Deiterokanoniskās grāmatas-5. Otrā Makabeju grāmata

2. MAKABEJU GRĀMATA

Vēstījums jūdiem Ēģiptē

1.nodaļa

Jūdi, kas ir Jeruzalemē un Jūdejas zemē, sveic savus brāļus jūdus Ēģiptē un vēl svētīgu mieru.

2 Lai Dievs jūs svētī un piemin savu derību ar Ābrahāmu, Izaku un Jēkabu, kas viņam kalpojuši uzticīgi.

3Lai Dievs jums visiem sirdī iedveš godbijību pret sevi, tā ka jūs ar stipru sirdi un labprātīgu garu darāt visu, ko viņš pavēl.

4 Lai viņš atver jūsu sirdis savai bauslībai un pavēlēm un dod jums mieru.

5 Lai viņš uzklausa jūsu vajadzības, lai izlīgst ar jums un nepamet jūs briesmu brīdī.

6 Tā mēs allaž lūdzam par jums.

7 Dēmētrija valdīšanas laikā 169. gadā mēs, jūdi, rakstījām jums par lielo postu, kas mūs bija piemeklējis tajā laikā, kad Jāsons kopā ar saviem ļaudīm kā atkritēji pameta svēto zemi un valsti.

8 Viņi aizdedzināja pilsētas vārtus un izlēja nevainīgas asinis.

Mēs lūdzām Kungu un tikām uzklausīti. Mēs nesām viņam lejamo upuri un kviešu miltus, aizdedzām gaismekļus un ziedojām upurmaizes.

9 Mudinām jūs svinēt telts iedibināšanas dienu kislēva mēnesī 188. gadā.

Vēstījums Aristobūlam

10 Jūdi Jeruzālemē un visā Jūdejā, kā arī vecajie un Jūda sveic un vēl labklājību kā Aristobūlam, ķēniņa Ptolemaja skolotājam, kas cēlies no svēto priesteru dzimtas, tā arī jūdiem Ēģiptē.

11 Mēs bezgala pateicamies Dievam, ka viņš izglāba mūs no lielām briesmām, kad bijām spiesti nostāties pret ķēniņu,

12 jo Dievs mūsu pretiniekus izraidīja no svētās pilsētas:

13 kad ķēniņš un viņa šķietami neuzvaramais karaspēks ieradās Persīdā, viņus Nanajas templī viltīgi nokāva tempļa priesteri.

14 Antiohs ar saviem draugiem atnāca uz šo templi ar nolūku padarīt dievieti par savu sievu un iegūt sev pūrā milzīgās tempļa bagātības.

15 Tempļa priesteri viņam tās piedāvāja, un, kad viņš kopā ar nedaudziem bija iegājis svētajā vietā, viņi aizslēdza durvis

16 un no apslēptas atveres jumtā meta uz viņiem akmeņus, gluži kā zibens raida spērienus. Nogalinātos viņi sacirta gabalos un galvas nosvieda pie tiem, kas bija palikuši ārā.

17 Lai slava Dievam, kas bezdievīgos ir tā nodevis.

18 Tā kā mēs gribam kislēva mēneša divdesmit piektajā dienā veikt tempļa šķīstīšanu, mēs uzskatījām par vajadzīgu dot jums skaidru izklāstu, lai arī jūs varētu svinēt telts iedibināšanas un uguns svētkus. Nehemija bija tas, kurš uzcēla templi un altāri un pienesa ziedojumu.

19 Kad mūsu tēvi bija aizvesti uz Persiju, dievbijīgie priesteri toreiz slepus paņēma no altāra uguni un noslēpa to akā, kurā nebija ūdens. Tur uguns bija droši noglabāta, tā ka neviens to vietu nezināja.

20 Pagāja daudzi gadi. Pēc Dieva gribas Persijas ķēniņš lika Nehemijam sūtīt toreizējo priesteru pēcnācējus pēc uguns. Viņi mums darīja zināmu, ka nav atraduši uguni, bet gan daudz ūdens. Viņš pavēlēja tiem pasmelt ūdeni un atnest.

21 Kad upuri bija sanesti, Nehemija pavēlēja apliet ar ūdeni pagales un to, kas bija uz pagalēm.

22Kad tas bija izdarīts, pēc kāda brīža no mākoņiem parādījās saule, un pēkšņi no krāvuma pacēlās lielas uguns liesmas. Visi brīnījās.

23 Kamēr uguns aprija upuri, priesteri pielūdza Dievu. Lūdza visi - gan priesteri, gan pārējie. Lūgšanu sāka Jonats, bet pārējie skandēja kopā ar Nehemiju.

24 Viņa lūgšana bija šāda:

Kungs, Kungs Dievs, tu visa Radītājs, tu, kas esi bargs un stiprs, taisnīgs un žēlsirdīgs, tu esi vienīgais patiesais valdnieks,

25 vienīgais labdaris, vienīgais taisnīgais un mūžīgais Kungs, tu esi izglābis Israēlu no visa ļauna, esi izredzējis un svētījis mūsu tēvus,

26 pieņem šo upuri par visu savu Israēla tautu, pasargā un svētī to, kas ir tava daļa.

27 Saved kopā mūs, izkliedētos, atbrīvo tos, kuri spiesti vergot citām tautām, vērs savu skatienu uz pazemotiem un nicinātiem, lai citas tautas zina, ka tu esi mūsu Dievs.

28 Uzliec pārbaudījumus tiem, kas augstprātīgā lepnībā valda pār mums. t

29 Ļauj lai tava tauta iesakņojas tavā svētajā vietā, kā Mozus ir teicis.

30 Priesteri dziedāja slavas dziesmas,

31 līdz kamēr upuris bija sadedzis. Pāri palikušo ūdeni Nehemija lika izliet uz lielākiem akmeņiem.

32 Kad tas bija izdarīts, izšāvās liesma, un to aprija uguns no altāra.

33 Šis notikums drīz kļuva plaši zināms. Arī Persijas ķēniņam tika pavēstīts, ka tajā vietā, kur uguns bija noslēpta, aizsūtītie priesteri atraduši ūdeni, bet Nehemija un citi, kas bija līdz ar viņu, upurēšanas laikā ar to bija aizdedzinājuši dedzināmo upuri.

34 Pārbaudījis šo ziņu patiesumu, ķēniņš lika nožogot šo svēto vietu.

35 Tiem, pret kuriem ķēniņš bija labvēlīgs, viņš ņēma un izdalīja daudz vērtīgu dāvanu.

36Nehemijas līdzbiedri šo ūdeni nosauca par “nefthar”, kas tulkojumā nozīmē “šķīstīšana”. Daudzi to sauc “nefthai”.

2.nodaļa

Aprakstos atrodams norādījums, ka pravietis Jeremija ir licis tiem, kas bija aizvesti, dabūt uguni tādā veidā, kā norādīts,

2 un ka pravietis viņiem arī stingri noteicis neaizmirst Kunga pavēles un neļaut savu prātu vest maldināšanā, skatoties uz zelta un sudraba dievu tēliem un to rotājumiem.

3 Vēl daudz ko citu teikdams, pravietis piekodinājis, lai viņi savā sirdī neatkāpjas no bauslības.

4 Tajā pašā rakstā arī vēstīts, ka pravietis pēc Dieva norādījuma pavēlējis viņiem telti un lādi nest visur sev līdzi. Kad viņi bija nonākuši pie kalna, no kura Mozus bija skatījis Dieva apsolīto zemi,

5 Jeremija uzgāja alu, ienesa tajā telti, lādi un ziedojumu altāri un aiztaisīja ieeju alā.

6 Daži no tiem, kas viņam sekoja, piegāja pie ieejas un gribēja to iezīmēt, lai ceļš uz to vēlāk būtu zināms, bet viņi vairs nevarēja to atrast.

7 Kad Jeremija to uzzināja, viņš pārmeta tiem, teikdams: “Lai šī vieta paliek nezināma līdz laikam, kad Dievs sauks kopā savu tautu un apžēlosies par to!

8 Tad Kungs to parādīs, un viņa godība kļūs redzama mākonī, kā viņš reiz Mozum atklājās, un notiks, kā ir gribējis Sālamans - lai šī vieta ir pilna svētības.”

9 Pravietis atklāja viņiem arī, kā gudrais Sālamans pienesa svētības upuri templī, kad tas bija pabeigts.

10 Tāpat kā toreiz, kad Mozus vērsās ar lūgšanu pie Dieva un no debesīm nāca uguns, kas aprija upuri, tā arī Sālamans pielūdza Dievu, un no debesīm nāca uguns, kas aprija dedzināmo upuri.

11 Mozus teica: “Par grēkiem ziedotais upuris tika aprīts tādēļ, ka ļaudis bija atturējušies no ēšanas.” i2Tā Sālamans vadīja šīs astoņas dienas.

13Tas viss ir izklāstīts un pieminēts rakstos, kas Nehemijas laikā pierakstīti, un minēts ir arī tas, kā Nehemija, savācis vienkop grāmatas par ķēniņiem un praviešiem, Dāvida grāmatas un vēstules ķēniņiem par ziedojumu upurēšanu, izveidoja grāmatu krātuvi.

14 Tāpat arī Jūda savāca kopā visus rakstus, kas kara laikā bija pazuduši, un tas viss tagad atrodas pie mums.

15 Ja jums kaut kas no tā ir nepieciešams, atsūtiet pie mums kādus, kas jums to aizgādās.

16 Mēs jums rakstām tādēļ, ka gatavojamies svinēt šķīstīšanas svētkus. Jūs darītu labi, ja arī jūs svinētu šīs dienas.

17 Mēs ceram, ka Dievs, kas ir izglābis visu savu tautu un atdevis tai apsolīto zemi, valstību, priesterību un svētību, Iskā viņš to bija apsolījis caur savu bauslību, drīz apžēlosies par mums un no visas pasaules savedīs mūs kopā svētajā vietā, jo viņš ir izrāvis mūs no milzīga posta un darījis šķīstu šo vietu.

Izklāsta priekšvārds

19 Mēs centīsimies īsā izklāstā darīt jums zināmus notikumus, kas saistīti ar makabejieti Jūdu un viņa brāļiem, par lielā tempļa šķīstīšanu un altāra iesvētīšanu,

20 kā arī par kariem pret Antiohu Epifanu un viņa dēlu Eipatoru,

21 par debess zīmēm, kas parādījās tiem, kas stipri turējās jūdu ticībā, un kā viņi, būdami skaitā nedaudzi, atkaroja visu zemi, patrieca un vajāja barbaru pūļus,

22 arī par to, kā viņi atguva visā pasaulē izdaudzināto templi un atbrīvoja pilsētu, bet tos, kuri grasījās atcelt baušļus, nostādīja uz pareizā ceļa, jo Kungs viņiem bija labvēlīgs un žēlīgs.

23 To visu Jāsons no Kirē-nes ir izklāstījis piecās grāmatās.

24 Redzēdami grāmatu kaudzi un lielo materiāla daudzumu, ko ir grūti izklāstīt, aptverot vienotā stāstījumā,

25 mēs rūpējāmies par to, lai aizkustinātu lasītāju dvēseli un tiem, kas par to domās, būtu vieglāk to atcerēties un lai visiem tas būtu noderīgs.

26 Mums, kas esam uzņēmušies smagās pūles izveidot izklāsta kopsavilkumu, šis darbs nav viegls, tas prasa sviedrus un pastāvīgu nomodu,

27 gluži tāpat kā nav viegli tam, kurš uzņēmies sarīkot dzīru mielastu un cenšas gādāt, lai citiem būtu labi. Tomēr mēs labprāt uzņemsimies pūles citiem par iepriecinājumu.

28 Mēs neko nelabosim atsevišķo stāstījumu saturā, bet vairāk pūļu veltīsim, lai izveidotu saīsinātu pārstāstu.

29 Gluži kā celtniekam, kas būvē jaunu māju, jārūpējas par celtni kopumā, bet par nepieciešamo rotājumu jādomā tam, kurš šo māju apdarinās un apgleznos, tā, es domāju, ir arī ar mums.

30 Stāstījuma gaita un izklāsta secība kopumā, kā arī atsevišķu daļu izstrādājums ir veicams pienākums tam, kurš pirmais uzrakstījis šo stāstu,

31 bet tam, kurš veido pārstāstījumu, jācenšas izstrādāt pēc iespējas īsāku visa darba izklāstu.

32 Tik daudz vēl piebilduši pie iepriekšteiktā, nu ķersimies pie paša izklāsta. Būtu muļķīgi, ja ievads iznāktu garāks nekā pats izklāsts.

3.nodaļa. Sīmaņa naids pret Oniju

Tajā laikā svētā pilsēta dzīvoja mierā un bauslība tika ievērota, jo virspriesteris Onija bija svētbijīgs un neiecietīgs pret nekrietnību.

2 Tad arī ķēniņi sāka godāt šo vietu un templi un pagodināja to ar bagātīgām veltēm -

3 Āzijas ķēniņš Seleiks no saviem paša ienākumiem apmaksāja visus izdevumus, kas bija nepieciešami upurēšanas kalpošanā.

4 Bet Simons no Benjāmina cilts, kļuvis par tempļa priekšnieku, nonāca naidā ar virspriesteri pilsētas pārvaldīšanas noteikumu dēļ.

5 Nespēdams pieveikt Oniju, viņš devās pie tarsieša Apollonija, kurš tolaik bija Lejassīrijas un Foinīkijas militārais virspavēlnieks,

6 un pavēstīja viņam par neizsakāmām bagātībām, kas Jeruzālemē esot dārgumu krātuvē, naudas tur esot nesaskaitāms daudzums. Tas viss nepiederoties pie upurēšanas darbībām, un šīs bagātības, iespējams, varētu nonākt ķēniņa rokās.

7 Apollonijs atklāja ķēniņam, kas viņam bija darīts zināms par Jeruzālemes bagātībām. Ķēniņš norīkoja savu lietvedi Hēliodoru un deva viņam pavēli atgādāt šīs bagātības.

8 Hēliodors tūlīt devās ceļā it kā ar ieganstu veikt pārbaudi Lejassīrijas un Foinīkijas pilsētās, bet īstenībā izpildīt ķēniņa pavēli.

9 Kad viņš ieradās Jeruzālemē un pilsētas virspriesteris viņu bija draudzīgi uzņēmis, viņš pateica, kas viņam kļuvis zināms, un paskaidroja, kādēļ šeit ieradies. Viņš gribot zināt, vai patiešām tā esot.

