Deiterokanoniskās grāmatas-6. Ceturtā Makabeju grāmata

4. MAKABEJU GRĀMATA

1.nodaļa. Filozofisks ievads

Es piedāvāju jums iztirzājumu par visnotaļ filozofisku jautājumu - vai dievbijīgs prāts spēj valdīt pār kaislībām? Tādēļ es darīšu pareizi, ja ieteikšu jums nopietni pievērsties filozofijai.

2 Jo šāda jautājuma iztirzājums ir nepieciešams ikvienam, kas tiecas pēc zināšanām, turklāt tas sevī ietver visaugstākās tikumības - ar to es domāju saprašanas - slavinājumu.

3 Ja prāts izrādās spējīgs savaldīt tās kaislības, kas ir šķērslis savaldībai, proti, nesātīgu rijību un iekāres,

4 tad tas pierāda sevi kā spējīgu valdīt arī pār visu to, kas ir šķērslis taisnīgumam, piemēram, negants raksturs, un arī pār jūtām, kas ir kavēklis drosmei, proti, dusmas, bailes un ciešanas.

5 Bet kā gan tā? - daži varētu jautāt. Ja prāts valda pār kaislībām, vai pār aizmirstību un nezināšanu tas nav kungs? Tas, ko viņi pasaka, ir smieklīgi,

6 jo prāts valda ne jau pār savām kaislībām, bet pār tām, kas ir pretējas taisnīgumam, drosmei un savaldībai -un ne jau tā, ka tās iznīcina, bet gan nepiekāpjoties tām.

7 Arī vēl ar daudziem citiem piemēriem es varētu jums parādīt, ka prāts ir neierobežots valdnieks pār kaislībām,

8 bet daudz labāk es to varēšu parādīt, atklājot to cilvēku vīrišķīgo drosmi, kas miruši par krietnumu; tādi bija Elāzārs, slavenie septiņi brāļi un viņu māte.

9 Viņi visi, nicinādami ciešanas līdz pat nāvei, pierādīja, ka prāts ir pārāks par kaislībām.

10 Izmantojot šo gadījumu, es gribu slavēt par krietnumu šos septiņus brāļus, kas toreiz mira kopā ar savu māti; iemantotā goda dēļ es viņus uzskatu par svētlaimīgiem.

11 Visu cilvēku, arī pašu mocītāju apbrīnoti par drosmi un izturību, viņi kļuva par tiem, kas, ar savu izturību uzvarējuši tirānu, iznīcināja pār tautu valdošo tirāniju un tādējādi attīrīja savu dzimto zemi.

12 Bet par to būs izdevība runāt vēlāk. Es sākšu, kā parasts, ar pamatatzinumiem un tad pievērsīšos izklāstam par viņiem, teikdams slavu visgudrajam Dievam.

13 Tātad tas, ko mēs mēģinām izpētīt, ir - vai prāts spēj neierobežoti valdīt pār kaislībām.

14 Mums jāizšķir, kas ir prāts un kas ir kaislības, un cik dažādos veidos kaislības parādās, un vai visos gadījumos pār tām valda prāts.

15 Prāts ir spriestspēja, kas ar pareizi ievirzītu domāšanu dod priekšroku gudrības dzīvei.

16 Bet gudrība ir dievišķo un cilvēcisko lietu un to cēloņu zināšana.

17 Tā balstās likumu audzināšanā, tai pateicoties, mēs dievišķo mācāmies godbijībā un cilvēcisko - pēc tā noderīguma.

18 Gudrības veidi ir saprašana, taisnīgums, drosme un savaldība.

19 Vissvarīgākā no visiem gudrības veidiem ir saprašana, kuras dēļ prāts valda pār kaislībām.

20 Kaislību dabas ir divas: bauda un ciešanas. Kā viena, tā otra attiecas uz ķermeni un dvēseli.

21 Gan baudai, gan ciešanām nāk līdzi daudzas kaislības:

22 pirms baudas ir iekāre, līdz ar baudas iestāšanos - prieks;

23 pirms ciešanām ir bailes, pēc ciešanām - bēdas.

24 Dusmas - kā to katrs pats varētu būt pamanījis - ir kopīgas gan baudai, gan ciešanām.

25 Bauda ir saistīta ari ar samaitātu raksturu, tai piemīt visdaudzveidīgākās kaislību izpausmes:

26 dvēselē tā izpaužas kā augstprātība, naudaskāre un slavaskāre, kā tieksme būt pārākam un kā zemiskums.

27 Pret ķermeni - kā rijīgums, nesātība un izlepums ēšanā. ^

28 Bauda un ciešanas ir kā divi stādi gan ķermenī, gan dvēselē, un tiem ir daudz atvašu.

29 Katru no tām vislielais zemkopis prāts aprušina, apcērp, aprasina un visādi apūdeņo, tā izkopdams rakstura paradumus un jūtas.

30 Jo prāts vada uz krietnumu, bet pār kaislībām tas ir neierobežots valdnieks. Ievērojiet vispirms - kad ir kādi šķēršļi savaldībai, tad prāts ir tas, kas savalda kaislības.

31 Savaldība tātad ir valdīšana pār iekāri.

32 Dažas iekāres ir dvēseliskas, dažas - ķermeniskas, un izrādās, prāts spēj valdīt pār abām.

33 Jo kā gan citādi varētu būt tā, ka, vilināti ar aizliegto barību, mēs tomēr novēršamies no baudas, ko tā spēj dot? Vai gan ne tādēļ, ka prāts spēj valdīt pār tieksmēm? Vismaz es tā domāju.

34 Tātad, kārodami ēdienā baudīt dzīvniekus, kas mīt ūdenī, putnus, četrkājainos un visus tos dzīvniekus, ko mums bauslība aizliedz, mēs tomēr spējam atturēties prāta valdīšanas dēļ.

35 Prāta savaldība attur un atsit atpakaļ visas jutekliskās tieksmes, prāts iegrožo visas ķermeņa ierosas.

2.nodaļa

Tad kāds gan tur brīnums, ja dvēseles iekāre pēc skaistuma klātesamības tiek padarīta nespēcīga?

2 Par to jau arī tiek cildināta Jāzepa savaldība, ka ar domas spēku viņš pārspēja baudas kaislību.

3 Būdams jauns un plaukstošos gados, viņš ar prātu spēja padarīt nespēcīgu kaislību dzeloni.4 Šķiet, prāts valda ne tikai pār baudas kaislības dzēlieniem, bet arī pār visu iekāri.

5 Bauslība saka: “Neiekāro sava tuvākā sievu un neko no tā, kas pieder tavam tuvākajam.”

6 Tā kā neiekārot mums pavēl bauslība, es vēl jo vairāk gribētu jūs pārliecināt par to, ka prāts ir tas, kas spēj būt noteicējs pār iekāri.

7 Tā tas ir, kad kaislības ir šķērslis taisnīgumam. Kā gan var notikt, ka tas, kurš parasti bijis izlepis, rijīgs un dzērājs, audzināšanas ceļā pārmainās? Vai tad nav skaidrs, ka kungs pār kaislībām ir prāts?

8 Ja kāds savā dzīvē vadās pēc bauslības, tad viņš, kaut arī būdams naudaskārs, piespiež sevi veidot savu raksturu: aizdot naudu trūcīgajiem bez peļņas procentiem un atcelt parādu, kad pienāk septītais gads. t9 Ja kāds ir skops, bauslība caur prātu valda pār viņu neuzlasīt pēdējo vārpu un nenoraut vīnogulājam pēdējo ķekaru. Arī vēl daudzas citas lietas palīdz nākt pie atziņas, ka prāts ir valdnieks pār kaislībām.

10 Un bauslība valda arī pār attieksmi pret vecākiem - vecāku dēļ nedrīkst nodot krietnumu.

11 Tā valda arī pār mīlestību pret laulāto draudzeni - ja sieva pārkāpj bauslību, viņa saņem pārmetumus.

12 Un arī pār mīlestību pret bērniem- par pārkāpumiem viņi tiek sodīti.

13 Bauslība ir kungs arī pār draugu tuvajām attiecībām - ja kāds draugs rīkojas nekrietni, viņš saņem pārmetumus.

14 Neuzskatiet par neticamu arī to, ka, ievērojot bauslību, prāts var pieveikt pat naidu - kultivētus kokus, kaut ari tie ir ienaidnieku, neizcērt, manta, kas pieder ienaidniekam, tiek sargāta no izlaupīšanas un kritušie tiek savākti.

15 Izrādās, ka prāts valda arī pār spēcīgākām kaislībām, kā varaskāre, tukša lielība, dižošanās, iedomība un ļaunprātība.

16 Visas šīs kaitīgās kaislības prāta savaldība atgrūž, tāpat arī dusmas, jo prāts ir kungs arī pār tām.

17 Kad Mozus bija sadusmojies uz Dātānu un Abīrāmu, viņš dusmās pret viņiem neko neizdarīja, bet ar prātu viņš savas dusmas savaldīja.

18 Kā jau es teicu, prāts, kuram piemīt savaldība, spēj iespaidot jūtas uz labu, dažas kaislības mainīt, citas padarīt nespēcīgas.

19 Tādēļ arī mūsu visgudrais tēvs Jēkabs apsūdzēja tos, kas kopā ar Simonu un Levī noslaktēja visu Sikimitas tautu, nerīkodamies saskaņā ar prātu: “Nolādētas ir viņu dusmas!”

20 Ja prāts nebūtu spējīgs valdīt pār dusmām, viņš tā nebūtu teicis.

21 Kad Dievs radīja cilvēku, viņš iedēstīja viņā kaislības un noslieces.

22 Tomēr tronī viņš iecēla prātu, kā svētu vadoni noliekot to pāri visam.

23 Viņš tam deva bauslību, lai, pēc tās vadīdamies, tas valdītu pār ķēniņvalsti, kurai lemts būt savaldīgai, taisnīgai, labai un drosmīgai.

24 Kāds varētu teikt: “Bet kā gan prāts nevalda pār aizmirstību un nezināšanu, ja tas ir kungs pār kaislībām?”

3.nodaļa

Šāds iebildums ir vienkārši smieklīgs, jo skaidri redzams, ka prāts valda nevis pār paša kaislībām, bet pār ķermeniskajām.

