Deiterokanoniskās grāmatas-8. Sālamana gudrības grāmata

SĀLAMANA GUDRĪBAS GRĀMATA

1.nodaļa. Aicinājums iemīlēt taisnīgumu

Iemīliet taisnīgumu, jūs, kas valdāt pār zemi, labestīgu prātu domājiet par Kungu, nedalītu sirdi viņu meklējiet,

2 kas vinu neizaicina, tiem viņš ir atrodams, tiem atklājas, kas paļaujas uz viņu.

3 Turpretī šķir no Dieva greizi spriedumi un neprāši, kas varenību pārbauda, tiek apkaunoti,

4 jo ļaunprātīgā dvēselē gudrība neienāks un grēka savalgotā miesā nemājos.

5 Audzinātājs Svētais Gars viltus vairīsies, stāvēs atstatu no neprātīgiem spriedumiem un, netaisnībai tuvojoties, kaunēdamies atkāpsies,

6 tādēļ, ka gudrība ir cilvēku mīļotājs Gars, un viņa neatstās bez soda to, kam zaimi uz lūpām. Dievs, dziļāko domu liecinieks, patiesīgs raugās sirdī, ik vārdā ieklausās,

7 jo Kunga Gars ir piepildījis apdzīvoto zemi, ik valodu zina viņš, kas visu vieno un saista.

8 Tādēļ neviens, kas netaisnību runā, nepaslēpsies un tiesa, vainu pierādot, nepaies secen.

9 Tiks izmeklēti bezdievīgā nodomi, un viņa teiktais nonāks Kunga priekšā, lai viņa pārkāpumus apsūdzētu,

10 jo kaismīgai ausij, kas visā ieklausās, nepaslīd garām kurnētāju ņurdoņa.

12 Ar saviem dzīves maldiem nemeklējiet nāvi, ar saviem roku darbiem neatsauciet iznīcību!

13 Nedz nāvi Dievs ir radījis, nedz dzīvo bojāejā baudu rod,

14 jo esamībai radījis viņš visu.

Kas pasaulē radīts, viss kalpo dzīvībai, nav iznīcības indes tajā, kas ir radīts, virs zemes nav mirušo valstības,

15 jo nemirstīgs ir taisnīgums.

Bezdievīgo izvēle

16 Turpretim bezdievīgie nāvi piesauc ar vārdiem un darbiem, par draugu to uzskatot, kaisdami pamazām gaist un līgumu slēdz ar nāvi, tai piederēt pelnījuši,

2.nodaļa

jo, aplami spriežot, cits citam tie teic:

“Īsa un skumja ir mūsu dzīve, mūžam beidzoties, nav dziedināms cilvēks, nav zināms neviens no mirušo valstības atlaists,

2 jo nejaušības dēļ mēs piedzimstam, kā nebijuši reiz būsim:

vien dūmi - mūsu elpa, dzirksts, sirdij sitoties, - domas;

3 tām izplēnot, ķermenis pārvēršas pelnos, gars izšķīst kā netverams gaiss.

4 Laika ritumā tiks aizmirsts mūsu vārds, mūsu darbus neatminēsies neviens, kā mākoņi bez pēdām paies mūsu dzīve un izklīdīs kā migla, ko saules stari vajā un svelme spiež.

5 Mūsu laiks aizslīd garām kā ēna, mūsu dzīves gals ir neatsaucams, aizzīmogots, un neatgriežas neviens.

6Tad nu šurp - baudīsim esošos labumus, kā jaunībā mēdz, steigsim radīto izmantot!

7 Pildīsim sevi ar dārgāko vīnu un smaržām, pavasara ziedam neļausim aizslīdēt garām!

8 Vainagosim sevi rožu pumpuriem, pirms tie vīst!

9 Lai tādas pļavas nav, kur nebūtu mēs dzīrojuši/ lai visur zīmes liecina par mūsu līksmi, jo tā ir mūsu daļa, mūsu mantojums!

10 Apspiedīsim taisnīgu nabago, atraitni nesaudzēsim, neņemsim sirmgalvi vērā!

11 Bet mūsu spēks lai top par taisnīguma likumu, jo nelietderīgs, izrādās, ir nespēks.

12 No slēpņa uzglūnēsim taisnīgajam -viņš ir par apgrūtinājumu; pretojas tam, ko darām, par pārkāpumiem peļ, ka bauslību mēs neievērojam, un pārmet mums, ka grēkojam pret to, kā esam audzināti.

13 Viņš apgalvo, ka Dievu pazīstot, un sevi sauc par Kunga bērnu.

14 Viņš - apsūdzība mūsu uzskatiem, vien uzlūkojot viņu, mums jau smagi,

15 jo viņa dzīve nav tāda kā citiem, pavisam citādas ir viņa takas.

16 Mēs viņa acīs - viltota nauda, no mūsu ceļiem viņš vairās kā no visa, kas nešķīsts, taisnīgo dzīves galu teic svētlaimīgu un Dievu dižodamies sauc par tēvu.

