

II nodaļa DIEVU SAPNIS

REALITATES DIVAS SEJAS

Kopš mūžseniem laikiem cilvēki ir pievērsuši uzmanību tam, ka pasaule uzvedas divējādi. No vienas puses, viss notiekošais materiālajā līmenī ir daudzmaz saprotams un izskaidrojams no dabaszinātņu likumu viedokļa. No otras puses, kad nākas saskarties ar smalkā plāna parādībām, šie likumi vairs nedarbojas. Kāpēc nekādi neizdodas apvienot dažādas realitātes izpausmes vienā zināšanu sistēmā?

Iznāk ļoti dīvaina aina: pasaule gluži kā spēlētu paslēpes ar cilvēku, negribēdama viņam atklāt savu patieso būtību. Zinātnieki vēl nav paspējuši pilnībā pamatot likumu, kas izskaidro vienu parādību, kad tūlīt pat rodas cita, kura neiekļaujas iepriekšējā likuma ietvaros. Un šī dzīšanās pēc patiesības, kas aizslīd prom kā ēna, turpinās nemitīgi. Taču interesi izraisa, lūk, kas: pasaule ne tikai gluži vienkārši slēpj savu patieso seju - tā labprāt pieņem to veidolu, kuru tai piedēvē.

Tā notiek visās dabaszinātņu nozarēs. Piemēram, ja iztēlojamies mikropasaules objektu kā daļiņu, noteikti atradīsies eksperimenti, kas to apstiprina. Ja pieņemam, ka tā ir nevis daļiņa, bet elektromagnētiskais vilnis, pasaule nepretosies un labprāt izpaudīsies atbilstošā veidā.

Ar tādiem pašiem panākumiem var uzdot pasaulei jautājumu: kas tā ir par substanci, no kuras sastāv pasaule, - vai matērija, kam ir masa? Un pasaule atbildēs - jā. Bet varbūt tomēr enerģija? Un atkal atbilde būs apstiprinoša. Vakuumā, kā zināms, notiek nepārtraukts mikrodaļiņu rašanās un anihilācijas process - enerģija pārvēršas par matēriju un otrādi.

Nav vērts pasaulei atkal jautāt, kas ir primārais: matērija vai apziņa. Tā tikpat viltīgi mainīs savas maskas, pagriežoties pret mums ar to pusi, kuru gribam redzēt. Dažādu mācību pārstāvji strīdas, pierādot pretējus uzskatus, taču realitāte pasludina bezkaislīgu verdiktu: viņiem visiem būtībā ir taisnība.

Iznāk, ka pasaule ne tikai izvairās, bet arī piekrīt, citiem vārdiem sakot, uzvedas kā spogulis. Tajā atainojas visi mūsu priekšstati par īstenību, lai kādi tie arī būtu. Kas tad iznāk: vai visi mēģinājumi izskaidrot realitātes dabu ir veltīgi? Pasaule taču vienmēr piekritīs tam, ko mēs par to domājam, un tajā pašā laikā aizvien izvairīsies no tiešas atbildes.

Īstenībā viss ir daudz vienkāršāk. Nevajag meklēt absolūto patiesību daudzpusīgās realitātes atsevišķās izpausmēs. Vajag tikai atzīt faktu, ka realitāte ir līdzīga duālam spogulim - tai ir divas puses: fiziskā puse, kuru var pataustīt ar rokām, un metafiziskā puse, kas atrodas ārpus uztveres robežām, taču nebūt nav mazāk objektīva. Mūsdienu zinātne nodarbojas ar to, kas atainojas spogulī, bet ezoterika cenšas tajā ielūkoties no otras puses. Par to tad arī ir visi strīdi. Un tomēr - kas tad slēpjas tur, duālā spoguļa otrā pusē?

Spoguļa otrā pusē atrodas variantu telpa - informatīva struktūra, kurā glabājas visu iespējamo notikumu scenāriji. Variantu skaits ir bezgalīgs, tāpat kā bezgalīgi ir daudzie iespējamie punkta stāvokli koordinātu sistēmā. Tur ierakstīts viss, kas bija, ir un būs. Ikkatrs notikums mūsu reālajā pasaulē ir viena no daudzo variantu materiālajām realizācijām.

Tas varētu likties maz ticams. Kur atrodas variantu telpa? Kā vispār kaut kas tāds ir iespējams? No mūsu trīsdimensiju uztveres viedokļa tā ir visur un tajā pašā laikā nekur. Varbūt tā atrodas ārpus redzamā Visuma robežām, bet varbūt jūsu kafijas tasītē. Lai nu kā, tikai ne trešajā dimensijā.

Paradokss slēpjas apstāklī, ka mēs visi turp dodamies katru nakti. Sapņi nebūt nav ilūzijas parastajā izpratnē. Cilvēks bezbēdīgi uzskata savus sapņus par fantāziju, nenojaušot, ka tie ataino reālus notikumus, kas varēja risināties vai nu pagātnē, vai arī nākotnē.

Dažkārt cilvēks sapnī var vērot ainas, kas itin kā nav no mūsu pasaules. Turklāt ir pilnīgi skaidrs, ka kaut ko tādu viņš nekur nav redzējis. Ja sapnis ir kāda realitātes imitācija mūsu smadzenēs, kur tad varētu rasties šīs neiedomājamās ainas un sižeti?

Ja visu cilvēka psihē apzināto nosacīti attiecina uz prātu, bet zemapziņu - uz dvēseli, tad var teikt, ka sapņi - tas ir dvēseles lidojums variantu telpā. Prāts savus sapņus neiztēlojas, prāts tos patiešām redz. Dvēselei ir tieša pieeja informācijas laukam, kur visi "scenāriji un dekorācijas" glabājas stacionāri, gluži tāpat kā kinolentes kadri. Laika fenomens, proti, notikumu secīga attīstība, izpaužas tikai "kinofilmas" kustības procesā. Prātam ir vērotāja un "ideju ģeneratora" loma.

Arī atmiņai ir tieši sakari ar variantu telpu. Jau ir pierādīts, ka smadzenes fiziski nespēj ietilpināt visu informāciju, ko cilvēks uzkrāj dzīves laikā. Kā tad viņam izdodas atcerēties? Lietā tā, ka smadzenes saglabā nevis pašu informāciju, bet kaut ko līdzīgu datu adresēm variantu telpā.

Prāts nespēj radīt neko principiāli jaunu. Tas tikai var salikt jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem. Visus zinātnes atklājumus un mākslas šedevrus prāts saņem no variantu telpas ar dvēseles palīdzību. Gaišredzība, kā arī intuitīvās zināšanas tiek iegūtas turpat.

"Zinātnes atklājumi," rakstīja Einšteins, "nepavisam nenotiek loģiskā ceļā, loģisku formu tie iegūst tikai vēlāk, izklāstīšanas procesā. Atklājums, pat vissīkākais - vienmēr ir apskaidrība. Rezultāts atnāk no ārienes un tik negaidīti, itin kā kāds būtu pateicis to priekšā."

Nevajag jaukt variantu telpu ar pazīstamo vispārējā informatīvā lauka koncepciju, kurā datus var nodot no viena objekta citam. Variantu telpa - tā ir stacionāra matrica - struktūra, kura nosaka visu, kas ir un kas varētu notikt mūsu pasaulē.

Oficiālā zinātne pagaidām nespēj ne izskaidrot, ne apstiprināt variantu telpas pastāvēšanu. Pilnīgi pretēji - tā centīsies visādi diskreditēt Transērfinga modeli, un tas nav nekāds brīnums, jo oficiālā zinātne taču ir tipisks svārsts. Vispār zinātnei, kaut arī tai ir lieli sasniegumi, ir raksturīgi neatzīt visu, kas neiekļaujas tās ietvaros. Sastopoties ar neizskaidrojamām parādībām, tā izgrozīsies gan šā, gan tā, apsūdzot savus oponentus šarlatānismā, faktu sagrozīšanā, vai gluži vienkārši ignorēs acīmredzamo, lai tikai noturētos uz sava granīta pjedestāla. Tomēr atradās viens cilvēks, akadēmiķis Vjačeslavs Broņņikovs, kurš prata radīt zinātnei absolūtas bezizejas situāciju, apvienojot pilnīgi neticamo ar vairāk nekā acīmredzamo.

Bērni, Broņņikova dibinātās Starptautiskās cilvēka attīstības akadēmijas audzēkņi, demonstrē spējas, kas patiešām neiekļaujas nekādos ietvaros. Viņi spēj redzēt ar aizvērtām acīm tikpat labi kā ar vaļējām, var saglabāt atmiņā milzīgu informācijas daudzumu, viņiem ir gaišreģa spējas, attālākus priekšmetus viņi spēj saskatīt kā ar teleskopu. Tam ir grūti noticēt, taču fakti paliek fakti - viņi redz cauri sienai, it kā tās tur nebūtu.

Kā viņiem tas izdodas?

Neirofiziologi, pētot tiešās redzes efektu, savus vērojumus apraksta tā: "Parastās redzes gadījumā aparatūra fiksē signāla ienākšanas vietu, tā pārvietošanos un apstrādi smadzenēs. Tiešās redzes gadījumā signāla ienākšanas vieta netiek reģistrēta, signāla pārvietošanās smadzenēs nenotiek, bet signāla apstrādi aparāti nosaka precīzi. Visi mūsu mēģinājumi bloķēt signāla ienākšanu smadzenēs beidzas ar negatīvu rezultātu. Mēs konstatējam kaut ko tādu, kā fizisko parametru īpašības nav saistītas ar elektromagnētiskajiem procesiem."

Iznāk, ka smadzenes spēj redzēt pašas, bez redzes aparāta starpniecības, turklāt informācijas uztveršanas veids nav zināms. Kā to visu saprast? Broņņikovs šo fenomenu izskaidro ar to, ka pastāv saikne starp cilvēka apziņu un to, ko viņš sauc par pārapziņu. "Pārapziņa," viņš raksta, "ir kas tāds, kas atrodas ārpus cilvēka, kaut kāda vide." Jūs droši vien jau nopratāt, ka Transērfingā ar šo vidi saprot variantu telpu. Starp citu, nav taču nekādas nozīmes, kā to nosauc. Būtība paliek iepriekšējā.

Prāts jeb, ja vēlaties, smadzenes ar dvēseles starpniecību "redz" to, kas atrodas variantu telpā. Acis vēro fizisko realitāti. Turpretī smadzenes tiešās redzes gadījumā pieslēdzas metafiziskajam informatīvajam laukam, kur glabājas burtiski viss apkārtējās realitātes veidojums. Gūstot pieeju šai datu bankai, objektus var aplūkot neatkarīgi no tā, kur tie atrodas - aiz sienas, zem zemes vai daudzu kilometru attālumā.

Variantu telpā ir gan tādi apvidi, kas īstenoti materiālajā realizācijā, gan nerealizēti apvidi. Lai iemantotu tiešo redzi, jāiemācās uztvert tieši pašreizējo realizēto sektoru. No fizioloģijas viedokļa to var interpretēt kā abu galvas smadzeņu pusložu īpašu sinhronizāciju. Akadēmiķis Broņņikovs ir izstrādājis speciālu (un tajā pašā laikā ļoti vienkāršu) vingrinājumu sistēmu, kas ļauj jebkuram parastam cilvēkam attīstīt šīs spējas. Ja vēlaties, jūs pats varat sameklēt attiecīgo informāciju inter- netā un izmēģināt. Tas viss ir pilnīgi reāli.

Variantu telpā glabājas arī informācija par visiem iespējamiem pagātnes un nākotnes variantiem, un tas nozīmē, ka pieeja tai paver arī gaišredzības iespējas. Problēma tikai tā, ka variantu ir bezgalīgi daudz, tāpēc var redzēt arī notikumus, kuri netiks realizēti. Tieši tāpēc gaišreģi savās prognozēs bieži vien pieļauj kļūdas. Var taču ieraudzīt to, kas nekad nav bijis, un to, kas nekad nenotiks.

Šajā ziņā jūs varat būt pavisam mierīgs - jūsu nākotne nevienam nav zināma, tāpēc ka neviens nevar pateikt, kurš variants patiešām tiks realizēts. Tāpat nav nekādas garantijas, ka sapnī jūs esat redzējis tieši to telpas sektoru, kurš tiks īstenots.

Un tas ir brīnišķīgi - tā kā nākotne nav fatāli iepriekš noteikta, tas nozīmē, ka vienmēr paliek cerības uz labāko. Transērfinga uzdevums ir nevis ar nožēlu atskatīties uz pagātni un ar bažām raudzīties nākotnē, bet gan apzināti veidot savu realitāti.

Cilvēka domu enerģija noteiktos apstākļos spēj materializēt to vai citu variantu telpas sektoru. Stāvoklī, ko Transērfingā sauc par dvēseles un prāta vienotību, rodas neizprotams brīnumains spēks - ārējā apņemšanās - un tieši tas īsteno potenciālo iespēju. Visam, ko pieņemts attiecināt uz maģiju, ir tiešs sakars ar ārējo apņemšanos. Ar šā spēka palīdzību senatnes magi cēla Ēģiptes piramīdas un darīja citus tamlīdzīgus brīnumus.

Apņemšanās nosaukta par ārējo, tāpēc ka tā atrodas ārpus cilvēka, tātad nav pakļauta viņa prātam. Tiesa gan, zināmā apziņas stāvoklī cilvēks gūst tai pieeju. Ja šo vareno spēku pakļautu gribai, rastos iespēja darīt neiedomājamas lietas. Tomēr mūsdienu cilvēki jau sen ir zaudējuši spējas, kuras piemita tādai senai civilizācijai kā Atlantī- das iedzīvotāji. Seno Zināšanu druskas nonākušas līdz mūsdienām kā atsevišķas ezoteriskās mācības un prakses. Izmantot šīs zināšanas ikdienas dzīvē ir diezgan grūti.

Un tomēr situācija nav tik bezcerīga. Transēr- fingā ir netiešas metodes, ar kuru palīdzību tomēr var aplinkus ceļā panākt, lai ārējā apņemšanās darbotos. Cilvēks spēj veidot savu realitāti. Taču šajā nolūkā jāievēro noteikti likumi. Cilvēka ikdienišķais prāts nesekmīgi cenšas ietekmēt atainojumu spogulī, kaut gan jāmaina pats tēls. Un tēls ir cilvēka domu ievirze un raksturs. Lai vēlamo pārvērstu par īstenību, nepietiek tikai ar gribēšanu vien. Jāzina, kā rīkoties ar duālo spoguli. Un jūs iemācīsities to darīt.

