Zēlands Vadims

Realitātes Transērfings V pakāpe Āboli iekrīt debesīs

Vadims Zēlands

Realitātes Transērfings V pakāpe Āboli iekrīt debesīs

,

I SPOGUĻOTĀ PASAULE

.

DUĀLAIS SPOGULIS

Realitāte izpaužas divējādi: fiziskā veidā, ko var pataustīt ar rokām, un metafiziskā veidā, kas atrodas ārpus uztveres robežām. Abi veidi pastāv vienlaikus, savstarpēji savijoties un papildinot viens otru. Duālisms ir mūsu pasaules neatņemama īpašība. Daudzām lietām ir sava pretējā puse.

Iedomājieties, ka stāvat pie spoguļa. Jūs pats esat reāli eksistējošs fizisks objekts. Bet jūsu attēls, kas nav materiāla substance, ir šķietams, meta- fizisks, taču tajā pašā laikā tikpat reāls kā pats tēls.

Visu pasauli var iedomāties kā gigantisku duālu spoguli, kura vienā pusē atrodas fiziskais Visums, bet otrā pusē plešas metafiziskā variantu telpa. Atšķirībā no situācijas ar parasto spoguli materiālā pasaule ir atainojums, kura tēls ir Dieva, kā arī visu dzīvo būtņu - Viņa iemiesojumu - apņemšanās un domas.

Variantu telpa ir sava veida matrica, šablons, pēc kura tiek "piegriezts", "šūts", kā ari "demonstrētas modes" - visas matērijas kustība. Tur glabājas informācija par to, kam un kā jānotiek materiālajā pasaulē. Dažādu potenciālo iespēju skaits ir bezgalīgs. Variants ir telpas sektors ar savu scenāriju un dekorācijām, proti, matērijas kustības trajektoriju un formu. Citiem vārdiem sakot, sektors nosaka, kam katrā atsevišķā gadījumā jānotiek un kā jāizskatās.

Tādējādi spogulis sadala pasauli divās daļās: īstajā un šķietamajā. Viss, kas ieguvis materiālu formu, atrodas reālajā pusē un attīstās atbilstoši dabaszinātņu likumiem. Zinātne, kā arī parastais pasaulsuzskats atzīst tikai to, kas notiek "īstenībā". Par īstenību pieņemts uzskatīt visu, ko var novērot un tieši ietekmēt.

Ja atmetam realitātes metafizisko pusi un ņemam vērā vienīgi materiālo pasauli, tad visu dzīvo būtņu, arī cilvēka, darbība aprobežojas ar primitīvu kustību iekšējās apņemšanās ietvaros. Ar iekšējās apņemšanās palīdzību, kā zināms, mērķis tiek sasniegts, tieši iedarbojoties uz apkārtējo pasauli. Lai kaut ko panāktu, jāsper noteikti soļi, jāpa- grūstās, jāpastrādā ar elkoņiem, proti, jāveic konkrēts darbs.

Materiālā īstenība ir reāli sajūtama - tā momentā reaģē uz tiešu ietekmi, un tas rada ilūziju, ka tikai tā var sasniegt noteiktus rezultātus. Tomēr materiālās pasaules ietvaros reāli sasniedzamo mērķu loks jūtami sašaurinās. Šeit jārēķinās tikai ar to, kas patiešām ir. Šķērslis ir līdzekļi, kuru vienmēr trūkst, kā ari iespējas, kuras ir visai ierobežotas.

Mūsu pasaulē absolūti visur valda sāncensības gars. Pārāk daudzi grib sasniegt vienu un to pašu. Bet iekšējās apņemšanās robežās visiem tā, protams, nepietiek. Kur gan var rasties nosacījumi un apstākļi, kas nepieciešami mērķa sasniegšanai? Tieši tur arī rodas - variantu telpā.

Spoguļa otrā pusē visa ir pārpārēm, turklāt pilnīgi bez jebkādas konkurences. Pašu lietu nav, taču brīnišķīgi ir tas, ka var izvēlēties un pasūtīt jebko, gluži kā pēc kataloga. Agrāk vai vēlāk pasūtījums tiks izpildīts, un maksāt par to nevajadzēs - jāizpilda tikai zināmi, ne īpaši apgrūtinoši nosacījumi, tas arī viss. Vai tikai tā nav pasaka?

Nebūt ne. Tas ir vairāk nekā reāli. Domu enerģija nepazūd bez pēdām - tā spēj materializēt variantu telpas sektoru, kura parametri atbilst domu starojumam. Mums tikai šķiet, ka viss šajā pasaulē ir materiālo objektu savstarpējās iedarbības rezultāts. Ne mazāka loma ir procesiem, kas noris smalkajā plānā, kad īstenojas virtuāli pastāvošie varianti. Smalko procesu cēloņu un seku likumsakarības ne vienmēr ir jūtamas, un tomēr tās veido lielu dalu realitātes.

Variantu telpas sektoru materializācija parasti notiek neatkarīgi no gribas, tāpēc ka cilvēks domu enerģiju neizmanto mērķtiecīgi, bet zemāk attīstītās būtnes - vēl jo mazāk. Kā jau tika teikts Transērfinga pirmajā grāmatā, domu tēlu ietekme uz īstenību izpaužas galvenokārt kā sliktāko nojautu realizēšanās.

"Dzīves reālijām" pieķēries cilvēks klīst starp tukšajiem veikala plauktiem, tiecoties pastiept roku pēc preces, uz kuras jau rakstīts "Pārdots". Atlikusi tikai zemas kvalitātes produkcija, taču arī par to jāmaksā pieklājīga cena. Varētu gan gluži vienkārši ieskatīties katalogā un izdarīt pasūtījumu, tomēr cilvēks sāk juceklīgi skraidīt un meklēt, stāv garās rindās, visiem spēkiem cenšas izlauzties caur pūli, konfliktē ar pārdevējiem un pircējiem. Un rezultāts ir tāds, ka vēlamais tik un tā nedodas rokās, bet problēmu kļūst aizvien vairāk.

Tāda drūma realitāte vispirms rodas cilvēka apziņā, pēc tam, pakāpeniski materializējoties, pārvēršas īstenībā. Ikviena dzīva būtne ar savu tiešo rīcību, no vienas puses, un domām, no otras puses, veido savas pasaules slāni. Visi šie slāņi pārklājas cits pār citu, un tādējādi katra dzīva būtne piedalās realitātes veidošanā.

Pasaules slāni raksturo zināms nosacījumu un apstākļu sakopojums, kas veido atsevišķas būtnes dzīvesveidu (turpmāk runāsim tikai par cilvēku). Eksistences apstākļi var būt dažādi: izdevīgi un ne visai izdevīgi, komfortabli un skarbi, labvēlīgi un agresīvi. Protams, liela nozīme ir videi, kurā cilvēks nāk pasaulē. Taču turpmāk dzīve attīstās galvenokārt atkarībā no tā, kā cilvēks izturas pret sevi un apkārtējo īstenību. Viņa pasaules uztvere daudzējādā ziņā nosaka turpmākās dzīvesveida izmaiņas. Realitātē īstenojas tas variantu telpas sektors, kura scenārijs un dekorācijas atbilst cilvēka domu ievirzei un raksturam.

Tādējādi atsevišķa slāņa veidošanā piedalās divi faktori: vienā spoguļa pusē - iekšējā apņemšanās, otrā pusē - ārējā apņemšanās. Ar tiešu rīcību cilvēks ietekmē materiālās pasaules objektus, ar savām domām viņš rada to, kā šajā pasaulē pagaidām vēl nav.

Ja cilvēks ir pārliecināts, ka šajā pasaulē viss labākais jau pārdots, tad viņam patiešām ir palikuši vienīgi tukši plaukti. Ja viņš domā, ka pēc labām precēm jāizstāv gara rinda un dārgi jāsamaksā, tad tā arī notiks. Ja nojautas ir pesimistiskas un šaubu pilnas, tad tās katrā ziņā piepildās. Ja cilvēks gaida tikšanos ar nīgru apkārtni, tad šīs gaidas īstenojas. Taču, tiklīdz cilvēks pieļauj nevainīgu domu, ka pasaule pataupījusi viņam visu pašu labāko, tūlīt arī tas nezin kāpēc iedarbojas.

Savādnieks, kam nav ne jausmas, ka viss nebūt nenāk tik viegli, reiz neaptveramā kārtā nokļūst pie letes, kur izliktas tikko kā atvestas preces, gluži kā speciāli viņam domātas. Un izrādās, ka pirmais pircējs visu saņem par velti. Bet aiz viņa jau garu rindu izveidojuši tie, kas pārliecināti: dzīves reālijas ir daudz drūmākas, bet dumiķiem - viņiem gluži vienkārši veicas.

Dzīve - tā ir spēle, kurā pasaule saviem iemītniekiem allaž uzdod vienu un to pašu mīklu: "Nu, atminiet, kāda es esmu?" un katrs atbild saskaņā ar saviem priekšstatiem: "tu esi agresīva" vai "tu esi patīkama". Vai arī "tu esi jautra, drūma, draudzīga, naidīga, laimīga, ļauna".

Tomēr interesanti ir tas, ka šajā viktorīnā laimē visi! Pasaule piekrīt un katram atklājas tāda, kāda tika pasūtīta. Ja nu laimīgais savādnieks, kas reiz bija saskāries ar "dzīves reālijām", mainīs savu attieksmi pret pasauli, tad atbilstoši mainīsies arī realitāte, atgrūžot "pie saprašanas nākušo" uz rindas pašām beigām.

Tā cilvēks ar savu domu tēlu veido savas pasaules slāni. Šā procesa skaidrojums ietver vairākus principus. Formulēsim pirmo spoguļa principu: pasaule kā spogulis ataino jūsu attieksmi pret to.

Pasaule burtiski piekrīt visam, ko jūs par to domājat. Taču kāpēc parasti piepildās sliktākās nojautas, bet cerības un sapņi neīstenojas? Tam ir savi iemesli - otrais spoguļa princips: atainojums veidojas dvēseles un prāta vienotībā.

Ja veselais saprāts nav pretrunā ar sirds vēlmēm un otrādi - sirds vēlmes nerunā pretī prāta domām, tad rodas neaptverams spēks - ārējā apņemšanās, kas materializē domu tēlam atbilstošo variantu telpas sektoru. Dvēseles un prāta vienotībā šis tēls iegūst skaidrus apveidus, tāpēc nekavējoties īstenojas.

Tomēr dzīvē visbiežāk notiek tā, ka dvēsele tiecas pēc kaut kā, bet prāts šaubās un nelaiž, vai otrādi - veselais saprāts min pārliecinošus argumentus, bet sirds paliek vienaldzīga. Kad neizdodas panākt vienotību, tēls ir izplūdis - tas it kā sadalās divās daļās: dvēsele vēlas vienu, bet prāts skandina ko citu. Un tikai vienā jautājumā tie neapšaubāmi vienojas - antipātijās un bažās.

Ja jau cilvēks kaut ko neieredz, tad no visas sirds, ja baidās, tad ar visu savu būtību. Vienojoties noliegsmē, rodas precīzs tēls, no kura cenšas izvairīties. Dvēsele un prāts kā divas realitātes izpausmes - materiālā un metafiziskā - vienojas un satiekas vienā punktā, un domforma īstenojas dzīvē. Rezultāts ir tāds: no kā vairies, to arī saņem.

Atšķirībā no bažām vēlmes neīstenojas tik viegli, tāpēc ka vienotība šajā gadījumā tiek sasniegta daudz retāk. Dvēsele pretojas prātam, jo tas, pa- kļāvies svārstu ietekmei, tiecas pēc svešiem mērķiem. Bet prāts savukārt vai nu neapzinās savas patiesās vēlmes, vai arī netic, ka tās var reāli piepildīties.

Valda uzskats, ka mērķi var sasniegt tad, ja precīzi formulē savu pasūtījumu, pēc tam šo dom- formu palaiž telpā un kādu laiku to nepiemin, lai netraucētu vēlmes piepildīšanos. Ja viss būtu tik vienkārši…

Tāda tehnika darbojas vienīgi tad, ja tiek izpildīts otrais spoguļa princips. Taču dvēseles un prāta vienotību izdodas panākt tikai yetos gadījumos, tāpēc ka atbrīvoties no nodevīgajām šaubām faktiski nav iespējams. Ko darīt?

Tādā gadījumā jāizmanto trešais spoguļa princips: duālais spogulis reaģē ar aizkavēšanos. Ja otro principu neizdodas izpildīt, tad cietoksnis jāieņem ar ilgstošu aplenkumu.

'Iedomājieties šādu neparastu situāciju. Jūs nostājaties pie spoguļa, taču tajā nekas nav redzams - tukšums. Un tikai pēc kāda brīža pakāpeniski sāk parādīties attēls, gluži kā attīstot fotogrāfiju. Tad jūs sākat smaidīt, taču attēlā joprojām redzat to pašu nopietno seju. Jūs paceļat rokas, 'taču spogulī viss paliek pa vecam. Jūs tūlīt pat «nolaižat rokas, un spogulī atkal nekas nemainās. Lai redzētu sevi ar paceltām rokām, jums nāksies kādu laiku paturēt tās augšā.

Tieši tāpat darbojas duālais spogulis. Tikai aizkavēšanās tur ir nesalīdzināmi ilgāka, tāpēc izmaiņas nav uztveramas. Materiālā realizācija ir inerta kā sveķi. Tomēr domu tēls jeb, kā to sauc Transērfingā, - slaids - var pilnīgi materializēties. Šajā nolūkā nepieciešams tikai viens elementārs nosacījums: slaids domās jāskatās sistemātiski un pietiekami ilgu laiku.

Kā redzat, noslēpums ir ļoti vienkāršs, taču tas patiešām ir viss, kas nepieciešams. Pat negribas ticēt, ka viss ir tik triviāli. Ikdienišķs, rutīnas darbs un nekādas burvestības. Toties tas patiešām darbojas. Cilvēkiem gluži vienkārši parasti pietrūkst pacietības. Viņi aizrautīgi iekvēlojas par kādu ideju, taču pēc tam ātri atsalst un atliek iecerēto uz vēlāku laiku. Bet, lai materializētu domu tēlu, jāizpilda konkrēts darbs ar slaidu. Pretējā gadījumā cerēt uz brīnumu ir veltīgi.

Cik ilgs laiks būs vajadzīgs slaida realizēšanai, tas atkarīgs no izvirzītā mērķa sarežģītības. Tik ilgi, kamēr prāts šaubās par iespēju reāli īstenot iecerēto, tēls ir izplūdis. Taču agrāk vai vēlāk spogulī sāks parādīties kaut kāds attēls. Jūs pats to ieraudzīsit, kad ārējā apņemšanās atvērs vajadzīgās durvis - iespējas sasniegt mērķi. Tad prāts pārliecināsies, ka tehnika nes augļus un, izrādās, mērķis ir reāli sasniedzams. Dvēsele un prāts pakāpeniski kļūs vienoti, un domu starojums fokusēsies, radot precīzu tēlu. Tad izveidosies attēls un notiks tas, ko pieņemts saukt par brīnumu: sapnis, kas likās nesasniedzams, kļūs par realitāti.

REALITĀTES AMALGAMA

Ar Transērfinga pirmajā grāmatā aprakstītās slaidu tehnikas palīdzību var izveidot tēlu, kuru pasaules spogulis pārvērtīs īstenībā. Tomēr līdz ar konkrētu tēlu būtu ļoti labi uzturēt savas pasaules slānī zināmu nemainīgu fonu, kas rada pastāvīgu labvēlīgu atmosfēru.

Jūs jau droši vien esat ievērojis, ka dažādos spoguļos jūsu attēls ir atšķirīgs. Seja it kā viena un tā pati, tomēr katrs spogulis atklāj atsevišķas nianses. Parādās nelielas, tomēr pilnīgi uztveramas atšķirības: emocijas, noskaņojums un pat psiholoģiskais tips. Dažādos spoguļos atainojums var būt labs un ļauns, veselīgs un slimīgs, pievilcīgs un ne visai, maigs un vēss.

Varētu likties, ka tādu atšķirību cēloni nav saprotami, spoguļa virsmai taču bezkaislīgi jāataino precīza viena un tā paša tēla kopija. Tomēr ir vairāki faktori, kas jūtami ietekmē attēlu. Tāpat kā fotogrāfijā, šeit liela nozīme ir apgaismojumam, krāsu fonam, kā arī pašam spogulim.

Jau viduslaikos tika ievērots savdabīgais Venēcijas spoguļu burvīgums. Venēcijas stikls bija slavens visā pasaulē ar savu apbrīnojamo kvalitāti. Taču ne jau stikls piešķīra spogulim izcilās īpašības. Cilvēki ievēroja, ka nesaprotamu iemeslu dēļ lūkoties Venēcijas spogulī bija daudz patīkamāk nekā parastajā spogulī. Sejas attēls ieguva sevišķu pievilcību.

Izrādās, ka Venēcijas meistariem bija savs īpašs noslēpums. Amalgamai - atstarojošās virsmas sastāvam - viņi pievienoja zeltu, tāpēc atspoguļojuma spektrā pārsvarā bija siltie toņi.

Tādā pašā veidā speciāli savām vajadzībām var uzlabot gabaliņu duālā spoguļa. Lai ērti iekārtotu savas pasaules slāni, jārada sava īpaša amalgama.

Pasaules slāni veido ļoti daudzas reakcijas - cilvēka attieksme pašam pret sevi, kā arī pret dažādām apkārtējās īstenības izpausmēm. No šā attiecību spektra jāizdala viena galvenā līnija, kas nosaka dominējošo fonu.

Par dominanti var izraudzīties, piemēram, šādu formulu: "Mana pasaule rūpējas par mani." Cilvēks labprāt pauž savu attieksmi, proti, neapmierinātību, ja tam ir iemesls, bet visu labo uztver gandrīz vai vienaldzīgi, it kā tas viņam pienāktos. Viņš to dara neapzināti, reaģējot tāpat kā austere - ieraduma pēc.

Tāpēc tagad pacelieties pakāpi augstāk par austeri, pamostieties un izmantojiet savu priekšrocību paust attieksmi apzināti. Noskaņojiet savu pasaules uztveri mērķtiecīgi, saskaņā ar dominanti, tad jūs ieraudzīsit, kā reaģēs spogulis. Tas būs jūsu pirmais solis ceļā uz realitātes pārvaldīšanu.

Atcerieties: kādreiz bērnībā pasaule patiešām rūpējās par jums, taču jūs to nenovērtējāt un uztvērāt kā pašu par sevi saprotamu. Paverieties atpakaļ pagātnē. Varbūt kaut ko tamlīdzīgu piedzīvojāt arī toreiz, kad ciemojāties pie vecmāmiņas laukos? Domās jūs atgriežaties tajās tālajās dienās, kad jutāties komfortabli un bezrūpīgi. Atmiņu fragmenti dažkārt pavīd ļoti spilgti. Šķiet, ka no virtuves itin kā nāktu dievišķs aromāts - vecmāmiņa cep pīrāgus. Bet varbūt jūs sēžat upes krastā ar makšķeri vai vizināties no kalna ar ragaviņām… Kā tas bija? Vai atceraties to zīmīgo mierpilno sajūtu?

Tā bija tāpēc, ka pasaule rūpējās par jums un jūs to neskaidri nojautāt, taču nepiešķīrāt tam nekādu nozīmi. Kaut gan īpašas pretenzijas arī neizvirzījāt. Jums gluži vienkārši bija labi, un viss. Bērnam, pat gražojoties, neapmierinātība nenāk no sirds. Viņš spiegs, dauzīs kājas pret zemi, vicinās rokas, taču pasaule rūpēsies un sargās viņu, maigi piebilstot: "Nu ko, sivēntiņ, esi notašķījies, noķēpā- jies? Iesim nomazgāties!"

Cilvēciņš aug, un pasaule pietaupa viņam visu pašu labāko, dāvina aizvien jaunas brīnišķīgas rotaļlietas un ar dziļu mīlestību rūpējas par viņu. Pasaule gādā par savu lolojumu. Pasaules luteklis un draiskulis! Laimesbērns atklāj milzum daudz jaunu prieku, tāpēc ka viss ir pirmo reizi un jauns, taču neapzinās, ka šajā brīdī bauda dzīvi. Viņš to saprot tikai pēc daudziem gadiem, kad atceras, cik jauki un lieliski bija toreiz salīdzinājumā ar to, kas ir pašreiz.

Kāpēc ar laiku visas dzīves krāsas balē un vieglo miera sajūtu nomaina satraucošas bažas? Vai tāpēc, ka ar gadiem vairojas problēmas? Nē, tāpēc ka pieaudzis cilvēks iegūst noslieci paust negatīvu attieksmi. Neapmierinātība - tās ir daudz stiprākas jūtas nekā gluži vienkārši labpatika, ko sniedz mājīgums un miers.

Nesaprazdams, ka par spīti visam viņš pašreiz tomēr ir laimīgs, cilvēks prasa no pasaules vēl un vēl. Lutekļa prasības aug, viņš kļūst aizvien kaprīzāks un nepateicīgāks. Pasaule, protams, nepaspēj apmierināt ātri augošās vajadzības, un draiskulis jau sāk izvirzīt pretenzijas, cik vien jaudas. Viņš maina savu attieksmi pret pasauli: "Tu esi slikta! Tu nedod man visu, ko es gribu! Tu nerūpējies par mani!" Un šajā negatīvajā attieksmē jau ir ielikts viss neapmierinātās dvēseles un kaprīzā prāta vienotības spēks.

Bet pasaule taču ir spogulis, un tai neatliek nekas cits kā skumji noplātīt rokas un atbildēt: "Kā vēlies, mīļais. Lai notiek, kā tu gribi." Un realitāte kā cilvēka domu atspoguļojums mainās uz slikto pusi. Ja jau tā, tad iemeslu neapmierinātībai kļūst aizvien vairāk, kas savukārt padara cilvēka nepatiku pret pasauli vēl lielāku. Un tā agrākais luteklis un draiskulis pārvēršas par likteņa pieviltu īgņu, kurš mūžīgi sūdzas, ka pasaule viņam, tā sakot, esot liela parādniece.

Bēdīga aina. Cilvēks nesaprot, ka pats visu sabojājis. Redzot spogulī kādas nepatīkamas iezīmes, cilvēks pievērš tām saasinātu uzmanību un refleksīvi pauž savu negatīvo attieksmi, tāpēc viss kļūst vēl ļaunāk. Atspoguļotā realitāte pakāpeniski balē līdz ar tēlu. Tādējādi atsevišķa cilvēka pasaules slānis zaudē agrāko krāsu svaigumu un kļūst aizvien drūmāks un neomulīgāks.

Bet var taču visu atkal atgūt! Gan mierīgās bezrūpības sajūtu, gan saldējuma garšu, kāda tā bija bērnībā, gan novitātes izjūtu, gan cerības un dzīvesprieku. Un to var paveikt ļoti vienkārši. Tik vienkārši, ka grūti pat noticēt. Bet jums arī nav jātic, gluži vienkārši pamēģiniet. Nevienam neienāk prātā, ka pasaules slāni var atjaunot, ja apzināti kontrolē savu attieksmi pret īstenību. Kāda būs jūsu pasaules uztvere, tāda būs apkārtējā pasaule. Tas nav tukšs aicinājums uztvert dzīvi optimistiski, tas ir konkrēts darbs, veidojot savu realitāti.

Kopš šā brīža, lai notiktu kas notikdams, uzskatiet par dzīves likumu stingri kontrolēt savu attieksmi. Nav svarīgi, ka pašreizējā brīdī nejūtaties tik labi, kā pašam gribētos. Jebkurā gadījumā viss nav nemaz tik slikti un, bez šaubām, varēja būt daudz ļaunāk. Akmeni no debesīm taču nekrīt, zeme zem kājām nedeg, plēsīgi zvēri ik uz soļa neapdraud.

Jā, pasaule ir ļoti mainījusies, kopš pats atsalāt pret to. Vai atceraties, kā tā jūs auklēja uz rokām, baroja ar vecmāmiņas pīrādziņiem, stāstīja pasaciņas? Taču jūs kļuvāt vecāks, un starp jums un pasauli izauga atsvešinātības siena. Maigā vaļsirdība pārauga noslēgtībā, uzticēšanos nomainīja bažas, draudzība pārvērtās par saltu aprēķinu. Un tomēr pasaule nav sadusmojusies un pametusi jūs. Tā gluži vienkārši skumīgi pieklususi un domīgi soļo jums blakus kā sens draugs, kuru aizvainojusi vēsa uzņemšana.

Palūkojieties visapkārt. Jūsu pasaule vēl aizvien rūpējas pārjums. Lūk, šos kokus un puķes tā iestādījusi jums. Saule, debesis, mākoņi - jūs tiem nepievēršat uzmanību, bet iedomājieties: ja nu to nebūtu? Un vakarā pēc grūtas darba dienas jums ir iespēja atpūsties un baudīt mājīgumu un komfortu, kad ārā aiz loga pūš auksts vējš un līst lietus. Pasaule joprojām baro jūs un noliek gultiņā. Veroties uz jums, tā skumji nopūšas, atcerēdamās tos laimīgos laikus. Bet jūs vienaldzīgi pagriežat muguru un aizmiegat ciešā pārliecībā, ka pasaule kļuvusi ļaunāka un bijušo vairs atpakaļ neatsaukt.

Taču pasaule nav mainījusies - tāpat kā nevar izmainīties spogulis. Citāda kļuvusi jūsu attieksme, un tai sekoja realitāte kā jūsu domu atspoguļojums.

Lūk, tagad noskurinieties, atveriet acis, piecelieties no savas gultiņas un palūkojieties visapkārt: tā ir tā pati agrākā pasaule, kura rūpējās pārjums un ar kuru kopā jūs reiz tik jauki vadījāt laiku. Vai varat iedomāties, cik tā kļūs priecīga, ka jūs beidzot esat attapies no murga?

Tagad jūs atkal esat kopā, un viss būs tāpat kā agrāk. Tikai nekad vairs nedariet pāri šai senajai uzticīgajai kalponei ar savu nepateicīgo attieksmi. Un pats galvenais - nesteidziniet to. Saskaņā ar trešo spoguļa principu tai taču nepieciešams laiks, lai atgrieztos iepriekšējā stāvoklī. Sākumā jums būs vajadzīga pacietība un pašsavaldība. Jums jāatceras, ka izpildāt konkrētu darbu, veidojot savu realitāti.

Un darbs ir šāds. Sastopoties ar jebkādiem, pat visnenozīmīgākajiem apstākļiem, atkārtojiet amal- gamas formulu - jebkurā gadījumā, vienalga, vai notiek kas labs vai slikts. Ja sastopaties ar veiksmi, - neaizmirstiet apstiprināt, ka pasaule patiešām rūpējas pārjums. Ievērojiet šo apstiprinājumu katrā sīkumā. Kad saskaraties ar nepatīkamiem apstākļiem, - tik un tā atkārtojiet, ka viss notiek saskaņā ar apņemšanās koordinācijas principu.

Lai kā veidotos apstākļi, jūsu reakcijai jābūt viennozīmīgai - jebkurā gadījumā pasaule pārjums rūpējas. Ja jums ir paveicies, pievērsiet tam īpašu uzmanību, ja nav veicies, - ievērojiet apņemšanās koordinācijas principu, un jūs vienmēr paliksit uz sekmīgas dzīves līnijas. Jums taču nav jāzina, no kādām nepatikšanām pasaule jūs ir pasargājusi un kā tas tiek darīts. Uzticieties tai.

Jāiemācās uzticēties. Nonācis grūtībās, cilvēks vairāk tiecas rēķināties ar saviem spēkiem, nevis cerēt uz apstākļu labvēlīgu sakritību. Pieaudzis bērns ietiepīgi skandina: "Es pats!" Tad pasaule noliek viņu uz zemes un dod iespēju tikt galā pašam: "Labi jau labi, mans mīļais. Staigā pats ar savām kājiņām."

Izkausējiet neuzticēšanās ledu. Saskāries ar problēmu, pat visnenozīmīgāko, sakiet sev: "Es ļaušu pasaulei parūpēties par mani." Tas nebūt nenozīmē, ka vispār nevajag neko darīt un var sēdēt, rokas klēpī salicis. Runa ir par to, lai pieradinātu sevi pie domas, ka visam jāveidojas labvēlīgi pašam no sevis, pilnīgi dabiski. Spogulis nevainojami atainos jūsu priekšstatu: "Tā arī ir jābūt, ja jau jūs tā uzskatāt."

Izkopiet pieradumu atļaut, lai pasaule rūpējas pārjums, sākot ar sīkumiem un beidzot ar vissvarīgākajiem jautājumiem. Jūs, piemēram, esat izgājis no mājas bez lietussarga, bet šķiet, ka tūlīt sāks līt. Nevajag atgriezties mājās. Sakiet sev: "Es kopā ar savu pasauli eju pastaigāties." Pasakiet savai pasaulei: "Tu taču parūpēsies par mani, vai ne?" Un pasaule, protams, atbildēs: "Labi jau labi, mans mīļais." Varat droši paļauties uz to. Lietus nebūs, bet, ja nu tomēr uznāks, pasaule laikus sagādās patvērumu.

Tomēr, ja jums šajā sakarā bija kādas šaubas, neveiksmes gadījumā neapvainojieties, ka pasaule neparūpējās par jums. Neaizmirstiet, ka stāvat pie spoguļa un tajā gluži vienkārši precīzi ataino- jas jūsu pasaules uztvere - ne vairāk un ne mazāk. Nevajag pārāk uztraukties, vēl jo vairāk - cīnīties ar šaubām, tas ir veltīgi. Atstājiet vietu kļūdām un neveiksmēm. Vissvarīgākais ir ievērot galveno kursu.

Visā visumā uz pasauli var daudzējādā ziņā paļauties, ja jūs tai dosit iespēju rūpēties pārjums. Cilvēks nespēj pats tikt galā ar visām problēmām.

Atdodiet tās pasaulei - tai ir daudz vairāk iespēju nekā jums. Tā, piemēram, jūs nespēsit ar savas apņemšanās palīdzību izvairīties no visām briesmām, tāpēc ka jūsu pasaules slānis krustojas ar daudziem svešiem slāņiem. Tā vietā, lai ievirzītu apņemšanos savas drošības garantēšanai, lieciet tai veidot pasauli, kas rūpējas pārjums un sargā jūs. Tad darbosies jūsu pasaules apņemšanās.

Atkarībā no tā, kas jūs visvairāk satrauc, varat izvēlēties kādu īpašu amalgamu. Tā, piemēram, kaut ko tamlīdzīgu: "Mana pasaule izvēlas man visu pašu labāko. Ja es virzos pa variantu straumi, pasaule nāk man pretī. Es pats ar savu apņemšanos veidoju savas pasaules slāni. Mana pasaule sargā mani. Mana pasaule atbrīvo mani no problēmām. Mana pasaule rūpējas, lai mana dzīve būtu viegla un komfortabla. Es izdaru pasūtījumu, un mana pasaule to izpilda. Es varu nezināt, taču mana pasaule zina, kā par mani parūpēties. Mana apņemšanās realizējas, viss to pierāda, un viss noris, kā vajadzīgs."

Var izdomāt arī jaunu, savu amalgamu vai pat vairākas. Galvenais, es atkārtoju, ir apbruņoties ar pacietību un nepagurstot konstatēt amalgamas formulu katrā izdevīgā gadījumā. Neatlaidība būs vajadzīga tikai sākumā, kamēr tas kļūs par ieradumu. Pēc tam viss ritēs kā pa diedziņu.

Šī vienkāršā tehnika ietver tik varenu spēku, par kādu jūs pat nenojaušat. Pārvaldot savu attieksmi pret pasauli, jūs pārvaldāt realitāti. Duālais spogulis īsteno tos variantu telpas apvidus, kur pasaule pati rūpējas par jūsu labklājību. Ar laiku jūs izveidosit sev visai mājīgu realitāti.

Gatavojieties, jūs gaida lieliska patīkamu notikumu kaskāde. Es to saku bez visniecīgākā pārspīlējuma. Jūsu pasaules slānis burtiski jūsu acu priekšā tā pārveidosies, ka paspēsit tikai nobrīnīties. Un pašreiz, tieši šajā mirklī, jūs jau saprotat, ka vairs nekad neskatīsities pasaules spogulī tā, kā lūkojāties agrāk. Nupat jūs sajutāt, kā ceļas pārmaiņu vējš. Jūs atkal esat kopā ar savu pasauli. Tā par visu parūpēsies - iegaumējiet to.

DZĪŠANĀS PAKAĻ ATSPOGUĻOJUMAM

Cilvēks ar savu pasaules uztveri veido individuālu pasaules slāni - atsevišķu realitāti. Šī realitāte atkarībā no cilvēka attieksmes iegūst zināmu nokrāsu. Ja runājam tēlaini, tur izveidojas noteikti "laikapstākļi": rīta svaigums saules mirdzumā vai apmākušās debesis un līst lietus, bet gadās, ka trako vētra vai vispār notiek dabas katastrofa.

Zināmā mērā apkārtējo īstenību veido, kā pieņemts uzskatīt, cilvēka tieša iedarbība. Taču dom- formām nav mazāks spēks, tikai to iedarbība gluži vienkārši neizpaužas tik redzami. Jebkurā gadījumā visvairāk problēmu rodas negatīvas attieksmes dēļ. Pēc tam visu šo metafiziski ievārīto putru nāksies izstrēbt fiziskajā līmenī, bet tas vēl vairāk sarežģīs situāciju.