10 Virspriesteris atbildēja, ka šīs bagātības esot noguldījums atraitnēm un bāreņiem

11 un viena daļa piederot ļoti izcilam vīram - Hirkānam, Tobija dēlam. Bezdievis Simons tātad ir melojis. Visa bagātība kopā esot četrsimt talantu sudraba un divsimt zelta.

12 Tā ir vislielākā nejēdzība, ka pārestība nodarīta tiem, kas ticējuši šīs vietas svētumam un visā pasaulē cienītā tempļa godam un drošumam.

13 Bet Hēliodors, atsaukdamies uz ķēniņa pavēli, pastāvēja uz to, ka šīm bagātībām jānonāk ķēniņa rokās.

14 Noteicis dienu, viņš ieradās templī, lai aplūkotu bagātības un tās pārņemtu. Visā pilsētā sākās lieli nemieri.

15 Priesteri, tērpušies savos svētā amata tērpos, metās zemē pie altāriem un raidīja lūgšanas uz debesīm, lai tas, kurš devis bauslību par uzticētā saglabāšanu, pasargā un izglābj to, kas pienākas tiem, kam viss uzticēts.

16 Sāpīgi bija noraudzīties uz virspriesteri. Viņa āriene un sejas krāsas maiņa liecināja par smagiem pārdzīvojumiem dvēselē.

17 Viņš bija tik satraukts, ka trīcēja pie visām miesām. Vērojot viņu, bija skaidri redzams, cik lielas sāpes viņš pārdzīvoja savā sirdī.

18 No mājām bariem traucās ārā cilvēki uz kopīgu lūgšanu par šo vietu, kurai draudēja tāds pazemojums.

19 Apjozušās zem krūtīm maisus, sievietes gūlās uz ielām. Citkārt telpās ieslēgušās jaunavas saskrēja vai nu pie vārtiem, vai pie mūra, dažas lūkojās laukā, izliekušās pa logiem.

20 Visas, izstiepušas rokas pret debesīm, raidīja lūgšanas.

21 Žēlumu raisīja gan ļaužu pūļu kopīgās lūgšanas, gan virspriestera smagie pārdzīvojumi un tas, cik ļoti viņš bija nobažījies.

22 Ļaudis lūdza, lai visvarenais Kungs saglabā uzticēto drošībā tiem, kam viss uzticēts,

23 bet Hēliodors gatavojās izpildīt, ko bija nolēmis.

24 Viņš jau atradās pie dārgumu krātuves kopā ar saviem miesassargiem. Tad tas, kurš valda pār gariem un kam pieder visa vara, raidīja zīmes. Visi šie pārdrošnieki apstulba un sašļuka Dieva varas priekšā, un viņus pārņēma izbīlis.

25 Jo viņi pēkšņi ieraudzīja krāšņi rotātu zirgu, kura mugurā sēdēja draudīgs jātnieks. Zirgs strauji metās virsū Hēliodoram un spēra ar priekšējām kājām. Jātnieks, kas sēdēja zirga mugurā, bija zelta bruņās.

26 Tad parādījās vēl divi jaunekļi, varen spēcīgi, skaisti un krāšņā tērpā; tie katrs no savas puses šaustīja Hēliodoru ar pātagām, ne mirkli nemitējoties,

27 līdz beidzot viņš nokrita zemē, un viņu apņēma dziļa tumsa. Tad jaunekļi sagrāba viņu, iemeta nestuvēs un aiznesa prom.

28 Tas, kurš vēl nupat ar lielu pavadītājpulku un visiem miesassargiem bija ieradies pēc lādes dārgumu krātuvē, izrādījās pilnīgi bezpalīdzīgs. Tā viņiem vajadzēja atzīt Dieva varenības spēku.

29 Hēliodors dievišķā spēka iespaidā bija kļuvis mēms. Viņam bija atņemta jebkura cerība uz izglābšanos, viņš bija notriekts gar zemi.

30 Visi slavēja Dievu, kas tik negaidīti pasargājis savu svēto vietu, un templis, kurā vēl nesen valdīja bailes un satraukums, pildījās ar prieku un gavilēm pēc tam, kad Kungs, visa valdnieks, bija atklājies.

31 Drīz daži Hēliodora draugi ieradās pie Onijas un lūdza viņu vērsties pie Visuaugstākā ar lūgšanām, lai viņš Hēliodoram, kas pašlaik guļ gandrīz vai bez elpas, dāvā dzīvību.

32 Virspriesteris bija norūpējies, ka ķēniņš neno-domā, ka jūdi ir ko ļaunu nodarījuši Hēliodoram, un viņš veica upurēšanu šī cilvēka glābšanai.

33 Upurēšanas laikā Hēliodoram atkal parādījās tie paši divi jaunekļi savā ietērpā un, nostājušies blakus, teica: “Esi daudzkārt pateicīgs virspriesterim Onijam, jo viņa dēļ Kungs apžēlojas par tevi un dāvā tev dzīvību.

34 Tu, kuru debesis ir šaustījušas, pavēsti visiem par Dieva vareno spēku!” To pateikuši, jaunekļi izzuda skatienam.

35 Bet Hēliodors ziedoja upuri Kungam un dedzīgi to slavēja kā dzīvības glābēju. Viņš pateicās Onijam un devās atpakaļ pie ķēniņa.

36 Viņš liecināja visiem par diženā Dieva darbiem, kurus pats bija savām acīm redzējis.

37 Kad ķēniņš jautāja Hēliodoram: “Kurš būtu piemērots, lai to vēlreiz sūtītu uz Jeruzālemi?” - viņš atbildēja:

38 “Ja tev ir kāds ienaidnieks vai kāds, kas slepus uzglūn tavai varai, sūti viņu turp. Tu viņu varēsi saņemt atpakaļ pātagām šaustītu, ja vien viņš paliks dzīvs. Tajā vietā patiesi ir Dieva spēks.

39 Dievs, kura mājoklis ir debesīs, no turienes vēro šo vietu un palīdz tai ikreiz, kad tur ierodas kādi ar ļaunu nolūku - tos viņš satriec un pazudina.”

40 Tāds bija stāsts par Hēliodoru un dārgumu krātuves nosargāšanu.

4.nodaļa

Simons, kas minēts iepriekš un bija nodevīgi izturējies pret dārgumu krātuvi un savu tēviju, sāka apmelot Oniju, ka viņš esot sakūdījis Hēliodoru un tā nodarījis lielu ļaunumu.

2 Par Oniju, kas bija pilsētas labdaris un dedzīgs Dieva likumu sargs un rūpējās par tautas kopību, viņš uzdrošinājās runāt kā par sazvērnieku, kas grib iegūt noteikšanu pilsētā.

3 Naidīgums bija aizgājis tiktāl, ka notika pat slepkavības, ko veica kāds Simonām uzticīgais.

4 Onija, redzēdams grūto stāvokli, ko radījis savstarpējais naidīgums, un to, ka Apollonijs, Menesteja dēls, Lejassīrijas un Foinīkijas militārais virspavēlnieks, sekmē Simona ļaundarības,

5 ieradās pie ķēniņa, nevis lai apsūdzētu savus pilsoņus, bet lai apspriestu to, kas derīgs - gan kopīgi visai tautai, gan katram atsevišķi.

6 Viņš redzēja, ka bez ķēniņa tālredzības nebūs iespējams iedibināt valstī mieru un Simons neatkāpsies no sava neprāta.

JĀSONS – VIRSPRIESTERIS

7 Kad Seleiks bija šķīries no dzīves un viņa vietā varu pārņēma Antiohs, kura pievārds bija Epifans, tad Jāsons, Onijas brālis, centās negodīgā ceļā iegūt virspriestera amatu,

8 apsolīdams ķēniņam veiksmes gadījumā trīssimt sešdesmit sudraba talantus un vēl no kādām citām nodevām astoņdesmit talantus.

9 Vēl viņš apsolīja tam parakstīt simt piecdesmit talantus, ja tas ar savas varas autoritāti ļautu viņam ierīkot sporta skolu un jauniešu treniņu laukumu, kā arī jeruzālemiešus rakstīt kā antiohiešus.

10 Ķēniņš piekrita, un Jāsons, ieguvis varu, tūlīt sāka savus cilts brāļus pieradināt pie grieķu paražām.

11 Viņš noraidīja jūdiem draudzīgos ķēniņu noteiktos likumus, kurus bija iedibinājis Jānis, Eipolema tēvs, tas, kurš kā sūtnis piedalījās delegācijā pie romiešiem, kad tika noslēgta draudzības un militārās palīdzības vienošanās. Atcēlis likumīgo valsts satversmi, viņš mēģināja ieviest pretlikumīgas paražas.

12 Pašā akropoles pakājē viņš nekavējoties lika uzcelt sporta skolu un pavēlēja spēcīgākiem jauniešiem, ietērptiem pēc grieķu paražas, tur trenēties.

13Jāsons nebija īsts virspriesteris, viņa bezdievības un pārmērīgās nešķīstības dēļ grieķisko paražu un visa svešā piesavināšanās sasniedza tādu pakāpi,

14 ka priesteri vairs nedomāja par upurēšanas kalpošanu. Noniecinādami templi un nerūpēdamies par upuriem, viņi cītīgi nodevās sportiskām cīņām un diska mešanai, tādējādi rīkodamies pretlikumīgi.

15 No tēviem mantotos likumus viņi neturēja nekādā godā, toties augstu vērtēja grieķu uzskatus.

16 Un tādēļ viņus piemeklēja smaga nelaime - tos, kurus viņi tik cītīgi atdarināja un kuriem centās pēc iespējas vairāk līdzināties, viņi iemantoja sev par ienaidniekiem un soģiem.

17 Nevar jokot un bezdievīgi izturēties pret dievišķiem likumiem, tas viss nāks gaismā, kad pienāks laiks.

18 Kad sportiskās sacensības, kas tika rīkotas katru piekto gadu, notika Tīrā ar ķēniņa piedalīšanos,

19 nelga Jāsons sūtīja no Jeruzālemes antiohiešu delegāciju ar trīssimt drahmām kā ziedojumu Hērakla templim. Bet tie, kas nogādāja šo naudu, uzskatīja, ka tā nepienākas ziedojumam, un lūdza izlietot to citiem izdevumiem.

20 Tā nauda, kas bija sūtīta ziedojumam Hērakla templim, nogādātāju dēļ tika izlietota karakuģu būvei.

21 Kad vēlāk Apollonijs, Menesteja dēls, tika sūtīts uz Ēģipti sakarā ar Filomētora pasludināšanu par ķēniņu, Antiohs, dabūjis zināt, ka Ēģiptes ķēniņš kļuvis neuzticīgs viņam un viņa valdīšanai, sāka bažīties par savu drošību. Tāpēc viņš devās vispirms uz Jopi, pēc tam ieradās Jeruzālemē.

22 Jāsons un visa pilsēta viņu uzņēma lieliski, vedot vēršu vilktos ratos un pavadot ar lāpām. Pēc tam viņš devās uz Foinīkiju.

- VIRSPRIESTERIS MENELĀJS

23 Pēc trim gadiem Jāsons sūtīja Menelāju, iepriekš minētā Simona brāli, aizvest ķēniņam naudu un atgādināt dažas vajadzīgas lietas.

24 Viņš satikās ar ķēniņu un, glaimodams viņam, ieguva tā labvēlību un, piedāvājis trīssimt drahmu vairāk nekā Jāsons, panāca, ka virspriestera amats tiek viņam.

25 Ar ķēniņa pavēli viņš atgriezās Jeruzālemē, bet kā virspriesteris neko ievērības cienīgu nepaveica, jo viņam piemita nežēlīga tirāna gars un savās dusmās viņš bija kā mežonīgs barbars.

26 Jāsons, kas negodīgā ceļā bija padzinis no amata savu brāli, tagad, cita padzīts tādā pašā negodīgā ceļā, bija spiests bēgt uz ammanītu zemi.

27 Tā Menelājs ieguva varu, tomēr no ķēniņam apsolītās naudas neko nesamaksāja,

28 lai gan Sostrats, pilsētas cietokšņa pārvaldnieks, viņam to pieprasīja, jo naudas savākšana bija viņa uzdevums. Tad ķēniņš abus izsauca pie sevis.

29 Menelājs savā vietā virspriestera amatā atstāja savu brāli Līsimahu, Sostrats - Kratētu, kipriešu pārvaldnieku.

30 Tajā laikā, kad risinājās šie notikumi, sadumpojās tarsieši un mallotieši, jo ķēniņš viņus bija uzdāvinājis savai piegulētājai Antiohidai.

31 Ķēniņš steidzās turp, lai dumpi apslāpētu, un savā vietā atstāja Andronīku, lai tas kārtotu valsts lietas.

32 Menelājs uzskatīja, ka viņam tā ir lieliska izdevība. Viņš piesavinājās no tempļa zeltlietas un, gribēdams pielabināties Andronīkam, dažas viņam uzdāvināja, citas viņš pārdeva Tīrā un apkārtējās pilsētās.

33 Kad Onija to uzzināja, viņš vispirms devās uz Dafni, drošu uzturēšanās vietu, kas atradās netālu no Antiohijas, un darīja zināmu Menelāja rīcību.

34 Tādēļ Menelājs, notvēris brīdi, kad Andronīks bija viens pats, uzkūdīja viņu Oniju nogalēt. Arī Andronīks devās pie Onijas, un, lai gan viņa ierašanās bija aizdomīga, viņš, zvērēdams un sniegdams savu labo roku, ar viltu pārliecināja Oniju iznākt ārā no drošās patvēruma vietas. Nekaunēdamies taisnības priekšā, Andronīks tūdaļ pat saņēma Oniju ciet.

35 Dusmas par to izrādīja ne tikai jūdi, bet arī daudzas citas tautas, kas smagi pārdzīvoja krietnā vīra netaisno nogalināšanu.

36 Kad ķēniņš atgriezās no Kilikijas, viņš satika pilsētas jūdus un arī grieķus, kuri tāpat bija sašutuši par Onijas netaisno nogalināšanu.

37 Antiohs dziļi dvēselē noskuma. Viņu pārņēma žēlums, un viņš raudāja par vīru, kam piemita krietns prāts un godīgums.

38 Tad, aizdedzies dusmās, viņš norāva Andronīkam purpura apmetni, saplēsa driskās drēbes un tādu lika vest apkārt pa visu pilsētu uz vietu, kur viņš bezdievīgi bija nogalinājis Oniju. Tur nešķīstais slepkava tika aizvākts no šīs pasaules. Tā Andronīks saņēma pelnīto Dieva sodu.