17 Paskatīsim, cik patiesi ir viņa vārdi, pārliecināsimies, kāds būs viņa gals:

18 ja taisnīgais būs Dieva Dēls,

Dievs viņam palīdzēs

A Cits iespejams tulkojums: lai izstumts nav neviens no mūsu dzīru loka.

un glābs no pretinieku rokām.

19 Pārbaudīsim viņu nievām un mokām, lai iepazītu viņa iecietību un viņa pacietību izpētītu;

20 ar kaunpilnu nāvi sodīsim, jo taču - tā viņš apgalvo -būs, kas to apraudzīšot!”

21 Akli savā ļaunumā, tie šādi spriež un alojas,

22 nepazīstot Dieva noslēpumus, necerot gūt dievbijības algu, noniecinot goda balvu, ko bezvainas dvēseles saņem,

23 jo neiznīcībai cilvēku radījis Dievs, par savas dabas atveidu darījis.

24 Nāve pasaulē ienāca velna skaudības dēļ. Tie nāvi piedzīvo, kas pieder nāvei.

3.nodaļa. Taisnīgo un bezdievīgo liktenis

Pārbaudījums taisnīgajiem un sods bezdievīgajiem

Turpretim taisnīgo dvēseles ir Dieva rokās, tos mokas neskars;

2 neprātīgo acīs tie šķiet miruši, par nelaimi tiek uzskatīta viņu aiziešana,

3 par postu - šķiršanās no mums, bet viņi mājo mierā:

4 pat ja ļaužu acīs tie būtu sodīti, pilna nemirstības ir viņu cerība.

5 Mazliet pārmācīti audzinot, tie lieliem labumiem tiks apveltīti, jo Dievs, tos izvērtējis, atzina par sevis cienīgiem -

6 kā kausējamā krāsnī zeltu viņš tos pārbaudīja un pieņēma kā pilnupura ziedojumu.

7 Tie, Kungam ierodoties, atmirdzēs, tie būs kā dzirkstis, kas caur pelavām skries.

8 Tie tiesās tautas un valstis valdīs, viņu ķēniņš mūžu mūžos būs Kungs.

9 Patiesību sapratīs, kas paļaujas uz viņu; kas uzticējies - viņa mīlestībā paliks, jo viņš ar žēlastību apveltī un žēlo savus svētos un savus izredzētos apmeklē.

10 Turpretī dievbijīgie, no taisnīgā novērsušies, no Kunga atkāpušies, saņems sodu ko pelnījuši par saviem apsvērumiem.

11 Kā nožēlojams tas, kas gudrību un audzināšanu nicina, tā veltas viņu cerības, pūles neauglīgas, veltīgs darbs,

12 nelgas viņu sievas, bērni nekrietni un pēcnācēji nolādēti.

Taisnīgo šķietamā neauglība un bezdievīgo bērnu pulks

13 Patiesi svētlaimīga neauglīgā, ja vien nevainojama un neatļautā gultā neguļas: tā augļus baudīs, kad dvēseles apraudzīs Dievs;

14 un einuhs svētlaimīgs, kas nerīkojas noziedzīgi, pret Kungu ļaunu neperina, - ar žēlastību izcilu tiks apveltīts par savu uzticību, ar dalību vislīksmāko Kunga svētnīcā;

15 jo pūlēm pēc labā ir teicami augļi un drošas saknes ir sapratnei.

16 Turpretim neuzticīgo bērniem brieduma nebūs, un iznīks neatļautās laulībās dzimušie:

17 ja dzīvos ilgi, cieņu nebaudīs un vecumdienās netiks godāti;

18 ja agri mirs, mirs bezcerībā un mierinājumu negūs sprieduma dienā,

19 jo netaisno dzimums ņem sliktu galu.

4.nodaļa

Labāk dzīve bez bērniem, bet tikumīga - jo nemirstīgā piemiņā ir tikums, gan Dievam, gan cilvēkiem zināms

2 kā piemēram seko, ko zudušu apraud, kas, uzvaras balvas guvusi godīgā cīniņā, iet vainagotaA svinīgu gājienu mūžībā.

3 Turpretim bērnu daudzums nelīdzēs bezdievīgo pulkam, no ārlaulības atvasēm neviena neiesakņosies dziļi, droša pamata nebūs nevienai;

4 pat ja zaros sakuplos uz brīdi, ļodzīgi augušas, svārstīsies vējā, vētra ar saknēm tās izraus,

5 dzinumus vēl jaunus aplauzīs.

Neizmantojams - negatavs un uzturā nelietojams būs auglis, nekam nederīgs,

6 jo liegtās skaujās ieņemtie bērni par vecāku ļaunumu liecinās tiesas dienā.

Taisnīgo priekšlaicīgā nāve un bezdievīgo gals

7 Bet taisnīgajam būs atpūta, pat ja viņš nelaikā mirtu,

8 jo ne jau ilga mūža dēļ vecums ir pelnījis cieņu, ne jau gados tas mērāms:

9 tas, ko ļaudis sauc par sudrabu matos, ir prātīgums, un nevainojama dzīve - redzi, kas ir sirmgalvja vecums.