Kopumā atsevišķas realitātes aina ir atkarīga no cilvēka noskaņojuma pret visu, kas viņu ieskauj. Tomēr tajā pašā laikā viņa noskaņojumu nosaka tas, kas notiek visapkārt. Iznāk noslēgta atgriezeniskās saiknes cilpa: realitāte veidojas kā cilvēka domu tēla atspoguļojums, bet tēlu savukārt daudzējādā ziņā nosaka pats šis atainojums.

Cilvēks, stāvot pie spoguļa, visu savu uzmanību pievērš spogulim, necenšoties ielūkoties pats sevī. Un tā nu iznāk, ka galvenā loma atgriezeniskajā saiknē ir nevis tēlam, bet atspoguļojumam. Cilvēks atrodas spoguļa varā, jo gluži kā apburts vēro savu kopiju. Viņam neienāk ne prātā, ka var mainīt pašu oriģinālu. Tieši tāpēc, ka uzmanība ir ieciklējusies uz attēlu, mēs saņemam to, ko aktīvi nevēlamies.

Parasti negatīvie pārdzīvojumi pilnīgi paņem cilvēka uzmanību savā varā. Viņš raizējas par to, kas viņu neapmierina. Viņš domā par to, ko negrib, un negrib to, par ko domā. Situācija ir paradoksāla. Taču spogulis neņem vērā cilvēka vēlēšanos vai nevēlēšanos - tas gluži vienkārši precīzi atveido tēla saturu - ne vairāk un ne mazāk.

Iznāk pavisam ērmota situācija. Cilvēks mūžīgi vazā sev līdzi to, ko nevēlas. Nevis "mana mēle ir mans ienaidnieks", bet gan domas ir mani ienaidnieki. Kaut arī situācija ir absurda, tomēr tieši tāda tā ir.

Kas notiek, kad cilvēks kaut ko loti neieredz?

Viņš rada dvēseles un prāta vienotību šajās jūtās. Precīzs tēls, nevainojami atainojoties spogulī, piepilda visu pasaules slāni. Ko neieredzi, to saņem savā dzīvē pārpārēm. Cilvēks tāpēc uztraucas vēl vairāk, tādējādi padarot savas jūtas aizvien spēcīgākas. Domās viņš aizraida visus "kaut kur tālāk": "Ejiet jūs visi!…" Bet spogulis atgriež šo bumerangu atpakaļ. Tu sūtīji, un tevi pasūtīja turpat. Nepatikšanu kļūst vairāk. Un kā gan citādi! Ja stāvat pie spoguļa un vaimanājat: "Kaut tu stāvus zemē iegrimtu!" - kāds attēls tur parādīsies? Kā tu nogrimsti kopā ar savu pasauli.

Tādā pašā veidā nopēluma objekts nokļūst "apsūdzētāja" slānī. Iedomājieties tādu raksturīgu piemēru: dusmīga padzīvojusi sieviete pārmetoši skatās uz visu pasauli. Viņa pati ir dzīvs bargas un nemaldīgas tiesas iemiesojums - "cilvēku un sirdsapziņas priekšā man ir taisnība". Bet visa pārējā pasaule ir vainīga, un tai jābūt atbildīgai, ka nav viņai pa prātam. Aina formulēta maksimāli konkrēti un skaidri. Lūkojoties spogulī ar tik izteiktu uzpūtību, viņa rada ap sevi tieši tādu pašu īstenību, proti, vienu vienīgu netaisnību. Kā gan citādi pasaulei vajadzētu reaģēt? Sievieti tā neapsūdz un sevi neattaisno. Pasaule ar tai raksturīgo īpašību kļūst tieši tāda, kādu to katrs iedomājas.

Tas pats notiek, ja cilvēks kaut ko neatzīst. Tā, piemēram, ja sieviete asi un negatīvi vēršas pret alkoholisko dzērienu lietošanu, viņai lemts saskar- ties ar to vai ik uz soļa. Viņu pastāvīgi kaitinās dzeršana dažādās tās izpausmēs, viņa var pat apprecēties ar alkoholiķi. Jo sievai žūpošana pretīgāka, jo vairāk dzer vīrs. Laiku pa laikam viņš var mēģināt atmest šo netikumu. Taču sieva tik ļoti neieredz dzeršanu, ka burtiski izbauda savu nepatiku un trakās dusmās tikai skandina: "Neatmetīsi taču tu dzeršanu!" Un patiešām - ja vīram nav stingras apņemšanās, sieva, "iesprūdusi" savā nepatikā, var ieviest savu domformu vīra pasaules slānī.

Tieksme uz pesimistiskām nojautām vispār no malas izskatās ļoti nepievilcīga. Tāds noskaņojums kā: "Nekas taču tik un tā neizdosies!" - ir līdzīgs sadomazohismam. Pesimists gūst perversu prieku, izbaudot savu sūro likteni: "Pasaule ir tik slikta, ka sliktāka vairs nevar būt. Tā tai un kopā ar to arī man vajag!" Tāds patoloģisks ieradums tīksmināties par negatīvismu attīstās kopā ar tieksmi justies aizvainotam. "Es esmu tik brīnišķīgs! Bet jūs mani nenovērtējat! Lūk, viņš ir netaisnības kalngals! Viss, es esmu apvainojies, un nemēģiniet mani pierunāt! Ņemšu un nomiršu, tad jūs redzēsit!" Kas tādā gadījumā notiek? Spogulī ne tikai ataino- jas, bet stabili nostiprinās fatālas neveiksmes aina. Aizvainotais pats pasūta neveiksmes scenāriju un pēc tam triumfē: "Nu, ko es teicu?!" Bet spogulis tikai izpilda pasūtījumu: "Kā vēlaties!"

Ar tādu pašu fatālu nolemtību neveiksminieks konstatē savu neapskaužamo stāvokli: "Visa dzīve - viena vienīga tumsa, un arī turpmāk nespīd neviens cerību stars." Viņš visiem spēkiem nevēlas tādu likteni, tāpēc savu domu enerģiju velta žēlabām un gaudām. Taču ko gan spogulis var atainot, ja tēls ir viena vienīga neapmierinātība? Kāds tēls: "Esmu neapmierināts! Negribu!" - tāds arī atspoguļojums: "Jā, tu esi neapmierināts, un tu negribi." Atkal tikai skaidrs fakts - ne vairāk un ne mazāk.

Neapmierinātībai pašam ar sevi ir tā pati paradoksālā daba - tā rada pati sevi. Ir kāds "zelta" likums, ko var iekļaut absolūtajiem idiotiem paredzētā mācību grāmatā: "Ja es pats sev nepatīku, tad es pats sev nepatīku." Un šādā tautoloģijā ir ietverts princips, pēc kura, lai cik dīvaini tas arī būtu, vadās vairākums cilvēku.

Tā, piemēram, cilvēka ārējais izskats. Var ievērot, ka faktiski visi mazie bērni ir ļoti simpātiski. Kur gan rodas tik daudz pieaugušo, kas nav apmierināti ar savu ārējo izskatu? No turienes - no spoguļa, kurš atdod atpakaļ visas pretenzijas. Par skaistiem izaug tie, kas tiecas priecāties par sevi, - tas ir viss viņu noslēpums. Viņi vadās pēc principa: "Ja es pats sev patīku, tad man rodas aizvien stiprāks pamats tā domāt."

Notiek pavisam citādi, ja tēls saka savam atspulgam: "Šķiet, esmu uzbarojusies, vajadzētu novājēt!" Spogulis bezkaislīgi atbild: "Jā, tu esi tukla, tev jākļūst kalsnākai." Vai ari šādi: "Nez kāpēc esmu novājējis, vajadzētu kļūt brangākam!" Seko atbilde: "Jā, tu esi nīkulīgs, tev jāuzbarojas." Realitāte atsaucas kā atbalss, apstiprinot dzirdēto.

Tāpat ari nepilnvērtības komplekss vairo pats sevi. Zemam pašnovērtējumam tūlīt pat seko atbilstošs spriedums, kuru spogulis īsteno dzīvē. "Man nav īpašu talantu?" - "Jā, tu esi neapdāvināts." - "Es neesmu pelnījis labāku likteni?" - "Jā, tev vairs nav uz ko cerēt."

Ja nu papildus visam tam vēl ir iedzimta vainas apziņa, tad vispār cilvēks ir beigts un pagalam. "Es esmu vainīgs? Man jāizpērk savs parāds?" - "Jā, tu esi pelnījis sodu, un tu to saņemsi." Un kas gan cits var notikt? Ja cilvēks varbūt pat neapzināti jūtas vainīgs, kas tādā gadījumā atainojās spogulī? Atmaksa - visādā ziņā!

Vai ir vērts vēl runāt par to, ka bažas un bailes tāpat realizējas nekavējoties? Cilvēks baidās no tik daudzām lietām, ka vairākums no tām neno- v tiek tikai tāpēc, ka tas prasa ļoti daudz enerģijas. Nelaimes un katastrofas - tās vienmēr ir anomālijas, kas izlaužas no variantu straumes līdzsvara. Ja nu nevēlamais notikums atrodas netālu no straumes, tas noteikti atgadīsies, tāpēc ka cilvēks piesaista šo notikumu ar savām domām.

Taču šaubas darbojas gluži pretēji. Atšķirībā no bailēm, kas fiksē uzmanību uz kāda notikuma iespējamu realizāciju, šaubas vairāk raizējas par to, ka tas nenotiks. Un, protams, daudzos gadījumos šaubas kā par spīti attaisnojas. Kāpēc - kā par spīti? Cilvēkam tikai tā liekas, ka šeit darbojas "nelietības likums". Īstenībā spogulis gluži vienkārši ataino domu saturu, un tikai.

Jebkurā gadījumā cenšanās no kaut kā izvairīties ievērojami paaugstina sadursmes iespējamību. Viss notiek kā par spīti, tāpēc cilvēks bieži vien ir saniknots, bet dažkārt dusmās pavada lielāko daļu sava laika. Uzbudinājums vainago vispārējo pasaules uztveres ainu. Un rodas integrāls tēls: "Es nejūtos komfortabli." Atbilstoši tam izveidojas individuālā realitāte, kurā viss noris tā, lai šis diskomforts saglabātos un vēl vairāk pastiprinātos.

Cilvēks ar savu negatīvo attieksmi pats iekrāso savas pasaules slāni melnos toņos. Jebkura attieksme, kuru nosaka neapvaldītas dvēseles jūtas un prāta stingra pārliecība, atspoguļojas realitātē. Turklāt precīzi, viens pret vienu, neatkarīgi no tā, ko cilvēks cenšas paust: tieksmi vai nepatiku. Šeit darbojas ceturtais spoguļa princips: spogulis gluži vienkārši konstatē attieksmes saturu, ignorējot tās raksturu.

Kā rīkojas cilvēks, redzot, ka realizējas tas, ko viņš nevēlas? Viņš neskatās vis uz tēlu, bet visu savu uzmanību velta atspoguļojumam un cenšas to mainīt. Atainojums - tā ir fiziska realitāte, un rīkoties šeit nākas tikai iekšējās apņemšanās ietvaros. Proti, ja pasaule neklausa un virzās pavisam uz citu pusi, jāgrābj tā aiz rīkles un visiem spēkiem jāvelk turp, kur jums vajag. Grūts uzdevums, neko teikt. Bet daudzos gadījumos vispār neizpildāms. Tas tikai tāpēc, ka situācija ir galīgi aplama: cilvēks, stāvēdams pie spoguļa, cenšas ar rokām satvert savu attēlu un kaut ko ar to izdarīt.

Iekšējā apņemšanās ar tiešu iedarbību cenšas mainīt jau izveidojušos realitāti. Māja uzcelta, taču ne tā, kā gribētos. Nākas to nojaukt un pārbūvēt, tomēr rezultāts tik un tā nav iecerētais. Cilvēkam ir tāda sajūta, itin kā viņš sēdētu pie nevadāmas automašīnas stūres. Bremzes nedarbojas, motors te noslāpst, te rauj uz priekšu ar pilnu jaudu. Vadītājs cenšas iekļauties realitātē, taču automašīna uzvedas pilnīgi neprognozējami.

Loģiski spriežot, lai izvairītos no šķēršļa, jānogriežas sānis un jātiek tam garām, taču iznāk gluži otrādi: kopš brīža, kad bīstamais šķērslis paņēma uzmanību savā varā, sadursme kļūst neizbēgama. Jūs stūri griežat uz vienu pusi, bet mašīnu velk uz otru pusi. Jo stiprāk spiežat bremzes pedāli, jo lielāks ātrums.

Iznāk, ka nevis cilvēks pārvalda realitāti, bet realitāte valda pār cilvēku. Sajūta tāda pati kā tālajā bērnībā: es skrienu un auroju pilnā balsī. Pasaule negrib man pakļauties - tā ir mani šausmīgi aizvainojusi! Neko negribu ne dzirdēt, ne saprast. Gluži vienkārši skrienu un auroju, un manu brēkšanu modulē kāju triecieni pret zemi. Vai atceraties, kā tas bija? Kāds es tomēr esmu nejēga!

Pieaugušie cenšas kaut ko ieskaidrot, taču man nav nekādas vēlēšanās to izprast. Visam jānotiek tā, kā es gribu, un viss!

Es esmu izaudzis, taču nekas nav mainījies - es tā arī neko neesmu sapratis. Tāpat kā agrāk situ kāju pret zemi un prasu, lai pasaule mani klausa. Taču pasaule visu dara kā par spīti, un es atkal skrienu un auroju. Skrienu pretī realitātei, bet iekšējās apņemšanās vējš pūš man sejā. Tomēr viss ir veltīgi - realitāte valda pār mani, tā piespiež mani gluži kā austeri reaģēt negatīvi, un tāpēc pati kļūst aizvien ļaunāka.

Kā tad vadīt šo trako automašīnu? Kas cilvēkam jādara, kur ir viņa kļūda? Kļūda slēpjas apstāklī, ka viņš neatraudamies vēro attēlu. Tas arī rada visas viņa problēmas. Bet jādara, lūk, kas.

Pirmām kārtām jābeidz dzīties pakaļ atspoguļojumam un jāapstājas. Tas nozīmē, ka jāatrauj skatiens no spoguļa un jāatsakās no iekšējās apņemšanās pagriezt pasauli uz jums vajadzīgo pusi. Šajā mirklī trakā automašīna sastings uz vietas, apstāsies arī realitāte. Un pēc tam notiks neaptveramais: pasaule pati nāks jums pretī.

PASAULE NĀK PRETĪ

Parastais cilvēka prāts nesekmīgi cenšas ietekmēt atainojumu spogulī, lai gan nepieciešams mainīt pašu tēlu. Tēls ir cilvēka domu ievirze un raksturs. Visa nelaime ir tā, ka cilvēki vispirms skatās spogulī un tikai pēc tam pauž savu attieksmi pret redzēto. Tādējādi viņi tīši vai netīši pauž apņemšanos, un tas īstenību padara vēl ļaunāku.

Tieksme uz negatīvismu rada aizvien jaunas negatīvas iezīmes spogulī. Individuālais pasaules slānis iekrāsojas drūmos toņos un piepildās ar tā īpašniekam visai nepatīkamiem notikumiem. Kad cilvēks kļūst grūtsirdīgs, spogulī atbilstoši savelkas vēl drūmāki mākoni. Tiklīdz viņš noskanoias agresīvi, tā pasaule atbildot tūlīt sabožas. Pievērsiet uzmanību: ja jūs ar kādu esat sastrīdējies un asi paudis savu neapmierinātību, tam noteikti sekos vēl kādas nepatikšanas. Jo vairāk dusmojaties, jo nekaunīgāk uzbrūk jaunas nelaimes - visa apkārtne sāk ar kaut ko kaitināt.

Cilvēku pie spoguļa saista svarīguma aukliņas. Viss, kas tur notiek, - tā taču, patiesību sakot, ir vina dzīve, un tai ir liela nozīme. Cilvēkam vai nu patīk tas, ko viņš redz, vai arī nepatīk. Taču jebkurā gadījumā viņa domu saturs saskan ar atspoguļojumu un tādējādi vēl vairāk nostiprina pašreizējo situāciju. Tā kā tēls atrodas atspoguļojuma varā, cilvēks nonāk pilnīgā atkarībā no apkārtējās īstenības.

Jo spēcīgākas jūtas, jo stiprāka piesaiste spogulim. Ko tu domā - tas nav svarīgi, galvenais ir - par ko tu domā. Vai tev atspoguļojums patīk vai ne - tu tik un tā domā par to. Nozīme ir vienīgi domu saturam. Nepatika vienmēr vērsta atpakaļ: "Liec taču mani mierā!" vai "Kā man tas viss apnicis!" Tomēr neatkarīgi no virziena attieksmei ir negatīvs raksturs. Spēcīgas jūtas, kas radušās dvēseles un prāta vienotībā, piešķir tēlam precīzas kontūras. Un atspoguļojumā gūst pārsvaru viss, kas atbilst tēla saturam.

Tāpēc nabagie kļūst nabagāki un bagātie - bagātāki, jo viņi visi lūkojas pasaules spogulī un katrs pēc sava prāta konstatē viņu ieskaujošās realitātes izskatu. Šī realitāte iesūc sevī kā purvs. Vecs cilvēks nīkst rindā pēc pensijas. Nogurusi sieviete ar smagām somām stāv pārpildītā autobusā. Slimnieks klīst pa medicīnas iestādēm. Ar visām savām domām viņi atrodas šajā drūmajā īstenībā. Bet citi tajā pašā laikā bauda dzīvi: jūra, jahtas, ceļojumi, greznas viesnīcas, dārgi restorāni - viss, kas vien sirdij tīk. Pieminētajos gadījumos neatkarīgi no apstākļu rakstura tiek konstatēts fakts: "Lūk, tā mēs dzīvojam." Pareizāk sakot, dzīvojam tā, kā domājam par savu eksistenci. Spogulis visu apliecina un aizvien vairāk nostiprina domu tēla saturu.

Un nevajag meklēt standartiebildumus, ka, tā sacīt, sākumapstākļi visiem nav vienādi: dažs piedzimis nabadzībā, cits dabūjis bagātīgu mantojumu. Jā, izejas punkts lielā mērā nosaka, kā sāksies dzīvesveida konstatācija un kā tā attīstīsies turpmāk. Tomēr tas nebūt nenozīmē, ka "starta kapitāls" nosaka visu. Ir ļoti daudz piemēru, kad cilvēki no viszemākajiem slāņiem iekļuvuši visaugstākajā sabiedrībā, kā arī otrādi. Varbūt tie ir reti izņēmumi, kas vienīgi apstiprina likumu? Droši vien tā ir, taču, ja jau izņēmumi tomēr ir iespējami, tātad šis likums nav nemaz tik nesatricināms. Lai cik dziļā bedrē jūs arī atrastos, ziniet: visu var mainīt, turklāt radikāli. Un nepavisam nav svarīgi, ka jums nav ne jausmas, kā to izdarīt. Jums nav obligāti jāzina, kāda konkrēti ir izeja, - tā atradīsies pati.

Jums šķiet, ka esat tādu apstākļu varā, kurus mainīt nav jūsu spēkos. Īstenībā tā ir ilūzija - butaforija, kuru, ja ir vēlēšanās, var viegli noārdīt. Lieta tā, ka mēs neapzināti ejam pa noslēgtu apli: vērojam realitāti - paužam savu attieksmi - spogulis attieksmes saturu nostiprina realitātē. Lai pārveidotu realitāti, gluži vienkārši jāiziet no šā apļa.

Lūk, jūs vērojat apkārtējo īstenību, un jums šķiet, ka mainīt to nav iespējams. Un tā patiešām ir. Jūs cenšaties ar iekšējo apņemšanos ietekmēt atspoguļojumu, taču nespējat to kaut cik jūtami mainīt. Spoguļa šajā pusē ir pārāk maz iespēju. Toties jūs spējat kontrolēt savu attieksmi pret realitāti, un tad sāks darboties ārējā apņemšanās, un tai neizpildāms nav nekas. Spoguļa otrā pusē ir tādi notikumu attīstības varianti, kādus cilvēka prāts pat iedomāties nespēj.

Tātad, lai iedarbinātu ārējās apņemšanās mehānismu, jāizpilda piektais spoguļa princips: uzmanība jāpārvieto no atspoguļojuma uz tēlu. Citiem vārdiem sakot, jākontrolē savas domas. Domāt vajag nevis par to, ko nevēlaties un no kā cenšaties izvairīties, bet gan par to, ko vēlaties un ko cenšaties sasniegt.

Ielūkojieties vēlreiz noslēgtā apļa formulā. Cilvēks burtiski riņķo pa šo spoguļa apli kā ēzelītis. Saistīts pie spoguļa ar savu attieksmi - primitīvu reakciju uz īstenību, viņš tikpat primitīvi cenšas panākt atspoguļojumu, lai tajā kaut ko mainītu. Tagad pamēģināsim pagriezt spoguļa apli pretējā virzienā: paužam attieksmi - spogulis nostiprina attieksmes saturu realitātē - vērojam realitāti. Kas tagad iznāk?

Primitīva un bezpalīdzīga atspoguļojuma konstatācija izbeidzas, un tās vietā rodas apzināta un mērķtiecīga tēla konstatācija. Es nevis ierasti paužu neapmierinātību par spogulī redzēto, bet aizgriežos no tā un domās sāku veidot tādu tēlu, kādu vēlētos ieraudzīt. Tā ir izeja no spoguļa labirinta. Pasaule apstājās un pēc tam sāka nākt man pretī. Un es jau vairs nebēgu, bet stāvu uz vietas, tagad pati realitāte tuvojas man, un jau cits vējš pūš sejā - ārējās apņemšanās vējš.

Es visu izdarīju otrādi: pārtraucu veltīgo dzīšanos pakaļ atspoguļojumam, atbrīvoju pasauli un ļāvu tai pašai attīstīties atbilstoši manām domām. Spoguļa aplis tā ari palika noslēgts, taču tagad nevis es riņķoju pa apli, bet tas griežas pats, to virza ārējā apņemšanās. Manu iekšējo apņemšanos ir nomainījusi ārējā apņemšanās, tāpēc ka es atteicos no mēģinājumiem ietekmēt atspoguļojumu. Es tikai mērķtiecīgi domās veidoju vēlamo tēlu, un duālais spogulis jau pats īsteno dzīvē atbilstošo variantu telpas sektoru.

Vienīgās grūtības rada neparastā situācija. Dīvaini šķiet tas, ka elements "vērojam realitāti" nolikts pašās apļa beigās. Cilvēks vairāk pieradis vadīties pēc principa: "Ko redzu, par to dziedu." Viņš sūta pasaulei savus uzskatus, un pasaule kā atbalss atgriež atpakaļ tikai noplicināto būtību: "Negribu, ka līst lietus!" - "Lietus, lietus…"; "Negribu mācīties!" - "Mācīties, mācīties…"; "Negribu strādāt!" - "Strādāt, strādāt…" Tāpēc dzīvē īstenojas rafinēts attieksmes saturs.

Var iedomāties no visa šā jucekļa nogurušā spoguļa monologu.

"Tev ir slikti. Nu ko tad tev vajag, lai būtu labi?

Tu negribi. Varbūt beidzot tomēr pateiksi skaidri, ko tu vēlies?

Tev nepatīk. Nu tad saki, mīļais, ko tu gribi?"

Viss ir ļoti vienkārši. Negatīvā attieksme jāaizstāj ar pozitīvu nostāju. Vajag inventarizēt savas domas un atbrīvot tās no priedēkļa "ne". Neapmierinātība, nevēlēšanās, nepatika, neatzīšana, nelabvēlība, neticība panākumiem un tā tālāk - visas šīs drazas jāsaber maisā un jāizmet mēslainē. Jūsu domām jābūt vērstām uz to, ko jūs vēlaties un kas jums patīk. Tad spogulī atainosies vienīgi patīkamais.

Jāatceras, ka patīkamā realitāte neizveidosies tūlīt pat. Būs vajadzīga pacietība un apzināšanās. Tagad viss vairs nav tā, kā bija agrāk: jūs nereaģējat uz apkārtējo īstenību, bet pats uzņematies komandiera lomu un apzināti raidāt pasaulē savas domformas. Par spīti acīmredzamam negatīvam atspoguļojumam jūs paužat pozitīvu attieksmi. Jā, patiesību sakot, tas ir neparasti, taču kas ir labāk: atrasties apstākļu varā, kā visi parasti cilvēki, vai rīkoties ar savu likteni pēc paša ieskatiem?

Cilvēku noskaņojums veidojas kā reakcija uz reālajiem veiksmīgajiem vai neveiksmīgajiem apstākļiem. Nosliece uz negatīvismu parasti rada nomāktu garastāvokli. Tāpēc jārīkojas citādi - apzināti jāveido savs noskaņojums. Jau apzināšanās vien, ka es spēju pārvaldīt realitāti, jūtami uzlabos omu. Ar savu apņemšanos es izvēlos savas realitātes krāsas. Neatkarīgi no apstākļiem es noskaņojos uz mažora skaņkārtu. Turklāt daru to apzināti, nevis primitīvi reaģēju uz ārēju kairinātāju. Ir nepieciešams iemantot šādu ieradumu. Veidot garastāvokli palīdzēs slaids - muzikāls vai vizuāls, kāds nu jums labāk patīk. Ideālā gadījumā tai vajadzētu būt ainai, kurā jūsu mērķis jau ir sasniegts un jūs jūtaties lieliski.

No otras puses, esiet gatavs, ka kādu laiku jūsu pasaules slānī nebūs vērojamas nekādas izmaiņas.

Varbūt pat notiks gluži otrādi un kā par spīti sāksies dažādas nepatikšanas. Ko tas nozīmē? Tās visas ir īslaicīgas neērtības, kas saistītas ar "pāreju" uz jaunu līmeni attiecībās ar realitāti. Jūs taču zināt, ka spogulis darbojas ar aizkavēšanos. Jācenšas panākt savu neatkarīgi no visa. Mierīgi ieturiet pauzi, kuras laikā nekas nemainās. Visam jānotiek gluži kā tajā pasakā: "Atskatīsies - par sālsstabu paliksi!" Lai spogulī pagaidām notiek sazin kas, taču es zinu: nekur tas nepaliks - agrāk vai vēlāk spogulī atainosies tēls, kuru esmu radījis savās domās. Ja nepakļaušos vilinājumam atskatīties un stingri palikšu pie sava, spogulī izveidosies mana realitāte. Viss notiks pēc mana prāta.

Pasaules uztverei jābūt tādai, itin kā jūs jau būtu ieguvis vēlamo vai nupat gatavojaties to saņemt. Atcerieties: spogulis materializē to, kas ir jūsu domās. Tā, piemēram, ja jūs neapmierina paša izskats, jūs raugāties spogulī bez jebkādas patikas. Visa uzmanība pievēršas nepievilcīgajiem vaibstiem, kas jums sevī nepatīk, ko arī konstatējat. Jāsaprot, ka pasaules spogulī jūs atainojaties saskaņā ar savu attieksmi pašam pret sevi.

Ievērojiet šādu noteikumu: nevis skatīties, bet ielūkoties pasaules spogulī. Labo sameklēt, slikto ignorēt - visu izlaist caur šo filtru. Koncentrējiet uzmanību uz to, ko vēlaties iegūt. Ko jūs darījāt agrāk? Konstatējāt faktu: "Esmu resna un neglīta. Es sev tāda nepatīku." Un spogulis šo faktu vēl nostiprināja: "Pareizi, tā ari ir." Tagad jums jau ir cits uzdevums - uzmeklēt sevī tikai tās iezīmes, kuras pašai patīk, un vienlaikus domās iztēloties vēlamo izskatu. Kopš šā brīža jūs to vien darāt - meklējat un atrodat aizvien jaunus pozitīvo izmaiņu apstiprinājumus: ar katru dienu aizvien labāk un labāk. Ja regulāri praktizēsit šādu tehniku, drīz vien jums nāksies tikai muti aiz brīnumiem ieplest.

Tātad vispirms jāizveido attieksme un tikai pēc tam jāielūkojas spogulī, nevis otrādi. Protams, būs vajadzīgs zināms laiks, lai pierastu. Taču tas ir tā vērts. Tagad jūs pārvaldīsit realitāti, nevis realitāte jūs. Ņemot vērā materiālās realizācijas inertumu, atainojums maz pamazām pārveidosies un kļūs pozitīvs. Jūsu pasaules slānī uzkrāsies tik daudz patīkamā, ka nevajadzēs sevi pierunāt būt līksmam. Spoguļa aplis sāks griezties viegli un nepiespiesti. Galvenais ir to iekustināt un piedot ātrumu, izmantojot savu apņemšanos, bet tālāk viss ies kā smērēts.

"Nu, nu! Nez kāpēc negribas ticēt…" teiks garlaikotais Lasītājs. "Ja viss būtu tik vienkārši…" Nu ko,ja negribat ticēt, tad griezieties vien apkārt, un laimīgu ceļu pa spoguļa apli - pakaļ atspoguļojumam - varbūt panāksit. Taču, ja neticat, bet vēlaties ticēt, tad es sacīšu, ka ticība šeit nemaz nav vajadzīga. Nevajag ticēt - gluži vienkārši izpildiet ieteikto tehniku, tad pats redzēsit, kas notiks. Parastajam prātam tādas lietas mūžam paliks neizprotamas, tāpēc ka ārējās apņemšanās darbs ir nemanāms. Prāts nekad nesapratīs, kā var īstenoties pēc viņa ieskatiem nepiepildāms sapnis. Prāts nekad nenoticēs, ka kaut kas tāds ir iespējams, kamēr neatsitīsies ar pieri pret notikušu faktu. Lieciet prātam mieru - lai tas noņemas ar savām šaubām, bet jūs pa to laiku dariet to, kas jādara.

"Nu, nu! Kaut kā nesanāk…" teiks slinkais Lasītājs. Patiešām, spoguļa tehnika ir pārāk vienkārša, lai varētu noticēt tās iedarbīgumam. Visi mēs esam pieraduši pie sarežģītu problēmu grūtiem risinājumiem. Cilvēki netic, ka viņu domas tiešām spēj ietekmēt realitāti, un tādas lietas neuztver nopietni, tātad arī nemēģina to darīt. Tas ir pirmais iemesls, kāpēc nav redzamu rezultātu. Otrs iemesls ir nekonsekventa rīcība. Cilvēki parasti ātri iedegas par kādu ideju un pēc tam tikpat ātri atdziest. Taču brīnumi nenotiek! Vajadzīgs noteikts darbs, tikai šajā gadījumā nevis ar rokām, bet ar galvu. Vai tad spogulis, kuram raksturīga zināma aizkavēšanās, var izveidot jūsu attēlu, ja jūs tikai uz īsu mirkli nostājāties pie tā un tūlīt pat aizbēgāt?

Tagad, kad zināt galvenos spoguļa principus, jums atliek tikai izmantot tos praksē. Tas patiešām ir ļoti vienkārši. Lai domforma fiksētos materiālajā īstenībā, nepieciešams to sistemātiski reproducēt. Citiem vārdiem sakot, nepieciešams regulāri domās noskatīties mērķa slaidu. Atšķirībā no veltīgas fantazēšanas, pie kuras cilvēks atgriežas laiku pa laikam, šis ir konkrēts darbs.

Tādējādi, kontrolējot jūtas, kas saista pie atainojuma, jūs atbrīvojaties no spoguļa. Necentieties apspiest emocijas, tās ir tikai attieksmes sekas. Jāmaina pati attieksme - reaģēšanas un īstenības uztveres veids. Ieguvis brīvību, jūs iemantojat spēju veidot vajadzīgo atspoguļojumu. Citiem vārdiem sakot, pārvaldot savu domu gaitu, jūs pārvaldāt realitāti. Pretējā gadījumā realitāte valda pārjums.

Realitātes pārvaldīšanai var būt dažādas stingrības pakāpes. Visvienkāršākais un vieglākais veids - amalgama. Tā ļauj radīt vispārēju komforta un labklājības fonu, kas vairākumā gadījumu ir pilnīgi pietiekami. Sapņa īstenošana jau prasa lielāku pacietību un mērķtiecību. Spoguļa tehniku katrs var izmantot savu vajadzību ietvaros.

Vispār apgalvojums, ka pasaule ir mūsu domu atspoguļojums, nav nekas jauns. Zemapziņā tas visiem it kā ir skaidrs, tomēr tajā pašā laikā skan diezgan miglaini, nenoteikti. Tāpēc arī labuma no tādām zināšanām ir maz. Ko darīt un kā? Nepietiek laika, lai nodotos garīgai apskaidrībai, lai izprastu noslēpumainos dabas spēkus un attīstītu pats savējos.

Toties tagad jūsu rīcībā ir konkrēta tehnika. Jūs zināt, kāpēc tā darbojas un kas jādara. Gluži vienkārši dariet to. Apstājieties savā skrējienā pa spoguļa apli, un jūs redzēsit, kā pasaule nāks jums pretī.

LĒMĒJA APŅEMŠANĀS

Tātad, lai pasaules spogulī iegūtu vēlamo īstenību, nepieciešams izpildīt elementāras prasības: domās apzināti veidot atbilstošu tēlu, nepievēršot uzmanību aizkavētajam atspoguļojumam, un tikai ielūkoties, meklējot aizvien jaunas topošās realitātes izpausmes.

Tomēr, pat zinot aizkavēšanās iemeslu, ir ļoti grūti pieskaņoties šim dīvainajam spogulim. Cilvēka apziņā ir stingri iesakņojusies pārliecība, ka realitāte vai nu pakļaujas tūlīt kā spieķis rokai, vai vispār nepakļaujas pārvaldīšanai. Varētu domāt - ja jau vēlēšanās neizpildās tūlīt, tātad tas gluži vienkārši nav iespējams: ko nevar, to nevar. Un cilvēkam atliek tikai sapņot un pret maģiju izturēties kā pret kaut ko ireālu, nesaprotamu.