2 Iekāri, kas ir mūsos, neviens nespēj izraut ar saknēm, bet prāts var nepieļaut kļūt par tās vergu.

3 Neviens nevar no jūsu dvēseles izraut dusmas, bet ir iespējams, ka dusmās prāts nāk palīgā.

4 Negantību, kas ir mūsos, neviens nespēj izraut, bet prāts var būt sabiedrotais, lai mēs nesaliektos zem tās.

5 Prāts nav tas, kurš izrauj kaislības ar visām saknēm, bet ir cīnītājs pret tām.

6 Skaidrāk to pamatot var ar stāstu par ķēniņa Dāvida slāpēm.

7 Kad Dāvids visu dienu bija uzbrucis svešiniekiem un kopā ar saviem karavīriem daudzus no tiem nogalinājis,

8 iestājoties vakaram, viņš, galīgi pārguris un sviedrus liedams, atnāca uz ķēniņa telti; ap to nometnē bija apmeties viss mūsu senču karaspēks.

9 Visi pārējie bija devušies uz vakariņu maltīti,

10 bet ķēniņš cieta stipras slāpes. Lai gan bija bezgala daudz avotu, viņš nespēja ar tiem remdēt savas slāpes.

11 Viņu degoši mocīja kaut kāda neizskaidrojama iekāre pēc ūdens, kas bija ienaidnieku pusē.

12 Kad viņa kaujassargi izrādīja sašutumu par tādu iekāri, divi jauni braši karavīri, juzdami bijību pret ķēniņa iekāri, ietērpās pilnā bruņojumā un, paņēmuši krūku, pārrāpās pāri ienaidnieku grāvim.

13 Palikuši nemanīti vārtu torņu sargiem, viņi izgāja cauri visai ienaidnieku nometnei, meklējot avotu.

14 Sameklējuši viņi bezbailīgi pasmēla no tā ūdeni un atnesa ķēniņam.

15 Lai gan ķēniņš dega slāpēs, viņš ar prātu apsvēra, ka tas viņa dvēselei ir ārkārtīgi bīstami - baudīt dzērienu, kas ir līdzvērtīgs asinīm.

16 Tādēļ, iekārei pretim nostādījis prāta apsvērumus, viņš šo dzērienu izlēja kā ziedojumu Dievam.

17 Jo prāts ar savaldību ir spējīgs uzvarēt kaislību radītās nepieciešamības un apdzēst dzelkšņaini svelošās liesmas.

18 Prāts spēj pieveikt ķermeņa sāpes arī tad, ja tās ir pārmērīgas, un ar savu krietnumu spēj noniecināt visas kaislību varas.

Atentāts pret tempļa dārgumu krātuvi

19 Tagad pienācis īstais brīdis pievērsties izklāstam par savaldīgu prātu.

20 Bija laiks, kad, labiem likumiem klausīdami, mūsu tēvi dzīvoja dziļā mierā un labklājībā, arī Āzijas ķēniņš Seleiks Nikanors deva viņiem naudu tempļa kalpošanai un atzina arī viņu dzīves veidu.

21 Tomēr daži, būdami nemierā ar valdošo vienprātību, daudzos un dažādos veidos radīja nelaimes un postu.

4.nodaļa

Kāds Simons, darbodamies pret Oniju, kas bija labs un krietns vīrs un kam toreiz bija piešķirts augstā priestera amats uz mūžu, visādi centās viņu apmelot. Kad Simonām neizdevās pārliecināt tautu nostāties pret Oniju, viņš devās prom kā bēglis, nododams tēvzemi.

2 Kad viņš ieradās pie Apollonija, Sīrijas, Foinīkijas un Kilikijas militārā pārvaldnieka, viņš teica:

3 “Būdams labvēlīgs ķēniņa lietai, es nāku, lai ziņotu, ka Jeruzā-lemes dārgumu krātuvēs ir daudzi tūkstoši personisko naudas līdzekļu, kuriem nav sakara ar kalpošanu templī, un šī nauda pienākas ķēniņam Seleikam.”

4 To uzzinājis, Apollonijs uzslavēja Simona rūpes par ķēniņu un, aizgājis pie Seleika, pastāstīja par naudas bagātībām.

5 Ieguvis ķēniņa atbalstu, viņš steidzīgi ar smagā bruņojuma karaspēku līdz ar nolādēto Simonu devās pret mūsu dzimto zemi.

6 Ieradies šeit, viņš teica, ka nākot šurp, paklausīdams ķēniņa pavēlei paņemt no dārgumu krātuves personisko naudu.

7 Tauta ar sašutumu uzņēma šos vārdus, jo uzskatīja, ka būtu drausmīgi, ja tie, kas uzticējuši savu naudu templim glabāšanai, to zaudētu. Ikviens centās to aizkavēt, kā varēja.

8 Draudēdams Apollonijs tomēr gāja uz templi.

9 Priesteri kopā ar sievām un bērniem templī lūdza Dievu pasargāt svēto vietu no nonicināšanas.

10 Kad Apollonijs kopā ar bruņotiem karavīriem tomēr devās sagrābt naudu, no debesīm parādījās jātnieki zirgos, spožās bruņās, iedvesdami viņiem lielas bailes un drebēšanu.

11 Puspamirumā nokritis uz ceļiem tajā tempļa vietā, kas visiem bija pieejama, Apollonijs izstiepa rokas pret debesīm un asarām acīs vērsās pie jūdiem, lai tie aizlūdz par viņu un pielabina debesu karaspēku.

12 Viņš atzina, ka ir izdarījis grēka darbu, par ko pelnījis nāvi, bet, ja tiks izglābts, viņš solīja, tad visiem cilvēkiem skandēs slavas dziesmas par svētās vietas svētlaimību.

13 Šo vārdu aizkustināts, augstais priesteris Onija, kaut arī būdams visai piesardzīgs, tomēr aizlūdza par Apollo-niju, lai tikai ķēniņš Seleiks neuzskatītu, ka Apollonijs ir nogalināts aiz cilvēku ļaunprātības, nevis pēc Dieva tiesas.

14 Un Apollonijs, neticamā kārtā izglābies, devās prom, lai paziņotu ķēniņam, kas ar viņu bija noticis.

Antioha jūdu vajāšanas

15 Kad ķēniņš Seleiks nomira, viņa vietā varu pārņēma viņa dēls Antiohs Epifans, augstprātīgs un bīstams vīrs.

16 Viņš atcēla Oniju no augstā priestera amata un šajā amatā iecēla Jāsonu, iepriekšējā brāli.

17 Tas bija apsolījis Antioham katru gadu dot trīs tūkstoš seši simti talantus, ja viņš tam piešķirs šo amatu,

18 Antiohs piešķīra viņam augstā priestera un tautas pārvaldītāja amatu. J9Jāsons tiesāja un pārvaldīja tautu pilnīgi pretēji likumiem.

20 Tika gan iekārtota sportisko treniņu vieta mūsu dzimtās pilsētas akropolē, toties rūpes par templi bija atstātas pilnīgā novārtā.

21 Dieva taisnība sadusmojās par to un panāca, ka pats Antiohs sāka karu pret viņiem.

22 Tajā laikā viņš karoja pret Ēģiptes Ftolemaju. Padzirdējis, ka izplatās baumas par viņa nāvi un ka jeruzālemieši par to ļoti priecājas, viņš steidzīgi pameta Ēģipti un devās karā pret viņiem.

23 Izpostījis jeruzālemiešu zemi, viņš izdeva rīkojumu sodīt ar nāvi ikvienu, kas izrādīsies dzīvojam pēc sentēvu bauslības.

24 Bet, tā kā ar saviem rīkojumiem viņš nekādi nespēja iznīcināt tautas paklausību bauslības labajiem likumiem un redzēja, ka visi viņa draudi un sodi ir bez spēka, -

25 pat tiktāl, ka arī sievietes lika apgraizīt savus bērnus, lai gan jau iepriekš zināja, ka par to viņas tiks nomestas no klints ar visiem bērniem, -

26 un ka pret visiem viņa noteikumiem tauta izturējās ar nicinājumu, viņš pats mēģināja ikvienu no tautas ar spīdzināšanām piespiest ēst nešķīstu barību un zvērēt atteikšanos no jūdu ticības.

5. nodaļa Elāzāra mocības

Tirāns Antiohs sēdēja priekšā kopā ar saviem padomdevējiem kādā augstākā vietā, apkārt ielokā bija sastājušies karavīri pilnā bruņojumā.

2 Viņš lika savai sardzei sagrābt jūdus un pa vienam vilkt šeit priekšā, un piespiest viņus ēst cūkgaļu un elkdieviem upurējamo dzīvnieku gaļu.

3 Tos, kas negribēja baudīt nešķīsto ēdienu, viņš lika saplosīt uz moku rata.

4 Sagūstīti bija daudzi. Viens no viņiem, vārdā Elāzārs, bija pirmais, kas tika vests tirāna priekšā. Viņš bija no priesteru dzimtas, audzināts bauslības garā un, būdams jau krietni gados, daudziem tiem, kas bija ap tirānu, sava vecuma dēļ labi zināms.

5 Viņu ieraudzījis, Antiohs teica:

6 “Sirmgalvi, pirms sāku tevi spīdzināt, es tev tomēr dotu padomu ēst cūkgaļu, lai tu tiktu glābts.

7 Man ir kauns tava vecuma un sirmās galvas priekšā. Lai gan tu esi sirms jau tik ilgu laiku, man šķiet, ka tu neesi gudrs, turēdamies pie jūdu dievticības paražām.

8 Kādēļ gan jūs šī dzīvnieka gaļas ēšanu nicināt, ja daba mums to vēlīgi ir devusi?

9 Ir taču nesaprātīgi nebaudīt to, kas ir patīkams un nav apkaunojošs, un ir netaisnīgi novērsties no tiem patīkamiem labumiem, ko dod daba.

10 Bet tu, man šķiet, rīkosies vēl nesaprātīgāk, ja turēsies pie tukšiem uzskatiem par to, kas ir patiess, un vēl noniecināsi mani pats sev par sodu.