39 Kad Līsimahs ar Menelāja ziņu bija pilsētā daudzkārt aplaupījis tempļus un runas par to jau bija izplatījušās, tauta sāka kurnēt pret Līsimahu, jo daudzas zeltlietas jau bija aiznestas.

40 Kad pūlis, dusmu pārņemts, sacēlās, Līsimahs apbruņoja kādus trīs tūkstošus vīru un ķērās pie netaisniem varasdarbiem, par vadoni izvēloties kādu Auranu, kam bija diezgan daudz gadu un tikpat daudz neprāta.

41 Kad ļaudis redzēja Līsimaha ļaunos nodomus, vieni ņēma akmeņus, citi resnas nūjas, vēl citi saujām grāba pelnus, kas gadījās pie rokas, un meta virsū Līsimaha vīriem.

42Tā viņi daudzus ievainoja, dažus notrieca zemē un visus piespieda bēgt, bet pašu Līsimahu, tempļu izlaupītāju, nogalināja pie dārgumu krātuves.

43 Par šīm lietām sākās tiesas izmeklēšana pret Menelāju.

44 Kad ķēniņš bija ieradies Tīrā, trīs vīri, kurus vecajie bija sūtījuši, viņam apsūdzēja Menelāju.

45 Menelājs tiesā jau bija zaudējis, bet viņš piesolīja lielu naudu Ptolemajam, Dorimena dēlam, lai tas mēģina iespaidot ķēniņu.

46 Ptolemajs, paaicinājis ķēniņu ārā kolonādes gaitenī, lai it kā atvēsinātos, panāca, ka ķēniņš maina savas domas,

47 un Menelājs, kas bija visa ļaunuma vaininieks, tika vaļā no visām apsūdzībām, bet tiem trim nelaimīgajiem tika piespriests nāvessods; pat ja skitu priekšā viņi tā būtu runājuši, viņi būtu palaisti vaļā nenotiesāti.

48 Tā visi tie, kas bija atklāti runājuši, iestādamies par pilsētu, par tautu un svētajiem traukiem, drīz pēc tam saņēma netaisnu sodu.

49 Tīras iedzīvotāji, kas par šādu nelietību bija sašutuši, viņiem sarīkoja cienīgu apglabāšanu.

50 Bet Menelājs ķēniņu mantkārības dēļ palika amatā, varens savā nekrietnajā uzpūtībā un pret pilsoņiem ļaunprātīgs.

5.nodaļa. ANTIOHS APGĀNA TEMPLI

Ap šo pašu laiku Antiohs sāka savu otro karagājienu pret Ēģipti.

2 Tad pēkšņi notika tā, ka visā pilsētā kādas četrdesmit dienas pie debesīm bija redzami jātnieki, tie traucās ātri, bija tērpti viscaur zeltā, kā karotāju pulki ar šķēpiem un izvilktiem zobeniem bruņojušies.

3 Viņi bija sakārtoti pa pulkiem, viņu starpā notika uzbrukumi un sadursmes, vairogi sitās viens pret otru, šķēpi un bultas lidoja lielā skaitā, zelta tērpi un raibās krūšubruņas mirdzēja.

4 Visi vēlējās, lai šī parādība būtu uz labu.

5 Kad izplatījās nepatiesas baumas, ka Antiohs esot aizgājis no dzīves, Jāsons savāca ne mazāk kā tūkstoš vīru un pēkšņi uzbruka pilsētai. Kad viņi jau bija tikuši uz mūra un kad beidzot pilsēta bija ieņemta, Menelājs patvērās pilsētas nocietinājumā.

6 Bet Jāsons nesaudzīgi slepkavoja vienkāršos pilsoņus, nesaprazdams, ka veiksme cīņā pret saviem brāļiem ir vislielākā neveiksme, un domādams, ka uzvaras zīmi viņš paceļ cīņā pret ienaidniekiem.

7 Bet varu viņš neieguva un beigās aiz kauna par savu ļaunprātību bija spiests bēgt atpakaļ uz ammanītu zemi.

8 Vispēdīgi viņš dabūja ļaunu galu. Kad viņu apsūdzēja arābu tirānam Aretam, viņš, visu ienīsts un vajāts par to, ka atkāpies no bauslības, un nicināts kā tēvzemes un līdzpilsoņu slepkava, bēguļoja no vienas pilsētas uz otru, līdz tika izraidīts uz Ēģipti.

9 Tas, kurš tik daudzus bija izraidījis no tēvzemes, pats gāja bojā svešā zemē, kad ieradās pie lakedaimo-niešiem, cerēdams tur pie sev radniecīgiem ļaudīm gūt patvērumu.

10 Viņš, kas daudzus bija atstājis neapglabā-tus, pats netika apglabāts nedz tēvzemē, nedz kādā citā kapā, un neviens par viņu neraudāja.

11 Kad ziņa par šiem notikumiem nonāca līdz ķēniņam, viņš to saprata tā, ka jūdu zeme grib atkrist. Zvērīgās dusmās viņš pameta Ēģipti un ar karaspēku ieņēma pilsētu.

12 Karavīriem viņš pavēlēja nesaudzīgi nogalināt ikvienu, kas gadās ceļā, un arī tos, kas bija iebēguši mājās.

13 Tika nogalināti jauni un veci, iznīcināti vīri, sievas un bērni, nokautas jaunavas un zīdaiņi.

14 Trīs dienās tika pazudināti astoņdesmit tūkstoši - četrdesmit tūkstoši tika noslaktēti un tikpat daudzi tika pārdoti verdzībā.

15 Neapmierinādamies ar to, viņš vēl uzdrošinājās kopā ar Menelāju, savas tēvzemes un likumu nodevēju, ieiet vissvētākajā templī, kāds vien ir uz zemes.

16 Ar savām noziedzīgajām rokām viņš ņēma svētos traukus, un, ko citi ķēniņi bija dāvinājuši šīs vietas uzplaukumam, slavai un godam, to visu viņš ar savām nešķīstajām rokām izvazāja.

17 Varas apziņa Antiohu bija padarījusi lielīgu, bet viņš nesaprata, ka Kunga dusmas par pilsētas iedzīvotāju grēkiem, kuru dēļ viņš atstāja bez ievērības to, kas notika šajā vietā, ir īslaicīgas.

18Ja viņi nebūtu pieļāvuši daudzus grēkus, arī Antiohs, tiklīdz ienācis templī, tiktu šaustīts ar pātagām un būtu spiests atteikties no savas pārdrošības, gluži kā Hēliodors, kuru ķēniņš Seleiks bija sūtījis pārbaudīt dārgumu krātuvi.

19 Bet Kungs ir teicis: “Ne vietas dēļ ir tauta, bet tautas dēļ ir vieta.”

20 Tādēļ arī šī vieta, kas bija līdzdalīga tautas smagajā pazemojumā, vēlāk kopā ar tautu baudīja Kunga labvēlību, un, tāpat kā visa valdītājs Dievs savās dusmās to pameta, tā pēc izlīdzināšanās varenais Kungs to atkal paaugstināja visā godībā.

21 Antiohs, paņēmis no tempļa tūkstoš astoņsimt talantu, steidzās uz Antiohiju. Savā lielībā un sirds augstprātībā viņš šķitās, ka spēj padarīt zemi kuģojamu un jūru par zemes ceļu.

22 Viņš atstāja uzraugus, kuru uzdevums bija kaitēt jūdu ciltij: Jeruzālemē - Filipu, pēc izcelšanās frīģieti, kas pēc sava rakstura bija vēl barbariskāks nekā pats Antiohs, kurš viņu atstāja par uzraugu;

23 Garizijā -Andronīku un vēl arī Menelāju, kas vairāk nekā citi izcēlās ar savu augstprātību pret pilsētas iedzīvotājiem un bija naidīgi noskaņots pret jūdiem.

24 Viņš sūtīja nešķīstības vaininieku Apolloniju ar divdesmit divu tūkstošu vīru lielu karaspēku un pavēlēja visus pieaugušos nogalināt, bet sievietes un bērnus pārdot.

25 Tas ieradās Jeruzālemē un, izlikdamies, ka izturas mierīgi, nogaidīja sabata dienu. Redzot, ka jūdi bezdarbībā vada svētku dienu, viņš pavēlēja saviem karavīriem apbruņoties.

26 Visus, kas bija iznākuši svinēt svētkus, viņš nodūra un, ar karaspēku ielauzies pilsētā, daudzus nogalināja.

27 Jūda, kas Makabeju dzimtā bija desmitais pēc kārtas, devās prom uz tuksnešainu vietu un kopā ar saviem biedriem dzīvoja kalnos, kā zvēri barodamies ar zāli, lai tikai nebūtu līdzdalīgi nešķīstībā.

6.nodaļa. KAMPAŅA PRET JŪDAISMU

Pēc neilga laika ķēniņš sūtīja gados vecāku atēnieti, lai tas piespiestu jūdus atteikties no tēvu likumiem un nedzīvot pēc Dieva bauslības,

2 kā arī lai viņš apgānītu templi Jeruzālemē, nosaukdams to par Zeva Olimpieša templi, un templi Garizijā - par Zeva, svešinieku aizstāvja, templi, jo tur dzīvoja galvenokārt svešzemnieki.

3 Smags un visiem grūti panesams bija laiks, kad sākās šis ļaunums.

4 Templī valdīja izlaidība un uzdzīve, jo cittautieši tur izklaidējās ar savām draudzenēm, vissvētākajās vietās viņi kopojās ar sievietēm un templī ienesa to, kam tur neklājas būt.

5 Bet altāris bija pilns ar bezdievīgām lietām, ko bauslība aizliedz.

6 Tad nebija iespējams nedz sabatu svinēt, nedz ievērot no tēvu laikiem iedibinātos svētkus, nedz vispār atzīties, ka esi jūds.

PIRMĀS MOCĪBAS

7 Ar rūgtu neizbēgamību viņi katru mēnesi ķēniņa dzimšanas dienā tika vesti pie citu tautu upurēšanas, bet Dionīsa svētku laikā bija spiesti ar efeju vainagiem galvā piedalīties svētku gājienā par godu Dionīsam.

8 Pēc Ptolemaja priekšlikuma tika pieņemts rīkojums par tuvējām grieķu pilsētām, lai tās tāpat izturas pret jūdiem un tāpat liek viņiem piedalīties upurēšanā, -

9 bet tos, kuri nevēlas pieņemt grieķu paražas, nogalināt. Tad arī kļuva redzams bēdīgais posts, kas bija iestājies.

10 Divas sievietes tika apsūdzētas par to, ka bija apgraizījušas savus dēlus. Pakāruši mazuļus mātēm uz krūtīm, viņi vadāja tās apkārt pa pilsētu, lai visi redzētu, un tad nogrūda no mūra.

11 Citi, kas bija sabēguši tuvējās apkārtnes alās, lai slepus svinētu sabatu, tika uzrādīti Filipam, un, tā kā, godājot šīs dienas svētumu, viņi izvairījās sevi aizstāvēt, tie visi tika sadedzināti.

12 Es aicinu visus, kam gadīsies lasīt šo grāmatu, nekļūt nomāktiem šo nelaimju dēļ, bet saprast, ka šāda sodība nav uz pazudināšanu, bet gan mūsu cilts pamācības dēļ.

13Jo tā ir lielas labdarības zīme, ja tie, kas kļuvuši bezdievīgi, netiek atstāti bez ievērības ilgu laiku, bet tos visā drīzumā ķer sods.

14 Par citām tautām Kungs ir lēmis pacietīgi nogaidīt, līdz tās būs piepildījušas visus savus grēkus, lai pēc tam tās sodītu.

15 Mums viņš neļauj nonākt līdz grēku piepildījumam, lai tad pēc tam mūs tiesātu.

16 Tādēļ viņš nekad nav atrāvis savu žēlastību no mums, bet, pamācīdams ar nelaimēm, neatstāj savu tautu.

17 Tas lai ir pateikts mums par atgādinājumu. Pēc šiem nedaudzajiem vārdiem atgriezīsimies atkal pie mūsu stāstījuma.

ELĀZĀRA MOCĪBAS

18 Elāzārs, gados pavecs, sejā ļoti skaists vīrs, bija izcils rakstu mācītājs. Viņu spieda ēst cūkas gaļu, varmācīgi atplešot viņam muti.

19 Bet viņam labāk pieņemama bija nāve, saglabājot labo slavu, nekā dzīve apkaunojumā; izspļāvis to, viņš labprāt devās pretī mokpilnai nāvei,

20 kā pieklājas tādiem, kas spēj stingri nostāties pretī visam, ko aiz pārmērīgas pieķeršanās dzīvei neklājas baudīt.

21 Tie, kuriem bija pavēlēts veikt pretlikumīgo upurēšanu, pazīdami šo vīru kopš senlaikiem, pasauca viņu sānis un ieteica, lai viņš liek atnest paša sagatavotu gaļu - tādu, ko viņš drīkst ēst, - un lai ēd to, izlikdamies, ka ēd ķēniņa pavēlēto upura gaļu.

22 Tā viņš izbēgšot no nāvessoda un, pateicoties senajai draudzībai ar viņiem, tikšot apžēlots.

23 Bet viņš pieņēma cildenu lēmumu, tādu, kas cienīgs gan viņa gadiem un sirmajam vecumam, gan krietnajai audzināšanai, kādu viņš bija saņēmis no bērnības, bet visvairāk viņš vadījās no svētās Dieva iedibinātās bauslības un tādēļ skaidri pateica, lai pēc iespējas ātrāk sūta viņu nāvē.

24 Elāzārs sacīja: “Mūsu vecumā izlikties ir necienīgi. Citādi var notikt tā, ka daudzus jaunos, kuri uzzinās, ka Elāzārs deviņdesmit gadu vecumā pārgājis pie cittautiešiem,

25 es ar savu izlikšanos īsā atlikušā dzīves brīža dēļ novedu no pareizā ceļa un pats ar apkaunojumu aptraipu savu vecumu.

26 Ja arī es tagad atbrīvošos no cilvēku soda, no Visuvarenā rokas es neizbēgšu nedz dzīvs, nedz miris.

27 Tādēļ, tagad drosmīgi aiziedams no dzīves, es būšu izrādījies sava vecuma cienīgs

28 un jauniešiem būšu atstājis cildenu piemēru labprātīgi cēli doties nāvē svētās un godājamās bauslības dēļ.” To pateicis, viņš tūlīt devās uz moku rīka.

29 Labvēlīgā attieksme, kāda vēl nesen bija tiem, kas viņu veda, tūlīt mainījās: viņi kļuva neganti par to, ko viņš bija teicis, jo viņiem tas likās neprāts.