10 Dievs iemīlēja taisnīgo, kas bija kļuvis viņam patīkams, no grēkotāju vidus aizsauca,

11 nolaupīja, lai sirdsapziņu nesamaitā ļaunums, lai viltīgums dvēseli nepieviļ,

12 jo nekrietnības burvība vājina labo

un kaislību virpuļos sagriežas prāts, kas nepazīst ļauna.

13 īsā laika sprīdī pilnīgots,

garu gadu gājumu taisnīgais piepildīja,

14 jo Kungam bija patīkama viņa dvēsele,

ko tādēļ aizsauca ar steigu prom no ļaunā vidus.

Bet ļaudis redz un nesaprot un prātā neapsver,

15 ka savus izredzētos Dievs ar žēlastību apveltī un žēlo, ka aprauga viņš savus svētos.

16 Taisnīgais, kas guris cīņā, tiesu spriedīs bezdievīgajam, kas dzīvo; strauji pilnīgotais jaunībā -netaisnajam sirmgalvja gados.

17 Redzēs ļaudis gudrā dzīves galu, bet neaptvers, ko viņam iecerējis Kungs, kālab to saucis drošībā.

18 Redzēs tie - un nicinās,

bet par viņiem pašiem smiesies Kungs;

19 un tad viņi būs negodā krituši līķiA, uz visu mūžību apsmiekls mirušo vidū, jo mēmus viņš zemē tos trieks, no pamatiem izkustinās, par tuksnesi pārvērtīs.

Tie mocīsies ciešanās, un viņu piemiņa gaisīs.

20 Par saviem grēkiem atbildēt tie, baiļu mākti, nāks, un vaigu vaigā apsūdzēs tos viņu noziegumi.

5.nodaļa. Taisnīgie un bezdievīgie tiesas dienā

Tad atklāti un droši taisnīgais ieņems vietu saviem apspiedējiem un pūliņu nievātājiem pretī.

2 Baisas izbailes tos pārņems, viņu ieraugot, pagalam pārsteigs negaidītā izglābšana.

3 Ieskatu mainot, garā nomākti, elsojot cits citam tie teiks:

4 “Redzi, viņš,

ko mēs reiz izsmējām,

par ko mēs, neprātīgie, ļauni zobojāmies,

par neprātīgu uzskatījām viņa dzīvi,

par nicināmu viņa dzīves galu.

5 Kā gan viņš pieskaitīts ir Dieva dēliem, un kā gan svēto vidū viņa daļa?

6 Tie tātad bijām mēs, kas nomaldījāmies no patiesības ceļa, kam taisnīguma gaisma neatspīdēja un saule neatausa.

7 Līdz sātam izstaigājām noziedzības dižceļus un bojāejas takas,

un tuksnešus, kur ceļu nav, mēs izklejojām, bet Kunga ceļu nepazinām.

8 Kāds labums mums no augstprātības?

Ko līdzējusi uzpūtīgā bagātība?

9 Tās gaisušas kā ēna,

kā vēsts, kas garām steidz.

10 Kā, kuģim bangainus ūdeņus šķērsojot,

velti meklēt brauciena pēdas -

nav atrodams viļņos ķīļa noietais ceļš;

11 kā, putnam gaisu pārskrejot, nekas par viņa lidojumu neliecina, ar spārnu vēzieniem tas liego vēsmu šausta, ar šalku spēku plēš un cauri trauc -no viņa gājuma ne zīmes nepaliek;

12 kā, mērķī šautai bultai gaisu pušu šķeļot, gaiss tūdaļ sakļaujas, kur skrējums - nepateikt;

13 tā arī mēs kā dzimuši, tā izdzisām: nav mums ko parādīt - nevienas zīmes, ko būtu atstājusi tikumība.

Mēs nekrietnībā sevi esam izšķieduši.”

14 Jā gan, kā pelavas, ko aiznes vējš, ir bezdievīgā cerētais, kā trausla, vētras triekta, sarma, kā dūmi, vēja aizpūsti,

ka atmiņas par viesi, kas sabijis tik dienu.

15 Mūžīgi turpretim dzīvo taisnīgie,

Kunga atalgoti,

Visuaugstā aprūpēti;

16 tos vainagos ar diženumu Kungs, tiem pieri ar daiļumu rotās.

Viņš sargās tos ar savu labo roku, ar vairogu - ar savu delmu segs,

17 tvers pilnu bruņojumu - savu degsmi,

par ieročiem, ar ko veikt naidniekus, darīs radīto,

18 liks krūšu bruņas - taisnīgumu, bruņucepuri - vienlīdz taisnu tiesu,

19 nesatriecamu vairogu ņems - svētumu,

20 asas dusmas par zobenu asinās,

un viņam līdzās pret neprātīgajiem cīnīsies Visums.

21 Skries zibens šautras nekļūdīgas un kā no cieši vilkta loka - no mākoņiem mērķī lidos,

22 kā katapultas triekta, neganta kritīs krusa.

