Deiterokanoniskās grāmatas-4. Pirmā Makabeju grāmata

1. MAKABEJU GRĀMATA

.

Ievads

.

1.nodaļa Derība ar citām tautām

Tas notika, kad Aleksandrs Maķedonietis, Filipa dēls, kas izgāja no kitiešu zemes, sakāva persiešu un mēdiešu ķēniņu Dāriju un sāka valdīt viņa vietā pēc tam, kad viņš jau bija kļuvis par Hellādas [1] ķēniņu.

2 Viņš sāka daudzus karus, iekaroja daudzus cietokšņus un nokāva zemes ķēniņus.

3 Viņš nonāca līdz pat zemes galam un aplaupīja daudzas tautas; visa zeme tapa klusa viņa priekšā. Tā viņš tika paaugstināts, un viņa sirds kļuva lepna.

4 Viņš sapulcināja varenu karaspēku un valdīja pār pagānu zemēm un valdniekiem, tā ka tie maksāja viņam nodevas.

5 Un pēc visa tā viņš gūlās slimības gultā un, sajutis, ka viņam drīz jāmirst,

6 sasauca savus visgodājamākos palīgus, kas bija uzauguši kopā ar viņu no agras jaunības, un sadalīja viņiem savu valsti, vēl dzīvs būdams.

7 Pēc divpadsmit gadu valdīšanas Aleksandrs nomira 8un sāka valdīt viņa palīgi katrs savā vietā.

9 Tie pēc viņa nāves uzlika ķēniņu kroni, tāpat arī viņu dēli pēc viņiem ilgus gadus, un tie vairoja ļaunumu virs zemes.

10 No tiem riesās grēcīga sakne Antiohs Epifans, viņš bija ķēniņa Antioha dēls, kas bija kā ķīlnieks Romā. Viņš sāka valdīt grieķu valsts simt trīsdesmit septītajā gadāB . 11tajās dienās Israēlā radās bezdievīgi ļaudis, kas daudzus mudināja, sacīdami: “Iesim un slēgsim derību ar citām tautām, kas mīt mums apkārt, jo, kopš mēs no tām nošķīrāmies, mūs ir piemeklējušas daudzas bēdas.”

12 Un šis vārds bija labs ļaužu acīs.

13 Daži no tautas bija tam gatavi, un viņi devās pie ķēniņa, un tas piešķīra viņiem tiesības rīkoties pēc citu tautu likumiem.

14 tie ierīkoja jeruzālemē ģimnāziju pēc citu tautu likumiem,

15 atcēla savā vidū apgraizīšanu, sametās kopā ar cittautiešiem un pārdevās, lai darītu ļaunu.

Antiohs ieņem Ēģipti un Palestīnu

16 Kad šī valsts kļuva Antioham pakļāvīga, viņš nolēma valdīt arī Ēģiptē, lai viņš būtu ķēniņš pār divām valstīm.

17Viņš iebruka Ēģiptē ar varenu karapulku - ar kara-ratiem, ziloņiem, jātnieku pulkiem un lielu floti - 18un sāka karu pret Ptolemaju, Ēģiptes ķēniņu. Bet Ptolemajs grieza muguru viņa vaiga priekšā un metās bēgt, un daudzi krita ievainoti.

19 Tad Antiohs ieņēma Ēģiptes pilsētas un cietokšņus un ieguva laupījumu.

20 Pēc tam kad Antiohs bija sakāvis Ēģipti, viņš simt četrdesmit trešajā gadā griezās atpakaļ un vērsās pret Israēlu un ienāca Jeruzālemē ar varenu karapulku.

21 viņš augstprātīgi iegāja svētnīcā un paņēma zelta altāri un gaismekli, un visus svētnīcas rīkus: 22arī upurmaižu galdu, lejamo upuru krūkas, kausus, zelta kvēpināmos traukus, priekškaru, vainagus, zelta izgreznojumu, kas bija tempļa priekšā, un norāva visu.

23 Viņš paņēma sudrabu un zeltu, un dārgos traukus un paņēma arī visus apslēptos dārgumus, ko vien varēja atrast.

24 Un, visu paņēmis, viņš devās atpakaļ uz savu zemi. Viņš daudzus nokāva un runāja augstprātīgas lietas.

25 Tad izcēlās skaļas vaimanas ikvienā vietā Israēlā.

26 smagi nopūtās vadoņi un vecajie, novārga jaunavas un jaunekļi, un sievu jaukums pārmainījās.

27 Ikviens līgavainis sāka raudu dziesmu, un tā, kas sēdēja kāzu gultā, vaimanāja.

28 pat zeme nodrebēja par tiem, kas uz tās mīt, un viss Jēkaba nams tērpās kaunā.

29 Pēc diviem gadiem ķēniņš sūtīja kādu savu virsnieku uz Jūdas pilsētām, un viņš ieradās Jeruzālemē ar varenu karapulku.

30Viņš runāja uz tiem viltīgas miera runas, un tie viņam uzticējās. Tad viņš piepeši uzbruka pilsētai un kāva to varenā triecienā un pazudināja daudz Israēla ļaužu.

31 Viņš ieguva pilsētas laupījumu un nodedzināja to ugunī, nopostīja tās namus un nocietinājumus visapkārt; 32un viņi sagūstīja sievas un bērnus, un ieguva laupījumā lopus.

33 Tad viņi uzbūvēja ap Dāvida pilsētu*

A Jeruzalemes daļa, kuru uzbūvējis Davids.

varenus un stiprus mūrus ar stipriem torņiem, un tas kļuva viņiem par cietoksni.

34 Viņi izvietoja tur grēcīgus ļaudis, bezdievīgus vīrus, un tie tajā nostiprinājās.

35 Viņi nolika tur ieročus un pārtiku, arī savākto Jeruzālemes laupījumu nolika; tā viņi kļuva par varenu slazdu.

36 Un šis cietoksnis kļuva par pastāvīgu slēpni pret svēto vietu un par ļaunu velnu Israēlam vienmēr.

37 Tad visapkārt svētajai vietai nesodīti lija asinis un sagānīja šo svētnīcu.

38 Un viņu dēļ Jeruzālemes ļaudis bēga, un viņu nami tika par mājokli svešajiem; Jeruzāleme kļuva sveša savai dzimtai, un tās bērni to bēgšus pameta.

39 Tās svētnīca tika pamesta tukša kā tuksnesis, tās svētki vērtās par gaužām raudām, tās sabati - par apkaunojumu un tās slava par nievām.

40 Cik varena bija tās godība, tik izpletās tās negods, un tās augstums vērtās par raudām.

Tempļa apgānīšana

41Ķēniņš antiohs uzrakstīja visai valstij, lai tie visi būtu viena tauta

42 un atmestu savus likumus. Visas tautas nolēma pieņemt šo ķēniņa pavēli.

43 Arī daudziem no Israēla patika viņa ticība, un tie upurēja elkiem un sagānīja sabatu.

44 Ķēniņš sūtīja grāmatu ar vēstnešiem uz Jeruzālemi, lai tie dzīvotu pēc likumiem, kas bija sveši šai zemei,

45 un lai tiem neļautu sadedzināmos upurus, kaujamos upurus un upurdāvanas svētnīcā, un lai tie padarītu nesvētus sabatus un svētkus,

46 un lai aptraipītu svētnīcu un svētos.

47 Tāpat arī, lai tie ierīkotu ziedokļus, svētvietas un elku tempļus un lai upurētu cūkas un citus nešķīstus dzīvniekus,

48 lai tie atstātu savus dēlus neapgraizītus, tā ka tie sagānītu savas dvēseles ar visu, kas nešķīsts un nesvēts,

49 un pat aizmirstu bauslību un mainītu visas taisnās tiesas.

50 bet, ja kāds nerīkosies pēc ķēniņa pavēles, tas tiks nonāvēts.

51 Šos vārdus viņš uzrakstīja visai valstij, viņš arī iecēla uzraugus pār visu tautu un pavēlēja Jūdas pilsētām ikkatrā no tām upurēt.

52Tad tiem pievienojās daudzi no tautas -ikviens, kurš bija pametis bauslību un darīja ļaunu šajā zemē.

53Tie lika Israēlam bēgt un slēpties, kur vien tiem bija kāda patvēruma vieta.

54 Un simt četrdesmit piektā gada* kislēva mēneša piecpadsmitajā dienā tie ierīkoja izpostīšanas negantību uz altāra; arī visapkārt Jūdas pilsētās tie ierīkoja ziedokļus, 55un tie kvēpināja namu durvīs un uz ielām.

56 Bauslības grāmatas, kuras tie atrada, viņi saplēsuši sadedzināja ugunī.

57 Un tos, pie kā atrada derības grāmatas vai kas turējās pie bauslības, notiesāja uz nāvi pēc ķēniņa sprieduma.

58 Tā mēnesi pēc mēneša viņi turpināja varmācīgi rīkoties pret tiem, kas tika atrasti Israēlā.

59 Un divdesmit piektajā mēneša dienā tie upurēja uz ziedokļa, kas bija izveidots uz altāra.

60 Tie nonāvēja pēc pavēles sievas, kas bija apgraizījušas savus bērnus,

61 un pakāra zīdaiņus, kas bija atrauti no mātes kakla, arī visus viņu nama ļaudis un visus, kas tos bija apgraizījuši.

62 Tomēr daudzi Israēlā tika stiprināti un sevī apņēmās neēst to, kas nešķīsts, 63un bija ar mieru labāk mirt nekā aptraipīties ar ēdieniem un padarīt nesvētu svēto derību, un tie mira.

64 Un briesmīgas dusmas nāca pār Israēlu.

2.nodaļa Matatija sacelšanās

Tajās dienās cēlās Matatijs, Jāņa, Simeona dēla, dēls, priesteris no Joariba pēcnācējiem, un pārcēlās no Jeruzālemes uz Modeīnu.

2 Viņam bija pieci dēli -Jānis, saukts Gadī, 3 Simons, saukts Tasī, 4 Jūda, saukts Makabejs, 5 Elāzārs, saukts Avarāns, Jonāts, saukts Apfuss.

6 Kad Matatijs redzēja zaimošanu, kas notika Jūdā un Jeruzālemē, 7 viņš sacīja: “Vai man! Kādēļ es esmu piedzimis, lai redzētu, kā satriec manu tautu un sagrauj svēto pilsētu, un lai sēdētu šeit, kamēr tā tiek nodota ienaidnieku rokās un svētnīca svešinieku rokās?

8 tās templis kļuvis līdzīgs vīram, kam laupīts godsA,

A 16 7. g. pirms Kristus.

9 tās godības trauki ir aizvesti gūstā, tās zīdaiņi ir nokauti uz ielām un tās jaunekļi - ar ienaidnieka zobenu.

10 kura tauta nav sev ieguvusi tās valstību un valdījusi pār tās laupījumu?

11viss tās greznums ir paņemts prom, un no brīvās tā tapusi par verdzeni.

12 Un redzi -mūsu svētnīca, mūsu skaistums un gods, ir izpostīta, un citas tautas to ir apgānījušas.

13 Kādēļ gan mums vēl dzīvot?”

14 Un Matatijs un viņa dēli saplēsa savas drēbes un apvilka maisus, un gauži vaimanāja.

15 Tad ķēniņa ļaudis, kas tautai uzspieda atkrišanu, nāca uz Modeīnas pilsētu, lai pienestu upurus.

16 Daudzi no Israēla tiem pievienojās, sanāca kopā arī Matatijs un viņa dēli.

17 Un ķēniņa ļaudis vērsās pie Matatija, sacīdami: “Tu esi vadonis, cienījams un liels šajā pilsētā, ko atbalsta dēli un brāļi,

18 nāc tagad un izpildi ķēniņa pavēli, kā to ir darījuši visi cittautieši un Jūdas vīri, un tie, kas atlikušies Jeruzālemē, un tad būsiet tu un tavi dēli par ķēniņa draugiem, jūs tiksiet pagodināti ar sudrabu un zeltu un dažādām citām dāvanām.”

19 Matatijs tiem skaļā balsī atbildēja: “Ja visas tautas, kas šajā valstī pakļaujas ķēniņa namam, klausīdamas ķēniņam, atkāpušās no savu tēvu ticības un izvēlējušās paklausīt viņa baušļiem,

20 tad nu tomēr mēs - es un mani dēli un mani brāļi - staigāsim savu tēvu derībā!

21 pasarg' dievs no tā, ka mēs pamestu viņa bauslību un taisnās tiesas!

22 Mēs nepaklausīsim šim ķēniņa vārdam un nenovirzīsimies no savas ticības ne pa labi, ne pa kreisi.”

23 Un, kad viņš beidza runāt šos vārdus, nāca kāds jūdu vīrs, lai pēc ķēniņa pavēles visu acu priekšā upurētu uz Modeīnas pilsētas ziedokļa.

24 To redzēdams, Matatijs iekvēlojās dedzībā, viņa sirds karsa taisnās dusmās, un viņš pieskrēja klāt pie šī vīra un nokāva to pie ziedokļa.

25 Un ķēniņa vīru, kas viņu mudināja pienest kaujamo upuri, viņš tajā pašā brīdī nogalināja un nopostīja ziedokli. 26Tā viņš iekvēlojās dedzībā tāpat kā Pinhāss pret Zambriju, Saloma dēlu.

27 Tad Matatijs sauca skaļā balsī pa visu pilsētu: “Ikviens, kas deg bauslības dēļ un pastāv derībā, lai seko man!”

28 Un viņš bēga kalnos, pats un viņa dēli, un atstāja visu, kas tam bija, pilsētā.

29 Tad daudzi, kas meklēja taisnību un tiesu, devās uz tuksnesi, lai tur apmestos - 30gan viņi paši, gan viņu dēli, gan viņu sievas, gan viņu lopi, jo pār tiem nāca lielas bēdas.

31 Bet ķēniņa vīriem un karaspēkam, kas bija Dāvida pilsētā Jeruzālemē, tika paziņots, ka tie vīri, kas bija nicinājuši ķēniņa pavēli, ir devušies uz slepenām vietām tuksnesī.

32 Tad daudzi dzinās viņiem pakaļ, panāca tos un nostājās viņiem pretī, lai sabatā sāktu ar viņiem kauju.

33 Tad ķēniņa vīri sacīja viņiem: “Kamēr vēl var, nāciet ārā un dariet pēc ķēniņa pavēles, un jūs dzīvosiet!”

34 Bet viņi atbildēja: “Mēs nenāksim ārā un nepildīsim ķēniņa pavēli, tā sagānīdami sabatu.”

35 Tad ķēniņa vīri steigšus sāka kauju,

36 bet viņi tiem neatbildēja pat ne ar akmens sviedienu un arī savus slēpņus viņi neaizdarīja.

37 Viņi sacīja: “Tad lai nu mirstam nevainīgi, debesis un zeme liecina par mums, ka jūs mūs netaisni pazudināt.”

38 Un tie cēlās pret viņiem karot sabata dienās, un mira viņi, viņu sievas, viņu bērni un viņu lopi; tā dzīvību zaudēja gandrīz tūkstoš cilvēku.

39 Kad Matatijs un viņa draugi to atskārta, tie gauži vaimanāja par tiem.

40 Tad vīri sacīja viens otram: “Ja mēs visi darīsim tā, kā mūsu brāļi ir darījuši, un necīnīsimies pret citām tautām par savu dzīvību un savām taisnajām tiesām, tad drīz vien tās izdeldēs mūs no zemes virsas.”

41 un tie nosprieda tajā dienā: “Pret ikvienu, kurš celsies pret mums karot sabatā, mēs cīnīsimies, lai mums nebūtu visiem jāmirst, kā mira mūsu brāļi savos slēpņos.”

42 Tad tiem pievienojās hasīdi, israēlieši, kas bija vareni spēkā, ikviens no tiem bija uzticīgi nodevies bauslībai.

43 Un visi, kas bija izbēguši no briesmām, pievienojās viņiem un viņus atbalstīja.

44 Tā tie izveidoja karaspēku un kāva grēciniekus savās dusmās un ļaundarus savā dedzībā; kas no tiem palika dzīvi, tie aizbēga pie cittautiešiem, lai glābtos.

45 Bet Matatijs un viņa draugi devās visapkārt un nopostīja pagānu ziedokļus.

46 Un viņi ar varu spieda apgraizīt visus neapgraizītos puisēnus, ko vien atrada Israēla robežās,

47 tie sāka vajāšanu pret tiem, kas bija lepnībā paaugstinājušies, un viņu roku darbs labi sekmējās.

48 Tā viņi izglāba bauslību no pagānu un ķēniņu rokām un nedeva bezdievjiem augstu celt galvu.

Matatija nāve

49 Kad Matatijam pienāca laiks mirt, viņš sacīja saviem dēliem: “Tagad visapkārt pieaugusi lepnība un bāršanās un ir iestājies posta un dusmu kvēles laiks.

50 Tādēļ tagad, mani bērni, esiet dedzīgi bauslības dēļ un nododiet savu dzīvību par mūsu tēvu derību,

51 un pieminiet darbus, ko darīja tēvi iepriekšējās paaudzēs, un jūs iegūsiet varenu godību un mūžīgu vārdu.

52 Ābrahāms, vai tad ne pārbaudījumā viņš ir atrasts uzticams, un tas viņam ir pieskaitīts par taisnību?

53 Jāzeps spaidu laikā turēja Dieva pavēli un kļuva par Ēģiptes kungu.

54 Finhāss, mūsu tēvs, iedegās dedzībā un saņēma mūžīgas priesterības derību.

55 Jozua piepildīja vārdu un kļuva par soģi Israēlā.

56 Kālebs liecināja sapulcē un saņēma mantojuma daļu.

57 Dāvids parādīja žēlastību un mantoja mūžīgas valstības troni.

58 Elija iedegās dedzībā bauslības dēļ un ir uzņemts debesīs.

59 Hananja, Azarja un Misaēls palika ticībā un tika izglābti liesmās.

60 Daniēls palika savā nenoziedzībā un tika izrauts no lauvu rīkles.

61 Un to atzīstiet katrā paaudžu paaudzē, ka neviens, kas cer uz viņu, nepaliks nespēcīgs.

62 Nebīstieties ne no viena grēcinieka vārdiem, jo viņa godība taps par mēsliem un tārpiem,

63 šodien viņš tiek paaugstināts, bet rīt tu viņu vairs neatradīsi, jo viņš atgriezīsies atpakaļ pie pīšļiem un viņa nodoms ies bojā.

64 Mani bērni, esiet kā vīri un stiprinieties bauslībā, jo tajā jūs tiksit pagodināti.

65 Un, redzi, Simons, jūsu brālis, es zinu, ka viņš ir vīrs, kas bagāts padomā, viņam klausiet turpmākās dienas, viņš būs jums par tēvu.

66 Un Jūda Makabejs, varens spēkā kopš jaunām dienām, viņš būs jums par karaspēka vadītāju un karos tautas karu.

67 Sapulciniet ap sevi visus bauslības pildītājus un atriebieties par savu tautu,

68 atmaksājiet tautām, ko tās pelnījušas, un turiet bauslības pavēles.”

69 Tad viņš tos svētīja un tika piepulcināts saviem tēviem.

70Matatijs nomira simt četrdesmit sestajā mūža gadā un tika apglabāts savu tēvu kapos Modeīnā, un viss Israēls viņu apraudāja gaužām vaimanām.

3.nodaļa Apollonija sakāve

Matatija vietā stājās viņa dēls Jūda, saukts Makabejs.

2 Tam palīdzēja visi viņa brāļi un visi, kas bija pieķērušies viņa tēvam un aizrautīgi cīnījušies Israēlā.

3 Tā viņš vairoja savas tautas godu, viņš apvilka krūšu bruņas kā varenais un apjozās ar saviem cīņas ieročiem, un veda karus, ar savu zobenu sargādams nometni.