Tiesa gan, nāksies pašos pamatos iedragāt tā sauktā "veselā saprāta" monolītu, kas patiesībā tāds nemaz nav. Ja samierinās ar to, ka vienlaikus pastāv realitātes divas puses - fiziskā un meta- fiziskā, tad vecie stereotipi sabrūk, toties pasaules aina kļūst aizvien skaidrāka. Duālisms ir neatnemama mūsu realitātes sastāvdaļa. Tā, piemēram, dvēsele attiecas uz variantu telpu, bet prāts - uz materiālo pasauli. Iekšējā apņemšanās darbojas ar materiālo īstenību, bet ārējā apņemšanās - ar variantu telpas virtuālajiem sektoriem.

Kad uz spoguļa virsmas šie divi realitātes aspekti saskaras, rodas fenomeni, kurus pieņemts attiecināt uz paranormālām jeb pagaidām neizskaidrojamām parādībām. Tādas divu aspektu saskarsmes uzskatāms piemērs ir korpuskulārais un viļņu duālisms, kad mikroobjekts ir gan vilnis, gan daļiņa. Mikrodaļiņu rašanās un anihilācija vakuumā - tas ir vēl viens robežstāvokļa piemērs, kad realitāte svārstās starp fizisko un metafizisko formu.

Tomēr visbrīnumainākais piemērs esam mēs paši - dzīvās būtnes, kas vienlaikus apvieno sevī gan materiālo, gan garīgo. Savā ziņā mēs dzīvojam uz gigantiska spoguļa virsmas, kura vienā pusē atrodas mūsu materiālais Visums, bet otrā plešas variantu telpas tumšā bezgalība.

Atrodoties tādā unikālā stāvoklī, būtu vismaz tuvredzīgi dzīvot tikai parastā pasaulsuzskata ietvaros un izmantot tikai vienu - realitātes fizisko aspektu. Jūs uzzināsit, kā rīkoties ar duālo pasaules spoguli, un varēsit paveikt to, kas agrāk šķita nepiepildāms. Jūs pārliecināsities, ka jūsu iespējas ierobežo vienīgi paša apņemšanās.

SAPNIS NOMODĀ

Kad potenciālā iespēja īstenojas dzīvē, duālā spoguļa virspusē rodas simetriska aina. Vienā spoguļa pusē atainojas metafiziskās variantu telpas sektors, bet otrā pusē - tā materiālā realizācija. Visas dzīvās būtnes turklāt balansē uz spoguļa šķautnes, tāpēc ka to ķermenis un prāts attiecināms uz materiālo pasauli, bet dvēsele paliek cieši saistīta ar variantu telpu.

Mēs visi šajā pasaulē esam ieradušies no turienes un turp arī atgriezīsimies, aiziesim itin kā aiz kulisēm, lai pārģērbušies atkal' ierastos spoguļa virspusē jaunā izskatā. Šajā masku teātrī aktieri griežas nepārtrauktā lomu virpulī. Nospēlējis vienu lomu, aktieris uz mirkli nozūd aiz kulisēm, uzliek citu masku un atkal iesaistās spēlē, pilnīgi aizmirsis visu, kas notika līdz brīdim, kad viņš pēdējo reizi parādījās uz skatuves. Aktieris tik ļoti aizraujas ar sava personāža tēlu, ka zaudē priekšstatu par to, kas īstenībā ir viņš pats. Taču dažkārt plīvurs nokrīt - un cilvēks pārsteigts saprot, ka šī viņa dzīve nebūt nav pirmā.

Amerikāņu psihiatrijas profesors Jans Stīven- sons apkopojis vairāk nekā divarpus tūkstošus oficiāli reģistrētu gadījumu, kad cilvēki atceras iepriekšējās dzīves. Aptaujāti tika galvenokārt bērni. Viņi bez jebkādas hipnozes stāstīja par savu dzīvi tālā pagātnē, citās zemēs.

Jana Stīvensona grāmatās minēti ļoti interesanti fakti. Zīmīgs ir stāsts par diviem dvīņubrāļiem, kuri savā starpā sarunājās kādā nepazīstamā valodā. Sākumā visi uzskatīja, ka tā gluži vienkārši ir bērnu čalošana. Tā turpinājās, līdz bērni sasniedza triju gadu vecumu un vecāki beidzot saprata, ka tas nav tik vienkārši. Brāļus parādīja lingvistiem, un viņi ar izbrīnu konstatēja, ka dvīņi sarunājas senajā aramiešu valodā. Šī valoda bija plaši izplatīta Kristus laikos, taču mūsdienās vairs netiek izmantota.

Kāda Dienvidslāvijas meitenīte reiz saslima un ilgu laiku pavadīja bezsamaņā. Atguvusies viņa vairs nepazina apkārtējos cilvēkus un runāja svešā valodā. Speciālisti noskaidroja, ka tas ir viens no bengāļu valodas dialektiem. Dienvidslāvijas meitenīte lūdzās, lai ved viņu uz mājām, uz Indiju. Kad meitenīti aizveda uz pašas nosaukto pilsētu, viņa atpazina savu māju, tiesa gan, izrādījās, ka viņas vecāki, tāpat kā "viņa pati", jau sen miruši.

Tādu gadījumu ar bērniem ir ļoti daudz. Taču tāpat atgadās ari ar pieaugušajiem. Divdesmit septiņus gadus veca sieviete, ceļojot kopā ar vīru pa Vāciju, izbrīnīta konstatēja, ka pazīst šīs vietas kā savu dzimto pusi, kaut gan nekad šeit nav bijusi. Viņa pat ieraudzīja savu māju un atcerējās vecāku un brāļu vārdus. Vietējā kafejnīcā sieviete atpazina kādu vecu vīru, kas atcerējās viņas ģimeni un pastāstīja par traģisku notikumu, kad zirgs ar pakavu bija iespēris un nogalinājis viņu mazo meitiņu. Sieviete šo stāstu tūlīt pat papildināja ar dažādām sīkākām detaļām.

Andžejs Doņimirskis savā grāmatā 'Vai mēs dzīvojam tikai vienu reizi" apraksta angļu psihiatra

Arnolda Bleksmena eksperimentu, kurā zinātnieks ar hipnozes palīdzību lika pacientiem atgriezties viņu agrākajās dzīvēs. Kāda paciente sīki pastāstīja par savām sešām iepriekšējām dzīvēm. Pirmajā dzīvē viņa bija Romas vietvalža Anglijā audzinātāja sieva, pēc tam ebreju augļotāja sieva, vēlāk kalpone Parīzes tirgotāju namā, vēl pēc tam spāņu infantes galma dāma Kastīlijā, šuvēja Londonā,

mūķene kādā Amerikas štatā. Tas viss noticis divtūkstoš gadu laikā. Vēsturnieki rūpīgi pārbaudīja datus un notikumus - viss apstiprinājās.

Ja apkopojam šos faktus, tad gandrīz nav nekādu šaubu, ka reinkarnācija patiešām pastāv. Mulsina tikai viens apstāklis: kāpēc savas iepriekšējās dzīves atceras tikai retos gadījumos pavisam nedaudzi cilvēki? Parasti tas notiek agrīnā bērnībā, bet ar laiku atmiņas izzūd pavisam.

Īstenībā izzūd nevis atmiņas, bet tiek bloķēta cilvēka apzināšanās. Ikviens var atcerēties savas iepriekšējās iemiesošanās, ja vien pamodīsies šajā dzīvē, kas ir līdzīga sapnim nomodā. Ir zināms, ka līdz četru gadu vecumam bērns nespēj atšķirt sapni no realitātes. Varbūt viņš arī atceras agrākās dzīves, bet viņam neļauj to saprast, tāpēc ka intensīvi tiek uzspiesta "saprātīga" pasaules uztvere.

Un vēl: cilvēks nespēj sevi atcerēties līdz četru gadu vecumam. Kā jūs domājat, kāpēc? Tāpēc ka bērns ir "nesaprātīgs" un vēl neapzinās sevi? Tad, lūk, tie ir lieli vispārēji maldi. Īstenībā bērniem apzināšanās līmenis ir daudz augstāks nekā pieaugušajiem. Gluži otrādi - pieaugušie iegrimst neapzinātā nomoda sapnī, tāpēc arī neatceras ne iepriekšējās dzīves, ne sevi agrīnā bērnībā. Noskaidrosim, kā tas notiek.

Atdzimstot jaunā ķermenī, dvēsele tiek atbīdīta pēdējā vietā un prāts ieņem vadošo stāvokli. Kas tad ir prāts? Kopš dzimšanas brīža - tā ir balta papīra lapa, uz kuras var uzrakstīt visu, ko vien vēlas. Pašā dzīves sākumā uz šīs lapas tiek uzzīmēts šablons, saskaņā ar kuru cilvēks uztver sevi un apkārtējo īstenību. Jo precīzāk šis šablons iezīmēts, jo lielāks ir bezdibenis starp dvēseli un prātu. Cilvēks apzinās realitāti tā, kā viņš ir iemācīts to darīt.

Apzināšanos var iedalīt divos līmeņos: pirmais - tā ir uzmanība, bet otrais - uztvere. Tūlīt pēc piedzimšanas uztveri nekas neaizplīvuro. Bērnam ir plaši pavērtas iespējas uz intuitīvajām zināšanām un gaišredzību. Citiem vārdiem sakot, viņam ir tieša pieeja informācijai variantu telpā, un viņš uztver pasauli tādu, kāda tā ir.

Taču "sapņojošie" pieaugušie tūlīt pat ņem jaundzimušo priekšā un iespiež viņu šaurajos sava sapņa ietvaros, kuru paši uzskata par apzinātu eksistenci. Tas tiek darīts, ierobežojot brīvību, kā arī ar uzmanības fiksācijas palīdzību. Bērnu piespiež koncentrēt uzmanību uz materiālās īstenības atribūtiem: "Skaties šurp! Klausi mani! Tā nedari! Dari tā!" Kad uzmanība piesaistīta, tās apvārsnis strauji sašaurinās, apzināšanās zūd un cilvēks ieslīgst stāvoklī, kas maz atšķiras no neapzināta sapņa.

Patiešām, ja uzmanība koncentrēta uz šauru loku, cilvēks iet, gluži kā galvu nodūris, lūkodamies sev zem kājām, un, pilnīgi dabiski, viņam nav iespējas pavērties apkārt. Pasaulsuzskata šablons savukārt ieliek cilvēku stereotipu Prokrusta gultā. Stereotipi nosaka, "kā tam visam jābūt". Neapzinātā sapnī tāda uzmanības un uztveres fiksācija sasniedz maksimālo līmeni. Cilvēks pieņem situāciju tādu, kāda tā ir, saprotot, ka ir pilnīgi bezspēcīgs ietekmēt notikumu gaitu. Sapņotājs atrodas pilnīgā notikumu varā, sapnis viņam "atgadās", un viņš tur nevar neko darīt. Scenārijs attīstās spontāni, atbilstoši bažām un gaidām. Domas un gaidas plūst nevadāmi.

Apzinātā sapnī apzināšanās līmenis jau ir augstāks, sapņotājs var ar gribas piepūli ietekmēt notikumu gaitu. Tiklīdz cilvēks apjēdz, ka tas ir tikai sapnis, tā viņam atraisās apbrīnojamas spējas. Apzinātā sapnī nekas nav neizpildāms - var vadīt notikumus un darīt neiedomājamas lietas, piemēram, lidot. Tas viss iespējams tāpēc, ka uzmanība un uztvere ir atbrīvojusies no fiksācijas: cilvēks it kā ir pacēlis galvu, palūkojies visapkārt un apzinājies savu stāvokli.

Nomodā, lai cik dīvaini tas arī būtu, apzināšanās līmenis atkal pazeminās. Cilvēka domas pārsvarā lidinās spontāni, no viena temata pār- lecot uz citu. Tas, kas sagādā raizes, satrauc vai kaitina, parasti pilnīgi pārņem un pastāvīgi vairāk vai mazāk moka apziņu. Šādu domu gaitu grūti kontrolēt. Sliktākās nojautas un negatīvās reakcijas neatkarīgi no cilvēka gribas veido viņa realitāti. Uztveri un uzmanību pilnībā sev piesaista problēmas, nomācošas pārdomas un apstākļi. Cilvēks ieslīgst savās rūpēs kā nomoda sapnī. Tā cilvēki kļūst "pieauguši".

Pieaudzis cilvēks bērnu uzskata par nesaprātīgu, tāpēc ka mazulis neiekļaujas viņa sapnī. Protams, bērnam jāiemāca, kā eksistēt jaunajos apstākļos. Turklāt neizbēgami rodas paradokss: jo labāk tiek apgūti uzvedības noteikumi šaurajās materiālās pasaules robežās, jo zemāks ir apzināšanās līmenis, tādējādi zaudējot spēju ietekmēt notikumu gaitu un uztvert realitātes metafizisko aspektu.

Pieaugušie kļūst par savu spēļu, tātad - arī apstākļu gūstekņiem no tā brīža, kad sāk tos uztvert nopietni un nododas rūpēm ar visu sirdi un dvēseli. Savukārt bērns ir pilntiesīgs savas spēles saimnieks. Viņa apzināšanās ir augstāka, tāpēc ka viņš ik mirkli atceras, ka tā ir tikai spēle. Viņa svarīgums ir zemā līmenī, jo viņš saprot, ka tā ir tikai spēle. Un darbojas distancēti, vienlaikus vērodams spēli kā skatītājs, tāpēc ka atkal apzinās, ka tā ir tikai spēle.

Pieaugušajiem spēles ir beigušās, dzīve - tā ir nopietna lieta. No vienas puses, tas ir pareizi, taču, no otras puses, - tāda attieksme pārvērš eksistenci par neapzinātu sapni nomodā. Protams, cilvēks ir pārliecināts, ka šajā brīdī neguļ aizmidzis, bet ir možs. Taču ko gan tas maina? Vēlmes tomēr nepiepildās, sapņi neīstenojas, toties sliktākās nojautas kā par spīti piepildās. Dzīvē viss notiek pats no sevis, kā pagadās, nevis kā gribētos. Un tā nu iznāk, ka apzinātā sapnī cilvēks ir savas realitātes saimnieks, bet nomodā - pilnīgi bezpalīdzīgs. Viss ir relatīvs.