30 Kad Elāzārs no saņemtajiem sitieniem jau bija tuvu nāvei, viņš izdvesa: “Kungam, kas savā svētumā zina visu, ir redzams, ka es, lai gan varēju izbēgt no nāves, uzņemos - panest šaustīšanu drausmīgās miesas sāpēs, tomēr dvēselē tās labprāt paciešu aiz bijības pret viņu.”

31 Tā, redzi, viņš aizgāja no dzīves, atstādams cildenuma piemēru un krietnības piemiņu ne tikai jaunajiem, bet lielākajai daļai savas tautas.

7.nodaļa. Septiņu brāļu un mātes mocības

Bija vēl arī tāds gadījums: septiņi brāļi un viņu māte bija sagūstīti, un ķēniņš gribēja piespiest viņus ēst nešķīsto cūkas gaļu un lika šaustīt ar pātagām un siksnām.

2 Viens no viņiem visu vārdā teica: “Ko tu gribi mums jautāt un ko uzzināt no mums? Mēs esam gatavi labāk mirt nekā pārkāpt tēvu likumus.”

3 Ķēniņš pārskaitās un pavēlēja pannas un katlus likt uz uguns.

4 Tiklīdz tie bija uzkarsuši, viņš pavēlēja tam zēnam, kurš bija runājis visu vārdā, izgriezt mēli, novilkt ādu un nocirst rokas un kājas brāļu un mātes acu priekšā.

5 Kad viņš bija pilnīgi sakropļots, ķēniņš pavēlēja viņu vēl pusdzīvu pievilkt pie uguns un cepināt uz pannas.

Kad karstie izgarojumi no pannas sāka stipri izplatīties, pārējie brāļi un māte cits citu iedrošināja drosmīgi pieņemt nāvi, sacīdami:

6 “Kungs Dievs redz un patiešām ir mums žēlīgs, kā Mozus to ir apliecinājis tautas priekšā savā dziesmā, teikdams: “Un par saviem kalpiem viņš apžēlosies.””

7 Kad pirmais brālis bija miris, viņi veda priekšā nākamo, lai ņirgātos arī par to. Viņi norāva tam ādu no galvas ar visiem matiem un tad jautāja, vai viņš ir ar mieru ēst, pirms viņa ķermenis tiek mocīts pa daļām.

8 Viņš atbildēja savā tēvu valodā: “Nē.” Tad arī viņš tika spīdzināts tāpat kā pirmais.

9 Ar pēdējo dvašu viņš vēl pateica: “Tu, mocītāj, šobrīd mums laupi dzīvību, bet pasaules Valdnieks mūs, kas mirstam par viņa bauslību, cels augšā uz mūžīgo dzīvību.”

10 Pēc tam viņi ņirgājās par trešo brāli. Pēc pavēles viņš izstiepa mēli un drosmīgi sniedza savas rokas,

11 teikdams: “Tas viss man ir no debesīm dots.

Dieva bauslības dēļ es to nežēloju, jo no viņa es ceru to visu atkal dabūt atpakaļ.”

12 Pats ķēniņš un visi, kas bija līdz ar viņu, bija pārsteigti par zēna drosmi, kurš tik nicīgi izturējās pret ciešanām.

13 Kad tas bija miris, viņi spīdzināja un sakropļoja ceturto brāli.

14 Kad viņš jau bija tuvu nāvei, viņš teica: “Tiem, kas mirst no cilvēku rokām, ir sagaidāma cerība tikt augšāmceltiem no Dieva. Tev augšāmcelšanās uz dzīvošanu nebūs.”

15 Tūlīt pēc tam viņi veda piekto brāli, lai to mocītu.

16 Tas, skatīdamies uz ķēniņu, teica: “Tev ir vara pār cilvēkiem, un, lai gan tu esi nīcīga būtne, tu dari, ko gribi. Bet nedomā, ka mūsu cilts ir Dieva pamesta.

17 Pagaidi, un tu redzēsi viņa lielo varu, kā viņš tevi un tavu dzimumu piemeklēs.”

18 Pēc tam viņi veda sesto brāli, kurš pirms miršanas vēl pateica: “Nepievilies: mēs to visu ciešam paši savas vainas dēļ, jo esam nogrēkojušies pret savu Dievu. Tādēļ jau arī tagad notiek tas, kas ir apbrīnas vērts.

19 Bet tu nedomā, ka paliksi bez soda, uzdrošinādamies cīnīties pret Dievu.”

20 Bet pāri visam apbrīnojama un dižas piemiņas vērta bija māte, kas, redzēdama savu septiņu dēlu bojāeju vienā dienā, drosmīgi to panesa, jo paļāvās uz Kungu.

21 Katru savu dēlu viņa uzrunāja tēvu valodā. Pati būdama drošu prātu un savu sievietes domāšanu stiprinādama ar vīrišķu garu, viņa uzmundrināja tos ar vārdiem:

22 “Es nezinu, kā jūs manā klēpī esat radušies, es neesmu jums dāvājusi dvašu un dzīvību un neesmu arī jūsu locekļus sakārtojusi noteiktā kārtībā.

23 Tādēļ pasaules Radītājs, kas devis dzimšanu cilvēkam un visam pārējam, savā žēlastībā atdos jums atpakaļ gan dvašu, gan dzīvību, kā viņa bauslības dēļ jūs tagad nežēlojat sevi.”

24 Antiohs uzskatīdams, ka viņš tiek nicināts, un šo runāšanu vērtēdams kā pulgošanu, vērsās pie jaunākā dēla, kas vēl bija palicis dzīvs, un mēģināja viņu pārliecināt ne tikai vienkārši ar vārdiem, bet arī ar zvērestu, apliecinādams, ka padarīs to bagātu un laimīgu, ja vien viņš atteiksies no tēvu likumiem, un ka izturēsies pret to kā pret savu draugu un uzticēs viņam svarīgus amatus.

25 Kad zēns par to neizrādīja nekādu interesi, ķēniņš lika ataicināt viņa māti un mudināja viņu dot savam dēlam padomu, lai viņš izglābtos.

26 Pēc ķēniņa vairākkārtējiem mudinājumiem māte apsolīja pārliecināt savu dēlu.

27 Pieliekusies pie dēla, viņa izsmēja nežēlīgo tirānu un savā tēvu valodā teica: “Dēls, apžēlojies par mani, kas savā klēpī tevi iznēsāju deviņus mēnešus, kas trīs gadus tevi zīdīju, audzināju tevi un, gādādama par uzturu, aizvadīju tevi līdz šim vecumam.

28 Es tevi lūdzu, mans bērns, paskaties uz debesīm un zemi un, redzēdams visu, kas tur ir, saproti, ka to radījis Dievs no nekā, un tāpat ir radusies cilvēku cilts.

29 Nebaidies no šī bendes, bet esi savu brāļu cienīgs un pieņem nāvi, lai es tevi Dieva žēlastībā varētu atgūt līdz ar brāļiem.”

30 Viņa vēl nebija beigusi runāt, kad zēns teica: “Ko jūs gaidāt? Es nepaklausu ķēniņu pavēlēm, bet klausu, ko pavēl bauslība, ko mūsu tēviem deva Mozus.

31 Tu, kas esi vainojams visos ļaunumos pret ebrejiem, no Dieva rokas tu neizbēgsi.

32 Mēs ciešam paši savu grēku dēļ.

33 Ja mūsu pārmācības un pamācības dēļ mūžam dzīvais Kungs uz īsu laiku pret mums sadusmojas, viņš atkal izlīdzināsies ar saviem kalpiem.

34 Bet tu, bezdievīgais un nešķīstākais no visiem cilvēkiem, nedižojies veltīgi, paļaudamies uz nedrošām cerībām, kad tu pacel roku pret debesu bērniem.

35 Tu vēl neesi izbēdzis visvarenā un visu redzošā Dieva sodam.

36 Mūsu brāļi, īsu laiku pacietuši mokas, ir ieguvuši mūžīgo dzīvību pēc Dieva derības. Bet tu Dieva tiesā par savu augstprātību iegūsi tādu sodu, kāds tev pēc taisnības pienākas.

37 Es, tāpat kā mani brāļi, atdodu savu miesu un dvēseli par tēvu likumiem un lūdzu Dievu, lai viņš jo drīz kļūst žēlīgs mūsu tautai, bet tev lai mokās un šaustīšanā liek atzīt, ka viņš ir vienīgais Dievs,

38 un lai Dieva dusmas, kas taisnīgi nākušas pār visu mūsu cilti, izbeidzas pie manis un maniem brāļiem.”

39 Ķēniņš tā apskaitās, ka ar pēdējo brāli apgājās vēl nežēlīgāk kā ar pārējiem, jo viņš nevarēja paciest izsmieklu.

40 Tā arī šis pēdējais aizgāja no dzīves šķīsts pilnīgā paļāvībā uz Kungu.

41 Pēc dēliem dzīvi beidza arī māte.

42Par citu tautu upuriem un par briesmīgām mocībām ir pastāstīts diezgan.

8.nodaļa. JŪDA SĀK SACELŠANOS

Makabejietis Jūda un tie, kas bija līdz ar viņu, slepus ieradās apdzīvotās vietās un aicināja kopā savus tuviniekus un tos, kas vēl bija stingri palikuši jūdu ticībā. Pavisam viņi sapulcināja kādus sešus tūkstošus.

2 Viņi lūdza Dievu vērst savu skatienu uz tautu, ko visi mīdīja kājām, apžēloties par templi, ko bezdievīgi cilvēki bija apgānījuši,

3 iežēloties par izpostīto pilsētu, kurai draudēja nolīdzināšana līdz ar zemi, ieklausīties uz debesīm brēcošajās asinīs,

4 atcerēties nevainīgo zīdaiņu pretlikumīgās slepkavības un zaimošanu, kas notika viņa vārdā, - viņi lūdza, lai Dievs vērš savu naidu pret visu šo ļaunumu.

5 Kad Makabejs jau bija tik daudzus ap sevi sapulcinājis, viņš cittautiešiem kļuva neuzveicams, jo Kunga dusmas bija pārvērtušās par žēlsirdību.

6 Negaidīti ieradies pilsētās un ciemos, viņš tos nodedzināja un, ieņēmis svarīgas vietas, ne mazums ienaidnieku piespieda bēgt,

7 visvairāk šādus uzbrukumus viņš veica nakts aizsegā. Slava par viņa drosmi izplatījās visur.

PIRMĀ UZVARA PĀR NlKANORU

8 Filips, redzēdams, ka pamazām šis vīrs virzās pretim panākumiem un arvien biežāk gūst veiksmi, rakstīja Lejassīrijas un Foinīkijas militārajam virspavēlniekam Ptolemajam, lai tas nāk palīgā ķēniņam.

9 Ptolemajs tūlīt nosūtīja Nikanoru, Patrokla dēlu, ko bija izvēlējies no saviem labākajiem draugiem, un, nodevis viņa rīcībā ne mazāk kā divdesmit tūkstošus vīru no dažādām tautām, pavēlēja izdeldēt visu jūdu cilti. Viņš lika līdzi doties arī karavadonim Gorgijam, kam kara lietās bija pieredze.

10 Nikanors bija nolēmis, ka divus tūkstošus talantu, ko ķēniņam kā nodevu vajadzēja maksāt romiešiem, viņš sagādās, pārdodot jūdu gūstekņus.

11 Tādēļ viņš sūtīja ziņu uz piejūras pilsētām, aicinādams pirkt jūdu gūstekņus, solīdams deviņdesmit gūstekņus par vienu talantu. Viņš neko nejauta par visa Valdītāja viņam gatavoto sodu.

12Kad Jūda uzzināja, ka Nikanors devies ceļā, viņš to paziņoja arī tiem, kas bija kopā ar viņu.

13Gļēvie un tie, kas neticēja Dieva taisnīgajam sodam, pameta šo vietu un aizbēga katrs uz savu pusi.

14Citi pārdeva visu, kas viņiem vēl bija atlicis, un lūdza, lai Dievs viņus pasargā no bezdievja Nikanora, kas viņus jau bija pārdevis, pirms cīņa bija notikusi -

15ja ne viņu pašu dēļ, tad vismaz tās derības dēļ, kas slēgta ar viņu tēviem, un sava svētā un diženā vārda dēļ, kādā viņi tiek dēvēti.

16Tad Makabejs sapulcināja visus, kas ap viņu bija, skaitā aptuveni sešus tūkstošus vīru, un mudināja nenobīties no ienaidniekiem un neatkāpties milzīgā cittautiešu pulka priekšā, kas netaisnīgi bija viņiem uzbrukuši,

17bet cīnīties drosmīgi, acu priekšā paturot gan zaimošanu, ko cittautieši atļāvušies pret svēto vietu, gan apsmietās pilsētas postīšanu, gan no tēviem mantotās dzīves kārtības iznīcināšanu.

18Viņš teica: “Ienaidnieki paļaujas uz ieročiem un savu drosmi, bet mēs paļaujamies uz visvareno Dievu, kas ar vienu mājienu spēj satriekt gan tos, kas nāk pret mums, gan visu pasauli.”

19Viņš pastāstīja viņiem par palīdzību, kādu piedzīvojuši viņu senči, par to, kā Sennahērimā gāja bojā simt astoņdesmit pieci tūkstoši vīru,

20 un arī par to, kā Bābelē, būdami tikai astoņi tūkstoši vīru un vēl četri tūkstoši maķedoniešu, tie cīnījušies pret galatiešiem, un, kad maķedonieši apjukuši, viņi vieni paši stājušies pretī simt divdesmit tūkstošiem vīru un visus pieveikuši, tādēļ ka palīdzība viņiem nākusi no debesīm, un viņi ieguvuši lielu laupījumu.

21 To stāstīdams, viņš iedvesa tiem drosmi un gatavību mirt par bauslību un tēvzemi. Tad viņš sadalīja karaspēku četrās daļās.

22Saviem brāļiem - Simonām, Jāzepam un Jonātam - viņš uzdeva katram vadīt vienu pulku, katra pakļautībā dodot tūkstoš piecsimt vīru,

23un arī Elāzāram. Pēc lasījuma no svētās grāmatas viņš deva kaujas signālu, iedrošinot ar Dieva palīdzību, un pats pirmā pulka priekšgalā metās pret Nikanoru.

24Tā kā Visuvarenais bija viņu sabiedrotais, viņi nogalināja vairāk nekā deviņus tūkstošus ienaidnieku, bet ievainoja un sakropļoja lielāko daļu Nikanora karavīru un visus piespieda bēgt.