Jūras ūdeņi aiz niknuma pret neprāšiem mutuļos, upes bez žēlastības raus dzelmē.

23 Varens vējšA tiem pretī stās, kā viesulis izsijās; visu zemi postīs noziedzība, ļaundarība gāzīs valdnieku sēdekļus.

6.nodaļa. Aicinājums valdniekiem

Tad nu klausieties, ķēniņi, un aptveriet; zemes malu valdītāji, ielāgojiet;

2 ievērojiet jūs, kam vara pār ļaudīm, kas ar tautu daudzumu lepojaties:

3 Kunga dota jūsu vara, no Visuaugstā jūsu varenība, viņš jūsu darbus pārbaudīs,

jūsu lēmumos rūpīgi ielūkosies.

4 Ja jūs, kas esat viņa valstības kalpi, nebūsit valdījuši taisnīgi, ievērojuši bauslību, dzīvojuši pēc Dieva gribas,

5 jums virsū trauksies viņš drausmi un krauji -pret augstu stāvošajiem nesaudzīgs būs spriedums.

6 Aiz līdzcietības necilajam piedodams, bet varen stingri varenie tiks pārbaudīti:

7 kas visa Saimnieks, acis nenodurs, no diženuma nesamulsīs:

ikviens - gan liels, gan mazs - ir viņa roku darbs, par visiem rūpējas viņš vienādi,

8 bet stipros strikti izmeklēs.

9 Jums, patvaldniekiem, mani vārdi veltīti, lai gudrību jūs izprastu, lai ceļā nenomaldītos.

10 Kas svēto svēti ievēro, tiks darīts svēts, un aizstāvību atradīs, kas skolots svētajā,

11 un tādēļ manus vārdus alkstiet, tos ilgojieties - un tiksit izglītoti.

12 Spulga ir gudrība, tā nevīst nekad; kas viņu mīl - tiem viegli pamanāma; kas pēc tās tiecas - atrodama;

13 kas alkst - tos apsteidz, pirmā iepazīstinot ar sevi;

14 kas pēc tās agri ceļas - nepagurs, bet atradīs to vārtos piesēdušu,

15 jo gudrības apcerē - sapratnes pilnība, un, kas gudrības dēļ paliek nomodā, drīz būs bez bažām,

16 tādēļ ka pati tā sevis cienīgos meklē, visapkārt klaidojot, tiem ceļā labvēlīgi atklājas, ik domā pretī nāk.

17 Gudrības patiesais aizsākums - alkas audzināšanai ļauties;

pēc audzināšanas tiekties nozīmē to mīlēt;

18 mīlēt nozīmē tās likumus ievērot;

paklausība likumiem ir neiznīcības ķīla;

19 neiznīcība dara tuvu Dievam;

20 tātad tās ir alkas pēc gudrības, kas ved augšup uz valstību;

21 un, ja par troņiem un scepteriem jūsmojat, patvaldnieki, kas valdāt pār tautām, godājiet gudrību - un valdīsit mūžīgi.

SĀLAMANA RUNA, CILDINOT GUDRĪBU

22 Kas gan ir gudrība un kā tā cēlusies, vēstīšu, un noslēpumaino jums nenoklusēšu, no radīšanas pirmsākuma tās gaitām izsekošu, ar viņu iepazīstināšu skaidri un uzskatāmi un patiesībai garām nepaiešu;

23 turpretim izģindušai skaudībai es nebūšu ceļabiedrs nav it nekā tai kopīga ar gudrību;

24 bet gudro daudzums - glābiņš pasaulei un saprātīgs ķēniņš - labklājība tautai;

25 no maniem vārdiem tādēļ mācieties - un iegūsit!

7.nodaļa

Arī es esmu mirstīgs, cilvēks kā visi citi, pirmdarinātā, no zemes veidotā, pēctecis; miesā izveidots mātes klēpī,

2 asinīs desmit mēnešos vīra sēklas un viņa apskāvienos gūtās baudas siets.

3 Piedzimis arī es ievilku gaisu, kas kopīgs visiem, uz zemes nonākot, kas visiem viena, ļaujot - tāpat kā citi -atskanēt pirmajam brēcienam, kas visiem ir vienāds,

4 mani ietina autiņos un aprūpēja.

5 Nav ķēniņa, kas dzīvi būtu sācis citādi.

6 Viens visiem ceļš, pasaulē nākot, un vienāds - aizejot.

7 Tādēļ lūdzos, un man tika dāvāta sapratne;

karsti lūdzoties, saucu, un pār mani nāca gudrības gars, -8to augstāk vērtēju par scepteriem un troņiem, salīdzinot ar to, man bagātība nebija nekas.

9 Nevienu dārgakmeni tās vērtu neatzinu,

jo līdzās gudrībai viss zelts - tik vien kā sauja smilšu, kā dubļi - sudrabs tās priekšā.

10 Par veselību un par skaistumu to karstāk iemīlēju, vēl vairāk nekā gaismu vēlējos,

jo tā nemitas pat naktī spulgot.