Spēja pārvaldīt sapni izpaužas tad, kad cilvēks sapnī apzinās pats sevi attiecībā pret reālo īstenību. Šajā apziņas pakāpē cilvēkam ir atbalsta punkts - realitāte, kurā viņš var atgriezties pēc pamošanās. Realitāte savukārt līdzinās neapzinātam nomoda sapnim - dzīve "atgadās". Cilvēks neatceras savas iepriekšējās dzīves, un viņam nav atbalsta punkta, kas ļautu pacelties nākamajā apzināšanās pakāpē.

Apzinātā sapnī jūs atceraties, kas esat īstenībā. Jūs esat tas, kas redz sapni. Jūs saprotat, ka vajag tikai pamosties, - un visas vīzijas izzudīs. Taču var palikt sapnī un ar savu apņemšanos vadīt tā gaitu.

Līdz brīdim, kamēr neesat apzinājies, ka redzat sapni, un neatceraties savu atbalsta punktu, jūs pilnībā esat sapņa varā. Jūs esat atkarīgs no apstākļiem, atrodaties nosacītības futrālī.

Realitāte no sapņa atšķiras ar to, ka jūs vienmēr tajā atgriežaties. Lai noteiktu, vai tas ir sapnis vai realitāte, jāizvēlas atskaites punkts, tāpēc ka gan sapnis, gan realitāte ir relatīvi. Sapņi ir nereāli attiecībā pret īstenību. Bet attiecībā pret ko nereāla ir pati realitāte? Kur ir realitātes atskaites punkts?

Nomirstot jūs atgriežaties šajā atskaites sākumpunktā. Tomēr ikreiz, piedzimstot no jauna, jūs aizmirstat to un ieslīgstat jaunā sapnī - kārtējā dzīvē. Ja jums izdotos atcerēties, kas īstenībā esat, jūs apzinātos, ka spējat pārvaldīt šo savu sapni - dzīvi.

Izdarīt to ir ārkārtīgi sarežģīti. Grūtības slēpjas apstāklī, ka nepieciešams mainīt pasaules uztveres šablonu. Tas ir sava veida trafarets, kas iespiedies prātā, un izdzēst vai izlabot to nekādi nav iespējams. Var vienīgi radīt jaunu, papildu šablonu, tomēr vispirms nepieciešams atbrīvot, atraut prātu no iepriekšējā. Prāts atraujas no sava šablona, ja atrodas izmainītā apziņas stāvoklī, kas iestājas miegā vai psihotropo vielu iedarbības rezultātā.

Normālā apziņas stāvoklī dvēsele un prāts ir sinhroni noskaņoti uz variantu telpas realizēto sektoru. Prāts vēro materiālo īstenību, gluži kā lūkodamies pa logu. Alkohola vai narkotiku reibumā prāta kontrole kļūst krietni vājāka, sinhro- nitāte tiek izjaukta, un dvēsele novirzās uz variantu telpas nerealizēto apvidu. Un cilvēks, atrodoties reālajā pasaulē, uztver to pavisam citādi - atkarībā no novirzes lieluma.

Vienkārši runājot, piedzērušais var ieraudzīt savu labi pazīstamo māju vai ielu neparastā izskatā, kā tas notiek sapnī. Viņa prāts vēro šo ainu no telpas tuvākajiem nerealizētajiem sektoriem, kur dekorācijas jau ir citas. Un tur var būt viss kas. Tā, piemēram, cilvēks nekādi nevar atrast durvis, tāpēc ka neredz tās agrākajā vietā. Istabas iedzīve var būt šausmīgā nekārtībā kā kapitālā remonta laikā, tā ka pazīt to gandrīz nav iespējams. Sen zināmi cilvēki arī var izskatīties pavisam citādi. Realitātē viss ir tāpat kā agrāk, taču cilvēks redz nereālas dekorācijas, tāpēc ka viņa uztvere "vēro" citu variantu telpas apvidu.

Neapzinātā sapnī prāta kontrole ir vēl vājāka, tāpēc gadās, ka dvēsele ielido visai attālos sektoros, kur scenāriji un dekorācijas ir pilnīgi neiedomājamas. Tur ir iespējams viss: gan mākoņos tīta paradīze, gan tāda elle, ar kuru salīdzinājumā pekle ar velniem un verdošiem katliem ir gluži vienkārši sanatorija. Sapņotājs var nonākt tehno- gēnā pasaulē, kas pilna ar milzīgiem žvadzošiem mehānismiem. Bet var arī nokļūt pasaulē, kas atgādina lopkautuvi, kur nav nekā cita kā tikai netīrība un gaļas kalni. Var atrasties arī nepazīstamā pilsētā, kur neatliek nekas cits kā izmisīgi klaiņot pa svešām ielām, nesaprotot, kā šeit nokļuvis un kurp lai iet. Cilvēki tādos variantu telpas apvidos var būt kroplīgi un nenormāli, bet dzīvnieki - traki.

Pamodies no šāda sapņa, cilvēks izjūt ne ar ko nesalīdzināmu atvieglojumu: "Mans Dievs, kāda laime, ka tas bija tikai sapnis!" Jā, tas bija sapnis, nevis ilūzija parastā izpratnē, tā bija nerealizēta metafiziska realitāte. Un pats ļaunākais ir tas, ka visi šie virtuālie personāži redz sapņotāju un var darīt ar viņu visu, kas vien ienāk prātā atbilstoši viņa bažām un nojautām. Nedod Dievs iestrēgt tādā realitātē.

Kosmonauti, starp citu, atrodoties orbītā, arī redz pavisam ne šīs zemes sapņus. Tā, piemēram, Genādijs Strekalovs savās publicētajās dienasgrāmatās raksta: "Rādās kaut kādi dīvaini sapņi. Dažkārt tiešām jābrīnās - nav nekādas motivācijas un sakarības. Acīmredzot galvas smadzenes kā vissarežģītākais dators ir ļoti nogurušas vai arī saņēmušas informāciju no ārienes, no pasaules informatīvā lauka, kur viss ierakstīts un glabājas mūžīgi." Droši vien pēc tādiem sapņiem, kas nekādi nevarēja rasties parastās cilvēka apziņas ietvaros, kosmonautu neizbrīnīs Transērfinga postulāts par variantu telpas pastāvēšanu.

Cilvēka uztveres modelis labi attēlots Karlosa Kastaņedas un Teuna Mareza grāmatās. Viņi apraksta, ko par to domāja tolteki - pēdējie Atlan- tīdas pārstāvji. Saskaņā ar viņu mācību cilvēku ieskauj starojošs enerģētiskais kokons, kas sastāv no milzum daudzām šķiedrām. Aptuveni lāpstiņu līmenī visas šķiedras savienojas vienotā fokusā, ko sauc par saplūsmes punktu. Saplūsmes punkta stāvoklis nosaka uztveres orientāciju.

Ja šo modeli apvieno ar Transērfinga koncepciju, iznāk, ka, saplūsmes punktam esot normālā stāvoklī, cilvēks uztver ikdienas realitāti. Tādā stāvoklī realizētā īstenība sakrīt ar attiecīgo variantu telpas sektoru. Ja punkts novirzās uz vienu vai otru pusi, sinhronizācija tiek traucēta un cilvēks var uztvert nerealizētus apvidus. Parastiem cilvēkiem saplūsmes punkta stāvoklis ir stingri fiksēts. Kad fiksācija kaut kādu iemeslu dēļ tiek traucēta un punkts sāk "staigāt", cilvēkam parādās gaišreģa spējas. Un, protams, sapņus nosaka tieši saplūsmes punkta pārvietošanās. Svarīgi, lai šis uztveres fokuss ne tikai pārvietotos uz vienu vai otru pusi, bet arī atgrieztos agrākajā stāvoklī. Pretējā gadījumā, ja tas iestrēgst nedabiskā stāvoklī, ar psihi notiek tas, ko sauc par vājprātību.

Tas, kurš prot apzināti pārvietot savu saplūsmes punktu, spēj pārvaldīt realitāti kā apzinātu sapni. Šāda spēja izpaudīsies pati no sevis, ja atgū- sit realitātes atbalsta punktu, proti, apzināsities, kas jūs īstenībā esat. Tas nav viegls uzdevums. Uz pirkstiem var saskaitīt mums zināmos cilvēkus, kas iemantojuši apskaidrību. Apskaidrību var salīdzināt ar situāciju, kad sākumā maldies pa nepazīstamas pilsētas šaurajām, juceklīgajām ieliņām, bet pēc tam pacelies gaisā un no putna lidojuma redzi visu apvidu kā uz delnas, un ceļš uz mērķi tūlīt kļūst acīm saredzams.

Transērfings nepaceļ jūs putna lidojuma augstumā, taču tas norāda maršrutu, pa kuru varēsit virzīties kaut vai cieši aizvērtām acīm. Lai pamostos sapnī, vajadzīgs atskaites punkts. Ka tas ir sapnis, jūs saprotat, kad atceraties, ka ir cita realitāte - īstā. Par atskaites punktu var noderēt zināšana, ka dzīvē var pacelties uz augšu ja ne par pakāpienu, tad vismaz par apzināšanās pus- pakāpienu, un tas vairs nav maz.

Jūs, piemēram, ejat pa ielu vai esat ar kādu saticies, vai nododaties ikdienas darbiem. Pamos- tieties! Paraugieties visapkārt, ar skaidru skatu palūkojieties uz notiekošo. Jūs spējat ar savu apņemšanos ievirzīt savu pasauli vajadzīgajā gultnē. Jūs varat pārvaldīt savu realitāti. Tas nelīdzināsies notikumiem sapnī, kad sižets mainās plastiski, pakļaujoties visniecīgākajai jūsu gribas niansei. Materiālā realizācija ir inerta kā sveķi, taču arī to var pārvaldīt, ja izmanto Transērfinga principus. Un pirmais, kas jāizdara, ir - jāpamostas.

Uztveriet realitāti kā sapni. Tikai apzinātā sapnī jūs spējat pa īstam kontrolēt situāciju. Kad esat aizmidzis nomodā, jūs nekontrolējat situāciju, bet cīnāties ar svārstiem. Nokāpiet skatītāju zālē un pavērojiet. Rīkojieties distancēti, izīrējot sevi un paliekot vērotājs.

Lai uzturētu apzināšanās līmeni, nepieciešams pastāvīgi kontrolēt savu domu virzību. Kad tas būs kļuvis par ieradumu, viss notiks automātiski, bez piepūles. Kad jūs pamodāties savā sapnī, jums taču vairs nevajadzēja piepūlēties, lai apzinātos, ka tas ir tikai sapnis. Tāpat arī nomodā var iemācīties kontrolēt domu virzību. Sākumā gan nāksies sistemātiski piespiest sevi "pamosties", lai tas kļūtu par pieradumu.

Kad nomodā atceraties, ka jārīkojas distancēti, jūs apzināties, proti, nokāpjat no skatuves skatītāju zālē vai arī paliekat uz skatuves kā spēlējošs skatītājs. Tas tad arī ir tas apzināšanās puspakā- piens, ar kuru jau pietiek, lai izpildītu pārējos Transērfinga principus, no kuriem galvenie, kā zināms no iepriekšējās grāmatas, ir: svarīguma līmeņa pazemināšana, virzīšanās pa variantu straumi un koordinācija. Šie principi dod iespēju pat aizvērtām acīm droši virzīties uz priekšu dzīves situāciju labirintā, izvairoties no visdažādākajām nepatikšanām. Turpmākajā izklāstā jūs iepazīsities ar kārtējo vareno realitātes pārvaldīšanas instrumentu - duālo spoguli.

Nobeidzot šo tematu, var uzdot vēl vienu jautājumu: ja kaut kur variantu telpā pirms kārtējās dzīves ir atbalsta punkts, attiecībā pret kuru realitāti var uzskatīt par sapni, kas tad ir sākums pašam atskaites sākumam? Acīmredzot tas ir pats Dievs Tas Kungs. Katras dzīvas būtnes dvēsele - tā ir daļa no Dieva. Un jebkura dzīve - tas ir Viņa sapnis. Var arī turpināt jautājumu uzdošanu: vai ir atbalsta punkts pašam Dievam?

Lai ap šo jautājumu nopūlas tie, kuri pārtiek no cerībām. Ar tādiem pašiem panākumiem var uzdot sev jautājumu: vai ir kaut kas tur, aiz redzamā Visuma robežām? Mēs to nezinām, tāpat kā tauriņi, kas sūc nektāru Āfrikā, nekad neuzzinās, ka vēl ir Amerika un arī tur aug puķes. Vai tad šī pasaule jau tāpat nav pietiekami skaista? Kāpēc pieprasīt tai visus paskaidrojumus? Var gluži vienkārši baudīt to ziedu nektāru, kuri ir pieejami.

DIEVA BĒRNI

Kopš senseniem laikiem stabili iedibinājies vispārējs paradums piedēvēt dievbijīgajiem cilvēkiem vienīgi pozitīvas īpašības, bet bezdievjus apsūdzēt visneiespējamākajos grēkos. Patiesības labad jāteic, ka tieši ticīgie pilsoņi izveidoja šo stereotipu - savdabīgu nevainīguma prezumpciju sev un pie reizes arī visiem citiem. Un tas viss notika, kaut gan Dieva vārdā ir pastrādāti un vēl aizvien tiek pastrādāti drausmīgi noziegumi, kuru pamatā ir it kā Dievam tīkams mērķis - citādi domājošo vajāšana. Turklāt pati ticība vien nebūt nepadara cilvēku taisnprātīgāku.

Kāpēc reliģijas piekritēji ir tik ļoti pārliecināti par savu bezgrēcīgumu, pareizāk sakot, par savu taisnprātību, ka pat ateistiem ir nosliece godbijīgi tam piekrist? Tā teikt, mēs ticam, ejam uz baznīcu, lūdzam Dievu, tāpēc esam visa garīgā un gaišā iemiesojums, bet jūs esat neticīgie, tātad slīgstat grēkos. Mēs esam pareizi, bet jūs - nepareizi.