4 Savos darbos tas līdzīgs lauvam, kā jauns lauva, kas pēc laupījuma rēc.

5 Viņš atrada bauslības pārkāpējus un vajāja tos, ar uguni izdeldēja tos, kas postīja viņa tautu.

6 Bauslības pārkāpēji izbailēs no viņa rāvās atpakaļ un visi ļauna darītāji iztrūkās; tā glābšana sekmējās ar viņa roku.

7 Viņš darīja dzīvi rūgtu daudziem ķēniņiem un iepriecināja Jēkabu ar saviem darbiem; mūžam slavēta ir viņa piemiņa!

8 viņš pārstaigāja Jūdejas pilsētas un izdeldēja bezdievjus no tās; viņš novērsa dusmību no Israēla,

9 un viņa vārds bija slavens līdz pat zemes galam, un viņš sapulcināja tos, kam jau bija nospriesta bojāeja.

10 Bet Apollonijs sapulcināja cittautiešus un arī lielu karaspēku no Samarijas, lai karotu pret Israēlu.

11 Kad Jūda to uzzināja, viņš izgāja tam pretī, sakāva viņa karaspēku un viņu pašu nokāva, daudzi no tiem krita kaujas laukā savainoti, bet pāri palikušie bēga.

12 Un Jūda ieguva no viņiem kara laupījumu, viņš ņēma Apollonija zobenu un allaž lietoja to cīņā.

Cīņa pie Bēt-Horonas

13 kad sīrijas karaspēka pavēlnieks Sērons dzirdēja, ka Jūda ir sapulcinājis ap sevi pulkus un ticīgos ļaudis, kas ar to kopā dodas karā,

14 viņš sacīja: “Es darīšu slavenu savu vārdu un iemantošu sev godu ķēniņa valstī - es karošu ar Jūdu un viņa sekotājiem, kas nicina ķēniņa pavēli.”

15 Viņam pievienojās un devās līdzi varens pulks bezdievju, lai palīdzētu viņam atriebties Israēla dēliem.

16 Viņš tuvojās Bēt-Horonas nogāzei, un viņam pretī izgāja Jūda ar pavisam nedaudziem.

17 Kad tie ieraudzīja karapulku, kas nāca viņiem pretī, tie sacīja Jūdam: “Kā gan mēs, būdami tik mazā skaitā, lai spētu cīnīties ar tik lielu un varenu pulku? Turklāt mēs esam izsalkuši, jo šodien mēs vēl neko neesam ēduši.”

18 Jūda atbildēja: “Viegli var notikt, ka daudzi tiek nodoti nedaudzu rokās, un nav atšķirības debesu priekšā - izglābt ar daudziem vai ar nedaudziem;

19 ne jau no karaspēka lieluma atkarīga uzvara karā, bet gan no debesīm nāk spēks.

20 Tie nāk pret mums ar lielu augstprātību un netaisnību, lai nonāvētu mūs un mūsu sievas, un mūsu bērnus, tie nāk, lai mūs aplaupītu,

21 bet mēs cīnāmies par savu dzīvību un saviem likumiem.

22 Tas būs pats Kungs, kas satrieks tos mūsu vaiga priekšā, bet jūs no tiem nebaidieties.”

23 Tad Jūda, beidzis runāt, spēji metās virsū Sēronam un viņa nometnei, un tie tika satriekti viņa priekšā.

24 Viņš vajāja tos pa Bēt-Horonas nogāzi līdz pat līdzenumam; viņiem krita astoņi simti vīru, bet pārējie aizbēga uz filistiešu zemi.

25 Tā cittautiešus, kas dzīvoja apkārt, pārņēma ārkārtīgas izbailes, un tie sāka baidīties no Jūdas un viņa brāļiem.

26 Bet Jūdas vārda slava nonāca līdz pat ķēniņam, un par viņa kara mākslu runāja cittautieši.

Lisija apvienotie spēki pret Israēlu

27 Kad kēninš Antiohs izdzirda visas šīs runas, viņš kļuva ļoti nikns un izsūtīja vēstnešus pa visu savu valsti un sapulcināja spēcīgu karaspēku.

28 Ķēniņš lika arī atvērt valsts mantnīcu un izmaksāt karaspēkam gada algu un pavēlēja tiem būt gatavībā jebkurai vajadzībai.

29 Bet tad viņš redzēja, ka naudas krātuvē nepietiek, jo maz nodevu bija saņemts no zemes sacelšanās un nelaimju dēļ, kuras viņš pats bija izraisījis tajā zemē, atceldams likumus, kas tur bija kopš senām dienām.

30 Un ķēniņš sāka bažīties, ka viņam atlicis naudas tikai vienai vai divām reizēm, lai īstenotu tos tēriņus un apdāvināšanu, ar ko viņš pārspēja iepriekšējos ķēniņus.

31 Viņa sirds tādēļ bija ļoti norūpējusies, un viņš nolēma doties uz Persiju, lai ievāktu tur zemes nodevas un ieņemtu daudz naudas.

32 Ķēniņš atstāja Lisiju, kādu slavenu vīru no ķēniņa dzimtas, pārvaldīt viņa lietas visā apvidū no Eifrātas upes līdz pat Ēģiptes zemei

33 un uzticēja tam sava dēla Antioha audzināšanu līdz brīdim, kad viņš pats atgriezīsies.

34 Viņš arī atstāja Lisijam pusi sava karaspēka un kaujas ziloņus un deva tam pavēles par visu, ko pats bija nolēmis, arī par Jūdejas un Jeruzālemes iedzīvotājiem,

35 ka viņš nosūtītu turp karaspēku, lai tas izdeldētu un iznīcinātu Israēla spēku un Jeruzālemes atlikumu, un izdeldētu pat viņu piemiņu no šīs vietas,

36 nometinot viņu apvidū svešinieku dēlus un izdalot tiem viņu zemi.

37 Tad ķēniņš ņēma atlikušo karaspēka pusi un simt četrdesmit septītajā gadā devās projām no savas valsts galvaspilsētas Antiohijas. Viņš pārcēlās pāri Eifrātas upei un devās cauri augšējiem apgabaliem.

38 Bet Lisijs izvēlējās Ptolemaju, Dorimena dēlu, Nika-noru un Gorgiju, varenus vīrus no ķēniņa draugu vidus,

39 un nosūtīja tos kopā ar četrdesmit tūkstošiem vīru un septiņiem tūkstošiem jātnieku, lai tie pēc ķēniņa pavēles dotos izpostīt Jūdeju.

40 Tie devās ceļā ar visu savu karaspēku un, nonākuši līdzenumā, kas bija netālu no Emmausas, uzcēla tur nometni.

41 Kad tās vietas tirgoņi izdzirdēja, kas pie viņiem ieradušies, tie ņēma lielu daudzumu sudraba un zelta, kā arī važas un ieradās nometnē, lai dabūtu sev Israēla dēlus par kalpiem; tur tiem pievienojās arī Sīrijas un citu zemju karaspēks.

42 Kad Jūda un viņa brāļi redzēja, ka ļaunums ir vairojies un ienaidnieku karaspēks ir uzcēlis nometni viņu robežās, tie saprata, ko ķēniņš bija pavēlējis nodarīt viņu tautai, lai to pazudinātu un iznīcinātu.

43 Tad sacīja ikviens savam tuvākajam: “Atjaunosim to, kas izpostīts mūsu tautā, un karosim par mūsu tautu un svētnīcu!”

44 Tika sasaukta sapulce, lai varētu sagatavoties karam, lai piesauktu Dievu un lūgtu pēc žēlastības un apžēlošanas.

45 Bet Jeruzāleme bija neapdzīvota kā tuksnesis, vairs nebija neviena no tās dzimuma, kas tajā ieiet un iziet; tās svētnīca izmīdīta, tās kalna cietoksnī svešinieku dēli; tā kļuvusi par viesu namu cittautiešiem. Jēkaba prieks ir atņemts, apklususi flauta un lira.

46 Un tie atnāca un sapulcējās Micpā, iepretim Jeruzālemei, jo Israēlam senāk Micpā bija lūgšanu vieta.

47 Tanī dienā tie gavēja un apvilka maisus, un kaisīja uz galvām pelnus, un pārplēsa savas drēbes.

48 Tie atvēra bauslības grāmatu, lai uzzinātu to, ko cittautieši grib uzzināt, izmantodami savu elku tēlus.

49 Tie sanesa priesteru tērpus un pirmaugļus, un desmito tiesu, tie sasauca nazīriešus, kuru solījuma dienas bija piepildījušās,

50 tie pacēla balsi un sauca uz debesīm:

“Ko lai mēs darām ar visu šo un kur lai to nesam?

51 Tava svētnīca - izmīdīta un apgānīta, tavi priesteri bēdās un pazemoti.

52 Redzi, cittautieši sapulcējušies pret mums, lai iznīcinātu mūs, tu zini, ko tie ir nosprieduši par mums.

53 Kā gan mēs varēsim tiem stāties pretī, ja tu mums nepalīdzēsi?”

54 Un tie pūta taures un sauca skaļā balsī.

55 Pēc tam Jūda iecēla tautai priekšniekus pār tūkstošiem, pār simtiem, pār piecdesmit un pār desmit.

56 Viņš arī pēc bauslības sacīja tiem, kas bija cēluši namu, nupat apņēmuši sievu vai dēstījuši vīnadārzu, un tiem, kas bailīgi, lai tie katrs atgriežas savā namā.

57 Tad karapulks devās uz priekšu un uzcēla nometni uz dienvidiem no Emmausas.

58 Un Jūda sacīja: “Apjozieties un esiet stipri, esiet gatavi rītā agri doties kaujā ar cittautiešiem, kas sapulcējušies pret mums, lai iznīcinātu mūs un mūsu svētumus,

59 jo labāk mums ir mirt kaujas laukā nekā pieredzēt ļaunumu, kas nāks pār mūsu tautu un svētnīcu.60Un, kada bus viņa debesu griba, tā viņš darīs.”

4.nodaļa

Tad Gorgijs ņēma piecus tūkstošus vīru un tūkstoš izlases jātnieku un ar šo karaspēku naktī cēlās,

2 lai negaidot uzbruktu jūdu nometnei un tos sakautu; un kalna cietokšņa vīri rādīja tiem ceļu.

3 Kad Jūda to izdzirdēja, viņš cēlās pats un viņa stiprie vīri, lai kautu ķēniņa karaspēku, kas bija Emmausā,

4 kamēr ienaidnieka karaspēks bija projām no nometnes.

5 Un Gorgijs naktī nonāca jūdu nometnē, bet nevienu neatrada; tad viņš devās tos meklēt kalnos, jo sacīja: “Tie bēg no mums.”

6 Tanī pašā dienā rīta agrumā Jūda parādījās klajumā ar trīs tūkstošiem vīru, taču tie nebija tā bruņoti ar bruņām un zobeniem, kā tie būtu gribējuši.

7 Tie ieraudzīja stipru un bruņās tērptu citu tautu karaspēku un jātnieku karaspēku tam visapkārt, tie visi bija labi sagatavoti cīņai.

8 Tad Jūda sacīja vīriem, kas bija ar vinu: “Nebaidieties, ka vinu ir daudz, un nebaidieties no viņu uzbrukuma.

9 Atcerieties, kā mūsu tēvi tika izglābti pie Sarkanās jūras, kad tos vajāja faraons ar savu karaspēku.

10 arī tagad sauksim uz to, kas debesīs, varbūt viņam būs labs prāts uz mums un viņš pieminēs derību ar mūsu tēviem un satrieks šodien šo karaspēku mūsu priekšā,nun atzīs visas tautas, ka Israēls ir izpircējs un glābējs.”

12 Tad svešinieki pacēla savas acis un ieraudzīja, ka viņi tiem uzbrūk.

13 Tie izgāja no nometnes, lai cīnītos, bet tie, kas bija ar Jūdu, sāka pūst taures.

14 Karapulki sāka cīņu, un cittautieši tika sakauti un bēga uz līdzenumu.

15 Bet visi pārējie krita no zobena, un israēlieši vajāja tos līdz Gezerai un līdz Idūmejas līdzenumiem, un līdz Azotai, un līdz Jamnijai; un krita viņiem trīs tūkstoši vīru.

16 Kad Jūda un viņa karaspēks atgriezās no ienaidnieka vajāšanas,

17 Jūda sacīja tautai: “Nedzenieties pēc laupījuma, mums priekšā vēl ir cīņa,

18 un arī gorgijs ar karaspēku ir uz šī kalna netālu no mums, bet stājieties pretī mūsu ienaidniekiem un cīnieties ar tiem, pēc tam varēsiet droši nemt laupījumu.”

19 Tiklīdz Jūda beidza runāt, parādījās karaspēka nodaļa, kas virzījās lejup pa kalnu;

20 tie ieraudzīja, ka viņu karaspēks ir spiests bēgt un nometne nodedzināta, jo dūmi, kas bija redzami, atklāja, kas noticis.

21 To apjautuši, viņi ļoti izbijās, un, kad vēl redzēja Jūdas karaspēku līdzenumā gatavu cīņai,

22 tie visi aizbēga uz svešinieku (A Filistiešu.) zemi.

23 Tad Jūda griezās atpakaļ, lai izlaupītu nometni, un tie ieguva daudz zelta un sudraba, zīda un purpura drēbes un lielu bagātību.

24 Pēc tam tie atgriezās, dziedādami un slavēdami to, kas debesīs, jo viņa žēlastība ir mūžīga.

25 Tā tajā dienā notika liela pestīšana Israēlam.

26 Bet tie, kas no svešiniekiem bija izglābušies, paziņoja Lisijam visu, kas noticis.

27 Kad viņš to dzirdēja, viņš izbijās un noskuma, ka nebija izdevies tas, ko viņš Israēlam bija gribējis nodarīt, un nebija noticis tas, ko ķēniņš bija pavēlējis.

28 nākamajā gadā lisijs sapulcināja sešdesmit tūkstošus izlases vīru un piecus tūkstošus jātnieku, lai varētu uzvarēt israēliešus.

29 Lisijs atnāca uz Idūmeju un uzcēla nometni Bēt-Cūrā, un tad tiem pretī iznāca Jūda ar desmit tūkstošiem vīru.

30 viņš, ieraudzījis spēcīgo karaspēku, piesauca Dievu, sacīdams: “Slavēts esi tu, Israēla Pestītāj, kas satrieci varenā vīra uzbrukumu caur sava kalpa Dāvida roku un nodevi svešinieku nometni Jonatāna, Saula dēla, un viņa ieroču nesēja rokā!

31 tāpat arī nodod šo nometni Israēla tautas rokā, lai ienaidnieki tiek apkaunoti ar visu savu spēku un saviem jātniekiem.

32 Uzdzen viņiem bailes un liec izkust viņu paļāvībai uz saviem spēkiem, un tie tiks izšaubīti, lai tiktu satriekti.

33 Notriec tos gar zemi ar zobenu, kas rokā tiem, kas tevi mīl, tad slavēs tevi ar dziesmām visi, kas pazīst tavu vārdu!”

34 Tad abi karaspēki metās viens otram virsū, un Lisija karaspēkā krita gandrīz pieci tūkstoši vīru, un krita tie, kas stājās israēliešiem pretī6.

35 Kad Lisijs redzēja, ka viņa karaspēka ierinda izjūk un ka tie, kas bija kopā ar

B Cits iespējams tulkojums: un krita arī viņu pretinieki ( t. i., israēlieši).

Jūdu, ieguvuši drosmi un ir gatavi cīnīties godam uz dzīvību vai nāvi, viņš devās uz Antiohiju un nolīga tur vīrus, lai ar vēl lielāku karaspēku atkal dotos uz Jūdeju.

Tempļa atjaunošana

36 Bet Jūda un viņa brāļi sacīja: “Redzi, mūsu ienaidnieki ir satriekti, dosimies augšup šķīstīt svētnīcu un to atjaunot.”

37 Tad sanāca kopā viss karaspēks un devās augšup uz Ciānas kalnu.

38 Tie ieraudzīja svētnīcu izpostītu, altāri apgānītu, durvis sadedzinātas, pagalmus aizaugušus kā mežu, apaugušus kā kādu kalnu, un priesteru istabas nopostītas.

39 Un tie pārplēsa savas drēbes un šaustīja sevi, un gauži vaimanāja.

40 Tie krita uz sava vaiga, pūta taures un sauca uz debesīm.

41 tad jūda izrīkoja vīrus, lai viņi, kamēr svētnīca tiks šķīstīta, karotu ar tiem, kas kalna cietoksnī.

42 Viņš iecēla arī dievbijīgus priesterus, kas bija dedzīgi bauslības lietās,

43 un tie šķīstīja svētnīcu un aiznesa sagānītos akmeņus uz nešķīstu vietu.

44 Tie apspriedās, ko darīt ar sadedzināmo upuru altāri, kas bija apgānīts,

45 un tiem ienāca prātā laba doma to noārdīt, lai tas nepaliek tiem par apkaunojumu, jo cittautieši bija to padarījuši nešķīstu; tā tie noārdīja šo altāri

46 un noglabāja akmeņus piemērotā vietā, līdz uzrastos pravietis, kurš varētu pateikt, ko ar tiem darīt.

47 Tad pēc bauslības tie ņēma neapstrādātus akmeņus un uzcēla jaunu altāri - tādu pašu, kāds bija iepriekšējais.

48 Tie iekārtoja arī svētnīcu un Dieva nama iekšpusi, iesvētīja tempļa pagalmus

49 un darināja jaunus svētos rīkus, tie ienesa templī gaismekli, kvēpināšanas altāri un galdu.

50 Tad tie kvēpināja uz kvēpināšanas altāra un iededza eļļas lukturīšus gaismeklī, un tie spīdēja templī.

51 Tie nolika uz galda upurmaizes un uzkāra priekškarus. Tā viņi pabeidza visus darbus, ko darīja.

52 Simt četrdesmit astotā gada devītā mēneša (tas bija kislēva mēnesis) divdesmit piektajā dienā tie cēlās agri no rīta

53 un pēc bauslības pienesa upuri uz jaunā sadedzināmo upuru altāra, ko tie bija uzcēluši.

54 Tajā pašā laikā un tajā pašā dienā, kad reiz cittautieši to bija sagānījuši, tie atjaunoja altāri, dziedādami dziesmas, spēlēdami cītaras, arfas un cimboles.

55 Un visa tauta krita uz sava vaiga un pielūdza un slavēja to, kas debesīs, ka viņš bija devis visam labi izdoties.

56 Tie svinēja altāra atjaunošanu astoņas dienas, pienesa dedzināmos upurus ar prieku un upurēja pestīšanas un pateicības upurus.

57 Tie izgreznoja tempļa priekšpusi ar zelta vainagiem un vairogiem, atjaunoja vārtus un priesteru istabas un ierīkoja tām durvis.

58 Tā tautā cēlās lielas gaviles par to, ka tika novērsts apkaunojums, ko cittautieši bija darījuši.

59 Tad Jūda un viņa brāļi, un visa Israēla sapulce nolēma, ka turpmāk šīs altāra atjaunošanas dienas piemiņa gadu no gada būs ar gavilēm un līksmību jāsvin astoņas dienas, sākot ar kislēva mēneša divdesmit piekto dienu.

60 Tolaik tie arī uzbūvēja visapkārt Ciānas kalnam augstus nocietinājuma mūrus un varenus torņus, lai cittautieši, ja tie reiz ierastos, nevarētu tos samīt kā agrāk.

61 Jūda pavēlēja arī tur izvietot karaspēku un nocietināt Bēt-Cūru, lai sargātu Ciānas kalnu un tauta būtu pasargāta pret Idūmeju.

5.nodaļa Visu vadītāju apvienotie spēki

Un notika, kad cittautieši dzirdēja, ka ir uzcelts altāris un svētnīca atjaunota tāda, kāda tā bija iepriekš, tie ļoti sadusmojās

2 un nolēma iznīdēt tos no Jēkaba dzimuma, kas dzīvoja viņu vidū; un tie sāka galināt un slepkavot.

3 Tad Jūda karoja pret Ēsava dēliem, kas Idūmejā pie Akrabatas, jo tie bija aplenkuši Israēlu, un guva pār tiem lielu uzvaru, pazemoja un aplaupīja tos.

4 Tā viņš pieminēja ļaundarības Baiana dēliem, kas bija Israēla tautai par slazdu un valgu, tiem uzglūnēdami uz ceļiem.

5 Viņš tos iesprostoja torņos, ielauzās pie tiem un, tos nolādēdams, nodedzināja torņus ar visu, kas tajos bija.

6 Tad viņš vērsās pret Amona dēliem un sastapa tur lielu un varen stipru tautu un Timoteju, tās vadoni.

7Viņš izcīnīja pret tiem daudzas kaujas, satrieca un sakāva tos,

8 ieņēma jazeru un tās apkārtnes pilsētas un atgriezās Jūdejā.