11 Vai tu nepa-modīsies no tās jūsu tukšvārdīgās filozofijas un nepa-trieksi savu nenopietno spriedelēšanu un vai, atguvis saprašanu, kas ir tava vecuma cienīga, nesāksi filozofēt par to, kas ir patiesi derīgs?

12 Vai, izrādīdams man godu par cilvēkmīlestības pilno ieteikumu, tu neapžēlosies par savu vecumu?

13 Apdomā, ja vien ir kāds spēks, kas pārrauga jūsu dievticību, tev tiks piedota bauslības neievērošana, kas notikusi piespiedu neizbē-gamības dēļ.”

14 Kad nu tirāns tā bija izteicis savu mudinājumu ēst gaļu, vārdu lūdza Elāzārs.

15 Saņēmis atļauju runāt, viņš sāka savu runu:

16 “Mēs, Antioh, vadot dzīvi, pakļaujamies Dieva bauslībai un uzskatām, ka neviena nepieciešamība nav spēcīgāka par mūsu paklausību bauslībai.

17 Tādēļ mēs uzskatām par pareizu nepārkāpt bauslību nekādā veidā.

18 Un, ja arī mūsu bauslība pēc patiesības nebūtu dievišķa, kā tu to uzskati, tomēr mēs to atzīstam par dievišķu, un tādēļ mums nav iespējams atņemt mūsu dievbijības slavu.

19 Neuzskati, ka tā mums ir niecīga apgrēcība - ēst neatļautos gaļas ēdienus,

20 jo grēkiem mazās un lielās lietās ir vienāds spēks,

21 tādēļ ka abos gadījumos ir pārkāpta bauslība.

22 Tu izsmej mūsu filozofiju, it kā mēs, pēc tās dzīvodami, nedzīvotu prātīgi.

23 Bet tā māca mums saprātīgu savaldību, tā ka spējam valdīt pār visām baudām un iekāri, un tā māca vingrināt drosmi, lai mēs labprātīgi panesam visas grūtības,

24 tā māca mums taisnīgumu, tā ka pret visiem izturamies vienlīdzīgi, un tā māca dievbijību, lai mēs godībā godātu vienīgo esošo Dievu.

25 Tādēļ mēs neēdam mums neatļautos gaļas ēdienus. Mēs ticam, ka Dievs ir šo bauslību iedibinājis, un mēs zinām, ka pasaules Radītājs ir mums labvēlīgs bauslības devējs.

26 Viņš licis mums ēst to, kas ir visvairāk piemērots mūsu dzīvībai, bet aizliedzis baudīt tādus gaļas ēdienus, kas ir pilnīgi pretējs tam.

27 Tirāniska rīcība ir ne tikai piespiest mūs pārkāpt bauslību, bet arī, liekot mums ēst gaļu, kas mums ir pretīgi, smieties par mums.

28 Bet tev nekādi neizdosies pasmieties par mani.

29 Es nenodošu senču svētos zvērestus, ar kuriem tie apliecināja turēšanos pie bauslības,

30 arī tad ne, ja tu man izdursi acis un dedzināsi manas iekšas.

31 Es neesmu nedz tik vecs, nedz gļēvs, lai dievbijības labā nespētu savu prātu saglabāt jaunu.

32 Tādēļ sagatavo savus moku ratus un jo spēcīgāk uzpūt uguns liesmu!

33 Es neraudu par savu vecumu tik ļoti, lai atļautos pārkāpt tēvutēvu bauslību.

34 Tu, bauslība, kas mani esi audzinājusi, es tevi nepievilšu, un tu, mans savaldības spēks, es tevi nepiekrāpšu,

35 un tevi, prāts, kas esi gudrības mīlētājs, es neapkaunošu, un arī tevi, godājamais priestera amats un bauslības zināšana, es neaizliegšu.

36 Un tu neapgānīsi manu cienījamo sirmgalvja muti un manu dzīvi, kas nodzīvota pēc bauslības.

37 Pie mūsu tēviem es nonākšu šķīsts, jo esmu bezbailīgs tavā priekšā līdz pat neizbēgamās nāves brīdim.

38 Savā bezgodībā tu vari būt tirāns, bet tu nevari būt kungs pār manu dievbijīgo prātu nedz ar savām runām, nedz darbiem.”

6.nodaļa

Kad Elāzārs tā bija atbildējis uz tirāna ieteikumu, sargi, kas stāvēja apkārt, sagrāba Elāzāru un varmācīgi vilka uz moku rata.

2 Vispirms viņi sirmgalvi izģērba, bet viņš spēja saglabāt godbijības cienīgu stāju.

3 Pēc tam, sasējuši viņa rokas no abām pusēm, tie sita viņu ar pletnēm.

4 Viņam pretim stāvēja saucējs un kliedza: “Pakļaujies ķēniņa pavēlēm!”

5 Bet Elāzārs, lepns un drosmīgs, kāds viņš arī patiesībā bija, pat nepakustējās, it kā viņš tiktu mocīts pa miegam.

6 Sirmgalvis bija pacēlis savas acis pret debesīm, bet viņa miesu plosīja pletņu cirtieni, asinis plūda zemē, un viņa sāni bija sadragāti.

7 Viņš nokrita uz zemes, jo ķermenis vairs nespēja izturēt sāpes, bet viņa prāts bija skaidrs un nesašķobījies.

8 Tad kāds sardzes vīrs uzmetās viņam virsū un sāka ar kāju spārdīt viņam pa vēderu.

9 Viņš izturēja visas mocības, ar nicinājumu izturējās pret varmācību un vīrišķīgi panesa to, ka tika sakropļots.

10 Sirmgalvis gluži kā cīņu atlēts guva uzvaru pār saviem mocītājiem.

11 Viņa seja bija sviedriem klāta, un viņš smagi cieta no elpas trūkuma. Arī paši mocītāji apbrīnoja viņa drosmīgo garu.

12 Tad, vai nu apžēlojušies par viņa sirmumu,

13 vai juzdami līdzjūtību pret viņu kā pazīstamu cilvēku, vai aiz apbrīnas par viņa izturību, daži ķēniņa ļaudis pienāca pie viņa un teica:

14 “Kādēļ tu, Elāzār, tik nesaprātīgi pazudini sevi šajās drausmīgajās mocībās?

15 Mēs tev noliksim priekšā kaut kādu vārītu gaļas ēdienu, un tu, izlikdamies, ka ēd cūkgaļu, tiksi glābts.”

16 Bet Elāzārs, it kā šis padoms viņu mocītu vēl nežēlīgāk par spīdzināšanu, skaļi kliedza:

17 “Ābrahāma dēli nav tik aplami savā prātā, ka mazdūšīgi sāks tēlot nepiedienīgā drāmā.

18 Nesaprātīgi būtu, ja mēs, kas esam līdz sirmam vecumam nodzīvojuši patiesu dzīvi un esam nosargājuši viņa slavu bauslībā, tagad to visu mainītu.

19 Tā mēs paši kļūsim jauniešiem par bezgodības piemēru, dodami viņiem atdarināšanas cienīgu paraugu nešķīstu ēdienu ēšanā.

20 Tas ir kauns, ja, uz īsu brīdi vēl paildzinādami dzīvi, mēs šajā laikā kļūsim par visu apsmieklu savas gļēvulības dēļ

21 un, nenosargājot savu dievišķo bauslību līdz nāvei, ļausim tirānam mūs nicināt par vīrišķības trūkumu.

22 Tādēļ, Ābrahāma dēli, esiet gatavi drosmīgi mirt dievbijības dēļ!

23 Ko vilcināties, tirāna sargi?”

24 Redzēdami, ka viņš tik cildeni drosmīgi izturas pret varmācību un, neraugoties uz viņu iežēlošanos, ir tik nesatricināms, viņi pieveda to pie sārta.

25 Tur tie dedzināja viņu ar briesmīgiem rīkiem, nogāza zemē un lēja smirdošu šķidrumu viņa nāsīs.

26 Kad viņš tika dedzināts līdz pat kauliem un likās, ka jau zaudēs samaņu, viņš pacēla acis uz Dievu un teica:

27 “Tu, Dievs, zini - lai gan man bija iespējams izglābties, es mirstu dedzināts un drausmīgi mocīts tavas bauslības dēļ.

28 Esi žēlīgs pret savu tautu, un lai ir diezgan, ka mēs saņemam sodu par viņiem.

29 Dari tā, lai manas asinis kļūst par šķīstīšanu viņiem un viņu dzīvības vietā ņem manējo!”

30 To pateicis, svētais vīrs cildeni nomira vēl spīdzināšanas laikā, un līdz pat nāvei, kuru izraisīja spīdzināšana, viņš ar prātu spēja iestāties par bauslību.

31 Tātad jāatzīst, ka dievbijīgs prāts ir kungs pār kaislībām.

32 Jo, ja kaislības būtu stiprākas par prātu, tad mēs tās uzskatītu par savaldības apliecinātājām.

33 Bet tagad redzams, ka prāts ir uzvarējis kaislības, tādēļ mēs, kā pienākas, tam piešķiram vadošā spēka nozīmi.

34 Un ir taisnīgi, ka vadošo spēku mēs piedēvējam prātam, ja jau tas valda pat pār ārējām ciešanām. Būtu smieklīgi to neatzīt.

35 Es esmu pierādījis, ka prāts ir stiprāks ne tikai par sāpēm, bet arī par baudām un nekad tām nepiekāpjas.

7.nodaļa

Gluži kā lielisks kuģa stūrmanis mūsu tēva Elāzāra prāts vadīja dievbijības kuģi pa ciešanu jūru.

2 Lai gan tas tika šaustīts tirāna draudu vētrās un iemests mocību bangās,

3 tas nevienu brīdi nepagrieza stūri prom no dievbijības, līdz beidzot iepeldēja nemirstīgās uzvaras ostā.

4 Neviena pilsēta, kas aplenkta ar daudzām un dažādām kara mašīnām, nav tā turējusies pretī kā šis šķīstais vīrs. Lai gan viņa svētā dzīvība mocībās un spīdzināšanā tika sadedzināta, viņš uzveica aplencējus, pateicoties aizstāvim un sargam - dievbijīgam prātam.