Šādas pārliecības pamatā ir atbalsta punkts, kuru cilvēks iemanto reliģijas svārstā. Šeit ir viss: gan paļāvība uz Dieva žēlastību, kas piedod grēkus, gan atbrīvošanās no vainas sajūtas lūgšanās un grēku nožēlošanā, gan ticība Dieva valstībai, kā arī cerība uz Dieva palīdzību un kopības sajūta ar saviem ticības brāļiem un māsām. Ateistiem šajā ziņā dzīve ir daudz sarežģītāka - atliek paļauties vienīgi uz saviem spēkiem, turklāt nav kam uzvelt vainas sajūtu.

Bet kāpēc tiecas pie Dieva tas, kurš sevi uzskata par taisnprātīgu kopš sākta gala? Daudzos gadījumos nejau mīlestība uz Visaugstāko aizved ticīgos pie Viņa, bet gan baiļu un nedrošības sajūta. Ir cilvēki, kuri uzskata, ka ar visu sirdi un dvēseli tiecas pie Dieva, taču tā ir ilūzija. Īstenībā viņi cenšas aizbēgt no sava ego. Ego nav nekas slikts, un tas netraucē, kamēr tam nedara pāri. To rada atkarība, kad cilvēks, salīdzinādams sevi ar citiem, konstatē, ka nebūt nav pati pilnība.

Ego vienīgais mērķis ir apliecināt savu nozīmīgumu. Ja ego negūst šo apliecinājumu, tas apvainojas, un cilvēks sajūt dvēseles diskomfortu, no kura cenšas atbrīvoties. Bet kā to izdarīt? Ja ar nozīmīguma paaugstināšanu nav līdzēts, atliek tikai divi varianti: vai nu atlaist grožus, lai ego metas aulekšos, vai vispār nožņaugt ego. Tie, kuri izvēlējušies pirmo variantu, kļūst par egoistiem, bet tie, kuri izvēlas otro veidu, - par altruistiem.

Bieži vien, lai izvairītos no diskomforta, ko sagādā vienatne, ego sper izmisīgu soli - tas sāk noliegt pats sevi. Ego paziņo, ka mīlēt sevi - tas ir slikti, vajag mīlēt citus. Cilvēks novēršas no savas dvēseles un tiecas pēc Dieva, pēc cilvēkiem, lai ziedotu savu dzīvi vienalga kam, kaut tikai iemantotu balstu. Bet notiek arī gluži pretējais - ego metas agresijā, un tad rodas noziedznieki, nelieši, ciniķi. Tādējādi gan īsteni ticīgos, gan pagrimušos rada ego, tikai polarizācija viņiem ir pretēja.

Jums var likties, ka, pievēršoties Dievam, atbrīvosities no sava ego. Taču paradokss slēpjas apstāklī, ka tieši ego mudina jūs pievērsties Tam Kungam. Dievs taču nav ārpus jums, bet mīt jūsos! Dieva daļiņa ir katrā dzīvajā būtnē, un tādējādi Viņš pārvalda visu pasauli. Ego pielūdz kaut kādu abstraktu simbolu, bet no savas dvēseles, proti, no patiesā Dieva, novēršas. Kristus, Muhameds, Buda, Krišna ir Tā Kunga augstākās manifestācijas. Parastais cilvēks arī ir, kaut ne augstākā, tomēr tāda pati manifestācija. Iznāk, ka viena manifestācija pielūdz citu manifestāciju. Kam tas vajadzīgs?

Tiekšanās pēc Dieva, lai atbrīvotos no sava ego, - tas ir iekšējā svarīguma ceļš. Iekšējais svarīgums izpaužas tikai tad, ja jūs nododat sevi citu tiesai. Atgriešanās pie sevis bez atskatīšanās uz citiem - tas ir patiesais ceļš pie Dieva. Ja es atbrīvojos no nepieciešamības rēķināties ar citu domām, tad esmu pašpietiekams, mans ego beidz pastāvēt un pāri paliek gluži vienkārši viengabalaina personība. Neklausiet tiem, kuri aicina jūs mainīties un veidot no sevis kaut ko atbilstošu zināmiem standartiem. Viņi spiež jūs krāpt sevi - novērsties no savas dvēseles un sekot svārsta likumam: "Dari tāpat kā es!" Pievērsieties pats sev, pieņemiet sevi tādu, kāds esat, atļaujieties būt sev pašam, izmantojiet savas tiesības atzīt, ka jums ir taisnība. Veltīt sevi visu kalpošanai kādam abstraktam Dievam nozīmē novērsties no savas dvēseles. Tas nav nekas cits kā pieķeršanās reliģijas svārstam.

Tāda ir Transērfinga teozofija, kas, starp citu, nevienam netiek uzspiesta. Es nesludinu absolūtas patiesības, tikai cenšos noskaidrot dažas likumsakarības. Katrs var brīvi izdarīt savus secinājumus.

Protams, reliģiskajiem darbiniekiem nepatiks šādi pārspriedumi. Kaut gan viņu vidū arī var sastapt dažādus cilvēkus ar atšķirīgu pārliecību. Dedzīgos reliģijas svārsta piekritējus no patiesiem garīdzniekiem atšķir tieksme savus dogmatus nikni pretstatīt visiem pārējiem uzskatiem. Tieši šī agresivitāte tūlīt nodod svārsta piekritēju. Par laimi, tie laiki ir pagājuši, kad šie piekritēji varēja uz sārta sadedzināt citādi domājošos. Taču reliģiskās ķildas vēl aizvien ir saglabājušās un nebeigsies, tāpēc ka pirmo svārsta likumu neviens neatcels.

Būtībā reliģija - tā ir sazināšanās ar Dievu, izmantojot starpnieku palīdzību. Kristīšanas, laulāšanas un apbedīšanas ceremonijās bez garīdznieka grūti iztikt. Taču arī tas nav tik obligāti. Vai tad Dievs nepieņems savu bērnu, ja viņš savulaik nav nokristīts? Ja katrā no mums ir Radītāja daļiņa, vai tad mēs neesam Viņa bērni? Vai jums vajadzīgi starpnieki attiecībās ar Tēvu un Māti? Katrs šo jautājumu izlemj pats.

Reliģija saviem piekritējiem ir sevišķi bargs svārsts un aicina atteikties no pasaulīgās dzīves labumiem. Ikvienu garīgo ceļu parasti pieņemts saistīt ar askētisku dzīvesveidu. Par apskaidrotajiem valda uzskats, ka, sasniedzot garīgās pilnveidošanās virsotnes, viss laicīgais cilvēku vairs neinteresē. Neuzkerieties uz šīs makškeres. Ikviens var un ikvienam vajag interesēties par savu materiālo pārticību, komfortu, labklājību. Ja tā nav, tas nozīmē, ka cilvēks atrodas pilnīgā kādas idejas varā. Un ideja, visticamāk, pieder kādam no šiem svārstiem: reliģijas, filozofijas vai vēl kādam "garīgajam" svārstam.

Saskaņā ar svārstu otro likumu tie cenšas piespiest piekritēju visu sevi veltīt struktūras interesēm. Ja cilvēks ir stingri uzķēries uz šīs makšķeres āķa, viņu patiešām vairs neinteresē nekas cits. Viņš pat var dzīvot, ļaujoties ilūzijai, ka vienīgi pilnveido savu dvēseli vai "sarunājas ar Dievu". Īstenībā tāda "apskaidrotā" cilvēka dvēsele ir iemūrēta pilnīgi noslēgtā futrālī un nevar pieteikt savas vajadzības.

Kāpēc dvēsele ieradusies šajā materiālajā pasaulē? Lai sagatavotu sevi tai citai, viņpasaules dzīvei debesīs? Tās ir galīgas muļķības! Ja dvēsele ieradusies šajā pasaulē no debesīm, tad kāpēc tai atkal jāgatavojas debesu dzīvei? Un vai tas vispār ir iespējams šeit, uz Zemes? Šī pasaulīgā dzīve dvēselei ir unikāla iespēja. Tāpēc tā ari ieradusies šurp no garīgās pasaules, lai iepazītu visu materiālās pasaules burvīgumu. Garīgajā pasaulē dvēsele vienmēr paspēs atgriezties. Kāda jēga liegt tai visu, ko sniedz šī jaukā, apbrīnojamā, lieliskā pasaule, kurā ir tik daudz brīnumainu vilinājumu?

Ziedojot sevi visu kalpošanai Dievam, jūs attālināties no Viņa. Radītājs ar dzīvo būtņu kā savu dzīvo iemiesojumu palīdzību veido bezgala daudz reālu lietu. Dievs grib pārbaudīt visas paša radītās realitātes šķautnes. Tieši tāpēc Viņš sūta savus bērnus uz materiālo pasauli. Dievs jums ir devis rīcības brīvību, tāpēc izbaudiet taču šo savu brīvību! Nevajag ieslēgties cellēs un daudzas stundas pavadīt lūgšanās. Tā nav kalpošana Dievam, tā ir atteikšanās no Viņa sniegtā prieka, ko var gūt no pilnvērtīgas dzīves. Tas ir tas pats, kas nelaist bērnu pastaigāties, liekot viņam pilnīgi visu laiku ziedot, lai kaltu galvā zināšanas.

Reliģijas svārstu piekritēji centīsies iegalvot, ka jūs neko nespējat, bet Dievs ir visuvarens. Struktūrai jūsu brīvība un spēks nav izdevīgi — tai vajadzīgas paklausīgas skrūvītes. Svārsti jau ir guvuši ievērojamus panākumus cilvēka gribas paverdzināšanas procesā. Var tikai pabrīnīties, cik stiprai jābūt svārstu ietekmei, lai Dieva bērni zaudētu jebkādu priekšstatu par savu varenību.

Cilvēkam jau kopš sākta gala dota vara veidot savas pasaules slāni, realizējot materiālajā īstenībā potenciālos metafiziskās telpas variantus. Svārstiem ir izdevies ne tikai panākt, lai cilvēki zaudētu informētību par savām spējām, bet pat izkropļot pašu dzīves jēgu, kalpošanu Dievam aizstājot ar pielūgsmi.

Diezin vai Dievam ir vajadzīga pielūgsme. Vai jums vajag, lai jūsu bērni jūs pielūdz? Droši vien jūs labāk gribētu, lai viņi būtu īsti draugi. Patiesībā dzīves mērķis, kā ari pati kalpošana Dievam ir kopīga radīšana - radīšana kopā ar Viņu.

Daudzi cilvēki uzskata, ka ticība Dievam - tas ir viss, kas no viņiem tiek prasīts. Viņi tic Tā Kunga eksistencei un varenībai. Nu un tad? Viņi taču nesaprot Dievu - Tas Kungs viņiem ir kā abstrakts, nesasniedzams un bieži vien biedējošs elks. Viņiem ir iedvests, ka Dievs jāpielūdz, jāievēro baušļi un ar taisnprātīgu dzīvi jāgatavo sevi kaut kam tādam, ko lāgā izskaidrot neviens nevar.

Taču ticība nav saprašana. Lūgšana nav sazināšanās ar Dievu. Dieva valoda - tā ir radīšana. Šo apgalvojumu var vai nu pieņemt, vai ne, bet strīdēties un spriedelēt par šo tematu nav jēgas. Tā ir nevis filozofiska problēma, bet gan izvēles jautājums. Tāpēc arī šeit nav vairs ko piebilst.

Veidojot savas pasaules slāni, savu realitāti, jūs sazināties ar Dievu. Kad priecājaties par paša radīto, arī Dievs priecājas kopā ar jums. Tā arī ir patiesa kalpošana Dievam. Un ticība Dievam - tā pirmām kārtām ir ticība sev pašam savu radīšanas spēju robežās. Radītāja daļiņa ir katrā cilvēkā. Ieprieciniet taču savu Tēvu! Ar kādu pārliecību jūs ticat savām spējām, ar tādu pašu pārliecību jūs ticat Dievam un tādējādi realizējat Viņa teikto: "Lai jums notiek pēc jūsu ticības."

SAPŅU TEĀTRIS

Kā jau grāmatas sākumā tika teikts, sākotnējais motīvs, kas likts visu būtņu uzvedības pamatā, ir nepieciešamība vismaz kaut kādā mērā patstāvīgi rīkoties ar savu dzīvi. Jebkuru mērķtiecīgu darbību vai procesu vispārināti var raksturot kā realitātes pārvaldīšanu. Lai kas arī notiktu kāda dzīvē vai eksistencē, galu galā tas reducējas uz vienu un to pašu uzdevumu: pakļaut stiprākai vai vājākai savai kontrolei apkārtējo īstenību.

Bet ko dara pats Dievs? Atbilde uz šo jautājumu ir acīmredzama un neprasa pierādījumus. Radīšana un realitātes pārvaldīšana - tāds ir jebkuras dzīves mērķis un jēga. Dieva pārvaldošā funkcija šaubas neizraisa, paliek vienīgi jautājums, kā Viņš to īsteno.

Kopš reliģijas svārsti ir izkropļojuši pašu Dieva jēdzienu, viss, kas saistīts ar Viņu, ir tīts kādā dīvainā un pretrunīgā noslēpumainībā. Dievs it kā eksistē, taču tajā pašā laikā neviens Viņu nav redzējis. No vienas puses, Dievs pārvalda pasauli, no otras puses, - Viņa darbība atklāti neizpaužas.

Un tad nu iznāk tā: Dievs ir, bet Vina nav; Vina nav, bet Viņš ir. Šāda paradoksāla situācija ļauj svārstiem traktēt un izmantot Dieva jēdzienu tā, kā tiem ir izdevīgāk.

Ja neiedziļināmies detaļās, tad galvenais patiesās Dieva būtības izkropļošanas iemesls ir vairāku jēdzienu nomaiņa ar citiem. Un to ir izdarījušas reliģijas. Kalpošanu Dievam tās ir pārvērtušas par pielūgšanu, bet acīmredzamo Viņa eksistenci aizstājušas ar aklu ticību. Svārsti ir pasludinājuši cilvēku par bezpalīdzīgu būtni, pretstatot viņu visuvarenajam Dievam. Bet cilvēka sākotnējo dievišķo būtību ir nolieguši vispār, tādējādi saraujot viņa vienotību ar Radītāju.