9 Tad pret Israēlu, kas bija palicis savā zemē, sapulcējās cittautieši, kas dzīvoja Gileādā, lai tos iznīcinātu, bet israēlieši bēga uz Dotānas cietoksni

10 un sūtīja vēstuli Jūdam un viņa brāļiem, sacīdami: “Visapkārt pret mums ir sapulcējušies cittautieši, lai mūs iznīcinātu.

11 Tie ir sagatavojušies uzbrukumam pret cietoksni, kurā mēs esam patvērušies, un Timotejs vada viņu karaspēku.

12 Bet tagad nāc, izrauj mūs no viņu rokām, jo liels daudzums mums ir uzkritis. ^Turklāt visi mūsu brāļi, kas bija Tovā, ir nogalināti, viņu sievas aizvestas gūstā, tāpat arī viņu bērni un manta; apmēram tūkstoš vīru ir gājis bojā.”

14 Kamēr tie vēl lasīja vēstuli, citi vēstneši nāca no Galilejas. Viņu drēbes bija saplēstas, un viņi paziņoja tādu pašu vēsti,J5ka viņiem ir uzbrukuši sveštautieši no Ptolemaīdas, Tīras, Sidonas un visas Galilejas, lai viņus nonāvētu.

16 Kad Jūda un visa tauta dzirdēja šos vārdus, tie sasauca lielo sapulci, lai nolemtu, kā palīdzēt saviem brāļiem, kas nonākuši spaidos un kara draudos.

17 Tad Jūda sacīja savam brālim Simonām: “Izvēlies un ņem sev līdzi vīrus un dodies glābt savus brāļus, kas ir Galilejā, bet mēs kopā ar Jonatānu, mūsu brāli, dosimies uz Gileādu.”

18 Viņš atstāja Jāzepu, Zaharija dēlu, un Azarju, ka tie vadītu tautu un Jūdejas aizsardzībai palikušo karaspēku, J9un pavēlēja viņiem, sacīdams: “Uzņemieties tautas vadību, bet nesāciet karu ar cittautiešiem, kamēr mēs atgriezīsimies.”

20 Tad Simonām tika uzticēti trīs tūkstoš vīru, lai viņš ar tiem dotos uz Galileju, bet Jūdam astoņi tūkstoši, lai dotos uz Gileādu.

21 Un Simons devās uz Galileju un izcīnīja pret cittautiešiem daudzas kaujas, līdz satrieca tos sava vaiga priekšā

22 un vajāja tos līdz Ptolemaīdai. Cittautiešu karaspēkā krita līdz trīs tūkstoši vīru, un viņš saņēma kara laupījumu.

23 Viņš ņēma no Galilejas un Arbatas sev līdzi tos, kas tur bija, līdz ar sievām un bērniem, un visu, kas tiem bija, un tie pārnāca Jūdejā ar lielām gavilēm.

24 Bet Jūda Maka-bejs un viņa brālis Jonatāns šķērsoja Jardānu un nogāja trīs dienu ceļu tuksnesī,

25 kur tie satika nabatiešus. Tie uzņēma viņus miermīlīgi un izstāstīja tiem, kas bija noticis ar viņu brāļiem Gileādā,

26 ka daudzi no tiem ir sagūstīti un tiek turēti Bocrā un Bosorā, Alemā un Haspā, Makēdā un Karnaimā - tās visas ir labi nocietinātas un lielas pilsētas -

27 un ka arī citās Gileādas pilsētās ir gūstekņi. Bet ienaidnieki ir nolēmuši tiem uzbrukt un nogalināt tos visus vienā dienā.

28 Tad Jūda ar savu karaspēku spēji pagriezās pa tuksneša ceļu uz Bocru; viņš ieņēma pilsētu un nokāva ar zobena asmeni visus, kas bija vīriešu kārtas, saņēma kara laupījumu un nodedzināja to ar uguni.

29 Pēc tam tie naktī cēlās un devās uz Dotānas cietoksni.

30 Un notika, kad tie rītausmā pacēla savas acis, tad, redzi, liels ļaužu pulks, ko nevarēja saskaitīt, nesa kāpnes un dažādas kara ierīces, lai ieņemtu cietoksni un cīnītos ar jūdiem, kas bija tajā.

31 Kad Jūda redzēja, ka kauja jau sākusies un saucieni no pilsētas cēlās uz debesīm - tauru skaņas un kliegšana-,

32 viņš sacīja sava karaspēka vīriem: “Cīnieties šodien par mūsu brāļiem!”

33 Viņš ar trim karavīru nodaļām aplenca tos no aizmugures, pūta taures un lūdza Dievu pēc palīdzības.

34 Tad Timoteja karaspēks saprata, ka tas ir Makabejs, un bēga viņa vaiga priekšā, un viņš guva pār tiem lielu uzvaru, un tajā dienā tiem krita līdz astoņiem tūkstošiem vīru.

35 Pēc tam viņš nogriezās uz Alemu, cīnījās pret šo pilsētu un ieņēma to, un nokāva visus, kas bija vīriešu kārtas, saņēma kara laupījumu un nodedzināja to ar uguni.

36 Tad viņš cēlās no turienes un ieņēma Haspu, Makēdu, Bocru un pārējās Gileādas pilsētas.

37 Pēc visiem šiem notikumiem Timotejs sapulcināja citu karaspēku un nostājās viņpus upes iepretim Rafonai.

38 jūda sūtīja izlūkus izlūkot pretinieka nometni, un tie paziņoja viņam, sacīdami: “Pie viņa sanākušas visas apkārtējās tautas, ļoti liels karaspēks,

39 arī arābi ir nolīgti viņiem palīgā un nostājušies viņpus upes gatavībā, lai ietu karot pret tevi.” Un Jūda izgāja tiem pretī.

40 Kad Jūda ar savu karaspēku tuvojās strautam, Timotejs sacīja saviem karapulku vadītājiem: “Ja viņš pirmais pārnāks pāri pie mums, tad mēs nevarēsim viņam stāvēt pretī un viņš mūs pārvarēs,

41 bet, ja tie baidīsies un nostāsies viņpus upes, tad mēs iesim pāri pie viņa un viņu uzvarēsim.”

42 Kad Jūda tuvojās upei, viņš sasauca pie upes rakstu mācītājus un tiem pavēlēja: “Neļaujiet nevienam cilvēkam palikt nometnē, bet lai visi dodas kaujā.”

43 Un viņš pārgāja pirmais pie tiem, un visa tauta sekoja viņam un sakāva viņa vaiga priekšā visus cittautiešus; tie pameta savus ieročus un aizbēga uz Karnajinas templi.

44 Tad israēlieši ieņēma gan pilsētu, gan templi un nodedzināja ugunī kopā ar visiem, kas bija tur iekšā; tā Karnajina nespēja pastāvēt Jūdas priekšā.

45 Un Jūda sapulcināja pie sevis visus israēliešus, kas dzīvoja Gileādā, lielus un mazus, ari viņu sievas, bērnus un viņu mantu; viņu bija liels pulks, kas gatavojās atgriezties Jūdejā.

46 Tie nonāca pie Efronas. Tā bija liela un ļoti labi nocietināta pilsēta viņu ceļā, un tai nevarēja paiet garām ne pa labo pusi, ne kreiso, bija jāiet tai tieši pa vidu;

47 bet pilsētas iedzīvotāji ieslēdzās pilsētā un aizvēla vārtiem priekšā akmeņus.

48 Kad Jūda sūtīja pie tiem vēstnešus ar miera vārdiem: “Mēs iziesim cauri jūsu zemei uz savu zemi un neko ļaunu jums nedarīsim; mēs vienkārši izso-ļosim cauri,” - tie tomēr negribēja viņam atvērt.

49 Tad Jūda pavēlēja izsludināt pa visu karaspēku, ka katram jāapmetas tur, kur viņš tobrīd bija.

50 Un karavīri sakārtojās kaujai un karoja pret pilsētu visu dienu un visu nakti, līdz pilsēta padevās viņu rokās.

51 Tad viņš nokāva ar zobenu visus, kas bija vīriešu kārtas, nopostīja pilsētu līdz pamatiem, saņēma kara laupījumu un izgāja tai cauri, iedams pāri nokautajiem.

52 Pēc tam tie pārgāja pāri Jardānai uz lielo līdzenumu, kas iepretim Bēt-Šānai.

53 Bet Jūda visu ceļu pulcināja atpalikušos un uzmundrināja tautu, līdz tie nonāca Jūdejas zemē. t

54 Viņi uzkāpa Ciānas kalnā ar prieku un līksmību un pienesa dedzināmos upurus pateicībā par to, ka tie bija atgriezušies drošībā un neviens no tiem nebija kritis.

55 Bet, kad Jūda un Jonatāns bija Gileādas zemē un viņa brālis Simeons Galilejā pie Ptolemaīdas, ^karaspēka virspavēlnieki Jāzeps, Zaharija dēls, un Azarja dzirdēja par varonību un cīņām, ko tie bija izcīnījuši,

57 un sacīja: “Darīsim slavenu arī paši savu vārdu un dosimies karot pret citām tautām, kas mums visapkārt.”

58 Viņi to paziņoja karaspēkam, kas bija pie tiem, un devās uz Jamniju.

59 Viņiem pretī no pilsētas iznāca Gorgijs ar saviem vīriem, lai cīnītos ar viņiem.

60 Tad Jāzeps un Azarja tika sakauti un pretinieks viņus vajāja līdz pat Jūdejas robežām; tajā dienā krita no Israēla tautas līdz pat diviem tūkstošiem vīru.

61 bet tik liela sakāve tautā notika tādēļ, ka tie nepaklausīja Jūdu un vina brāļus, iedomādamies veikt kādus varoņdarbus;

62 taču viņi nebija no to vīru dzimtas, ar kuru rokām Dievs bija lēmis Israēlam dot pestīšanu.

63 Tā Jūda un viņa brāļi kļuva slaveni visā Israēlā un pie visām tautām, kur vien dzirdēja viņu vārdu;

64 un sanāca pie viņiem sveicēji.

65 Tad Jūda un viņa brāļi devās karot ar Ēsava dēliem uz zemi, kas bija pret dienvidiem, tie sakāva Hebronu un tās apkārtnes pilsētas, nopostīja visapkārt tās nocietinājumus un nodedzināja tās torņus.

66 Pēc tam tie devās uz filistiešu zemi un gāja cauri MarisanasA zemei.

67 Tajā dienā kaujā krita daži priesteri, kas bija nodomājuši veikt varoņdarbus un neapdomīgi devušies kaujā.

68 Tad Jūda pagriezās uz Azotu filistiešu zemē un nopostīja viņu altārus, sadedzināja ugunī viņu dievu tēlus, saņēma kara laupījumu un atgriezās Jūdejā.

6.nodaļa Antioha IV nāve. Antiohu V ieceļ par ķēniņu

Ķēniņš Antiohs, pārstaigādams augšējās zemes, dzirdēja, ka Persijā ir kāda pilsēta Elimaja, kas slavena ar savu bagātību - sudrabu un zeltu,

2 ka tur ir arī ļoti bagāts templis, kurā glabājas zelta bruņucepures, bruņas un ieroči, ko šeit bija atstājis Aleksandrs, Filipa dēls, Maķedonijas ķēniņš, kas pirmais valdīja pār grieķiem.

3 Ķēniņš Antiohs nāca un lūkoja, kā varētu pilsētu ieņemt un izlaupīt, bet nespēja, jo viņa nodomu uzzināja pilsētnieki.

4 Tie cēlās cīņā pret viņu, un viņš bēga un metās projām no turienes lielās bēdās, lai atgrieztos Bābelē.

5 Bet pie viņa, vēl Persijā esot, kāds atnāca ar ziņu, ka karaspēks, kas devies uz Jūdeju, bijis spiests bēgt,

6 ka Lisijs gājis pirmais ar stipru karaspēku, bet viņam nācies bēgt, ka israēlieši ir vairojuši savu pašu un savu ieroču spēku un ieguvuši lielu kara laupījumu no karaspēka, ko tie sakāvuši,

7 ka tie nojaukuši negantību, ko viņš bija uzcēlis virs altāra Jeruzālemē, un ka svētnīcu, kā tas bija iepriekš, un tās pilsētu Bēt-Cūru tie apjozuši ar augstiem vaļņiem.

8 Kad ķēniņš dzirdēja šo vēsti, viņš bija ļoti pārsteigts un satriekts. Aiz bēdām viņš kļuva slims un nokrita savā gultā, jo nebija noticis tā, kā viņš bija iecerējis.

9 Tā tas turpinājās daudzas dienas, jo atkal un atkal pār viņu nāca lielas bēdas, un viņš nosprieda, ka viņam jāmirst.

10 viņš pasauca visus savus draugus un tiem sacīja: “Miegs ir atņemts manām acīm, un mana sirds ir rūpju sagrauzta,

11 un es sacīju savā sirdī: līdz kādām bēdām esmu nonācis un līdz cik lieliem bēdu viļņiem, kuros es tagad esmu, lai gan esmu bijis krietns un mīlēts savā valdīšanā.

12 Bet tagad es atceros visu ļaunumu, ko esmu darījis Jeruzālemē - es ņēmu visus sudraba un zelta traukus, kas tur bija, un sūtīju izdeldēt Jūdejas iedzīvotājus par neko.

13 Tagad es saprotu, ka tādēļ pār mani ir nācis šis ļaunums, un, redzi, es eju bojā svešā zemē un lielās bēdās.”

14 Tad viņš pasauca Filipu, vienu no saviem draugiem, un iecēla to pār visu savu valsti.

15 Viņš deva tam savu kroni, tērpu un gredzenu, lai tas vadītu viņa dēlu Antiohu un audzinātu viņu par valdnieku.

16 Tad ķēniņš Antiohs simt četrdesmit devītajā gadāA turpat nomira.

17 kad lisijs uzzināja, ka ķēniņš ir miris, viņš iecēla par ķēniņu ķēniņa dēlu Antiohu, ko bija audzinājis no mazotnes, un deva tam vārdu Eipators.

A 163 . g. pirms Kristus.

UZBRUKUMS CIETOKSNIM UN OTRĀ KAUJA PIE BĒT-CŪRAS

18 Bet pa to laiku tie, kas bija cietoksnī, neļāva Isra-ēlam brīvi piekļūt svētnīcai, allaž darīja tiem daudz ļauna un bija atbalsts cittautiešiem.

19 Tādēļ Jūda nosprieda tos iznīcināt un sapulcināja ļaudis, lai tos aplenktu.

20 Ļaudis sapulcējās vienkopus un aplenca cietoksni simt piecdesmitajā gadā, un Jūda lika uzbūvēt tā aplenkšanai torņus un dažādas ierīces.

21 Bet dažiem aplenktajiem izdevās izbēgt, un tiem pievienojās kādi bezdievji no israēliešiem.

22 Tie devās pie ķēniņa un sacīja: “Cik ilgi tu nespriedīsi tiesu un neatriebsi mūsu brāļus?

23 Mēs labprātīgi kalpojām tavam tēvam, klausījām, ko viņš teica, un sekojām viņa pavēlēm,

24 tādēļ arī mūsu tautas dēli aplenca cietoksni un izturējās pret mums kā svešinieki, vēl vairāk, tie nonāvē tos no mums, kurus tie atrod, un izlaupa mūsu mantu.

25 Un ne tikai pret mums vien viņi izstiepuši savu roku, bet arī pret mūsu zemēm,

26 un redzi, tagad tie ir aplenkuši Jeruzālemes klints cietoksni, lai to ieņemtu; tie ir nostiprinājuši arī svētnīcu un Bēt-Cūru.

27 Ja tu tos neapsteigsi, tie izdarīs vēl vairāk par šo un tu tos vairs nevarēsi savaldīt.”

28 Kad ķēniņš to izdzirda, viņš iedegās dusmās un saaicināja visus savus draugus, karaspēka vadītājus un visus, kam vara.A

29 Viņam pievienojās arī algotņi no citām valstīm un jūras salām,

30 viņa karaspēkā bija simt tūkstoši kājnieku, divdesmit tūkstoši jātnieku un trīsdesmit divi ziloņi, kas bija mācīti karam.

31Pēc tam viņš gāja caur Idūmeju un izvietojās pie Bēt-Cūras un izgatavoja dažādas kara ierīces un karoja daudzas dienas, bet pilsētas aizstāvji pretuzbrukumā sadedzināja tās ar uguni un varonīgi cīnījās.

32 Tad Jūda pameta cietokšņa aplenkšanu un izvietojās Bēt-Zaharijā, iepretim ķēniņa karaspēkam.

33 Arī ķēniņš cēlās rīta agrumā un strauji vadīja karaspēku pa Bēt-Zaharijas ceļu; tur karaspēks

A Burtiski: visus, kam groži ; senākos manuskriptos: visus jātnieku virsniekus.

sagatavojās kaujai un sāka pūst taures.

34 Tie rādīja ziloņiem sarkano vīnogu un zīdkoku sulu, lai tos sakūdītu uz cīņu.

35 Tad viņi sadalīja dzīvniekus pa karaspēka nodaļām - tiem katram bija klāt tūkstoš vīru, tērpti bruņukreklos, un galvās tiem bija vara bruņucepures, un pie katra dzīvnieka bija norīkoti arī pieci simti izlases jātnieku;

36 tie ik bridi bija tur, kur bija dzīvnieks, un, ja tie kaut kur gāja, tie gāja ar to kopā un no tā neatstājās.

37 Un vēl uz katra ziloņa bija pa stipram apjumtam koka tornim, kas bija piestiprināts pie tā ar īpašām ierīcēm, un katrā tornī četriA vīri, kas uz tā cīnījās, un ziloņa dzinējs indietis.

38 Pārējos jātniekus izvietoja pa malām karaspēka abās pusēs, lai tie padotu ziņu un stiprinātu ierindas spārnus.

39 Kad saule apspīdēja zelta un vara vairogus, no tiem iezaigojās kalni un mirdzēja kā ugunīgi lukturi.

40 Viena daļa ķēniņa karaspēka pārklāja kalnu augstienes, bet citi ielejas; tie tuvojās stingrā un noteiktā ierindā.

41 Un visi, kas dzirdēja lielā pulka balsis un soļu dunu, izbijās, jo šis karaspēks bija ļoti liels un varens.

42 Bet Jūda gāja ar savu karaspēku uzbrukumā, un seši simti vīru no ķēniņa karaspēka krita.

43 Kad Elāzārs, Avarāna dēls, ieraudzīja, ka viens no ziloņiem ir klāts ar ķēnišķām bruņām un bija lielāks par visiem pārējiem dzīvniekiem, viņš iedomājās, ka uz tā ir ķēniņš,

44 un viņš atdeva savu dzīvību, lai glābtu savu tautu un iemantotu savam vārdam mūžīgu slavu,

45 viņš drosmīgi lauzās cauri ienaidnieku ierindai, nonāvēdams pa labi un pa kreisi, un tie pašķīrās viņa priekšā.

46 Tad viņš paskrēja zem ziloņa un iedūra tam vēderā, un to nogalināja, tas nokrita pie zemes pār viņu, un tā viņš tur nomira.

47 Bet, redzēdami ķēniņa ļaužu spēku un viņa karaspēka cīņas sparu, israēlieši izvairījās no tiem.

48 Ķēniņa karaspēks devās pret viņiem augšup uz Jeruzālemi, un ķēniņš izvietoja karaspēku Jūdejā un Ciānas kalnā.

49 Viņš arī noslēdza mieru ar tiem, kas bija Bēt-Cūrā, un tie pameta pilsētu, tādēļ ka viņiem tur nebija pārtikas, lai varētu pilsētā nocietināties, jo zemei bija sabata gads.