Mēs visi esam pieraduši, ka maģija ir nošķirta savrup no realitātes. Fantāzijas pasaule ir kaut kur tur, iztēlē, bet reālā dzīve noris šeit, no tās nekur neizbēgsi un neko tajā neizmainīsi. Magi un ekstrasensi arī dzīvo savā īpašā pasaulē, bet mēs, parastie cilvēki, ar savām ikdienišķajām problēmām cīkstamies šeit, šajā pelēkajā īstenībā.

Tomēr patiesībā nekādas maģijas nav - ir tikai duālā spoguļa principu zināšana. Šī zināšana ir viegli sasniedzama. Tā ir tik atklāta un vienkārša, ka pēc visiem kanoniem nevar būt "brīnumaina". Visam, arī Aladina lampai bija parastas vecas skārda lampas izskats, un Grāla kauss nebija darināts no zelta. Viss diženais ir neaptverami vienkāršs - tam nav vajadzības dižoties vai slēpties. Tukšais un nevajadzīgais, pilnīgi pretēji, vienmēr tinas nozīmīguma un noslēpumainības plīvurā.

Maģija, zaudējusi teiksmainos atribūtus un ieklāvusies ikdienas dzīvē, vairs neattiecas uz mis- tikās jomu. Burvība zaudē savu valdzinošo noslēpumainību, tāpēc ka tās vieta ir šeit, ikdienā. Taču viss šīs transformācijas jaukums slēpjas apstāklī, ka ikdiena savukārt vairs nešķiet parasta un pārvēršas par nepazīstamu realitāti, kuru var pārvaldīt kā sapni nomodā. Un šajā nolūkā vajag vienīgi ievērot spoguļa principus.

Pieņemsim, ka jūs jau esat iepazinies ar Transērfingu un protat strādāt ar mērķa slaidu. Taču laiks iet, un nekas nenotiek. Sajūta tāda, it kā jūs būtu nosūtījis vēstuli, bet atbildes vēl aizvien nav un nav. Prāts sāk nemierīgi rosīties, tas nespēj vairs gaidīt. Bet varbūt es daru kaut ko nepareizi? Varbūt tas viss tiešām ir blēņas?

Patiesībā pasaule tomēr nestāv uz vietas - noris process, kurā materializējas spoguļa atainojums. Šis process gluži vienkārši nav manāms, tāpēc arī šķiet, ka nekas nenotiek. Tādā brīdī prāta svaru kauss svārstās starp zināšanu, ka spogulis reaģē ar aizkavēšanos, un seno ieradumu redzēt gandrīz momentānu korelāciju starp tiešo darbību un tai sekojošo rezultātu.

Ko domā prāts, ja rezultāts nav redzams? Tas domā, ka rīcība ir neefektīva vai nepareiza. Ko tādā gadījumā ataino spogulis? Pareizi. To pasu. Tādējādi process palēninās vai novirzās sānis. Var iedomāties apmēram šādu prāta un pasaules dialogu.

-   Gribu rotaļlietu!

-   Protams, mīļais, tu gribi.

-   Bet tu taču apsolīji!

-  Nūja. Tu lūdzi, un es teicu, ka dabūsi rotaļlietu. Domāju, ka tevi pilnīgi apmierināja, ka tā būs.

-   Tu visu saprati nepareizi! Es gribu rotaļlietu tūlīt, šajā brīdī!

-   Nē taču, es visu saprotu: tu gribi rotaļlietu tūlīt.

-   Un kur tad ir rotaļlieta?

-   Patiešām, kur tā ir?

-   Šķiet, ka viens no mums ir idiots.

-   Bez šaubām.

-   Nolādēts! Es biju pavisam aizmirsis, ka tu esi tikai muļķa spogulis. Kā tad pret tevi vajag izturēties? Ak tā, atcerējos: tu dod man rotaļlietu.

-   Labi, labi, mans mīļais.

-   Nu ko, mēs dodamies pēc tās?

-   Protams, dārgais, nāc, paņemšu tevi rokās.

Un viņi dodas ceļā pēc ilgotās dāvanas. Tagad atliek vienīgi apbruņoties ar pacietību un ziedot laiku, lai līksmi gatavotos gaidāmajam. Dvēsele gavilē, un prāts apmierināti berzē rokas. Kāpēc lai tas nebūtu apmierināts? Viņš taču kopā ar pasauli iet pēc rotaļlietas! Transērfotājam jāsaprot: viņa izvēle pārvēršas par neapstrīdamu likumu, kas nenovēršami tiks īstenots. Tāpēc nepieciešams vienīgi fiksēt uzmanību uz galamērķi. Taču cilvēkam mūžīgi liekas, ka viss nav tā, kā vajadzētu būt.

-   Paklau, vai mēs ejam pareizā virzienā? Rotaļlietu veikals tur nav redzams.

-   Neuztraucies, mans labais, nu jau drīz būsim klāt.

-   Kad tad īsti? Nē, nē, man šķiet, ka mēs esam iemaldījušies kādās vārtu ejās.

-   Tu tā domā?

-   Nu tiešām, mēs taču esam apmaldījušies!

-    Kā pavēlēsi, mīļais, tu taču zini, ka es vienmēr piekrītu.

-   Muļķa spogulfe! Es zināju, ka uz tevi nevar paļauties! Kur tu mani esi atvedis?

-   Es gluži vienkārši gribēju pa ceļam iegriezties parkā, lai pie reizes pavizinātu tevi karuselī…

Cilvēks jūtas nedrošs, ja viņu vadā ar aizsietām acīm. Prāts nekādi nespēj samierināties ar to, ka nekas nenotiek vai notikumi neattīstās tā, kā bija iecerēts. Prāts iekārtots līdzīgi kibernētiskam automātam: ja darba algoritms tiek traucēts, iedegas sarkanā lampiņa. Atšķirība starp abiem ir tikai tā, ka prāts pats rada programmu - scenāriju, naivi domādams, ka spēj aprēķināt visus turpmākos gājienus. Tā sauktā veselā saprāta primitīvisms slēpjas apstāklī, ka tas ne vien nosaka stereotipisku darbības programmu, bet arī pieprasa to realizēt.

Tajā brīdī, kad tiek izdarīta izvēle, proti, tiek izvirzīts mērķis un tā tēls, pasaules spogulis saņem pasūtījumu un sāk to realizēt pēc noteikta plāna. Kā jāveido tēla atainojums, to zina vienīgi spogulis - prāts šo ceļu nespēj aptvert. Taču, kad prāts redz, ka notikumi attīstās pēc kaut kāda dīvaina scenārija, tas saceļ trauksmi, un cilvēks grābj pasauli pie rīkles. Kaut kas taču jādara! Viņš domā, ka nekas neiznāks, un tādējādi izkropļo mērķa tēlu. Turklāt cilvēks sāk rīkoties, lai atbalstītu savu scenāriju, un atkal tikai traucē realizēt tieši to viņam nezināmo plānu, kas patiešām nodrošinās panākumus. Vispār jau "grozā neieliksi, no groza neizņemsi, un grozs neatdos".

Tādējādi cilvēks, krampjainā tvērienā sagrābis savu scenāriju, kurš, kā viņam šķiet, ir ceļš uz mērķi, pats neļauj šim mērķim realizēties. Taču arī tas vēl nav viss. Ar savu nerimstošo vēlēšanos ātrāk saņemt rotaļlietu cilvēks rada tādu pārmēra potenciālu, ka spogulis burtiski tiek izkropļots. Un ko var sagaidīt no greiza spoguļa?

Vēlēšanās kā tāda arī ir nepieciešama, bez tās taču nav cenšanās. Ja visam pievienojas izlēmība rīkoties, rodas apņemšanās sasniegt savu mērķi. Ja vēl pievienojas šaubas par mērķa sasniegšanas realitāti un bailes no neveiksmes, rodas iekāre. Tas tad arī ir tas pats svarīgums, ko apzināti jācenšas mazināt. Vēlēšanās pati par sevi nerada jūtamu pārmēra potenciālu - tas rodas tad, kad jūs ar savām šaubām un bailēm sagrābjat pasauli pie rīkles.

Cilvēks parasti spriež šādi: es vēlos, taču baidos, ka nekas neiznāks, šaubos, vai izdosies. Apzinoties savu atbildību par uzvaru vai zaudējumu, viņš izvirza stingrus noteikumus pats sev un pasaulei. No pasaules cilvēks gaida, no sevis prasa. Un iznāk trīskāršs spoguļa izkropļojums: vēlos, baidos, neatlaižu. Greizais trīsdaļu spogulis.

Ja jūs domājat, ka apņemšanās - tā ir kategoriska noskaņošanās pieprasīt pasaulei to, kas jums it kā pienākas, jūs neko nesaņemsit. Ja jūs pasaulei lūgsit to, ko vēlaties, jūs atkal paliksit tukšā. Jums jāsaprot, ka viss, kas vajadzīgs, - tas ir izdarīt pasūtījumu un ļaut pasaulei to izpildīt. Jūs taču gluži vienkārši neļaujat pasaulei to izdarīt, tāpēc ka pieprasāt, lūdzat, baidāties un šaubāties. Arī pasaule tādā gadījumā kaut ko pieprasa, lūdz, baidās un šaubās, proti, pilnīgi nevainojami atspoguļo jūsu attieksmi. Tas taču ir tikai spogulis.

To nepieciešams izjust. Atbrīvot pasauli, ļaut tai būt komfortablai tieši tagad. Tā ir nedroša, acumirklīga sajūta, kas ātri zūd, taču jums tā jānotver. Uz mirkli iedomājieties neticamo: naidīgā, problēmu pilnā,'sarežģītā, neērtā pasaule piepeši kļūst līksma un komfortabla. Jūs pasaulei to ļaujat. Jums pašam tas jāizlemj.

Jautājums ir nevis par to, lai būtu laimīgs tāpēc, ka jābūt laimīgam, bet par to, ka laime jāielaiž savā dzīvē. Mēs esam tieši tik laimīgi, cik pieļaujam sev iespēju gūt neiedomājamus panākumus. Vajag nevis piespiest sevi būt laimīgam, bet atļauties tādu greznību. Gluži vienkārši uzticieties pasaulei - tā labāk zina, kā nokļūt pie mērķa, un pati par visu parūpēsies. Jūs taču neraizējaties par to, kā parastam spogulim izdodas tik apbrīnojami precīzi atainot tēlu? Stāvot pie spoguļa, jūs domājat tikai par to, ko vēlētos redzēt tajā. Arī pasaules spogulis darbojas tikpat nevainojami, vienīgi ar aizkavēšanos.

Ja jums neizdosies iegūt pārliecību, ka uz pasauli tiešām var paļauties, tādam gadījumam ir vēl divi spoguļa principi. Varbūt rīkoties pēc instrukcijas kādam būs pat vieglāk. Taču, pirms iepazīsimies ar sesto un septīto principu, atcerēsimies piekto.

Iedomāsimies, ka esat noteicis savu mērķi un sistemātiski strādājat ar mērķa slaidu. Jūs saprotat, ka rezultāti nav gaidāmi momentāni. Un tomēr prāts sāk nemierīgi dīdīties: laiks iet, bet nekas nenotiek vai notiek pavisam ne tas, kas tika gaidīts. Tādos brīžos, kad šaubas nupat draud pakļaut visas domas, aktivizējiet savu apzināšanos. Jūs esat aizmirsis likumu: "atskatīsies - pārvērtīsies par sālsstabu".

Uzmanībai jābūt koncentrētai uz galamērķi, itin kā tas jau būtu sasniegts. Pasaule nāks jums pretī tik ilgi, kamēr esat koncentrējies uz tēlu. Tiklīdz pievērsīsities atainojumam spogulī, kur notiek diezin kas (vai nenotiek vispār nekas), tā pasaule tūlīt pat apstāsies, bet jūs atkal atsāksit savu nogurdinošo un neauglīgo skrējienu pa spoguļa apli.

Jums nāksies nemitīgi atgādināt savam prātam, ka spogulis darbojas ar aizkavēšanos un tam vajadzīga zināma pauze atainojuma veidošanai, proti, tēla īstenošanai dzīvē. Pauzes laikā nelokāmi jāpaliek pie sava, jātic panākumiem arī tādos apstākļos, kad šķiet - viss brauc ellē. Cik jums pietiks pārdrošības nepakļauties grūtsirdībai, tik arī saņemsit. Lūk, tā tad arī ir īstā maģija, kurai nav brīnumaino atribūtu, taču ir reāls spēks.

Atskatīties spogulī, proti, paust savu attieksmi pret notiekošo, vajag tikai tāpēc, lai ievērotu pozitīvās pārmaiņas un atļautos izjust patīkamu izbrīnu. Citiem vārdiem sakot, jūsu acīm jābūt plati atvērtām, lai redzētu visu, kas liecina par pasaules virzību pretī mērķim, un cieši aizvērtām, lai neredzētu pavadošās (un neizbēgamās) negatīvās izpausmes. Ja pietiek savaldības "neatskatīties", tad rezultāti parasti pārsniedz visu gaidīto. Jums ne tikai pasniegs rotaļlietu, bet pavizinās arī karuselī un pacienās ar saldējumu.

Vispārējā nozīmē likumu, kas nosaka, kā apieties ar spoguli, var formulēt šādi: lūkojoties spoguli, jāvirza nevis atainojums, bet gan pats tēls - sava attieksme un domu nostādne. Citiem vārdiem sakot, "jāvirza sevi", nevis jācenšas notvert atspoguļojumu, kā to dara kaķēns, kas spēlējas ar savu "dubultnieku", nesaprotot, ka tas ir viņš pats. Pazīstamā mūziķa un filozofa Borisa Grebenščikova dziesmā ir šādi vārdi: "Viņa var virzīt sevi… Pilnā augumā."

Griežoties ap savu asi, jūs vērojat, kā pasaule sāk lēnām un ar aizkavēšanos griezties līdzi. Jūs nesteidzaties to satvert, lai piespiestu griezties. Tāda ir atšķirība starp iekšējo un ārējo apņemšanos. Iekšējā apņemšanās mudina jūs, lai cenšaties ietekmēt atspoguļojumu. Ar ārējo apņemšanos jūs liekat mieru spogulim un koncentrējat uzmanību uz savu domu tēlu, tādējādi iegūstot savā rīcībā reālu spēku, kas var virzīt pasauli. "Mamma, ko mēs darīsim, kad vina virzīs sevi!"

Spēka noslēpums ir prasmē atbrīvot tvērienu. Cilvēka prāts pat vismazāko neparedzēto apstākli, kā arī visnenozīmīgāko atkāpi no sava scenārija uzņem naidīgi. Pēc tam nekavējoties seko tikpat dabiska, cik primitīva reakcija - cenšanās izlabot situāciju, proti, celt iebildumus, atteikties, pastāvēt uz savu, strīdēties, izdarīt straujas kustības, kaut ko aktīvi uzsākt un tā tālāk. Prāts vispār ķeras pie atspoguļojuma un cenšas panākt savu.

Protams, ja uzmanība pievērsta spogulim, rodas ilūzija, ka vajag tikai pastiept roku, un realitāte - tā taču ir tepat, degungalā - tūlīt pakļausies. Kas to deva. Neattapīgais kaķēns ļaujas maldiem, spēlēdamies ar parasto spoguli. Ari cilvēks, kura apziņa ir pakāpi augstāka, iekrīt tajās pašās lamatās. Atšķirība ir vienīgi tā, ka duālā spoguļa ilūzija ir izsmalcinātāka, un tikai.

Tātad nepieciešams likt spoguli mierā un ļaut pasaulei virzīties. Vairākumā gadījumu nemaz nav nepieciešama aktīva rīcība - pilnīgi pietiek elastīgi un mierīgi sekot notiekošajam. Kā zināms no grāmatas "Realitātes Transērfings", variantu straume, ja to netraucē, ievirza notikumu gaitu visoptimālākajā gultnē. Primitīvais prāts tiecas kult ūdeni ar rokām un airēt pret straumi, aizstāvot savus uzskatus. Tagad, lai atbrīvotos no ilūzijas, prāta aprobežotā apņemšanās jāpagriež atpakaļ - lai prāts dinamiski koriģē savu scenāriju, iekļaujot tajā visu neparedzēto. Tāds uzdevums prātam ir neierasts, taču tas ir vienīgais iedarbīgais līdzeklis, kas ļauj izvairīties no kaķēna lomas.

Tātad sestais spoguļa princips ir: atbrīvot savu tvērienu un ļaut pasaulei virzīties pa variantu straumi. Iekšējā apņemšanās maina savu virzienu uz pretējo pusi, un izveidojas paradokss: atsakoties no kontroles, jūs iegūstat reālu situācijas kontroli.

Ar vērotāja acīm paraugieties uz visu, kas ir ap jums. Jūs esat lugas dalībnieks un tajā pašā laikā spēlējat distancēti, pamanot katru kustību apkārtējā situācijā. Jums kaut ko piedāvā - nesteidzieties atteikties. Saņemat ieteikumu - mēģiniet par to padomāt. Uzzināt citu domas - nesteidzieties iesaistīties diskusijā. Jums šķiet, ka kāds kaut ko dara nepareizi, - lai viņš dara. Mainījušies apstākļi - nevajag celt trauksmi, mēģiniet pieņemt izmaiņas. Lai ko jūs darītu, rīkojieties tā, kā būs visvienkāršāk. Ja esat izvēles priekšā, - dodiet priekšroku variantam, kuru vieglāk risināt.

Tas nenozīmē, ka totāli visam jāpiekrīt. Viena lieta ir - aizvērtām acīm ļauties straumei, kas jūs nes, un pavisam cita lieta - ar nodomu, apzināti virzīties pa straumi. Jūs pats sapratīsit, kur vajag pievilkt grožus un kur apzināti palaist tos vaļīgāk. Atbrīvojiet pasauli un vērojiet tās virzību. Sekojiet tai kā gudrs skolotājs, kas dod pusaudzim izvēles brīvību, tikai paretam pagriežot vajadzīgajā virzienā. Jūs redzēsit, ka pasaule sāks riņķot apjums.

Tagad pienācis laiks iepazīties ar pēdējo - pašu galveno un spēcīgāko spoguļa principu. Līdz ar nevainojamo spēju atainot spogulim ir vēl kāda īpatnība: labā puse kļūst par kreiso, un prom bēgošā telpa īstenībā virzās uz pretējo pusi. Cilvēki jau sen ir pieraduši pie šādas spoguļa īpašības un iemācījušies prātā pārveidot ilūziju par realitāti. Taču ar duālā spoguļa ilūziju prāts līdz pat šim laikam neprot tikt galā.

Problēma slēpjas cilvēka tieksmē labajā saredzēt slikto, pozitīvo pārvērst par negatīvo un savu labklājību interpretēt kā ļaunu likteni. Īstenībā pasaulei nav tieksmes nodarboties ar intrigām.

Nepatikšanas nav norma, tāpēc ka tās vienmēr prasa vairāk enerģijas. Daba netērē enerģiju veltīgi. Variantu straume vienmēr plūst pa vismazākās pretestības ceļu. Var sacīt, ka tā dodas pa veiksmīgas apstākļu sakritības ceļu. Lielāko daļu problēmu rada cilvēks pats, kad kuļ ūdeni ar rokām un airē pret vienmērīgo straumi. Tomēr galvenais ir tas, ka nosliece uz negatīvismu rada atbilstošu tēlu, kuru spogulis īsteno dzīvē.

Atcerieties: pasaule vienīgi nevainojami ataino jūsu attieksmi pret īstenību. Lai cik drūms arī liktos atainojums, - tas kļūs vēl sliktāks, ja izturēsities pret to kā pret negatīvu. Tieši tāpat negatīvais kļūs par pozitīvo, ja jūs to ar savu gribu par tādu pasludināsit. Katrā situācijā vai notikumā ir gan jums nevēlamais, gan noderīgais potenciāls. Paužot savu attieksmi šajās krustcelēs, jūs nosakāt turpmāko notikumu gaitu - veiksmes vai neveiksmes virzienā.

Jebkuros, pat pašos nelabvēlīgākajos apstākļos jūs galu galā vienmēr būsit ieguvējs, ja izpildīsit septīto spoguļa principu: jebkādu atainojumu uztvert kā pozitīvu. Lai kas arī notiktu, jūs nevarat precīzi zināt, vai tas jums izrādīsies par labu vai ļaunu. Izvēlieties taču sev vislabāko!

Vēl vairāk: kad viss veidojas labvēlīgi, vajag to uztvert nevis vienaldzīgi un kā pašu par sevi saprotamu, bet gan sagaidīt ar prieku, saasinot savu uzmanību uz to, ka viss ris brīnišķīgi. Lai notiktu kas notikdams, viss ris kā vajag. Tas nav nekas cits kā pazīstamais apņemšanās koordinācijas princips - tā darbība sīki aprakstīta Transērfinga pirmajā grāmatā.

Tā, piemēram, jūs esat saskāries ar kādu problēmu. Krustcelēs tikai jūs varat izlemt - uzskatīt to par sarežģītu vai par vienkāršu. Nosliece uz negatīvismu un nogurums, ko sagādā grūta dzīve, spiež jūs salīkt zem problēmu nastas un drūmi konstatēt:

-Ak, cik man grūti! Tas ir ļoti sarežģīts uzdevums.

Pasaule tūlīt pat piekrīt:

-Kā vēlies, mīļais.

Pasaule vienmēr piekrīt. Ja jau tā, tad rīkojieties pilnīgi pretēji, sakiet sev: "Viss risinās ļoti vienkārši." Kaut vai piespiediet sevi nosaukt šo problēmu par vienkāršu. Lai tas kļūst par postulātu. Problēmu par sarežģītu taču būtībā padara kāds neliels sīkums - pavadošie apstākļi. Tieši šo sīkumu nosaka jūsu attieksme. Un pasaule atkal visam piekrīt. Lai notiktu kas notikdams.

- Viss aiziet vējā? Nē taču, - jūs sakāt, - viss ir gluži vienkārši brīnišķīgi!

Un jūs pilnīga idiota izskatā, kā var likties cilvēkam "ar veselo saprātu", apmierināti berzējat rokas ("Tā, ļoti labi!") vai sitat plaukstas, vai lēkājat aiz prieka. Un tad drīz vien konstatējat, ka situācija, kas šķita neveiksmīga, patiesībā nāk jums par labu. Šī spoguļa īpašība allaž darbojas tik negaidīti un pārsteidzoši, ka pie tā nav iespējams pierast. Ikreiz, kad sakāve jūsu acu priekšā sāks pārvērsties par uzvaru, jūs izjutīsit ne ar ko nesalīdzināmu sajūsmu, kad gribas iesaukties:

-   Nē, tas nevar būt! Tā ir kāda mistika!

Agrāk, no "veselā saprāta" viedokļa jūs taču

spriedāt gluži citādi, tāpēc arī saņēmāt visas dzīves grūtības un likstas pilnā apjomā. Kopš šā brīža ikreiz, saskaroties ar jebkādām nepatikšanām vai problēmām, atcerieties, ka pasaule ikvienā gadījumā piekrīt jūsu attieksmei pret notiekošo:

-   Kā teiksi, mans labais.

Vai jūs varat aptvert, kāds spēks tagad ir jūsu rīcībā? Vairs nav vajadzības cerēt un gaidīt, kad Zilais putns atradīs par vajadzīgu jūs apmeklēt un Fortūnas rats pagriezīsies uz vēlamo pusi. Jūs esat savas veiksmes saimnieks. Ar savu gribu jūs pasludināt katru notikumu vai apstākli par labvēlīgu, sev izdevīgu.

Tā nav paļaušanās uz pasaules labo gribu, kas pārjums rūpējas tāpēc, ka mīl. Pasaule taču ir bezkaislīgs spogulis, un, ja tā rūpējas, tad tikai tāpēc, ka jūs tā "spoguļojaties". Tā nav pārliecība, ko apstākļi kuru katru mirkli var iedragāt. Tā nav pašpaļāvība, kuras pamatā ir akla ticība panākumiem. Tas nav pat optimisms kā rakstura iezīme. Tā ir - Lēmēja apņemšanās. Jūs pats veidojat savas pasaules slāni - izlemjat savu realitāti.

Jūs esat realitātes Lēmējs, ja protat "virzīt sevi", ļaujot arī pasaulei brīvi virzīties. Virzīt sevi - tas nozīmē sekot trim pēdējiem spoguļa principiem. Lēmējs - tas ir ne tik daudz aktīvs darītājs, cik vērotājs. Nevis pakļaut, bet gan atļaut - tā ir viņa gribas iezīme.

Tagad jūs zināt, kā apieties ar šo apbrīnojamo duālo spoguli. Jums vairs ne no kā nav jābīstas šajā pasaulē, kuru citi uzskata par naidīgu, problemātisku un nepiekāpīgu. Tā ir jūsu pasaule! Ņemiet to pie rokas un sakiet sev:

"Es kopā ar savu pasauli eju pēc rotaļlietas!"

SPOGUĻMEISTARU LĪGA

Varētu domāt, ka Transērfingā jautājums par likteni netiek izvirzīts - tas var būt patvaļīgs, jo pastāv variantu telpa, un to var pārvaldīt, ievērojot duālā spoguļa principus. Un tomēr ir vērts veltīt šim tematam nedaudz uzmanības.

Domas šeit dalās. Vieni uzskata, ka liktenis ir paša cilvēka rokās. Citi tic, ka tas noteikts iepriekš. Trešie iet vēl tālāk, uzskatīdami to par likteņa pirkstu, kas cilvēkam sūtīts no augšas un ko nosaka viņa uzvedība iepriekšējās dzīvēs. Kuri uzskati ir vistuvāk īstenībai?

Visi. Katra šī pozīcija ir pareiza, un tās ir pat līdztiesīgas. Vai tad var būt citādi pasaulē, kas ir spogulis? Ikviens, stāvot pie spoguļa, saņem apstiprinājumu savam domu tēlam. Nav jēgas jautāt spogulim, vai man ir lemts atainojumā redzēt savu seju skumju vai priecīgu. No vienas puses, tur atspoguļojas tas, kas ir, no otras puses, - kādu vēlos sevi ieraudzīt, tāds arī būšu. Tāpēc jautājums par likteni - tas ir izvēles jautājums: vai izraudzīties iepriekš nolemtu vai dot priekšroku brīvam liktenim. Viss atkarīgs no jūsu pārliecības - ko izvēlēsities, to arī saņemsit. * >

Ja cilvēks ir pārliecināts, ka liktenis - tā ir nolemtība un no tās neizbēgt, tad patiešām realizējas kāds iepriekš nolemts scenārijs. Variantu telpā, bez šaubām, ir atsevišķa straume, pa kuru virzīsies dzīves kuģītis, ja to atstās viļņu varā. Ķepurodamies savā infantilismā, "nolemtais" godbijīgi ceļ galvu pret debesīm, no kurienes kā čiekuri birst "likteņa triecieni": "Ak gaišredzības spēks! Ak likteņa roka!" Īstenībā nevis jau šūpulī nolemts, bet uz pieres rakstīts, ka tu, stulbeni, atrodies tikai neapzināta un visai nesakarīga sapņa varā, sapņa, kuram pats sevi esi nolēmis.

Kad cilvēks pats uzņemas sava likteņa pārvaldīšanu, viņa dzīve vairs nav atkarīga no apstākļiem. Kuģīti var aizvadīt garām šim it kā nolemtajam "liktenim" pa jebkuru pusi. Viss ir ļoti vienkārši: dzīve ir kā upe. Ja jūs airējat pats, varat izvēlēties virzienu; ja gluži vienkārši ļaujaties straumei, tad jāpeld pa straumes gultni, kurā esat nokļuvis. Ja vēlaties karmu, - arī tā jums būs. Domājot par to, ka jūsu liktenis ir atkarīgs no kaut kādiem nepielūdzamiem apstākļiem vai kļūdām iepriekšējās dzīvēs, jūs tādējādi realizējat atbilstošu variantu. Kā jums tīk, jūs taču esat Dieva bērns. Ja vēlaties būt Lēmējs, arī tas ir jūsu varā. Duālais spogulis piekritīs visam. Vienīgais jautājums ir: vai jūs protat ar to apieties?

Transērfinga modeļa ietvaros tas viss ir skaidri redzams. Vienīgā neizprotamā mīkla ir variantu telpa. Kas tur "ielicis" visu tajā esošo? Kur tas radies? Un kāpēc? Un kas bija pirms tam, kad tas viss tur vēl nebija ielikts?

Sacīšu godīgi: es nezinu. Varu vienīgi izvirzīt hipotēzi: variantu telpu neviens nav "radījis" - tā pastāv mūžīgi. Cilvēka prāts ir tā iekārtots, ka viņam šķiet, it kā visu šajā pasaulē kaut kas vai kāds radījis, kā arī visam ir sākums un beigas. Acīmredzot ne visu. Baidos, ka pat tad, ja cilvēka apzināšanos paceltu augstāk par tik, par cik tā pārspēj austeres apzināšanos, arī ar to nepietiktu, lai apjēgtu šādas lietas. Pasaulē ir jautājumi, kas atrodas tālu ārpus prāta iespēju robežām. Prāts - tas taču ir tikai loģisks automāts, kaut arī tam piemīt spēja abstrakti domāt.

Manas abstraktās domāšanas līmenis ļauj man veidot tikai primitīvu matemātisko modeli. Ja kāda nosacītu apzināšanās pakāpi vērstu uz bezgalību, kur cilvēka apzināšanās līmenis pārvēršas par punktu, tad uzdotā jautājuma būtība ir šāda: "Kāpēc man, punktam, ļauts ieņemt jebkuru stāvokli koordinātu plaknē? Kas izveidojis koordinātu sistēmu? Kādēļ tā vajadzīga? Un kas bija pirms tam, kad…? Neaptverami…" Ja šim punktam vēl pateiktu, ka bez plaknes pastāv arī trīsdimensiju un n-dimensiju telpa, tad punkts vispār "sajuktu prātā".

Vieglāk noticēt, ka likteni iepriekš izlēmuši kādi augstāki spēki, kā arī tam, ka to var "izskaitļot" un pareģot, nevis piekrist, ka pastāv kāda neaptverama variantu telpa, kurā ir absolūti viss. Jebkurā gadījumā cilvēkiem ir neomulīgi dzīvot neziņā, viņi cenšas uzzināt vismaz kādu mājienu par nākotni, tāpēc arī iet pie astrologiem, pareģiem, sapņu tulkiem. Un šeit atkal ir principiālas izvēles jautājums. Kāds ir mans nolūks: uzzināt, kas mani sagaida, vai radīt to, ko vēlos?

Ja izraudzīta pasīva pozīcija, tad, protams, atliek tikai viens - vērsties pie tā, kuram ir drosme paziņot, ka orientējas "Likteņu grāmatā". Bet vai tas ir iespējams? Vai kāds var pareģot vai "izskaitļot" nākotni? Bez šaubām, var. Vēl vairāk - tas kļūst iespējams tieši tāpēc, ka pastāv variantu telpa. Kur citur gaišreģi ņemtu pagātnes un nākotnes fragmentus?

Nenoliedzami, notikumi nevar attīstīties patvaļīgi. Variantu telpas sektorus saista cēloņu un seku sakarību ķēdītes - dzīves līnijas, kas pakļaujas noteiktām likumsakarībām. Kā var spriest par šīm likumsakarībām? Acīmredzot pēc kaut kādām ārējām izpausmēm un pazīmēm. Tādas var būt debess ķermeņu stāvoklis, sapņi, kāršu kombinācijas un pat kafijas biezumi. Nejaušību nav. Nejaušības jēdziens - tā ir tikai īpaša seku uztveres forma, kad nav detalizēta informācija par cēloņiem.

Un atkal tieši tāpēc, ka pastāv variantu telpa - šī krātuve, kurā glabājas kinofilmas par pagātni un nākotni, prognozes ne vienmēr piepildās. Variantu skaits ir bezgalīgs, tā ka nav nekādas garantijas, ka "no plaukta noņemta tieši tā kinolente", kurai lemts "nokļūt projektorā". Runa var būt tikai par daļēju iespējamību.

Viena no "precīzākajām" bija bulgāru gaišreģe Vangelija Dimitrova, pasaulslavenā Vanga. Jau bērnībā zaudējusi redzi, viņa ieguva spēju "redzēt" variantu telpu. Kaut gan viņas spējas bija unikālas, "trāpījuma procents" gan pagātnes, gan nākotnes jautājumos svārstījās ap septiņdesmit, astoņdesmit.

Pareģojumi tiek izkropļoti gan ar pašu gaišreģu uztveri, gan vēlākā traktējumā. Nostradama "Cen- tūrijas" vēl joprojām tiek interpretētas visdažādākajās variācijās. Prognozēs dažkārt cenšas ieraudzīt to, kā tur nemaz nav, un otrādi - neievēro acīmredzamo. Kad Vanga pareģoja, ka "Kurska pazudīs zem ūdens", neviens neko nesaprata. No Kurskas līdz jūrai taču ir diezgan tālu. Taču, kad nogrima zemūdene ar tādu pašu nosaukumu, tad tiem, kas zināja šo pareģojumu, droši vien tirpas pārskrēja pār kauliem.

Un tomēr, ja var runāt tikai par varbūtību, ka pareģis ieraudzīs "tieši to" variantu telpas sektoru, kāpēc paredzējumu precizitāte ir visai augsta? Tāpēc ka prognoze, iespiedusies cilvēka apziņā, gribot negribot pārvēršas par viņa apņemšanos.