11 Reizē ar gudrību man iekrita klēpī viss labais, neizmērojama bagātība, kas tai rokās,

12 bet, tā kā gudrība valda pār labo, par visu līksmojos, nezinādams, ka viņa to radījusi.

13 Bez aprēķina mācījos, bez skaudības dalos, neslēpju no citiem tās bagātību,

14 neizsīkstošu dārgumu krātuvi cilvēkiem.

Kas, ar audzināšanā gūtajām dāvanām apveltīts, tajā smeļas, draudzību noslēdz ar Dievu.

15 Lai Dievs man palīdz izteikties kā iecerēts un domāt atbilstoši dāvanām, ar kurām esmu apveltīts, jo viņš ir tas, kas vada gudrību, uz pareizā ceļa mudina atgriezties gudros.

16 Viņa rokās esam mēs un tas, ko sakām, izprotam, ikviena mūsu prasme.

17 Viņš nemaldīgu izpratni man dāvājis par visu, kas ir, lai pazītu es pasauli tās sastāvdaļu kopumā un pamatelementu darbībā,

18 laiku iesākumu, galu un gaitu, saulgriežus un gadalaiku miju;

19 gadu ritumus un zvaigžņu kārtību,

20 dzīvnieku dabu un zvēru dziņas, vēju stiprumu un cilvēka domu gaitu, augu dažādību un sakņu dziedinošo spēku.

21 Lai cik apslēpts, lai cik atklāts bija - iepazinu,

22 jo to man iemācīja gudrība, it visā lietpratēja.

Ir tajā gars, saprātīgs, svēts,

viens vienīgs, daudzveidīgs,

netverams un kustības pārpilns,

dzidrs, neaptraipāms un nepārprotami skaidrs,

ļauna nedarītājs, labā mīlētājs, skaudrs,

23 neaizturams, labvēlīgs un cilvēkus mīlošs, drošs, uzticams un nesatraucams, visvarens, visu pārredzošs, kas caurstrāvo ikvienu saprātīgo, skaidro, netverami smalko garu,

24 jo par ikvienu kustību ir kustīgāka gudrība savā skaidrībā tā visu caurauž,

25 jo tā ir Dieva varenības dvesma,

Visuvaldītāja godības starojums,

kas ne ar ko nesajaucas,

tālab tajā nekas aptraipīts neielaužas.

26 Tā - mūžīgās gaismas atspulgs, spodrs Dieva darbīgā spēka spogulis un vina labestības atveids.

27 Viena pati - spēj visu, sevī nemainoties - visu atjauno; no svētas dvēseles uz svētu ejot,

Dieva draugus un praviešus no paaudzes paaudzē audzina,

28 jo Dievs mīl vienīgi tos,

kam gudrība ir dzīvesbiedre.

29 Tādēļ ka viņa daiļāka par sauli,

par katru zvaigznāju,

pārāka salīdzinājumā ar gaismu,

30 pēc kuras nāk nakts,

bet gudrību neuzveic ļaunums,

8.nodaļa

spēkpilna plešas no malas līdz malai un Visumu vislabākajā veidā pārvalda.

2 Jaunībā es viņu iemīlēju, kopš jaunības pēc viņas lūkojos,

kā līgavu pārvest lūkoju un iemīlējos tās skaistumā.

3Ar Dievu kopā dzīvodama, tā izceļas ar savu dižciltību, mīl viņu visa Saimnieks,

4 jo Dieva zināšanā tā ir iesvētīta un Dieva darbos - izlēmēja.

5 Ja vēlama ir dzīvē bagātība,

par visa darinātāju - par gudrību - kas bagātāks?

6 Ja liekams lietā prāts,

kurš gan ir lielāks lietpratējs par gudrību?

7 Un, ja kāds taisnīgumu mīl, tikumi - tie ir gudrības pūliņu auglis: mērenību viņa iemāca un apdomību, taisnīgumu un drosmi.

Nekas nav dzīvē noderīgāks cilvēkiem.

8 Bet, ja kāds pēc daudzpusīgas pieredzes ilgojas, gudrība pagātni zina un nākotni izsecina, aplinkus teikto izprot un mīklaino atrisina, priekšlaikus zina, ko zīmes un brīnumi vēsta, ko nes ik mirkli laiks, ar ko ik laikmets beigsies.

9 Tad nu nolēmu to ņemt par dzīvesbiedri, zinādams: man padomdevēja būs labklājībā un mani uzmundrinās rūpestos un bēdās.

10 Viņas dēļ mani sanāksmēs godās, jaunu cienīs vecajo vidū,

11 par nekļūdīgu atzīs manos spriedumos, par apbrīnas vērtu uzskatīs vareno pulkā:

12 kad klusēšu - gaidīs;

kad runāšu - uzmanīgi ieklausīsies;

kad turpināšu runāt - saujā aizturēs elpu.

13 Viņas dēļ ar nemirstību būšu apveltīts un atstāšu mūžīgu piemiņu tiem, kas nāks pēc manis. t

14 Pār novadiem valdīšu, man pakļausies tautas;

15 mani izdzirdot, bīsies varmākas drausmi; sapulcē izcelšos, drosmīgs būšu kaujā.