50 Bet ķēniņš ieņēma Bēt-Cūru un norīkoja sargus, lai tie to sargātu.

51 viņš sūtīja karaspēku pret svētnīcu daudzas dienas un izvietoja pie tās aplenkuma torņus, kā arī uguns, akmeņu, bultu un citas metamās ierīces;

52 tad arī jūdi uzcēla metamās ierīces pret viņiem un cīnījās daudzas dienas.

53 Bet tiem noliktavās vairs nepalika nekā, ko ēst, jo bija septītais gads, turklāt tie, kas no cittautiešiem bija paglābušies Jūdejā, bija apēduši atlikušos krājumus.

54 Tā tikai nedaudzi vīri palika svētnīcā, jo bads tos bija pievārējis, un tie izklīda katrs uz savu pusi.

55 Bet tad Lisijs padzirdēja, ka Filips, kuru ķēniņš Antiohs, vēl dzīvs būdams, bija iecēlis par sava dēla Antioha audzinātāju, lai tas audzinātu viņu par valdnieku,

56 ir atgriezies no Per-sijas un Mīdijas un ka karaspēks, kas bija izgājis kopā ar ķēniņu, ir kopā ar to, un ka tas grib pārņemt savā ziņā valsts lietas.

57 Tādēļ viņš steigšus deva pavēli doties projām un sacīja ķēniņam, karaspēka vadītājiem un pārējiem vīriem: “Mēs ar katru dienu kļūstam vājāki, mums ir maz barības, un vieta, kuru mēs aplencām, ir stipra, turklāt mums jārūpējas arī par valsts lietām.

58 Tādēļ tagad labāk sniegsim roku šiem cilvēkiem un slēgsim mieru ar viņiem un ar visu viņu tautu,

59 un ļausim viņiem dzīvot pēc viņu likumiem, kā tie dzīvojuši iepriekš, to dēļ taču viņi sadusmojās uz mums un darīja visu šo, kad mēs tos atcēlām.”

60 Ķēniņam un karaspēka vadoņiem šis ieteikums labi patika, un viņš sūtīja pie jūdiem vēstnešus ar miera piedāvājumu, un tie to pieņēma.

61Tad ķēniņš un karaspēka vadoņi tiem zvērēja; pēc šādas vienošanās jūdi izgāja no cietokšņa.

62 Bet ķēniņš, uzkāpis Ciānas kalnā un apskatījis cietoksni, kas uz tā bija, lauza doto zvērestu un pavēlēja nojaukt cietokšņa sienas visapkārt.

63 Tad viņš steigšus cēlās un atgriezās Antiohijā. Tur viņš redzēja, ka Filips valda pār pilsētu, karoja pret viņu un ar varu ieņēma pilsētu.

7.nodaļa DĒMĒTRIJS I KĻŪST PAR ĶĒNIŅU

Simt piecdesmit pirmajā gadā Dēmētrijs, Seleika dēls, devās prom no Romas un ar nedaudziem vīriem nonāca kādā piejūras pilsētā un sāka tur valdīt.

2 un notika, kad tas nāca savu tēvu ķēniņa namā, karaspēks apcietināja Antiohu un Lisiju, lai tos atvestu pie viņa.

3 Kad šī lieta tapa viņam zināma, viņš sacīja:

“Pat nerādiet man viņus!”

4 Tad karavīri tos nokāva, un Dēmētrijs sēdās savas valsts ķēniņa tronī.

Alkims - AUGSTAIS priesteris

5 Pēc tam pie ķēniņa ieradās visi Israēla bauslības nicinātāji un bezdievji; tos vadīja Alkims, kas vēlējās kļūt par augsto priesteri.

6Tie apsūdzēja tautu ķēniņa priekšā, sacīdami: “Jūda un viņa brāļi ir nogalinājuši visus tavus draugus un arī mūs ir padzinis no mūsu zemes,

7 tādēļ tagad sūti kādu uzticamu vīru, lai viņš dotos turp un redzētu visu to postu, ko viņš nodarījis mums un visam ķēniņa apgabalam, un lai sodītu viņu un visus tos, kas viņam palīdzējuši.”

8 Tad ķēniņš izvēlējās Bak-hidu, kādu ķēniņa draugu, kas valdīja viņpus upeiA, tas bija varens un uzticams ķēniņam,

9 un sūtīja to kopā ar Alkimu, ko viņš bija iecēlis par augsto priesteri, un lika tam atriebties Israēla dēliem.

10 bakhids cēlās un devās ar lielu karaspēku uz Jūdejas zemi, viņš arī nosūtīja vēstnešus pie Jūdas un tā brāļiem ar viltus miera piedāvājumu.

11 taču tie nepieņēma viņa vēstījumu, jo redzēja, ka viņš ieradies ar lielu karaspēku.

12 Tad sapulcējās pie Alkima un Bakhida rakstu mācītāju padome, lai izzinātu patiesību,

13 tie bija hasīdi, kas pirmie no Israēla dēliem meklēja ar tiem mieru,14 un tie sacīja: “Kopā ar karaspēku ir ieradies vīrs no Ārona dzimtas, viņš nedarīs mums nekā ļauna.”

15 Arī Alkims runāja ar tiem miermīlīgi un zvērēja: “Mēs nevēlamies darīt ļaunu ne jums, ne jūsu draugiem.”

16 Tā tie uzticējās

A T. i.. uz austrumiem no Eifratas upes - visa apgabala līdz pat Ēģiptei.

viņam, bet viņš sagūstīja no tiem sešdesmit vīru un tos kādā dienā nokāva, itin kā rakstīts:

17 tie izmētājuši tavu svēto miesas un izlējuši viņu asinis visapkārt Jeruzāle-mei, un nav neviena, kas tos apglabā.iSTad uznāca visai tautai bailes un drebēšana no atnācējiem, un viņi sacīja: “Nav pie tiem tiesas un taisnības, tie ir pārkāpuši vienošanos un lauzuši zvērestu, ko tie zvērējuši.”

19 Bet Bakhids devās prom no Jeruzālemes un izvietojās Bētzatā. Viņš nosūtīja kareivjus, un tie sagūstīja daudz vīru, kas no viņiem bēga, kā arī dažus no tautas; tie nokāva viņus un iemeta dziļā akā.

20 tad, uzticējis zemi alkimam un atstājis pie viņa karaspēku, lai tas viņam palīdzētu, Bakhids devās pie ķēniņa.

21 Bet Alkims cīnījās par augstā priestera amatu.

22 Pie viņa ieradās visi, kas musināja tautu, un tad tie savaldīja Jūdejas zemi un nodarīja lielu postu Israēlā.

23 Kad Jūda redzēja, ka viss ļaunums, ko darījis Alkims un israēlieši, kas bija ar viņu, ir lielāks nekā cittautiešu nodarījums,

24 viņš apstaigāja visus apkārtējos Jūdejas apgabalus un atriebās tiem vīriem, kas no viņa bija aizbēguši; tā viņš panāca, ka viņi vairs nepostīja šajā apgabalā.

25 Alkims redzēja, ka Jūda ar saviem sekotājiem pieaug spēkā, un saprata, ka viņš nevarēs tiem stāvēt pretī, tādēļ viņš atgriezās pie ķēniņa un tos nekrietni apsūdzēja.

NIKANORA SAKĀVE

26 Un ķēniņš sūtīja Nikanoru, vienu no saviem slavenajiem karavadoņiem, kas bija liels Israēla nīdējs un pretinieks, lai tas izdeldētu šo tautu.

27 Nikanors atnāca uz Jeruzālemi ar lielu karaspēku un nosūtīja pie Jūdas un viņa brāļiem vēstnešus ar viltus miera piedāvājumu:

28 “Lai mums nebūtu ar jums jākaro, es nākšu pie jums ar nedaudz vīriem, lai mēs mierā tiktos ar jums vaigu vaigā.”

29 Tad viņš ieradās pie Jūdas, un tie mierā sveicināja viens otru, bet Nikanora karotāji bija sagatavojušies satvert Jūdu.

30 Taču Jūdam kļuva zināms viņu nodoms, ka viņi nākuši ar viltu, tādēļ Jūda sabijās un negribēja vairs redzēt viņa vaigu.

31 Kad Nikanors saprata, ka viņa nolūks ir tapis zināms, viņš izgāja Jūdam pretī kaujai netālu no Kafarsalamas.

32 Tur krita daudzi, kas bija ar Nikanoru, kādi pieci tūkstoši vīru, un viņš bēga uz Dāvida pilsētu.

33 Un pēc šiem notikumiem Nikanors devās augšā uz Ciānas kalnu. Viņam pretī no svētnīcas iznāca daži priesteri un tautas vecajie, lai viņu miermīlīgi sveiktu un parādītu viņam dedzināmo upuri, kas tiek upurēts par ķēniņu.

34 Bet viņš tos izsmēja, nolamāja, ņirgājās par tiem un runāja ar viņiem augstprātīgi.

35 Viņš arī dusmās zvērēja: “Ja Jūda un viņa karaspēks tagad netiks nodots manās rokās un es pats atgriezīšos atpakaļ sveikā, es nodedzināšu šo templi.” Un viņš aizgāja lielās dusmās.

36 Tad priesteri iegāja templī, nostājās altāra un svētās vietas priekšā un sacīja:

37 “Tu izvēlējies šo namu, lai tas tiktu nosaukts tavā vārdā, lai tas būtu lūgšanu un aizlūgšanu nams tavai tautai,

38 atmaksā šim vīram un viņa karapulkam, lai tie krīt no zobena, piemini viņu zaimus un nedod viņiem kur palikt.”

39 Nikanors izgāja no Jeru-zālemes un izvietojās Bēt-Horonā; tur viņš apvienojās ar Sīrijas karaspēku.

40 Arī Jūda ar saviem trīs tūkstošiem vīru izvietojās Adasā; un Jūda lūdza Dievu:

41“Kad tie, kas bija ar ķēniņuA, zaimoja, tad izgāja tavs eņģelis un nokāva simt astoņdesmit piecus tūkstošus,

42 tāpat arī šodien satriec šo karaspēku mūsu priekšā, lai pārējie atzīst, ka Nikanors ļaunu runājis pret taviem svētumiem un ka viņš saņem atbilstošu tiesu par savām ļaundarībām.”

43 Karapulki sāka kauju adāra mēneša trīspadsmitajā dienā, un Nikanora karaspēks tika sakauts, un viņš pats krita pirmais šajā kaujā.

44 Kad Nikanora karaspēks redzēja, ka viņš ir kritis, tie pameta ieročus un aizbēga.

45 Israēlieši vajāja tos veselu dienu, visu ceļu no Adasas līdz pat Gezeras pievārtei, un pūta taures viņiem nopakaļ.

46 Tad iznāca ļaudis no visiem apkārtējiem Jūdejas ciemiem un tos aplenca, viņi spieda tos atpakaļ pret tiem, kas dzinās tiem pakaļ, un tā

A Asīriešu ķēniņu Sanherību (2Ķēn19 : 35 ).

tie visi krita no zobena, un neviens nepalika dzīvs.

47 Bet israēlieši saņēma laupījumu un viņu krājumus, tie nocirta Nikanoram galvu un viņa labo roku, ko viņš tik augstprātīgi bija pacēlis, un aiznesa un izkāra apskatīšanai pie Jeruzālemes.

48 Tad tauta vareni līksmojās un svinēja šo dienu kā lielas līksmības dienu,

49viņi nolēma svinēt šo dienu katru gadu adāra mēneša trīspadsmitajā dienā.

50 Tā nedaudz dienu Jūdejas zemei bija miers.

8.nodaļa Vienošanās ar Romu

Tad Jūda dzirdēja par romiešiem, ka viņi ir slaveni ar savu vareno spēku un labprāt pieņem visus, kas viņiem piebiedrojas, un ka viņi slēdz draudzību ar visiem, kas vien pie viņiem nāk; un tādējādi arī tieA

A Romiešu draugi.

kļuva stipri.

2 Jūdam pastāstīja par viņu kariem un drosmi, par to, ko viņi bija darījuši pie gaiļiem, tos pakļaudami un piespiezdami maksāt nodevas;

3 arī par to, ko viņi darījuši Spānijas zemē, kā viņi bija pārņēmuši savā ziņā sudraba un zelta atradnes, kas tur bija;

4 ka viņi ar savu gudrību un neatlaidību ir pakļāvuši sev visu, kas tiem bija ļoti tālu visapkārt, un ka viņi bija satriekuši un smagi sakāvuši tos ķēniņus, kas pret tiem nāca no pašas zemes malas, un ka pārējie tiem maksāja ikgadējas nodevas;

5 ka viņi ir satriekuši un pakļāvuši sev arī Filipu un Perseju, maķedoniešu ķēniņu, un citus, kas cēlās pret viņiem.

6 Jūdam stāstīja arī par lielo Āzijas ķēniņu Antiohu, ko romieši sakāva, kad tas nāca karot pret viņiem ar simt divdesmit ziloņiem, ar jātnieku pulkiem, kararatiem un ļoti lielu karaspēku,

7 ka viņi to saņēmuši dzīvu un likuši maksāt lielas nodevas viņam un ķēniņiem, kas valdīja pēc viņa, un likuši atdot vai nodot ķīlā

8 arī Indijas, Mīdijas un Līdijas zemes, kas bija viņa labākie apgabali, tos viņi nodeva ķēniņam Einomijam;

9 arī par to, ka grieķi bija nodomājuši nākt un viņus iznīcināt,

10 bet viņiem šis nodoms tapis zināms un viņi sūtījuši pret tiem kādu karavadoni, kas karojis pret tiem, un daudzi no tiem ievainoti un krituši; viņi saņēmuši gūstā to sievas un bērnus, tos aplaupījuši un pakļāvuši viņu zemi, nopostījuši viņu cietokšņus un līdz pat šai dienai tur tos verdzībā;

11 tāpat arī pārējās valstis un salas, kas bija pret viņiem sacēlušās, viņi izpostījuši un paverdzinājuši, bet ar saviem draugiem un tiem, kas ar viņiem mierīgi sadzīvo, viņi tur draudzību; I2tā viņi bija pakļāvuši tuvas un tālas valstis, un visi, kas vien par viņiem dzirdēja, no viņiem baidījās.

13 Ja viņi kādiem gribēja palīdzēt un ļaut valdīt, tad tie arī valdīja, bet tos, kuri valdīja, ja vien viņi gribēja, viņi atcēla; un vini kļuva loti vareni.

14 Turklāt neviens no viņiem neli-ka sev galvā ķēniņa kroni un netērpās purpurā, lai tā dižotos. I5Viņi bija arī izveidojuši sev padomi, kurā sanāca kopā ik dienas trīssimt divdesmit vīru, lai spriestu par to, kā uzlabot tautas labklājību;

16 viņi arī katru gadu uzticēja vienam vīram viņus vadīt un valdīt pār visu viņu zemi, un visi klausīja šim vienam, un viņu starpā nebija ne skaudības, ne sāncensības.

17 Tad Jūda izvēlējās Eipolemu, Jāņa, Akosa dēla, dēlu, un Jāsonu, Elā-zāra dēlu, un aizsūtīja viņus uz Romu slēgt draudzību un kara savienību

18 un lai romieši noņemtu viņu jūgu, jo tie redzēja, ka grieķu valsts nežēlīgi paverdzina Israēlu.

19 Un viņi devās uz Romu; viņi veica garu ceļu un ienāca padomes sapulcē, vērsās pie padomes vīriem un sacīja tiem:

20 “Jūda Makabejs, viņa brāļi un jūdu tauta ir sūtījuši mūs pie jums, lai noslēgtu ar jums kara savienību un miera sadraudzību, lai jūs pierakstītu mūs par saviem draugiem un sabiedrotajiem.”

21Tiem šis vārds patika.

22 Un šis ir uz vara plāksnītes uzrakstītās atbildes vēstules noraksts, ko romieši sūtīja uz Jeruzā-lemi, lai apliecinātu, ka tie slēguši mieru un kara savienību:

23 “Lai labi klājas romiešiem un jūdu tautai gan uz jūras, gan uz sauszemes mūžīgi, un lai zobens un ienaidnieks ir tālu no tām!

24 Ja vispirms izceļas karš jebkurā Romas vai tās sabiedroto pārvaldītajā apgabalā,

25 tad, ja apstākļi to prasa, līdzi no visas sirds karo arī jūdu tauta;

26 un tai ir jāliedz pretinieku karotāju pusei

pārtika, ieroči, sudrabs un kuģi, kā Roma to ir noteikusi; un tai ir jāpilda šie pienākumi, neko nesaņemot par to pretī.

27 Un tieši tāpat, ja vispirms izceļas karš jūdu tautai, no visas sirds karo līdzi romieši tā, kā apstākļi to prasa,

23 un pretinieku karotāju pusei netiek dota pārtika, ieroči, sudrabs un kuģi, kā Roma to ir noteikusi, un tai šie pienākumi jāpilda bez viltus.”

29 Pēc šādiem noteikumiem romieši ir noslēguši līgumu ar jūdu tautu.

30 Ja pie šiem līguma noteikumiem viena vai otra puse gribēs ko pievienot vai no tiem ko atcelt, tās to var darīt pēc savas izvēles, un tam, ko tās pievienos vai atcels, būs likumīgs spēks.

31 Bet par ļaunumu, ko ķēniņš Dēmētrijs darījis jūdiem, mēs rakstām viņam: “Kādēļ tu mūsu draugiem un sabiedrotajiem esi uzkrāvis tik smagu jūgu?

32 Ja tie tagad vēl sūdzēsies par tevi, mēs spriedīsim viņu labā tiesu un karosim pret tevi gan uz jūras, gan uz sauszemes.”

9.nodaļa Jūdas nāve

Dēmētrijs dzirdēja, ka Nikanors un viņa karavīri krituši karā, viņš nolēma Bakhidu un Alkimu otrreiz sūtīt uz Jūdeju un karaspēka labā spārna pulkus viņiem līdzi.

2 Tie devās pa ceļu caur Gilgālu un izvietojās pie Mesalotas, kas atradās Arbelā, ieņēma to un nogalināja daudz cilvēku.

3 Simt piecdesmit otrā gada pirmajā mēnesī tie nostājās pie Jeruzālemes,

4 bet tad cēlās un devās uz Beroju ar divdesmit tūkstošiem kājnieku un diviem tūkstošiem jātnieku.

5 Jūda bija izvietojies Belasā, un trīs tūkstoši izlases vīru bija kopā ar viņu.

6 Kad tie redzēja ienaidnieka karaspēka lielumu, tie ļoti nobijās, un daudzi no karapulka bēga, un atlika ne vairāk kā astoņi simti vīru.

7 Kad Jūda redzēja, ka viņa karaspēks ir izklīdis un pretinieks mācas virsū, viņa sirds pagura, jo viņš redzēja, ka viņam vairs nav atlicis laika, lai to sapulcinātu;

8 un viņš itin kā pamira. Tad viņš sacīja atlikušajiem vīriem: “Celsimies un dosimies pretī mūsu ienaidniekiem, mēs taču vēl varam ar tiem cīnīties.”

9 Bet tie mēģināja viņu atrunāt, sacīdami: “Mēs to nevaram gan, labāk glābsim tagad savu dzīvību, bet vēlāk atgriezīsimies kopā ar saviem brāļiem un tad karosim pret viņiem, jo mūsu ir maz.”

10 tad jūda sacīja: “Rīkoties šādi - bēgt no viņiem? Tikai ne to! Bet, ja ir pienākusi mūsu stunda, tad arī vīrišķīgi mirsim par mūsu brāļiem; nedosim iemeslu apkaunot mūsu godu.”

11 Tad pretinieku karaspēks pameta nometni un nostājās viņiem pretī, jātnieki sadalījās divās daļās, un karaspēka priekšā izgāja lingotāji un loka šāvēji, un priekšgalā gāja spēcīgākie karavīri; bet Bakhids bija pie labā spārna pulka.

12 Karaspēka ierinda tuvojās no divām pusēm, un abos karaspēkos pūta kara taures.

13 Zeme līgojās no karapulku radītā trokšņa, un kauja turpinājās no rīta līdz vakaram. ,4Kad Jūda redzēja, ka Bakhids un spēcīgākie karavīri ir karaspēka labajā pusē, viņam pievienojās drosmīgākie vīri,

15 un tie satrieca labā spārna pulku un vajāja tos līdz pat Azota kalnam.