5 Izvirzījis priekšā savu domas spēku gluži kā klinšainu zemesragu, kas iestiepjas tālu jūrā, tēvs Elāzārs sašķaidīja ciešanu bangas, kas trakumā triecās pret viņu.

6 Ak, priesteri, tu, kas esi priesterības cienīgs, tu neapgānīji savus svētos zobus un neļāvi dievbijībai un šķīstībai piekāpties vēdera priekšā, uzņemot nešķīstu barību!

7 Tu esi pilnīgā saskaņā ar bauslību un esi dievišķas dzīves filozofs!

8 Tādiem vajag būt tiem, kas bauslību uztur, - ar savām pašu asinīm un pašu sviedriem to aizstāvēt līdz pat nāvei ciešanās.

9 Tu, tēvs, ar savu izturību esi pacēlies slavā un esi nostiprinājis mūsu paļāvību bauslībai, tu neatmeti dievbijību, bet to cienīgi pagodināji un darbos apliecināji savas dievišķās filozofijas vārdus.

10 Sirmgalvi Elāzār, tu esi stiprāks par mocībām un izturīgāks par uguni un esi visvarens valdnieks pār kaislībām.

11 Gluži kā tēvs Ārons, kas, bruņojies ar lāpu, izskrēja cauri ļaužu pūlim un pieveica ugunīgo eņģeli, ,2tā Ārona dēls Elāzārs, ugunī degdams, neatkāpās no sava prāta.

13 Visapbrīnojamākais ir tas, ka, būdams sirmgalvis ar nespēcīgu ķermeni, vāju miesas spēku un ļenganām dzīslām,

14 viņš, sava prāta vadīts, bija garā jauns, un ar tādu kā Izaka prātu viņš padarīja nespēcīgu daudzgalvaino mocību briesmoni.

15 Ak, tavs svētlaimīgais vecums un cienīgais sirmums un bauslībā vadītā dzīve, ko aizzīmogoja nepārsūdzamais nāves zīmogs!

16 Ja jau sirmgalvis godbijības dēļ ir spējis nicināt mocības līdz pat nāvei, tad ir neapstrīdami, ka virsvadonis pār jūtām ir dievbijīgs prāts.

17 Varbūt daži teiks: “Ne visi spēj valdīt pār jūtām, tādēļ ka ne visu prāts ir spējīgs saprātīgi spriest.”

18 Bet pieveikt miesas ciešanas spēj vienīgi tie, kas no visas sirds domā par dievbijību,

19 ticēdami gluži kā mūsu patriarhi Ābrahāms, Izaks un Jēkabs, ka viņi nemirst Dievam, bet dzīvo Dievam.

20 Tādēļ šeit nav pretrunu, ja daži izrādās tādi, kas prāta vājuma dēļ nonāk kaislību varā.

21 Vai tāds, kurš kā filozofs vadās pēc filozofijas pamatlikumiem un ticībā paļaujas uz Dievu, un -

22 zina, ka panest ciešanas krietnības dēļ ir svētlaimība, - vai tad tāds nepieveiks visas kaislības ar savu dievbijīgo pratu?

23 Jo tikai gudrais un drosmīgais ir kungs par kaislībām.

8.nodaļa Septiņi brāļi nepadodas tirānam

Tādēļ arī jauni cilvēki, ja tie ar dievbijīgu prātu nodevušies filozofijai, ir spējuši būt stiprāki par vissmagākajām mocībām.

2 Kad nu pirmajā mēģinājumā šis slavenais tirāns cieta sakāvi, jo viņš nespēja piespiest sirmgalvi ēst nešķīstu gaļu, viņš spēcīgā uzbudinājumā pavēlēja atvest vēl citus sagūstītos jūdus. Un katrs, kas ēdīs nešķīsto gaļu, tiks atbrīvots, un, kas atteiksies, tiks pakļauts nežēlīgām mocībām.

3 Kad tirāns bija devis šo pavēli, viņa priekšā tika atvesti septiņi brāļi - skaisti un kautrīgi, cildeni un visādā ziņā patīkami un viņu sirmā māte.

4 Tirāns, ieraudzījis viņus nostājamies aplī gluži kā korī ar māti vidū, nopriecājās par tiem un bija pārsteigts par viņu pieklājīgo un cēlo izturēšanos. Ar laipnu smaidu pievērsies tiem, viņš aicināja tos tuvāk un teica:

5 “Jaunekļi, es ar draudzīgu labvēlību apbrīnoju katru no jums un augstu vērtēju gan jūsu skaistumu, gan to, ka jūsu ir tik daudz. Tādēļ es jums dodu padomu nebūt tik neprātīgiem, kāds pirms tam bija mocības izgājušais sirmgalvis, bet mudinu jūs būt piekāpīgiem un baudīt manu draudzību.

6 Es varu gan sodīt tos, kas nepaklausa manām pavēlēm, gan atdarīt ar labu tiem, kas labprātīgi paklausa.

7 Ticiet - jūs ieņemsiet vadošus amatus manā valsts pārvaldē, ja atteiksieties no jūsu tēvutēvu noteiktās dzīves kārtības.

8 Mainot savu dzīves veidu un pārņemot grieķisko, jūs varēsiet ar prieku baudīt savu jaunību.

9 Bet, ja jūs ar savu nepaklausību mani sadusmosiet, jūs piespiedīsiet mani jūs spīdzināt un nogalināt.

10 Apžēlojieties paši par sevi! Pat es - jūsu ienaidnieks - raudu par jums jūsu jaunības un skaistuma dēļ.

11 Vai tad jūs nesaprotat, ka nepaklausības gadījumā jūs negaida nekas cits kā moku pilna nāve?”

12 Tā runādams, viņš lika novietot priekšā moku rīkus, lai, vēl arī bailes iedvešot, varētu tos pārliecināt baudīt nešķīsto gaļu.

13 Tad sargi atnesa un nolika

priekšā moku ratus, locekļu laužamās un mežģījamās ierīces, duramos, griežamos, katapultu, karsējamos katlus un pannas, pirkstu laužamos rīkus, dzelzs roku važas, ķīļus un uguns plēšas. Bet tirāns, turpinādams savu runu, teica:

14 “Jaunekļi, bīstieties! To taisnību, ko jūs bīstaties, jūs iemantosiet, ja kļūsiet par pārkāpējiem piespiedu kārtā.”

15 Kad viņi bija noklausījušies šos mudinājumus un redzēja draudošās briesmas, viņi tomēr nenobijās, bet ar savu filozofiju vēl iebilda tirānam un ar savu saprātīgo runāšanu iznīcināja viņa varu. ^Iedomāsimies, ja viņi būtu bailīgi un gļēvi, ko tad viņi būtu runājuši?

17 “Ak, mēs nelaimīgie un nesaprātīgie! Kad ķēniņš mūs aicina un mudina paklausīt viņam, solīdams atdarīt ar labdarību,

18 kādēļ mēs mēģinām sevi iepriecināt ar savām tukšām iedomām un pārgalvīgi ejam pretī drošai nāvei savas nepaklausības dēļ?

19 Brāļi, vai labāk bailēs nenovērsīsimies no mocībām un neapdomāsimies moku draudu priekšā un vai neatmetīsim kāri pēc tukšas slavas un dižošanās, kas mūs var ievest nāvē?

20 Apžēlosimies par savu jaunību un iežēlosimies par mūsu mātes vecumu,

21 un ielāgosim, ka nepaklausīdami mēs iesim bojā, -

22 bet Dieva taisnība mums piedos, jo ķēniņam pakļāvušies mēs būsim, viņa iebiedēti un neizbēgamības spiesti.

23 Kādēļ lai mēs paši sevi padzītu no tik mīļās dzīves un atņemtu sev šo tīkamo pasauli?

24 Necīnīsimies ar varu pret neizbēgamību un nealksim iemantot tukšu slavu par savām mocībām!

25 Arī pati bauslība mums neliek labprātīgi doties nāvē, ja mēs baidāmies no spīdzināšanas.

26 No kurienes gan mūsos ir iemājojusi tāda godkāre, un kādēļ gan mums tik ļoti patīk šāda izturības spīts, kas mums draud ar nāvi, kad taču ir iespējams dzīvot mierīgi, ja vien mēs paklausām ķēniņam?”

27 Bet neko tādu jaunekļi neteica un pat neiedomājās, lai gan viņiem priekšā stāvēja mocības.

28 Viņi pauda nicinājumu pret ciešanām un spēja valdīt pār sāpēm.

29 Tiklīdz ķēniņš bija izteicis viņiem savu padomu - neatteikties baudīt nešķīsto gaļu, viņi visi reizē vienā balsī, gluži kā runādami no vienas dvēseles, teica:

9.nodaļa

“Ko tu vilcinies, tirān? Mēs esam gatavi labāk mirt nekā pārkāpt tēvutēvu noteikumus.

2 Mums noteikti būs kauns mūsu senču priekšā, ja mēs nepaklausīsim bauslībai un Mozus padomiem.

3 Tirān, tu, kas nicini mūs un iesaki mums pārkāpt bauslību, nežēlo mūs vairāk, kā mēs paši sevi žēlojam!

4 Mēs uzskatām, ka smagāka par nāvi ir tava iežēlošanās, kas mūs izglābtu tikai tad, ja tiktu pārkāpta bauslība.

5 Tu mūs mēģini iebiedēt, draudēdams ar nāvi mocībās, it kā tu pirms īsa brīža neko nebūtu mācījies no Elāzāra.

6 Ja jau jūdu sirmgalvji dievbijības dēļ izturēja mocības, palikdami dievbijīgi, tad vēl jo taisnīgāk būtu sagaidīt, ka mēs, jaunekļi, esam gatavi mirt, nicinot tevis lemtās mocības, kuras arī mūsu sirmais skolotājs pieveica kā uzvarētājs.

7 Nu tad ķeries pie mocībām, tirān! Ja arī tu mūsu dievbijības dēļ atņemsi mums dzīvību, neuzskati, ka, mūs mocīdams, tu būsi nodarījis mums kādu kaitējumu!