Attieksme pret visdažādākajiem traktējumiem un horoskopiem ir īpaša - tā ir balansēšana starp ticību un neticību. No vienas puses, cilvēks nav noskaņots pilnīgi paļauties uz tādām lietām, no otras puses, - kaut kur viņa zemapziņas dziļumos mīt doma: ja nu piepeši? Traktējumu svarīgums ir minimāls: varbūt piepildīsies, varbūt ne. Tā ir sava veida spēle, kas vienlaikus notiek gan pa jokam, gan nopietni. Tāpēc rodas kāda apslēpta dvēseles un prāta vienotība. Tādos apstākļos veidojas acumirklīgs, taču skaidrs tēls, kuru pasaules spogulis labprāt īsteno. Cilvēks pats neviļus realizē to, kas viņam tika pareģots, - tieši tāpēc varbūtība ir lielāka par vidējo.

No pašas Vangas biogrāfijas rodas iespaids, ka viņa jau bērnu dienu spēlēs it kā apzināti prognozējusi savu turpmāko likteni. Viņas iemīļotā rotaļa bija kaimiņu bērnu - "pacientu" - "ārstēšana". Viņa prata arī pavēstīt dažādus izdomātus stāstus, ko visi klausījās kā apburti. Turklāt Vanga aizrāvās ar kādu dīvainu spēli: viņa kaut ko noslēpa grūti pieejamā vietā, pēc tam sāka šo priekšmetu meklēt ar aizvērtām acīm, virzoties uz priekšu ar taustes palīdzību. Kā redzams, viņas radīto tēlu ainas bija tik nevainojamas, ka pasaules spogulis tās precīzi atveidoja īstenībā. Vanga kļuva par dziednieci un gaišreģi, bet redzi zaudēja nelaimes gadījumā. Kad meitenei bija divpadsmit gadu, viņu sagrāba viesulis, pēc tam Vangu atrada laukā, apbērtu ar smiltīm.

Jāatzīmē Vangas ciešā pārliecība, ka no likteņa izbēgt nav iespējams, nekādi cilvēka pūliņi nevar mainīt iepriekš noteikto. Saņemot vīzijas par nelaimēm, kam bija jānotiek nākotnē, viņa centās likstu novērst, tomēr tas viņai nekad neizdevās. Bija gadījumi, kad Vanga, zinādama, ka cilvēkus gaida nāve, centās viņus atrunāt no došanās braucienā vai lūdza pamest kādu vietu. Arī tas nelīdzēja - viņu neklausīja. Vai tas nozīmē, ka šeit ir kāda pretruna ar Transērfingu un liktenis tomēr ir iepriekš izlemts?

Īstenībā nekādas pretrunas nav. Cilvēks nespēj ar savu apņemšanos būtiski ietekmēt cita cilvēka dzīvi. Cilvēkam dota vara veidot vienīgi savas pasaules slāni. Pat ja no malas šķiet, ka ietekmīgs politiskais darbinieks izlemj veselu tautu likteņus, īstenībā viņš tikai izpilda viņu radījušās struktūras gribu.

Pārvaldīt savu likteni spēj ikviens, tikai ar nosacījumu, ka viņš ņem vadības stūri savās rokās. Viss atkarīgs no tā, kādu pozīciju cilvēks ieņem: aktīvu vai pasīvu. Var dzīvot, lasot horoskopus un uztverot likteni kā no augšas dotu. Taču, no otras puses, ja ķeras pie likteņa veidošanas ar visu nesakarīgā prāta centību, var sev radīt tādu likteni, ka nedod Dievs. Tāpēc ar aktīvu pozīciju sapratīsim nevis māku kult ūdeni ar rokām un airēt pret straumi, bet gan apņemšanos pārvaldīt savu domu gaitu atbilstoši spoguļa principiem.

Tāda pozīcija nodrošina reālu varu pār likteni. Turklāt pareģu pakalpojumi zaudē jebkādu jēgu. Es nebūt negribu teikt, ka viņu paredzējumi ir nepatiesi. Nē, individuālās prognozes bieži vien apstiprinās, taču tās nepieciešamas vienīgi tiem, kuri izvēlējušies dzīvi kā neapzinātu sapni, un tādu cilvēku, starp citu, allaž būs lielum lielais vairākums. Ja nu esat apņēmies pārvērst savu dzīvi par apzinātu sapni, kuru var pārvaldīt, tad spoguļ- meistaru pakalpojumiem tiešām nebūs jēgas.

Kas tad īstenībā ir astrologi, sapņu un zīmju skaidrotāji, pareģi ja ne spoguļmeistari? Viņi taču sniedz nevis gluži nevainīgu prognozi, bet jūsu likteņa daļas surogātu - spoguļa gabaliņu, kurā jūs būsit spiests skatīties. Un kā gan citādi? Vai jūs šo prognozi uzņemsit nopietni vai ne - tam nav nozīmes, jūs to pieņēmāt, un tā paliks zemapziņā, programmējot jūsu turpmāko likteni. Pat ja nerunājam par naudu, vai tiešām jūs domājat, ka varat iegūt gabaliņu nākotnes tāpat vien? Likteņa grāmatā nevar ieskatīties bez sekām. Un maksa par to vienmēr ir viena: jums nāksies ņemt to Ildzi un padarīt par daļu no savas dzīves, vēlaties jūs to vai ne.

Tāda samaksa var kļūt liktenīga. Un vaina vai, sacīsim, atbildība par to gulstas nevis uz tiem, kuri pārdod likteni kā preci, bet gan uz tiem, kuri šo preci pērk. Interesējoties par prognozi, jūs iegādājaties spoguli un jautājat spoguļmeistaram, vai šodien drīkstat pie tā smaidīt. Bet jums taču jau ir spogulis - jūsu pasaules slānis, ar kuru var darīt visu, kas vien tīk. Ar savu spoguli es esmu brīvs: ja vēlēšos, varu ar savu Lēmēja gribu jebkuru zaudējumu pārvērst par uzvaru - un tā arī būs - nospļauties man par visām prognozēm.

Bet, ja nu nav vēlēšanās būt savas realitātes Lēmējam, var sekmīgi izmantot spoguļmeistaru pakalpojumus - ari tā ir izvēle un eksistences veids. Pareizāk sakot, veids, kā drošāk virzīties pa likteņa gultni. Prognozes šeit var būt zīmes, kas brīdina par iespējamām nepatikšanām, kā arī spēj iedvest cerības uz panākumiem. Šajā ziņā spoguļ- meistari veic lietderīgu darbu. Taču ne visi. Viskaitīgākie ir globālo notikumu pareģotāji. Prognozējot gaidāmās katastrofas un "pasaules galu", viņi tādējādi ievirza plašu cilvēku grupu domas destruktīvā gultnē jeb, citiem vārdiem sakot, programmē kolektīvo apziņu. Tas tā vienkārši garām nepaiet.

Interesanti, ka arī zinātnieki ir spoguļmeistaru līgas dalībnieki, lai gan tieši neietekmē cilvēku likteņus. Visā vēstures gaitā viņi to vien dara kā cenšas izskaidrot pasaules iekārtojumu. Kādreiz

Zeme bija plakana, balstījās uz trim vaļiem, ziloņiem, bruņrupuča vai vēl uz kaut kā. Debess spīdekļi senos laikos griezās ap Zemi. Pagājuši jau daudzi tūkstoši gadu, kaut kas noskaidrojies, taču aizvien vēl turpinās jaunu modeļu pielaikošana. Klasisko fiziku nomaina kvantu fizika. Mikropa- saules objekti sākumā tiek nosaukti par daļiņām. Pēc tam izrādās, ka tie drīzāk ir vilni, kas laiku pa laikam kļūst par daļiņām. Tad seko kārtējā teorija - tā pavēstī, ka šie neuztveramie objekti ir nevis viļņi un nevis daļiņas, bet gan stīgas des- mitdimensiju telplaikā. Pasaule, atrazdamās uzlaikošanas kabīnē, piekrīt arī šim modelim. Tomēr joprojām kaut kas nav skaidrs, kaut kas nav tā, kā vajag būt. Zinātnieki spiesti pievienot vēl vienu, vienpadsmito dimensiju, un dzimst supeijauna teorija, kurā stīga pārvēršas par membrānu. Amizanti, vai nav tiesa? Kas būs turpmāk?

Acīmredzot šis process turpināsies līdz bezgalībai. Kārtējam modelim sekos aizvien jauni un jauni modeļi. Ja jūs nostāsities pie viena spoguļa, turot rokā citu spoguli, tad sapratīsit, kāpēc pasaulei ir bezgalīgi daudz modeļu. Spogulī, kas ir jums priekšā, jūs redzat sevi ar spoguli, kurā jūs atainojaties spogulī ar spoguli, kurā… Vai saprotat?

Droši vien uz jautājumu, kā iekārtota pasaule, atbildes nav. Cilvēka prāta jēdzienu ietvaros, nokļūstot formulējumu pašā abstraktākajā virsotnē, pasaule izskatās nekādi. Tā gluži vienkārši ir mūsu priekšstatu spogulis. Ko mēs par to domājam, to arī saņemam. Vienīgais, ko var droši apgalvot, ir tas, ka realitāte ir daudzšķautņaina un ka var konstatēt dažas tās likumsakarības.

Pasaules uzbūves pētīšanas process ir līdzīgs iepriekš minētajam piemēram. Kad par pamatu izraugās vienu no realitātes izpausmēm, iegūst atsevišķu versiju - gabaliņu spoguļa. Nostājoties kopā ar to pie pasaules galvenā spoguļa, mēs ieraudzīsim atainojumā jaunu aspektu. Izraugoties vienu no šā aspekta izpausmēm, mēs atkal iegūsim atsevišķu realitātes versiju. Un atkal no kārtējā spogulīša radīsies jaunais, kas atainojies iepriekšējās realitātes tēlā.

Kāda ir pasaule patiesībā? Jūs varat mēģināt to iztēloties (ja izdosies) ar divu vienādu, tuvu vienam pie otra noliktu spoguļu piemēru. Gan viens, gan otrs ataino pretī esošo. Abos spoguļos ir - nekas, kas atainots pats no sevis neskaitāmas reizes. Melna tēlu bezgalība, kuras nekas atspoguļojas no nekā. Vai ir iespējams iegūto ainu kaut kā aprakstīt mūsu prāta rīcībā esošo jēdzienu ietvaros? Diezin vai.

Noslēgumā jāpiebilst, ka spoguļmeistaru svārsti jebkurā gadījumā nebūt nerūpējas par jūsu likteni, bet ievēro savas intereses - tiem pastāvīgi vajadzīga "klienta" enerģija. Cilvēki katru dienu vēlas uzzināt, kas viņus gaida rītdien, tāpēc nemitīgi iet pie "kompetentajiem", atdod savu enerģiju, pretī saņemot surogātu - gabaliņu safabricēta likteņa. Ja cilvēka uzmanība nokļuvusi tada svarsta cilpā, kurš tirgojas ar likteņiem, tad viņš vairs nespēj justies drošs, kamēr nav izlasījis kārtējo horoskopu vai uzzinājis sava sapņa skaidrojumu. Rodas zināma adikcija - atkarība no narkotikām. Deva vajadzīga nepārtraukti, lai uzturētu iluzoro pārliecību par rītdienu. Bet svārsti šūpojas un plaukst.

Transērfingam tāda enerģijas piegāde nav vajadzīga: iepazīsties ar principiem un dodies kaut uz visām četrām debespusēm. Zināšanas pašas par sevi nav svārsts - tas rodas tikai tad, ja izveidojas atbilstoša struktūra. Transērfings neizskaidro arī pasaules uzbūvi, bet piedāvā utilitāru modeli, kurš ļauj izprast, kāpēc iespējams pārvaldīt realitāti un kā to darīt. Tieši tāpat var sekmīgi vadīt automašīnu, neko nezinot par tās uzbūvi. Transērfinga misija ir izsniegt cilvēkiem "vadītāja apliecību".

Spoguļmeistari iegalvo punktam, ka tam jāpārvietojas pa stingri noteiktu funkcijas grafika līniju - citādi nav iespējams. Un tā patiešām ir, taču tikai tad, ja pats punkts atzīst šos noteikumus. Realitāte pastāv neatkarīgi nojums. Tik ilgi, kamēr jūs tam piekrītat. Jums neizdosies mainīt visu pasauli, taču atsevišķs šīs pasaules slānis ir jūsu rīcībā. Un šajā nolūkā nav nekādas vajadzības mainīt sevi - pietiek vienīgi izmantot savas Lēmēja tiesības.

Tagad jums ir duālais spogulis - tas ir līdzīgs džinam, kurš izpilda visas vēlēšanās. Un tā vairs nav pasaka, tā ir realitāte, kas līdz šim varbūt slēpās no jums ikdienības aizsegā. Atšķirībā no pasaku džina, spoguļa džinam nevar pavēlēt. Nav jēgas to lūgties, kā arī meklēt tā līdzjūtību. Taču ir vērts paziņot par savu apņemšanos - un burvju spogulis labprāt piekritīs: "Labi, labi, mans mīļais." Jūs esat īstenais sava likteņa Lēmējs, ja esat apņēmies tāds būt. Neatdodiet savu likteni spoguļmeistaru rokās!

KOPSAVILKUMS

Spoguļa principi:

1.   Pasaule kā spogulis ataino jūsu attieksmi pret to.

2.   Atspoguļojums veidojas dvēseles un prāta vienotībā.

3.   Duālais spogulis reaģē ar aizkavēšanos.

4.   Spogulis konstatē attieksmes saturu, ignorējot tās ievirzi.

5.   Domāt nevis par to, ko nevēlies, bet gan par to, ko centies sasniegt.

6.   Atbrīvot savu tvērienu un ļaut pasaulei virzīties pa variantu straumi.

7.   Jebkuru atspoguļojumu uztvert kā pozitīvu.

Pārvaldot savu domu gaitu, jus pārvaldot realitati.

Konstatējiet amalgamas formulu katrā izdevīgā gadījumā.

Jāvirza nevis atspoguļojums, bet gan pats tēls - sava attieksme un domu ievirze.

Uzmanībai jābūt fiksētai uz galamērķi, itin kā tas jau būtu sasniegts.

Lai materializētu slaidu, tas domās jāskatās sistemātiski un pietiekami ilgu laiku.

Nevajag apspiest emocijas, vajag mainīt attieksmi.

II MŪŽĪBAS VĀRTSARGS

APŅEMŠANĀS ENERĢIJA

Iepriekšējā nodaļā mēs iepazināmies ar realitātes pārvaldīšanas principiem. Tagad parunāsim par konkrētām metodēm. Pirmais nepieciešamais nosacījums, bez kura Transērfīngs vispār nav iespējams, ir pietiekami augsts enerģētikas līmenis.

Ir divu veidu enerģija: fizioloģiskā un brīvā. Pirmo jūs sajūtat kā siltumu un fizisko spēku - tā tiek izstrādāta vielmaiņas procesā. Lai uzturētu fizioloģisko enerģiju vajadzīgajā līmenī, pietiek lietot pilnvērtīgu uzturu, atpūsties un kustēties svaigā gaisā.

Brīvā enerģija nāk no kosmosa, plūst pa enerģētiskajiem kanāliem un izpaužas kā možums un dzīves tonuss. Tā ir tā pati apņemšanās enerģija, kas ļauj cilvēkam būt spējīgam uz aktīvu, enerģisku rīcību. Ja jūs velkat savu jūgu no dienas dienā, kad spēka pietiek vienīgi ierastajām darbībām un, pats galvenais, neko nevēlaties, tad tas liecina par ļoti zemu enerģētikas līmeni.

Var teikt, ka brīvā enerģija un vitalitāte ir viens un tas pats. Jaunība - tas ir laiks, kad apņemšanās enerģija mutuļot mutuļo. Iedomājieties vecu, slimīgu sievieti. Viņa tenterē, sten un vaid, katra kustība viņai sagādā grūtības. Un tad viņa piepeši sāk veikli skraidīt, strauji lēkāt un, augstu palē- kusies, uzvaroši iesaucas "Jā!", ar roku izdarot asu vēzienu gaisā. Tas šķiet neticami, tomēr ir tieši tas, ko gribēs izdarīt vecā sieviete, ja iegūs vajadzīgā līmeņa enerģiju.

Kāpēc visus savus labākos darbus cilvēks rada dzīves pirmajā pusē vai pirmajā trešdaļā? To nosaka apņemšanās enerģija. Ja šo enerģiju uztur augstā līmenī, ar šedevriem var lepoties jebkurā vecumā.

Vitalitāte un radošie spēki atrofējas, kad cilvēks vairs ne pēc kā netiecas. Ir cilvēki, kas pasauli vēro ar vienaldzīgām acīm. Viņi visu zina, visu ir izbaudījuši, un šķiet, ka pārsātinātības sajūta viņiem patīk. Šī pasaule viņiem ir gluži kā krustām šķērsām izstaigāts parks, kur nekas vairs nepārsteidz. Viņi vienaldzīgā, slinkā balsī pamāca citus, parādot, ka viņiem viss jau ir pazīstams. Tādi cilvēki ātri noveco. Turpiniet bez noguruma lūkoties uz pasauli plaši atvērtām acīm, un enerģijas jums būs vairāk - tāda ir tās īpašība.

Ja cilvēks beidz brīnīties un netiecas pēc jauniem mērķiem, viņa attīstība nevis vienkārši apstājas - viņš degradējas, proti, noveco. Dzīve - tas ir process, kurā apstāšanās nav iespējama. Ir kustība vai nu uz priekšu, vai ari atpakaļ. Tāds stāvoklis kā apstāšanās un sastingums dabā nepastāv. Pat klintis transformē savu izskatu. Lai aktivizētu apņemšanās enerģiju, tā "jāsaista" ar kādu mērķi.

Enerģiju iekvēlina orientācija uz aktīvu rīcību. Rodas sava veida atgriezeniskās saiknes cilpa: aktīva rīcība rada apņemšanos, apņemšanās iededz vitalitāti. Ja sēdi un neko nevēlies, - izdari vismaz kaut ko, un radīsies enerģija. Dažkārt vajadzīgs kāds stimuls, lai izkustētos no vietas.

Var likties, ka jums nepietiek enerģijas un tā kaut kur jāiegūst, taču tā nebūt nav. īstenībā enerģijas jums ir pārpārēm - to taču sūta kosmoss, un jūs varat ņemt, cik spējat panest. Lieta tā, ka jūs jau esat paņēmis, cik spējāt. Enerģija nekur nav pazudusi - gluži vienkārši tā visa ir pilnībā nodarbināta. Viss titāniskais spēks tiek izlietots divu veidu slogu uzturēšanai.

Pirmām kārtām tie ir pienākumi un ierobežojumi, ar ko jūs pats esat sevi apgrūtinājis. Iedomājieties šādu ainu. Jūs esat uzņēmies kaut ko izdarīt - un jums tūlīt tiek piekārta smaga svaru bumba. Jūs izvirzījāt sev kaut kādus nosacījumus - pievienojas vēl viens atsvars. Kaut ko sev vai kādam citam apsolījāt - saņemat nākamo. Cik tādu atsvaru karājas jums kaklā? Kamēr to vēl nav pārāk daudz, dzīvot var. Taču reiz pienāk brīdis, kad nasta kļūst nepanesama. Tad vadzis lūst: iedzīts stūri, cilvēks saslimst, krīt depresijā vai ar viņu notiek kāda nelaime. Viņš pasauli sāk vērot sasprindzināti, ar neuzticību un bažām. Un tad realitāte kā domu atspoguļojums patiešām iegūst aizvien drūmākus toņus - sākas melnā josla, kas var turpināties ļoti ilgi.

Otrajā vietā ir pārmēra potenciālu slogs. Piešķirot pārāk lielu nozīmi dažādām lietām, jūs pats apgrūtināt sevi ar pārmērīgu slogu. Tas ir vesels kalns nepanesamu nastu. Nepilnvērtības sajūta: man jābūt "asajam", jāaizstāv un jāstiprina savs nozīmīgums. Vainas, atbildības apziņa: man jāizpērk sava vaina, jāizpilda savs pienākums. Problēmu sarežģītības pārspīlēšana: man jāpaveic sarežģīts darbs. Mūžīgi nomāc arī šaubas un bažas.

Ļoti daudzi cilvēki tā ari aizvada dzīvi, no visām pusēm apkārušies ar dažādu pienākumu, nepabeigtu darbu, bargu nosacījumu, iecerētu plānu un loti daudzu mērķu nastu. Mērķis aktivizē apņemšanās enerģiju, taču vienīgi tad, ja tas tiek realizēts, nevis pastāv tikai kā projekts. Nav nekā vieglāka kā ieplānot kādu darbu, izvirzīt noteikumus un dot solījumus. Jāzina tikai, ka, uzņemoties jebkādas, pat visnenozīmīgākās saistības, jūs uzveļat sev slogu, kas atņem daļu apņemšanās enerģijas. Ar šo slogu jums nākas virzīties tālāk.

Turklāt piedevām visam sacītajam viens no galvenajiem vājas enerģētikas cēloņiem ir prozaisks organisma piesārņojums. Viss ir ļoti vienkārši.

Enerģētiskie kanāli sašaurinās kā vecai taurei, kas pieaugusi ar sārņiem, tāpēc enerģijas plūsma pārvēršas par sīku strūkliņu. Rodas brīvās enerģijas deficīts, kas izraisa pārējās problēmas. Tās ir gan vāja fiziskā forma, gan zema kreativitāte, gan slimības un viss, kas no tā izriet.

Tā nu iznāk, ka lauvas tiesa no enerģijas, kas izkļuvuši caur šaurajiem kanāliem, tiek izlietota veselas virtenes nevajadzīgu atsvaru uzturēšanai. Tas nožēlojamais nieciņš, kas palicis pāri, tad ari ir viss dzīves tonuss, no kura veidojas možums, aktivitāte, dzīvesprieks, optimisms, vēlēšanās iegūt visu un tūlīt, sajūta, ka spējat kalnus gāzt. Spriežot pēc savām sajūtām, ikviens var novērtēt, cik šīs enerģijas viņam ir palicis. Diezin vai atradīsies daudz "turīgu pilsoņu".

Tādējādi visa brīvā enerģija izrādās aizņemta ar veselu virkni nerealizētu - potenciālu nodomu, kuri tikai apgrūtina. Lai atbrīvotu resursus, nepieciešams vai nu atmest dalu potenciālo apņēmību, vai sākt to realizēšanu.

Ievērojiet: kas jūs nomāc? Ja labi padomā, no daudzām svaru bumbām var atteikties bez nožēlas. Lielākais vairums šo smago nieku šķiet ļoti vajadzīgi, taču kāds gan labums no tā, ka jūs pastāvīgi nēsājat tos līdzi, bet realizēt nekādi nevarat? Tā, piemēram: man katrā ziņā jābūt labākam par visiem; man vienmēr jābūt uzdevumu augstumos; es pierādīšu visiem un pats sev, ko esmu vērts;

man noteikti jānoiet tas ceļš, ko esmu izvēlējies; man vajadzīga tikai uzvara, citādi es zaudēšu cieņu pats savās acīs; man nav tiesību kļūdīties. Un tā tālāk, tādi solījumi kā atmest smēķēšanu, iemācīties svešvalodu un vispār ar pirmdienu sākt jaunu dzīvi.

Jūs taču piekritīsit, ka viss, kas bezgalīgi tiek atlikts uz vēlāku laiku, ir lieka nasta. To vajag vai nu realizēt, vai atmest, tāpēc ka tas atņem enerģiju, ko veltīgi tērēt ir gluži vienkārši muļķība. Tā, piemēram, kad cilvēks uzsāk procesu, lai atmestu kādu kaitīgu ieradumu, tam tiek izlietots divreiz vairāk enerģijas: no vienas puses, tik un tā nākas maksāt svārstam kredītprocentus, no otras puses, vēl arī nēsāt smago, paša uzkārto slogu - pienākumu atmest kaitīgo ieradumu.

Tāda noņemšanās var turpināties gadiem. Vardarbība pret sevi jebkurā gadījumā jāpārvērš par pārliecību, proti, ja jau no kaut kā atteikties, tad aiz pārliecības, nevis tāpēc, ka tas nepieciešams. Piespiežot sevi pie sienas ar prāta diktētām metodēm, cilvēks vēl vairāk palielina sasprindzinājumu, kas neizbēgami noved pie neveiksmes. Tāpēc labāk ir izvēlēties vienu no diviem: vai nu enerģiski realizēt apņemšanos, vai nomest pienākuma svaru bumbu un ievirzīt ieradumu pārvaldāmā gultnē.

Kāpēc diedelēt cigaretes un lasīt izsmēķus, labāk iegādāties solīdu pīpi un pirkt labu tabaku.

Kāpēc ložņāt pa dažādām bufetēm vai iedzert pa- slepus sētmalēs, labāk nēsāt kabatā paprāvu blašķi. Tas nozīmē nodibināt ar savu kreditoru partnerattiecības. Kaitīgais ieradums kļūs mērenāks un vadāmāks. Banka piešķirs solīdam klientam atvieglotus noteikumus. Nerunājot nemaz par to, ka ieradums, kuram ļauta brīvība, sagādā daudz mazāku ļaunumu nekā tāds, kuru neieredzi, taču nespēj atmest. Apņemšanās deklarācija šeit padziļina problēmu. Taču tas, protams, nav pats labākais problēmas risinājums. Pirms pārvērst kaitīgo ieradumu civilizētā manierē, vajadzētu ļoti nopietni ar sevi parunāt.

Ir vēl kāda ļoti apgrūtinoša svaru bumba - mācības, saprotot to kā zubrīšanu. Ja apņemšanās vērsta uz to, lai piebāztu galvu ar informāciju, rodas liels sasprindzinājums. Apņemšanās šajā gadījumā nerealizējas, bet palielina spriedzi. Virzības nav - ir tikai sasprindzinājums. Tāpēc, kaut arī es pateikšu visiem zināmu patiesību, tomēr ir vērts to atkārtot. Nav nekādas jēgas iegaumēt informāciju - tā būs "nedzīva" bagāža, kuras "iekraušana" atņem nepamatoti daudz spēka. Zināšanas, atšķirībā no datiem, tiek apgūtas tikai darbībā, konkrētās situācijās, kad tiek realizēta apņemšanās. Tā, piemēram, ja esat pieradis skaidrot saviem bērniem uzdoto, dariet tagad otrādi - lai viņi skaidro jums, atšķirību sajutīsit tūlīt pat. Viss atkarīgs no apņemšanās ievirzes: to vajag pārorientēt - pasīvo pārvērst par aktīvo. Nevajadzīgais atsvars, kas prasa atcerēšanos, tūlīt atkritīs.

Varbūt jums ir kāda liela svaru bumba, no kuras jau klusībā prātojat atbrīvoties, taču nekādi nespējat izšķirties? Iedomājieties, cik viegli kļūs, kad to nometīsit. Atbrīvojieties, ļaujiet sev vairāk brīvības. Sastādiet to ierobežojumu sarakstu, kuri jūs nomāc, un nometiet tos no pleciem. Tūlīt atbrīvosies apņemšanās enerģijas rezerves, kas ļaus virzīties tālāk.

Kā jau tika teikts, mērķis aktivizē apņemšanās enerģiju realizācijas procesā. Vislabākais, protams, ir atrast tieši savu mērķi. Ja tas jums izdosies, enerģijas deficīts droši vien izzudīs pats no sevis. Dvēsele un prāts, atguvuši enerģiju, ar entuziasmu dosies pretī lolotajam mērķim. Taču, ja pašreiz nejūtaties spējīgs aktīvi darboties, ieņemt jaunas virsotnes, tad nemaz nemēģiniet atrast savu mērķi. Tādā gadījumā ir ļoti iespējams, ka svārsti, izmantojot jūsu vājumu, uzspiedīs jums svešus mērķus. Lai sameklētu savu mērķi, nepieciešams iemantot pietiekami lielu brīvību, un tā pirmām kārtām ir brīvība no pienākumiem pret citiem un pret sevi pašu. Lai gūtu sekmes, vispirms jāatbrīvojas no vēl viena atsvara: jāatļaujas pagaidām iztikt bez sava mērķa. Tā meklēšanai nepieciešama brīvā enerģija - šis uzdevums jāatrisina pirmais.

Enerģētikas paaugstināšanai var izmantot trīs paņēmienus: atbrīvot aizņemtos resursus, trenēt enerģētiskās plūsmas, paplašināt enerģētiskos kanālus.

Atbrīvojot iesaistītos resursus, jūs iegūstat jūtamu spēku pieaugumu. Ja agrāk enerģiju atde- vāt svārstiem, piemēram, alkohola, tabakas svārstam, tagad šī enerģija ir jūsu rīcībā. Agrāk jūs tērējāt enerģiju raizēm un satraukumam. Tagad šī enerģija ir transformējusies izlēmībā rīkoties. Agrāk jūs izlietojāt enerģiju, par visu svārstoties un šauboties, jūs mocīja jautājums, vai rīkojaties pareizi. Tagad jūs pats nosakāt, kas jums ir pareizi un kas ne. Agrāk enerģiju atņēma pārdzīvojumi un pienākumi, kas saistīti ar vainas apziņu. Tagad šī enerģija ir brīva. Agrāk jūs mocīja nepieciešamība apstiprināt savu nozīmīgumu. Tagad jūs atļaujaties dzīvot saskaņā ar savu kredo un jūtaties daudz vieglāk. Visi agrākie izdevumi ir pārvērtušies par ienākumiem - par apņemšanās enerģiju, ar kuras palīdzību jūs veidojat savu realitāti.

Transērfinga pirmajā grāmatā jau ir pateikts, ka apņemšanās enerģiju var trenēt. Kā fiziskie vingrinājumi attīsta muskuļus, tāpat jaunu mērķu sasniegšana paaugstina enerģētikas līmeni. Tomēr, kad visas galvenās virsotnes ir jau ieņemtas un dzīve ievirzās mierīgā gultnē, apņemšanās enerģija atrofējas. Līmeņa pazemināšanos var kompensēt ar enerģētisko vingrošanu. Tās princips ir šāds: izpildot jebkādus fiziskos vingrinājumus, uzmanību nepieciešams fiksēt uz augšupejošām un lejupejošām plūsmām, kā aprakstīts pirmajā grāmatā. Ja tam vēl pievieno procesa uizualizā- ciju, kad domās skatāties slaidu par to, kā jūsu apņemšanās enerģija ar katru dienu pieaug, tad vingrošana kļūst daudz efektīvāka. Apņemšanās enerģija indukcijas ceļā vairo pati sevi.

Ja jūs šodien intensīvi trenējat savu enerģētiku, tad nākamajā dienā gaidiet sekas. Jūs domājat, ka būs enerģijas uzplūdi? Nekā tamlīdzīga. Tieši pretēji, pilnīgs spēku izsīkums. Ja pēc ilgāka pārtraukuma atjaunojat intensīvus fiziskos vingrinājumus, tad taču nākamajā dienā sāp visi muskuļi. Tas pats notiek, trenējot apņemšanās enerģiju. Tikai šajā gadījumā jūs jūtat nevis sāpes, bet gan nogurumu un nomāktību. Tas nedrīkst jūs satraukt, tāpēc ka ļoti drīz viss atkal būs normāli. Galvenais - vajag nodarboties sistemātiski. Katru dienu izvirziet sev uzdevumu: "Mana apņemšanās enerģija ar katru dienu aizvien straujāk pieaug." Jau pēc dažām nodarbībām jūs sajutīsit tādus spēku uzplūdus, ka gribēsit burtiski lēkāt un lidot.

Un, visbeidzot, pats tiešākais ceļš, kā paaugstināt enerģētiku, ir - organisma attīrīšana un termiski neapstrādātu dabisku produktu izmantošana uzturā. Kāpēc? Tas ir atsevišķs un nebūt ne triviāls temats - sīkāk tas tiks aplūkots nākamajā grāmatā. Bet pagaidām īsumā var minēt šādu analoģiju. Enerģija organismā plūst tāpat kā ūdens cauruļvadā. Tīrā organismā, tāpat kā tīrā caurulē, ūdens spiediens ir lielāks. Tātad organisma attīrīšana un tīrības uzturēšana ir gluži vienkārši dabiska nepieciešamība. Lai gan var rīkoties ari citādi: iztīrīt cauruli ar augsta ūdens spiediena palīdzību. Tāds ceļš ir meditāciju prakses. Taču tas būs ilgi un sarežģīti, tāpēc es iesaku vienkāršāko un taisnāko ceļu - fizioloģisku attīrīšanos.

Augsts enerģētikas līmenis cilvēkam nodrošina stāvokli, ko sauc par iedvesmu. Tādā stāvoklī jūs spējat ģenerēt idejas, rast ģeniālus risinājumus, radīt šedevrus. Mūza kā tauriņš allaž tiecas uz gaismu. Skepticisms un apātija liecina par zemu enerģētikas līmeni. Ja ir enerģijas deficīts, jūs vienmēr lūkosities uz pasauli pesimistiski, un tas katrā ziņā ietekmēs realitāti. Ja jums turpretī ir augsts dzīves tonuss, jūs translējat pasaules spogulī tāda spēcīga cilvēka tēlu, kas gūst panākumus, un tad veiksme pati nāk jums pretī.

Šai sakarībā jāpasaka vēl kaut kas. Jūs varat vērot, ka iedvesma dažkārt uzvedas dīvaini. Reizēm gadās garīgas pacilātības brīži, kad neiespējamais šķiet iespējams, taču nezin kāpēc entuziasms drīz vien noplok un to nomaina pragmatisms. Optimisma sārts ātri izdeg, un visapkārt atkal valda agrākā drūmā pelēkās pasaules aina, kurā spārnotās idejas šķiet bezcerīgas. Kāda jēga no tādas iedvesmas, kas spēj celt tikai gaisa pilis?