16 Bet tie, kas bija karaspēka pusē, redzēja, ka labā spārna pulks ir sakauts, un viņi pagriezās, lai sekotu Jūdam un tiem, kas kopā ar viņu.

17 Kauja kļuva nežēlīga, un krita daudz vīru gan vienā, gan otrā pusē;

18 krita arī Jūda, bet atlikušie bēga.

19 Tad Jonatāns un Simons paņēma sava brāļa miesas un apglabāja viņu Modeīnā viņa tēvu kapavietā,

20 un apraudāja viņu. Un viss Israēls vaimanāja par viņu ar gaužām vaimanām un sēroja daudzas dienas, sacīdami:

21“kā tad tā, nu kritis varenais, kas glābis Israēlu?!”

22 Bet pārējie Jūdas darbi, cīņas un varoņdarbi, ko viņš darījis, un viņa izcilība nav aprakstīta, jo tā visa bija ļoti daudz.

Jonatāns kļūst par vadītāju un sakauj Bakhidu

23 Un notika pēc Jūdas nāves, ka visos Jūdejas novados bezdievīgie atkal pacēla savu galvu un saradās visādi ļaundari.

24 Tanīs dienās izcēlās arī liels bads, un visa zeme atkrita un pieslējās viņiem.

25 Tad Bakhids izraudzījās bezdievīgus vīrus un iecēla viņus par zemes kungiem,

26 un viņi izsekoja un uzmeklēja Jūdas draugus, veda tos pie Bakhida, un viņš tiem atriebās un par tiem

ņirgājās.

27 Israēlā izcēlās lielas bēdas, kādas vēl nebija bijušas kopš brīža, kad tiem vairs nebija dots neviens pravietis.

28 Tad sapulcējās kopā visi Jūdas draugi un sacīja Jonatānam:

29 “Kopš tā brīža, kad nomira tavs brālis Jūda, Israēlā vairs nav tāda vīra, kas būtu viņam līdzīgs, nav tāda, kas varētu doties pret ienaidniekiem un Bakhidu, un tiem mūsu ienaidniekiem, kas mūsu pašu tautā. c

30 Tad nu mēs šodien esam izvēlējušies tevi, lai mums viņa vietā būtu vadonis, kas mūs vada karā.”

31Un Jonatāns tajā pašā brīdī pārņēma vadību un stājās sava brāļa Jūdas vietā.

32 Kad Bakhids to uzzināja, viņš meklēja Jonatānu nogalināt,

33 bet Jonatāns, viņa brālis Simons un visi, kas bija ar viņiem, dabūjuši to zināt, bēga uz Tekoas tuksnesi un uzcēla nometni pie Asfara ezera ūdeņiem.

34 Bet Bakhids, saņēmis šo ziņu, sabatā kopā ar savu karaspēku pārcēlās pāri Jardānai.

35 Tad Jonatāns sūtīja savu brāli Johanānu, tautas vadītāju, un lūdza nabatiešus, lai tie ļautu pie viņiem noglabāt viņa lielos krājumus.

36 Bet izgāja Jambres dēli, tie, kas no Mēdabas, un satvēra Johanānu un paņēma arī visu, kas tam bija, un aizgāja.

37 Pēc visiem šiem notikumiem Jonatānam un Simonām, viņa brālim, paziņoja: “Jambres dēli rīko lielas kāzas un ved līgavu, kas esot kāda varena kanaāniešu augstmaņa meita, ar lielu pavadītāju pulku no Nadaba-tas.”

38 Tad viņi atcerējās sava brāļa Johanāna asinis un devās augšup, un paslēpās kalna aizsegā.

39 Viņi pacēla savas acis un skatījās, un redzi - trokšņains pūlis un daudz saiņu, un tiem pretī pilnā apbruņojumā iznāca līgavainis ar saviem draugiem un saviem brāļiem, spēlēdami timpānus un citus mūzikas instrumentus.

40 Tad tie, kas bija ar Jonatānu, metās ārā no slēpņa un viņus nokāva, daudzi krita ievainoti, bet pārējie aizbēga kalnos; un tie saņēma visu viņu mantu;

41 un kāzas pārvērtās par vaimanām un priecīgā muzicēšana par bēru dziesmām.

42 Tā tie atrieba sava brāļa asinis un atgriezās Jardānas purvainajos apgabalos.

43 Bet Bakhids to visu bija dzirdējis un sabatā atnācis ar lielu karaspēku Jardānas krastā.

44 Tad Jonatāns sacīja tiem, kas bija kopā ar viņu: “Celsimies gan un cīnīsimies par savu dzīvību, jo šodien vairs nav tā, kā bija agrāk.

45 Redzi, ienaidnieks ir mūsu priekšā un mums aizmugurē, bet Jardānas ūdeņi abās pusēs un purvs un brikšņi visapkārt, mums nav kur izvairīties.

46 Un tagad kliedziet uz debesīm, lai tiekat paglābti no ienaidnieka rokas.”

47 Sākās kauja, un Jonatāns izstiepa savu roku, lai satriektu Bakhidu, bet tas izvairījās no viņa atkāpdamies.

48 Tad Jonatāns kopā ar savējiem metās Jardānas ūdeņos un pārpeldēja uz otru krastu, bet pretinieks nesekoja tiem pāri Jardā-nai.

49 Un Bakhida pusē tai dienā krita ap tūkstoš vīru.

50 viņš atgriezās Jeruzālemē un uzcēla Jūdejā nocietinātas pilsētas: cietokšņus Jērikā, Emmausā, Bēt-Horonā, Bētelē, Timnatā, Faratonā un Teponā; tie bija ar augstiem mūriem, vārtiem un stipriem aizšaujamiem.

51 Viņš izvietoja tajos karaspēku, lai tas darītu ļaunu Israēlam.

52 Viņš nocietināja Bēt-Cūru un Gezeras pilsētu, un arī klints cietoksni un izvietoja visās šajās vietās karaspēku, un ierīkoja pārtikas krātuves.

53Viņš paņēma par ķīlniekiem zemes vadoņu dēlus un ieslodzīja tos klints cietoksnī Jeruzālemē.

54 Simt piecdesmit trešā gada otrajā mēnesī Alkims pavēlēja nojaukt iekšējo sienu, kas atdalīja svētnīcas pagalmus, tā viņš gribēja nojaukt praviešu darbu, un viņi arī sāka to jaukt.

55 Tajā pašā brīdī Alkimu ķēra trieka, un viņa darbi apstājās, viņš tika paralizēts, un viņa mute tika aizdarīta, un viņš vairs nevarēja izteikt ne vārda un nodot rīkojumus par savu namu.

56 Un tā Alkims nomira lielās mokās.

57 Kad Bakhids redzēja, ka Alkims ir miris, viņš atgriezās pie ķēniņa. Tad bija miers Jūdejas zemē divus gadus.

58 Bet visi bezdievji sanāca kopā un nolēma: “Redzi, Jonatāns un tie, kas ar viņu, dzīvo mierā un drošībā, tādēļ tagad iesim un vedīsim šurp Bakhidu, lai viņš visus tos vienā naktī sagūsta.”

59 Tad viņi devās pie Bakhida un paziņoja tam šo lēmumu.

60 Tad viņš cēlās, lai ietu uz Jūdeju ar lielu karaspēku, un nosūtīja slepenu vēstuli saviem sabiedrotajiem Jūdejā, ka tie sagūstītu Jonatānu un tos, kas ar viņu, bet tie nespēja, jo šis nodoms nāca viņiem zināms.

61 Un Jonatāns ar saviem ļaudīm sagūstīja apmēram piecdesmit tās zemes vīru, kas bija šī ļaunā nodoma ierosinātāji, un tos nogalināja.

62 Tad Jonatāns un Simons un viņu ļaudis devās projām uz Bētbasu, kas atradās tuksnesī, un uzcēla no jauna, kas bija nopostīts, un to nocietināja.

63 Kad Bakhids to uzzināja, viņš sapulcināja lielu karaspēku, paziņoja arī tiem, kas Jūdejā,

64 un atnācis aplenca Bētbasu, karoja pret to daudzas dienas un uzbūvēja dažādas kara ierīces.

65 Bet Jonatāns atstāja pilsētā savu brāli Simonu un ar kādu karaspēka daļu devās tālāk tajā zemē.

66 Tur viņš kāva Odomeru un viņa brāļus un Fasirona dēlus viņu telšu apmetnē; kad viņš sāka cīņu un devās augšup ar savu karaspēku,

67 arī Simons ar saviem vīriem nāca ārā no pilsētas, nodedzināja kara ierīces,

68 cīnījās pret Bakhidu un satrieca viņu; tas viņam sagādāja lielas raizes, jo gan viņa nodoms, gan uzbrukums bija veltīgs.

69 Viņš iedegās dusmās uz tiem bezdievīgajiem vīriem, kas viņam bija ieteikuši nākt uz šo zemi, daudzus no tiem nokāva un nolēma doties projām uz savu zemi.

70 Kad Jonatāns to uzzināja, viņš nosūtīja pie tā vecajus, lai noslēgtu ar viņu mieru un lai tas atdotu viņiem gūstekņus.

71 Un Bakhids tam piekrita un darīja pēc viņa vārdiem; viņš arī zvērēja, ka nekad vairs savas dzīves laikā nedarīs Jonatānam neko ļaunu.

72 Tad viņš atdeva tam gūstekņus, ko iepriekš bija sagūstījis Jūdejas zemē, devās uz savu zemi un nekad vairs nenāca uz viņu robežām.

73 Un zobens Israēlā rimās; bet Jonatāns apmetās uz dzīvi Mahmasā un sāka tiesāt tautu un izdeldēja visus bezdievīgos Israēlā.

10.nodaļa Aleksandrs Epifans ieceļ Jonatānu par augsto priesteri

Simt sešdesmitajā gadā Aleksandrs Epifans, Antioha dēls, nāca un ieņēma Ptolemaīdu, tās iedzīvotāji viņu pieņēma, un viņš sāka tur valdīt.

2 Kad ķēniņš Dēmētrijs to dzirdēja, viņš sapulcināja lielu karaspēku un izgāja viņam pretī uz karu.

3  Viņš arī sūtīja vēstules ar miera vārdiem Jonatānam, kurās viņš to augsti slavēja.

4 Viņš sacīja: “Steigsimies noslēgt ar viņu mieru, pirms viņš noslēdz mieru ar Aleksandru pret mums,

5 viņš taču atcerēsies visu ļaunumu, ko mēs esam darījuši viņam, viņa brāļiem un viņa tautai.”

6 Tad ķēniņš deva Jonatānam varu pulcināt karaspēku un to apbruņot, lai tas būtu viņam par sabiedroto, viņš atdeva arī ķīlniekus, kas bija ieslodzīti klints cietoksnī.

7 Un Jonatāns nāca uz Jeruzālemi un izlasīja šīs vēstules vārdus visai tautai un tiem, kas bija klints cietoksnī.

8 Tad tie ļoti izbijās, ka ķēniņš tam bija devis varu pulcināt karaspēku,

9 un atdeva Jonatānam ķīlniekus, bet viņš atdeva tos vecākiem.

10 jonatāns apmetās uz dzīvi Jeru-zālemē un sāka celt un atjaunot pilsētu,

11 viņš arī pavēlēja darbu veicējiem, lai tie ceļ Ciānas kalnam visapkārt sienas no četrstūrainiem akmeņiem, lai tās būtu stiprākas.I2Tad bēga visi svešzemnieki, kas bija patvērušies nocietinājumos, ko bija uzcēlis Bakhids,

13 tie pameta katrs savu vietu un devās katrs uz savu zemi;

14 tikai Bēt-Cūrā palika kādi, kas bija atmetuši bauslību, jo tiem tur bija kur patverties.

15 Ķēniņam Aleksandram izstāstīja par ķēniņa Dēmētrija solījumiem Jonatānam, viņam pastāstīja arī par kariem, ko viņš bija karojis, par varoņdarbiem, ko viņš ar saviem brāļiem bija veicis, un par tām lielajām grūtībām, ko tie bija panesuši.

16Tad ķēniņš sacīja: “Tādu vīru kā viņš mēs nekur vairs neatradīsim, darīsim viņu par mūsu draugu un sabiedroto.”

17 Viņš uzrakstīja vēstuli un nosūtīja tam, vēstulē viņš rakstīja:

18 “Ķēniņš Aleksandrs sūta sveicienus savam brālim Jonatānam!

19 Mēs par tevi esam dzirdējuši, ka tu esi vīrs, varens spēkā, un ka esi cienīgs būt par mūsu draugu.

20 Tādēļ mēs tevi šodien ieceļam par tavas tautas augsto priesteri un nosaucam tevi par Ķēniņa Draugu (un viņš nosūtīja tam purpura tērpu un zelta kroni), un tu būsi mūsu pusē un sadraudzībā ar mums.”

21 Tā Jonatāns simt sešdesmitā gada septītajā mēnesī Lieveņu svētkos apvilka augstā priestera tērpu; viņš arī sapulcināja karaspēku un sagādāja daudz ieroču.

DĒMĒTRIJA PIEDĀVĀJUMS JŪDIEM; VIŅA NĀVE

22 Kad Dēmētrijs to padzirdēja, viņš ļoti noskuma un sacīja:

23 “Ko mēs esam izdarījuši? Aleksandrs ir mūs apsteidzis, noslēgdams draudzību ar jūdiem, lai nostiprinātos.

24 Arī es rakstīšu viņiem iedrošinājuma vārdus, solīšu augstu godu un dāvanas, lai viņi būtu ar mums un mums palīdzētu.”

25 Un viņš aizsūtīja tiem šādu vēstuli: “Ķēniņš Dēmētrijs sūta sveicienus jūdu tautai!

26 Mēs esam dzirdējuši un priecājamies, ka jūs pildāt ar mums noslēgtos līgumus un uzturat draudzību, un ne-pieslienaties mūsu ienaidniekiem.

27 Saglabājiet arī tagad mums uzticību, un mēs jums atmaksāsim ar labu to, ko jūs mums labu darāt.

28 Mēs jums dosim arī visādus atvieglojumus un dāvanas,

29 jau tagad es atbrīvoju jūs un visus pārējos jūdus no mesliem, no sāls nodokļa un valsts nodevām;

30 es atceļu arī nodevas par trešo daļu graudaugu un pusi dārza augļu, kas man pienācās, no šīs dienas tās nekad vairs netiks ņemtas no Jūdejas un tai piederošajiem trim apgabaliem Samarijā un Galilejā.

31 Bet Jeruzāleme un tās apkārtne lai ir svēta, un nodevas un desmitā tiesa, ko tā saņem, lai ir brīvas no nodokļiem.

32 Es nododu varu pār Jeruzālemes klints cietoksni augstajam priesterim, ka viņš tajā var izvietot vīrus, kādus pats vēlas, lai tie sargātu to.

33 Tāpat es arī par velti atlaižu brīvībā visus jūdus, kas sagūstīti Jūdejā un visā manā valstī; tāpat tiek atceltas viņu nodevas, arī tās, kas jāmaksā par mājlopiem.

34 Visas svētku dienas, sabati, jaunie mēneši un citas svētku dienas, tāpat arī trīs dienas pirms svētkiem un trīs dienas pēc lai ir brīvdienas un atvaļinājuma dienas visiem jūdiem, kas ir manā ķēniņa valstī,

35 un nevienam nebūs tiesības no tiem kaut ko prasīt, nedz tos traucēt nevienas lietas dēļ.

36 Tāpat arī līdz pat trīsdesmit tūkstošiem vīru varēs pierakstīties ķēniņa karaspēkā, un tie varēs saņemt tādu uzturu, kāds ir visam ķēniņa karaspēkam.

37 Un no viņiem tiks ņemti vīri un izvietoti ķēniņa lielajos cietokšņos, bet daži no tiem tiks iecelti valsts atbildīgajos amatos, un viņu priekšnieki lai tiek iecelti no viņu vidus; un lai viņi dzīvo pēc saviem likumiem, kā ķēniņš to ir pavēlējis Jūdejas zemē.

38 Tāpat arī tie trīs Samarijas apgabali, kas pievienoti Jūdejai, lai arī turpmāk paliek pievienoti Jūdejai, tā lai tie būtu zem viena valdītāja un nevis zem kādas citas varas, bet tikai zem augstā priestera varas.

39 Ptolemaīdu un tai piederošos apgabalus es dāvinu Jeruzālemes svētnīcai, lai varētu segt svētnīcas izdevumus.

40 Es došu arī katru gadu piecpadsmit tūkstošus sudraba šekeļu no tiem ķēniņa ienākumiem, kas nāk no man piederošajām vietām.

41Arī visus pārējos maksājumus, ko nodevu ievācēji nav izmaksājuši iepriekšējos gados, lai no šī brīža nodod tempļa darbiem.

42 Un vēl tiek atcelts arī tas piectūkstoš šekeļu nodoklis, ko mani nodevu ievācēji ik gadus ieņēma no kalpošanas svētnīcā, tādēļ ka tie pienākas priesteriem, kas tur kalpo.

43 Un visi, kas bēgs uz Jeruzālemes svētnīcu vai Jeruzālemes robežām, tādēļ ka tie būtu ko parādā ķēniņam vai kādas citas lietas dēļ, lai ir brīvi līdz ar visu, kas tiem ķēniņa valstī pieder.

44 Tāpat arī līdzekļi, kas nepieciešami, lai celtu un atjaunotu svētnīcu, tiks piešķirti no ķēniņa krājumiem.

45 Arī līdzekļi, kas nepieciešami, lai uzceltu Jeruzālemes sienas un tās visapkārt nocietinātu, tiks doti no ķēniņa krājumiem; tāpat, lai uzceltu sienas Jūdejā.”

46 Kad Jonatāns un tauta dzirdēja šos vārdus, viņi tiem neticēja un tos nepieņēma, jo atcerējās lielo ļaunumu, ko Dēmētrijs bija darījis Israēlam, to ļoti apspiezdams.

47 Un viņi ar labprātību pieņēma Aleksandra piedāvājumu, jo viņš pirmais bija piedāvājis mieru, un tie karoja kopā ar viņu visas dienas.

48 Tad ķēniņš Aleksandrs sapulcināja lielu karaspēku un izvietojās iepretim Dēmētrijam.

49 Abi ķēniņi sāka kauju, un Dēmētrija karaspēks bēga, bet Aleksandrs to vajāja un uzvarēja tos.

50 Sīva cīņa turpinājās līdz pat saules rietam, un Dēmētrijs tanī dienā krita.

Aleksandra attiecības ar Ēģipti un Jūdeju

51 Tad Aleksandrs sūtīja pie Ēģiptes ķēniņa Ptolemaja vēstnešus, kas tam nodeva šādus viņa vārdus:

52“Es esmu atgriezies savā valstī, esmu sēdies sava tēva tronī un pārņēmis varu, esmu satriecis Dēmētriju un pārņēmis savā varā mūsu zemes,

53 es esmu karojis ar viņu, un mēs esam satriekuši viņu un viņa karaspēku un esam sēdušies viņa valstības tronī.

54 Slēgsim tagad mēs savā starpā draudzību - dod man savu meitu par sievu, tad es būšu tev par znotu un došu tev dāvanas, kas ir viņas cienīgas.”

55 Ķēniņš Ptolemajs viņam atbildēja: “Laimīga tā diena, kurā tu atgriezies savā tēvu zemē un sēdies savas valstības tronī,

56 un es darīšu tev tagad tā, kā tu man esi rakstījis, bet tu nāc man pretī uz Ptolemaīdu, lai mēs redzētu viens otru un kļūtu radinieki, kā tu to esi sacījis.”

57 Tad Ptolemajs izgāja no Ēģiptes, viņš pats un viņa meita, un simt sešdesmit otrajā gadā nonāca Ptolemaīdā.

5 STur viņš satikās ar kēninu Aleksandru, un viņš deva tam savu meitu Kleopatru par sievu, sarīkodams tai Ptolemaīdā kāzas ar lielu godu, kā tas ķēniņiem pieklājas.

59 Ķēniņš Aleksandrs rakstīja vēstuli arī Jonatānam, lai viņš nāktu ar to satikties.