8 Jo, paciešot un izturot ļaunumu, mēs tiksim atalgoti par krietnību un nonāksim pie Dieva, kura dēļ mēs esam gatavi ciest.

9 Bet tu, kas nešķīsti izliesi mūsu asinis, pelnīti saņemsi Dieva sodu - degsi mūžīgās ugunīs.”

VECĀKĀ BRĀĻA MOCĪBAS

10 Kad viņi to bija pateikuši, tirāns kļuva nikns ne tikai par viņu nepaklausību, viņu satracināja arī jaunekļu nepateicība.

11 Tad pēc ķēniņa pavēles sargi atveda priekšā vecāko brāli, norāva tam hitonu, sasēja rokas un roku delmus no abām pusēm ar siksnām.

12 Kad viņi pagura no sišanas ar pātagām, tā arī neko nepanākuši, viņi uzsvieda to uz moku rata.

13 Kad šis cēlais jauneklis bija uzsviests uz moku rata, viņam tika mežģīti locekļi.

14 Būdams izmežģītiem locekļiem, viņš vēl raidīja lāstus:

15 “Tu, nešķīstais tirān, kas esi debess taisnības ienaidnieks un mežonis, tu mani šādi kropļo ne jau tādēļ, ka esmu kādu nogalinājis vai bijis bezgodīgs, bet gan tādēļ, ka esmu bijis Dieva bauslības aizstāvis.”

16 Kad sargi teica: “Piekrīti, ka tu ēdīsi, un tu izbēgsi no mocībām,” -

17 viņš atbildēja: “Jūs, nešķīstie kalpi! rJusu moku rats nav tik stiprs, lai noslāpētu manu prātu. Cērtiet manus locekļus, dedziniet manu miesu un lauziet manas locītavas!

18 Iziedams cauri visām mocībām, es jums pierādīšu, ka jūdu dēli vienīgie ir neuzvarami, kad jāpastāv par krietnumu.”

19 Kamēr viņš to runāja, viņi pakūra viņam apakšā uguni un, lai sagādātu vēl lielākas ciešanas, moku ratu vēl stingrāk nostiprināja uz uguns.

20 Moku rats viscaur bija asinīm apķepis, un, asinīm plūstot, apdzisa apakšā ogles. No rīka ass krita miesas gabali.

21 Lai gan viņa kauli bija viscaur sadragāti, diženais un Ābrahāma cienīgais jauneklis pat neievaidējās,

22 bet, uguns rūdījumā it kā ieguvis nemirstību, viņš cildeni izturēja mocības.

23 “Brāļi, esiet tādi paši kā es,” viņš teica, “nepametiet manis iesākto cīņu un nepieviliet manus zvēresta vārdus par visiem brāļiem piemītošo drosmi.

24 Jūsu cīņa, sargājot godbijību, ir svēta un cildena, tās dēļ var piepildīties žēlsirdība pret mūsu tautu, ko izteikusi taisnīgā mūsu senču providence, un nolādētais ļaundaris tirāns kā atriebību saņems sodu.”

25 To pateicis, svētais jauneklis izdvesa dzīvības dvašu.

Citu brāļu mocības

26 Visi apbrīnoja viņa dvēseles stiprumu, bet sargi jau veda priekšā pēc vecuma nākamo brāli. Viņi sastiprināja viņa rokas ar dzelžiem, kuros bija asi uzgaļi, un piesēja to pie katapultas.

27 Mocītāji jautāja, vai viņš gadījumā, pirms pakļauj sevi mocībām, nebūtu ar mieru ēst. Viņi saņēma cildenu atbildi.

28 Šie zvēri ar dzelzs rokām gluži kā leopardi plosīja viņa miesu, raudami nost ādu no potītēm līdz pat galvai. Ciezdams tik smagas mokas, viņš vēl teica:

29 “Cik salda ir jebkura nāve mūsu senču godbijīgās ticības dēļ!” Bet tirānam viņš teica:

30 “Vismežonīgākais no tirāniem! Vai tev nešķiet, ka vairāk par mani tu spīdzini pats sevi, noskatīdamies, kā mūsu izturība dievbijības dēļ pieveic tavu tirānisko augstprātību?

31 Es padaru savas mokas vieglas ar to baudu, ko sniedz krietnums,

32 bet tu mocīsies, pastāvīgi apdraudēts savas bezgodības dēļ. Tev, nešķīstais tirān, neizbēgt Dieva taisnīgajām dusmām!”

10 .nodaļa

Kad viņš bija izturējis nāvi, kas ir slavas dziesmu cienīga, tika vests trešais brālis. Arī viņu daudzi mudināja, lai viņš, nobaudījis ēdienu, izglābtu sev dzīvību.

2 Bet viņš skaļā balsī teica: “Vai jūs nezināt, ka mani ir radījis tas pats tēvs un dzemdējusi tā pati māte, kas jau mirušos brāļus, un esmu audzināts tāpat kā viņi?

3 Es neatsakos no dižciltīgās radniecības ar saviem brāļiem.

5 Bet mocītāji, nespēdami panest drosminieka atklāto un drošo runu, ar moku rīkiem lauzīja viņa rokas un kājas un rāva locekļus laukā no locītavām,

6 pārlauza pirkstus, rokas, kājas un elkoņus.

7 Šādi nespēdami noslāpēt viņa garu, viņi atmeta moku rīkus un pēc skitu parauga dīrāja tam ādu ar asiem dzelkšņu nagiem.

8 Tad tie taisnā ceļā aizveda viņu uz moku ratu, un, kamēr viņa mugurkauls tika lauzīts, viņš redzēja, kā viņa paša miesa ar ratu tiek sarauta gabalos un kā asinis izplūst no iekšām.

9 Jau būdams tuvu nāvei, viņš teica:

10 “Mēs, visnešķīstais tirān, to ciešam krietnuma un Dieva mācības dēļ,

11 bet tu savas bezgodības un nešķīstās asinskāres dēļ cietīsi nebeidzamas mokas.”

12 Kad viņš bija nomiris tikpat cienīgi kā viņa brāļi, sargi vilka priekšā ceturto, teikdami:

13 “Neesi tik traks kā tavi brāļi, bet paklausi ķēniņu un izglāb savu dzīvību!”

14 Bet viņš tiem atbildēja: “Jums nav tik dedzinošas uguns, ko vērst pret mani, lai es kļūtu gļēvs.

15 Es zvēru pie savu brāļu svētlaimīgās nāves, pie tirāna pazudināšanas uz laiku laikiem un godbijīgo mūžīgās dzīvošanas, es nenoliegšu dižciltīgās saites, kas mani vieno ar maniem brāļiem!

16 Padomā, tirān, kā tu vēl varētu spīdzināt, lai tu saprastu, ka es esmu iepriekš nomocīto brālis.”

17 To dzirdējis, asinskārais visnešķīstākais slepkava

A Dažos manuskriptos:

4 “Ja jums vēl ir kāds soda rīks, tad izmantojiet to pret manu ķermeni, bet manu dvēseli, kaut gribēdami, jūs nespējat skart. ”

Antiohs deva pavēli nocirst jauneklim mēli.

18 Bet tas teica: “Pat ja tu atņemsi man balss rīku, Dievs dzirdēs arī klusējošos.

19 Redzi, te ir mana mēle, cērt to nost! Nocērtot mēli, tu neatņemsi mums mūsu prāta runas spēju.

20 Dieva dēļ mēs ar prieku ļaujam nocirst mūsu ķermeņa locekļus.

21 Bet tevi Dievs drīzumā piemeklēs, jo tu liec nocirst mēli, kas skandē slavas dziesmas Dievam.”

11 .nodaļa

Kad arī šis, spīdzināšanās sakropļots, nomira, priekšā izskrēja piektais brālis, saukdams:

2 “Es negrasos, tirān, lūgt, lai mani atbrīvo no mocībām krietnuma dēļ,

3 bet pats labprātīgi ierados, lai tu, nogalinājis arī mani, pavairotu savu noziegumu skaitu, par kuriem sodu tu saņemsi debess tiesā.

4 Tu, krietnuma un cilvēku nīdēj, ko gan tādu mēs esam nodarījuši, ka tu mūs tā iznīcini?

5 Par to, ka mēs godinām visa Radītāju un dzīvojam pēc viņa krietnuma bauslības?

6 Bet tas ir pelnījis godināšanu, nevis spīdzināšanu

A Septuaginta nav iekļauts

7 . un

8 . pants.

9 Kamēr viņš to teica, miesassargi sasēja viņu un vilka uz katapultu.

10 Piesējuši viņu aiz ceļgaliem pie tās un sastiprinājuši ar dzelzs kāju važām, viņi atlieca atpakaļ viņa muguru jostas vietā ap rata ķīli, tā ka viņš bija izliekts skorpiona izskatā. Tā tie izlauzīja viņam visus locekļus. ^Ciezdams mocības, būdams elpas trūkumā un ar iežņaugtu ķermeni, viņš teica:

12 “Tu pats, to negribēdams, mums sagādā brīnišķīgu prieku, dodams iespēju cēlās mokās pierādīt mūsu stingro turēšanos pie bauslības.”

13 Kad nomira šis, tika atvests arī sestais brālis, vēl zēns. Kad tirāns viņam pajautāja, vai viņš, nobaudot ēdienu, gribētu tikt atbrīvots, viņš atbildēja:

14 “Gados esmu jaunāks par saviem brāļiem, bet savā domāšanā esmu viena vecuma ar viņiem.

15 Mēs esam dzimuši vienam un tam pašam mērķim, vienādi audzināti, un mums pienākas arī vienādi nomirt.

16 Tā ka, ja esi nolēmis mani spīdzināt par atteikšanos no nešķīstas barības, spīdzini!”

17 Kad viņš to pateica, viņu vilka uz moku rata. ISViņš tika izstiepts uz tā un stingri nostiprināts, viņa mugurkauls tika salauzts, un viņam apakšā tika pakurta uguns.