Lieta tā, ka šeit runa ir nevis par iedvesmu, bet gan par eiforiju. Tāds stāvoklis rodas, kad zems enerģētikas līmenis strauji paaugstinās. Tāda pāreja gadās, lietojot spēcīgus stimulatorus vai gluži vienkārši kādai neparastai informācijai satraucot iztēli. Anomālais enerģijas uzliesmojums paver apziņai pieeju variantu telpas sektoriem, kas atrodas ļoti tālu no konkrētajiem, realizētajiem sektoriem. Teorētiski arī šie varianti var tikt realizēti, taču tie atrodas tālu no variantu straumes gultnes, tāpēc prasa lielu enerģijas patēriņu. Šā paša iemesla dēļ idejas, kas sapnī šķita spīdošas, pēc pamošanās izplēn. Sapnī dvēsele visbiežāk ielido apvidos, kam ļoti maz kopēja ar realitāti.

Patiesi reālas idejas rada tikai stabila apņemšanās enerģija. Turklāt tās atrodas netālu no variantu straumes. Lai apziņa izietu ārpus materiālās pasaules ietvariem un aizsniegtos līdz šīm idejām, nepieciešamas vai nu īpašas spējas, vai stabili augsts enerģētikas līmenis. Tā ka talanta trūkumu pilnīgi var kompensēt.

Apņemšanās enerģija sniedz cilvēkam ne tikai augstu dzīves tonusu, kas ļauj efektīvi darboties materiālajā pasaulē. Daudz interesantāks ir kas cits - jo augstāka enerģētika, jo ātrāk vēlamais īstenojas dzīvē. Kosmosa enerģiju, kas plūst caur cilvēka ķermeni, modulē viņa domas, un tā iegūst sakārtotu formu. Tieši tāpat radioraidītājs pārveido elektrību par signālu, kas nes informāciju. Ieguvusi informatīvu sakārtotību, cilvēka enerģija "apgaismo" atbilstošu variantu telpas sektoru.

Tāpēc metafiziskais variants tiek reāli īstenots duālā spoguļa fiziskajā pusē - doma materializējas.

Acīmredzot ir tā: jo lielāka starojuma jauda, jo efektīvāk noris materializācijas process. Kā jūs jau zināt no iepriekšējās nodaļas, domu realizācija nenotiek momentāni, citādi mūsu dzīve būtu līdzīga datorspēlei pilnīga haosa pasaulē. Lai izveidotu atspoguļojumu, nepieciešams precīzs tēls, kas radies dvēseles un prāta vienotībā, vai pietiekami ilgstoša mērķtiecīga uzmanības koncentrēšana. Ļoti iespējams, ka kādreiz izgudros variantu telpas "materializatoru". Protams, ja Dievs atļaus. Mākslīgais intelekts pagaidām nav sasniedzams - un šķiet, ka tā ir labāk, tāpēc ka nav zināms, kā tas viss var izvērsties. Mums galvenais ir tas, ka mēs spējam īstenot savas ieceres.

Augsta enerģētika nenozīmē spēka pielietošanu. Lai efektīvi veidotu savas pasaules slāni, nepieciešams izjust vienotību un pat identitāti ar to. No cita, jauna skatpunkta jāpalūkojas uz apkārtējo īstenību: es pārvaldu savu realitāti tāpat kā savu ķermeni. Jānoskaņojas vienā laika režīmā ar realitāti - nav jāgaida momentānas izmaiņas, bet jābūt mierīgam, pacietīgam un mērķtiecīgam.

Jūs varat viegli pārvaldīt savu ķermeni - tā jums ir parasta lieta. Taču ir cilvēki, kas dažādu slimību dēļ zaudējuši šo spēju. Ķermenis var izdarīt nekontrolējamas kustības vai vispār būt paralizēts un nereaģēt uz apņemšanos. Kad jūs pārņēmusi panika, arī tad ķermenis nepakļaujas pilnībā. Tā, piemēram, atkarīgam un kautrīgam cilvēkam rokas var izdarīt nekontrolējamas kustības. Nav dvēseles, prāta un ķermeņa vienotības.

Daudz sliktāk veidojas attiecības starp cilvēku un viņa pasaules slāni. Cilvēks jūtas izolēts no apkārtējās īstenības. Slānis it kā atrodas kaut kur ārpusē - tas izdara nekontrolējamas kustības, un šķiet, ka to nekādi nevar ietekmēt. Taču, tiklīdz cilvēks sajutīs vienotību ar savu pasauli, tā viņš iemantos spēju to pārvaldīt tāpat kā savu ķermeni.

Šī spēja ir pilnīgi atrofējusies, taču to var atjaunot. Šajā nolūkā nepieciešams pieradināt sevi vienmēr pievērst uzmanību apkārtējai situācijai, sajust sevi kā šīs pasaules daļu, atrasties tās kontekstā, meklēt saiknes, kas saista ar to. Citiem vārdiem sakot, būt atsevišķai pasaules daļiņai un vienlaikus saplūst ar to.

Neslēpšu, ka šis uzdevums nav viegls. Iemācīt to nevar - vienotību ar pasauli cilvēks var iemantot tikai savā ikdienas pieredzē. Un šis ceļš var ilgt visa mūža garumā. Tāpēc tiem, kurus nevaldzina grūtais garīgās pilnveidošanās ceļš, ir vienkāršas un pieejamas instrukcijas.

Jautājuma būtība ir šāda. Ne vienmēr jūs nekavējoties saņemat to, ko vēlaties. Taču jebkurā gadījumā saņemat tikai to, uz ko vērsta jūsu apņemšanās. Tā, piemēram, ja jums nepieciešama muskuļu masa, uzmanība jākoncentrē uz slaidu, kurā muskuļi pieaug. Ja gribat novājēt, visām domām jāsaistās ar to, ka ķermenis kļūst aizvien slaidāks. Ja jūsu mērķis ir vairot apņemšanās enerģiju, jums jākoncentrējas uz enerģētiskajām plūsmām un apvalku. Taču, ja apņemšanās nekam nav pievērsta, jūs neko arī nesaņemsit.

Izpildot vingrinājumus bezmērķīgi, jūs veltīgi tērējat laiku un spēkus. Kad uzmanība koncentrēta nevis uz mērķi, bet uz pūliņiem, tad gluži vienkārši tiek izlietota fizioloģiskā enerģija, un tas ir viss. Piepūle - tas taču ir ceļš uz mērķi, mērķa sasniegšanas līdzeklis. Tā jūs visu laiku atrādīsities ceļā, tāpēc ka spogulis ataino tikai to, kas ir tēlā.

Bērniem enerģija mutuļot mutuļo, taču tā nav pārvaldāma un veltīgi izklīst telpā. Tieši tāpat veltīga būs jūsu apņemšanās enerģija, ja pacelsit gan to augstā līmenī, tomēr nepiešķirsit precīzu virzienu. Vienkārša spuldzīte var apgaismot tikai tuvāko apkārtni. Šauri ievirzīts lāzera stars pārvar daudzus kilometrus. Tāpēc, Ja vēlaties, lai jūsu enerģija darbotos, tai jāpiešķir precīzs virziens uz mērķi.

Mērķtiecīgums ievirza apņemšanās enerģiju stingri noteiktā gultnē. Nepieciešama koncentrēšanās - nevis saspringums, bet domu sakopošana. Parasti domu "mikseris" darbojas pats par sevi. Idejas nekontrolēti rodas un zūd, domas lēkā no viena temata uz citu. Prāts "berzē kājiņas vienu pret otru" kā zīdainis. Lai pārvaldītu realitāti, jācenšas kontrolēt savas domas. Sākumā tas rada nelielu sasprindzinājumu, taču vēlāk kļūst par ieradumu.

Lai izkoptu šādu ieradumu, pietiek izpildīt kādu vienkāršu nosacījumu: pieradiniet sevi domāt par to, ko pašreiz darāt. Neko nedariet tāpat vien, bezrūpīgi peldot amorfa nevadāmu domu juceklī. Pasludiniet apņemšanās deklarāciju. Tas nenozīmē, ka vienmēr jābūt gatavībā numur viens. Ļaujiet domām dreifēt, cik vien patīk, taču dariet to apzināti, pēc principa: ja manas domas klejo apkārt, tad tikai tāpēc, ka es to atļauju. Un tikpat apzināti atgūstiet domu koncentrētību, kad tas nepieciešams.

Būtībā jāpanāk, lai jūsu domu tēlā galvenokārt valdītu aina, kuru jūs vēlētos redzēt duālajā spogulī. Tādējādi, lai sasniegtu mērķi, nav obligāti jābūt organiskā vienotībā ar pasauli, pietiek sistemātiski fiksēt uzmanību uz mērķa slaidu. Vadot savu domu gaitu, jūs pakļaujat realitāti savai gribai.

Nav svarīgi, ka domas ik mirkli nespējat kontrolēt. Galvenais ir izstrādāt ieradumu atgriezt tās pie mērķa slaida. Kad pēc ieraduma jūsu domas atkal un atkal atgriežas pie mērķa, slaids kļūst par pastāvīgu pavadoni - tā aina allaž atrodas fonā, kontekstā ar visu, kas notiek ar jums. Tādā gadījumā varat nešaubīties - tēls tiks izveidots, un pasaules spogulis to neatvairāmi atainos realitātē.

PASAULES UZKOPŠANA

Katram cilvēkam ir atsevišķs pasaules slānis. Var teikt, ka duālā spoguļa atainojošā virsma ir daudz- slāņaina. Ikviena dzīva radība piedzimstot iegūst savā īpašumā spoguļa plātni. Indivīda domas un apņemšanās veido tēlu, kurš atspoguļojumā rada atsevišķu realitāti. Visas daudzās realitātes pārklāj cita citu, veidojot to, ko mēs vērojam materiālajā īstenībā.

Ja runājam par cilvēku, viņa pasaules slānis - tā ir eksistences telpa, proti, viss, kas ir ap viņu. Individuālā realitāte tiek veidota divējādi: fiziski un metafiziski. Citiem vārdiem sakot, savu pasauli cilvēks veido ar savu rīcību un domām. Grūti novērtēt, kurš no šiem aspektiem vairāk ietekmē realitāti. Droši vien domtēliem ir galvenā loma, jo tie rada ievērojamu daļu materiālo problēmu, ar kurām cilvēkam nākas cīnīties lielāko daļu laika. Kā jūs labi saprotat, Transērfings attiecas vienīgi uz metafiziskajiem aspektiem.

Katrs cilvēks dzīvo savā noteiktā vidē, ap viņu ir daudzi citi cilvēki, kā arī materiālie objekti. Kā no šīs raibās apkārtnes izdalīt atsevišķu eksistences sfēru? Loti vienkārši. Ja atmet visu materiālo, paliek viena galvenā būtība, kas mūs interesē pirmām kārtām: kā veicas, labi vai slikti? Cilvēku ieskaujošā vide var būt bagāta vai nabadzīga, draudzīga vai agresīva, komfortabla vai ne visai - taču svarīgs nav tas. Galvenais ir, cik laimīgs cilvēks jūtas šajos apstākļos, vai viņš saņem visu to, pēc kā tiecas, vai viss veidojas sekmīgi. Tieši šī slāņa īpašība - tā nianse - tad arī izšķiroši ietekmē visu, kas notiek materiālajā īstenībā.

Pasaules slānim var būt gan gaiši, gan drūmi toņi. Viss atkarīgs no tā, kā cilvēks veido savu domu tēlu - jo vairāk tur negatīvā, jo drūmāka īstenība. Jo sliktāk veicas, jo vairāk sakrājas nepieņemamā, kas ar atgriezeniskās saiknes ķēdīti padara slāni vēl tumšāku. No tā visa var secināt, ka sava atsevišķā realitāte, tāpat kā ķermenis, jāuztur tīra.

Visas negatīvās domas kategoriski un bez žēlastības jāatmet, lai tās nebojātu jūsu pasauli. Prom! Tieši tāpat no mājas jāiznes atkritumi un jāsavāc netīrumi, jāatbrīvojas no visiem krāmiem. Citādi, lai kā jūs censtos, visu laiku nekas neveiksies.

Tomēr ir arī tādi krāmi, kurus neizdosies tik vienkārši izmest no savas pasaules. Pirmām kārtām tā ir vainas apziņa, pēc tam nepilnvērtlbas komplekss, šaubas, bažas, bailes, neapmierinātība, antipātijas un sliktākās nojautas. Tās ir gluži kā vātis, no kurām gribētos tikt vaļā, taču nevari. Tāpēc sāksim tās ārstēt. Nepieciešamie līdzekļi mums ir.

Iedomājieties šādu ainu: cilvēks kopā ar savu pasauli burvju autobusā dodas turp, kur sapnis pārvēršas par realitāti.

- Tā, mans labais, mēs braucam pēc tavas rotaļlietas. >

-   Jā, pasaulīt, tas ir brīnišķīgi.

Līksmais ceļojums sola ļoti daudz. Viss rit brīnu m jauki, kā visa tur tikai nav! Taču nemierīgais prāts tā nav pieradis, tas mūžīgi met skatu visapkārt, gaidīdams nepatikšanas. Nevar taču viss veikties tik labi!

-   Pagaidi, apstājies. Rau, tur, kā šķiet, taisnprātīgie mani nosoda. Vajadzētu aizvest arī viņus, lai izpirktu manu vainu.

-    Nē taču, mans labais, izmet no galvas šīs muļķības!

-   Vajag gan, citādi man nebūs miera.

Autobuss apstājas, un tajā sakāpj lišķīgi subjekti, kuri sāk izvirzīt kaut kādas pretenzijas un kaut ko pieprasīt.

-   Mēs esam tavi tiesneši!

Neko darīt, braucam tālāk. Kopumā viss nav nemaz tik slikti, taču cilvēks nevar vien nomierināties.

-   Skaties, - viņš saka pasaulei, - kādi tur brīnišķīgi ļaudis, paņemsim arī viņus, būs, kas rāda priekšzīmi un kam sekot.

-   Apžēlojies, mīļais, kam mums vajadzīgi lieki ceļabiedri?

Pasaule mēģina neuzkrītoši iebilst, taču ir spiesta piekrist, un autobusu piepilda uzpūtīgas personas, kas ar savu izskatu vien rāda, ka tu netiec viņiem pat tuvumā.

-   Mēs esam tavs ideāls!

Bet uz ceļa jau pacēlušas roku Bailes, Bažas, Šaubas un Sliktākās nojautas. Un cilvēks, protams, rādot gudru izskatu, sāk spriedelēt:

-   Varbūt šie gudrie ceļabiedri parādīs mums vajadzīgo virzienu un pasargās no nepareiza soļa?

-   Kā pavēlat, mans mīļais, - pasaule piekrīt un ielaiž klaigājošo publiku.

-   Mēs esam tavs veselais saprāts, - viņi paziņo un ar savām saprātīgajām gaudām padara braucienu par īstu elli. Piedevām vēl ceļu aizšķērso Neapmierinātība, Nosodījums un Antipātijas. Cilvēks nepavisam nevēlas ar tiem tikties, taču pasaule jau ir pieradusi ņemt līdzi visus, kam prāts pievērš uzmanību.

-    Mēs esam tavs briesmīgais sapnis! - auro nepatīkamie tipi un, skaļi smiedamies, saklūp durvīs. Cilvēks labprāt gribētu tikt vaļā no uzmācīgajiem līdzbraucējiem, taču ir jau par vēlu. Autobuss ir pārpildīts, un tālāk braukt nevar. Manipulatori, viltus elki, histēriķi, padomdevēji un pārējie nešķīsteņi visu ir sabojājuši. Un kas vainīgs? Kāpēc viņus vajadzēja ņemt līdzi?

Pats destruktīvākais no visiem šiem nekrietne- ļiem ir vainas apziņa - apzināta vai neapzināta - tas nav svarīgi. Ja jūs jūtat, ka pasaule jūs soda vai pazemo, uzvedas tā, itin kā ņirgātos, cenšas pakļaut, tas nozīmē, ka ir visas slimības pazīmes. Aizdzeniet šo sērgu projām ar kājas spērienu. Vainas apziņa - tas ir mēra sajūtu zaudējis viesis jūsu mājās, kas, atgāzies krēslā un kājas sacēlis uz galda, diktē jums savus noteikumus. Jūs pilnīgi noteikti spējat izmest to laukā, ja vien apzināties, ka tas ir jūsu varā. Pat tad, ja patiešām kaut kur esat vainīgs, jums ir tiesības lūgt piedošanu tikai vienu reizi.

Vainas apziņa rada visdažādāko veidu sodus - no sīkām nepatikšanām līdz lielām problēmām. Var iegriezt pirkstā, bet var arī nokļūt avārijā. Ārējā apņemšanās katrā ziņā iekļaus scenārijā kādu sodu. Tā veidots cilvēka pasaules uztveres šablons: pārkāpumam seko atmaksa, un dvēsele kopā ar prātu šajā ziņā ir pilnīgi vienoti.

Turklāt vainas apziņa stipri piesaista polarizāciju. Tāpēc līdzsvara spēki uzveļ "vainīgajai galvai" visdažādākās likstas. Un visnepatīkamākie no visām nelaimēm ir manipulatori, kas cenšas pielipt gluži kā uzmācīgas mušas. Viņi ir iemanījušies inducēt savos "klientos" vainas apziņu. Ja cilvēkam ir tieksme uzņemties vainu, manipulatori darīs visu, lai uzveltu viņam vēl vairāk.

Vainas komplekss tiek uzspiests jau bērna gados. Pieaugušie dažkārt izmanto neatļautus paņēmienus, lai piespiestu savus audzēkņus pakļauties. Ja bērns ilgāku laiku atrodas tipiska manipulatora aizgādībā, viņa nenobriedušajā psihē nostiprinās sava veida mikročips - neapzināta pienākuma sajūta, nepieciešamība atlīdzināt kādu parādu.

"Ieprogrammētajam" ir lemts nest savu smago krustu un būt marionetei manipulatoru rokās tik ilgi, kamēr šis mikročips atrodas zemapziņā Bet kā to no turienes dabūt laukā? Nomākt vainas apziņu nevar un gluži vienkārši tāpat atbrīvoties no tās neizdosies - tā ir pārāk dziji iesakņojusies. Dvēsele un prāts pārāk ilgi dzīvojuši ar šādu sajūtu: mūžam visiem esmu kaut ko parādā. Un atbrīvot tos no šīs sajūtas var tikai ar kon: krētu rīcību.

Proti, ir jāizbeidz taisnoties. Šis ir tas īpašais gadījums, kad slimības seku ārstēšana novērš tās cēloni. Necentieties sevi pārliecināt, ka jūs nevienam neesat neko parādā. Gluži vienkārši pasekojiet savai parastajai rīcībai, un tam būs vajadzīga apzināšanās. Ja agrāk bijāt pieradis atvainoties par visniecīgāko iemeslu, tad tagad apzināti iemantojiet citu ieradumu: paskaidrot savu rīcību tikai tad, kad tas patiešām nepieciešams.

Nevajag pārliecināt sevi, ka tas nav jūsu pienākums. Paturiet vainas apziņu sevī. Taču ārēji jūs to nedrīkstat izrādīt. Nesagaidījuši nojums agrāko taisnošanos, manipulatori pamazām atkāpsies. Tajā pašā laikā dvēsele un prāts palēnām pieradīs pie jaunās sajūtas: jūs netaisnojaties, tātad tā arī jābūt, tas nozīmē, ka jūsu vainas gluži vienkārši nav. Iemeslu "vainas izpirkšanai" kļūs aizvien mazāk un mazāk. Tādējādi pa atgriezeniskās saiknes ķēdīti ārējā forma pamazām sakārtos iekšējo saturu - vainas apziņa izzudīs un līdz ar to arī atbilstošās problēmas.

Vēl viena slimība, no kuras lielākā vai mazākā mērā cieš gandrīz visi, - tas ir nepilnvērtības komplekss. Ar tādu nastu cilvēks jūtas necienīgs vai nespējīgs, kas arī atainojas īstenībā. Pirmajā Transērfinga grāmatā sīki tika iztirzāts iekšējais svarīgums, parādot, kādas problēmas rodas, ja cilvēks, juzdamies aizvainots, cenšas visiem līdzekļiem paaugstināt savu nozīmīgumu. Paradokss slēpjas tai apstāklī, ka šeit darbojas likums, kas ir līdzīgs nenoteiktības principam kvantu fizikā: nozīmīgums kļūst jo mazāks, jo stiprāk cenšas to uzsvērt. Un otrādi - cilvēkam, kurš neuztraucas par savu svarīgumu, tas neapšaubāmi piemīt.

Cenšanās nostiprināt savu stāvokli, uzsvērt savas labās īpašības - tā ir ilūzija, dzīšanās pakaļ atainojumam pa spoguļa apli. Taču kā pārliecināt sevi, ka tev ir kāda vērtība un nav nekādas vajadzības to pierādīt? Šeit ir vēl kāda atgriezeniskās saiknes ķēdīte, kurā sekas novērš cēloni. Nepieciešams apzināti pārorientēt apņemšanos: jācenšas nevis sevi izrādīt, bet gan izbeigt jebkādus mēģinājumus paaugstināt savu nozīmīgumu. Ja cilvēks necenšas sevi pierādīt (jūs taču zināt, to dara faktiski visi, tikai katrs citādi), apkārtējie intuitīvi sajūt, ka viņa nozīmīgumam nav vajadzīgs apliecinājums. Ja jau tā, tad pret cilvēku sāk izturēties ar lielākām simpātijām un cieņu. Dvēsele un prāts pakāpeniski iemanto pārliecību, ka "es tiešām esmu ko vērts". Spoguļa aplis kādā brīdī sastingst, pēc tam pagriežas atpakaļ un sāk virzīties pretī. Cilvēka pašnovērtējums pieaug, un no nepilnvērtības kompleksa vairs nav ne vēsts.

Šaubas, nemiers un bailes arī stipri bojā pasaules ainu. Neaizmirstiet, ka pēc tam, kad šādas domas atainosies spogulī, pasaules slānī iekļūs tas, no kā patiešām būs jābaidās. Taču vislielāko ļaunumu bažas nodara izvirzītajam mērķim. Jūs jau zināt no iepriekšējās nodaļas, ka tās pārvērš vēlēšanos par iekāri.

Jo stiprāk iedegas vēlēšanās kā bailes pirms sakāves, jo lielāks ir ārējais svarīgums un jo mazāka iespēja gūt panākumus. No cerībām, kam ir iekāres forma, jāatsakās, citādi nekas neizdosies. Lai sasniegtu mērķi, nepieciešama apņemšanās - tai nav šaubu un tā parādīs, kad no vienkāršas "gribēšanas" pāriet pie rīcības.

Lai apslāpētu šo nepacietības niezi, jāatrod nodrošinājums, rezerves ceļš neveiksmes gadījumam, kā arī kopš paša sākuma jāsamierinās ar zaudējumu. Taču rodas jautājums: kā var iepriekš piekrist zaudējumam, ja moka neciešamas alkas panākt savu? Gan jau redzēsit, kad jums nekas neizdosies, izmisums un varbūt arī niknums piespiedīs atmest ar roku gaidāmajam rezultātam.

No iekšējā svarīguma, proti, no slimīgas sava nozīmīguma sajūtas arī var atbrīvoties aiz izmisuma. Ja jums kaut kas neizdodas un tādējādi stipri tiek iedragātas jūsu ambīcijas, bezcerības sajūta piespiedīs nospļauties par visu un atmest savu nozīmīgumu kā apriebušos nastu. Tūlīt pat jutīsities viegli un brīvi. Urr situācija uzreiz uzlabosies.

Šaubas par ieceres sekmīgu īstenošanos rodas tad, kad prāts apsver mērķa sasniegšanas ceļus un līdzekļus. Grāmatā "Realitātes Transērfings" daudz stāstīts, kāpēc par to vispār domāt nevajag. Jūs nevarat precīzi zināt, kā viss nokārtosies. Jūsu uzdevums ir kohcentrēt uzmanību uz mērķi,

itin kā tas jau būtu sasniegts, tad ārējā apņemšanās īstajā laikā atvērs vajadzīgās durvis.

Tagad, kad zināt noteikumus, kā apieties ar duālo spoguli, jūs nekas vairs nevar satraukt. Visiedarbīgākais līdzeklis pret šaubām un bailēm ir spoguļa principi. Pirmkārt, ievirziet apņemšanos uzturēt amalgamu "mana pasaule rūpējas par mani". Otrkārt, stingri ievērojiet trīs pēdējos spoguļa principus.

Tā, piemēram, jūs gatavojaties iestāties institūtā un gribat sekmīgi izturēt atlases konkursu. Pirms pārbaudījuma sakiet sev: bet varbūt izkrišana ir maria veiksme? Pēc tam priecīgi un bezrūpīgi dodieties uz eksāmenu. To sauc par samierināšanos ar zaudējumu un virzīšanos pa variantu straumi. Jāizpilda tas, kas no jums tiek prasīts, un tajā pašā laikā par gala rezultātu jādomā vienaldzīgi. Pareizāk būtu teikt: jādomā par jebkādu iznākumu kā par veiksmīgu.

Nevajag "izlikties", ka jūs negribat sasniegt mērķi, - piemānīt sevi neizdosies. Nevajag domāt par to, kā mērķis tiks sasniegts, un nevajag iecik- lēties uz savu scenāriju. Jūsu uzdevums ir vizualizēt slaidu un cilāt kājas mērķa virzienā. Prāta kontrole jāvirza nevis uz scenāriju, bet uz spoguļa principu ievērošanu.

Vai ir vērts uztraukties, ja jūs jebkurā gadījumā gaida veiksme? Jums taču pašam jāizlemj, kāda būs jūsu attieksme - pozitīva vai negatīva. Visi ir pieraduši savas neveiksmes vērtēt tikai negatīvi, tāpēc spiesti pakļauties spēles noteikumiem, spēles, kurā panākumus lemts gūt tikai ar lielām pūlēm. Bet jūs speriet neadekvātu soli: neveiksmi nosauciet par savu veiksmi. Tad jūs varēsit izkļūt no kopējās ierindas - un uzvara būs nodrošināta.

Šeit, tapat kā situācijā ar vainas un nozīmīguma apziņu, darbojas atgriezeniskās saiknes ķēdīte. Pārvietodami uzmanību no spoguļa uz tēlu un beigdami dzīties pakaļ atainojumam, jūs izkļūstat no spoguļa apļa. Jums nav nekādas vajadzības ticēt panākumiem un pārliecināt sevi. Viss, kas nepieciešams, - tas ir novirzīt apņemšanos uz principu ievērošanu. Kad tie sāks darboties, jūs pamanīsit, ka realitātē notiek jūtamas izmaiņas. Jūsu prāts pārliecināsies, ka spogulis tiešām strādā. Prāts beidzot sapratīs, ka panākumi gūstami nebūt ne tā, kā tas bija iedomājies. Tad dvēsele un prāts nomierināsies, bailes un šaubas izzudīs, bet spoguļa aplis virzīsies pretī.

Pārējie krāmi, kas jāizmet no savas pasaules, ir: nopēlums, neapmierinātība, antipātijas un sliktākās nojautas. Runājot par pirmo, jāsaprot, ka kritika neatkarīgi no tā, ko jūs kritizētu un pat ja tā ir pamatota, - vienmēr ir neizdevīga. Tā ir ļoti nepateicīga lieta. Līdzsvara spēki, cenšoties atjaunot sliktā un labā līdzsvaru, darīs visu, lai uz apsūdzēto sola nosēdinātu pašu nopēlēju. Cēlonis un iemesls vienmēr atradīsies. Tā ka jebkādam nopēlumam vislabāk nosakiet tabu.

Par pārējām negatīvajām attieksmēm var teikt tikai vienu. Spēlējot lugu "Mani neapmierina mana pasaule, man nepatīk mana dzīve", jūs veidojat un saglabājat tieši tādu realitāti. Atkal un atkal atcerieties, ka stāvat pie spoguļa. Amalgama un trīs pēdējie spoguļa principi palīdzēs pārveidot jūsu pasaules slāni par mājīgu stūrīti. Vairāk tur nekas nav piebilstams.

Un pēdējais. Pieņemsim, ka pašreiz jūtaties ļoti slikti - tik slikti, ka gluži vienkārši nav spēka, lai piespiestu sevi pievērsties kaut kādiem principiem. Ar ko sākt, kā izlabot realitāti?

Gadās, ka dzīve kļūst galīgi nepanesama. Cilvēks jūtas gluži kā alkoholiķis, kas, skurbulim gais- tot, konstatē, ka visapkārt ir drūma un nemājīga realitāte. Patiešām, ilustrācijai aplūkosim raksturīgu piemēru, kad pēc jautra saviesīga vakara pienāk sadrūmis rīts un jāvelkas uz darbu. Pēc svētkiem uzņēmumos sākas vienas vienīgas problēmas. Tas, ka cilvēki nepaspēj iekļauties darba ritmā, ir labi saprotams, taču kaut kas līdzīgs notiek arī ar tehniku. Statistika liecina, ka pirmdienās sabojājas visvairāk automašīnu, datoru un citas aparatūras. Kas tad īsti notiek ar realitāti?

Šo realitāti rada paši cilvēki, kad viņu slāņi pārklājas cits pār citu. Paģiru sindroma periodā cilvēkam nākas atdot svārstam "kredītprocentus". Trūkstot brīvajai enerģijai, domu tēlā pārsvarā valda negatīvais. Tāpēc rodas nervoza situācija un darbs nepavisam neveicas. Atbilstoši reaģē spogulis, un realitāte izkropļojas. Mājās sabojājas sadzīves ierīces, bet uzņēmumā kopējais izkropļojums izraisa daudz nopietnākas sekas: notiek nelaimes gadījumi, lūst mehānismi, sarežģītā un it īpaši precīzā tehnika darbojas nestabili.

Lieta tā, ka, cilvēkam atrodoties depresijā vai izmainītā apziņas stāvoklī, viņa pasaules slānis tiek ievilkts variantu telpas neskaidrajos apvidos. Realitāti aizsedz tāds kā miglas plīvurs. Viss apkārtējais paliek uz vietas, apstākļi iepriekšējie, pat laikapstākļi var būt lieliski, un tomēr gaisā jūtams kaut kas nomācošs. Ja tādās dienās neesat pievērsis uzmanību realitātes niansēm, tad tagad ieskatieties. Jūs jutīsit, ka materiālā pasaule vēro jūs ar aukstu naidīgumu. Ir mainījusies slāņa kvalitāte: "neiet nekādā jēgā". Tieši šī īpašība - miglainais plīvurs - jūtami ietekmē visu, arī tehniku.

Melnā josla sākas vai nu ar brīvās enerģijas deficīta izraisītu fizisko nespēku, vai ar negatīvām emocijām, kad cerības nav piepildījušās. Lai turpmāk neielaistu miglaino plīvuru savā realitātē, pirmām kārtām jāpaaugstina enerģētika - kad tā sasniegs vajadzīgo līmeni, īgnums pāries. Un, protams, jādara viss, kas teikts iepriekš, - pasaules slānis jāuztur tīrs.

Taču pašreiz, ja jums ir depresija, vispirms jāizlabo realitāte - jāizvelk savas pasaules slānis no miglainā mākoņa uz tīru variantu telpas apvidu. Kā to izdarīt?

Ir kāda vienkārša recepte, tāpat kā viss ģeniālais. Kad bērns raud, kā viņu var nomierināt? Pierunāšana nelīdzēs. Vajag padarboties ar viņu, izrādīt rūpes, iejūtību, veltīt viņam uzmanību. Tad, lūk, kad jūtaties slikti, - jūsu dvēselē raud bērns. Parūpējieties par viņu. Lai gan daudzi no mums izskatās nopietni, solīdi, cilvēki ar raksturu utt., - būtībā visi mēs vēl aizvien esam bērni. "Pavizinieties ar karuseli", proti, pievērsieties tam, kas jums vislabāk patīk. Realitātes uzlabošanai izmantojiet speciālu pārtraukumu, kura laikā gluži vienkārši atpūtīsities un nedomāsit par problēmām: "Es kopā ar savu pasauli eju pastaigāties." Šis pārtraukums ir to vērts, slānis taču ir jāattīra - no tā daudz kas atkarīgs. Nopērciet iemīļotāko kārumu: "Ēd, ēd, mans labais, atspirgsti." Visu dienu ziedojiet sev, savam priekam. Palutiniet sevi, gādīgi parūpējieties par miegu: "Guli, mans labais, tava pasaule par visu gādās."

Lūk, tā. Nākamajā dienā, ja papūlēsities ievērot spoguļa principus, jūs sajutīsit, ka apkārtējā īstenība iegūst aizvien siltākas, mājīgākas nokrāsas, - slānis izkļūst no neskaidrā apvidus.

Ja būsit vērīgs, jūs pārsteigs, cik tas viss ir reāli. Materiālā pasaule, kas agrāk šķita tik nekustīga, sāk burtiski jūsu acu priekšā transformēties. Nomācošā atmosfēra izzūd, pulkstenis, kas bija apstājies, atkal tikšķ, cilvēki pret jums izturas ar lielākām simpātijām. Šis gigantiskais duālais spogulis darbojas gluži vienkārši pārsteidzoši. Realitāte variantu telpā virzās nemanāmi kā pulksteņa minūšu rādītājs - taču tā virzās!