Tas nozīmē, ka cilvēkam, tāpat kā nolaupītam bērnam, ir liegta saikne ar Tēvu un viņam liek aizmirst savu patieso izcelsmi, kā arī sūtību. Tā nu cilvēks ir zaudējis jebkādu priekšstatu par savām spējām un varu būt radītājam kopā ar Visaugstāko Radītāju. Dieva bērnam tika iegalvots, ka viņš nevar noteikt savu likteni, ka viņa pienākums ir godāt savu Tēvu no tālienes un pielūgt Viņu kā elku. Pats bērns pilnīgi neko nespējot un viņam neesot nekādu tiesību - visa viņa dzīve nodota despotiska Tēva rokās, kurš ir žēlsirdīgs tikai tad, ja viņam pakļaujas bez ierunām, ar noliektu galvu.

Kad cilvēks pakļāvās svārstu ietekmei, viņš tika atstumts no cienīgas kalpošanas un kļuva par pakalpiņu. Runa šeit nav tikai par tiešajiem reliģiju svārstiem. Ateisms - tā arī ir sava veida reliģija, tikai apgriezta kājām gaisā. Ticība šeit tiek pārvērsta par neziņu, neziņa - par noliegšanu, bet noliegšana - par aktīvu neatzīšanu. Tomēr, lai kādu pasaulsuzskatu cilvēks izvēlētos, viņa stāvoklis būtībā nemainās: reliģijas svārsts atdod likteni Dieva rokās, savukārt ateisms - kādas Paredzamī- bas rokās jeb apstākļu varā, ar kuriem pieņemts cīnīties.

Gan vienā, gan otrā gadījumā cilvēkam tiek ierādīta neapskaužama marionetes loma: vai nu lūdzies un gaidi Tā Kunga žēlastību, vai arī iesaisties cīnā un karo ar šķēršļiem, jo nekas netiek dots par velti. Un tomēr, lai ko arī cilvēks darītu, lai kā censtos izrauties, viņš paliek svārstu un apstākļu varā tik ilgi, kamēr viņa rīcība nepārkāpj iekšējās apņemšanās ietvarus. Mēs vienmēr saņemam to, ko izvēlamies. Ja domājat, ka jūsu liktenis ir klīst pa tumšu mežu, tad nāksies lauzties cauri brikšņiem. Ja tomēr pieļaujat pārdrošu domu, ka spējat pacelties debesīs, tad uzšaujieties virs meža un lidojiet pavisam brīvi. Jūs neviens neaiztur, vienīgi jūs pats.

Taču cilvēks nespēs noticēt, ka visu var saņemt gluži vienkārši tāpat, bez jebkādiem nosacījumiem, ar ārējās apņemšanās palīdzību, ja viņš neapzināsies un nepieņems savu dievišķo būtību. To nav viegli izdarīt, tāpēc ka arī paša Dieva būtība ir pilnīgi izkropļota: no Radītāja Viņš ir pārvērsts par Valdnieku, kas prasa pielūgsmi. Ko dara valdnieks? Uzņemas tiesneša lomu, izlemj, kam taisnība, soda, atdara pēc nopelniem, izdod pavēles un, visbeidzot, palīdz un rūpējas par saviem pavalstniekiem.

Taču patiesībā mēs neko tādu neredzam. Īstenībā valda viena vienīga patvaļa un nelikumība. Taisnprātīgie cieš, bet grēcinieki nesodīti dara savus melnos darbus. Taisnība "triumfē" visai nepārliecinoši. Lūgumi un lūgšanas nedod gaidītos rezultātus. Kaut gan šķiet, ka Dievam vajadzētu izpildīt lūgumu un atjaunot taisnību, ja jau Viņš ir visuvarens.

Lai izskaidrotu šādu acīmredzamu neatbilstību, svārstu piekritēji cenšas zināmā veidā interpretēt notiekošo, lai pielabotu scenāriju lomai, kuru viņi piedēvējuši Dievam. Tiek izmantoti dažādi izdomājumi un izgudrojumi, tādi kā "Viss Dieva rokās" vai "Visi saņems pēc nopelniem, kad stāsies Viņa priekšā". Varētu domāt, ka cilvēki gluži kā nerātni bērni ir aizbēguši no sava audzinātāja un tāpēc var pagaidām palaidņoties, bet, kad audzinātājs viņus noķers, tad gan stingri sodīs.

Kāda ir Dieva Nodoma būtība, ja atmetam visus izdomājumus? Lai atbildētu uz šo jautājumu, mēs nezīlēsim un nefilozofēsim, bet gluži vienkārši vēlreiz konstatēsim faktu, ka visu dzīvu būtņu apņemšanās tā vai citādi reducējas uz realitātes pārvaldīšanu. Nevis tiesas un taisnības spriešana, nevis vēlmju un lūgumu piepildīšana, nevis atmaksa pēc nopelniem un nevis sodīšana, nevis rūpes un nevis valdīšana, bet gan realitātes pārvaldīšana - lūk, kas notiek īstenībā.

Nevienam nav lemts darīt to, ko negrib Dievs. Viņš patiešām visu kontrolē. Tikai pārvaldi Viņš realizē nevis centralizēti, sēžot tronī, bet gan ar visu dzīvo būtņu starpniecību. Vai tad Dievs var pārvaldīt pasauli, atrodoties ārpus tās? Katrā būtnē ir daļiņa no Dieva, tāpēc atsevišķas būtnes apņemšanās nevar nesakrist ar Vina Nodomu.

Piešķirot dvēseli kā dali nu no sevis katrai dzīvajai būtnei, Dievs apveltīja tās ar spēju pārvaldīt realitāti atbilstoši savai apzināšanās pakāpei. Zināmas pakāpes apziņa ir visam esošajam, sākot ar cilvēku un beidzot ar minerāliem. Cilvēks, protams, atrodas augstākajā apziņas pakāpē, tomēr tas nenozīmē, ka akmeņi nedzīvo savu dzīvi - gluži vienkārši to pastāvēšana rit citā laika dimensijā. Viss, kas realitātē pastāv, piedalās tās pārvaldīšanā. Upes izveido ceļu savām gultnēm, kalni izaug līdzenuma vidū, tuksneši un meži, sauszeme un jūra atkaro cits citam teritorijas, visam ir daļiņa apziņas, un viss kaut kādā mērā cenšas pārvaldīt savu realitāti. Jo augstāks ir apzināšanās līmenis, jo lielākas pārvaldīšanas iespējas.

Aplūkosim, piemēram, augus. Tie ir parasti un tajā pašā laikā mīklaini. Neviens nenoliegs, ka tie ir dzīvi, taču reti kādam ienāks prātā uzskatīt tos par dzīviem šā vārda pilnīgākajā nozīmē. Cilvēks uzskata, ka augi ir bezdvēselisks bioloģiskais materiāls, kas nespēj sajust un apzināties paši sevi un apkārtējos. Tā ir ļoti liela kļūda. Augiem ir savs īpašs nervu sistēmas veids - to šūnas apmainās ar elektriskajiem potenciāliem. Šīs brīnumainās būtnes prot savā veidā redzēt, dzirdēt, sataustīt, sajust garšu un smaržas. Vēl vairāk - tās var sazināties cita ar citu, atcerēties, analizēt un pat pārdzīvot.

Amerikāņu pētnieks Klīvs Baksters reiz izdarīja eksperimentu, pievienojot augiem melu detektoru. Izmēģinājumā piedalījās divi cilvēki: viens lauza zariņus un plūca lapas, otrs apkopa augus un laipni sarunājās ar tiem. Un augi iemācījās atšķirt šos cilvēkus. Kad istabā ienāca "ļaunais", augs "iekliedzās" - pašreģistrētājā parādījās viļņu svārstības; kad tuvojās "labais", augs nomierinājās. Izdarot izmēģinājumus, Baksters pārliecinājās, ka augi spēj uztvert elektromagnētiskās svārstības un pat domas! Vajadzēja eksperimenta dalībniekam tikai nodomāt, ka viņš vēlas noraut lapu, un augs tūlīt vētraini reaģēja. Bakstera pētījumus vairākkārt pārbaudīja citi zinātnieki - rezultāti bija tādi paši.

Kādā laboratorijā, kur notika līdzīgi izmēģinājumi, istabas puķe nepārprotami pauda jūtas, ko mēs saucam par mīlestību. Laborante, kas izdarīja puķes encefalogrammu, ievēroja, kā puķe it kā "murrā", kad viņa to aplaista un maigi sarunājas. Tiklīdz viņa ienāca istabā, puķe izrādīja vētrainu sajūsmu, bet uz citu cilvēku klātbūtni tā nereaģēja. Liels bija pētnieku izbrīns, kad puķe sāka paust greizsirdības pazīmes! Tiklīdz tās mīlestības objekts sāka flirtēt ar pretējā dzimuma pārstāvi, puķe ieslīga stāvoklī, ko nevar nosaukt citādi kā vien par depresiju.

Ko nu runāt par augiem! Pētījumi pierādīja, ka pat DNS izrāda primitīvas reaģēšanas iedīgļus. Spektrometrā ievietotas DNS molekulas starojumā ir informācija ne tikai par tās uzbūvi, bet arī, un tas ir sevišķi pārsteidzoši, par "pašsajūtu". Kad molekulas jūtas komfortabli, starojums ir mierīgs. Karsējot spektrometrā kameru, tās sāk "smilkstēt", reaģējot uz pārāk lielu siltumu. Zināmā temperatūrā molekulas sairst un iet bojā. Taču apbrīnojamākais ir tas, ka pat tukšajā kamerā, kur tika iznīcinātas DNS molekulas, vēl četrdesmit dienas ir dzirdami to "pirmsnāves kliedzieni" - spektrometrs reģistrē bojā ejošo molekulu fantomisko starojumu, kaut gan molekulu tur fiziski vairs nav. Šos rezultātus pirmo reizi astoņdesmito gadu vidū ieguva krievu zinātnieks Pjotrs Garjajevs, kas tajā laikā strādāja PSRS Zinātņu akadēmijas Fizikāli tehnisko problēmu institūtā. Kaut gan jāpiezīmē, ka oficiālā zinātne pret visiem šiem eksperimentiem izturas, kā jau bija sagaidāms, visai skeptiski.

Augi neprot kliegt pilnā balsī un nespēj paziņot par savām tiesībām, jūtām, pārdzīvojumiem. Tomēr tiem ir dvēsele, un arī tie prot ciest un priecāties. Salīdzinājumā ar cilvēku augi gluži vienkārši atrodas dziļā miegā. Tie ir līdzīgi guļošajam, kurš smaida, kad sapnī pazīst patīkamu, maigu balsi, un sarauc pieri, dzirdot naidīgu uzkliedzienu. Šie brīnišķīgie sapņotāji ir mūsu dzīvības avots, tie izdaiļo mūsu pasauli un sniedz mums visu, sākot ar tasīti dziedinoša dzēriena un beidzot ar paēnu karstā dienvidū. Turklāt tie nesaērcina un neizvirza nekādas pretenzijas.

Augi spēj, kaut arī neskaidri, sajust visu to, ko sajūtam arī mēs. Tie mīl mūs, ja mēs par tiem rūpējamies, un cenšas pateikties ar saviem augļiem.

Taču kauns pat domāt par to, ko augi jūt, kad mēs tiem darām pāri. Ko var izjust koks, kad garām iet daudz vairāk attīstītais, taču bezjūtīgais divkājainais radījums un aiz gara laika nolauž zariņu? Bailes, sāpes, aizvainojumu? Un vai var attēlot tās šausmas, kādas pārņem šo neaizsargāto radījumu, kad pie tā pienāk divkājainais ar cirvi rokās? Grūti iztēloties, kādas briesmīgas ciešanas pārdzīvo koks brīdī, kad tā ķermenī iecērtas cirvis, bet dzīvība lēnām un nenovēršami dziest.

Mēs nekad neuzzināsim, ko izjūt augi, šie mēmie cilvēka cietsirdības liecinieki, kad viņš ar tiem apietas kā ar bioloģisku materiālu. Atliek vienīgi cerēt, ka augi guļ pietiekami dziļā miegā, lai neizjustu ciešanas tikpat sāpīgi kā būtnes, kas atrodas daudz augstākā apziņas pakāpē. Neko darīt, pasaule ir ļauna un iekārtota tā, ka viena dzīvība eksistē uz citas rēķina. Taču tas nedod cilvēkam morālas tiesības uzskatīt, ka šajā sapņotāju pasaulē tikai viņam ir dvēsele un apziņa un pret visiem pārējiem var izturēties nicinoši.

Ne velti tautām, kuras vēl nav sabojājusi svārstu civilizācija, ir pieņemts pirms dzīvnieka nokaušanas vai koka nociršanas lūgt tam piedošanu. Budisma piekritēji, piemēram, vienmēr lūkojas zem kājām, lai nejauši nesamītu kādu kukaini, kā ari velti nemīdīs zāli, ja var aiziet pa celīti. Viss dzīvais ir pelnījis, lai pret to izturētos ar cieņu, un šajā pasaulē visiem ir vienādas tiesības.

Un, ja cilvēks to neievēro, kāda tad ir viņa paša vērtība?

Salīdzinājumā ar visiem pārējiem planētas apdzīvotājiem cilvēks ir tikai relatīvi "vairāk pamodies", un tas arī viss. Dzīve taču ir sava veida sapnis. Mūs ieskauj apbrīnojama pasaule, ko apdzīvo sapņojošas būtnes. Un ikviena dzīvo savā sapnī, allaž kaut ko vēlas, pēc kaut kā tiecas, un tai ir savas tiesības, kā arī mērķis. Tieši savs mēr- ķis ir jebkurai dzīvai būtnei. "Kāpēc tas tā ir? Kādēļ?" jautās cilvēks, kas iedomājies, ka ir pilnības virsotne. Tāpēc, ka mērķa sasniegšanas process ir evolūcijas virzītājspēks. Evolūcija — tas ir paša Dieva izraudzīts radīšanas, realitātes attīstīšanas veids.

Evolūcijas ideja radās samērā nesen. Agrāk valdīja uzskats, ka pasaulē nenotiek principiālas pārmaiņas un tā pastāv tādā veidā, kādu to kopš paša sākuma radījis Dievs. Evolūcijas būtību īsumā var raksturot kā nepārtrauktas kvantitatīvas pārmaiņas, kas pakāpeniski pāriet kvalitatīvās pārmaiņās. Pirmo reizi šo ideju spilgti demonstrēja Čārlzs Darvins tās vienā, bioloģiskā aspektā. Par evolūcijas virzošajiem spēkiem Darvins uzskatīja iedzimtības mainību un dabisko izlasi. Mainība nodrošina jaunu pazīmju veidošanos organismu uzbūvē un funkcijās, bet iedzimtība nostiprina šīs pazīmes. Cīņā par izdzīvošanu uzvar galvenokārt visvairāk piemērojušies īpatņi.