19 Mocītāji dūra viņa mugurā uz uguns nokaitētus iesmus un, caurdūruši sānus, dedzināja viņa iekšas.

20 Bet viņš spīdzināts vēl teica: “Ak, svētā cīņa godbijības dēļ! Mēs, tik daudzi brāļi, tikām izaicināti, lai cīnītos ciešanu arēnā. Un mēs neesam uzvarēti!

21 Godbijības apziņa, tirān, nav uzvarama.

22 Es došos nāvē, bruņojies ar cildenumu,

23 un kopā ar saviem brāļiem atriebes lāstu tev padarīšu jo lielāku, tev, kas esi visādu mocību izgudrotājs un visu patiesi godbijīgo ienaidnieks.

24 Mēs, seši jaunekļi, esam iznīcinājuši tavu tirāniju.

25 Vai gan tā nav tavas varas iznīcība, ka tu neesi spējis panākt, lai mēs mainām savas domas, nedz arī esi spējis piespiest mūs baudīt nešķīstu ēdienu.

26 Tava uguns mums ir auksta un katapulta nesagādā mokas, un tavs varmācīgais spēks ir nevarīgs.

27 Mūsu sargi, kas stāv mums apkārt, sargā nevis tirānu, bet Dieva bauslību. Tādēļ mūsu prāts ir neuzvarams.”

12 .nodaļa

Kad arī šis, iemests katlā, svētlaimīgā nāvē nomira, priekšā nostājās septītais, visjaunākais.

2 Lai gan pārējie brāļi tirānam bija teikuši nežēlīgi ļaunus vārdus, tomēr par jaunāko viņu pārņēma žēlums.

Redzēdams, ka viņam jau tiek uzliktas važas, viņš aicināja to pienākt tuvāk un mēģināja pierunāt, sacīdams:

3 “ Tu redzi, kādu galu piedzīvoja tavu brāļu neprātība.

Nepaklausības dēļ viņi mocībās ir dabūjuši galu.

4 Arī tu, ja nepaklausīsi, nežēlīgi tiksi spīdzināts un priekšlaikus aiziesi bojā.

5 Bet, ja paklausīsi, tu būsi mans draugs un valdības priekšstāvis ķēniņvalstī.”

6 Tā runādams, viņš lika ataicināt arī bērna māti, lai, izrādot žēlastību pret viņu, kas jau tik daudzus dēlus bija zaudējusi, mudinātu viņu pārliecināt pēdējo palikušo dēlu būt paklausīgam un tādējādi izglābties.

7 Kad māte bija viņu uzrunājusi jūdu valodā, par to mēs stāstīsim vēlāk,

8 viņš iesaucās: “ Atbrīvojiet mani no važām, lai esvarētu runāt ar ķēniņu un viņa ļaudīm!”

9 Nopriecājušies par to, ko zēns pateica, sargi viņu tūlīt atbrīvoja.

10 Pieskrējis pie nokaitētām pannām, viņš teica:

11 “Nešķīstais tirān, bezgodīgākais no visiem! Tu, kas no Dieva esi saņēmis visus labumus un kēninvalsti, vai tev nav kauna nogalināt tos, kas Dievam kalpo, un mocībās spīdzināt tos, kas piekopj godbijīgu ticību?

12 Par to tev tiks sods mocīties un degt daudz spēcīgākā mūžīgajā ugunī, no kā tu netiksi vaļā visu mūžību.

13 Tu, zvērīgais, pats būdams cilvēks, nekaunies citiem, tādiem pašiem cilvēkiem, kas radīti ar tādiem pašiem locekļiem, nocirst mēli un spīdzināšanā tos sakropļot.

14 Taču viņi, cildenā nāvē nomiruši, ir līdz galam izpildījuši savu godbijīgo kalpošanu Dievam, bet tu rūgti raudāsi, jo esi nogalinājis nevainīgus cīnītājus, kas iestājās par krietnumu.”

15 Tad, būdams gatavs mirt, viņš vēl teica:

16 “Es nebūšu pārbēdzējs, atsakoties rīkoties tikpat drosmīgi kā mani brāļi.

17 Es piesaucu mūsu tēvu Dievu, lai viņš ir žēlīgs mūsu tautai un

18 lai viņš atriebjas tev gan šajā dzīvē* gan pēc tavas nāves.”

19 Pēc šīs lūgšanas viņš metās ūz nokaitētām pannām un nomira.

13 .nodaļa. Filozofisks skaidrojums

Ja jau šie septiņi brāļi līdz pat savai nāvei nici-L nāja ciešanas, tad vienprātīgi ir atzīstams, ka dievbijīgs prāts ir valdnieks pār kaislībām.

2 Ja viņi kā vergi būtu padevušies ciešanām un baudījuši nešķīstu ēdienu, tad mēs teiktu, ka kaislības viņus ir uzvarējušas.

3 Bet tagad, izrādās, tā nav, jo viņi pārvarēja ciešanas ar prātu, kas Dieva priekšā cildināms.

4 Nevar neredzēt, ka galvenais spēks viņos bija domāšana, jo viņi pieveica gan kaislības, gan ciešanas.

5 Kā gan var neatzīt, ka pareiza domāšana bija tā, kas savaldīja kaislības viņos, kuru prāts nemainījās pat uguns mocību izraisītajās sāpēs?

6 Gluži kā torņi jūrā, kas, sašķaidot draudīgos viļņus, padara to mierīgu kuģiem, kas iebrauc ostā,

7 tāpat šo septiņu jaunekļu taisnais prāts kā septiņi torņi bija nocietinājums dievbijības ostā un uzvarēja kaislību vētras.

8 Nostājušies kopā svētā dievbijības korī, viņi viens otru uzmundrināja:

9 “Brāļi, mirsim visi kā viens par bauslību! Būsim tādi paši kā tie trīs jaunekļi Asīrijā, kuri ar nicinājumu izturējās pret tādu pašu spīdzināšanu ar uguni!

10 Nebūsim gļēvi, kad mums jāpierāda sava dievbijība!”

11 Viens teica: “Nebaidies, brāli!” Cits: “Izturies cildeni!”

12 Vēl cits atgādināja: “Atcerieties, no kurienes jūs esat, atcerieties tēvu, kas bija pacēlis roku pret Izaku, un to, ka dievbijības dēļ tas spēja to izturēt!”

13 Ar gaišu skatienu un lielu paļāvību viņi raudzījās cits uz citu un teica: “Mēs no visas sirds sevi ziedosim Dievam, kas devis mums dzīvību, un savu ķermeni atdosim bauslības sargāšanai.

14 Nebaidīsimies no tā, kurš domā, ka mūs nogalina.

15 Jo tam, kurš pārkāpj Dieva pavēli, priekšā stāv liela dvēseles cīņa un briesmas mūžīgās mocībās.

16 Bruņosimies ar dievišķu prātu, kas ir kaislību savaldītājs.

17 Ja mēs būsim tā miruši, mūs pieņems Ābrahāms, Izaks, Jēkabs un cildinās visi tēvi.”

18 Ikreiz, kad kāds no brāļiem tika rauts prom, palikušie teica: “Neliec, brāli, mums kaunēties un nepievil tos brāļus, kas jau miruši!”

19 Jums ir labi zināmas brāļu mīlestības jūtas, kuras dievišķā un visgudrā providence ir likusi caur tēviem nonākt pie dēliem un kas izaudzētas mātes klēpī,

20 kur brāļi pavada vienādu laiku un vienādi ilgi aug un veidojas, barojas ar vienām un tām pašām asinīm, un viena un tā pati dzīvība tos iznēsā un izved gaismā.

21 Kad pēc vienāda laika viņi tiek dzemdēti, viņi dzer no vieniem un tiem pašiem piena avotiem, tā kopīgi augot brāļu mīlestībā.

22 Viņi aug jo spēcīgāki, tādēļ ka aug kopā un dienas vada kopā, kopīgi tiek audzināti un radināti pie Dieva bauslības.

23 Ja tā tiek nostiprināta brāļu savstarpējā mīlestība, tad šie septiņi brāļi juta jo īpašu mīlestību cits pret citu,

24 jo viņi bija mācīti vienā un tajā pašā bauslībā, tika radināti pie vieniem un tiem pašiem krietnuma tikumiem un kopīgi audzināti taisnīgai dzīvei; tādēļ viņi vēl jo vairāk cits citu mīlēja. ^Viena un tā pati tieksme pēc krietnuma stiprināja viņu labvēlību citam pret citu un savstarpējo vienprātību,

26 tādēļ ka dievbijība, kas viņiem piemita, spēja padarīt viņu savstarpējo mīlestību jo dedzīgāku.

27 Lai gan viņu daba, tuvā draudzība un raksturu krietnums arvien vairāk nostiprināja brālīgās draudzības jūtas citam pret citu, tomēr dievbijības dēļ viņi spēja ar izturību noraudzīties ikreiz, kad kāds no viņiem tika aizrauts prom, sakropļots un līdz nāvei spīdzināts.

14 .nodaļa

Turklāt viņi uzmundrināja cits citu paciest spīdzināšanu, it kā ne tikai sāpes nicinādami, bet pārvarēdami pat brāļu mīlestības jūtas.

2 Ak, prāts, kas ir ķēnišķāks par ķēniņiem un brīvāks par brīviem cilvēkiem!

3 Ak, cik svēta un vienota saskaņā bija septiņu brāļu vienprātība dievbijībā!

4 Neviens no septiņiem jaunekļiem nebija gļēvs un nenobijās nāves priekšā,

5 bet visi, gluži kā traukdamies uz nemirstības ceļu, steidzās pretim moku pilnai nāvei.

6 Tāpat kā rokas un kājas saskanīgi kustas, klausot dvēseles vadošajām pavēlēm, tā arī šie svētie jaunekļi, dievbijības, gluži kā nemirstīgās dvēseles, vadīti, devās tās dēļ pretim nāvei.

7 Ak, vis-svētais vienprātīgo brāļu septiņnieks! Tāpat kā pasaules radīšanas septiņas dienas ietver savā lokā dievbijību,

8 tā šie septiņi jaunekļi kā kora aplī ieslēdza spīdzināšanu šausmas un tās iznīcināja.