25Viņi arī atņēma naudu tiem, kas bija atnākuši viņus pirkt. Tos viņi vajāja labu gabalu, līdz beidzot viņiem pietrūka laika,

26jo tā bija diena pirms sabata. Tādēļ viņi neturpināja dzīties tiem pakaļ.

27 Uzlasījuši ienaidnieku ieročus un novilkuši kritušajiem bruņas, viņi svētīja sabatu, bezgala pateikdamies Kungam un to slavinādami, jo viņš tos tajā dienā bija izglābis, parādot, ka no jauna ir iežēlojies par viņiem.

28 Pēc sabata viņi daļu laupījuma izdalīja sakropļotajiem, atraitnēm un bāreņiem, pārējo sadalīja savā starpā un saviem bērniem.

29Kad tas bija izdarīts, viņi sarīkoja kopīgu lūgšanu. Viņi lūdza, lai žēlīgais Kungs beidzot izlīgst ar saviem kalpiem.

Nākamā uzvara

30 Tāpat arī, cīnīdamies pret Timoteja un Bakhida karapulkiem, viņi nogalināja vairāk nekā divdesmit tūkstošus viņu vīru un veiksmīgi pārvarēja augstos nocietinājumus. Lielo kara laupījumu viņi sadalīja vienādās daļās sev, sakropļotajiem, bāreņiem un atraitnēm un arī vecajiem.

31 Uzlasījuši pretinieku ieročus, viņi tos noglabāja piemērotās vietās, bet pārējo laupījumu aizveda uz Jeruzālemi.

32 Timoteja karaspēka vadoni viņi nogalināja, jo viņš bija bezgodīgs vīrs un bija sagādājis jūdiem daudz ciešanu.

33 Svinot uzvaras svētkus tēvzemē, viņi sadedzināja Kallistenu un vēl citus, kas bija sabēguši vienā mājā - tie reiz bija dedzinājuši svētos vārtus un tagad par savu bezdievību saņēma pelnīto algu.

34 Bet trīskārt nolādētais Nikanors, kas bija atvedis tūkstoš tirgoņus, lai tiem pārdotu jūdus,

35 ar Dieva palīdzību dabūja piedzīvot pazemojumu no tiem, kurus viņš turēja par galīgu niecību. Novilcis savas goda drēbes, viņš viens pats kā izbēdzis vergs bēga prom cauri visai zemei, līdz nonāca Antiohijā, pagalam apbēdināts par sava karaspēka bojāeju.

36 Viņš, kas bija solījis romiešiem samaksāt nodevas, iegūstot naudu par sagūstītajiem jūdiem, bija spiests atklāti atzīt, ka Dievs ir jūdu aizstavis un tadeļ viņi ir neievainojami, jo paklausīgi seko viņa noteiktajiem baušļiem.

9.nodaļa. Antioha sumība

Ap to pašu laiku Antiohs bija spiests ar negodu aiziet no Persijas.

2 Viņš bija iegājis pilsētā, ko sauc par Persepoli, un sāka aplaupīt tempļus un mēģināja iegūt pilsētu savā varā. Tad tauta ķērās pie ieročiem, lai aizstāvētos, un viņu patrieca. Tā sanāca, ka Antiohs, iedzīvotāju padzīts, bija spiests no turienes ar kaunu atgriezties atpakaļ.

3 Kad viņš bija pie Ekbatanas, viņam nāca zināms, kas bija noticis ar Nikanoru un Timoteju.

4 Aizdedzies dusmās, viņš gribēja izgāzt pār jūdiem ļaunumu, ko bija izbaudījis no saviem patriecējiem.

Tādēļ viņš pavēlēja važonim braukt uz priekšu bez mitas, lai ātrāk nonāktu galā, bet debesu sods jau bija viņam uz pēdām. Augstprātīgā pašpārliecībā viņš teica: uKad nonākšu Jeruzālemē, es to padarīšu par jūdu kapsētu.”

5 Bet visu redzošais Kungs, Israēla Dievs, raidīja pret viņu neredzamu un neizārstējamu triecienu.

Tiklīdz viņš bija pateicis šos vārdus, viņu sagrāba nevaldāmas sāpes vēderā un nežēlīgas mokas iekšās.

6 Un tas bija taisnīgi, jo viņš pats ar daudzām neiedomājamām mocībām bija mocījis iekšas citiem.

7 Bet viņš nekādi neatkāpās no savas lepnības un vēl vairāk iesvilās augstprātībā, izverdot dusmu liesmas pret jūdiem un pavēlot pasteidzināt braucienu. Tad sagadījās tā, ka viņš izkrita no ratiem, kas traucās ar joni, un smagā kritienā savainoja visus locekļus. *Tas, kurš vēl nesen savā pārcilvēciskā lielībā iedomājās, ka var pavēlēt jūras viļņiem un ka var svaru kausos ielikt augstus kalnus, tagad, pie zemes notriekts, spēja pārvietoties tikai nestuvēs, - tā visiem skaidri tika parādīts Dieva varenais spēks.

9 Viņa miesā iemitinājās tārpi, un, viņam vēl dzīvam esot, miesas gabali atdalījās un nokrita, radot neciešamas sāpes un mokas. Viņš tā smirdēja, ka viss karaspēks juta riebumu pret šo puvuma smaku.

10To, kurš vēl pirms neilga laika iedomājās, ka var aizsniegt zvaigznes debesīs, neviens nespēja panest aiz riebuma pret neciešamo smaku.

11 Tagad, kad Dieva pātaga viņu šaustīja, ik mirkli palielinot sāpes, viņš beidzot sāka atkāpties no savas pārmēra lepnības un nāca pie atzīšanas.

12 Nespēdams vairs arī pats izturēt drausmīgo smaku, viņš atzina: “Ir taisnīgi pakļauties Dievam, un, mirstīgam esot, neklājas iedomāties sevi līdzīgu Dievam.”

ANTIOHA MOCĪBA UN NĀVE

13 Šis nešķīstenis, pielūgdams Kungu, lai gan Kungs negrasījās par viņu apžēloties, solīja, ka 14 svētajai pilsētai, uz kuru viņš bija steidzies, lai nolīdzinātu to līdz ar zemi un padarītu par kapsētu, viņš pasludinās brīvību 15 un jūdus, kurus bija uzskatījis par tādiem, kas nav apglabāšanas cienīgi, bet līdz ar zīdaiņiem izmetami plēsīgiem putniem, turēs līdzvērtīgus atēniešiem,16 un svēto templi, kuru pirms tam bija izlaupījis, izgreznos krāšņām dāvanām, un visus svētos traukus atdos atpakaļ, un visus izdevumus, kas nepieciešami upurēšanai, samaksās no saviem ienākumiem; 17 turklāt viņš pats gribot tapt par jūdu un ikkatrā apdzīvotā vietā, kur viņam gadīsies nonākt, sludināt Dieva spēku.

18 Bet sāpes nemitējās, jo Dieva taisnais sods bija nācis pār viņu. Zaudējis jebkādu cerību par sevi, viņš rakstīja jūdiem vēstuli, kas bija kā lūgšana, un tās saturs bija šāds:

19 “Antiohs, ķēniņš un karavadonis, krietnajiem pilsoņiem jūdiem vēl prieku, veselību un labklājību.

20 Ja jūs esat pie labas veselības, tāpat arī jūsu bērni, un ja jums klājas tā, kā jūs vēlētos, es, cerēdams uz debesīm,

21 ar mīlestību atcerējos jūsu cieņu un labvēlību pret mani. Kad es devos prom no Fersijas un man uzkrita smaga slimība, es uzskatīju, ka ir nepieciešams parūpēties par visu kopīgo drošību.

22 Lai gan es neesmu padevies izmisumam, bet tieši otrādi - esmu cerību pilns tikt vaļā no slimības,

23 tomēr, redzēdams, ka arī mans tēvs, kad viņš karoja tajās zemēs, kas atrodas augšpusē, norīkoja sev pēcteci,

24 lai gadījumā, ja notiktu kas negaidīts vai ja tiktu izsludināta kāda liela nelaime, iedzīvotāji, zinādami, kuram turpmāk uzticēts vadīt valsts lietas, pārāk nesatrauktos,

25 arī es, skaidri nomanīdams, ka arī kaimiņzemju ķēniņi uzmanīgi seko notikumiem līdzi un nogaida, kāds būs iznākums, esmu nozīmējis sev pēcteci, savu dēlu Antiohu, par ķēniņu. Bieži dodamies uz augšzemes pārvaldes apgabaliem, es lielākajai daļai no jums viņu jau esmu stādījis priekšā un uzticējis.

26 Tādēļ es, atgādinādams savus labos darbus gan kopīgās lietas, gan katra labā, mudinu jūs un lūdzu saglabāt labvēlību, kāda jums ir tagad, arī turpmāk pret mani un manu dēlu.

27 Esmu pārliecināts, ka viņš, sekodams manai vēlmei, izturēsies pret jums godīgi un izrādīs jums cilvēkmīlestību.”

28 Tā šis slepkava un zaimotājs nožēlojami beidza savu dzīvi, ciezdams briesmīgas mokas, tāpat kā bija licis ciest citiem.

29 Viņa mirstīgās atliekas pārveda mājās Filips, kas ar viņu kopā bija uzaudzis, bet, baidīdamies no Antioha dēla, viņš pārcēlās uz Ēģipti pie Ptolemaja Filomētora.

10.nodaļa. Tempļa šķīstīšana

Makabejs kopā ar savējiem, Kunga vadīti, atkal JL atguva gan templi, gan pilsētu.

2 Altārus un svētvietas, ko sveštautieši bija sacēluši pilsētas laukumā, viņi nojauca

3 un pēc tempļa šķīstīšanas uzcēla tur jaunu altāri. Sakarsējuši akmeņus, no tiem viņi ņēma uguni un pienesa upuri pēc divu gadu pārtraukuma. Viņi izgatavoja kvēpināmos traukus un gaismekļus un uzlika upurmaizes ziedojumu.

4 To izdarījuši, viņi krita pie zemes un lūdza Kungu, lai nekad vairs viņiem tāds ļaunums nenotiktu. Ja viņi kādreiz arī sagrēkotos, lai Kungs viņus pamāca ar laipnību, bet lai nedod rokās zaimotājiem un mežonīgiem cittautiešiem.

5 Tajā pašā dienā, kad sveštautieši bija templi apgānījuši, tas tika arī šķīstīts - viena un tā paša mēneša, tas ir, kislēva mēneša divdesmit piektajā dienā.

6 Viņi līksmoja astoņas dienas tā, kā viņi svin Būdiņu svētkus, un pieminēja, kā vēl pirms neilga laika bija svinējuši šos svētkos kalnos un alās, kur tie kā zvēri bija mitinājušies.

7 Viņu rokās bija zižļi un ziedoši zari, tie nesa ari palmas zarus un dziedāja slavas dziesmas viņam, kas bija pašķīris ceļu, lai tie varētu viņa svēto vietu šķīstīt.

8 Kopīgi izlemjot, viņi noteica ar likumu visai jūdu tautai katru gadu svinēt šīs dienas kā svētkus.

9 Tādu galu piedzīvoja Antiohs, kura pievārds bija Epifans.

Antiohs Eipators un Ptolemajs Makrons

10 Tagad mēs pastāstīsim par to, kas notika Antioha Eipatora, tā nešķīsteņa dēla, laikā, galvenokārt pievēršoties karu radītajam postam.

11 Kad Antiohs Eipators pārņēma ķēniņa varu, viņš nozīmēja par valsts lietu pārvaldnieku kādu Līsiju, kas bija Lejassīrijas un Foinī-kijas militārais virspavēlnieks,

12jo Ptolemajs, ar pievārdu Makrons, uzskatīdams par labāku pret jūdiem izturēties taisnīgi, tādēļ ka daudz netaisnības pret viņiem jau bija nodarīts, centās ar viņiem izlīgt miera ceļā.

13 Par to viņam tuvi cilvēki nosūdzēja viņu Eipatoram. Visur viņš dzirdēja par sevi: nodevējs, jo viņš bija pametis Kipru, ko viņam bija uzticējis Filomētors, un pārgājis pie Antioha Epifana. Zaudējis varu, kāda tam pēc dižciltības pienācās, viņš iedzēra indi un tā beidza savu dzīvi.

IDŪMEJIEŠU U UZBRUKUMS

14 Bet Gorgijs, kas kļuva par tā apgabala militāro karavadoni, pastāvīgi uzturēja algotņu karaspēku un izmantoja katru izdevību, lai karotu ar jūdiem.

15 Kopā ar viņu arī idūmejieši, kuriem bija ļoti izdevīgi nocietinājumi, turēja jūdus pastāvīgā trauksmē un, pieņemot pie sevis pārbēdzējus no Jeruzālemes, centās izraisīt karu.

16 Bet tie, kas bija kopā ar Makabeju, piesaukuši Dievu, lūdza būt viņiem par sabiedroto un metās pret idūme-jiešu nocietinājumiem.

17 Spēcīgā uzbrukumā viņi tos ieņēma, visus, kas cīnījās uz mūriem, atsita un nokāva katru, kas gadījās ceļā. Pavisam viņi nogalināja ne mazāk kā divdesmit tūkstošus.

18 Bet ne mazāk kā deviņi tūkstoši aizbēga uz diviem ļoti stipri nocietinātiem torņiem, kas bija labi nodrošināti pret aplenkumu.

19 Makabejs aplenkšanu uzticēja Simonām, Jāzepam un Zakhajam kopā ar krietnu skaitu vīru, bet pats devās uz vietām, kur viņa klātbūtne bija nepieciešamāka.

20 Vīri, kas bija ar Simonu, būdami naudaskāri, ļāvās uzpirkties un, saņēmuši septiņdesmit tūkstošus drahmu no tiem, kas bija ieslodzīti torņos, atļāva dažiem nemanāmi aizbēgt.

21 Kad Makabejs to uzzināja, viņš ataicināja šos tautas vadoņus un apsūdzēja par to, ka tie par naudu pārdevuši savus brāļus un atbrīvojuši viņu ienaidniekus.

22 Tā kā viņi bija kļuvuši par nodevējiem, viņš tos nogalināja un tūlīt pēc tam ieņēma abus torņus.

23 Ar ieročiem rokās viņš visur atbrīvoja sev ceļu un šajos divos nocietinājumos nogalināja vairāk nekā divdesmit tūkstošus.