Tā tiek veikts realitātes "kosmētiskais remonts". Taču tas nebūt vēl nav viss. Vai nevēlaties kapitālo remontu? Atcerieties, kā bija jaunībā, - visas krāsas šķita tik spilgtas un svinīgas, dzīve bija brīnišķīga un cerību pilna. Jūs jutāties labi. Labi tāpēc, ka jūsu slānis, tāpat kā ķermenis, bija tīrs un spirgts. Pasaule rūpējās par jums, tiesa gan, jūs ne īpaši to novērtējāt, toties arī sevišķas pretenzijas neizvirzījāt. Tomēr ar laiku domu tēlā radās aizvien vairāk pretenziju un negatīvā. Slāņa nokrāsas balēja, un dzīve ievirzījās tajā periodā, kad saka: "Jā, senāk bija!…"

Šis efekts Transērfinga pirmajā grāmatā aprakstīts kā paaudžu novirze. Laiks lido vēja spārniem. Viss bija itin kā vakar, un viss bija ļoti sen. Gadi neatlaidīgi un neatvairāmi prasa savu. Cerības izplēn, pasaule kļūst vecāka. Vai tiešām balle beigusies?

Nē, visu vēl var atgūt. Gan agrākās krāsas, gan sajūtu svaigumu, gan cerību jūsmu. Ja ievērosit spoguļa principus, jūs sastapsities ar apbrīnojamu parādību: pasaules slānis atgūs bijušo svaigumu. Kad jums izdosies koriģēt sev paaudžu novirzi, jūs visā pilnībā izjutīsit, kas ir realitātes pārvaldīšana.

SPOGUĻA KOREKCIJA

Visos laikos cilvēks ir radījis visdažādākos realitātes pārvaldīšanas modeļus, sākot ar klinšu zīmējumiem un beidzot ar sarežģītiem aparātiem un mehānismiem. Visus šos modeļus vieno kāda kopēja iezīme - tos vada cilvēka iekšējā apņemšanās.

Iekšējā apņemšanās, būdama tikai prāta produkts, darbojas tieši, pēc principa "uz kurieni pagriezīšu, turp arī braukšu". Cilvēks spēj pakļaut savai gribai tikai to realitātes daļu, kuru viņš ir padarījis par savas spēles atribūtu. Tā, piemēram, viņš var pārvaldīt kādu upes posmu un tādējādi iegūt enerģiju. Taču upe kopumā joprojām paliek nepārvaldāmas realitātes neatkarīga daļa.

Ēzelīti var izkustināt no vietas ar iekšējo apņemšanos, izmantojot tiešu spēku. Taču pārliecināt ēzelīti darīt to, ko tas negrib, nav iespējams. Neatkarīgu realitāti var pārvaldīt tikai ar ārējo apņemšanos, kas rodas dvēseles un prāta vienotībā.

Cilvēks var pārvaldīt realitāti divējādi. Pirmais veids - pārvērst apkārtējās pasaules objektus par atribūtiem. Tad tos varēs pakļaut ar iekšējo apņemšanos. Otrais veids - izmantot ārējo apņemšanos un dzīvot vienotībā ar dabu. Tie ir divi principiāli pretēji civilizācijas attīstības ceļi.

Mūsu sabiedrība attīstās pa pirmo - neefektīvo, turklāt planētai un pašam cilvēkam postošo ceļu. Visu dabu savaldīt nav iespējams, tāpēc cilvēks pastāvīgi cīnās ar apkārtējo vidi. Te to piesārņo, te cenšas aizsargāt - vispār darbojas allaž pēc viena un tā paša principa: cenšas visu pārvērst par saviem atribūtiem, lai pakļautu sev ar iekšējo apņemšanos. >

Nepieradinātā realitāte pastāv neatkarīgi un uzvedas kā spogulis, kurā atainojas cilvēka attieksme pret apkārtējo īstenību. Taču tas ir neparasts spogulis.

Iedomāsimies, ka cilvēkam vajag, lai atainojums pasaules spogulī pagriežas pa labi. Rīkojoties iekšējās apņemšanās ietvaros, viņš cenšas pagriezt pašu atainojumu. Tāpēc rodas pārmēra potenciāls, un līdzsvara spēki pagriež attēlu uz pretējo pusi. Pasaule nepakļaujas, tāpēc ka spogulis kļuvis greizs.

Pasaules spoguli izkropļo polarizācija. Kā jūs jau zināt, polarizāciju izraisa divi cēloņi. Pirmais - tās ir atkarības attiecības, kas balstās uz salīdzinājumu, pretstatījumu vai kādiem nosacījumiem, piemēram: "Es esmu labs tāpēc, ka tu esi slikts" vai "Tu būsi labs, ja atzīsi manu pārākumu."

Otru polarizācijas cēloni var raksturot kā "skrūvju pievilkšanu". Kad cilvēks cenšas izdarīt spiedienu uz atspoguļojumu ar savu iekšējo apņemšanos, viņam nekas neizdodas. Viņš domā, ka jāspiež stiprāk, un ar trulu cītību turpina centienus panākt savu.

Līdzsvara spēki novērš polarizāciju, izraisot pre- tējību sadursmi. Galu galā cilvēks iegūst rezultātu, kas ir pilnīgi pretējs iekšējās apņemšanās ievirzei.

Spoguli var izlabot, novēršot polarizāciju. Izdara to visai vienkārši, līdzīgi tam, kā izlīdzina velosipēda riteni. Izliekums rodas tur, kur spieķi savilkti pārāk stingri. Ja pasaule neklausa un uzvedas gluži kā par "spīti", jāizprot, kas izraisījis polarizāciju, un jāsamazina attiecīgais potenciāls.

Noskaidrot, kā tas darāms, mums palīdzēs Indigo bērni, jo viņi ir ļoti jutīgi pret pārmēra potenciāliem. Raksturīgas Indigo bērnu īpatnības ir: apzināšanās, tieksme būt neatkarīgiem, intuīcija, individualitāte. Visas šīs īpašības bērniem izpaužas kā reakcija uz apkārtējo cilvēku mēģinājumiem iespiest viņus iesūnojušu sociālo struktūru rāmjos.

Jebkura struktūras šūniņa, arī ģimene, cenšas regulēt bērnu uzvedību, pakļaut viņus kontrolei. Zināmā mērā tas patiešām ir nepieciešams. Taču ne līdz tādai pakāpei, kad bērnu cenšas padarīt par savas spēles atribūtu. Šīs spēles galvenais likums ir: "Tu darīsi tā, kā es gribu."

Skaidri redzams, ka tāda primitīva rīcība rada polarizāciju. Bērni kļūst nevadāmi, gluži kā līdzsvara spēku vēja satvertas lapas. Neapmierinātie un aprobežotie vecāki parasti dara visu, ko spēj, proti, pievelk disciplīnas skrūves. Bet bērni par atbildi vai nu kļūst vēl nekaunīgāki, vai salūst un pārvēršas par atribūtiem - struktūras elementiem, kuru dzīvē "viss ir pareizs, taču nav nekā laba".

Protams, neviens nenovēlētu savam bērnam izstumtā likteni. Taču arī ierindas skrūvītes liktenis nav apskaužams. Daudzi var atzīt, ka viņu dzīvē bijis vai nu "viss pareizs, taču nekā laba", vai "nekā laba un viss nepareizs". Vecāki vēlas, lai ar viņu bērniem būtu citādi, tāpēc vēl sparīgāk ķeras pie polarizācijas, stūrgalvīgi palikdami savā tumsonībā.

Ja audzinātājam trūkst elementāru zināšanu, visa viņa iekšējā apņemšanās aprobežojas ar vienu idiotisku formulu: "Es visiem spēkiem (ar visu savu muļķa sparu) vēlu tev labu, tāpēc tu darīsi tā, kā es gribu."

Visas audzināšanas problēmas efektīvi atrisinās, ja atsakās no aprobežotās iekšējās apņemšanās un padomā, kāds bijis spoguļa izkropļošanas cēlonis.

Pirmkārt, jānoskaidro, kur atrodas polarizācijas pretējie poli. Ja vienā pusē riteņa spieķi savilkti pārāk stingri, tad otrā pusē tiem jābūt vaļīgiem.

Indigo bērnu centieni pēc neatkarības un viņu ne- valdāmība - tie ir "vaļīgie spieķi". Kas savilcis pārāk stingri pretējās puses spieķus? Apkārtējo spiediens, cenšoties pakļaut bērnus savai gribai.

Iznāk, ka sakārtotība izraisa vēl lielāku nekārtību. Kas notiks, ja skrūves pievilks vēl stingrāk? Spieķi izļodzīsies vēl vairāk, un galu galā kaut kas var salūzt.

Acīmredzot, lai samazinātu polarizāciju, jāpalaiž vaļīgāk pārāk stingri savilktie spieķi. Kā to izdarīt? Dala sakārtotības jāaizstāj ar saprātīgu nekārtību. Ir ļoti daudzi veidi: lēkāt pa gultu, svaidīties ar spilveniem, nelabā balsī brēkt vai izdot neskaidras skaņas, grūstīties, pārvietoties četrrāpus, visbeidzot, izdomāt vēl kādus nedarbus.

Var arī nogaidīt un slepus uzbrukt citam ģimenes loceklim vai sarīkot kādas nekārtības. Pie galda der notriept citam citu ar ievārījumu, ja pie rokas nav kūku. Vai, pieņemsim, ja vasaras atpūtas laikā pie ūdenskrātuves ir dubļu peļķe, tad tā vispār ir veiksme-jūs zināt, kas jādara.

Tātad - jo vairāk tādu "saprātīgu" muļķību, jo paklausīgāks bērns. Šāda paradoksa iemesls jums droši vien ir saprotams.

Sakārtotību labi izjauc arī angļu humors, kad nopietnību noved līdz idiotismam. Vispār jautrība, tāpat kā garlaicība, ir dvēseles stāvoklis. Mēs jau runājām par to, ka garlaicības kā tādas nemaz nav, ir tikai mūžsena nepieciešamība pārvaldīt realitāti. Šī nepieciešamība ir dvēseles neatņemama īpašība.

Bet kāpēc dvēselei vajag priecāties? Laikam taču tāpēc, ka ir labi, ja ir jautri. Un kāpēc tad ir labi? Tāpēc taču, ka humors un jautrība samazina svarīgumu. Nav iespējams pārvaldīt realitāti, ja ir pārmēra potenciāli, kas bloķē apņemšanās enerģiju un izkropļo pasaules spoguli.

Ja cilvēku salocītu deviņos līkumos un sasietu, vai tad viņa ķermenis neizjustu diskomfortu? Tieši tāpat diskomfortu izjūt dvēsele, kas iežņaugta pārmēra potenciālu gpīlēs, bet lielākā vai mazākā mērā tie ir vienmēr. Nemierīgais prāts pastāvīgi "izgriež" rokas dvēselei.

Kad jautrība izlīdzina sasprindzinājumu, dvēsele iegūst brīvību. Tieši tāpēc arī ir labi, kad ir jautri, - tā ir dvēseles komforta sajūta, un tā ir tikpat reāla kā jebkura fiziska sajūta.

Taču principā spoguli var koriģēt arī bez humora. Ja pēc rakstura jūs neesat noskaņots uz jautrām un draiskulīgām izdarībām, tad gluži vienkārši vajag padomāt, kā vēl var palaist vaļīgāk vadības stūri.

Piespiešanu tur, kur tas nepieciešams, vajag apvienot ar izvēles brīvību. Piemēram: "Vai tu nomazgāsi traukus vai aiziesi uz veikalu?" Pat disciplīna pārvēršas par brīvas gribas izpausmi, ja tā balstās uz apzinātu nepieciešamību.

Ja pieaugušais diktē noteikumu "nedrīkst, un viss", pastiprinot to ar argumentu "tāpēc, ka tāpēc", tad viņš vispār ir nevis pieaudzis cilvēks, bet gan dumjš bērns, kuram dota vara. Vai nebūtu labāk apspriest jautājumu kā līdzīgam ar līdzīgu un modelēt situāciju pēc principa "kas būtu, ja…".

Piespiešana kropļo spoguli, tāpēc dod pretēju rezultātu. Lai novērstu polarizāciju, jāpārskata sava politika un no varas demonstrēšanas jāpāriet uz cieņas iegūšanu, bet autoritāte jānomaina pret uzticēšanās attiecībām.

Labāk ir nevis piespiest, bet rīkoties tā, lai bērns pats gribētu izdarīt nepieciešamo. Tāpēc vajag vienīgi izdomāt, kā bērnam nepatīkamo pienākumu pārvērst par viņa nozīmīguma paaugstināšanas veidu. Sava nozīmīguma apliecināšana un nostiprināšana ir visu cilvēku, bet it īpaši bērnu motivācijas pamatā. Attiecībās ar bērniem ļoti labi noder grāmatā "Realitātes Transērfings" aprakstītie Frei- linga principi.

Nosliece uz intuīciju - tā ir vēl viena īpašība, kuru vajag visādi attīstīt. Indigo bērniem dominē galvas smadzeņu labā puslode. Mūsu izglītības sistēma izmanto "kreisās puslodes" pieeju, par mērķi izvirzot nebūt ne spēju un iemaņu attīstību. Sistēma piespiež bērnus mācīties uzdoto un akurāti atskaitīties. Apņemšanās tiek ievirzīta nevis uz zināšanu ieguvi, bet gan uz prasmi pareizi atskaitīties.

Tāda metode liek darboties galvenokārt kreisajai puslodei, turklāt pasīvā režīmā. Centieni piebāzt galvu ar informāciju izraisa viennozīmīgu reakciju: "Negribu!" Tādā veidā iegūtajām zināšanām ir maza vērtība - tās var saglabāties atmiņā tikai neilgu laiku pasīvā veidā, līdzīgi kravām noliktavā, un drīz vien kļūst nederīgas - aizmirstas.

Tomēr izglītībā izveidojušos situāciju var viegli labot. Nepieciešams tikai ievirzīt mācību apguvēju apņemšanos uz citu pusi.

Pirmkārt, pašos pamatos jāmaina mācīšanas metodika: nevis iemācīties, bet izdarīt praktiski. Tādā gadījumā smadzenes darbosies tā, kā tām pienākas, - kā radītājas, nevis kā noliktava.

Otrkārt, jāmaina mācīšanas mērķis: nevis atskaitīties, bet iemācīt citus. Jā, tieši tā. Ir speciālas skolas, kurās bērni burtiski māca cits citu, proti, pārmaiņus spēlē skolēnu un skolotāju lomas. Tādu skolu audzēkņi lieliski apgūst sarežģītas programmas rekordīsā laikā. Un tas viss tāpēc, ka apņemšanās kļuvusi aktīva.

Jāpiebilst, ka tādu skolu ir ļoti maz un iekļūt tajās nav viegli. Varētu domāt: kāpēc gan neieviest visur šo progresīvo metodi, kas pierādījusi savu simtprocentīgo efektivitāti? Nevar, nekādā ziņā nevar!

Lieta tā, ka struktūrai tas nav izdevīgi - tai vajadzīgi nevis talanti, nevis izcilas personības, nevis spilgtas individualitātes, bet gan akurāti strādājoši elementi. Tā ka viss ir kārtībā, izglītības sistēma ir pati pilnība! Tā sagatavo kārtīgus elementus un dara to tieši tā, kā prasa struktūra - svārstu pasaule.

Taču, kā tas mēdz gadīties, koki aug arī uz akmeņiem un vispārējās kārtības spīlēs dažkārt izaug ģēniji. Ja jūs negribat, lai jūsu bērns kļūst par tādu izcilu izņēmumu, izdariet uz viņu spiedienu pēc visiem sistēmas kanoniem. Taču, ja jūs patiesi vēlat saviem bērniem labu, tad saskarsmē ar viņiem allaž sekojiet polarizācijas līmenim, jo tā izkropļo spoguli un padara bērnu nevadāmu.

Indigo bērniem (un tādu tagad ir vairākums) piemīt brīnišķīgas īpašības, no kurām svarīgākā ir individualitāte. Svārstu pasaulē bērniem ir ļoti grūti saglabāt šo īpašību. Tāpēc vajag vienmēr atcerēties Transērfinga galveno principu: "Atļaujie- ties būt pats, un atļaujiet arī citam būt viņam pašam."

Tomēr atlaist spieķus pārāk vaļīgus ari nevajag. Visā jāzina mērs. Kā lai atrod šo zelta vidusceļu?

Vajag vērot, domāt un izmantot spoguļa korekcijas principu, nevis akli censties, lai panāktu savu. Mūsu spēkos ir viss, kas vajadzīgs, lai palīdzētu bērniem kļūt par izcilām personībām. Bet struktūrā viņi arī paši spēs iekļauties.

REALITĀTES LĒMĒJS

Līdz šim mēs runājām par to, kā pārvērst savu dzīvi par apzinātu sapni, bet pasaules slāni - par mājīgu stūrīti. Spoguļa principi, kaut arī jūtami, tomēr tikai viegli ietekmē realitāti. Tagad jūs iepazīsities ar spēcīgākiem paņēmieniem.

Galvenais Transērfinga instruments ir mērķa slaids - tā attēla vizualizācija, kurā mērķis jau ir sasniegts. Neatkārtošu visu, kas sīki aprakstīts pirmajā grāmatā. Atgādināšu tikai pašu galveno.

Nedrīkst vērot slaidu kā kinofilmu ārpus sevis. Jums pašam jāatrodas iztēlotajos notikumos: ko darāt, kad mērķis jau ir sasniegts, ko sajūtat, kā pats jūtaties, kas ir ap jums, kas notiek. Atrodoties slaida centrā, jūs iztēlojaties, ka esat ieguvis visu, pēc kā tiecāties. Tas nav tehnikas jautājums, šeit nav nekādu stingru noteikumu. Dariet visu tā, kā jums iznāk. Princips ir viens: jūs stāvat pie pasaules spoguļa un domās veidojat tēlu, kuru vēlaties iegūt realitātē.

Mērķa slaids nosaka variantu straumes vektoru. Ja domās to noskatīsities sistemātiski, notikumu un apstākļu plūsma tiks virzīta pretī mērķim. Ceļa sākumā jums obligāti nav jābūt precīzam plānam un nav jāzina, kā to var realizēt. Par līdzekļiem nevajag domāt. Vajadzīgajā brīdī atvērsies vajadzīgās durvis - konkrēti ceļi un iespējas - un jūs tās ieraudzīsit. Nedrīkst izvirzīt stingrus noteikumus, kā mērķis jāsasniedz. Jūsu uzdevums ir koncentrēties uz gala rezultātu.

Bez mērķa slaida ir vēl arī procesa vizualizācija, kas tāpat aprakstīta pirmajā grāmatā. Kad jūs atrodaties ceļā uz mērķi, proti, kad jau zināt, kā tas jārealizē, un izpildāt materiālajā pasaulē visu, kas vajadzīgs, procesu var paātrināt ar tā vizualizāciju. Princips ir šāds: man viss izdodas gluži vienkārši lieliski, šodien es visu daru labāk nekā vakar, bet rītdien viss būs labāk nekā šodien. Var sacīt, ka tas ir darbs ar airiem variantu straumē. Taču galvenais tomēr ir variantu straumes ievirze. Ja jūs domās saglabājat mērķa slaidu, visi apstākļi sekmē mērķa sasniegšanu, lai arī dažkārt šķiet, ka tas tā nav.

Slaidu var skatīties, kad vien un cik vien vēlaties. Taču noteikti tas jādara vismaz pusstundu dienā, ja jūs patiešām esat apņēmies sasniegt mērķi. Vizualizācijas efekta pastiprināšanai ir vairāki konkrēti paņēmieni.

Pirmais no tiem - enerģētiskās plūsmas. Variantu telpas sektoru materializē enerģija, kuru, plūstot caur cilvēka ķermeni, modulē viņa domas, pārvēršot par apņemšanās enerģiju. Jo lielāks starojuma spēks, jo jūtamāks efekts. Starojumu var palielināt, koncentrējot uzmanību uz enerģētiskajām plūsmām. Iztēlojieties, ka no ķermeņa centra, aptuveni no vēdera vai saules pinuma līmeņa, uz pretējām pusēm izplūst ap pusmetru garas bultiņas. Domās pagrieziet abas vienlaicīgi tā, lai priekšējā būtu vērsta uz augšu, aizmugurējā - uz leju. Tāds "atslēgas pagrieziens" aktivizē lejupejošo un augšupejošo plūsmu. īpaši nesasprindzinoties, iztēlojieties, kā tās plūst gar mugurkaulu pretējos virzienos un aizplūst - viena debesīs, otra zemē. Daļēji fiksējiet uzmanību uz plūsmām un skatieties slaidu tiku tikām. Vislabāk to darīt pastaigas laikā, tur, kur nav daudz cilvēku.

Nākamais paņēmiens - freims. Padomājiet, ko jums patīk darīt, kad mērķis ir sasniegts, kas ir mērķa slaida neatņemama sastāvdaļa, tā obligāts atribūts? Pieņemsim, ka jūs sēžat šūpuļkrēslā pie kamīna, stāvat pie savas jahtas stūres, stādāt savas mājas dārzā rozes, spiežat roku partnerim pēc veiksmīga darījuma - iztēlojieties jebkuru raksturīgu slaida fragmentu. Domās noskatieties šo ainu vairākkārt. Tai jārada kaut kāds integrāls iespaids - acumirklīgs slaida "nospiedums", kurā pavīd tēls un attiecīgā sajūta. Tas tad arī ir freims. Ērtības labad jūs varat izdomāt tam kādu īsu nosaukumu. Tagad laiku pa laikam uz īsu mirkli ieslēdziet to atmiņā gluži kā spuldzīti. Dariet to, kad vien ienāk prātā, tomēr atkal īpaši nesaspringstot. Freims ir vēl viens pavediens, kas saista jūs ar variantu telpas mērķa sektoru.

Freima efektivitāti var paaugstināt ar tā sauktā sprādziena viļņa palīdzību. Izveidojiet domās freimu vai gluži vienkārši kādu ainu, kuru vēlaties īstenot dzīvē. Tūlīt pēc tam iztēlojieties, kā no jums uz visām pusēm strauji izplatās sfēra, it kā uzsprāgtu jūsu enerģētiskais apvalks. Sprādziena vilnis izplatās tik tālu, cik vien spējat iedomāties. Var to izdarīt vairākas reizes, līdz apnīk. Kas šādā gadījumā notiek? Jūs radāt domu tēlu un nosūtāt to apkārtējā pasaulē. Varat nešaubīties, jūsu doma nepazudīs bez pēdām. Jāņem tikai vērā, ka spogulis darbojas ar aizkavēšanos.

Vēl viens piemērs - ārējā sfēra. Iespējams, ka jums ne reizi nav izdevies sajust savu enerģētisko apvalku un jūs nevarat izjust, kā tas paplašinās, pakļaujoties iztēlei. Tas tāpēc, ka jūs darbojaties ar iekšējo apņemšanos. Tagad iztēlojieties ap sevi sfēru, kura jums nepieder. Iedomājieties, ka šī sfēra jūs pievelk. Jūtat, kā kaut kas no ārienes cenšas izstiept jūsu ķermeni. Kādu piecu vai septiņu metru rādiusā atrodas neredzama fronte. Mēģiniet to viegli stiept un saspiest - tā elastīgi pretosies.

Lūk, tagad jūs sajutāt sfēru daudz skaidrāk. Šī arī ir tā robeža, kas saista jūs ar ārējo pasauli. Sfēras iekšpuse - tā ir jūsu, bet ārpuse, tas, kas ir ārpus tās, - nav jūsu. Un tajā pašā laikā sfēra pieder jums, ciktāl jūs jūtat, kā tā jūs pievelk. Apņemšanās ir pagriezusies: aktīvā sākotne tagad atrodas nevis jūsos, bet ārpusē.

Analoģiski, mēģinot iedarboties uz priekšmetu ar iekšējo apņemšanos, piemēram, cenšoties pārvietot zīmuli ar gribasspēku, jūs neko nepanāksit. Mēģiniet iztēloties, kā pats zīmulis pievelk jūs ar neredzamiem pavedieniem. Ar šo saistošo posmu jūs arī pats varēsit to pārvietot. Tieši tāpat, piespiežot sevi pacelties gaisā, jūs nelidosit. Iztēlojieties pretējo, it kā apkārtējā pasaule pati paceļ jūs gaisā. Ļoti iespējams, ka jums kaut kas izdosies, ja varēsit iekšējo apņemšanos pārvērst par ārējo. Jēga slēpjas spējā pāriet to robežu, kur jūsu griba "piespiest pasauli pakļauties" pārvēršas par "ļaut pasaulei pašai to darīt".

Tas viss nav nemaz tik vienkārši. Taču nepavisam nav ari obligāti jūsu mērķiem. Pilnīgi pietiek sajust kaut vai tikai ārējā apvalka esamību. Notveriet šo sajūtu, daļēji fiksējiet uz to uzmanību un skatieties mērķa slaidu. Sfēra būs sava veida antena domu enerģijas pārraidei, ievērojami pastiprinot slaida iedarbību.

Vēl viens paņēmiens - dekorāciju piesaistīšana. Centieties visas domas, kas ienāk prātā, pielīdzināt sava mērķa kopsaucējam. Parasti domas, arī patvaļīgās, izkārtojas loģiskā virknē, sekojot cita citai. Pabeidziet loģisko ķēdīti ar kādu mērķa slaida fragmentu. Gluži vienkārši laiku pa laikam atgādiniet sev, pēc kā jūs galu galā tiecaties. Lai ko jūs arī domātu, lai ko darītu, pievērsiet savu uzmanību mērķim. Padariet slaidu par fonu - katrs notikums, katrs informācijas bloks jāuztver kontekstā ar to. Tad jūs visefektīvāk veidosit savas pasaules slāni, un jūsu apņemšanās īstenosies.

Apkārtējo situāciju ari var pieskaņot tam, kas jūs gaida, sasniedzot mērķi. Pieņemsim, ka jūs staigājat pa parku un domās skatāties mērķa slaidu, kurā strādājat dārzā pie savas mājas. Paraugie- ties uz zālīti un kokiem visapkārt caur šā slaida prizmu. Jūs manīsit, ka aina pārveidojas - dekorācijas iegūst jaunas nianses. Var rasties sajūta, itin kā virtuāli jūs jau atrastos savā dārzā. Šis efekts rodas, savienojot slaidu ar apkārtējo fonu. Uzmanība daļēji fiksēta uz variantu telpas sektoru, kur atrodas jūsu nākamais dārzs, bet acis tajā pašā laikā redz materiālo īstenību. Notiek pašreizējās realitātes savdabīga pielāgošana jūsu mērķa sektoram. Šādos brīžos jūsu domu tēla ma- terializācijas process kļūst sevišķi intensīvs.

Atcerieties, kā bērnībā, kad bija tik viegli un komfortabli, pasaule rūpējās pārjums. Toreiz jūs to neapzinājāties. Jums bija gluži vienkārši labi. Taču ar laiku jūs kļuvāt aizvien kaprīzāks un paudāt neapmierinātību, tāpēc pasaule atsala pret jums. Ar ko asociējas bērnības gadu miera un mājīguma sajūta? Tieši šīs asociācijas var izmantot par pamatu, lai piesaistītu dekorācijas, starp kurām jūs jūtaties komfortabli un droši. Dažkārt atcerieties šo mājīgo un bezrūpīgo atmosfēru - un jūsu pasaule atkal kļūs laipna un ērta.

Un pēdējais paņēmiens speciāli sliņķiem - mērķa amalgama. Galvenais sekmīgas vizualizācijas nosacījums ir: jūs nedrīkstat sevi piespiest to darīt. Ja jūs domās skatāties mērķa slaidu un jums neizdodas gluži vienkārši sagādāt sev prieku, bet nākas piepūlēties, tad rodas pārmēra potenciāls. Tāpēc līdzsvara spēki izjauks visu jūsu darbu. Tādā gadījumā labāk atteikties no šā nomācošā pienākuma un visu darbu uzkraut savas pasaules pleciem. Palūdziet, lai tā paņem jūs "uz rociņām" un pati parūpējas par jūsu izvēles realizēšanu.

Nostādne ir šāda: viss nokārtosies pats no sevis, bez manas ziņas. Paziņojot par tādu apņemšanos, jūs uzdodat savai pasaulei programmu, saskaņā ar kuru notikumi paši attīstās tā, lai tuvinātu jūs mērķim. Tātad jūs atbrīvojat savu tvērienu un Jaujat, lai ārējā apņemšanās realizē mērķi. Tagad varat atslābināties un tomēr ļauties tīksmei gluži vienkārši izbaudīt mērķa slaidu. Jums vairs nav ar to jāstrādā - to dara jūsu pasaule. Sēžot tai "uz rociņām", neaizmirstiet tikai laiku pa laikam atgādināt pasaulei, ko vēlaties no tās saņemt. Un, protams, nelidinieties mākoņos, bet fiziskajā plānā dariet visu, kas nepieciešams mērķa sasniegšanai.

Lai kādu paņēmienu ari izmantotu, vienmēr atcerieties, ka jūs izsakāt nevis vēlēšanos, bet paužat ciešu apņemšanos un uzskatāt mērķi par nenovēršamu finālu. Ja nevarat teikt "esmu ieguvis", sakiet vismaz "es gatavojos iegūt". Lai patiešām apņemtos iegūt savu pasūtījumu, jādara kaut kas konkrēts, apstiprinot apņemšanās nopietnību. Tā, piemēram, ja vēlaties no rīta piecelties noteiktā laikā, jūs varat aizgulēties. Taču, ja esat uzvilcis modinātāju, tad droši vien pamodīsities dažas minūtes pirms zvana.

Tas nozīmē, ka nepieciešams fiksēt apņemšanos. Jūs to darāt ikreiz, kad "piesitat pie koka" vai trīsreiz pārspļaujat pār kreiso plecu. Jebkuri tautas novērojumi, kas paredz izpildīt kādu rituālu, balstās uz šo principu. Tā, piemēram, lai noturētu biklo laimes putnu, senatnē cilvēki izmantoja āboliņu. Veiksmes brīdī vajadzēja pieķerties pie priekšmeta ar āboliņa lapiņas attēlu, tāpat vajadzēja rīkoties arī briesmu brīdī. Āboliņa lapiņu uzskatīja arī par līdzekli, kas pasargā no ļaunajiem spēkiem.

Tas nebūt nenozīmē, ka attiecīgajam priekšmetam būtu kādas sevišķi izcilas īpašības un tāpēc tas varētu kalpot par talismanu. Priekšmetu burvju spēks slēpjas attieksmē pret tiem. Ja cilvēkam ir dziļa ticība, ka talismanam vai rituālam ir kāda maģiska iedarbība, - viņš tādējādi fiksē apņemšanos. Arī jūs varat izdomāt sev jebkādu "naglu", uz kuras jums būs ērti pakārt savu apņemšanos. Bet tas, kā saka, - ir atkarīgs no katra vēlmēm. Nav obligāti jāizgudro maģiski rituāli, taču jāsper konkrēti soļi, kas liecina, ka jūs esat noskaņots izlēmīgi. Tā, piemēram, ja vēlaties iegūt savu māju, rīkojieties tā, it kā nupat gatavotos pārcelties uz to: izskatiet sludinājumus un katalogus, izvēlieties veikalos mēbeles un sadzīves tehniku, jau tagad interesējieties par visu, kas ar to saistīts. Apņemšanās fiksācija - tas ir ļoti iedarbīgs līdzeklis.

Slaida pastiprināšanas veidu lielā dažādība nebūt nenozīmē, ka daži no tiem ir efektīvāki, citi - mazāk iedarbīgi. Jūs varat izmantot vairākus paņēmienus vai izvēlēties tikai vienu. Izvēles kritērijs ir šāds: vislabākais paņēmiens tieši jums ir tas, kurš vislabāk patīk un, kā jums šķiet, vislabāk izdodas.

Izmantojot paņēmienus praksē, nedrīkst krist galējībās, paužot vai nu pārlieku centību, vai arī nevērību. Dažas metodikas iesaka izpildīt vizuali- zāciju īpaši enerģiski un kaismīgi, citas māca domu formulēt un palaist brīvā lidojumā - pat nepieminot to, lai netraucētu pasūtījuma realizāciju. Kā pats saprotat, visoptimālākais ir zelta vidusceļš. Lai jūs tomēr nelauzītu galvu, kur šis zelta vidusceļš atrodas, ievērojiet šādu principu: kā jums iznāk, tā ari vajag.

Jūs pats spējat izstrādāt savu metodiku un sekmīgi to izmantot. Galvenais ir, lai dvēsele un prāts vienojas, ka rīkojaties pareizi. Jūs veidojat savu realitāti kā atainojumu spogulī. Kā stāvēt pie spoguļa, tas jāizlemj pašam. Veidojiet savas pasaules slāni tā, kā jums ērtāk. Ko es ar to saprotu?

Pievēršoties vizualizācijai, jūs nedrīkstat izjust dvēseles diskomfortu. Ārējā apņemšanās parādās tikai tad, kad dvēsele un prāts ir vienoti. Šo vienotību nevar sasniegt, ja ar varu piespiežat sevi izpildīt nepieciešamo darbu. Tā jūs neko nepanāk- sit, tikai veltīgi tērēsit laiku.

Mērķa slaida vizualizācija jāizpilda tieši tā, kā jums ērtāk, patīkamāk, komfortablāk, ar vienīgo piebildi: uz slaidu jāskatās nevis no malas, kā aplūko gleznu, bet jādzīvo tajā kaut vai virtuāli.

Iztēlojieties sevi slaidā, nevis ārpus tā. Visu pārējo varat darīt tā, kā jums labāk patīk.