16 Mājās atgriezies, pie viņas es atpūtīšos, jo attiecībās ar to rūgtums neiezogas un kopdzīvē ar viņu man jāpieredz nevis mokas, bet gan līksme un prieks.

17 To visu apcerot, es sirdī pārdomāju, ka nemirstīgs, kas rados gudrībai,

18 ka draudzībā ar viņu - cēla bauda

un nebeidzama bagātība - viņas veikumos, ka centienos būt viņas sabiedrībā - sapratne, un kopējā viedoklī - atzinība. Kā viņu iegūt, lūkodams, es klaiņoju.

19 Es biju puisis, apveltīts pēc dabas,

un laimējies man bija saņemt labu dvēseli

20 vai, pareizāk, labs nesamaitātā ķermenī ienācu,

21 bet, apzinādamies, ka gudrību es iemantošu tikai tad, ja man to dāvās Dievs, -apzināšanās, no kā saņemta dāvana, liecināja par sapratni -pie Kunga vērsies, lūdzos un sacīju no visas sirds:

9.nodaļa. SĀLAMANA lūgšana, izlūdzoties gudrību

“Tēvu Dievs, Kungs žēlotājs, kas visu esi radījis ar savu vārdu

2 un savā gudrībā cilvēku darījis, lai pār tevis radīto tas valdītu,

3 pasauli pārvaldītu svēti un taisnīgi un godprātīgi spriestu tiesu,

4 dāvā man gudrību, kas sēž līdzās tavam tronim, no sava bērnu pulka mani pārbaudījis neaizraidi, -

5tavs vergs es esmu, tavas kalpones dēls, vājš cilvēks, īsu dzīvi, bez izpratnes par bauslību un tiesu;

6 jo arī tad, ja kāds būtu pilnīgs starp cilvēku dēliem, bez gudrības, kas nāk no tevis, viņš nebūtu nekas.

7Par ķēniņu tu mani izraudzīji savai tautai, par tiesnesi saviem dēliem un meitām,

8 svētnīcu teici uzcelt savā svētajā kalnā, altāri pilsētā, kur uzslieta tava telts -tās svētās telts atveids, kas tevis darināta kopš pirmsākumiem.

9 Ar tevi gudrība, kas zina tavus darbus, tev, pasauli radot, bijusi līdzās un izprot to, kas tavās acīs tīkams, ar taviem baušļiem saskanīgs un pareizs.

10 No svētajām debesīm viņu atsūti, atsūti no sava godības troņa, lai pūliņos tā nāktu man talkā un lai es zinātu, kas labpatīk tev;

11 jo visu tā zina un saprot -ar apdomu mani vadīs darbos, ar savu godības spēku pasargās.

12 Ar labvēlību tad tu pieņemsi visu, ko veikšu, tavu tautu taisnīgi tiesāšu un būšu tēva troņa cienīgs.

13 Kas citādi gan, būdams cilvēks, Dieva gribu pazīs? Kas izpratīs, ko vēlas Kungs?

14 Nožēlojami taču ir mirstīgo spriedumi, nepastāvīgas mūsu domas,

15 dvēseli smagi māc nīcīga miesa, domām bagātu prātu - no zemes darinātā telts. J6Ar grūtībām mēs iztēlojamies, kas ir virs zemes, ar pūlēm atklājam, kas rokām satverams, bet kas gan izpētījis to, kas debesīs,

17 un kas gan tavu gribu izzinājis, ja neesi dāvinājis tu viņam gudrību un Svēto Garu sūtījis no augstumiem?

18 Vien šādi tika iztaisnotas zemes iemītnieku takas, kas tev ir patīkams, tas ļaudīm iemācīts; ir viņi glābti - pateicoties gudrībai.”

10.nodaļa. Gudrība kā glābēja: no Ādama līdz Mozum

Tā bija viņa, kas pasargāja pasaules tēvu -pirmveidoto, radīto un vienīgo, to piecēla no viņa paša pārkāpuma

2 un apveltīja ar varu valdīt pār visu.

3 Turpretim netaisnais, aiz dusmām no viņas atkāpies, gāja bojā niknuma uzplūdiem līdzi, kādos noslepkavoja brāli.

4 Netaisnā dēļ applūda zeme, un atkal to izglāba gudrība, taisno vadot ceļā uz vienkārša koka.

5 Tā bija viņa, kas, jukām pārņemot ļaunumā vienprātīgas tautas, taisnīgo pazina, Dieva priekšā nepeļamu saglabāja un uzturēja stipru, lai to neuzveiktu žēlums pret bērni

6 Tā bija viņa, kas, bezdievīgajiem aizejot bojā, izglāba taisnīgo, tam bēgot no uguns, kas krita pār PentapoliA. A Pentapole - piecu pilsētu apgabals  To veidoja Sodoma, Gomora, Adma, Ceboima un Coara, kas izglābās, pateicoties Lata aizbildniecībai

7 Kā liecība tās ļaunumam joprojām no izkaltušas zemes dūmi kāpj, bez augļiem ražas laikā augi, kā piemineklis neticīgai dvēselei no sāls slejas stabs.