Uzvara pār Timoteju

24 Timotejs, ko jūdi agrāk bija uzvarējuši, sapulcējis milzīgu algotņu karaspēku un savācis Āzijā daudzus jātniekus, ieradās Jūdejā, lai to ar karaspēku ieņemtu.

25 Kad viņš tuvojās, Makabeja vīri vērsās ar lūgšanām pie Dieva; apkaisījuši galvu ar zemi un apjozuši gurnus ar maisiem,

26 viņi nokrita altāra priekšā zemē un lūdza, lai Dievs ir žēlīgs viņiem un lai ir naidīgs viņu ienaidniekiem un pretinieks viņu pretiniekiem.

27 Pēc lūgšanas viņi paņēma ieročus un aizgāja labu gabalu prom no pilsētas. Sastapušies ar ienaidniekiem, viņi apstājās.

28 Līdz ar saules lēktu abas puses metās cīņā; vieniem par veiksmes un drosmīgas uzvaras ķīlu bija patvērums pie Kunga, otriem par cīņas vadoni kalpoja dusmas.

29 Kad sparīgā kauja jau bija sākusies, pretiniekiem no debesīm parādījās pieci spoži jātnieki, kuru zirgiem bija zelta pavadas; viņi nostājās jūdu priekšgalā

30 un, no visām pusēm apstājušies apkārt Makabejam un pieseguši to ar saviem ieročiem, pasargāja no ievainojumiem, bet pret ienaidniekiem raidīja bultas un zibeņus. Spožums pretiniekus apžilbināja, tā ka sajukumā un lielās izbailēs tie cits citu nogalināja.

31 Nogalināti tika divdesmit tūkstoši pieci simti, bet jātnieku - seši simti.

32 Pats Timotejs aizbēga uz cietoksni, ko sauc Gezera. Tas bija ļoti stiprs nocietinājums, un tā priekšgalā bija Hairejs.

33 Makabeja vīri ar prieku uzņēmās cietokšņa aplenkšanu un darīja to četras dienas.

34 Tie, kas atradās iekšā, paļaudamies uz nocietinātās vietas drošību, bez mēra zaimoja un teica bezdievīgus vārdus.

35 Kad pienāca piektā diena, pieci Makabeja vīri, ie-svilušies dusmās par šādu zaimošanu, drosmīgi devās uzbrukumā nocietinājuma mūrim un zvērīgās dusmās nokāva katru, kas gadījās.

36 Tāpat arī pārējie, izmantojot vispārēju sajukumu, uzkāpa uz mūriem un nokļuva pie tiem, kas bija iekšā. Aizdedzinājuši torņus, viņi sakūra ugunskurus un zaimotājus dzīvus sadedzināja.

37 Viņi nogalināja arī Timoteju, kas bija paslēpies kādā bedrē, un viņa brāli Haireju un Apollofanu.

38 To paveikuši, viņi ar slavas dziesmām un pateicības vārdiem slavēja Kungu, kas tik ļoti bija palīdzējis Israēlam un devis viņiem uzvaru.

|11.nodaļa. Uzvara pār Līsiju un Bēt-Curu

Pēc neilga laika Līsijs, ķēniņa aizbildnis un radinieks, un valsts lietu pārzinis, smagi pārdzīvodams notikušo,

2 sapulcināja astoņdesmit tūkstošus vīru un visus jātniekus un devās pret jūdiem ar nodomu viņu pilsētā izmitināt grieķus,

3 no tempļa ievākt naudu, tāpat kā no citu tautu svētvietām, un priestera amatu padarīt par ik gadu pērkamu amatu.  Bet viņš nebija ņēmis vērā Dieva spēku, savā prātā paļaudamies uz desmit tūkstošiem kājnieku un tūkstošiem jātnieku, un uz saviem astoņdesmit ziloņiem.

5 Viņš ieradās Jūdejā un, nonācis pavisam tuvu Bēt-Cūrai, kas ir nocietināta vieta piecu stadiju attālumā no Jeruzālemes, to ciešā lokā aplenca.

6 Kad tie, kas bija ar Makabeju, uzzināja, ka viņš ir aplencis šo nocietināto vietu, viņi kopā ar ļaužu pūļiem, vaimanādami un asaras liedami, lūdza Kungu sūtīt viņiem labo eņģeli, kas nestu glābiņu Israēlam.

7 Makabejs pirmais paņēma ieročus un mudināja arī citus doties briesmās līdz ar viņu un palīdzēt brāļiem. Tūlīt pat viņi visi dedzīgi traucās cīņā.

8 Kad viņi jau bija pie pašas Jeruzālemes, viņiem kā vadonis parādījās jātnieks baltās drēbēs un vizošās zelta bruņās.

9 Visi kopā viņi pateicās žēlīgajam Dievam un sajutās stipri savā dvēselē, būdami gatavi saplosīt ne tikai cilvēkus, bet arī vismežonīgākos zvērus un pat sagraut dzelzs mūrus.

10 Tā viņi virzījās uz priekšu, no debesīm sūtītā sabiedrotā vadīti, jo Dievs par viņiem bija apžēlojies.

11 Kā lauvas viņi metās virsū ienaidniekiem un nogāza vienpadsmit tūkstošus kājnieku un tūkstoš sešsimt jātnieku, bet visus pārējos piespieda bēgt.

12Daudzi ievainotie, pametuši drēbes, bēga, un arī Līsijs ar negodu bēga un tā izglābās. t

13 Nebūdams gluži nesaprātīgs, viņš pie sevis pārdomāja savu neveiksmi un apjēdza, ka jūdi ir neuzvarami, jo varenais Dievs ir viņu sabiedrotais.

14Tādēļ viņš sūtīja tiem ziņu, apgalvodams, ka grib visu izšķirt taisnīgi un ka panāks, ka ķēniņš kļūs viņu draugs.

15 Makabejs, rūpēdamies par to, kas derīgs, piekrita visam, ko Līsijs piedāvāja, jo ķēniņš bija piekāpies visām Makabeja prasībām par jūdiem, kuras viņš vēstulē Līsijam bija darījis zināmas.

Līsija, Antioha un romiešu vēstījums

16 Līsija vēstule, kas rakstīta jūdiem, bija šāda:

“Līsijs jūdu tautai vēl prieku.

17Jūsu atsūtītie Joanns un Abesaloms iedeva mums parakstītu atbildes vēstuli un aizbildināja par to, kas tajā bija rakstīts. lsVisu, ko vajadzēja darīt zināmu ķēniņam, es viņam paziņoju, un, cik vien bija iespējams, viņš piekāpās. J9Ja jūs saglabāsiet labvēlīgu attieksmi pret valsts pārvaldi, es arī turpmāk centīšos panākt, lai jums klātos labi.

20Bet katru atsevišķu jautājumu esmu uzdevis jūsu un saviem sūtņiem ar jums pārrunāt.

21 Esiet veseli!

1

40. gadā Zeva Korintieša mēneša divdesmit ceturtajā dienā.”

22Bet ķēniņa vēstule bija šāda:

“Ķēniņš Antiohs brālim Līsijam vēl prieku.

23Kopš tā laika, kad mūsu tēvs ir pārcēlies pie dieviem, mēs gribam, lai mūsu pavalstnieki dzīvotu mierīgi un rūpētos par savām pašu lietām.

24 Kad mēs dzirdējām, ka jūdi nepiekrīt pārmaiņām uz visa grieķiskā ieviešanu, ko mans tēvs centās panākt, bet priekšroku dod paši savam dzīves veidam un lūdz ļaut viņiem dzīvot pēc viņu pašu bauslības,

25mēs, gribēdami, lai arī šī tauta ir pasargāta no nemieriem, nolemjam, ka viņu templis ir jāatjauno un jāļauj viņiem dzīvot pēc tēvutēvu paradumiem.

26Tu labi darīsi, ja sūtīsi pie viņiem sūtņus un izlīgsi, lai viņiem, zinot mūsu nodomus, būtu labs prāts un lai viņi priecīgi varētu nodoties savām pašu lietām.”

27Ķēniņa vēstule tautai bija šāda:

“Ķēniņš Antiohs jūdu vecajiem un visiem citiem jūdiem vēl prieku.

28 Ja jūs esat veseli - mēs jums to arī vēlam. Mēs paši esam veseli.

29Menelājs darīja mums zināmu, ka jūs gribot ierasties pie savējiem, kas ir mūsu zemē.

30 Jūdiem, kas ieradīsies līdz ksantika mēneša trīsdesmitajai dienai, es garantēšu pilnīgu drošību,

31 lai viņi varētu lietot savu barību un vadīties pēc savas bauslības, kā viņi to ir darījuši agrāk, un lai neviens no viņiem nekādi neciestu iepriekšējo pārpratumu dēļ.

32Es aizsūtīju pie jums Menelāju, lai viņš jūs nomierina.

33 Esiet veseli!

1

48. gadā piecpadsmitajā ksantika diena.

34 Arī romieši nosūtīja viņiem vēstuli, tā bija šāda: “Kvints Memmijs un Tits Manlijs, romiešu vecajie, jūdu tautai vēl prieku.

35 Mēs piekrītam visam, kam Līsijs, ķēniņa radinieks, ir piekāpies, vienojoties ar jums.

36 Bet, apspriedušies par tiem jautājumiem, kurus viņš uzskatīja par vajadzīgu darīt zināmus ķēniņam, nekavējoties sūtiet pie mums kādu ar ziņu, lai mēs varētu visu izdarīt tā, kā jums ir labāk, jo mēs dodamies uz Antiohiju.

37 Tādēļ pasteidzieties un atsūtiet kādus, lai ari mēs zinātu, kādas ir jūsu domas.

38 Esiet veseli!

1

48. gada ksantika mēneša piecpadsmitajā dienā.”

12.nodaļa. Uzbrukums Jopei, Jamnai un Kaspinai

Kad šīs vienošanās bija noslēgtas, Līsijs devās pie ķēniņa, bet jūdi pievērsās zemkopībai.

2 Tomēr daži vietējie karavadoņi - Timotejs un Apollo-nijs, Gennaja dēls, arī Hieronīms un Dēmofonts un vēl arī Kipras pārvaldnieks Nikanors - neļāva viņiem mierīgi dzīvot un pastāvēt.

3 Bet jopieši izdarīja vēl kādu bezdievīgu ļaundarību - viņi uzaicināja tur dzīvojošos jūdus ar sievām un bērniem iekāpt laivās, kuras viņi iepriekš bija sagatavojuši, it kā nekādu ļaunumu tiem negatavodami.

4 Kad jūdi, gribēdami saglabāt mieru, bez jebkādām aizdomām piekrita, jo paši pēc pilsētas kopīga lēmuma aizveda viņus prom no krasta un noslīcināja - ne mazāk kā divsimt cilvēku.

5 Kad Jūda uzzināja par nodarīto zvērību viņa cilts brāļiem, viņš to paziņoja saviem vīriem

6un, piesaucis taisnīgo soģi Dievu, devās pret nešķīstajiem slepkavām, kas bija nobendējuši viņa brāļus. Naktī viņš aizdedzināja ostu, nosvilināja laivas un visus, kas tur bija sabēguši, nodūra.

7 Tā kā šī vieta bija no visām pusēm ieskauta, viņš atkāpās ar nodomu vēl kādreiz atgriezties, lai izdeldētu visus jopiešu pilsoņus.

8 Bet, uzzinājis, ka arī jamnieši gatavo ļaundarības pret tur dzīvojošiem jūdiem,

9 viņš naktī uzbruka un aizdedzināja ostu ar visiem kuģiem, tā ka liesmas atblāzma sniedzās līdz Jeruzālemei, kas atradās divsimt četrdesmit stadiju attālumā. ,0Kad viņi, dodamies pret Timoteju, bija no tās vietas atvirzījušies deviņas stadijas, viņiem uzbruka arābi, skaitā ne mazāk kā pieci tūkstoši un vēl piecsimt jātnieku.

11 Cīņa bija asa. Kad, Dievam palīdzot, Jūda ar savējiem guva uzvaru, sakautie nomadi lūdza noslēgt ar viņiem mieru un apsolīja dot ganāmpulkus un arī citādi būt noderīgi.

12 Jūda, saprazdams, ka viņi patiesi daudzās lietās var būt noderīgi, piekrita slēgt mieru. Pēc miera noslēgšanas jūdi devās uz savām teltīm.

13 Vēl Jūda uzbruka kādai pilsētai, kurai bija stipri tilti un apkārt uzcelti aizsargmūri, tajā dzīvoja daudz ļaužu no dažādām tautām, tās vārds bija Kaspina.

14 Tie, kas atradās pilsētā, paļāvās uz aizsargmūru stiprumu un pārtikas rezervēm, tāpēc izturējās izaicinoši pret Jūdas vīriem, lamāja tos un zaimoja, runādami, kā neklājas.

15 Bet Jūda un viņa vīri, aicinājuši palīgā vareno pasaules Valdnieku, kurš bez mūrus graujošām mašīnām un viltīgi izgudrotām ierīcēm Jozuas laikā sagrāva Jēriku, kā zvēri metās pret mūri.

16 Pēc Dieva gribas viņi pilsētu ieņēma un nogalināja neizsakāmi daudzus, likās pat, ka tuvējais ezers divu stadiju platumā ir pilns ar tajā saplūdušajām asinīm.

Cīņa ziemeļaustrumos

17 Kad viņi bija attālinājušies no tās vietas septiņsimt piecdesmit stadijas, tie nonāca Harakā pie jūdiem, kurus sauc par tūbianiešiem.

18 Timoteju šajā vietā viņi neatrada, jo viņš, neko neizdarījis, bija to pametis, bet vienā vietā bija atstājis spēcīgu sardzes posteni.

19Divi Makabeja karavadoņi - Dositejs un Sosipatrs - devās turp un nogalināja vairāk nekā desmit tūkstošus vīru, kurus Timotejs bija atstājis nocietinātajā vietā.

20Tad Makabejs sadalīja savu karaspēku pulkos un, šos divus iecēlis pulku priekšgalā, devās ar simt divdesmit tūkstošiem kājnieku un divtūkstoš piecsimt jātniekiem pret Timoteju.

21 Uzzinājis par Jūdas tuvošanos, Timotejs aizsūtīja sievietes un bērnus un arī visu mantību uz pilsētu, ko sauc Karniona. Apkārtnes šaurības dēļ šī nocietinātā vieta bija grūti pieejama un neērta aplenkšanai.

22 Kad ienaidnieki ieraudzīja Jūdas pirmo pulku, viņus pārņēma šausmas un izbailes visa redzētā priekšā un viņi metās bēgt kur kurais; lielākoties viņi paši cits citu ievainoja un sadūra ar asajiem zobeniem.