60 Un Jonatāns devās ar lielu godību uz Ptolemaīdu, satika tur abus ķēniņus un deva viņiem un viņu draugiem sudrabu un zeltu un bagātīgas dāvanas, un Jonatāns guva vēlību viņu priekšā. t

61 Tad pret viņu sapulcējās kādi Israēla ļaunprāši, bezdievīgi vīri, lai viņu apsūdzētu, bet ķēniņš nepieņēma šo viņu apsūdzību.

62 Un ķēniņš pavēlēja noģērbt Jonatānam viņa paša drēbes un ietērpt viņu purpurā, un tas tika izdarīts.

63 Ķēniņš viņu nosēdināja sev blakus un sacīja saviem virsniekiem: “Izejiet kopā ar viņu cauri visai pilsētai un izsludiniet, ka neviens nedrīkst viņu ne par ko apsūdzēt, nedz viņu apgrūtināt kādas lietas dēļ.”

64 Un notika, kad viņa apsūdzētāji redzēja viņa godību, dzirdēja šo pasludinājumu un redzēja viņu pašu purpurā tērptu, tie visi aizbēga.

65 Bet ķēniņš viņu pagodināja, ierakstīja viņu pie pirmajiem draugiem un iecēla viņu par karavadoni un apgabala pārvaldnieku.

66 Tad Jonatāns devās atpakaļ uz Jeruzālemi ar mieru un līksmību.

JONATĀNA UZVARA

67 Bet simt piecdesmit sestajā gadā no Krētas uz savu tēvu zemi atnāca Dēmētrija dēls Dēmētrijs.

68 Kad ķēniņš Aleksandrs to izdzirdēja, viņš ļoti noskuma un devās atpakaļ uz Antiohiju.

69 Tad Dēmētrijs iecēla Apolloniju par valdītāju Lejassīrijā; tas sapulcināja lielu karaspēku un izvietojās pie Jamnijas un sūtīja pie augstā priestera Jonatāna, sacīdams:

70 “Tu viens pats paaugstinies pār mums, bet es tevis dēļ esmu palicis par apsmieklu un apkaunojumu. Kādēļ tu izrādi savu varu kalnainajos apgabalos?

71 Ja tu paļaujies uz savu karaspēku, tad nokāp tagad pie mums līdzenumā un izšķirsim lietas savā starpā, jo kopā ar mani ir karaspēks no pilsētām.

72 Jautā un mācies, kas esmu es un citi, kas man palīdz, un tev sacīs, ka jūs nevarēsiet pastāvēt mūsu priekšā, jo tavi tēvi divas reizes ir bijuši spiesti savā zemē mūsu priekšā bēgt.

73 Arī tagad tu nevarēsi pretoties šādiem jātniekiem un šādam karaspēkam līdzenumā, kur nav nedz akmeņu, nedz oļu, nedz vietas, kurp bēgt.”

74 Kad Jonatāns izdzirda Apollonija vārdus, viņš iesvilās dusmās, izvēlējās desmit tūkstošus vīru un izgāja no Jeruzālemes; palīgā nāca un viņam pievienojās arī viņa brālis Simons.

75 Viņš izvietoja savu karaspēku pie Jopes, bet tie, kas bija pilsētā, ieslēdzās, jo Jopē bija Apollonija norīkotā sardze; tad viņš uzbruka pilsētai.

76 Pilsētnieki nobijušies atvēra pilsētas vārtus, un Jonatāns ieguva Jopi savā varā.

77 Kad Apollonijs to dzirdēja, viņš ņēma līdzi trīs tūkstošus jātnieku un lielu daudzumu kājnieku un devās Azotas virzienā, lai it kā dotos tai cauri, bet īstenībā viņš gāja pa līdzenumu, jo viņam bija daudz jātnieku un viņš uz tiem paļāvās.

78 Jonatāns dzinās viņam pakaļ, un karaspēki sāka kauju.

79 Apollonijs bija viņa aizmugurē atstājis slēpnī tūkstoš jātnieku,

80 bet Jonatāns uzzināja, ka viņam aiz muguras ir slēpnis. Tad Apollonija karaspēks aplenca viņa ļaudis un apmētāja tos ar šķēpiem no agra rīta līdz pat vakaram,

81 taču ļaudis turējās tiem pretī, kā Jonatāns tiem bija pavēlējis, un uzbrucēju jātnieki un zirgi pagura.

82 Tad Simons ar savu karaspēku brāzās tiem virsū un sāka kauju ar šo karaspēka nodaļu. Tā kā pretinieka jātnieku karaspēks bija pārguris, Simons tos sakāva un piespieda bēgt;

83 un jātnieku karaspēks tika līdzenumā izklīdināts. Tie aizbēga uz Azotu un iegāja sava elku dieva Dagona templī, lai paglābtos.

84 Tad Jonatāns nodedzināja Azotu un tās apkārtnes pilsētas, saņemdams kara laupījumu; viņš nodedzināja arī Dagona templi ar visiem, kas tajā bija sabēguši.

85 Bet to, kas krita no zobena vai gāja bojā ugunī, bija līdz pat astoņiem tūkstošiem vīru.

86 un Jonatāns cēlās no turienes un izvietojās pie Aškelonas. Tad pilsētas iedzīvotāji, izrādīdami lielu pagodinājumu, iznāca no pilsētas viņam pretī.

87 Pēc tam Jonatāns kopā ar saviem vīriem atgriezās Jeruzālemē ar lielu kara laupījumu.

88 Un notika, kad ķēniņš Aleksandrs to dzirdēja, viņš vēl vairāk pagodināja Jonatānu - i

89 viņš nosūtīja tam zelta jostu, ko pēc paraduma dāvāja tikai ķēniņa radiniekiem, un uzdāvināja viņam Akaronu un tās apkārtni par dzimtīpašumu.

11 .nodaļa Ptolemaja VI iebrukums; Dēmētrija II uzvara

Ēģiptes ķēniņš sapulcināja lielu karaspēku, to bija tik daudz kā jūrmalas smiltis, viņš sagatavoja arī daudzus kuģus, jo bija nolēmis ar viltu savā ziņā iegūt Aleksandra valsti un pievienot to savai valstij.

2 tā viņš izgāja no Ēģiptes un atnāca uz Sīriju ar miermīlīgām runām. Pilsētu iedzīvotāji viņam atvēra vārtus un iznāca pretī, jo ķēniņš Aleksandrs tā bija pavēlējis viņu sagaidīt, tādēļ ka viņš bija tā sievastēvs.

3 Bet Ptolemajs katrā pilsētā atstāja savu karaspēku.

4 kad viņš tuvojās Azotai, viņam parādīja nodedzināto Dagona templi un nopostīto Azotu, un tās nopostītās priekšpilsētas, kritušo un sadegušo miesas, kas kaujā bija sadedzināti. Tie bija sakrāvuši tos kaudzē viņa ceļā,

5 un viņi rādīja ķēniņam, ko Jonatāns bija darījis, lai viņu apmelotu; bet ķēniņš klusēja.

6 Tad Jonatāns ar lielu godu iznāca sagaidīt ķēniņu uz Jopi, tie sveicināja viens otru un palika tur pa nakti.

7 Pēc tam Jonatāns devās kopā ar ķēniņu līdz upei, kas tika saukta par Eleuteru, un tad atgriezās Jeruzālemē.

8 Bet ķēniņš Ptolemajs pārņēma savā ziņā piekrastes pilsētas līdz pat piejūras Seleukijai un perināja ļaunus nodomus pret Aleksandru.

9 Viņš nosūtīja pie ķēniņa Dēmētrija vecajus, sacīdams:

“Nāc noslēgsim savā starpā līgumu, un es tev došu par sievu savu meitu, kas šobrīd ir pie Aleksandra, un tu valdīsi pār sava tēva valsti.

10 Es nožēloju, ka izdevu savu meitu viņam, jo viņš mēģināja mani nogalināt.”

11 Bet viņš to apmeloja, tādēļ ka pats gribēja iegūt viņa valsti.

12 un, atņēmis savu meitu Aleksandram, viņš atdeva to Dēmētrijam; tā viņu ienaids kļuva atklāti redzams.

13 Tad Ptolemajs iegāja Antiohijā un uzlika sev galvā Āzijas kroni; tā viņš bija uzlicis sev galvā divus kroņus -Ēģiptes un Āzijas.

14 bet ķēniņš Aleksandrs tobrīd bija Kilikijā, jo tās vietas iedzīvotāji bija pret viņu sacēlušies.

15Kad viņš dzirdēja par šiem notikumiem, viņš devās karot ar Ptolemaju. Tas izveda viņam pretī karaspēku un sagaidīja viņu ar stipru roku un piespieda viņu bēgt.

16Tad Aleksandrs bēga uz Arābiju, lai patvertos tur, bet Ptolemajs tika augstā godā.

17Un arābs Zabdiēls nocirta Aleksandram galvu un nosūtīja to Ptolemajam. I8Taču trešajā dienā Ptolemajs nomira, un nocietinātajās pilsētās atstāto karaspēku apkāva pilsētu iedzīvotāji.

19 Tā simt sešdesmit septītajā gadā sāka valdīt Dēmētrijs.

Vienošanās starp Dēmētriju II un Jonatānu

20 tanīs dienās jonatāns bija sapulcinājis Jūdejas iedzīvotājus, lai iekarotu Jeruzālemes klints cietoksni, un izgatavoja tam visapkārt daudzas kara ierīces.

21tad daži no bauslības atkritušie, kas ienīda savu pašu tautu, devās pie ķēniņa un paziņoja viņam, ka Jonatāns aplencis klints cietoksni.

22 Kad ķēniņš to dzirdēja, viņš sadusmojās un tūdaļ posās ceļā, nāca uz Ptolemaīdu un rakstīja Jonatānam, lai viņš pārtrauktu aplenkumu un pēc iespējas ātrāk nāktu uz Ptolemaīdu, kur viņi varētu satikties uz pārrunām.

23Jonatāns, to izdzirdējis, pavēlēja turpināt aplenkumu, izvēlējās Israēla vecajos un priesterus un nolēma pakļaut sevi briesmām,

24viņš ņēma sev līdzi sudrabu un zeltu, tērpus un daudzas citas dāvanas un devās pie ķēniņa uz Ptolemaīdu, un guva vēlību viņa priekšā.

25 Un, lai gan daži no bauslības atkritušie tautieši bija pret viņu sazvērējušies,

26ķēniņš Jonatānam darīja tāpat, kā pirms viņa bija darījuši citi, un paaugstināja viņu visu savu draugu priekšā.

27Viņš tam apstiprināja augstā priestera amatu un visus citus pagodinājumus, kas tam bija iepriekš, un iecēla to savu galveno draugu kārtā.

28 Tad Jonatāns lūdza ķēniņu atbrīvot Jūdeju, trīs tai piederošos apgabalus un Samariju no nodevām un piesolīja tam trīssimt talantu.

29 Ķēniņš labprāt pieņēma piedāvājumu un rakstīja Jonatānam vēstuli par visām šīm lietām, un tajā bija sacīts:

30“Ķēniņš Dēmētrijs sveicina savu brāli Jonatānu un Jūdejas tautu!

31sis ir tās vēstules noraksts, ko mēs par jums esam rakstījuši mūsu radiniekam Lastenam:

32“Ķēniņš Dēmētrijs sveicina tēvu Lastenu!

33 Mēs esam nolēmuši mūsu draugiem jūdiem, kas krietni pildījuši savus pienākumus pret mums, darīt labu, jo tie ir parādījuši savu labprātību pret mums.

34 Mēs apstiprinām, ka Jūdejas zemei un trim apgabaliem - Afairemai, Lidai un Ratamīnai, tāpat arī visām to piederošajām zemēm, kas pievienotas Jūdejai no Samarijas, - turpmāk to ķēniņa nodevu vietā, ko ķēniņš no zemes un augļu koku augļiem iepriekš katru gadu saņēma, būs jāmaksā priesteriem, kas Jeruzālemē pienes upurus.

35 Tāpat arī no šī brīža mēs atbrīvojam viņus no visām citām nodevām, kas mums pienācās no desmitās tiesas, arī no sāls ezeru izmantošanas nodokļa un no valsts nodevām.

36 No šī brīža uz visiem laikiem nekas no tā vairs nevar tikt atcelts.

37 Tad nu tagad parūpējies par to, lai no šīs vēstules tiktu veikts noraksts un lai tas tiktu iedots Jonatanam un tiktu noglabats zinama vieta svetaja kalnā.” ”

Jonatāns palīdz Dēmētrijam

38 kad ķēniņš Dēmētrijs redzēja, ka visā viņa zemē ir iestājies miers un neviens vairs viņam nepretojas, viņš atlaida visus savus karapulkus, lai katrs atgrieztos savās mājās. Viņš atstāja pie sevis vienīgi svešzemnieku karapulku, ko viņš bija savervējis no cittautiešiem, kas dzīvoja uz salām; šī iemesla dēļ karaspēks, kas bija kalpojis vina tēviem, sāka vinu ienīst.

39 Tad kāds Trifons, kas iepriekš bija kalpojis Aleksandram, redzēdams, ka viss karaspēks kurn pret Dēmētriju, devās pie arāba Imalkves, kas audzināja Aleksandra dēlu Antiohu.

40 Trifons neatlaidīgi lūdza, ka viņš tam nodotu Antiohu, lai tas varētu kļūt par ķēniņu sava tēva vietā. Viņš arī pastāstīja Imalkvem visu, ko bija darījis Dēmētrijs, un to, ka viņa karaspēks bija sācis viņu ienīst; tā viņš palika tur daudzas dienas.

41 Pa to laiku Jonatāns sūtīja pie ķēniņa Dēmētrija ar lūgumu, lai tas padzītu tos, kas bija nocietinājušies Jeruzālemes klints cietoksnī un citos cietokšņos un karoja pret Israēlu. t

42 Tad Dēmētrijs sūtīja Jonatānam šādu ziņu: “Ne to vien es darīšu tavā un tavas tautas labā, bet arī celšu tevi un tavu tautu lielā godā, tiklīdz man būs tāda izdevība,

43 bet tagad tu darīsi pareizi, ja atsūtīsi man vīrus, kas cīnīsies kopā ar mani, jo visi mani karapulki ir no manis atkrituši.”

44 Un Jonatāns nosūtīja ķēniņam uz Antiohiju trīs tūkstošus varen stipru vīru, tie atnāca pie ķēniņa, un ķēniņš nopriecājās par viņu ierašanos.

45 Pilsētā bija sapulcējušies simt divdesmit tūkstoši pilsētnieku, tie gribēja ķēniņu nonāvēt.

46 Tad ķēniņš bēga uz pili, un pilsētnieki ieņēma pilsētas galvenās ielas un sāka kauju.

47 Ķēniņš sauca palīgā jūdus; sākumā tie visi sapulcējās ap viņu vienkopus, bet tad pēkšņi izklīda pa visu pilsētu un nokāva todien līdz pat simttūkstoš pilsētnieku.

48 Tie aizdedzināja pilsētu un saņēma tajā dienā lielu laupījumu un izglāba ķēniņu.

49 Kad pilsētas iedzīvotāji redzēja, ka jūdi ir uzvarējuši un dara pilsētā visu, ko vien vēlas, viņu dūša sašļuka un viņi sauca uz ķēniņu, lūgdamies:

50“Sniedz mums roku mieram, un jūdi mitēsies karot pret mums un pilsētu!”

51Tad tie nometa savus ieročus un slēdza mieru. Un jūdi iemantoja augstu godu ķēniņa un visu viņa valsts iedzīvotāju priekšā un atgriezās Jeruzālemē ar bagātīgu laupījumu.

52 Tā Dēmētrijs sēdās savas valsts tronī, un zeme norima viņa priekšā.

Dēmetrija un Jonatāna atsvešināšanās

53 Tomēr visi Dēmētrija solījumi Jonatānam bija melīgi, viņš kļuva tam kā svešinieks un neatmaksāja ar labu par to laipnību, ko tas viņam bija parādījis, bet stipri to apspieda.

54Pēc visiem šiem notikumiem atgriezās Trifons un ar viņu kopā Antiohs - vēl pavisam bērns, tas uzlika galvā kroni un sāka valdīt kā ķēniņš.

55Pie viņa sapulcējās visi karapulki, ko Dēmētrijs bija atlaidis, un tie karoja pret Dēmētriju; tad Dēmētrijs tika sakauts un bēga.

56 Un Trifons ņēma ziloņus un iekaroja Anti-ohiju.

57 Tad Antiohs jaunākais rakstīja Jonatānam: “Es ieceļu tevi par augsto priesteri un valdītāju pār četriem apgabaliem un uzņemu tevi ķēniņa draugu kārtā.”

58 Viņš tam nosūtīja zeltlietas un galda piederumus, tāpat viņš arī deva tam varu dzert no zelta traukiem, valkāt purpura drēbes un zelta jostu.

59 Viņš iecēla arī Sīmani, Jonatāna brāli, par karavadoni visā zemē no Tīras līdz pat Ēģiptes robežām.

60 Tad Jonatāns devās ceļā un apstaigāja pilsētas viņpus Jardānas. Viņam kā sabiedrotie pievienojās arī visi Sīrijas karapulki; viņš nonāca Aškelonā, un tās iedzīvotāji iznāca viņam pretī, izrādīdami viņam pienācīgu godu.

61No turienes viņš devās uz Gazu, bet Gazas iedzīvotāji noslēdza viņa priekšā vārtus; un viņš aplenca pilsētu, un karaspēks nodedzināja un aplaupīja tās priekšpilsētas.

62 Tad Gazas iedzīvotāji pierunāja Jonatānu, un viņš ar tiem noslēdza mieru, paņemdams par ķīlniekiem viņu vadoņu dēlus un nosūtīdams tos uz Jeruzālemi. Pēc tam viņš pārstaigāja visu zemi līdz pat Damaskai.

63 Jonatānam

kļuva zināms, ka Galilejas Kādēšā ir ieradušies Dēmētrija virsnieki kopā ar lielu karaspēku, lai atstādinātu viņu no amata.

64 Viņš izgāja pret tiem, bet savu brāli Simonu viņš atstāja zemes robežās.

65 Un Simons devās pret Bēt-Cūru, karoja pret to daudzas dienas un iesprostoja tajā tās iedzīvotājus.

66 Tad tie pierunāja Simonu slēgt mieru, un viņš noslēdza ar tiem mieru, izdzina viņus no turienes ārā, ieņēma pilsētu un izvietoja tur karaspēku.

67 Bet Jonatāns ar savu karaspēku izvietojās pie Gennēsaretes ūdeņiem, un rīta agrumā tie nostājās kaujas ierindā Asoras līdzenumā.

68un, redzi, klajumā viņus sastapa svešzemnieku karaspēks - tie viņu aizmugurē kalnos ierīkoja slēpni, bet paši devās tiem pretī no priekšpuses.

69 Tad tie, kas bija slēpnī, iznāca ārā un sāka kauju.

70 Un visi, kas bija kopā ar Jonatānu, bēga, un nepalika pie viņa vairs neviena, izņemot Matatiju, Abšāloma dēlu, un Jūdu, Halfija dēlu, kas bija viņa karaspēka virsnieki.

71 Tad Jonatāns pārplēsa savas drēbes, bēra pīšļus sev uz galvas un lūdza Dievu.

72 Pēc tam viņš metās cīņā, satrieca pretinieku, un tie bēga.

73 Kad tie, kas no Jonatāna bija aizbēguši, to redzēja, tie atgriezās pie viņa un kopā ar viņu vajāja pretinieku līdz Kādēšai, kur tiem bija nometne, un izvietojās tur;

74 un tajā dienā no svešzemnieku karaspēka krita līdz pat trīstūkstoš vīru. Tad Jonatāns devās atpakaļ uz Jeruzālemi.

12.nodaļa Romiešu un spartiešu savienība

Jonatāns redzēja, ka brīdis viņam ir labvēlīgs, un aizsūtīja uz Romu īpaši izvēlētus vīrus, lai atjaunotu un izveidotu ar Romu draudzīgas attiecības;

2 ar tādu pašu nolūku viņš nosūtīja vēstules uz Spartu un citām vietām.