9 Mēs tagad, klausoties par šo jaunekļu mocībām, šausmās nodrebam. Bet viņi ne tikai to visu redzēja un ne tikai dzirdēja tur skanošos draudu vārdus, bet paši to visu izcieta un izturēja un vēl tādas sāpes, kādas sagādāja spīdzināšana ar uguni.

10 Kas gan vēl varētu sagādāt mokošākas sāpes par to? Jo uguns spēks ir griezīgs un spējš, tas ātri saplosīja viņu ķermeņus.

Septiņu dēlu māte

11 Nebrīnieties, ka šo vīru prāts guva virsroku mocībās, ja jau pat sievietes saprāts spēja ar nicinājumu izturēties pret vēl daudzveidīgākām mocībām,

12 jo šo jaunekļu māte ar izturību panesa katra atsevišķā bērna spīdzināšanu.

13 Ieskatieties, cik sarežģīta ir mātes

mīlestība pret bērniem, kas visu pārdzīvo līdz sirds dziļumiem.

14 Arī tās dzīvās būtnes, kurām nav runas spēju, jūt tādu pašu līdzjūtību un mīlestību pret saviem mazuļiem kā cilvēks:

15 putni, kas ir pieradināti, aizsargā savus mazuļus, paslēpjot tos zem jumtiem,

16 bet citi vij ligzdas un izperina savus mazuļus kalnu virsotnēs, gravu nogāzēs un koku paēnās vai galotnēs un neļauj nevienam tiem tuvoties.

17 Bet, ja viņi nespēj aizkavēt kāda tuvošanos, viņi savas sāpes un mīlestību pret saviem mazuļiem izrāda, lidodami un riņķodami tiem apkārt un kliegdami savā putnu balsī; viņi cenšas tiem palīdzēt, kā spēj.

18 Bet kāda vajadzība līdzjūtību pret saviem bērniem pierādīt ar piemēriem par būtnēm, kurām nav runas spēju,

19 ja pat bites ap to laiku, kad viņas veido šūnas, atvaira ikvienu, kas tuvojas, un tos, kas uzdrošinās pienākt viņu mazuļiem, sit gluži kā ar dzelzs dzelksni un aizstāvas līdz nāvei.

20 Bet jaunekļu māte, lai gan juzdama līdzi saviem bērniem, tomēr palika nesatricināma; savā garā viņa līdzinājās Ābrahāmam.

15 .nodaļa

Ak, šo bērnu prāts, kas biji kā tirāns pār kaislībām! Ak, dievbijība, kas mātei biji vairāk vēlama nekā bērni! t2 Kad mātei bija divas iespējas - vai nu saglabāt dievbijību, vai uz laiku izglābt bērnus, paļaujoties ķēniņa solījumiem,

3 viņa ar lielāku mīlestību pieķērās dievbijībai, kas izglābj mūžīgai dzīvošanai pēc Dieva apsolījuma.

4 Kādiem vārdiem lai es izsaku vecāku mīlestības jūtas pret bērniem? Bērna raksturā mēs iezīmējam apbrīnojamu dvēseles un ārējā izskata līdzību, jo sevišķi tas attiecas uz mātēm, jo tās, sāpēs dzemdējušas, ir vairāk līdzjūtīgas nekā tēvi.

5 Tā kā mātes ir vājākas un ir daudz dzemdējušas, viņu mīlestība pret bērniem ir lielāka.

6 Vairāk nekā citas mātes savus bērnus mīlēja šo septiņu bērnu māte, jo septiņkārtīga grūtniecība viņā dabiski ieaudzēja mīlestību pret bērniem.

7 Ikreiz ciezdama dzemdību sāpes, viņa neizbēgami iemantoja šo spēju būt līdzcietīgai.

8 Un tomēr aiz bijības pret Dievu viņa nonicināja iespēju uz neilgu laiku izglābt bērnus.

9 Taču daudz lielāku mīlestību pret saviem dēliem viņa juta viņu krietnuma dēļ un tādēļ, ka viņi bija paklausīgi bauslībai.

10 Viņi bija taisnīgi, saprātīgi, drosmīgi, cēli un tik ļoti mīlēja cits citu un māti, ka paklausīja tai un nosargāja bauslības likumus līdz pat nāvei.

11 Lai gan ir tik daudz apstākļu, kas māti bērnu mīlestībā rosina uz līdzjūtību, ne reizi daudzās un dažādās mocības nespēja grozīt viņas prātu.

12 Taisni otrādi, šī māte mudināja gan katru bērnu atsevišķi, gan visus kopā pieņemt nāvi dievbijības dēļ.

13 Ak, svētā daba, vecāku mīlestības jūtas pret bērniem un pieķeršanās tiem, bērnu izauklēšana un neremdināmās ciešanas, kas jāpārdzīvo mātēm!

14 Redzēdama, kā pa vienam tiek mocīts un dedzināts katrs viņas bērns, šī māte neatkāpās no savas dievbijības.

15 Viņa redzēja, kā bērnu miesas sadeg ugunīs, kā roku un kāju pirksti tiek izmētāti pa zemi un kā galvas āda līdz pat zodam pārvēršas par masku.

16 Ak, māte, tu, kas tajā brīdī tiki pārbaudīta ar daudz smagākām ciešanām nekā toreiz dzemdību sāpēs!

17 Tu, vienīgā sieviete, kas dzemdējusi tādu dievbijības pilnību!

18 Tevi nesatricināja pirmdzimtā pēdējais elpas vilciens, nedz arī otrais dēls, kas mokās vērsa savus skatienus uz tevi, nelaimīgo, nedz trešais, izdvašodams savu dzīvību.

19 Tu ne reizi nevaimanāji, kad raudzījies savu dēlu mokās izvalbītajās acīs un nāsīs, kas liecināja par nāves tuvošanos.

20 Redzēdama, kā viena bērna miesas tiek dedzinātas uz otra bērna miesām, kā nocirstās rokas un norautās galvas āda tiek mesta cita uz citas un līķi sakrauti kaudzē cits uz cita, un redzēdama, cik daudz ļaužu šajā vietā noskatās tavu bērnu mocībās, tu nesāki raudāt.

21 Nedz sirēnu, nedz gulbju dziesmas tā nevilina klausītājus kā bērnu balsis, kas mokās sauc māti.

22 Cik briesmīgi un cik daudz bija moku ratu un dedzināšanas rīku, ar kuriem spīdzināto dēlu māte toreiz tika spīdzināta!

23 Bet dievbijīgais prāts, kas viņas sirdi ciešanās padarīja vīrišķīgu, deva spēku tajā brīdī atteikties no mīlestības pret bērniem.

24 Lai gan viņa redzēja visu savu septiņu bērnu bojāeju un daudzās un dažādās spīdzināšanas, viņa to visu pārvarēja, ticībā paļaudamās uz Dievu.

25 Kad viņai gluži kā padomē bija jāizvēlas, par ko atdot savu balsi, un kad viņa redzēja savā dvēselē ietekmīgus padomdevējus - dabu, dzimtu, mīlestību pret bērniem un moku rīkus pret bērniem

26 tad, pastāvot divām iespējām balsot vai nu par bērnu nāvi, vai par viņu glābšanu,

27 viņa neizvēlējās balsot par savu septiņu dēlu glābšanu uz īsu laiku,

28 bet, paturējusi atmiņā dievbijīgā Ābrahāma izturību, viņa balsoja kā Ābrahāma meita.

29 Ak, tautas māte, bauslības taisnīgā atriebēja un dievbijības aizstāve, tu savā iekšējā cīņā esi uzvaras balvas ieguvēja.

30 Savā stiprumā tu esi varenāka par vīriešu dzimumu un izturībā vīrišķīgāka par vīriem. t

31 Tāpat kā Noas šķirsts, pasaules grēku plūdos nesdams pasauli, spēja izturēt bangas,

32 tā arī tu, kad no visām pusēm virsū šļācās ciešanu bangas un pūta spēcīgi vēji, kā bauslības sargs, turēdamās drosmīgi savu dēlu ciešanās, tu, aizstāvot dievbijību, izturēji visas negaisa brāzmas.

16 .nodaļa

Ja sieviete turklāt vēl sirmgalve un septiņu bērnu māte, spēja izturēt, noraudzīdamās savu bērnu nomocīšanā līdz nāvei, tad nenoliedzami jāatzīst, ka dievbijīgs prāts ir valdnieks pār kaislībām.

2 Tātad es parādīju, ka ne tikai vīri spēja valdīt pār kaislībām, bet arī sievietes spēja nicināt vislielākās mocības.

3 Tāds mežonīgums nebija lauvām, kas aplenca Daniēlu, un tik svelmaini dedzinoša nebija uguns krāsnij, kurā bija iemests Misaēls, cik nežēlīgi iedzimtā mīlestība pret bērniem dedzināja māti, kad viņa noraudzījās savu septiņu dēlu mocīšanā.

4 Bet ar dievbijīgu prātu šī māte nodzēsa daudzās un tik lielās ciešanas.

5 Padomājiet vēl par to -ja šī sieviete, lai gan būdama māte, tomēr dvēselē būtu gļēva, viņa sāktu vaimanāt par viņiem un varbūt teiktu tā:

6 “Ak, es nelaimīgā un trīskārt nožēlojamā, kas, septiņus dēlus dzemdējusi, esmu palikusi bez neviena.

7 Ak, veltīgi es septiņas reizes esmu bijusi grūta un veltīgi ir bijuši septiņreiz deviņi mēneši, neauglīga ir bijusi zīdīšana, un tikai postu ir nesusi barošana ar pienu.

8 Veltīgi, bērni, jūsu dēļ daudzkārt esmu pacietusi dzemdību sāpes un panesusi smagās audzināšanas rūpes.

9 Ak vai, mani bērni, gan tie no jums, kas neprecējušies, gan tie, kas veltīgi apprecējušies! Es neredzēšu jūsu bērnus un nedabūšu izbaudīt svētlaimi, kad mani sauc par vecmammu.