Darvina teorijā viss ir pareizi, tomēr nav ņemts vērā kāds principiāls aspekts: kas nosaka pašu mainību? Dabiskā izlase un iedzimtība fiksē vai likvidē no jauna radušās pazīmes kā notikušu faktu. Taču kā šīs pazīmes rodas, kas nosaka to parādīšanos? Kāpēc izaug spuras, spārni, nagi, vilna, ragi un tamlīdzīgas pazīmes tām sugām, kurām nekā tāda nebija?

Evolūcijā vērojami lēcieni, aizkavēšanās, atpakaļgaita un principiāli jaunu formu parādīšanās, formu, kas nav izskaidrojamas no sakārtotas evolūcijas viedokļa. Tā, piemēram, izrādījās, ka nav iespējams noteikt redzes orgānu rašanās un attīstības ķēdīti. Kā vispār radās redze, kas ir tās iesākums? Tas taču ir kvalitatīvs lēciens, principiālas izmaiņas, kas nevarēja rasties gluži nejauši. Bet par pašas dzīvības izcelšanos pat nav ko runāt: iznāk, ka reiz "nejauši" ir radies dzīvības ģenētiskais kods?

No Transērfinga modeļa izriet acīmredzams secinājums: mainību veido apņemšanās. Ikviena dzīva būtne rada savas pasaules slāni, kā arī pati sevi. Centieniem pārvaldīt realitāti ir noteikts mērķis - darīt to pēc iespējas labāk, tāpēc nepieciešams atbilstoši mainīties un pielāgoties apkārtējai videi. Apņemšanos, kas piemīt visam dzīvajam, sākot ar vienšūnu organismiem un beidzot ar cilvēku, var raksturot ar vispārēju formulu: es cenšos rīkoties tā un būt tāds, lai efektīvi pārvaldītu realitāti. Šī apņemšanās tad arī materializē atbilstošos variantu telpas sektorus, un tāpēc rodas jaunas pazīmes.

Tā, piemēram, ir zināms, ka vissenāko putnu spārniem bijuši nagi, lai viņi varētu kāpelēt pa kokiem. Droši vien, pirms putni iemācījās lidot, tiem nācās rāpties augšā un planēt. Tāda realitātes pārvaldīšanas forma kā "Es rāpjos kokos" nav sevišķi efektīva. Nebūtu slikti pievienot tai vēl vienu funkciju: "Es protu planēt lejup." Bet vēl labāk būtu: "Es brīvi lidoju." Apņemšanās brīvi lidot pakāpeniski īsteno aizvien jaunus variantus, citu par citu labāku. Pakāpeniski, ilgākā laika periodā un mainoties daudzām paaudzēm, materializējas sektori, kuros spārni iegūst aizvien pilnīgāku formu.

Evolūcijā līdz ar radošiem procesiem pastāv arī postoši procesi. Šeit darbojas pirmais un otrais svārsta likums. Svārstiem evolūcijas procesā ir gan destruktīva, gan stabilizējoša funkcija. Svārstu nepārtrauktajā cīņā vienas sugas izkonkurē vai pilnīgi iznīcina citas sugas. Taču, no otras puses, svārsti sinhronizē atsevišķu dzīvo būtņu apņemšanos. Kā gan citādi varētu attīstīties vienas un tās pašas pazīmes sugas populācijai ļoti plašā dzīves telpā?

Apvienojoties atsevišķu būtņu centienu un svārstu darbības iekšējiem un ārējiem faktoriem, notiek visa materiālās pasaules attīstība. Tādējādi Dievs rada realitāti un pārvalda to ar visa esošā apņemšanās palīdzību. Kopā ar dvēseli Viņš katru dzīvu būtni apveltījis arī ar daļiņu no sava nodoma un nogādājis to sapnī - dzīvē.

Mūsu pasaule - tas ir sapņu teātris, kur Dievs vienlaikus ir skatītājs, scenārists, režisors un aktieris. Kā skatītājs Viņš vēro lugu, kas risinās uz pasaules skatuves. Kā aktieris Viņš pārdzīvo un izjūt visu to pašu, ko pārdzīvo un izjūt būtne, kuras loma tiek tēlota. Acīmredzot tāds arī ir Dieva mērķis - izjust visu, kas vien iespējams šajā raibajā sapņu kaleidoskopā. Taču kāpēc lugā notiek tik daudz nelaimju un netaisnību? Kāpēc Viņš to visu pieļauj? Un svārsti - šis vispasaules ļaunums - vai tie eksistē ar Viņa ziņu?

Uz šiem jautājumiem atbildes nav. Dieva motīvi zināmi tikai Viņam pašam. Mēs varam vienīgi konstatēt faktu: kā režisors un scenārists Viņš ļauj lugai attīstīties brīvi, saskaņā ar visu dalībnieku apņemšanos. Visi piedalās realitātes veidošanā, un iznāk kopēja aina - Dieva sapnis, kas austs no ļoti daudziem sapņiem - atsevišķām Viņa manifestācijām jeb visu būtņu dzīvēm.

Taču tiem jautājumiem, uz kuriem mēs nevaram atbildēt, visā visumā nav nekādas nozīmes. Svarīgs ir vienīgi galvenais secinājums, kas izriet no teiktā: katrai dzīvai būtnei Dievs ir devis brīvību un varu veidot savu realitāti savas apzināšanās robežās. Atkarībā no šīs apzināšanās pakāpes dzīve pārvēršas vai nu par neapzinātu sapni, kurā sapņotājs ir pilnīgi bezpalīdzīgs un atrodas apstākļu varā, vai par apzinātu sapni, kuru var kontrolēt un vadīt ar apņemšanās spēku.

Visiem dota izvēles brīvība, tikai šo privilēģiju daudzi neizmanto. Kāpēc evolūcijas process ievelkas tik ilgi, ja jau apņemšanās spēj realizēt vajadzīgo variantu telpas sektoru? Tāpēc ka faktiski visas dzīvās būtnes neizmanto apņemšanos apzināti un mērķtiecīgi. Atrodoties neapzinātā sapnī, tās itin kā kaut ko neskaidri vēlas, īsti nesaprotot, ko tieši. Apņemšanās tad ir izplūdusi, neskaidra, neapzināta.

Cilvēks šajā ziņā nav pavirzījies tālāk par dzīvniekiem. Kā jau tika teikts, svārsti atņēmuši viņam ne tikai spēju pārvaldīt realitāti ar domas spēku, bet arī pašu zināšanu, ka tas ir iespējams. Iesaistīts svārstu destruktīvajās spēlēs, cilvēks apmierinās vienīgi ar ārējās apņemšanās pretējo darbību, saņemdams negatīvas attiecības un sliktāko nojautu realizāciju. Un viņam nākas ar lielām grūtībām sasniegt savus mērķus vienīgi šaurās iekšējās apņemšanās ietvaros.

Un tomēr cilvēks, ja viņam ir pietiekami augsts apzināšanās līmenis, spēj izrauties no šā loka un pārvērst savu dzīvi par apzinātu sapni, kurā realitāte pakļaujas ne tikai tiešai ietekmei, bet arī gribai. Ja daļiņa Dieva ir katrā no mums, tas nozīmē, ka mūsu apņemšanās - tas ir Dieva nodoms.

Veidojot savu realitāti ar apņemšanās spēku, mēs izpildām Dieva Gribu. Ja jūs paužat apņemšanos, uzskatiet, ka tas ir Dieva nodoms. Kā jūs varat šaubīties, vai tā tiks piepildīta? Lai tā notiktu, nepieciešams vienīgi paņemt šīs tiesības.

Nevis lūgt, nevis pieprasīt, nevis censties panākt, bet gan radīt. Veidot savu realitāti ar apzinātas apņemšanās palīdzību. Vai tad Dievs var kaut ko lūgt pats sev? Vai tad ir kas tāds, no kura Dievs var kaut ko pieprasīt sev? Viņš tāpat paņems visu, ko gribēs.

Kad jūs pielūdzat Dievu, tas ir tas pats, it kā Dievs pielūgtu pats sevi. Kad jūs Dievam kaut ko izlūdzaties, tas ir tas pats, it kā Dievs kaut ko izlūgtos pats sev. To var saprast arī otrādi: jūs pielūdzat pats sevi un lūdzat pats sev.

Ja jūsu apņemšanās - tas ir Dieva nodoms, kur tad rodas jūsu bailes, šaubas? Arī no Viņa. Viņš jums ir devis izvēles brīvību. Jūsu varā ir izvēlēties visu, ko vien gribat. Izvēloties grūtu ceļu, jūs ar lielām pūlēm cenšaties sasniegt mērķi, pārvarot visdažādākos šķēršļus. Un kā gan citādi? Jūs taču esat pārliecināts, ka nekas netiek dots tāpat vien, tāpēc saņemat pēc savas ticības.

Vai tad Dievs ir tik bezpalīdzīgs, ka Viņam jācenšas kaut ko panākt? Viņam nav nekādas vajadzības šķiest spēkus cīņai ar nepakļāvīgo īstenību. Viņš spēj veidot jaunu realitāti tādu, kādu vēlas. To pašu spēj darīt cilvēks, ja apjēgs, ka tas ir iespējams. Tad kāpēc gan jums sapnī nepamosties un neizmantot savu seno privilēģiju? Ja esat tam gatavs, tad pārējais ir tehnikas jautājums. Nākamajā grāmatā jūs uzzināsit, kā to darīt.

KOPSAVILKUMS

Pasaule ir duāls spogulis, kura vienā pusē atrodas materiālā īstenība, bet otrā pusē - metafiziskā variantu telpa.

Cilvēks apzinās realitāti tā, kā viņš ir iemācīts to darīt.

Dzīve līdzinās neapzinātam sapnim nomodā, tāpēc ka cilvēkam nav atbalsta punkta attiecībā uz realitāti.

Nokāpiet skatītāju zālē un pavērojiet. Rīkojieties distancēti, izīrējot sevi un paliekot vērotājs.

Svarīguma līmeņa pazemināšana, kustība pa variantu straumi un koordinācija sniedz iespēju virzīties aizvērtām acīm nomoda sapnī.

Ikvienas dzīvas būtnes dzīve - tas ir Dieva sapnis.

Dzīves mērķis, kā arī pati kalpošana Dievam ir kopīga radīšana - radīšana kopā ar Viņu.

Mērķa sasniegšanas process ir evolūcijas virzītājspēks.

Sugu mainību evolūcijas procesa veido apņemšanas.

Dievs rada realitāti un pārvalda to ar visa esošā apņemšanās palīdzību.

Katrai dzīvai būtnei Dievs ir devis brīvību un varu veidot savu realitāti savas apzināšanās ietvaros.

Ja jūs paužat apņemšanos, uzskatiet, ka tas ir Dieva nodoms. Kā jūs varat šaubīties, vai tā tiks piepildīta?

Nevis lūgt, nevis pieprasīt, nevis censties panākt, bet gan radīt.

TERMINU VĀRDNĪCA

Apņemšanas

Apņemšanos var aptuveni definēt kā izlēmību iegūt un rīkoties. Realizējas nevis vēlēšanās, bet apņemšanās. Vēlieties pacelt roku. Vēlme veidojas jūsu domās: jūs apzināties, ka gribat pacelt roku. Vai vēlēšanās paceļ roku? Nē, pati par sevi vēlēšanās neveic nekādu darbību. Roka paceļas tikai tad, kad domas par vēlmi beidz darboties un ir palikusi vienīgi izlēmība rīkoties. Varbūt izlēmība rīkoties paceļ roku? Arī ne. Jūs esat pieņēmis galīgo lēmumu, ka pacelsit roku, taču tā vēl nekustas. Kas tad paceļ roku? Kā definēt to, kas seko pēc izlēmības?

Šeit tad arī izpaužas prāta bezpalīdzība, tas nespēj saprotami izskaidrot, kas ir apņemšanās. Mūsu definīcija, ka apņemšanās ir izlēmība iegūt un rīkoties, demonstrē tikai tā spēka prelūdiju, kurš galu galā īsteno darbību. Atliek gluži vienkārši konstatēt faktu, ka roku paceļ nevis vēlēšanās un nevis izlēmība, bet gan apņemšanās.

Izšķir iekšējo un ārējo apņemšanos. Iekšējā apņemšanās cenšas aktīvi ietekmēt apkārtējo pasauli - tā ir izlēmība rīkoties. Ārējā apņemšanās - tā ir izlēmība iegūt, kad pasaule pati pakļaujas cilvēka gribai. Iekšējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz mērķa sasniegšanas procesu. Ārējā apņemšanās - uzmanības koncentrēšana uz to, kā mērķis realizējas pats. Ar iekšējo apņemšanos mērķi sasniedz, ar ārējo apņemšanos - izvēlas. Viss, kas saistīts ar maģiju un paranormālajām parādībām, attiecināms uz ārējās apņemšanās jomu. Viss, ko var panākt parastā pasaulsuzskata ietvaros, tiek sasniegts ar iekšējās apņemšanās spēku.

Apņemšanās koordinācija

Negatīvi noskaņotu cilvēku sliktāko nojautu īstenošanās apstiprina, ka ikviens spēj ietekmēt notikumu gaitu. Katram notikumam uz dzīves līnijas ir divi atzari variantu telpā - uz labvēlīgo un nelabvēlīgo pusi. Ikreiz, saskaroties ar kādu notikumu, jūs izvēlaties, kā pret to izturēties. Ja uzskatāt notikumu par pozitīvu, tad nokļūstat uz dzīves līnijas pozitīvā atzara. Taču nosliece uz negatīvismu liek jums paust neapmierinātību un izvēlēties nelabvēlīgo atzaru.

Tiklīdz jums kaut kas radīja sapīkumu, tam pa pēdām seko jaunas nepatikšanas. Un tā nu iznāk, ka "nelaime nekad nenāk viena". Taču nepatikšanu virkne seko nevis nelaimei, bet gan jūsu attieksmei pret to. Likumsakarību veido jūsu izvēle krustcelēs. Analizējot savu noslieci uz negatīvismu, jūs varat iedomāties, kurp aizved tāda negatīvo atzaru virkne visa mūža garumā.