3 Kad šie vīri nonāca Romā, tie iegāja valsts padomes sapulcē un sacīja: “Augstais priesteris Jonatāns un Jūdejas tauta mūs ir sūtījuši pie jums, lai atjaunotu draudzības un kara savienības līgumu, kāds tas bija iepriekš.”

4 Tad romieši tiem iedeva vēstules dažādu zemju pārvaldniekiem, lai tos ar mieru aizvadītu uz Jūdejas zemi.

5 Bet šis ir tās vēstules noraksts, ko Jonatāns nosūtīja spartiešiem:

6 “Augstais priesteris Jonatāns, tautas vecajo padome, priesteri un visa pārējā Jūdejas tauta sūta sveicienus saviem brāļiem spartiešiem!

7 Jau senāk augstais priesteris Onija saņēma vēstuli no ĀrijaA, kas tobrīd valdīja pār jums, ka jūs esat mūsu brāļi, kā to parāda tālāk pievienotais vēstules noraksts.

8 Un Onija pieņēma atsūtīto vēstnesi ar godu, kā pienākas, un saņēma vēstuli, kurā bija skaidri rakstīts par draudzību un kara savienību.

9 Lai gan mums pašlaik nav vajadzības pēc tā visa, jo mūsu mierinājums ir Svētie Raksti, kas ir mūsu rokās,

10 taču mēs nolēmām sūtīt jums vēstuli un atjaunot ar jums brālīgu sadraudzību un savienību, lai mēs nekļūtu svešinieki, jo kopš tā brīža, kad jūs mums sūtījāt savu vēstuli, ir pagājis krietns laiks.

11 mēs allaž savos svētkos un citās noteiktajās dienās pastāvīgi jūs pieminam ar upurēšanām un lūgšanām, kā jau tas brāļiem pienākas un pieklājas;

12 un mēs priecājamies par jūsu godību.

13 Bet mūs no visām pusēm apstājušas daudzas bēdas un daudzi kari, un pret mums ir karojuši ķēniņi, kas mums visapkārt,

14 taču mēs negribējām ar šiem kariem apgrūtināt jūs un citus sabiedrotos, un draugus.

15 Un mums taču ir palīdzība no debesīm, kas mums palīdzēja un mūs izglāba no ienaidniekiem, un mūsu ienaidnieki tika pazemoti.

16 tagad mēs esam izvēlējušies Nūmēniju, Antioha dēlu, un Antipatru, Jasona dēlu, un esam tos nosūtījuši pie romiešiem, lai tie atjaunotu iepriekšējo draudzību un kara savienību.

17Mēs pavēlējām tiem doties arī pie jums, sveicināt jūs un nodot jums vēstuli par mūsu brālīgo attiecību atjaunošanu.

18 Un jūs tagad darīsiet labi, ja mums uz to atbildēsiet.”

19 Un šis ir tās vēstules noraksts, kas bija sūtīta Onijam:

20“spartiešu ķēniņš Ārijs sūta sveicienu augstajam priesterim Onijam!

21Kādos rakstos ir atrodams, ka spartieši un jūdi ir brāļi, jo ir cēlušies no Ābrahāma dzimtas.

22 Kad nu tas ir kļuvis

A Darija.

zināms, jūs darītu labi, ja uzrakstītu mums, kā jums klājas;

23 mēs jums savukārt rakstām, ka jūsu lopi un jūsu manta pieder mums, bet viss, kas mūsu, - jums. Un visu šo mēs esam pavēlējuši jums paziņot.”

Trifons sagūsta Jonatānu

24 Jonatāns uzzināja, ka Dēmētrija virsnieki dodas karot pret viņu ar vēl lielāku karaspēku nekā iepriekšējā reizē.

25 Tad viņš devās ārā no Jeruzālemes un sagaidīja tos Amatitas zemē, jo tā viņš domāja nepieļaut tiem ieiet viņa zemē.

26 Jonatāns sūtīja izlūkus uz viņu nometni, un tie atgriezās ar ziņu, ka pretinieks ir nolēmis tiem uzbrukt tajā pašā naktī.

27 Kad norietēja saule, Jonatāns pavēlēja saviem karavīriem būt nomodā pilnā bruņojumā un kaujas gatavībā, tāpat viņš arī norīkoja sardzi visapkārt nometnei.

28 Pretinieki uzzināja, ka Jonatāns un viņa vīri ir gatavībā, un nobijās; viņu sirds pagura, un viņi iededzināja gaismas savā nometnē un aizbēga.

29 Bet Jonatāns līdz pašam rītam to nezināja, jo viņš redzēja iedegtās gaismas.

30 Tad Jonatāns dzinās tiem pakaļ, bet nevarēja panākt, jo tie jau bija šķērsojuši Eleuteras upi.

31un jonatāns pagriezās pret arābiem, ko sauca par zebedejiem, un tos sakāva, iegūdams laupījumu.

32 Tad viņš atkal sagatavojās, nāca uz Damasku un izgāja cauri visam šim apgabalam.

33 Bet Simons devās ārā un izgāja cauri visam apgabalam līdz Aškelonai un tai tuvējiem cietokšņiem, tad pagriezās uz Jopi un to negaidot pārsteidza,

34 jo viņš bija dzirdējis, ka tie grib nodot cietoksni Dēmētrija karaspēkam; Simons tajā izvietoja arī karaspēku, lai tas to sargātu.

35Kad Jonatāns atgriezās, viņš sapulcināja tautas vecajos un kopā ar tiem nosprieda celt Jūdejā cietokšņus,

36uzcelt augstāk Jeruzālemes mūrus un uzbūvēt ļoti augstu sienu, kas nošķir klints cietoksni no pilsētas, tā, lai tā būtu nošķirta no pilsētas un tur nevarētu notikt pirkšana un pārdošana.

37 Viņi sanāca kopā, lai celtu pilsētu, bet mūra daļa, kas bija ielejā, sabruka, tad tie atjaunoja šo daļu, ko sauca Hafenata.

38 Bet Simons

uzcēla Adidu Sefēlā, to nostiprināja ar stipriem vārtiem un aizšaujamiem.

39 Tad Trifons gribēja valdīt Āzijā -viņš uzlika sev galvā kroni un izstiepa savu roku pret Antiohu.

40 Taču viņš uztraucās, ka Jonatāns to varētu nepieļaut un sākt pret viņu karu, tādēļ viņš meklēja viņu sagūstīt un nogalināt un devās uz Bēt-Šānu.

41Tad Jonatāns izgāja viņam pretī ar četrdesmit tūkstošiem izlases vīru, izkārtotiem kaujas ierindā, un nonāca Bēt-Šānā.

42 Trifons redzēja, ka viņš atnācis ar lielu karaspēku, un savu roku pret viņu neizstiepa.

43 Viņš to uzņēma ar pienācīgu godu, ieveda to savu draugu pulkā, deva tam dāvanas un pavēlēja saviem draugiem un karaspēkam to klausīt.

44Viņš sacīja Jonatānam: “Kādēļ gan lai nopūlas visa šī tauta, mums taču nav gaidāms karš.

45 Sūti viņus tagad mājās, bet atlasi sev nedaudz vīru, kas būs pie tevis, un dodies ar mani kopā uz Ptole-maīdu. Es tev to gribu nodot līdz ar pārējiem cietokšņiem, pārējo karaspēku un nodokļu ievācējiem, šī paša iemesla dēļ es arī esmu šurp ieradies.”

46 Jonatāns viņam noticēja un darīja tā, kā viņš sacīja, un atlaida karaspēku uz Jūdeju.

47 Pie sevis Jonatāns paturēja trīs tūkstošus vīru, no kuriem divus viņš atstāja Galilejā, bet tūkstotis gāja viņam līdzi.

48 Kad Jonatāns ienāca Pto-lemaīdā, ptolemaīdieši aizslēdza vārtus un viņu sagūstīja; un visus viņa pavadītājus nogalināja ar zobenu.

49 Tad Trifons nosūtīja uz Galileju un uz lielo līdzenumu kājniekus un jātniekus, lai iznīcinātu visus, kas bija ar Jonatānu.

50 Kad viņi uzzināja, ka Jonatāns sagūstīts un tie, kas bija ar viņu, ir nogalināti, viņi uzmundrināja cits citu un iznāca pretiniekam pretī saliedētā ierindā un gatavi cīņai.

51Bet vajātāji ieraudzīja, ka te būs cīņa uz dzīvību un nāvi, un griezās atpakaļ.

52 Tad tie visi mierā atgriezās Jūdejā un apraudāja Jonatānu un viņa vīrus, un ļoti bijās; visā Israēlā bija gaužas vaimanas.

53 Un visas apkārtējās tautas centās viņus iznīcināt, jo tie sacīja: “Viņiem nav vadoņa, kas tiem varētu palīdzēt, tādēļ tagad ar viņiem cīnīsimies un izdeldēsim viņu pieminu no laužu atminas.”

13.nodaļa Simons kļūst par vadītāju; Jonatāna nāve

Simons uzzināja, ka Trifons ir sapulcinājis lielu karaspēku, lai dotos uz Jūdejas zemi un to izkautu.

2Viņš, redzēdams, ka jūdu tauta baiļojas un trīc, nāca uz Jeruzālemi un sapulcināja tautu,

3iedrošināja tos un sacīja tiem: “Jūs jau paši zināt, ko es, mani brāļi un mana tēva nams esam darījuši bauslības un svētnīcas labā, tāpat arī karus un ciešanas, ko esam pieredzējuši.

4Tādēļ arī visi mani brāļi ir gājuši bojā par Israēlu, un es vienīgais esmu atlicis.

5Un tagad ciešanu brīdī lai es saudzētu savu dzīvību? Tas nenotiks! Es taču neesmu labāks par saviem brāļiem.

6Vēl vairāk, es atriebšu par savu tautu, par svētnīcu, par mūsu sievām un bērniem, jo visi cittautieši sapulcējušies, lai naidā izkautu mūsu tautu.”

7 Tiklīdz ļaudis dzirdēja šos vārdus, viņu sirdis iedegās,

8 un tie skaļā balsī sauca: “Esi tu mūsu vadonis Jūdas un Jonatāna, sava brāļa, vietā!

9Karo šo mūsu karu, un mēs klausīsim visu, ko vien mums teiksi.”

10 tad simons sapulcināja visus vīrus, kas spējīgi karam, un steidza pabeigt Jeruzālemes sienas un pilsētu visapkārt nostiprināt.

11Tad viņš nosūtīja Jonatānu, Abšāloma dēlu, ar lielu karaspēku uz Jopi, lai viņš izdzītu tos, kas tur nocietinājušies, un tur paliktu.

12Bet Trifons ar lielu karaspēku devās no Ptolemaīdas uz Jūdeju un līdzi ņēma Jonatānu, ķēdēm saistītu.

13Simons izvietoja savu karaspēku Adidā, pašā līdzenuma priekšā.

14Kad Trifons saprata, ka Simons ir stājies Jonatāna, sava brāļa, vietā un ka tūdaļ sāksies kauja ar viņu, viņš sūtīja pie viņa vecajos, sacīdams:

15“Mēs esam aizturējuši Jonatānu tā sudraba dēļ, ko viņš bija parādā ķēniņam par tiem amatiem, kas viņam tika dāvāti,

16tādēļ tagad atsūti mums simt talantus sudraba un ķīlā divus viņa dēlus, lai viņš, brīvībā atlaists, neatkristu no mums, tad mēs viņu atlaidīsim.”

17Simons gan saprata, ka viņš runā viltu, taču nosūtīja ļaudis pēc sudraba un bērniem, lai ļaužu dusmas nekristu uz viņu,

18 kad tie sacītu: “Tādēļ ka viņš nenosūtīja Trifonam

sudrabu un bērnus, Jonatāns gāja bojā.”

19 Tādēļ viņš nosūtīja bērnus un simt talantus, taču tie viņu piekrāpa un neatlaida Jonatānu.

20 Pēc tam Trifons iegāja zemē, lai to izkautu, un pa apkārtceļu gāja uz Adaru, bet Simons ar savu karaspēku sekoja tiem pa visu zemi, kur vien viņi devās.

21 Tad tie, kas bija klints cietoksnī, sūtīja pie Trifona pārstāvjus ar ziņu, lai tas steigšus cauri tuksnesim dotos pie viņiem un atgādātu tiem pārtiku.

22 Trifons sagatavoja visus savus jātniekus, lai tie dotos ceļā, bet tajā naktī uzkrita dziļš sniegs, un viņi nevarēja doties sniega dēļ; tad viņš devās uz Gileādu.

23 Kad viņš pietuvojās Baskanai, viņš nogalināja Jonatānu un turpat to arī apglabāja.

24Pēc tam Trifons griezās atpakaļ un devās uz savu zemi.

25 Tad Simons sūtīja savus ļaudis, lai tie paņemtu Jonatāna, sava brāļa, kaulus, un apglabāja tos Modeīnā, viņa tēvu pilsētā.

26 Un viss Israēls sēroja par viņu dziļās sērās un vaimanāja par viņu daudzas dienas.

27 Simons uzcēla pār savu tēvu un brāļu kapu augstu pieminekli, lai to labi varētu redzēt, tam priekšpuse un mugurpuse bija no gludi slīpētiem akmeņiem.

28viņš izvietoja arī septiņas piramīdas, pa vienai pretī sava tēva, savas mātes un savu četru brāļu kapiem.

29Viņš izveidoja uz tām smalkus darinājumus, uzslēja visapkārt varenas kolonnas, pie kurām viņš piekāra bruņas un ieročus par mūžīgu piemiņu. Šī izgreznojuma priekšā viņš novietoja grieztus kuģus - tā, lai tos varētu redzēt visi, kas kuģo garām pa jūru.

30 Šis kapu piemineklis, ko viņš uzcēla Modeīnā, tur atrodas līdz pat šai dienai.

Simons panāk Jūdejas neatkarību

31Bet Trifons viltīgi izrīkojās ar jauno ķēniņu Anti-ohu- viņš to nogalināja

32un sāka valdīt viņa vietā kā ķēniņš. Viņš uzlika galvā Āzijas ķēniņa kroni un radīja visā zemē lielas mokas.

33 Pa to laiku Simons uzbūvēja Jūdejā cietokšņus ar augstiem torņiem un varenām sienām, ar stipriem vārtiem un aizšaujamiem un novietoja cietokšņos pārtikas krājumus.

34 Tad Simons nosūtīja

īpaši izraudzītus vīrus pie ķēniņa Dēmētrija, lai lūgtu pēc atvieglojuma zemei, jo Trifons visos savos darbos rīkojās kā laupītājs.

35 Un ķēniņš Dēmētrijs viņam atbildēja ar šādu vēstuli:

36“Ķēniņš Dēmētrijs sveicina augsto priesteri un ķēniņa draugu Simonu, vecajos un visu jūdu tautu.

37Mēs esam saņēmuši to zelta kroni un palmas zaru, ko jūs sūtījāt, un esam gatavi ar jums noslēgt mieru un rakstīt vēstules nodevu vācējiem, lai atlaiž jums noliktos nodokļus.

38 Tāpat arī viss, ko esam jums par labu noteikuši, tas jums lai paliek, arī tie cietokšņi, ko esat uzbūvējuši, lai paliek jūsu ziņā.

39 Piedodam jums arī nejaušus nodarījumus un pārkāpumus līdz pat šai dienai, arī kroņa maksu, ko esat parādā, un, ja vēl kas cits bija apliekams ar nodevām Jeruzālemē, lai turpmāk vairs nav.

40 Un ja vēl pie jums ir kādi citi, kas būtu piemēroti pierakstīties pie tiem, kas ar mums, lai pierakstās, un starp mums būs miers.”

41Tā simt septiņdesmitajā gadā tika noņemts tautu jūgs pār Israēlu.

42tādēļ israēlieši savos rakstos un līgumos rakstīja: “Simona, varenā, augstā priestera, jūdu karavadoņa un valdītāja pirmajā gadā…”

43 Tanīs dienās Simons novietoja savu karaspēku pie Gezeras un to aplenca, viņš uzcēla mūru graujamo ierīci, pievirzīja to pie pilsētas mūra, vienu torni sagrāva un to ieņēma.

44 Tad karavīri no mūru graujamās ierīces ielēca pilsētā, un tur izcēlās liels satraukums.

45Pilsētas iedzīvotāji kopā ar savām sievām un bērniem uzkāpa augšā uz pilsētas mūriem, pārplēsa savas drēbes un, skaļā balsī saukdami, lūdza Simonu slēgt ar viņiem mieru: ^“Nedari mums pēc mūsu nešķīstības, bet pēc savas apžēlošanās.”

47 Tad Simons iežēlojās par viņiem un tos neap-kāva. Viņš tos izdzina ārā no pilsētas, šķīstīja mājas, kurās bija elki, un tad iegāja pilsētā ar dziesmām un Dieva slavēšanu.

48 viņš izmeta ārā no tās visas nešķīstības, nometināja tajā vīrus, kas pildīja likumu, nocietināja to un iekārtoja tur sev mājvietu.

49 Bet tiem, kas bija klints cietoksnī, liedza brīvi pārvietoties un iepirkties, tādēļ tos mocīja liels bads un daudzi no viņiem gāja bojā aiz bada.

50 Tad tie sauca uz Simonu, lai viņš tiem sniegtu roku mieram, un viņš sniedza. Pēc tam viņš tos no turienes izdzina un šķīstīja klints cietoksni no visām negantībām.

51 Un simt septiņdesmit pirmā gada otrā mēneša divdesmit trešajā dienā jūdi devās augšup uz klints cietoksni, Dievu slavēdami, greznojušies ar palmu zariem, kokles, cimboles un cītaras spēlēdami, psalmodami un dziedādami, jo lielais Israēla ienaidnieks bija satriekts.

52 Simons noteica, ka šī diena ar gavilēm jāsvin katru gadu, viņš arī nocietināja tempļa kalnu gar klints cietoksni un dzīvoja tur pats un viņa ļaudis.

53 Un Simons redzēja, ka viņa dēls Jānis ir pieaudzis, un iecēla viņu par visa karaspēka vadītāju un apmetās uz dzīvi Gezerā.

14.nodaļa DEMĒTRIJA II SAGŪSTĪŠANA

Simt septiņdesmit otrajā gadā ķēniņš Dēmētrijs sapulcināja savu karaspēku un devās uz Mīdiju, lai dabūtu sev palīdzību karā pret Trifonu.

2Kad Persijas un Mīdijas ķēniņš Asarks uzzināja, ka Dēmētrijs ir ienācis viņu zemē, viņš nosūtīja vienu sava karaspēka vadītāju, lai tas viņu saņemtu dzīvu.

3Tas devās un sakāva Dēmētrija karaspēku, sagūstīja viņu pašu un aizveda viņu pie Arsaka, bet tas iemeta viņu cietumā. t

4Un Jūdejā bija miers visās Simona dienās, viņš meklēja savas tautas labumu, un tauta priecājās par viņa varu un godību visas viņa dienas.

5Savai spožajai slavai viņš pievienoja arī to, ka ieņēma Jopi, lai tiem būtu osta, lai būtu pieeja jūras salām.

6Viņš paplašināja savas tautas robežas un savaldīja visu zemi.

7Viņš saņēma daudz gūstekņu un valdīja pār Gezeru, Bēt-Cūru un klints cietoksni, viņš izmēza visas nešķīstības no tā, un nebija neviena, kas viņam spētu turēties pretī.

8tauta mierā apstrādāja zemi, un zeme deva savu ražu un līdzenumu dārzi savus augļus. t

9 Visi vecajie, uz ielām sēdēdami, sprieda par kopīgo labumu, un jaunieši tērpās goda drēbēs un kaujas tērpos.

10 viņš pilsētas nodrošināja ar pārtikas krājumiem un nostiprināja tās

ar kara ierīcēm; viņa slava izskanēja līdz pasaules malām.

11Viņš panāca mieru virs zemes, un Israēls priecājās ar lielu prieku.

12Katrs sēdēja zem sava vīnakoka un zem sava vīģes koka, un nebija neviena, kas tiem uzdzītu bailes.

13 nebija vairs neviena, kas pret tiem karotu, un ķēniņi tika satriekti tajās dienās.

14 viņš stiprināja visus savas tautas zemos ļaudis, viņš dzinās pēc bauslības un izdeldēja visus bauslības pārkāpējus un netiklos.