10 Ak, es, daudzu skaistu bērnu māte, kas tagad esmu atraitne un viena pati izplūstu asarās.

11 Un, kad es nomiršu, man nebūs neviena dēla, kas mani apglabātu.” J2Bet ar šādām raudu dziesmām šī svētā un dievbijīgā māte nevienu dēlu neapraudāja un nevienu no viņiem necentās atrunāt no došanās nāvē, un ne-skuma par viņu nāvi,

13 taisni otrādi, būdama ar tēraud-cietu prātu, viņa lūdzās un pierunāja savus dēlus labprātīgi doties nāvē dievbijības dēļ, tādējādi it kā atdzemdinot viņus nemirstībai.

14 Ak, māte, kas savā godbijībā pret Dievu esi kā pieredzējis karavīrs, un sieva, kas ar savu izturības spēku esi uzveikusi tirānu, gan darbos, gan vārdos tu esi varenāka par vīru.

15 Jo tad, kad tu tiki sagūstīta reizē ar bērniem, tu, atrazdamies tur, redzēji Elāzāra mocīšanu un teici saviem bērniem jūdu valodā:

16 “Bērni, šī cīņa ir cildena, jūs esat uz to aicināti liecināt par savu tautu! Cīnīties dedzīgi, aizstāvot no tēvutēviem mantoto bauslību!

17 Būtu apkaunojums, ja šis sirmgalvis spēj godbijībā panest sāpes, bet jūs, jaunekļi, nobītos no mocībām. I8Atcerieties, ka, pateicoties Dievam, jūs esat pasaulē un baudāt dzīvi, -

19 un tādēļ jums ir pienākums panest visas grūtības tā Dieva dēļ,

20 kura dēļ arī mūsu tēvs Ābrahāms bija gatavs ziedot savu dēlu, mūsu ciltstēvu īzaku, un Izaks nenobijās, tēva rokā redzēdams zobenu, pavērstu pret sevi.

21 Arī taisnīgais Daniēls tika iemests lauvu bedrē, un Hananja, Azarja un Misaēls tika iegrūsti degošā krāsnī, un viņi visi izturēja Dieva dēļ.

22 Arī jūs nebēdājieties, bet ticībā paļaujieties uz Dievu!

23 Tas būtu neprāts, ja tie, kas zina dievbijību, nespētu pretoties ciešanām.”

24 Ar šādiem vārdiem septiņu bērnu māte, uzmundrinādama ikvienu no viņiem, pārliecināja, ka labāk ir pieņemt nāvi nekā pārkāpt Dieva pavēli.

25 Turklāt viņi zināja arī to, ka, mirdami Dieva dēļ, viņi dzīvos Dievam, kā Ābrahāms, Izaks, Jēkabs un visi patriarhi.

17 .nodaļa

Daži sargi stāstīja, ka tad, kad viņi grasījušies arī māti sagūstīt un sodīt ar nāvi, viņa pati metusies ugunī, lai neviens nevarētu viņai pieskarties.

Mātes slavinājums

2 Ak, māte, tu, kas kopā ar saviem dēliem sagrāvi tirāna varmācīgo varu, atņēmi spēku viņa ļaunajiem nodomiem un pierādīji ticības cildenumu!

3 Tu biji kā jumts, kas droši nostiprināts uz kolonnām - saviem bērniem -un nesatricināmi panesi mocību zemestrīci.

4 Esi droša, māte, tava svētā dvēsele lai nešaubīgā ticībā paļaujas uz Dievu!

5 Mēness ar zvaigznēm tik lepni nemirdz pie debesīm kā tu, savus zvaigznēm līdzīgos septiņus bērnus vadīdama pa gaismas ceļu pretim godbijībai, līdz ar viņiem mirdzi pie debesīm, stāvēdama goda vietā Dieva priekšā,

6 jo tavi bērni bija radīti kā tēva Ābrahāma pēcteči.

7 Ja mums būtu iespējams kā gleznā attēlot vēstījumu par tavu dievbijību, vai gan skatītāji nenodrebētu, skatīdami, kā septiņu bērnu mātei jāiztur savu bērnu nomocīšana visdažādākajās spīdzināšanās līdz nāvei dievbijības dēļ?

8 Par atgādinājumu tiem, kas nāks no mūsu tautas, būtu derīgi uzrakstīt uz viņu kapa šādus vārdus:

9 “Šeit apglabāti sirmgalvis priesteris, sirmgalve un septiņi bērni, kuru nāvē vainojams tirāns, kas gribēja varmācīgi iznīdēt jūdu dzīves iekārtojumu;

10 viņi, paļaudamies uz Dievu, atriebās par savu cilti un izturēja mocības līdz nāvei.”

11 Tā patiešām bija dievišķa cīņa, ko viņi izcīnīja.

12 Balvas devējs bija krietnums, kas pārbaudīja viņu izturību, uzvaras balva bija neiznīcība mūžīgajā dzīvē.

13 Elāzārs bija pirmais cīnītājs, septiņu bērnu māte bija cīņas līdzdalībniece, bērni - cīnītāji.

14 Tirāns bija pretinieks, pasaule un cilvēki - skatītāji.

15 Uzvarēja dievbijība un savus cīnītājus apbalvoja ar uzvaras vainagu.

16 Kurš gan neapbrīnoja šos cīnītājus, kas iestājās par Dieva iedibinātajiem likumiem? Kurš nebija pārsteigts par viņiem?

17 Arī pats tirāns un visi viņa padomdevēji apbrīnoja viņu izturību,

18 kuras dēļ viņi tagad stāv blakus Dieva tronim un vada svētlaimīgu dzīvi mūžībā.

19 Jo Mozus saka: “Visi, kas ir svēti, ir zem tavām rokām.”

20 Tā arī viņi tiek godāti, jo kļuvuši svēti, apliecinot Dievam godu, un gods viņiem tiek izrādīts arī par to, ka, pateicoties viņiem, ienaidnieki neguva uzvaru pār mūsu tautu,

21 ka tirāns saņēma sodu un dzimtā zeme tika attīrīta. Viņi bija it kā izpirkšanas maksa par tautas grēkiem.

22 Caur šo dievbijīgo asinīm un viņu nāvi kā grēku izpirkšanu dievišķā providence, kas iepriekš Israēlam bija uzsūtījusi daudz ļauna, to atkal izglāba.

23 Bet tirāns Antiohs, redzēdams viņu krietno drosmi un izturību mocībās, pasludināja saviem karavīriem viņus par izturības paraugu

24 un panāca, ka tie kļūst drosmīgi un vīrišķīgi gan kājnieku kaujās, gan aplenkšanā. Tā viņš sagrāva un uzvarēja visus savus ienaidniekus.

18 .nodaļa. Mātes pēdējie vārdi

Pēcnācēji no Ābrahāma sēklas, visi Israēla bērni! Paklausiet bauslībai un vienmēr sargājiet savu dievbijību -

2 zinot, ka kungs pār kaislībām ir dievbijīgs prāts, ne tikai pār tām, kas cilvēkam iekšā, bet arī pār ārējām ciešanām!

3 Tādēļ arī šos, kas, pretodamies kaislībām, dievbijības dēļ labprāt atdeva savu miesu ciešanām, cilvēki ne tikai apbrīnoja, bet atzina par dievišķiem.

4 Pateicoties viņiem, tauta atguva mieru un, atjaunojusi tēvzemē bauslības noteikto kārtību, patrieca ienaidniekus.

5 Tirāns Antiohs ir saņēmis sodu gan uz zemes, gan ari miris izcieš sodu, jo, tā kā viņš nekādi nespēja piespiest jeruzālemiešus pieņemt svešas cilts paražas un atteikties no tēvutēvu iedibinātā dzīves veida, viņš pameta Jeruzālemi un devās karagājienā pret Persiju.

6 Septiņu bērnu māte teica saviem bērniem vēl šādus taisnus vārdus:

7 “Es biju šķīsta jaunava un nepārkāpu tēva mājas slieksni, un stingri turējos pie tā, ka es kā sieviete esmu radīta no ribas.

8 Mani nepazudināja pavedinātājs klajā laukā un manu nevainību nesagandēja viltīgais pavedinātājs čūska.

9 Savus brieduma gadus es vadīju kopā ar vīru, un, kad šie bērni pieauga, viņu tēvs nomira. Viņš ir svētlaimīgs, jo piedzīvoja laiku, kad bija bērni, bet nepiedzīvoja to sāpju brīdi, kad bērnu vairs nav.

10 Vēl būdams kopā ar jums, viņš mācīja jums bauslību un praviešus. 2 Viņš lasīja jums priekšā par Ābelu, kuru nogalināja Kains, par īzaku kā dedzināmo ziedojuma upuri un par Jāzepa gūstu.

12 Viņš stāstīja jums par Finēsa dedzību un par Hananju, Azarju un Misaēlu uguns liesmās.

13 Viņš jums slavēja lauvu bedrē iemesto Daniēlu, kuru viņš uzskatīja par svētlaimīgu.

14 Viņš lika jums ielāgot arī Jesajas sacerējumu, kurā teikts: “Kaut arī tu iesi caur uguni, liesma tevi nesadedzinās.”

15 Viņš dziedāja jums priekšā no Dāvida psalmiem: “Daudz nelaimju vajā taisnīgos.”

16 Viņš skandēja jums Sālamana sakāmvārdus, kur teikts: “Tas ir dzīvības koks tiem, kas dara viņa gribu.”

17 Viņš atgādināja jums Jehezkēla vārdus: “Vai šie sausie kauli dzīvos?”

18 Viņš neaizmirsa jums arī skandēt dziesmas vārdus, ko mācīja Mozus: ,9“Es nokaušu un darīšu dzīvu. Šī ir jūsu dzīve un jūsu dienu ilgums.” ”

Nobeigums

Content

Deiterokanoniskās grāmatas-6. Ceturtā Makabeju grāmata

1.nodaļa. Filozofisks ievads

2.nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5. nodaļa Elāzāra mocības

6.nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa Septiņi brāļi nepadodas tirānam

9.nodaļa

10 .nodaļa

11 .nodaļa

12 .nodaļa

13 .nodaļa. Filozofisks skaidrojums

14 .nodaļa

15 .nodaļa

16 .nodaļa

17 .nodaļa

18 .nodaļa. Mātes pēdējie vārdi