8 Tik tiešām - tie, kas gudrībai pagāja garām, ne vien zaudēja spēju pazīt labo,

bet arī atstāja piemiņu par savu neprātu pasaulei, lai nebūtu iespējams noslēpt, ar ko viņi pievīlās.

9 Turpretim savus sekotājus gudrība izglāba grūtībās.

10 Tā bija viņa, kas taisnīgo,

kurš brāļa dusmu bēga, pa taisnākajām takām izvadīja, tam parādīja Dieva valstību, ļāva iepazīt to, kas svēts; ar panākumiem vainagoja pūliņus, ar bagātīgiem augļiem - darbus;

11 kad alkatīgie apspieda, tā viņam bija balsts, to vērta bagātu;

12 no naidniekiem paglāba,

no tiem, kas glūn no slēpņa, aizsargāja

un, lai viņš zinātu, ka dievbijība ir visvarenākā,

tam uzvaru piešķīra grūtā cīniņā.

13 Tā bija gudrība, kas nepameta taisnīgo, kurš tika pārdots, bet izglāba no grēka;

14 tam līdzi nokāpa cietuma bedrē

un važās to neatstāja,

bet sagādāja viņam valsts scepteri

un varu pār saviem varmākām;

kā meļus uzrādīja apmelotājus

un viņu pašu ar mūžīgu godību apveltīja.

15 Tā bija gudrība,

kas svētus ļaudis, nepeļamu dzimtu,

no apspiedējas tautas atbrīvoja,

16 Kunga kalpa dvēselē iemājoja, bet ķēniņiem drausmiem ar zīmēm un brīnumiem pretī stājās,

17 svētajiem atdeva algu,

ko ar saviem pūliņiem tie bija pelnījuši,

pa brīnišķu ceļu tos vadīja,

par patvērumu tapa dienā,

par zvaigžņu guni naktī;

18 pārveda viņus pār Sarkano jūru, ūdens vāliem cauri izvadīja.

19 Bet viņu naidniekus izdeldēja, no bezdibeņa dzīlēm tos uzvirmoja;

20 un tādēļ bezdievīgo ieročus kā laupījumu guva taisnīgie.

Tavu svēto vārdu, Kungs, dziesmās viņi cildināja, tavu roku, aizstāvētāju, vienbalsīgi daudzināja;

21 jo gudrība lūpas atvēra mēmajiem, tiem, kas vēl neprata runāt, valodu atraisīja

11.nodaļa

un darīja, lai svēta pravieša rokās labi izdotos viss, ko viņi veica.

Dieva taisnīgums: israēueši un ēģiptieši

2Tie izstaigāja tuksnesi, kur nemājo neviens, un slēja teltis, kur ceļu nav,

3 pretī stājās pretiniekiem, naidniekus atvairīja.

4 Slāpju pārņemti, viņi piesauca tevi, un tiem tika dots ūdens no kraujas klints, no cieta akmens remdētas slāpes;

5 jo, kas viņu naidniekiem bija sods, tas viņiem bezizejā bija glābiņš.

Pirmais pretnostatījums: Nīlas Ūdeņi un ūdens no klints

6 Vieniem saduļķotu asiņu saviļņotas upes mūžīgais tecējums -

7 sods par rīkojumu bērnus slepkavot.

Turpretim saviem ļaudīm tu devi papilnam ūdeni, nemaz tiem necerot,

8 ar slāpēm toreiz parādījis, cik ļoti viņu pretiniekus sodīji,

9 jo pārbaudījumos, ar kuriem tika iejūtīgi audzināti, tie saprata, cik smagas mokas cieta bezdievīgie, bargi tiesāti.

10 Kā tēvs tu pamācīdams pārbaudīji savējos,

kā neiecietīgs ķēniņš - bezdievīgos izmeklēji tiesādams.

11 Gan klātesot, gan prombūtnē tie mocījās vienādā mērā,

12 jo, notikumus pieminot ar nopūtām, tie cieta divējādi:

13 gan apjauta Kunga roku, dzirdot,

ka citi saņēmuši dāvanā, ko paši piedzīvoja kā sodu,

14 gan, izjutuši citādas slāpes nekā taisnīgie, ar izbailēm pēc notikušā apbrīnoja reiz upē iesviesto un atrasto, ko bija noraidījuši ar izsmieklu.

Pirmā atkāpe: Dieva saudzīgums pret ēģiptiešiem un kanaāniešiem

Dieva saudzīgums pret ēģiptiešiem

15 Par sodu viņu aplamajām un netaisnīgajām domām, kurām, maldīgi sekojot,

tie godināja bezsaprāta rāpuļus un prastus kustoņus, tu viņiem uzsūtīji bezsaprāta dzīvo radību bez skaita,

16 lai modinātu atzinu: ar ko grēko, ar to soda.