Apņemšanās koordinācijas princips skan tā: ja šķietami negatīvās izmaiņas scenārijā jūs nolemsit uzskatīt par pozitīvām, tad viss tieši tā arī būs. Vadoties pēc šā principa, jūs varēsit gūt tādus pašus panākumus pozitīvajās, kādus negatīvisti gūst savās sliktākajās nojautās.

Atkarība

Atkarība rodas tad, kad tiek izvirzīti nosacījumi, tādi kā "ja tu tā, tad es tā". "Ja tu mani mīli, tas nozīmē, ka tu pametīsi visu un iesi ar mani līdz pasaules galam. Ja tu mani neprecēsi, tātad tu mani nemīli. Ja tu mani slavē, tad es ar tevi draudzējos. Ja tu neatdosi man savu lāpstiņu, es tevi padzīšu no smilšu kastes."

Kad mīlestība pārvēršas par atkarību, neizbēgami rodas polarizācija un līdzsvars tiek izjaukts. Mīlestība bez nosacījumiem - tā ir mīlestība bez īpašuma tiesībām, sajūsma bez pielūgsmes. Citiem vārdiem sakot, tā nerada atkarību starp to, kurš mīl, un viņa mīlestības objektu.

Līdzsvars zūd arī tad, ja viens tiek salīdzināts ar otru vai pretstatīts tam: "Mēs esam tādi, bet viņi - citādi!" Tā, piemēram, nacionālais lepnums: salīdzinājumā ar kādām nācijām? Nepilnvērtības sajūta: salīdzinājumā ar ko? Vai lepnums par sevi: salīdzinājumā ar ko?

Ja ir pretnostatījums, neizbēgami sāk darboties līdzsvara spēki. To darbība vērsta vai nu uz to, lai "izšķirtu" pretrunas objektus, vai lai savienotu - pēc abpusējas vienošanās vai izraisot sadursmi. Ja polarizāciju esat radījis jūs, spēku darbība būs vērsta pirmām kārtām pret jums.

Dvēseles un prāta vienotība

Prātam ir griba, taču tas nespēj pārvaldīt ārējo apņemšanos. Dvēsele spēj sajust savu identitāti ar ārējo apņemšanos, taču tai nav gribas. Dvēsele lidinās variantu telpā kā nevadāms papīra pūķis. Lai pakļautu gribai ārējo apņemšanos, jāpanāk dvēseles un prāta vienotība. Tas ir stāvoklis, kad dvēseles jūtas un prāta domas saplūst. Tā ir, piemēram, kad cilvēku pārņem līksmes pilna iedvesma, viņa dvēsele "gavilē" un prāts "apmierināti berzē rokas". Tādā stāvoklī cilvēks spēj radīt. Taču gadās, ka dvēsele un prāts kļūst vienoti bažās, bailēs un neatzīšanā. Tad piepildās sliktākās nojautas. Un, visbeidzot, kad veselais saprāts skandina vienu, bet sirds pretojas, tas nozīmē, ka starp dvēseli un prātu nav saskaņas.

Dzīves līnija

Cilvēka dzīve, tāpat kā jebkura cita matērijas kustība, ir cēloņu un seku ķēdīte. Sekas variantu telpā vienmēr atrodas sava cēloņa tuvumā. Kā viens izriet no cita, tā tuvu esošie telpas sektori izkārtojas dzīves līnijā. Sektoru scenāriji un dekorācijas uz vienas dzīves līnijas ir kvalitatīvi daudzmaz vienveidīgi. Cilvēka dzīve vienmērīgi rit uz savas līnijas līdz brīdim, kad atgadās notikums, kas būtiski maina scenāriju un dekorācijas. Tad liktenis izdara pagriezienu un pāriet uz citu dzīves līniju. Jūs allaž atrodaties uz tām līnijām, kuru parametri atbilst jūsu domu starojumam. Mainot savu attieksmi pret pasauli, proti, savu domtēlu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju ar citiem notikumu attīstības variantiem.

Freilings

Freilings - tā ir efektīva cilvēku attiecību tehnoloģija, Transērfinga sastāvdaļa. Freilinga galveno principu var formulēt šādi: atsakieties no apņemšanās saņemt, aizstājiet to ar apņemšanos dot, un jās saņemsit to, no kā atteicāties.

Šā principa darbības pamatā ir tas, ka jūsu ārējā apņemšanās izmanto partnera iekšējo apņemšanos, neaizskarot vina intereses. Tas nozīmē, ka jūs saņemat no cilvēka to, ko nevarējāt panākt ar parastajām iekšējās apņemšanās metodēm. Vadoties pēc šā principa, jūs sasniegsit ievērojamus rezultātus personiskajās un lietišķajās attiecībās.

Inducēta pareja

Katastrofas, stihiskas nelaimes, bruņoti konflikti, ekonomiskās krīzes - tas viss attīstās pa spirāli. Sākumā rodas konflikts, tad notikumi šķetinās tālāk, sasprindzinājums aizvien pieaug, pēc tam seko kulminācija, emocijas jau liesmo pilnā sparā, un beidzot nāk atrisinājums - visa enerģija izklīst telpā, un iestājas pagaidu klusums. Apmēram tāpat darbojas atvara virpulis.

Cilvēku grupas uzmanība nokļūst svārsta satvēriena cilpā, svārsts sāk šūpoties aizvien spēcīgāk, raujot sev līdzi uz nelaimi nesošām dzīves līnijām. Cilvēks atsaucas pirmajam svārsta piesitienam - piemēram, reaģē uz negatīvu notikumu, piedalās sarežģījuma veidošanā un nokļūst spirāles darbības zonā. Spirāle sāk griezties aizvien ātrāk un ierauj cilvēku kā piltuvē.

Šī parādība, kad cilvēks tiek ierauts piltuvē, ir nosaukta par inducēto pāreju uz dzīves līniju, kur viņš kļūst par upuri. Cilvēka atsaukšanās uz svārsta piesitienu un turpmākā savstarpējā svārstību enerģiju apmaiņa inducē pāreju uz dzīves līniju, kuras fr ekvence ir tuva svārsta vibrācijām. Tā negatīvais notikums iekļaujas šā cilvēka pasaules slānī.

Izvēle

Transērfings piedāvā principiāli citādu pieeju mērķa sasniegšanai. Cilvēks izdara izvēli gluži kā pasūtījumu restorānā, nerūpējoties par mērķa sasniegšanas līdzekļiem. Galu galā mērķis realizējas galvenokārt pats, neatkarīgi no pasūtītāja tiešās darbības. Jūsu vēlmes nepiepildīsies. Jūsu sapņi neīstenosies. Taču jūsu izvēle — tas ir neapstrīdams likums, un tā katrā zinā tiks realizēta. Izvēles būtību nav iespējams izskaidrot dažos vārdos. Viss Transērfings runā par to, kas ir izvēle un kā tā jāizdara.

Līdzsvara spēki

Visur, kur ir pārmēra potenciāls, rodas līdzsvara spēki, lai to novērstu. Potenciālu rada cilvēka domu enerģija, kad kādam objektam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme.

Tā, piemēram, salīdzināsim divas situācijas: vienā gadījumā jūs stāvat savā mājā uz grīdas, citā - bezdibeņa malā. Pirmajā gadījumā tas jūs nemaz nesatrauc. Otrajā gadījumā situācijai ir ļoti liela nozīme: pietiek izdarīt vienu neuzmanīgu kustību - un notiks nelabojamais. Enerģētiskajā plānā šim faktam, ka jūs gluži vienkārši stāvat, ir pilnīgi vienāda nozīme gan pirmajā, gan otrajā gadījumā. Taču, stāvot bezdibeņa malā, jūs ar savām bailēm vairojat spriedzi, radāt nevien- veidību enerģētiskajā laukā. Tāpēc veidojas līdzsvara spēki, lai novērstu šo nevienveidību. Jūs varat pat reāli sajust to darbību: no vienas puses, neizskaidrojams spēks velk jūs lejup, no otras puses, - liek atkāpties tālāk no bezdibeņa malas. Lai novērstu jūsu baiļu pārmēra potenciālu, līdzsvara spēkiem vai nu jāatvirza jūs tālāk no malas, vai jānogrūž lejā, lai tiktu galā ar problēmu. Tieši šo darbību jūs izjūtat.

Līdzsvara spēku darbība, novēršot pārmēra potenciālus, rada lielāko daļu problēmu. To viltīgais ļaunums slēpjas apstāklī, ka cilvēks itin bieži gūst tādus rezultātus, kas ir pilnīgi pretēji tam, uz ko vērsta viņa apņemšanās. Turklāt cilvēks galīgi nesaprot, kas tad īstenībā notiek. Rodas sajūta, it kā darbotos kāds neizskaidrojams ļauns spēks, sava veida "nelietības likums".

Materiālā realizācija

Variantu telpas informatīvā struktūra, pastāvot zināmiem nosacījumiem, var materializēties. Jebkurai domai, tāpat kā telpas sektoram, ir noteikti parametri. Domu starojums, "apgaismojot" attiecīgo sektoru, realizē tā variantu. Tādējādi domas tieši ietekmē notikumu gaitu.

Variantu telpa ir kā šablons, tā nosaka matērijas kustības formu un trajektoriju. Materiālā realizācija pārvietojas telpā un laikā, taču varianti paliek uz vietas un pastāv mūžīgi. Ikviena dzīva būtne ar domu starojumu veido savas pasaules slāni. Mūsu pasauli apdzīvo milzum daudz dzīvu organismu, un ikviens piedalās realitātes veidošanā.

Mērķi un durvis

Ikvienam cilvēkam ir sava unikāla taka, pa kuru ejot viņš iemantos patiesu laimi šajā dzīvē. Svārsti uzspiež cilvēkam svešus mērķus, kuri vilina ar prestižu un nepieejamību. Dzenoties pēc mānīgiem mērķiem, jūs vai nu neko nepanāksit, vai panācis sapratīsit, ka jums tas nav vajadzīgs.

Jūsu mērķis pārvērtīs jūsu dzīvi par svētkiem. Mērķa sasniegšana piesaistīs visu pārējo vēlmju piepildīšanos, turklāt rezultāti pārspēs visu gaidīto. Jūsu durvis ir tas ceļš, kurš aizvedīs pie jūsu mērķa.

Ja jūs ejat uz savu mērķi pa savām durvīm, nekas un neviens nespēs jums traucēt, tāpēc ka jūsu dvēseles atslēga ideāli atbilst jūsu takas slēdzenei. Neviens neatņems to, kas ir jūsu. Tā ka problēmu jūsu mērķa sasniegšanā nebūs. Problēma ir vienīgi tā, ka jāatrod savs mērķis un savas durvis. Transērfings jums iemācīs, kā to izdarīt.

Pārmēra potenciāls

Pārmēra potenciāls - tas ir saspringums, lokāla perturbācija viendabīgā enerģētiskajā laukā. Tādu neviendabīgumu rada domu enerģija, kad kādam objektam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Tā, piemēram, vēlēšanās - tas ir pārmēra potenciāls, tāpēc ka tā cenšas piesaistīt iekāroto priekšmetu tur, kur tā nav. Mokoša vēlēšanās iegūt to, kā jums nav, rada enerģētisku "spiediena maiņu", kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Minēsim vēl citus pārmēra potenciāla piemērus: neapmierinātība, nopelšana, sajūsma, pielūgsme, idealizācija, pārvērtēšana, nicināšana, godkāre; pārākuma, vainas, nepilnvērtības sajūta.

Pasaules slānis

Ikviena dzīva būtne ar domu enerģiju materializē noteiktu variantu telpas sektoru un rada savas pasaules slāni. Visi šie slāņi pārklāj cits citu, un tādējādi katra dzīva būtne piedalās realitātes veidošanā.

Cilvēks ar savu pasaules uztveri rada individuālu pasaules slāni - atsevišķu realitāti. Šī realitāte atkarībā no cilvēka attieksmes iegūst to vai citu nokrāsu. Runājot tēlaini, tur izveidojas noteikti "laikapstākļi": rīta svaigums saules mirdzumā vai arī apmācies un lietus, bet gadās pat, ka plosās vētra vai vispār notiek dabas katastrofa.

Individuālā realitāte tiek veidota divējādi: fiziski un metafiziski. Citiem vārdiem sakot, savu pasauli cilvēks veido ar rīcību un domām. Domtēliem šeit ir galvenā loma, jo tie rada ievērojamu daļu materiālo problēmu, ar kurām cilvēkam nākas cīnīties lielāko tiesu sava laika. Transērfings attiecas vienīgi uz metafizisko aspektu.

Polarizācija

Pārmēra potenciāli rodas, ja kaut kādām īpašībām tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Atkarība starp cilvēkiem izveidojas tad, ja viņi sāk cits ar citu sevi salīdzināt, pretstatīt un izvirzīt tādus nosacījumus kā "ja tu tā, tad es tā". Pārmēra potenciāls kā tāds nav sevišķi bīstams tik ilgi, kamēr izkropļotais vērtējums ir neatkarīgs, pastāv pats par sevi. Taču, tiklīdz mākslīgi paaugstinātais viena objekta vērtējums tiek salīdzināts ar citu, rodas polarizācija, kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Līdzsvara spēki cenšas novērst polarizāciju, un to darbība parasti vērsta pret to, kas šo polarizāciju radījis.

Slaids

Mūsu priekšstati par sevi un par apkārtējo pasauli bieži jo bieži ne tuvu neatbilst īstenībai. Izkropļojumu rada mūsu slaidi. Tā, piemēram, jūs satraucaties par dažiem saviem trūkumiem, tāpēc rodas nepilnvērtības sajūta, jo jums šķiet, ka citiem arī tie nepatīk un viņus šie trūkumi traucē. Tādā gadījumā, satiekoties ar cilvēkiem, jūs ieliekat savā "projektorā" nepilnvērtības kompleksa slaidu un visu redzat izkropļotā gaismā.

Slaids - tā ir izkropļota īstenības aina jūsu smadzenēs. Negatīvais slaids parasti rada dvēseles un prāta vienotību, tāpēc tas īstenojas realitātē. Mūsu sliktākās nojautas piepildās. Negatīvos slaidus var pārveidot par pozitīvajiem un likt, lai tie darbojas mūsu labā. Ja jūs apzināti radāt pozitīvo slaidu, tas spēj apbrīnojamā kārtā transformēt jūsu pasaules slāni. Mērķa slaids - tā ir iztēles aina, itin kā jūsu mērķis jau būtu sasniegts. Sistemātiska slaida vizualizācija nodrošina atbilstošā variantu telpas sektora materializēšanos.