23Jūda neatlaidīgi vajāja bezdievjus un, kaujot ar zobenu, nogalināja trīsdesmit tūkstošus vīru.

24 Pats Timotejs nonāca Dositeja un Sosipatra vīru rokās. Viņš lūdza saudzēt viņa dzīvību, likdams lietā viltību, jo daudziem jūdiem vecāki, citiem - brāļi bija pie viņa un varot taču gadīties, ka viņi piedzīvo necienīgu izturēšanos pret sevi.

25 Ar daudziem zvērestiem viņš pārliecināja, ka savu solījumu pildīs - atdos tos atpakaļ sveikus un neskartus. Tad jūdi, lai glābtu savus brāļus, palaida viņu vaļā.

26 Pēc tam Jūda devās pret Karnionu un Atergateionu un nogalināja aptuveni divdesmit piecus tūkstošus cilvēku.

27 Pēc šīs uzvaras un ienaidnieku iznīcināšanas viņš devās karagājienā pret nocietināto pilsētu Efronu. Tur mitinājās daudz dažādu cilšu, tur bija apmeties arī Līsijs; spēcīgi jaunieši, nostājušies mūra priekšā, drosmīgi atvairīja uzbrukumus; pilsētā bija lielas ieroču un bultu rezerves.

28 Bet viņi, piesaukuši palīgā vareno Valdnieku, kas ar savu spēku izdeldē ienaidnieku cīņas sparu, ieņēma pilsētu un, pārņēmuši to savā varā, no visiem, kas bija pilsētā, nogalināja divdesmit piecus tūkstošus iedzīvotāju.

29 Aizgājuši no turienes, viņi devās pret skitu pilsētu, kas no Jeruzālemes bija sešsimt stadiju attālumā.

30 Bet jūdi, kas tur bija apmetušies, apliecināja, ka skiti pret viņiem izturas labvēlīgi un lielajās posta dienās bijuši pretimnākoši.

31 Pateikušies skitiem un pamudinājuši viņus arī turpmāk saglabāt labvēlīgu attieksmi pret jūdu cilti, viņi atgriezās Jeruzālemē, jo tuvojās Būdiņu svētki.

Cīņa pret Gorgiju

32 Pēc Vasarsvētkiem viņi sāka karagājienu pret Gorgiju, Idūmejas militāro karavadoni.

33 Viņi devās ceļā ar trīstūkstoš kājniekiem un četrsimt jātniekiem.

34 Kad viņi nonāca viens pret otru, daži jūdi krita.

35 Jātnieks Dositejs, kas bija Bakinora vadītajā pulkā, ļoti spēcīgs vīrs, aizturēja Gorgiju un, saņēmis to aiz apmetņa, veda, stingri turēdams, jo viņš gribēja šo nolādēto vīru saņemt gūstā dzīvu. Tad kāds trāķiešu jātnieks metās viņam virsū un nocirta roku pie pleca, bet Gorgijs aizbēga uz Marisu.

36 Bet tie, kas cīnījās kopā ar Esdrinu, ilgstošā cīņā sāka pagurt. Tad Jūda, piesaukdams Kungu, lūdza būt viņiem par sabiedroto un kara priekšva-doni.

37 Savā tēvu valodā skaļi saukdams un skandēdams slavas dziesmas, viņš negaidīti izrāvās strauji uz priekšu un metās pret tiem, kas bija kopā ar Gorgiju, un piespieda viņus bēgt.

38Tad ar visu karaspēku viņš devās uz Odollamas pilsētu. Tā kā bija pienākusi septītā diena, viņi pēc paražas tur šķīstījās un svinēja sabatu.

KRITUŠO APBEDĪŠANA

39 Nākamajā dienā Jūdas karavīri gāja uzlasīt kritušos un apglabāt tēvu kapos pie viņu tuviniekiem - kā tas viņiem bija parasts.

40 Pie katra kritušā zem hitona viņi atrada Jamnijas elku dieviem veltītas svētlietas, ko jūdiem aizliedz likums. Visiem tūlīt kļuva skaidrs, ka šī iemesla dēļ viņi bija krituši.

41 Visi slavēja Kungu, taisnīgo Soģi, kas visu apslēpto dara atklātu.

42Tad viņi pievērsās lūgšanām un lūdza, lai visa apgrēcība tiktu dzēsta. Bet krietnais Jūda aicināja ļaudis sargāties, lai nekristu grēkā, kad viņi paši savām acīm redzējuši, kas bija noticis kritušo grēka dēļ.

43Savācis no vīriem divus tūkstošus sudraba drahmu, viņš tās nosūtīja uz Jeru-zālemi, lai par grēku tiktu pienests upuris; tā darīdams, viņš rīkojās cēli, tādēļ ka domāja par augšāmcelšanos.

44Jo, ja viņam nebūtu bijusi cerība uz kritušo augšāmcelšanos, tad lieki un bezjēdzīgi būtu bijis lūgties par kritušajiem.

45Tātad viņš ņēma vērā, ka tos, kas dievbijīgi aizmieg mūža miegā, sagaida skaists iepriecinājums - tā bija svēta un dievbijīga doma. Tādēļ viņš gādāja apžēlošanas upuri par kritušajiem - lai viņi tiek vaļā no grēka.

13.nodaļa. MENELĀJA NĀVE

1

49. gadā Jūdas karavīrus sasniedza ziņa, ka Antiohs Eipators nāk ar lielu karapulku pret Jūdeju

2 un līdz ar viņu ir Līsijs, aizbildnis un valsts lietu pārzinis. Katram bija grieķu karaspēks, kopā simtdesmit tūkstoši kājnieku, pieci tūkstoši trīssimt jātnieku, divdesmit divi ziloņi un trīssimt kararatu ar asmeņiem.

3 Viņiem piebiedrojās arī Menelājs, kas ļoti skubināja Antiohu, bet darīja to izlikdamies - nevis lai pasargātu savu tēvzemi, bet lai tiktu pie varas.

4 Taču visu valdnieku Valdnieks sacēla Antiohā naidu pret šo noziedz-

nieku, un, kad Līsijs uzrādīja Menelāju kā visu ļaunumu vaininieku, Antiohs lika viņu aizvest uz Beroianu un nogalināt pēc turienes paražas.

5 Tajā vietā ir piecdesmit olektis augsts tornis, pilns ar pelniem. Iekšpusē bija ierīce, kas griežoties nolaidās pelnos.

6 Tornī iegrūda visus, kas bija svētuma zaimotāji vai arī darījuši kādas citas pārmēra ļaundarības, lai viņi tur dabūtu galu.

7 Šādā nāvē iznāca mirt noziedzniekam un palikt ne-apglabātam zemē,

8 un tas bija visnotaļ taisnīgi, jo viņš bija veicis daudzus grēka darbus pret altāri, kura uguns un pelni ir svēti; tādēļ viņš savu nāvi dabūja pelnos.

Gatavošanās sadursmei

9 Bet ķēniņš pa to laiku, mežonīgu ieceru pārņemts, virzījās uz priekšu, lai jūdiem nestu vēl lielāku postu nekā viņa tēvs.

10 Kad to uzzināja Jūda, viņš pavēlēja ļaudīm dienu un nakti piesaukt Kungu un lūgt, lai viņš tiem, kam draud bauslības, tēvzemes un svētā tempļa zaudēšana, palīdz, tāpat kā citkārt to ir darījis,

11 un lai viņš nepieļauj, ka tauta, kas tikko sākusi atspirgt, nonāk zaimotāju cittautiešu rokās.

12 Kad viņi visi kopā trīs dienas nepārtraukti tā bija darījuši - raudot, gavējot un krītot ceļos, lūguši Kungu būt žēlīgam -, Jūda uzmundrināja viņus un pavēlēja būt gatavībā.

13 Tad, palicis viens ar vecajiem un apspriedies, viņš nolēma doties ar saviem ļaudīm pretim un izšķirt lietu ar Dieva palīdzību, pirms vēl ķēniņš ar karaspēku ienāk Jūdejā un ieņem pilsētu.

14 Uzticējis aizbildnību par sevi pasaules Radītājam un uzmundrinājis savus ļaudis cīnīties drosmīgi līdz nāvei par baušļiem, par templi, par pilsētu, tēvzemi un valsti, viņš apmetās ar karaspēku pie Modeīnas.

15 Devis saviem vīriem norunāto signālu: “Dieva uzvara!” - viņš kopā ar atlasītiem drosmīgiem jaunekļiem naktī uzbruka ķēniņa teltij un karaspēka nometnē nogalināja divus tūkstošus vīru un arī lielāko ziloni ar visiem ļaudīm, kas uz tā bija izvietojušies.

16 Viņiem izdevās nometnē radīt bailes un apjukumu, bet viņi paši veiksmīgi atkāpās.

17 Tas notika ar Kunga palīdzīgo atbalstu, dienai austot.

CĪŅA Bēt-Cūrā

18Bet ķēniņš, kad bija izbaudījis, ko nozīmē jūdu drošsirdība, mēģināja ar viltus paņēmieniem iekarot šīs vietas.

19 Viņš virzīja karaspēku pret Bēt-Cūru - jūdu nocietinātu priekšposteni, bet tika atsists, cieta neveiksmi un zaudējumus.

20 Bet Jūda tiem, kas atradās cietoksnī, sūtīja visu nepieciešamo.

21 Šo noslēpumu ienaidniekiem atklāja kāds Rodoks, kas bija no jūdu karaspēka. Viņu sameklēja, saņēma ciet un ieslodzīja.

22Tad ķēniņš otrreiz mēģināja runāt ar bētcūriešiem. Viņi saderēja mieru, ķēniņš devās prom un uzbruka Jūdas karavīriem, bet tika sakauts.

23 Uzzinājis, ka Filips, kas Antiohijā bija atstāts par valsts lietu pārzini, i& atkāpies no viņa, viņš apjuka: viņš vērsās pie jūdiem, pazemojās un zvērēja pildīt visu, kas taisnīgs, samierinājās ar viņiem, pienesa upuri, pagodināja templi un apliecināja laipnu draudzību pilsētai.

24 Viņš pieņēma Makabeju un nozīmēja viņu par militāro karavadoni teritorijā no Ptolemaīdas līdz Gerrē-nām.

25 Kad ķēniņš ieradās Ptolemaīdā, ptolemajieši izrādīja neapmierinātību par šo vienošanos, viņi dusmojās par vienošanās nosacījumiem un gribēja tos atcelt.

26Tad runātāja tribīnē kāpa Līsijs un aizstāvējās, cik vien spēja; viņš pārliecināja, nomierināja un noskaņoja viņus labvēlīgi, tad devās uz Antiohiju. Tā notika ķēniņa uzbrukums un viņa atgriešanās atpakaļ.

14.NODAĻA Dēmētrija nākšana pie varas

Pēc trim gadiem tie, kas bija kopā ar Jūdu, -L uzzināja, ka Dēmētrijs, Seleika dēls, ieradies Tripoles ostā ar lielu karaspēku un daudz kuģiem,

2 sagrābis šo zemi un nogalinājis Antiohu un viņa aizbildni Līsiju.

3 Kāds Alkins, kas agrāk bija virspriesteris, bet juku laikos tīšuprāt pakļāva sevi nešķīstībai, sapratis, ka viņam nekādi nav iespējams glābiņš un liegta piedalīšanās svētajā upurēšanā, 4 151. gadā devās pie ķēniņa Dēmētrija, lai tam pasniegtu zelta vainagu, palmas zaru un turklāt vēl olīvas zarus, kas tika uzskatīti par templim piederīgiem. Tajā dienā viņš neko nesāka.

5 Nogaidījis savai neprātībai izdevīgu brīdi, kad ķēniņš viņu uzaicināja uz sinedriju un iztaujāja par jūdu noskaņojumu un nodomiem, viņš sacīja:

6 “Tie jūdi, kurus sauc par hasīdiem un kurus vada Jūda Makabejs, veicina karus un dumpojas, neļaudami valstī nodibināt mieru un kārtību.

7 Vinu dēl man ir atņemts no tēvu tēviem man-totais goda amats - es runāju par virspriestera amatu, tādēļ esmu ieradies šeit,

8 pirmkārt, patiesi norūpējies par labumu, kas pienākas ķēniņam, otrkārt, domādams par mūsu pašu pilsoņiem, jo minēto ļaužu nesaprātības dēļ mūsu tautai jādzīvo lielā trūkumā.

9 To visu tagad zinādams, tu, ķēniņ, būdams savā labvēlībā visiem pretimnākošs, parūpējies par šo zemi un par mūsu nomākto tautu.

10 Jo, kamēr Jūda ir dzīvs, valstī nav iespējams miers.”

Nikanora iecelšana amatā

11Kad tas bija pateikts, ķēniņam tuvu stāvošie cilvēki, kas bija naidīgi noskaņoti pret Jūdu, vēl vairāk iekarsi-nāja Dēmētriju.

12Viņš tūlīt lika ierasties Nikanoram, kura uzraudzībā bija ziloņi, un, nozīmējis viņu par karavadoni, sūtīja pret Jūdeju,

13pavēlēdams pašu Jūdu nogalināt, bet viņa līdzgaitniekus izklīdināt un Alkimu iecelt par lielā tempļa virspriesteri.

14 Jūdejas cittautieši, bēgdami prom no Jūdas, bariem pievienojās Nikanoram, cerēdami, ka jūdu nelaimes un posts kļūs viņiem par veiksmi.

Nikanors slēdz mieru ar Jūdu

15 Jūdi, padzirdējuši par Nikanora tuvošanos un cittautiešu pievienošanos viņam, kaisīja sev zemi uz gal vas un vērsās ar lūgšanām pie viņa, kurš bija iedibinājis savu tautu līdz mūžības galam un vienmēr ar savu parādīšanos aizstāvēja to, kas bija viņa daļa.

16 Tad pēc karavadoņa pavēles viņi tūlīt devās ceļā un sastapās ar ienaidnieku pie Desavas ciema.

17 Simons, Jūdas brālis, jau metās virsū Nikanoram, bet pretinieku pēkšņais apjukums, ko izraisīja bailes, viņu apstādināja.

18 Proti, Nikanors, dzirdēdams par Jūdas karavīru vīrišķību un drosmi cīņās par tēvzemi, par labāku uzskatīja izvairīties lietu izšķirt ar asinīm.