Ja kaut ko nevajag darīt, tad vienīgi - izrādīt pārlieku centību. Gluži vienkārši regulāri, laiku pa laikam sagādājiet sev prieku, domādami par savu mērķi, itin kā tas jau būtu sasniegts. Jums taču patīk domāt par visām panākumu sekām? Tad at- ļaujieties šo prieku. Nepārvērtiet šīs nodarbības par pienākumu. Domājot par patīkamo, jūs nemitīgi virzāties pretī mērķim. Bet zinot, ka tuvojaties tam, - jūs sagādājat sev baudu. Varat būt pārliecināts: ja jums ir izdevies izveidot šādu "noslēgtu prieka apli", mērķis katrā ziņā tiks sasniegts.

Regularitāte - tas ir galvenais panākumu nosacījums. Jums var likties neticami, ka tik vienkārši, ar savām domām spējat veidot savu realitāti. Bet vai kādreiz esat mēģinājis kaut vai vienu mēnesi sistemātiski un apzināti pievērst savas domas mērķim? Droši vien ne. Jūs esat pieradis atstāt savas domas pašplūsmai. Tās kā bezveida masa izplūst telpā, tāpēc jūtami rezultāti nav manāmi. Tikai sliktākās nojautas, proti, tas, kas jūs satrauc un tāpēc pārņem visas domas, patiešām piepildās.

Iedomājieties šādu bezjēdzīgu situāciju. Jūs iestādījāt ābeli un pavisam nopietni cerat, ka āboli parādīsies tūlīt pat. Taču, tā kā nekas tamlīdzīgs nenotiek, jūs zaudējat pacietību un, atmetis ar roku, aizejat. Bet ābelei tā vien gribas iesaukties: "Pagaidi taču, velns parāvis!" Tas pats notiek ar izvirzīto mērķi. Realitāti nevar izveidot ar vienu reizi paustu vēlēšanos.

Tie ir visi galvenie paņēmieni, kā aktīvi ietekmēt realitāti. Ja tos praktizēsit, jums nāksies saskarties ar kādu interesantu parādību. Pieņemsim, ka šodien jūs ar lielu iedvesmu un pietiekami intensīvi esat pievērsies vizualizācijai. Nākamajā dienā ievērosit, ka ar realitāti notiek kas neparasts. Tā, piemēram, dienas gaitā jūs varat sastapt vairākus cilvēkus ar neparastu ārieni - pārāk liela auguma, dīvaini ģērbušos, kroplīgus. Var piesaistīt uzmanību cilvēku neparasta nervozitāte, kad konflikti izceļas bez jebkāda pamata. Vai arī notiek kaut kas tik dīvains kā sapnī.

Izskaidrojums ir šāds. Jūsu pasaules slānis parasti virzās telpā pa variantu straumi, proti, gultnē, kas prasa vismazāko enerģijas patēriņu. Bet intensīvas vizualizācijas ietekmē gultne iztaisnojas un ved uz mērķi pa visīsāko ceļu. Šauri ievirzīta domu enerģija pārvieto jūsu atsevišķo realitāti uz variantu telpas pārejas joslām, kuras atrodas sāņus no normālās straumes un kurās ne viss ir optimāls un mērķtiecīgs. Tās ir tranzīta zonas, kas parasti sastopamas sapņos, taču ļoti reti realizējas īstenībā, jo tām ir nedabiski scenāriji un dekorācijas un tās prasa lielāku enerģijas patēriņu.

Jūsu domu enerģija ar spēku iedarbojas uz realitāti, un tā deformējas kā saviļņota ūdens virsma.

Apļi uz ūdens jūs sen vairs neizbrīna. Taču tagad jūs ieraugāt kaut ko pārsteidzošu - realitātes apļus. Tas viss nebūt nenozīmē, ka novērotajām anomālijām ir gadījuma raksturs, ka cilvēku nervozitāte tādās dienās saistīta ar kaut kādām magnētiskajām vētrām un ka īpatņus ar dīvainu ārieni gluži vienkārši dažkārt gadās sastapt. Neparastā īstenība ielaužas jūsu pasaules slānī, kad tas iet caur tranzīta zonām. Apļi parādās tieši pēc intensīvām vizualizācijas praksēm. Kad jūs pats tos ieraudzīsit, visu sapratīsit. Tas tiešām ir ļoti iespaidīgi.

Tādējādi realitāti var ietekmēt ar dažādas pakāpes spēku atkarībā no izmantojamās tehnikas. Principā, lai pārvērstu savas pasaules slāni par mājīgu stūrīti, pilnīgi pietiek ar vienu pašu amalgamu. Taču, iedarbinot Lēmēja apņemšanos kopā ar iepriekš minētajiem paņēmieniem, var panākt daudz vairāk.

Salīdzinājumam iztēlojieties ainu, kur satiekas divi mazuļi: vienu pasaule vizina ratiņos, bet otrs iet pats savai pasaulei pie rokas. Pirmais, kā . jau tas mēdz notikt ar bērniem, lepni paziņo:

-   Bet mana pasaule rūpējas par mani!

Otrs turpretī viņam atbild:

-   Bet es kopā ar savu pasauli eju pēc rotaļlietas!

Vai redzat, kāda te atšķirība?

Un pēdējais, ko gribas pasacīt. Reiz es saņēmu kādas lasītājas vēstuli, kurā viņa nejauši formulējusi

prakses galveno ideju: "Es ne sevišķi labi orientējos Transērfinga tehnikā, taču pēc tam, kad mainīju savu attieksmi pret dzīvi, man radās stabila sajūta, ka viss notiek brīnišķīgi, bet būs vēl labāk. Viss gluži vienkārši būs tā, kā vajadzīgs."

Jūs varat vispār aizmirst par jebkādiem paņēmieniem, taču, ja jums izdosies uzturēt sevī šādu integrālu sajūtu, ar to pilnīgi pietiks. Apņemšanās integrācija pēc formulas "manā dzīvē viss ir brīnišķīgi, un viss notiek, kā vajadzīgs" rada vispārinātu panākumu tēlu, kurš tad arī atspoguļojas īstenībā.

Tā ka jūsu iespējas ierobežo tikai jūsu apņemšanās. Izlemiet pats savu realitāti!

SAPŅA KOORDINĀCIJA

Kopš dzīves sākuma ikviens cilvēks nokļūst noteiktā situācijā: esmu piedzimis nabadzībā, un no tās man neizkulties; esmu spiests apmierināties ar to, kas man pieejams; man nākas darīt to, kas pienākas. Šī situācija hipnotizē, pārņem cilvēku, un viņš nonāk nomoda sapņa varā, šis sapnis viņam atgadās. Kamēr viņš sapnī redz šo situāciju, tā aizvien vairāk nostiprinās pasaules spogulī. Tā cilvēks, būdams savas realitātes varā, vienlaikus uztur to. Nabagie kļūst nabagāki, bagātie - bagātāki.

Vai atceraties, iepriekšējā nodaļā mēs runājām par duālā spoguļa ilūziju? Tieši uzmanības fiksācija uz atspoguļojumu pārvērš dzīvi par neapzinātu sapni, kurā jūs atrodaties pilnīgi apstākļu varā. Realitāte nomāc jūs, kamēr kā apburts ar bažām sekojat notikumiem spogulī. Tieši tāpat uzmanība iegrimst kinofilmā uz ekrāna, tikai dzīvē šī iegrimšana ir daudz dziļāka. Atainojums jūs ir hipnotizējis - tas burtiski velk sev līdzi pa spoguļa apli. Kā pārvērst savu dzīvi no neapzināta sapņa par apzinātu sapni, kuru var pārvaldīt?

Jāsaprot kāda ļoti vienkārša patiesība: šajā pasaulē esat jās un ir spogulis. Tik ilgi, kamēr jūsu uzmanība būs koncentrēta uz attēlu, jūs atrodaties spoguli iekšā. Viss, kas tur notiek, - notiek neatkarīgi nojums. Jūsu dzīve ir līdzīga datorspēlei, kuras noteikumus nenosakāt jūs pats. Protams, jums ir atļauti kaut kādi mēģinājumi ietekmēt to, kas tur notiek. Tomēr jums nav galvenā: nav iespējas izstāties no spēles.

Taču ieslēgtu jūs tur tikai viens - jūsu uzmanība. Jūs spējat izkļūt no spoguļa. Spogulī ir neapzināts sapnis, ārpus spoguļa - apzināts sapnis. Realitāte ir vienāda gan vienā, gan otrā pusē - tas taču ir duālais spogulis. Tomēr tur, aizspogu- lijā, nevis jūs pārvaldāt realitāti, bet realitāte valda pār jums. Tur jūs atrodaties ilūzijas varā, it kā atspoguļojumu varētu mainīt, pieskaroties tam ar rokām. Taču tas ir iespējams tikai tajā pusē, kur iekšējā apņemšanās kļūst par ārējo. Lai izietu laukā, uzmanība jāpārvieto no attēla uz tēlu. Apzinoties, ka stāvat pie spoguļa, jūs iemantojat spēju veidot realitāti atbilstoši savu domu tēlam.

Atbrīvojoties no ilūzijas, kā jau to paredz piektais princips, jums jāpārorientē domu gaita: no "negribi" uz "ko gribi?", no "nepatīk" uz "kas patīk?", no slimības uz veselību, no līdzekļiem uz galamērķi. Ja pavērosit, tad redzēsit, ka ik uz soļa nākas samierināties ar apstākļiem un pakļauties, kā jums šķiet, neizbēgamajam. Jūs esat pieradis uztvert sapni pasīvi, tādu, kāds tas ir, labākajā gadījumā cenšaties pretoties notikumiem, aizstāvēt savu scenāriju, cīnīties ar variantu straumi. Bet vajag vienīgi mainīt savu attieksmi - tēlu pie spoguļa. Tad jūs vairs nebūsit spēles gūsteknis - tā sāks risināties ārpus jums un pēc jūsu gribas. No spēļu kauliņa jūs pārvērtīsities par to, kurš met kauliņus.

Taču tagad sāk darboties jauni noteikumi: ja gadās neveiksmīga, no jūsu viedokļa, kombinācija, - tā jāpieņem un jāpasludina par veiksmīgu. Šis nosacījums noteikti jāizpilda, ja negribat atkal nonākt spogulī. Nepietiek ar domu pārorientēšanu - nepieciešams vēl pārorien tēt prāta kontroli no scenārija izstrādāšanas uz tā dinamisku koriģēšanu. Jūs esat savas pasaules saimnieks tik ilgi, kamēr ievērojat spoguļa sesto un septīto principu.

Prāts parasti pretojas, ja sākas notikumi, kas neiekļaujas tā priekšstatos. Tagad visam jābūt gluži otrādi. Ikreiz, kad prāts izrāda neapmierinātību par notikumu neatbilstību scenārijam, nepieciešams noskurināties un piekrītoši uzņemt izmaiņas: viss notiek tā, kā vajadzīgs.

Prāts nekādi nevar pierast pie domas, ka ceļa sākumā, kad nekas vēl nav zināms, nevajag raizēties par līdzekļiem. Tas pats allaž notver sevi, ka domā, kā viss varētu īstenoties, un izspēlē visdažādākos negatīvos variantus. Tā vien gribas tam sacīt: "Saproti taču, kretīn, ka tās nav tavas rūpes! Tavs uzdevums ir fiksēt uzmanību uz galamērķi!" >

Cilvēki paši neļauj iecerētajam īstenoties. Iedomājoties vēlēšanos, prāts vienmēr iepriekš sastāda aptuvenu notikumu attīstības plānu - tā nu ir iekārtota cilvēka domāšana. Kad notikumi tomēr neiekļaujas scenārijā, rodas iespaids, ka nekas neizdodas. Taču īstenībā viss noris, kā vajadzīgs! Tā kā prāts, kas pieradis pie šabloniskas domāšanas, negrib izmainīt savu scenāriju, cilvēks sāk rīkoties tā, lai visu sabojātu.

Šeit arī slēpjas viss paradokss. Neviens nevar precīzi zināt, kā notikumiem jāattīstās, lai pasūtījums tiktu realizēts. Ja nu cilvēks tomēr ietiepjas, ka zina, tad rezultātā nekas neiznāk. Jūsu ieceres šķiet grūti sasniedzamas tāpēc, ka atrodaties šablonu varā un gluži vienkārši neļaujat šīm iecerēm īstenoties. Jūsu durvis ir aizslēgtas ar stereotipu atslēgām.

Izveidojiet domās vēlamo tēlu - mērķi, bet pēc tam gluži vienkārši cilājiet kājas tā virzienā. Lai notiktu kas notikdams, viss tiek darīts jūsu pasūtījuma izpildei. Iemantojiet Lēmēja apņemšanos: viss noris tā, kā vajag, tāpēc ka es esmu tā izlēmis. Savā pasaulē es rīkojos tā, kā gribu. Es vairs neesmu apstākļu varā, taču necenšos tos arī pārvaldīt. Domās noskatoties mērķa slaidu, es veidoju nevis apstākļus, bet pasaules patieso ainu, kurā esmu nodomājis dzīvot. Mēģinājumi ietekmēt notikumus ir prāta iekšējās apņemšanās darbs, tas cenšas* aizstāvēt savu scenāriju. Prāts nevar zināt, kas to sagaida ceļā uz mērķi. Apstākļus veido ārējā apņemšanās un variantu straume. Mans uzdevums ir noteikt straumes vektoru, bet tas, pa kādu gultni tā virzīsies, man rūpes nedara.

Iedomājieties šādu ainu. Reiz jūs pamostaties savā spoguļa sapnī. Visapkārt kaut kas notiek. Tie ir parastie notikumi un dekorācijas, taču jūs uz visu skatāties citādi, gluži kā būtu izķepurojies no notikumu plūsmas un nokļuvis milzīga sfēriska spoguļa centrā. Gigantisks kaleidoskops lēnām griežas apjums, mirdzot realitātes šķautnēm. Jūs esat daļa no šīs realitātes un tajā pašā laikā eksistējat atsevišķi, neatkarīgi. Tieši tāpat jūs apzināties savu "individualitāti", kad pamostaties sapnī un saprotat, ka tagad sapnis ir atkarīgs no jums, nevis jūs no sapņa. Spoguļa nomoda sapnī viss notiek tāpat, atšķirība tikai tā, ka īstenība nereaģē tik ātri. Taču, tiklīdz pierod pie tās gausuma, tā atklājas kaut kas apbrīnojams - realitāte plastiski mainās, sekojot jūsu domu tēlam. Ko tas viss nozīmē? Kur jūs esat nokļuvis?

Jūs atrodaties šīs pasaules ārpusē - esat izgājis no spoguļa.

LĒMĒJA VERDIKTS

Tagad, dārgais Lasītāj, jūs zināt visu, kas nepieciešams realitātes pārvaldīšanai. Jūs nevarēsit mainīt visu pasauli. Taču atsevišķa realitāte ir jūsu rīcībā. Kad atbrīvosities no duālā atspoguļojuma ilūzijas un atrādīsities spoguļa pasaules ārpusē, jums atklāsies Mūžība, kas slēpj sevī neierobežotas iespējas. Un šajos vārdos nav ne piliena lieka patosa. Variantu telpā glabājas trīs patiesi nenovērtējamas veltes: jūsu nākotne, kuru jūs spējat materializēt, slepenās Zināšanas, kuras var pārvērst jūs par ģēniju, un vēl kaut kas tāds, no kā gluži vienkārši elpa aizraujas.

Par pēdējo jūs uzzināsit mazliet vēlāk, bet pagaidām parunāsim par Zināšanām. Jums var likties, ka atbildes uz jūsu jautājumiem zina tikai daži īpaši izcili prāti, tāpēc meklējat vajadzīgās ziņas dažādos avotos, proti, mācāties no kaut kā. Un tā var turpināties līdz bezgalībai. Jūs tā ari visu mūžu vērsīsities pie viņiem, apskaidrotajiem, kuri it kā zina, kas un kā jādara. Bet no kurienes viņi to visu zina? Varbūt viņi ir izlasījuši daudz grāmatu, tāpēc kļuvuši tik gudri, vai varbūt viņiem, atšķirībā no jums, ir kāds īpašs talants? Ne viens, ne otrs.

Iedomājieties, ka esat atlidojis uz Zemi no tālas planētas. Šeit viss ir citāds, nepazīstams, nesaprotams. Jūsu grupas cilvēki ir sadalījušies un devušies uz dažādām pusēm. Tāpēc katrs ir izdarījis kādu nebūt atklājumu. Izrādās, ka mežā var salasīt ēdamas sēnes un ogas, jūrā var peldēties un zvejot zivis, no kalniem var laisties ar slēpēm. Un vēl uz Zemes dzīvo dažādas būtnes - vienas ir nekaitīgas, bet citas labprāt apēstu jūs pašus.

Tieši tāpat cilvēce pastāvīgi atklāj sev kaut ko jaunu. Šo zināšanu plūsma ir bezgalīga. Taču izgudro un rada tikai nedaudzi, bet pārējie ar izbrīnu skatās: kā šim cilvēkam ir izdevies kaut ko tādu izdomāt? Droši vien viņš ir izredzētais. Kas cilvēku padara par izredzēto?

Viņa mērķi un durvis - tā ir unikāla, tikai viņam vienam raksturīga taka. Tiklīdz jūs iesit pa savu ceļu, jums atklāsies pasaules dārgumi. Tad citi uz jums skatīsies un brīnīsies, kā jums tas ir izdevies. Lūk, cik viss ir vienkārši!

Paradokss slēpjas apstāklī, ka šis vienkāršais princips, kaut arī ir viegli saskatāms, tomēr tajā pašā laikā ir ļoti grūti aptverams. Visi cilvēki nojauš: lai sasniegtu jaunas, neiekarotas panākumu vii-sotnes, jāiziet no kopējās ierindas un jādodas pa savu ceļu, taču visi tik un tā turpina stūrgalvīgi soļot pa svešām pēdām, cenšoties atkārtot citu pieredzi.

Reiz, kad es vēl biju mazs, vecāki pirmo reizi paņēma mani līdzi uz mežu. Tēvs un māte katru mīļu brīdi atrada sēnes un priecīgi pavēstīja to visam mežam. Bet es nekādi nevarēju neko atrast un izmisīgi šaudījos starp viņiem, naivi domādams, ka vajag tikai sekot kādam no pieaugušajiem un laime tūlīt pat uzsmaidīs - viņi taču atrod, tātad zina, kurp jāiet. Tomēr viss bija veltīgi. Un tikai tad, kad pats aizgāju uz citu pusi, man beidzot gadījās liela sēne. Vecāki aiz skaudības iespiedzās, bet mani pārņēma lepnums par sevi - pirmatklājēju.

Tajā brīdī es kaut ko sapratu, taču pilnīgi tā arī neapjēdzu. Vēlāk pasaule man vēlreiz pierādīja, ka, nogriežoties no iestaigātā ceļa, pa kuru iet vairākums, un dodoties pa savu ceļu, var atrast dārgumus. Taču pēc tam es atkal un atkal iekļāvos kopējā plūsmā, ļaujoties bara instinktam.

Šeit izpaužas apzinātas zināšanas atšķirība no informētības. Jūs varat kaut ko miglaini nojaust, taču tas nepalīdzēs. Starp miglainu priekšstatu un precīzi formulētu zināšanu ir vesels bezdibenis. Pirmais atšķirībā no otrā neder par vadoni darbībai, tāpēc tam nav praktiskas vērtības. Tran- sērfings šajā ziņā saliek visus punktus uz "i", pārvēršot miglainās nojautas par precīziem formulējumiem - ko un kā darīt.

Proti: pienāk brīdis, kad var beigt vecā studēšanu un pats ķerties pie jaunā radīšanas. Precīzāk sakot, pat ne radīšanas, bet paņemšanas no turienes, no kurienes tiek ņemti visi atklājumi un šedevri - no Mūžības. Lai gūtu pieeju informācijai, kas glabājas variantu telpā, jums jāapgūst elementāru zināšanu pamati jomā, kas jūs interesē. Bez tāda pirmpamata jūs nespēsit noskaņoties uz atbilstošo variantu telpas sektoru, citiem vārdiem sakot, nevarēsit piekļūt datu bankai. Kad esat apguvis sākotnējās ziņas, varat aizmirst to, ko jums mācīja. Kopš šā brīža jūs spējat pats izdarīt atklājumus un radīt jaunus šedevrus.

Grāmata, glezna, melodija - tas viss tiek "saņemts" no variantu telpas. Vajag tikai "nokļūt" attiecīgajā sektorā. Melodijai pieturas punkts var būt daži raksturīgi akordi. Gleznai - noskaņojums. Grāmatai - situācija. Lai uzrakstītu grāmatu, nav obligāti jāizdomā sižets - jūs to pēc tam uzzināsit. Viss sižets veidojas no situācijas, ja nomierināsit pašpaļāvīgo prātu un ļausit varoņiem pašiem izkulties no attiecīgās situācijas. Nav vajadzības sacerēt - tur tas jau ir, vajag tikai mierīgi sekot variantu straumei. Viss ģeniālais taču ir negaidīti vienkāršs. Un variantu straume tieši dodas pa tādu negaidīti vienkāršu ceļu, kādu cilvēks parasti izdomāt nespēj.

Tā var veidot pat datorprogrammas un izstrādāt tehnisko aparatūru, bez plāna, vadoties no kāda izejas punkta. Protams, dažos gadījumos bez projekta iztikt nevar, taču tur, kur tomēr var iztikt, kaut vai atsevišķā iecirknī, vajag sekot variantu straumei - |aut koncepcijai veidoties pašai. Prāts, cenšoties visu izprojektēt iepriekš, uzceļ sarežģītu konstrukciju. Turpretī variantu straume vienmēr sniedz viselegantāko un optimālāko risinājumu, tā ka pēc tam atliek tikai pabrīnīties: kā gan viss tik labi sanāca bez rūpīgi izstrādātas shēmas?

Tā ka labāk vajag nevis sacerēt, bet gluži vienkārši darboties, konsekventi virzoties no sākuma līdz beigām. Izejas punkts jebkurā gadījumā ir ideja - tas ir galvenais, visu pārējo pabeigs variantu straume. Arī ideju nevajag izgudrot. Kur tad tā radīsies? Protams, turpat. Visi ģeniālie atklājumi atrodas Mūžībā, un prāts tos saņem ar dvēseles starpniecību. Prāta uzdevums ir nevis izgudrot ideju, bet pazīt to, kad tā pati uzkritīs uz galvas. Un tas katrā ziņā notiks, ja iziesit no kopējās ierindas un dosities pa savu ceļu, paklausot sirds pavēlēm.

Dvēselei ir tieša pieeja variantu telpai, bet prāts, uztverot miglainus minējumus un domu uzplaiksnījumus, tos interpretē. Prāts nezina - dvēsele zina, vajag tikai vērsties pie tās. Kaut arī šis apgalvojums šķiet vieglprātīgs, uz to var pilnīgi paļauties. Traucē vienīgi tas, ka šeit atkal saskaramies nevis ar skaidru principa izpratni, bet ar miglainu informētību. Visi it kā piekrīt, ka dvēsele varētu zināt visu, taču neviens to neuztver nopietni. Visi atmet ar roku, uzskatot to par metaforu, un nepiešķir tai nekādu nozīmi. Veselais saprāts spriež: "Protams, ir apskaidrība, ir iekšējā balss, intuīcija, taču tas viss ir nedrošs, tikko manāms, uz to nevar paļauties. Pavisam kas cits ir mana dzelžainā loģika, kas balstās uz neapgāžamiem faktiem."

Tātad, ja jums ir pamatzināšanas noteiktā jomā, dvēsele var noskaņoties uz atbilstošu variantu telpas apvidu un tur iegūt jaunas Zināšanas, par kurām nekur neizlasīsit. Uzdodiet pats sev jautājumu, formulējiet to precīzi un uz laiku aizmirstiet. Pēc dažām dienām atbilde radīsies pati. Ja neradīsies, laiku pa laikam uzdodiet sev šo jautājumu atkal. Varbūt atbilde pienāks pēc dažiem mēnešiem, taču pienāks noteikti.

Jautājums ir tikai par to, vai jums pietiks izlēmības lauzt izveidojušos stereotipus un nepakļauties vispārpieņemtajām normām - pārkāpt svārsta likumu. Vajag saņemt drosmi un izmantot savas tiesības uz Zināšanām, nevis meklēt atbildes svešās grāmatās. Gluži vienkārši nepieciešams mainīt apņemšanās ievirzi: nevis saņemt, bet radīt. Ar ko jūs atšķiraties no izlasīto grāmatu autoriem? Tikai ar to, ka viņi ir mainījuši savas apņemšanās ievirzi - pārstājuši meklēt un sākuši radīt. Viņi atteicās iet atzītu autoritāšu pavadā un uzdrošinājās doties pa savu ceļu. Izmantojiet arī jūs savas tiesības pierādīt, ka jums ir taisnība.

Tagad mēs esam nonākuši pie tā, ko es saprotu kā trešo velti, kura jūs gaida variantu telpā.

Pamēģiniet iztēloties, kā jūtas cilvēks superzvaigznes lomā. Pielūdzēji redz tikai to, kas atrodas virspusē: talanta mirdzumu, slavas spožumu, bagātību. Rodas iespaids, ka šis cilvēks nav vienkāršs mirstīgais, ka viņam piemīt kādas sevišķas īpašības. Vai tad kaut kas tāds ir iespējams parastai personībai: pacelties pašā panākumu virsotnē un turēties tur tik pārliecinoši, ka neviens neuzdrošinās apšaubīt viņa vienreizīgumu?

Tomēr pašam izredzētajam visi viņa slavas atribūti šķiet diezgan parasti, pat gandrīz ikdienišķi. Diezin vai viņš pieskaita sevi pie Olimpa iemītniekiem, tāpēc ka vienatnē ar sevi apzinās, ka ir viens no daudzajiem - tāds pats kā visi. Kur tad ir atšķirība? Kas atšķir provinces meiteni no izklaides biznesa zvaigznes, kautrīgu studentu no zinātnes slavenības, parastos no izredzētajiem?

Tikai viens solis. Vieni uzdrošinājās izmantot savas tiesības, citi vēl joprojām neuzdrošinās, turklāt arī netic, ka ir spējīgi un cienīgi. Biklo apziņā cieši iesakņojusies pārliecība, ka šajā pasaulē izredzētie eksistē tāpēc, ka visi pārējie viņus izraudzījušies sevišķi izcilo īpašību dēļ. Īstenībā tas ir maldīgs stereotips. Izredzētie ir izraudzījušies seui paši. Un tikai pēc tam un tieši tāpēc pārējie viņiem pievērsuši uzmanību.

Izmantojiet savas tiesības būt izredzētajam. Sakiet pats sev: kopš šā brīža es esmu izraudzījies sevi. Nevis tāpēc jums ir tiesības, ka esat cienīgs un spējīgs, bet gan tāpēc, ka šīs tiesības jums gluži vienkārši ir. Variantu telpā ir viss, un tur ir arī pats galvenais, kas domāts tieši jums, - verdikts par jūsu tiesībām. Tā ir jūsu caurlaide uz Mūžību, sankcija jūsu privilēģijai veidot pašam savu realitāti.

Visu mūžu jūs ir centušies uzvest uz pareizā ceļa un turpina mācīt, kādam jums jābūt, kā jārīkojas, kas jāpielūdz, pēc kā jātiecas. Tagad izmantojiet savas likumīgās tiesības noteikt savus kanonus. Jums pašam jāizlemj, kas jums ir pareizi un kas nepareizi, tāpēc ka jūs pats veidojat savas pasaules slāni. Jums ir tiesības noteikt par pareizu to, ko citi uzskata par kļūdainu, ja tikai tas nevienam nenodara ļaunu. Izmantojot privilēģiju pieņemt savu verdiktu, jūs dzīvojat saskaņā ar savu kredo.

Cik cilvēku ir mūsu dzīvē, - tik arī dažādu uzskatu. Vieni apgalvo - tas ir "melns", citi saka - "balts". Kuram ticēt? Bet jūs atcerieties, ka pasaule taču ir spogulis, - tas piekrīt katram, kas uzdrošinās pieņemt savu verdiktu. Taču jūs neesat spogulis! Jūs esat vai nu tas, kas atzīst svešus verdiktus, vai Lēmējs, kas pieņem savus. Tāpēc jautājums par to, kādu patiesību uzskatīt par vienīgo pareizo, kam pievienoties - "melnajiem" vai "baltajiem", atkrīt. Tagad jūs pats varat noteikt sev savu patiesību: es tā nolēmu, tāpēc ka esmu savas realitātes Lēmējs. Un tas darbosies, jo jūsu rīcībā ir variantu telpa un duālais spogulis - viss, kas nepieciešams, lai īstenotu iecerēto.

Viss ir loti vienkārši, vai nav tiesa? Ir tikai viens nosacījums: jums patiešām vajadzīga drosme izmantot savas tiesības. Lieta tā, ka šaubu un sirdsapziņas pārmetumu gadījumā jūsu verdikts zaudē spēku un jūs no likumdevēja pārvēršaties par apsūdzēto. Šaubīdamies jūs jebkurā gadījumā rīkosities nepareizi. Galvenais ir nevis tas, cik pareizi jūs domājat un rīkojaties, bet gan tas, cik pārliecināts jūs esat par savu taisnību. Tāpēc tas viss ir labi jāsaprot un pie tā jāpierod, lai dvēsele un prāts spētu vienoties. Skaidrība jums ir, tagad informētība jāpārvērš par zināšanām. Kā to izdarīt? Ar savu pieredzi. Rīkojieties un pārliecinieties.

Nedrīkst tikai pieļaut, ka Lēmēja griba pārvēršas par prāta diktātu. Verdiktam ir spēks vienīgi tad, ja dvēsele un prāts ir vienoti. Kas neklausa savas sirds balsij, tas nevis lemj, bet gan pieļauj kļūdas. Visur var sastapt ļaudis, kas kaut ko dara, taču dara ārkārtīgi slikti. Tā, piemēram, ir cilvēki, kuriem nav ne muzikālās dzirdes, ne balss, taču viņiem ļoti patīk dziedāt. Dažkārt gadās arī cilvēki pilnīgi bez talanta, bet ar ciešu pārliecību, ka viņi ir zvaigznes, tomēr panākumus viņi tā arī negūst. Kāpēc nedarbojas viņu verdikts? Tāpēc ka dvēselē viņi saprot, ka patiesībā viss viņiem izdodas slikti, taču prāts negrib ar to samierināties un cenšas visiem spēkiem pierādīt pretējo.

Neapdāvinātu cilvēku kā tādu īstenībā nav - tie ir cilvēki, kas cenšas darīt sev nepiemērotu darbu, kas iet pa svešu taku.

Trešā velte sniedz ievērojamas priekšrocības. Tiesības pieņemt savu verdiktu - tā ir brīvība no nomācošiem apstākļiem, no visa, kas aptumšo jūsu dzīvi un rada šķēršļus ceļā uz mērķi. Tā jums palīdzēs iemantot mierīgu pārliecību par sevi. Mana pasaule rūpējas par mani, un man ir tāds spēks, ka varu atļauties vājību pieņemt šīs rūpes.

Kopš brīža, kad jūs izmantojāt savas tiesības pieņemt verdiktu par to, kas jūsu pasaulei ir labi vai slikti, pareizi vai nepareizi, jūs varat atmest visus atzinumus, ko jums uzspiež no ārienes, arī pašu Transērfingu. Jūs tikai nedrīkstat izjust šaubas, svārstīšanos un sirdsapziņas pārmetumus, un jūsu verdikts nedrīkst nodarīt kādam ļaunu.

Visbeidzot man jāpasaka pēdējais. Variantu telpā ir viss, un viss, ko jūs vēlaties ar sirdi un prātu, ir jūsu. Taču jums jāzina, ka pie Mūžības sliekšņa stāv Vārtsargs - absolūtais likums, kurš sargā pieeju visam, kas tur atrodas. Šis nepielūdzamais sargs ielaiž tikai tos, kam ir drosme izmantot savas Lēmēja tiesības. Caurlaide būs jūsu verdikts: es varu un esmu cienīgs, tāpēc ka esmu tā nolēmis. Es nevēlos un neceru - es esmu apņēmies. Izmantojiet taču savas tiesības, un Vārtsargs jums plaši atvērs Mūžības vārtus.

KOPSAVILKUMS

Organisma piesārņojums, parmera potenciāli un nerealizētas apņemšanās pazemina enerģētiku.

Lai atbrīvotu enerģētiskos resursus, vai nu jāatmet dala potenciālo apņemšanos, vai jāsāk to realizācija.

Lai enerģija darbotos, nepieciešams koncentrēties uz galamērķi.

Koncentrēšanās - tas ir nevis sasprindzinājums, bet gan domu sakopošana.

Pieradiet domāt par to, ko darāt pašreizējā bridi.

Nepieciešams sistemātiski fiksēt uzmanību uz mērķa slaidu.

Beidziet taisnoties.

Izbeidziet jebkādus mēģinājumus apliecināt savu nozīmīgumu.

Uzturiet amalgamu un ievērojiet spoguļa principus.

Lai samazinātu polarizāciju, jāpalaiž vaļīgāk pārāk stingri savilktie spieķi.

Realitātes pārvaldīšanas paņēmieni: mērķa slaids, procesa vizualizācija, enerģētiskās plūsmas, freims, sprādziena vilnis, ārējā sfēra, dekorāciju piesaistīšana, mērķa amalgama, apņemšanās fiksācija, integrācija.

Personiski jums vislabākais ir tas paņēmiens, kurš, kā jums šķiet, izdodas vislabāk.

Visu dariet tā, kā jums labāk.

Regulāra prakse - panākumu galvenais garants.

Jums jāizkļūst no spoguļa.

Ieguvis pamatzināšanas, mainiet apņemšanās ievirzi no "saņemt" uz "radīt".

Vajag nevis izgudrot ideju, bet gan mācēt to saskatīt.