15Viņš svētnīcu izgreznoja ar godību un vairoja tās piederumu skaitu.

Vienošanās starp Romu un Spartu

16 romā un spartā uzzināja, ka Jonatāns ir miris, un ļoti bēdājās.

17Un, kad tie uzzināja, ka Simons, viņa brālis, ir kļuvis par augsto priesteri viņa vietā un ir pakļāvis zemi un pilsētas tajā,J8tie rakstīja viņam uz vara plāksnēm par draudzības un kara savienības atjaunošanu, ko tie bija noslēguši ar Jūdu un Jonatānu, viņa brāļiem.

19 Vēstules tika nolasītas visas sapulces priekšā Jeruzālemē.

20 Sis ir tās vēstules noraksts, ko rakstīja spartieši: “Spartiešu vadoņi un pilsēta sūta sveicienus augstajam priesterim Simonām, tautas vecajiem, priesteriem un visai pārējai jūdu tautai, mūsu brāļiem!

21sūtņi, ko jūs atsūtījāt pie mūsu tautas, mums izstāstīja par jūsu godu un spožo slavu, un mēs priecājāmies par viņu ierašanos.

22 Viņu vēstījumu mūsu tautas sapulcē mēs pierakstījām šādi: “Mēs, Israēla tautas sūtņi -Nūmēnijs, Antioha dēls, un Antipatrs, Jasona dēls, -esam ieradušies, lai atjaunotu ar jums draudzības līgumu.”

23Un tauta ļoti labprāt un ar pienācīgu godu uzņēma šos vīrus un pierakstīja par piemiņu spartiešu tautai viņu sacītos vārdus rakstu rullī, kas tika lasīts priekšā tautai, bet šī pieraksta noraksts tika nodots augstajam priesterim Simonām.

24 Pēc tam Simons sūtīja Nūmē-niju uz Romu ar lielu zelta vairogu, kas svēra tūkstoš minas, lai noslēgtu ar viņiem kara savienību.

Simonu ieceļ par augsto priesteri, karavadoni un tautas vadoni

25 Kad jūdu tauta dzirdēja šo vārdu, tie sacīja: “Kā lai mēs pateicamies Simonām un viņa dēliem?

26Viņš, viņa dēli un tēva nams ir nostiprinājušies, viņš ir uzvarējis Israēla ienaidniekus un izcīnījis brīvību.” To visu viņi uzrakstīja uz vara plāksnēm un piestiprināja pie akmens staba Ciānas kalnā.

27 Un šis ir noraksts no tā uzraksta: “Simt septiņdesmit otrā gada elūla mēneša astoņpadsmitajā dienā, augstā priestera Simona trešajā gadā,

2 SAsarmēlā lielajā priesteru, tautas un tautas vadītāju un zemes vecajo sapulcē mums darīja zināmu:

29 tā kā šajā zemē ir notikuši daudzi kari, Simons, Matatija dēls un priesteris no Jaariba dzimtas, un viņa brāļi ir sevi pakļāvuši briesmām un stājušies pretī savas tautas ienaidniekiem, lai svētnīca un bauslība tiktu pasargāta; un viņš darīja lielu godu savai tautai. t

30Jonatāns apvienoja savu tautu un kļuva tiem par augsto priesteri; un viņš tika piepulcināts tēviem.

31Bet, kad ienaidnieki nolēma ielauzties viņu zemē un izstiept rokas pret viņu svētumiem,

32 tad cēlās Simons un karoja par savu tautu, un iztērēja daudz savu paša līdzekļu, apbruņodams vīrus savas tautas karaspēkam un gādājot viņiem iztiku. t

33Viņš nostiprināja Jūdejas pilsētas un Bēt-Cūru pie Jūdejas robežas, kur iepriekš bija iebrucēju atbalsta vieta, un izvietoja tur Jūdejas vīru karaspēku.

34 Viņš nostiprināja arī piejūras pilsētu Jopi un Gezeru pie Azotas robežām, kurā iepriekš mitinājās iekarotāji, un nometināja tanī jūdus, apgādādams viņus ar visu to, kas nepieciešams tās pienācīgai aprīkošanai.

35 Un tauta redzēja Simona uzticību un godību, ko viņš centās sagādāt savai tautai, un iecēla viņu par vadoni visiem un augsto priesteri, jo viņš centās to visu piepildīt taisnīgumā un uzticībā, ko viņš saglabāja pret savu tautu, visādi cenzdamies to paaugstināt.

36 Viņa valdīšanas dienās un ar vina rokām labi izdevās izdeldēt citas tautas no viņu zemes, kā arī tos, kas bija Dāvida pilsētā Jeruzā-lemē; tie bija cēluši sev klints cietoksni, no kura tie sagānīja zemi visapkārt svētnīcai un nodarīja lielu postu tās šķīstībai.

37 Viņš izvietoja klints cietoksnī jūdu vīrus, nocietināja to, lai zemei un pilsētai būtu drošība, viņš uzcēla augstākus Jeruzālemes mūrus.

3 STādēļ ķēniņš Dēmētrijs viņu iecēla augstā priestera amatā

39un drauga kārtā, un augstā godā.

40 Viņš dzirdēja, ka romieši ir pasludinājuši jūdus par draugiem, sabiedrotajiem un brāļiem un ar pienācīgu godu pieņēmuši Simona vēstnešus.

41Tāpat arī to, ka visi jūdi un priesteri labprāt atzina Simonu un viņa pēcnācējus par vadoni un augsto priesteri uz mūžiem, līdz celsies patiesais Pravietis,

42 un ka viņš būtu tiem par karavadoni un rūpētos par svētnīcu, ka viņš ieceltu ļaudis, kas vadītu darbus svētnīcā un valstī, pie bruņojuma un nocietinājumiem.

43 Ka arī viņš pats rūpētos par svētnīcu un visi klausītu viņu, ka visi valsts papīri tiktu rakstīti viņa vārdā un viņš tērptos purpurā un zeltā.

44 Ka nevienam no tautas un priesteriem nav atļauts atcelt viņa pavēles vai runāt pret viņa vārdiem, sasaukt bez viņa valsts sapulci un valkāt purpura drēbes un zelta jostu.

45 Bet tas, kurš darīs pret šo lēmumu vai atcels kaut ko no tā, būs pelnījis sodu.”

46Tā tautai labpatika pakļauties Simonām un darīt pēc šiem vārdiem,

47 bet Simons tos pieņēma un labprāt piekrita būt par augsto priesteri, karavadoni, jūdu tautas un priesteru vadītāju un valdīt pār visiem.

48 Šorakstu pavēlēja uzrakstīt uz vara plāksnēm un izlikt svētnīcas pagalmos redzamā vietā,

49 bet norakstu no tā noglabāja mantnīcā Simonām un viņa dēliem.

15.nodaļa Antioha VII ierašanās

Antiohs, ķēniņa Dēmētrija dēls, no jūras salām nosūtīja vēstuli priesterim un tautas vadonim Simonām un visai tautai;

2tās saturs bija šāds: “Ķēniņš Antiohs sveicina augsto priesteri un tautas vadoni Simonu un jūdu tautu!

3Tā kā nelieši ir sagrābuši manu tēvu valsti un es gribu to atgūt un atjaunot, kāda tā bija iepriekš, esmu sapulcinājis lielu karaspēku un sagatavojis kara kuģus.

4Es esmu nolēmis doties pa visām

zemēm, lai apstaigātu tos, kas ir izpostījuši mūsu zemi un daudzas pilsētas manā valstī.

5Tagad es tev apstiprinu visas tās atlaides, ko tev atlaiduši ķēniņi, kas bija pirms manis, un arī atstāju tev visas citas dāvātās žēlastības.

6Tāpat es tev atļauju tavā zemē arī kalt pašam savu naudu.

7Jeruzāleme un svētnīca lai ir brīvas, visi ieroči, ko tu esi sagatavojis, un cietokšņi, ko tu esi uzcēlis un kas ir tavā ziņā, lai paliek tev.

8Visi esošie un nākamie valsts parādi no šī brīža uz visiem laikiem tev tiek atlaisti,

9un, kad mēs atgūsim savu valsti, mēs celsim tevi, tavu tautu un templi augstā godā, lai jūsu gods būtu zināms pa visu zemi.”

10 Simt septiņdesmit ceturtajā gadā Antiohs iegāja savā tēvu zemē, un pie viņa sapulcējās viss karaspēks, tā ka tikai nedaudzi palika ar Trifonu.

11Antiohs vajāja viņu, bet viņš bēga uz Doru pie jūras,

12jo viņš redzēja, ka pār viņu ir nācis ļaunums un karaspēks viņu ir atstājis. J3Tad Antiohs izvietoja savu karaspēku pie Doras, viņam līdzi bija simt divdesmit tūkstoši kājnieku un astoņi tūkstoši jātnieku.

14Un viņš aplenca pilsētu, ieradās arī karakuģi, un tā viņš apdraudēja pilsētu gan no sauszemes, gan jūras, neļaudams nevienam no tās iziet vai tajā ieiet.

SAVIENĪBAS ATJAUNOŠANA AR ROMU

15Pa to laiku no Romas atgriezās Nūmēnijs un viņa pavadoņi ar vēstulēm ķēniņiem un valstīm, kurās bija rakstīts:

16“Romas konsuls Leukijs sveicina ķēniņu Pto-lemaju!

17Pie mums bija ieradušies mūsu draugu un sabiedroto jūdu vēstneši, viņus sūtīja augstais priesteris Simons un jūdu tauta, lai atjaunotu iepriekšējo draudzību un kara savienību;

18 viņi atnesa mums tūkstoš minu smagu zelta vairogu.

19 Tādēļ mums tagad labpatika uzrakstīt vēstules kēniniem un valstīm, lai tie nedarītu viņiem nekā ļauna un nekarotu pret viņiem vai viņu pilsētām, vai viņu zemi, un lai tie nebūtu par sabiedrotajiem nevienam, kas ar tiem karo.

20arī jums pieklātos no tiem pieņemt vairogu.

21bet, ja kādi nelietīgi vīri ir no viņu zemes pārbēguši pie jums, tad nododiet tos

augstajam priesterim Simonām, lai tas viņus var sodīt pēc viņu bauslības.”

22 To pašu viņš uzrakstīja arī ķēniņam Dēmētrijam, Atalam, Ariaratam un Arsakam;

23 tāpat arī visām citām valstīm, arī sampsamiešiem, spartiešiem, uz Dēlu, Mindu, Sikionu, Kariju, Samonu,

Famfīliju, Līkiju, Halikarnasonu, Rodu, Fasēlidu, Kosu,

Sidēnu, Aradonu, Gortinu, Knidu, Kipru un Kirēnu.

24Un vēstules norakstu tie atsūtīja augstajam priesterim Simonam.

Karš ar Antiohu VII

25Bet ķēniņš Antiohs otrreiz aplenca ar savu karaspēku Doru, pastavīgi tai uzbruka un, izveidojis dažādas kara ierīces, ieslēdza Trifonu, tā ka viņš nevarēja ne iziet, ne ieiet.

26 Tad Simons nosūtīja Antioham divus tūkstošus izlasītu vīru, lai tie karotu kopā ar viņu, arī zeltu, sudrabu un daudz dažādu rīku,

27 bet viņš negribēja to visu pieņemt un atcēla visu, ko bija sludinājis iepriekš, un atsvešinājās no viņa.

28 Antiohs arī nosūtīja pie Simona Atēnobiju, kādu no saviem draugiem, lai tas runātu ar viņu un sacītu: “Jūs esat sagrābuši Jopi, Ge-zeru un Jeruzālemes klints cietoksni, tās visas ir manas valsts pilsētas.

29 Jūs esat izpostījuši viņu apkārtējos apgabalus, esat nodarījuši lielu postu zemei un sākuši valdīt pār daudziem apgabaliem manā valstī.

30 Tad nu tagad atdodiet tās pilsētas, ko esat ieņēmuši, un tās nodevas, ko esat saņēmuši no apgabaliem, kas ir jūsu pārvaldījumā ārpus Jūdejas.

31Bet, ja ne, maksājiet par šīm pilsētām piecsimt talantus sudraba un vēl citus piecsimt talantus par to izpostīšanu, ko jūs esat darījuši, un par nodevām, ko jūs esat ievākuši; ja jūs to nedarīsiet,

mēs nāksim un karosim ar jums.”

32 Kad ķēniņa draugs Atēnobijs atnāca uz Jeruzālemi, viņš, redzēdams Simona lielo godu, zelta un sudraba galda piederumus un visu pārējo varenību, bija pārsteigts. Viņš paziņoja Simonām ķēniņa vārdus,

33 bet Simons tam atbildēja:

“Mēs neesam svešu zemi ņēmuši sev, nedz arī svešu iekarojuši, vienīgi to, kas bija mūsu tēvu mantojums,

ko mūsu ienaidnieki savulaik netaisni bija atņēmuši,

34mēs tikai izdevīgā brīdī šo mūsu tēvu mantojumu esam atguvuši.

35 Bet par Jopi un Gezeru, par kurām tu jautāji, kas darījušas lielu postu mūsu tautai un valstij, par tām mēs dosim simt talantu.”

36 Uz to Atēnobijs neko neatbildēja. Viņš dusmīgs atgriezās pie ķēniņa un darīja viņam zināmus šos vārdus un izstāstīja par Simona godību un visu, ko bija redzējis; un ķēniņš iedegās lielā niknumā.

37 Bet Trifons, iekāpis kuģī, aizbēga uz Ortosiju.

38Ķēniņš iecēla Kendebaju par piejūras apgabala virspavēlnieku un nodeva viņa rīcībā kājnieku un jātnieku karaspēku.

39 Viņš pavēlēja tam izvietot karaspēku pie Jūdejas robežas un pavēlēja izbūvēt Kedronu un nostiprināt tās vārtus, lai viņš karotu ar jūdu tautu, bet pats ķēniņš dzinās pakaļ Trifonam.

40Tad Kendebajs ieradās Jamnijā un sāka izaicināt jūdus uz karu un sirot pa Jūdeju, ņemt gūstekņus un slepkavot.

41Viņš arī izbūvēja Kedronu un izvietoja tur jātniekus un citas karaspēka daļas, lai tie varētu apstaigāt Israēla ceļus, kā ķēniņš viņam bija pavēlējis.

16 .nodaļa

Tad Jānis devās augšup uz Gezeru un pasludināja savam tēvam Simonām to, ko Kendebajs bija izdarījis.

2simons pieaicināja divus savus dēlus, jūdu tautas vecajos, un Jāni un sacīja tiem: “Es pats, mani brāļi un mana tēva nams esam karojuši Israēla karus no jaunības līdz pat šai dienai, un Dievs bija daudzkārt devis, ka mēs Israēlu ar savām rokām esam izglābuši.

3 Taču tagad es esmu kļuvis vecs, bet jūs jau esat gana pieauguši, tādēļ stājieties manā un mana brāļa vietā un dodieties karot par savu tautu, un lai debesis jums palīdz.”

4 Un Jānis sapulcināja pa visu valsti divdesmit tūkstošus izlasītu vīru - kājniekus un jātniekus -, gatavus karam, un devās karot pret Kendebaju. Viņš pārlaida nakti Modeīnā,

5 bet, kad viņš rīta agrumā cēlās un devās tālāk pa līdzenumu, tad, redzi, tiem pretī bija nostājies liels kājnieku un jātnieku karaspēks; un strauts bija tiem pa vidu.

6Tad Jānis un viņa ļaudis nostājās

pret ienaidnieku. Bet viņš redzēja, ka ļaudis baidās iet pāri straumei, tādēļ viņš pirmais devās pāri. Kad viņa ļaudis to redzēja, tie sekoja aiz viņa.

7 Jānis sadalīja savus ļaudis un izvietoja jātniekus kājnieku vidū; bet pretiniekiem bija ļoti daudz jātnieku.

8lsraēlieši sāka pūst taures, un Kendebajs un viņa karaspēks metās bēgt, tanī dienā daudzi no tiem krita, bet tie, kas palika dzīvi, bēga uz cietoksni.

9Tad tika ievainots Jāņa brālis Jūda, un Jānis vajāja ienaidnieku, līdz nonāca Kedronā, ko viņš bija uzcēlis.

J0 Ienaidnieki sabēga torņos, kas bija Azotas laukos, bet Jūda nodedzināja Azotu, un no tiem krita ap divtūkstoš vīru. Tad viņš atgriezās ar mieru Jūdejā.

Simona nāve un Jāņa kāpšana tronī

11 Bet Ptolemajs, Abūba dēls, bija iecelts par karaspēka pavēlnieku Jērikas līdzenumos; viņam bija daudz sudraba un zelta,

12 un viņš bija augstā priestera znots.

13Viņa sirds paaugstinājās, un viņš nolēma pakļaut sev valsti, viņš arī perināja viltīgus nolūkus pret Simonu un viņa dēliem, lai tos nonāvētu.

14 Simons tai laikā apceļoja valsts pilsētas, lai apzinātu to vajadzības. Viņš pats un viņa dēli Matatijs un Jūda simt septiņdesmit septītā gada vienpadsmitajā sabata mēnesī ieradās Jērikā.

15 Abūba dēls tos ar viltīgu nolūku uzņēma nelielajā Dokas cietoksnī, ko viņš pats bija uzbūvējis, un noslēpa tajā savus ļaudis. Viņš sarīkoja viesiem lielu dzeršanu,

16un, kad simons un viņa dēli bija piedzērušies, Ptolemajs un viņa ļaudis cēlās, ņēma savus ieročus, devās iekšā dzīru telpā un nokāva Simonu, viņa abus dēlus un dažus viņu kalpus.

17Tā viņš izdarīja lielu nodevību un atmaksāja labu ar ļaunu.

18Bet Ptolemajs par visu to uzrakstīja ķēniņam, lai tas atsūtītu viņam palīgā karaspēku un lai viņš varētu nodot ķēniņam valsti un pilsētas.

19Viņš arī nosūtīja savus ļaudis uz Gezeru, lai nonāvētu Jāni, bet virsniekiem pār tūkstošiem Ptolemajs lika ierasties pie vina, lai tie saņemtu no vina sudrabu, zeltu un dāvanas.

20Vēl citus viņš aizsūtīja, lai tie ieņemtu Jeruzālemi un tempļa kalnu.

21 Bet kāds steigšus ieradās Gezerā pie Jāņa un viņam paziņoja, ka viņa tēvs un brāļi ir nonāvēti un ka Ptolemajs nolēmis nogalināt arī viņu.

22To dzirdējis, Jānis sagūstīja un nonāvēja vīrus, kas bija atsūtīti, lai viņu nogalinātu, jo viņš bija uzzinājis, ka tie ieradušies viņu nogalināt.

23Visus pārējos notikumus, kas vēsta par Jāņa kariem, viņa varoņdarbiem, ko viņš veica, par nocietinājumu sienām, ko viņš uzbūvēja, un citiem viņa darbiem,

24par to, redzi, ir rakstīts grāmatā par viņa augstā priestera kalpošanu, ko viņš sāka sava tēva vietā.

[1]

Content

Deiterokanoniskās grāmatas-4. Pirmā Makabeju grāmata

1. MAKABEJU GRĀMATA

Ievads

1.nodaļa Derība ar citām tautām

2.nodaļa Matatija sacelšanās

3.nodaļa Apollonija sakāve

4.nodaļa

5.nodaļa Visu vadītāju apvienotie spēki

6.nodaļa Antioha IV nāve. Antiohu V ieceļ par ķēniņu

7.nodaļa DĒMĒTRIJS I KĻŪST PAR ĶĒNIŅU

8.nodaļa Vienošanās ar Romu

9.nodaļa Jūdas nāve

10.nodaļa Aleksandrs Epifans ieceļ Jonatānu par augsto priesteri

11 .nodaļa Ptolemaja VI iebrukums; Dēmētrija II uzvara

12.nodaļa Romiešu un spartiešu savienība

13.nodaļa Simons kļūst par vadītāju; Jonatāna nāve

14.nodaļa DEMĒTRIJA II SAGŪSTĪŠANA

15.nodaļa Antioha VII ierašanās

16 .nodaļa