19 Tādēļ viņš sūtīja Posidoniju, Teodotu un Matafiju, lai tie noslēdz mieru.

20 Pēc ilgākas pārspriešanas, kad vadonis to paziņoja tautai, visi izteica vienprātīgu atzinumu un piekrita slēgt mieru.

21 Viņi noteica dienu, kurā sanāktu vadoņi vieni paši. Katram bija sagādātas nestuves un nolikti sēdekļi.

22 Jūda bija izvietojis piemērotās vietās bruņotus vīrus, kas bija gatavībā, ja no ienaidnieku puses pēkšņi notiktu kāda ļaundarība. Sarunās valdīja saskanība.

23 Nikanors kādu laiku pavadīja Jeruzālemē. Neko nepiedienīgu viņš nedarīja un savus ļaudis, kas tur baņem bija sanākuši, viņš atlaida.

24 Pastāvīgi viņš turēja Jūdu savā tuvumā un no sirds viņam pieķērās.

25 Viņš mudināja Jūdu apprecēties un radīt bērnus. Jūda apprecējās, norimās un pievērsās mierīgai dzīvei.

26 Bet Alkims, redzēdams viņu savstarpējo labvēlību vienam pret otru un uzzinājis par notikušo vienošanos, aizgāja pie Dēmētrija un teica, ka Nikanora ieceres ir pretējas valsts interesēm, jo viņš ir nozīmējis par savu pēcteci Jūdu, kurš taču ir naidīgi noskaņots pret ķēniņa valsti.

27 Ķēniņš sadusmojās un, šī pagalam nekrietnā vīra apmelojumu iespaidā aizkaitināts, sūtīja Nikanoram rakstisku ziņu, kurā izteica gaužu neapmierinātību ar viņu vienošanos. Viņš pavēlēja Makabeju sagūstīt un visā drīzumā atgādāt uz Antiohiju.

28 Kad šī ziņa nonāca pie Nikanora, viņš samulsa un jutās apbēdināts par to, ka panāktā vienošanās jāatceļ, lai gan nekāda netaisnība no Makabeja puses nebija izdarīta.

29 Bet, tā kā pretoties ķēniņam nebija iespējams, viņš nogaidīja izdevīgu bridi, lai ar viltību šo pavēli izpildītu.

30 Makabejs pamanīja, ka Nikanors pret viņu sāk izturēties arvien nelaipnāk un satiekoties ir skarbāks nekā parasti. Apjautis, ka šāda nelaipnība nav uz labu, viņš savāca diezgan lielu daudzumu savu vīru un paslēpās no Nikanora.

31 Kad Nikanors saprata, ka Makabejs viņu ir viltībā lieliski pārspējis, viņš ieradās dižajā un svētajā templī, kad priesteri tur veica upurēšanu, un pavēlēja izdot šo vīru.

32 Tie apzvērēja, ka nezinot, kur atrodas meklētais.

33 Tad Nikanors, izstiepis labo roku pret templi, zvērēja: “Ja jūs neizdosiet man Jūdu, sagūstītu važās, es nolīdzināšu līdz ar zemi šo Dieva svētvietu, sagraušu altāri un šajā vietā uzcelšu spožu Dionīsa templi.”

34 To pateicis, viņš aizgāja. Priesteri pacēla rokas pret debesīm un piesauca to, kurš vienmēr ir iestājies par mūsu tautu.

35 Viņi teica: “Kungs, lai gan tev nekā nevajag, tu tomēr vēlējies, lai templis ir tava mājvieta pie mums. t

36 Un tagad, Kungs, tu vissvētākais Svētais, pasargā uz mūžiem šo nesen atjaunoto namu neaptraipītu.”

RAZISA NĀVE

37 Nikanoram tika ziņots par kādu Jeruzālemes vecajo, vārdā Raziss, kas bija draudzīgs pilsoņiem, un viņam bija laba slava; savas labvēlības dēļ viņš tika dēvēts par jūdu tēvu.

38 Iepriekšējos juku laikos viņš stingri iestājās par jūdaismu un ar visu dedzību ziedoja miesu un dvēseli jūdaismam.

39 Nikanors, gribēdams parādīt, cik lielu nepatiku viņš jūt pret jūdiem, nosūtīja vairāk nekā piecsimt karavīru, lai tie Razisu sagūstītu,

40 jo viņš domāja, ka, to sagūstīdams, viņš jūdiem nodarīs ļaunumu.

41 Kad karavīru pūlis jau grasījās ieņemt torni un ar spēku centās ielauzties caur pagalma vārtiem un lika atnest uguni, lai vārtus aizdedzinātu, Raziss, no visām pusēm pakļauts sagūstīšanas briesmām, cirta sev ar zobenu,

42 gribēdams labāk cildeni nomirt nekā nokļūt rokās noziedzniekiem un pieļaut, ka viņa gods tiek necienīgi pazemots.

43 Bet cīņas steigā viņš nebija labi nomērķējis zobena cirtienu, un, kad pūlis jau bija caur vārtiem ielauzies, viņš drosmīgi uzskrēja uz mūra un vīrišķīgi metās lejup pūlī.

44 Tas pašķīrās, un izveidojās tukša vieta; tās vidū Raziss nokrita.

45 Vēl elpodams un dusmās degdams, viņš piecēlās kājās, lai gan asinis plūda straumēm un ievainojumi bija smagi, un, izskrējis cauri pūlim, nostājās uz kādas kraujas klints.

46Jau pilnīgi zaudējis asinis, viņš izrāva sev iekšas un, saņēmis

ar abām rokām, iesvieda tās pūlī; tad viņš piesauca dzīvības un gara Valdnieku un lūdza, lai tas viss viņam tiktu atkal atdots atpakaļ; tā viņš aizgāja no dzīves.

15.nodaļa. Nikanora nāve

Kad Nikanors uzzināja, ka Jūda kopā ar savējiem atrodas Samarijas zemē, viņš nolēma, ka atdusas dienā droši varēs viņiem uzbrukt.

2Tie jūdi, kas piespiedu kārtā sekoja viņam, teica: “Nenogalini viņus tik mežonīgi un barbariski, bet izrādi cieņu dienai, kuru par svētu izraudzījies tas, kurš visu redz.”

3Bet trīskārt noziedzīgais pajautāja: “Vai tad patiešām debesīs ir Valdnieks, kas noteicis, ka jāsvin sabata diena?”

4 Kad tie atbildēja: “Ir debesīs dzīvais Kungs, Valdnieks, kas pavēlējis turēt godā septīto dienu,”

5 viņš savukārt teica: “Bet es esmu noteicējs uz zemes, es pavēlu ņemt ieročus un izpildīt ķēniņa rīkojumu.” Tomēr viņš nespēja sasniegt to, ko savā pārdrošībā gribēja.

6 Nikanors lielīgā uzpūtībā bija nolēmis uzvarēt visus, kas bija kopā ar Jūdu, un uzlikt vienu kopīgu uzvaras zīmi.

7 Bet Maka-bejs, nezaudējot cerību, paļāvās, ka saņems atbalstu no Kunga.

8 Viņš mudināja savējos nenobīties no cittautiešu uzbrukuma, bet paturēt prātā palīdzību, ko viņi jau iepriekš bija saņēmuši no debesīm, un arī tagad cerēt, ka uzvaru viņi gūs ar Visuvarenā palīdzību.

9 Makabejs mierināja viņus, atsaucoties uz bauslību un praviešiem, un atgādināja cīņas, kuras viņi paši bija izcīnījuši. Tā viņš padarīja tos drošsirdīgākus.

10 Uzmundrinājis tos garā, viņš norādīja arī, ka cittautieši atkāpušies no vienošanās un pārkāpuši zvērestus.

11 Ikvienu viņš apbruņoja nevis ar vairogu un šķēpu, bet ar drošu paļāvību, ko dod uzmundrinājums ar krietniem vārdiem. Vēl viņš visus iepriecināja, izstāstīdams sapni, kas bija tik ticams, it kā nomodā piedzīvots.

12 Bet viņa sapnis bija tādš: viņš redzēja bijušo virspriesteri Oniju, krietnu un godīgu vīru, godbijīgu attieksmē pret citiem, laipnu pēc sava rakstura un patīkamu pēc runas veida, kurš no bērnu dienām bija tiecies iemantot visus krietnos tikumus. Onija esot izstiepis rokas un lūdzis par visu jūdu tautu.

13 Tad parādījies vīrs, kas bijis pavisam sirms un cienījama izskata; to apņēmis kāds apbrīnojami spožs diženums.

14 Onija par viņu teicis: “Sis ir Dieva pravietis Jeremija, kas mīlestībā pret brāļiem ir daudz lūdzis par tautu un svēto pilsētu.”

15 Tad Jeremija esot izstiepis labo roku un iedevis Jūdam zelta zobenu, teikdams:

16 “Ņem šo svēto zobenu, tā ir dāvana no Dieva, ar to tu satrieksi pretiniekus.”

17Brīnišķīgie Jūdas vārdi iedrošināja, to spēks mudināja uz drosmi un deva jaunekļiem vīrišķīgu garu. Viņi nolēma neapmesties nometnē, bet taisnā ceļā drosmīgi doties uzbrukumā un, vīrišķīgi cīnoties, izšķirt kauju, jo pilsēta, svētumi un templis bija briesmās.

18 Mazāk viņi baidījās par sievām, bērniem, brāļiem un tuviniekiem, vislielākās bailes viņiem bija galvenokārt par svēto templi.

19Nopietns uztraukums bija pārņēmis arī tos, kas bija palikuši pilsētā, jo viņi bažījās par cīņu, kurai vajadzēja notikt kaujas laukā.

20Kad visi gaidīja, ka nupat notiks izšķirošā cīņa - ienaidnieki jau bija tuvu klāt un karaspēks izkārtojies kaujai, ziloņi nostādīti visizdevīgākajā vietā un jātnieki izvietoti abos flangos -,

21 tad Makabejs, ieraudzījis pretinieku milzīgo pūli, kas nāca virsū, un viņu daudzveidīgos ieročus un mežonīgos zvērus, pacēla rokas pret debesīm un piesauca Kungu, kas spēj darīt brīnumus, jo viņš zināja, ka ne ar ieročiem tiek panākta uzvara, bet to piešķir Kungs pats pēc sava lēmuma tiem, kas to pelnījuši.

22Piesaukdams Kungu, viņš teica: “Tu, Kungs, sūtīji savu eņģeli jūdu ķēniņa Hiskijas laikā, un viņš no Sanherība karaspēka nogalināja simt astoņdesmit piecus tūkstošus.

23 Arī tagad, debesu Valdniek, sūti mums labo eņģeli par bailēm un drebēšanu ienaidniekiem.

24Ar tavas rokas spēku lai tiek satriekti tie, kas šeit ieradušies zaimot tavu svēto tautu.” Ar šiem vārdiem viņš beidza.

25Tie, kas bija kopā ar Nikanoru, nāca virsū taurēdami un skandēdami kaujas saucienus,

26bet tie, kas bija ar Jūdu, ar Kunga piesaukšanu un lūgšanām metās cīņā pret ienaidniekiem.

27Cīnīdamies ar rokām, bet sirdīs pielūgdami Dievu, viņi nokāva ne mazāk kā trīsdesmit piecus tūkstošus un priecājās, ka Dievs viņiem bija parādījies.

28Pabeiguši cīņu un priecīgi dodoties atpakaļ, viņi uzzināja, ka Nikanors ar visām savām bruņām kritis kaujā.

29Viņi sāka skaļi kliegt un trokšņot un slavēja Kungu savā tēvu valodā.

30Tad Jūda, kas ar miesu un dvēseli bija pirmais cīnītājs par saviem līdzpilsoņiem un visu mūžu saglabājis labvēlību pret saviem cilts brāļiem, lika Nikanoram nocirst galvu un roku līdz plecam un nogādāt Jeruzālemē.

31 Kad viņš pats tur ieradās, viņš sasauca savus cilts brāļus, priesteriem lika nostāties altāra priekšā un paaicināja arī tos, kas atradās pilsētas nocietinājumā.

32Parādījis nešķīstā Nikanora galvu un roku, kuru viņš zaimojot bija izstiepis pret Visuvarenā svēto mājokli un dižojies,

33 viņš pavēlēja šim bezdievim izgriezt mēli, sakapāt to gabalos un nomest plēsīgiem putniem, bet roku, ko bija vadījis neprāts, pakārt tempļa priekšā.

34 Tad visi, pavērsuši skatienu pret debesīm, pateicībā slavēja Kungu: “Lai slavēts tas, kurš savu vietu nosargājis no apgānīšanas!”

35 Nikanora galvu Jūda pakāra pie pilsētas nocietinājuma visiem redzamā vietā kā skaidru zīmi par Kunga palīdzību.

36 Tad visi kopīgi pieņēma lēmumu nekad nepieļaut, ka šī diena netiek atzīmēta, un vienmēr atzīmēt kā svētkus trīspadsmito dienu divpadsmitajā mēnesī, ko sīriešu valodā sauc adārs. Tā ir diena pirms Mordohaja svētkiem.

Stāstījuma beigas

37 Tā beidzās notikumi, kas saistīti ar Nikanoru. Tā kā kopš tā laika pilsēta nonāca ebreju rokās, es savu stāstījumu šeit beigšu.

38 Ja mana stāstījuma izkārtojums izdevies labs, tad tieši to es biju gribējis, bet, ja paviršs un viduvējs, tad ir iznācis tāds, kāds man ir bijis pa spēkam.

39 Gluži tāpat kā nav patīkami dzert tikai vīnu un tad atkal tikai ūdeni, bet ar ūdeni sajaukts vīns ir salds un rada tīkamu baudu, tāpat arī stāstījuma izklāsts ir patīkams klausītāja ausīm, ja tajā ir samērīgs izkārtojums. Seit lai ir stāsta beigas.

Content

Deiterokanoniskās grāmatas-5. Otrā Makabeju grāmata

1.nodaļa

2.nodaļa

3.nodaļa. Sīmaņa naids pret Oniju

4.nodaļa

5.nodaļa. ANTIOHS APGĀNA TEMPLI

6.nodaļa. KAMPAŅA PRET JŪDAISMU

7.nodaļa. Septiņu brāļu un mātes mocības

8.nodaļa. JŪDA SĀK SACELŠANOS

9.nodaļa. Antioha sumība

10.nodaļa. Tempļa šķīstīšana

|11.nodaļa. Uzvara pār Līsiju un Bēt-Curu

12.nodaļa. Uzbrukums Jopei, Jamnai un Kaspinai

13.nodaļa. MENELĀJA NĀVE

14.NODAĻA Dēmētrija nākšana pie varas

15.nodaļa. Nikanora nāve