No izejas punkta virzieties pa variantu straumi.

Izmantojiet savas tiesības apzināties, ka jums ir taisnība.

Iziet no ierindas un pieņemt savu verdiktu - tas nozīmē izmantot Lēmēja tiesības.

Es tā nolēmu, tāpēc ka esmu savas realitātes Lēmējs.

CIEMOS PIE MŪŽĪBAS

Dargais Lasītaj!

Mūsu ceļojums šajā brīnumainajā duālā spoguļa pasaulē ir beidzies. Jūs esat iepazinies ar ļoti senām Zināšanām. Tās ir pastāvējušas mūžīgi, un paaudze paaudzei tās nodeva dažādās interpretācijās. Lai cik sarežģīti arī būtu traktējumi, būtība ir viegli uztverama un ļoti vienkārša: jūs stāvat pie spoguļa, kurā atainojas jūsu domu tēls. Spoguļa efekts rada ilūziju, itin kā apkārtējā pasaule pastāvētu neatkarīgi un nepakļautos pārvaldīšanai. Taču vajag tikai atbrīvoties no apmātības - un realitāte sāk pakļauties.

Pieskaroties šim apbrīnojami skaidrajam noslēpumam, jūs esat paciemojies pie Mūžības. Tagad jūs zināt: tur var atgriezties vienmēr un paņemt visu, ko vēlas dvēsele un prāts. Vārtsargs jūs ielaidīs - uzrādiet tikai savu verdiktu. Aiz šiem vārtiem jūs gaida pasaule, kur neiespējamais kļūst iespējams.

Nevēlos un neceru, bet gan novēlu jums pirmām kārtām Lēmēja drosmi, un lai jūsu āboli iekrīt debesīs!

TERMINU VĀRDNĪCa

Apņemšanas

Apņemšanos var aptuveni definēt kā izlēmību iegūt un rīkoties. Realizējas nevis vēlēšanās, bet apņemšanās. Vēlieties pacelt roku. Vēlme veidojas jūsu domās: jūs apzināties, ka gribat pacelt roku. Vai vēlēšanās paceļ roku? Nē, pati par sevi vēlēšanās neveic nekādu darbību. Roka paceļas tikai tad, kad domas par vēlmi beidz darboties un ir palikusi vienīgi izlēmība rīkoties. Varbūt izlēmība rīkoties paceļ roku? Arī ne. Jūs esat pieņēmis galīgo lēmumu, ka pacelsit roku, taču tā vēl nekustas. Kas tad paceļ roku? Kā definēt to, kas seko pēc izlēmības?

Šeit tad arī izpaužas cilvēka prāta bezpalīdzība, tas nespēj saprotami izskaidrot, kas ir apņemšanās. Mūsu definīcija, ka apņemšanās ir izlēmība iegūt un rīkoties, demonstrē tikai tā spēka prelūdiju, kurš galu galā īsteno darbību. Atliek gluži vienkārši konstatēt faktu, ka roku paceļ nevis vēlēšanās un nevis izlēmība, bet gan apņemšanās.

Izšķir iekšējo un ārējo apņemšanos. Iekšējā apņemšanās cenšas aktīvi ietekmēt apkārtējo pasauli - tā ir izlēmība rīkoties. Ārējā apņemšanās - tā ir izlēmība iegūt, kad pasaule pati pakļaujas cilvēka gribai. Iekšējā apņemšanās - tā ir uzmanības koncentrēšana uz mērķa sasniegšanas procesu. Ārējā apņemšanās - uzmanības koncentrēšana uz to, kā mērķis realizējas pats. Ar iekšējo apņemšanos mērķi sasniedz, ar ārējo apņemšanos - izvēlas. Viss, kas saistīts ar maģiju un paranormālajām parādībām, attiecināms uz ārējās apņemšanās jomu. Viss, ko var panākt parastā pasaulsuzskata ietvaros, tiek sasniegts ar iekšējās apņemšanās spēku.

Apnemšanās koordinācija

Negatīvi noskaņotu cilvēku sliktāko nojautu īstenošanās apstiprina, ka ikviens spēj ietekmēt notikumu gaitu. Katram notikumam uz dzīves līnijas ir divi atzari variantu telpā - uz situācijas labvēlīgo un nelabvēlīgo pusi. Ikreiz, saskaroties ar kādu notikumu, jūs izvēlaties, kā pret to izturēties. Ja uzskatāt notikumu par pozitīvu, tad nokļūstat uz dzīves līnijas pozitīvā atzara. Taču nosliece uz negatīvismu liek jums paust neapmierinātību un izvēlēties nelabvēlīgo atzaru.

Tiklīdz jums kaut kas radīja sapīkumu, tam pa pēdām seko jaunas nepatikšanas. Un tā nu iznāk, ka "nelaime nekad nenāk viena". Taču nepatikšanu virkne seko nevis nelaimei, bet gan jūsu attieksmei pret to. Likumsakarību veido jūsu izvēle krustcelēs. Analizējot savu noslieci uz negatīvismu, jūs varat iedomāties, kurp aizved tāda negatīvo atzaru virkne visa mūža garumā.

Apņemšanās koordinācijas princips skan tā: ja šķietami negatīvās izmaiņas scenārijā jūs nolemsit uzskatīt par pozitīvām, tad viss tieši tā ari būs. Vadoties pēc šā principa, jūs varēsit gūt tādus pašus panākumus pozitīvajās, kādus negatīvisti gūst savās sliktākajās nojautās.

Atkarība

Atkarība rodas tad, kad tiek izvirzīti nosacījumi, tādi kā "ja tu tā, tad es tā". "Ja tu mani mīli, tas nozīmē, ka tu pametīsi visu un iesi ar mani līdz pasaules galam. Ja tu mani neprecēsi, tātad tu mani nemīli. Ja tu mani slavē, tad es ar tevi draudzējos. Ja tu neatdosi man savu lāpstiņu, es tevi padzīšu no smilšu kastes."

Kad mīlestība pārvēršas par atkarību, neizbēgami rodas polarizācija un līdzsvars tiek izjaukts. Mīlestība bez nosacījumiem - tā ir mīlestība bez īpašuma tiesībām, sajūsma bez pielūgsmes. Citiem vārdiem sakot, tā nerada atkarību starp to, kurš mīl, un viņa mīlestības objektu.

Līdzsvars zūd arī tad, ja viens tiek salīdzināts ar otru vai pretstatīts tam: "Mēs esam tādi, bet viņi - citādi!" Tā, piemēram, nacionālais lepnums: salīdzinājumā ar kādām nācijām? Nepilnvērtības sajūta: salīdzinājumā ar ko? Vai lepnums par sevi: salīdzinājumā ar ko?

Ja ir pretnostatījums, neizbēgami sāk darboties līdzsvara spēki. To darbība vērsta vai nu uz to, lai "izšķirtu" pretrunas objektus, vai lai savienotu - pēc abpusējas vienošanās vai izraisot sadursmi. Ja polarizāciju esat radījis jūs, spēku darbība būs vērsta pirmām kārtām pret jums.

Dvēseles un prāta vienotība

Prātam ir griba, taču tas nespēj pārvaldīt ārējo apņemšanos. Dvēsele spēj sajust savu identitāti ar ārējo apņemšanos, taču tai nav gribas. Dvēsele lidinās variantu telpā kā nevadāms papīra pūķis. Lai pakļautu gribai ārējo apņemšanos, jāpanāk dvēseles un prāta vienotība. Tas ir stāvoklis, kad dvēseles jūtas un prāta domas saplūst. Tā ir, piemēram, kad cilvēku pārņem līksmes pilna iedvesma, viņa dvēsele "gavilē" un prāts "apmierināti berzē rokas". Tādā stāvoklī cilvēks spēj radīt. Taču gadās, ka dvēsele un prāts kļūst vienoti bažās, bailēs un neatzīšanā. Tad piepildās sliktākās nojautas. Un, visbeidzot, kad veselais saprāts skandina vienu, bet sirds pretojas, tas nozīmē, ka starp dvēseli un prātu nav saskaņas.

Dzīves līnija

Cilvēka dzīve, tāpat kā jebkura cita matērijas kustība, ir cēloņu un seku ķēdīte. Sekas variantu telpā

vienmēr atrodas sava cēloņa tuvumā. Kā viens izriet no cita, tā tuvu esošie telpas sektori izkārtojas dzīves līnijā. Sektoru scenāriji un dekorācijas uz vienas dzīves līnijas ir kvalitatīvi daudzmaz vienveidīgi. Cilvēka dzīve vienmērīgi rit uz savas līnijas līdz brīdim, kad atgadās notikums, kas būtiski maina scenāriju un dekorācijas. Tad liktenis izdara pagriezienu un pāriet uz citu dzīves līniju. Jūs allaž atrodaties uz tām līnijām, kuru parametri atbilst jūsu domu starojumam. Mainot savu attieksmi pret pasauli, proti, savu domtēlu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju ar citiem notikumu attīstības variantiem.

Freilings

Freilings - tā ir efektīva cilvēku attiecību tehnoloģija, Transērfinga sastāvdaļa. Freilinga galveno principu var formulēt šādi: atsakieties no apņemšanās saņemt, aizstājiet to ar apņemšanos dot, un jūs saņemsit to, no kā atteicāties.

Šā principa darbības pamatā ir tas, ka jūsu ārējā apņemšanās izmanto partnera iekšējo apņemšanos, neaizskarot viņa intereses. Tas nozīmē, ka jūs saņemat no cilvēka to, ko nevarējāt panākt ar parastajām iekšējās apņemšanās metodēm. Vadoties pēc šā principa, jūs sasniegsit ievērojamus rezultātus personiskajās un lietišķajās attiecībās.

Inducēta pareja

Katastrofas, stihiskas nelaimes, bruņoti konflikti, ekonomiskās krīzes - tas viss attīstās pa spirāli. Sākumā rodas konflikts, tad notikumi šķetinās tālāk, sasprindzinājums aizvien pieaug, pēc tam seko kulminācija, emocijas jau liesmo pilnā sparā, un beidzot nāk atrisinājums - visa enerģija izklīst telpā, un iestājas pagaidu klusums. Apmēram tāpat darbojas atvara virpulis.

Cilvēku grupas uzmanība nokļūst svārsta sa- tvēriena cilpā, svārsts sāk šūpoties aizvien spēcīgāk, raujot sev līdzi uz nelaimi nesošām dzīves līnijām. Cilvēks atsaucas pirmajam svārsta piesitienam - piemēram, reaģē uz negatīvu notikumu, piedalās sarežģījuma veidošanā un nokļūst spirāles darbības zonā. Spirāle sāk griezties aizvien ātrāk un ierauj cilvēku kā piltuvē.

Šī parādība, kad cilvēks tiek ierauts piltuvē, ir nosaukta par inducēto pāreju uz dzīves līniju, kur viņš kļūst par upuri. Cilvēka atsaukšanās uz svārsta piesitienu un turpmākā savstarpējā svārstību enerģiju apmaiņa inducē pāreju uz dzīves līniju, kuras frekvence ir tuva svārsta vibrācijām. Tā negatīvais notikums iekļaujas šā cilvēka pasaules slānī.

Izvēle

Transērfings piedāvā principiāli citādu pieeju mērķa sasniegšanai. Cilvēks izdara izvēli gluži kā pasūtījumu restorānā, nerūpējoties par mērķa sasniegšanas līdzekļiem. Galu galā mērķis realizējas galvenokārt pats, neatkarīgi no pasūtītāja tiešās darbības. Jūsu vēlmes nepiepildīsies. Jūsu sapņi neīstenosies. Taču jūsu izvēle - tas ir neapstrīdams likums, un tā katrā ziņā tiks realizēta. Izvēles būtību nav iespējams izskaidrot dažos vārdos. Viss Transērfings runā par to, kas ir izvēle un kā tā jāizdara.

Līdzsvara spēki

Visur, kur ir pārmēra potenciāls, rodas līdzsvara spēki, lai to novērstu. Potenciālu rada cilvēka domu enerģija, kad kādam objektam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme.

Tā, piemēram, salīdzināsim divas situācijas: vienā gadījumā jūs stāvat savā mājā uz grīdas, citā - bezdibeņa mfilā.

Pirmajā gadījuma tas jus nemaz nesatrauc. Otrajā gadījumā situācijai ir ļoti liela nozīme: pietiek izdarīt vienu neuzmanīgu kustību - un notiks nelabojamais. Enerģētiskajā plānā šim faktam, ka jūs gluži vienkārši stāvat, ir pilnīgi vienāda nozīme gan pirmajā, gan otrajā gadījumā. Taču, stāvot bezdibeņa malā, jūs ar savām bailēm vairojat spriedzi, radāt nevienveidību enerģētiskajā laukā. Tāpēc veidojas līdzsvara spēki, lai novērstu šo nevienveidību. Jūs varat pat reāli sajust to darbību: no vienas puses, neizskaidrojams spēks velk jūs lejup, no otras puses, - liek atkāpties tālāk no bezdibeņa malas. Lai novērstu jūsu baiļu pārmēra potenciālu, līdzsvara spēkiem vai nu jāatvirza jūs tālāk no malas, vai jānogrūž lejā, lai tiktu galā ar problēmu. Tieši šo darbību jūs izjūtat.

Līdzsvara spēku darbība, novēršot pārmēra potenciālus, rada lielāko daļu problēmu. To viltīgais ļaunums slēpjas apstāklī, ka cilvēks itin bieži gūst tādus rezultātus, kas ir pilnīgi pretēji tam, uz ko vērsta viņa apņemšanās. Turklāt cilvēks galīgi nesaprot, kas tad īstenībā notiek. Rodas sajūta, it kā darbotos kāds neizskaidrojams ļauns spēks, sava veida "nelietības likums".

Materiālā realizācija

Variantu telpas informatīvā struktūra, pastāvot zināmiem nosacījumiem, var materializēties. Jebkurai domai, tāpat kā telpas sektoram, ir noteikti parametri. Domu starojums, "apgaismojot" attiecīgo sektoru, realizē tā variantu. Tādējādi domas tieši ietekmē notikumu gaitu.

Variantu telpa ir kā šablons, tā nosaka matērijas kustības formu un trajektoriju. Materiālā realizācija pārvietojas telpā un laikā, taču varianti paliek uz vietas un pastāv mūžīgi. Ikviena dzīva būtne ar domu starojumu veido savas pasaules slāni. Mūsu pasauli apdzīvo milzum daudz dzīvu organismu, un ikviens piedalās realitātes veidošanā.

Mērķi un durvis

Ikvienam cilvēkam ir sava unikāla taka, pa kuru ejot viņš iemantos patiesu laimi šajā dzīvē. Svārsti uzspiež cilvēkam svešus mērķus, kuri vilina ar prestižu un nepieejamību. Dzenoties pēc mānīgiem mērķiem, jūs vai nu neko nepanāksit, vai panācis sapratīsit, ka jums tas nav vajadzīgs.

Jūsu mērķis pārvērtīs jūsu dzīvi par svētkiem. Mērķa sasniegšana piesaistīs visu pārējo vēlmju piepildīšanos, turklāt rezultāti pārspēs visu gaidīto. Jūsu durvis ir tas ceļš, kurš aizvedīs pie jūsu mērķa.

Ja jūs ejat uz savu mērķi pa savām durvīm, nekas un neviens nespēs jums traucēt, tāpēc ka jūsu dvēseles atslēga ideāli atbilst jūsu takas slēdzenei. Neviens neatņems to, kas ir jūsu. Tā ka problēmu jūsu mērķa sasniegšanā nebūs. Problēma ir vienīgi tā, ka jāatrod savs mērķis un savas durvis. Transērfings jums iemācīs, kā to izdarīt.

Pārmēra potenciāls

Pārmēra potenciāls - tas ir saspringums, lokāla perturbācija viendabīgā enerģētiskajā laukā. Tādu neviendabīgumu rada domu enerģija, kad kādam objektam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Tā, piemēram, vēlēšanās - tas ir pārmēra potenciāls, tāpēc ka tā cenšas piesaistīt iekāroto priekšmetu tur, kur tā nav. Mokoša vēlēšanās iegūt to, kā jums nav, rada enerģētisku "spiediena maiņu", kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Minēsim vēl citus pārmēra potenciāla piemērus: neapmierinātība, nopelšana, sajūsma, pielūgsme, idealizā- cija, pārvērtēšana, nicināšana, godkāre; pārākuma, vainas, nepilnvērtības sajūta.

Pasaules slānis

Ikviena dzīva būtne ar domu enerģiju materializē noteiktu variantu telpas sektoru un rada savas pasaules slāni. Visi šie slāņi pārklāj cits citu, un tādējādi katra dzīva būtne piedalās realitātes veidošanā.

Cilvēks ar savu pasaules uztveri rada individuālu pasaules slāni - atsevišķu realitāti. Šī realitāte atkarībā no cilvēka attieksmes iegūst to vai citu nokrāsu. Runājot tēlaini, tur izveidojas noteikti "laikapstākļi": rīta svaigums saules mirdzumā vai arī apmācies un lietus, bet gadās pat, ka plosās vētra vai vispār notiek dabas katastrofa.

Individuālā realitāte tiek veidota divējādi: fiziski un metafiziski. Citiem vārdiem sakot, savu pasauli cilvēks veido ar rīcību un domām. Domtēliem šeit ir galvenā loma, jo tie rada ievērojamu daļu materiālo problēmu, ar kurām cilvēkam nākas cīnīties lielāko tiesu sava laika. Transērfings attiecas vienīgi uz metafizisko aspektu.

Polarizācija

Pārmēra potenciāli rodas, ja kaut kādām īpašībām tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Atkarība starp cilvēkiem izveidojas tad, ja viņi sāk cits ar citu sevi salīdzināt, pretstatīt un izvirzīt tādus nosacījumus kā "ja tu tā, tad es tā". Pārmēra potenciāls kā tāds nav sevišķi bīstams tik ilgi, kamēr izkropļotais vērtējums ir neatkarīgs, pastāv pats par sevi. Taču, tiklīdz mākslīgi paaugstinātais viena objekta vērtējums tiek salīdzināts ar citu, rodas polarizācija, kas izraisa līdzsvara spēku vēju. Līdzsvara spēki cenšas novērst polarizāciju, un to darbība parasti vērsta pret to, kas šo polarizāciju radījis.

Slaids

Mūsu priekšstati par sevi un par apkārtējo pasauli bieži jo bieži ne tuvu neatbilst īstenībai. Izkropļojumu rada mūsu slaidi. Tā, piemēram, jūs satraucaties par dažiem saviem trūkumiem, tāpēc rodas nepilnvērtības sajūta, jo jums šķiet, ka citiem arī tie nepatīk un viņus šie trūkumi traucē. Tādā gadījumā, satiekoties ar cilvēkiem, jūs ieliekat savā "projektorā" nepilnvērtības kompleksa slaidu un visu redzat izkropļotā gaismā.

Slaids - tā ir izkropļota īstenības aina jūsu smadzenēs. Negatīvais slaids parasti rada dvēseles un prāta vienotību, tāpēc tas īstenojas realitātē. Mūsu sliktākās nojautas piepildās. Negatīvos slaidus var pārveidot par pozitīvajiem un likt, lai tie darbojas mūsu labā. Ja jūs apzināti radāt pozitīvo slaidu, tas spēj apbrīnojamā kārtā transformēt jūsu pasaules slāni. Mērķa slaids - tā ir iztēles aina, itin kā jūsu mērķis jau būtu sasniegts. Sistemātiska slaida vizualizācija nodrošina atbilstošā variantu telpas sektora materializēšanos.

Svarīguma koordinācija

Nepiešķiriet nekam pārmērīgi svarīgu nozīmi. Svarīgums vajadzīgs nevis jums, bet svārstiem. Svārsti vada cilvēkus kā marionetes ar svarīguma saišu palīdzību. Cilvēks baidās atlaist svarīguma saites, tāpēc ka ir atkarības varā, kas rada atbalsta un pārliecības ilūziju.

Pārliecība par sevi ir tāds pats pārmēra potenciāls kā nedrošība, tikai ar pretējo zīmi. Apzināšanās un apņemšanās ļauj ignorēt svārstu spēli un panākt savu bez cīņas. Bet, kad ir brīvība bez cīņas, tad pārliecība par sevi nav vajadzīga. Ja es esmu brīvs no svarīguma, man nav ko aizsargāt un nav ko iekarot - es gluži vienkārši mierīgi eju un izvēlos savu.

Lai atbrīvotos no svārstiem, jāatsakās no iekšējā un ārējā svarīguma. Problēmas un šķēršļi ceļā uz mērķi arī rodas kā svarīguma pārmēra potenciālu sekas. Šķēršļu pamatā ir svarīgums. Ja apzināti atteiksities no svarīguma, šķēršļi sagrūs paši.

Svarīgums

Svarīgums rodas tur, kur kaut kam tiek piešķirta pārmērīgi liela nozīme. Tas ir pārmēra potenciāls tīrā veidā, kuru novēršot līdzsvara spēki rada problēmas tam, kurš šo potenciālu veido. Ir divu tipu svarīgums: iekšējais un ārējais.

Iekšējais jeb paša svarīgums izpaužas kā savu labo īpašību vai trūkumu pārvērtēšana. Iekšējā svarīguma formula skan: "Es esmu svarīga persona" vai "Es daru svarīgu darbu." Kad svarīguma rādītājs novirzās ārpus skalas, pie darba ķeras līdzsvara spēki - un "svarīgais putns" saņem knipi pa degunu. To, kurš "dara svarīgu darbu", arī gaida vilšanās: vai nu darbs nevienam nebūs vajadzīgs, vai arī tas būs izpildīts ļoti slikti. Ir vēl arī otra puse, proti, savu labo īpašību noniecināšana, sevis nonievāšana. Pārmēra potenciāla lielums abos gadījumos ir vienāds, atšķiras tikai zīmes.

Arī ārējo svarīgumu cilvēks rada mākslīgi, kad piešķir pārāk lielu nozīmi ārējās pasaules objektam vai notikumam. Ārējā svarīguma formula ir:

"Tas un tas man nozīmē loti daudz" vai "Man ir ļoti svarīgi izdarīt to un to." Tādā gadījumā tiek radīts pārmēra potenciāls, un viss būs sabojāts. Iedomājieties, ka jums jānoiet pa baļķi, kas atrodas uz zemes. Nav nekā vienkāršāka. Bet tagad jānoiet pa to pašu baļķi, kad tas savieno divu augstceltņu jumtus. Tas jums ir ļoti svarīgi, un jums neizdosies pārliecināt sevi par pretējo.

Svārsts

Domu enerģija ir materiāla, un tā nepazūd bez pēdām. Kad cilvēku grupas sāk domāt vienā virzienā, viņu "domu viļņi" pārklāj cits citu un enerģijas okeānā veidojas neredzamas, taču reālas energo- informatīvas struktūras - svārsti. Šīs struktūras sāk attīstīties patstāvīgi un pakļauj cilvēkus saviem likumiem. Cilvēks, kas nokļuvis destruktīvā svārsta ietekmē, zaudē brīvību - viņam nākas būs skrūvītei lielā mehānismā.

Svārsts "iešūpojas" jo ātrāk, jo vairāk cilvēku - piekritēju - baro to ar savu enerģiju. Katram svārstam ir sava raksturīga svārstību frekvence. Tā, piemēram, šūpoles var iešūpot tikai tad, ja spēku pielieto ar noteiktiem intervāliem - frekvenci. To sauc par rezonanses frekvenci. Ja svārsta piekritēju skaits samazinās, tā svārstības dziest. Kad vairs nav neviena piekritēja, svārsts apstājas un beidz pastāvēt kā būtība.

Lai izsūktu no cilvēka enerģiju, svārsts pieķeras tādām viņa jūtām un reakcijām kā sašutums, neapmierinātība, naids, dusmas, bažas, satraukums, nomāktība, apmulsums, izmisums, bailes, žēlums, simpātijas, sajūsma, aizkustinājums, idea- lizācija, zemošanās, sajūsma, vilšanās, lepnība, augstprātība, nicināšana, pretīgums, aizvainojums, pienākuma apziņa, vainas sajūta un tā tālāk.

Galvenās briesmas cilvēkam, kas pakļāvies destruktīvā svārsta ietekmei, slēpjas apstāklī, ka svārsts aizved savu upuri projām no tām dzīves līnijām, kur cilvēks iemantotu savu laimi. Jāatbrīvojas no uzspiestiem mērķiem, par kuriem cīnīdamies cilvēks aiziet aizvien tālāk no savas takas.

Svārsts būtībā ir egregors, taču ar to vēl nav pateikts viss. Jēdziens "egregors" neataino visu cilvēka un energoinformatīvo būtību savstarpējās iedarbības nianšu spektru.

Transērfings

Vārdu "Transērfings" es neizdomāju pats, tas uzradās no turienes, no kurienes nāca arī visi pārējie termini un vispār viss grāmatas saturs. Es arī pats zināmu laiku nesapratu tā nozīmi. Nav pat saprotams, kā šeit var piemērot asociācijas. Šā vārda nozīmi var traktēt kā "slīdēšanu caur variantu telpu" jeb "potenciāli iespējamā varianta transformēšanu par realitāti", jeb "pāreju pār dzīves līnijām". Vispārējā nozīme ir tāda, ka, pievēršoties Transērfingam, jūs balansējat uz veiksmes viļņa. Izrunā šo vārdu tāpat kā to raksta. Jāņem tikai vērā, ka dažādās valodās atsevišķu burtu izruna ir atšķirīga.

Uzrauga Mīkla

"Katrs cilvēks var iegūt brīvību izvēlēties visu, ko vien grib. Kā iegūt šo brīvību?" Cilvēks nezina, ka var nevis censties panākt, bet gluži vienkārši saņemt vēlamo. Skan pilnīgi neticami, un tomēr tas tā patiešām ir. Šīs mīklas atrisinājumu jūs uzzināsit, kad būsit izlasījis visu "Realitātes Transērfinga" grāmatu līdz galam. Necentieties tūlīt pat ielūkoties pēdējā nodaļā, tāpēc ka atbildi jūs nesapratīsit.

Variantu straume

Informācija variantu telpā atrodas stacionāri matricas veidā. Informācijas struktūra organizēta savstarpēji saistītās ķēdītēs. Cēloņu un seku likumsakarības veido variantu straumi.

Nemierīgais prāts nepārtraukti jūt svārstu piesitienus un uzņemas atrisināt visas problēmas, cenšoties kontrolēt situāciju. Prāta gribas diktētie lēmumi - tā lielākoties ir bezjēdzīga ūdens kulšana ar rokām. Vairākums problēmu, it īpaši sīkās, atrisinās pašas no sevis, ja cilvēks neiejaucas variantu straumē.

Galvenais iemesls, kāpēc nevajag aktīvi pretoties straumei, ir tas, ka tādējādi veltīgi vai pat kaitīgi tiek izlietots ļoti daudz enerģijas. Straume plūst pa vismazākās pretestības ceļu, tāpēc problēma tiek atrisināta visefektīvāk un racionālāk. Pretošanās straumei turpretī rada milzum daudz jaunu problēmu.

Prāta varenajam intelektam nav nekādas jēgas, ja atrisinājums jau pastāv variantu telpā. Ja cilvēks nelien džungļos un netraucē variantu straumei, atrisinājums rodas pats, turklāt visoptimālākais. Optimalitāte jau ir informācijas lauka struktūras pamatā. Variantu telpā ir viss, taču visticamak realizejas tie varianti, kuri prasa vismazāk enerģijas. Daba netērē enerģiju veltīgi.

Variantu telpa

Variantu telpa ir informatīva struktūra. Tas ir bezgalīgs informācijas lauks, kurā atrodas visu iespējamo notikumu jebkuri varianti. Var teikt, ka variantu telpā ir viss, kas bija, ir un būs. Variantu telpa ir matērijas kustības telpā un laikā šablons, koordinātu sistēma. Gan pagātne, gan arī nākotne tajā glabājas stacionāri, gluži kā kinolente, bet laika efekts izpaužas, tikai pārvietojoties atsevišķam kadram, kurā izgaismojas tagadne.

Pasaule vienlaikus pastāv divos veidos: ir fiziskā realitāte, ko var pataustīt ar rokām, un metafiziskā variantu telpa, kas atrodas ārpus uztveres robežām, taču nebūt nav mazāk objektīva. Kaut gan pieeja šim informācijas laukam principā ir iespējama. Tieši no turienes nāk intuitīvās zināšanas un gaišredzība. Prāts nespēj radīt neko principiāli jaunu. Tas var vienīgi salikt jaunu mājas versiju no vecajiem klucīšiem. Smadzenes glabā nevis pašu informāciju, bet kaut ko līdzīgu informācijas adresēm variantu telpā. Visus zinātnes atklājumus un mākslas šedevrus prāts iegūst no variantu telpas ar dvēseles starpniecību.

Sapņi nav ilūzijas šā vārda parastajā izpratnē. Prāts neiztēlojas savus sapņus, bet tos patiešām redz. Tas, ko mēs vērojam realitātē, - tie ir īstenotie varianti. Sapnī mēs varam skatīt to, kas nav realizēts, proti, lugas ar virtuāliem scenārijiem un dekorācijām. Sapņi mums parāda to, kas būtu varējis notikt pagātnē vai iespējams nākotnē. Sapnis - tas ir dvēseles ceļojums variantu telpā.

Variantu telpas sektors

Katrā telpas punktā atrodas savs tā vai cita notikuma variants. Lai atvieglotu izpratni, uzskatīsim, ka variants sastāv no scenārija un dekorācijām. Dekorācijas - tas ir ārējais izskats jeb izpausmes forma, bet scenārijs - tas ir ceļš, pa kuru virzās matērija. Ērtības labad variantu telpu var iedalīt sektoros. Katram sektoram ir savs scenārijs un savas dekorācijas. Jo lielāks attālums starp sektoriem, jo lielākas scenāriju un dekorāciju atšķirības. Arī cilvēka liktenim variantu telpā ir bezgala daudz variantu. Teorētiski nav nekādu ierobežojumu iespējamiem cilvēka likteņa pavērsieniem, tāpēc ka variantu telpa ir bezgalīga.

Veiksmes vilnis

Veiksmes vilnis veidojas kā jums labvēlīgu dzīves līniju sakopojums. Variantu telpā ir viss, arī zelta dzīslas. Ja esat nokļuvis uz tādas nevienveidības ārējās līnijas un uztvēris veiksmi, jūs varat pēc inerces slīdēt uz citām sakopojuma līnijām, kur atkal ir jauni laimīgi apstākļi. Taču, ja pēc pirmās veiksmes atkal gadās melnā josla, tas nozīmē, ka jus ir satvēris destruktīvais svārsts un aizvedis prom no veiksmes viļņa.

Zīmes

Ceļa zīmes ir tās, kuras norāda uz gaidāmo variantu straumes pagriezienu. Ja tuvojas kaut kas tāds, kas var būtiski ietekmēt notikumu gaitu, parādās zīme un signalizē par to. Kad variantu straume izdara pagriezienu, jūs pārejat uz citu dzīves līniju. Katra dzīves līnija īpašību ziņā ir daudzmaz vienveidīga. Plūsma variantu straumē var šķērsot dažādas līnijas. Dzīves līnijas cita no citas atšķiras ar saviem parametriem. Pārmaiņas var nebūt lielas, tomēr atšķirība ir jūtama. Tieši šīs kvalitatīvās atšķirības jūs apzināti vai neapzināti pamanāt: itin kā kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt.

Ceļa zīmes parādās tikai tādā gadījumā, ja sākas pāreja uz citām dzīves līnijām. Atsevišķas parādības jūs varat neievērot. Tā, piemēram, ieķērcās vārna, taču jūs tam nepievērsāt uzmanību. Jūs neizjutāt kvalitatīvu atšķirību, tātad vēl aizvien atrodaties uz iepriekšējās līnijas. Taču, ja parādībā kaut kas piesaistīja jūsu uzmanību, tad tā ir zīme. Zīme atšķiras no parastas parādības ar to, ka tā vienmēr signalizē par iesākušos pāreju uz būtiski atšķirīgu dzīves līniju.

SATURS

Priekšvārds………………………………………………………….. 5

I  nodala. SPOGUĻOTĀ PASAULE

Duālais spogulis …………………………………………………… 9

Realitātes amalgama ………………………………………….. 17

Dzīšanās pakaļ atspoguļojumam………………………….. 27

Pasaule nāk pretī ……………………………………………….. 35

Lēmēja apņemšanās………………………………………… 46

Spoguļmeistaru līga………………………………………… 60

Kopsavilkums…………………………………………………. 72

II  nodala. MŪŽĪBAS VĀRTSARGS

Apņemšanās enerģija………………………………………….. 77

Pasaules uzkopšana……………………………………………. 93

Spoguļa korekcija………………………………………………. 107

Realitātes Lēmējs ……………………………………………… 115

Sapņa koordinācija…………………………………………….. 128

Lēmēja verdikts ………………………………………………… 133

Kopsavilkums……………………………………………………. 143

Ciemos pie Mūžības ………………………………………….. 145

Terminu vārdnīca………………………………………………. 146

izdevējs - cotivictor ™

SIA "Tipogrāfija Ogrē", Ogrē, Brīvības ielā 31, LV-5001 Reģ. Nr. 000328581

Content

Zēlands Vadims Realitātes Transērfings V pakāpe Āboli iekrīt debesīs

Vadims Zēlands Realitātes Transērfings V pakāpe Āboli iekrīt debesīs

I SPOGUĻOTĀ PASAULE

DUĀLAIS SPOGULIS

II MŪŽĪBAS VĀRTSARGS

CIEMOS PIE MŪŽĪBAS

TERMINU VĀRDNĪCa

SATURS