Svarīguma koordinācija

Nepiešķiriet nekam pārmērīgi svarīgu nozīmi. Svarīgums vajadzīgs nevis jums, bet svārstiem. Svārsti vada cilvēkus kā marionetes ar svarīguma saišu palīdzību. Cilvēks baidās atlaist svarīguma saites, tāpēc ka ir atkarības varā, kas rada atbalsta un pārliecības ilūziju.

Pārliecība par sevi ir tas pats pārmēra potenciāls kā nedrošība, tikai ar pretējo zīmi. Apzināšanās un apņemšanās ļauj ignorēt svārstu spēli un panākt savu bez cīnās. Bet, kad ir brīvība bez cīnās, tad pārliecība par sevi nav vajadzīga. Ja es esmu brīvs no svarīguma, man nav ko aizsargāt un nav ko iekarot - es gluži vienkārši mierīgi eju un izvēlos savu.

Lai atbrīvotos no svārstiem, jāatsakās no iekšējā un ārējā svarīguma. Problēmas un šķēršļi ceļā uz mērķi arī rodas kā svarīguma pārmēra potenciālu sekas. Šķēršļu pamatā ir svarīgums. Ja apzināti atteiksities no svarīguma, šķēršļi sagrūs paši.

Svarīgums

Svarīgums rodas tur, kur kaut kam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Tas ir pārmēra potenciāls tīrā veidā, kuru novēršot līdzsvara spēki rada problēmas tam, kurš šo potenciālu veido. Ir divu tipu svarīgums: iekšējais un ārējais.

Iekšējais jeb paša svarīgums izpaužas kā savu labo īpašību vai trūkumu pārvērtēšana. Iekšējā svarīguma formula skan: "Es esmu svarīga persona" vai "Es daru svarīgu darbu." Kad svarīguma rādītājs novirzās ārpus skalas, pie darba ķeras līdzsvara spēki - un "svarīgais putns" saņem knipi pa degunu. To, kurš "dara svarīgu darbu", arī gaida vilšanās: vai nu darbs nevienam nebūs vajadzīgs, vai arī tas būs izpildīts ļoti slikti. Ir vēl arī otra puse, proti, savu labo īpašību noniecināšana, sevis nonievāšana. Pārmēra potenciāla lielums abos gadījumos ir vienāds, atšķiras tikai zīmes.

Arī ārējo svarīgumu cilvēks rada mākslīgi, kad piešķir pārāk lielu nozīmi ārējās pasaules objektam vai notikumam. Ārējā svarīguma formula ir:

"Tas un tas man nozīmē loti daudz" vai "Man ir ļoti svarīgi izdarīt to un to." Tādā gadījumā tiek radīts pārmēra potenciāls, un viss būs sabojāts. Iedomājieties, ka jums jānoiet pa baļķi, kas atrodas uz zemes. Nav nekā vienkāršāka. Bet tagad jānoiet pa to pašu baļķi, kad tas savieno divu augstceltņu jumtus. Tas jums ir ļoti svarīgi, un jums neizdosies pārliecināt sevi par pretējo.

Svārsts

Domu enerģija ir materiāla, un tā nepazūd bez pēdām. Kad cilvēku grupas sāk domāt vienā virzienā, viņu "domu viļņi" pārklāj cits citu un enerģijas okeānā veidojas neredzamas, taču reālas energoinformatīvas struktūras - svārsti. Šīs struktūras sāk attīstīties patstāvīgi un pakļauj cilvēkus saviem likumiem. Cilvēks, kas nokļuvis destruktīvā svārsta ietekmē, zaudē brīvību - viņam nākas būs skrūvītei lielā mehānismā.

Svārsts "iešūpojas" jo ātrāk, jo vairāk cilvēku - piekritēju - baro to ar savu enerģiju. Katram svārstam ir sava raksturīga svārstību frekvence. Tā, piemēram, šūpoles var iešūpot tikai tad, ja spēku pielieto ar noteiktiem intervāliem - frekvenci. To sauc par rezonanses frekvenci. Ja svārsta piekritēju skaits samazinās, tā svārstības dziest. Kad vairs nav neviena piekritēja, svārsts apstājas un beidz pastāvēt kā būtība.

Lai izsūktu no cilvēka enerģiju, svārsts pieķeras tādām viņa jūtām un reakcijām kā sašutums, neapmierinātība, naids, dusmas, bažas, satraukums, nomāktība, apmulsums, izmisums, bailes, žēlums, simpātijas, sajūsma, aizkustinājums, idealizācija, zemošanās, sajūsma, vilšanās, lepnība, augstprātība, nicināšana, pretīgums, aizvainojums, pienākuma apziņa, vainas sajūta un tā tālāk.

Galvenās briesmas cilvēkam, kas pakļāvies destruktīvā svārsta ietekmei, slēpjas apstāklī, ka svārsts aizved savu upuri projām no tām dzīves līnijām, kur cilvēks iemantotu savu laimi. Jāatbrīvojas no uzspiestiem mērķiem, par kuriem cīnoties cilvēks aiziet aizvien tālāk no savas takas.

Svārsts būtībā ir egregors, taču ar to vēl nav pateikts viss. Jēdziens "egregors" neataino visu cilvēka un energoinformatīvo būtību savstarpējās iedarbības nianšu spektru.

Transērfings

Vārdu "Transērfings" es neizdomāju pats, tas uzradās no turienes, no kurienes nāca arī visi pārējie termini un vispār viss grāmatas saturs. Es arī pats zināmu laiku nesapratu tā nozīmi. Nav pat saprotams, kā šeit var piemērot asociācijas. Šā vārda nozīmi var traktēt kā "slīdēšanu caur variantu telpu" jeb "potenciāli iespējamā varianta transformēšanu par realitāti", jeb "pāreju pār dzīves līnijām". Vispārējā nozīme ir tāda, ka, pievēršoties Transērfingam, jūs balansējat uz veiksmes viļņa. Izrunā šo vārdu tāpat kā to raksta. Jāņem tikai vērā, ka dažādās valodās atsevišķu burtu izruna ir atšķirīga.

Uzrauga Mīkla

"Katrs cilvēks var iegūt brīvību izvēlēties visu, ko vien grib. Kā iegūt šo brīvību?" Cilvēks nezina, ka var nevis censties panākt, bet gluži vienkārši saņemt vēlamo. Skan pilnīgi neticami, un tomēr tas tā patiešām ir. Šīs mīklas atrisinājumu jūs uzzināsit, kad būsit izlasījis visu "Realitātes Transērfinga" grāmatu līdz galam. Necentieties tūlīt pat ielūkoties pēdējā nodaļā, tāpēc ka atbildi jūs nesapratīsit.

Variantu straume

Informācija variantu telpā atrodas stacionāri matricas veidā. Informācijas struktūra organizēta savstarpēji saistītās ķēdītēs. Cēloņu un seku likumsakarības veido variantu straumi.

Nemierīgais prāts nepārtraukti jūt svārstu piesitienus un uzņemas atrisināt visas problēmas, cenšoties kontrolēt situāciju. Prāta gribas diktētie lēmumi - tā lielākoties ir bezjēdzīga ūdens kulšana ar rokām. Vairākums problēmu, it īpaši sīkās, atrisinās pašas no sevis, ja cilvēks neiejaucas variantu straumē.

Galvenais iemesls, kāpēc nevajag aktīvi pretoties straumei, ir tas, ka tādējādi veltīgi vai pat kaitīgi tiek izlietots ļoti daudz enerģijas. Straume plūst pa vismazākās pretestības ceļu, tāpēc problēma tiek atrisināta visefektīvāk un racionālāk. Pretošanās straumei turpretī rada milzum daudz jaunu problēmu.

Prāta varenajam intelektam nav nekādas jēgas, ja atrisinājums jau pastāv variantu telpā. Ja cilvēks nelien džungļos un netraucē variantu straumei, atrisinājums rodas pats, turklāt visoptimālākais. Optimalitāte jau ir informācijas lauka struktūras pamatā. Variantu telpā ir viss, taču visticamāk realizejas tie varianti, kuri prasa vismazāk enerģijas. Daba netērē enerģiju veltīgi.

Variantu telpa

Variantu telpa ir informatīva struktūra. Tas ir bezgalīgs informācijas lauks, kurā atrodas visu iespējamo notikumu jebkuri varianti. Var teikt, ka variantu telpā ir viss, kas bija, ir un būs. Variantu telpa ir matērijas kustības telpā un laikā šablons, koordinātu sistēma. Gan pagātne, gan arī nākotne tajā glabājas stacionāri, gluži kā kinolente, bet laika efekts izpaužas, tikai pārvietojoties atsevišķam kadram, kurā izgaismojas tagadne.

Pasaule vienlaikus pastāv divos veidos: ir fiziskā realitāte, ko var pataustīt ar rokām, un meta- fiziskā variantu telpa, kas atrodas ārpus uztveres robežām, taču nebūt nav mazāk objektīva. Kaut gan pieeja šim informācijas laukam principā ir iespējama. Tieši no turienes nāk intuitīvās zināšanas un gaišredzība. Prāts nespēj radīt neko principiāli jaunu. Tas var vienīgi salikt jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem. Smadzenes glabā nevis pašu informāciju, bet kaut ko līdzīgu informācijas adresēm variantu telpā. Visus zinātnes atklājumus un mākslas šedevrus prāts iegūst no variantu telpas ar dvēseles starpniecību.

Sapņi nav ilūzijas šā vārda parastajā izpratnē. Prāts neiztēlojas savus sapņus, bet tos patiešām redz. Tas, ko mēs vērojam realitātē, - tie ir īstenotie varianti. Sapnī mēs varam skatīt to, kas nav realizēts, proti, lugas ar virtuāliem scenārijiem un dekorācijām. Sapņi mums parāda to, kas būtu varējis notikt pagātnē vai iespējams nākotnē. Sapnis - tas ir dvēseles ceļojums variantu telpā.

Variantu telpas sektors

Katrā telpas punktā atrodas savs tā vai cita notikuma variants. Lai atvieglotu izpratni, uzskatīsim, ka variants sastāv no scenārija un dekorācijām. Dekorācijas - tas ir ārējais izskats jeb izpausmes forma, bet scenārijs - tas ir ceļš, pa kuru virzās matērija. Ērtības labad variantu telpu var iedalīt sektoros. Katram sektoram ir savs scenārijs un savas dekorācijas. Jo lielāks attālums starp sektoriem, jo lielākas scenāriju un dekorāciju atšķirības. Arī cilvēka liktenim variantu telpā ir bezgala daudz variantu. Teorētiski nav nekādu ierobežojumu iespējamiem cilvēka likteņa pavērsieniem, tāpēc ka variantu telpa ir bezgalīga.

Veiksmes vilnis

Veiksmes vilnis veidojas kā jums labvēlīgu dzīves līniju sakopojums. Variantu telpā ir viss, arī zelta dzīslas. Ja esat nokļuvis uz tādas nevienveidības ārējās līnijas un uztvēris veiksmi, jūs varat pēc inerces slīdēt uz citām sakopojuma līnijām, kur atkal ir jauni laimīgi apstākļi. Taču, ja pēc pirmās veiksmes atkal gadās melnā josla, tas nozīmē, ka jus ir satvēris destruktīvais svārsts un aizvedis prom no veiksmes vilna.

Zīmes

Ceļa zīmes ir tās, kuras norāda uz gaidāmo variantu straumes pagriezienu. Ja tuvojas kaut kas tāds, kas var būtiski ietekmēt notikumu gaitu, parādās zīme un signalizē par to. Kad variantu straume izdara pagriezienu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju. Katra dzīves līnija īpašību ziņā ir daudzmaz vienveidīga. Plūsma variantu straumē var šķērsot dažādas līnijas. Dzīves līnijas cita no citas atšķiras ar saviem parametriem. Pārmaiņas var nebūt lielas, tomēr atšķirība ir jūtama. Tieši šīs kvalitatīvās atšķirības jūs apzināti vai neapzināti pamanāt: itin kā kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt.

Ceļa zīmes parādās tikai tādā gadījumā, ja sākas pāreja uz citām dzīves līnijām. Atsevišķas parādības jūs varat neievērot. Tā, piemēram, ieķērcās vārna, taču jūs tam nepievērsāt uzmanību. Jūs neizjutāt kvalitatīvu atšķirību, tātad vēl aizvien atrodaties uz iepriekšējās līnijas. Taču, ja parādībā kaut kas piesaistīja jūsu uzmanību, tad tā ir zīme. Zīme atšķiras no parastas parādības ar to, ka tā vienmēr signalizē par iesākušos pāreju uz būtiski atšķirīgu dzīves līniju.

SATURS

Priekšvārds ………………………………………………………….. 5

I  nodala. DEJAS AR ĒNĀM

Apņemšanās pirmsākumi…………………………………. 9

Neveiksmes likums………………………………………….. 14

Viss notiks par spīti …………………………………………. 22

Svārsta likums ………………………………………………… 32

Struktūras stabilizācija ……………………………………. 49

Indigo atnācēji……………………………………………………… 64

Enerģijas pavēlnieki…………………………………………….. 71

Apņemšanās deklarācija…………………………………… 82

Kopsavilkums …………………………………………………….. 95

II  nodala. DIEVU SAPNIS

Realitātes divas sejas ………………………………………….. 99

Sapnis nomodā …………………………………………………… 108

Dieva bērni ……………………………………………………….. 122

Sapņu teātris………………………………………………………. 129

Kopsavilkums ……………………………………………………. 144

Terminu vārdnīca ………………………………………………. 146

izdevējs - convictor ™

SIA "Tipogrāfija Ogrē", Ogrē, Brīvības ielā 31, LV-5001 Reģ. Nr. 000328581

Content

Zēlands Vadims Realitātes transērfings IV pakāpe realitātes pārvaldīšana

Vadims Zēlands Realitātes transērfings IV pakāpe realitātes pārvaldīšana

I DEJAS AR ĒNĀM

II nodaļa DIEVU SAPNIS

TERMINU VĀRDNĪCA

SATURS