17 Tavai visuvarenai rokai, no bezveidīgā radījušai pasauli, tik tiešām netrūka nekā, - lai uzsūtītu neskaitāmus lāčus, trakojošus lauvas

18 vai nepazīstamus zvērus, kas, jaunradīta niknuma pilni,A elsojot dveš uguni, izplata dūmu dunoņu, šķiļ drausmas dzirksteles no acīm,

19 un spētu viņus iznīcināt ne vien uzbrūkot, bet jau ar savu drausmo izskatu vien nomaitāt.

20 Un pat bez visa tā - taisnības vajāti un tavas varenības dvesmas izkliedēti, no viena dvašas pūtiena tie būtu varējuši aiziet bojā. Bet visu tu esi izkārtojis pēc mēra un skaita, un svara,

21 jo tev vienmēr iespējams veikt diženas lietas, un kas gan spētu pretoties tava delma spēkam?

22 Visa pasaule tavā priekšā kā sīks svaru skāriens, kā rasas lāse agri no rīta, nokrītot zemē.

23 Visu spēdams, tu visus žēlo;

lai ļaudis atgrieztos, uz grēkiem neraugies,

24 tādēļ ka tu mīli visu, kas ir;

nekas no radītā tev neriebj, -ja tev kas būtu bijis nīstams, tu nebūtu to radījis.

25 Ja tu kaut ko nebūtu vēlējies, kā gan tas pastāvētu?

Un kā lai saglabātos tas, ko tu nebūtu saucis pasaulē?

26 Bet visu tu saudzē, jo viss ir tavs, Kungs, kas dzīvību mīli, -

12.nodaļa

ikvienā ir tavs neiznīcīgais gars.

2 Tādēļ soli pa solim tu pārmāci tos, kas grēko, un, pārkāpumus atgādinot, brīdini, lai, atbrīvojušies no ļaunuma, tie sāktu ticēt tev, Kungs.

Dieva saudzīgums pret kanaAniešiem

3 Tavas svētas zemes kadreizejos iemītniekus

4 tu gan ienīdi par viņu nīstamajām ieražām -burvestībām, svētziedzīgiem ritiem -

5 un nežēlīgos bērnu slepkavas

un iekšu ēdājus cilvēku miesas mielastos, un iesvētītos asinsbrālībās,

6 un vecākus - bezpalīdzīgo bendes -

ar mūsu tēvu rokām iznīcināt apņēmies,

7 lai, Dieva bērniem ieceļojot,

tos spētu uzņemt pienācīgā skaitā no visām tev visvērtīgākā zeme.

8 Kā cilvēkus tu arī tādus ļaudis taupīji,

pa priekšu savam karapulkam sūtot lapsenes, lai viņus izdeldētu pamazām:

9 ne tādēļ, ka tev nebūtu pa spēkam

ar taisnīgo rokām veikt kaujā bezdievīgos

vai iznīcināt vienā mirklī

ar drausmiem zvēriem vai ar skaudru vārdu,

10 bet gan tiesu pamazām spriežot, devi tiem iespēju atgriezties,

kaut arī zināji, ka ļauni viņi pēc dabas,

to nekrietnība iedzimta,

nemūžam nemainīs tie savu domu gaitu,

11 jo nolādēta jau no paša sākuma ir viņu cilts.

Un, ne jau kāda bīdamies,

tu viņus atbrīvoji no soda par grēkiem -

12 jo kas gan teiks: ko esi izdarījis?

Kas tavam spriedumam pretosies?

Kas apsūdzēs, ka iznīcinātas tautas, ko esi radījis?

Kas tavā priekšā nostāsies aizstāvēt netaisnos?

13 Nav taču neviena cita Dieva, kam rūpētu viss; kā priekšā tev būtu jāpierāda, ka neesi netaisni spriedis.

14 Ne ķēniņš, ne patvaldnieks nespēs tev pretī stāt, aizstāvot tos, ko tu būsi sodījis.

15 Pats taisnīgs, tu Visumu taisnīgi valdi, par savas varenības necienīgu uzskatot jau iespēju vien kādu nepelnīti notiesāt.

16 Tavs spēks ir taisnīguma pamatā, pār visu valdi, tādēļ visu saudzi,

17 tu savam spēkam liec izpausties, ja tavas varenības pilnībai netic; tu apkauno augstprātību, kas piemīt tiem, kam zināma ir tavas varenības pilnība.

18 Pats būdams valdnieks pār savu spēku, tu tiesā iecietīgi un ļoti saudzīgi valdi pār mums, jo, kad vien vēlies, viss tev iespējams.

DIEVA SAUDZĪGUMS: TAISNĪGIE UN BEZDIEVĪGIE

19 Tā rīkodamies, tu iemācīji savai tautai, ka taisnīgajam jāmīl cilvēki, un apveltīji savus dēlus ar cerību, ka dāvāsi atgriešanos no grēkiem.

20 Ja savu bērnu naidniekus, nāvi pelnījušus,

ar tādu piesardzību sodīji,

gan laiku atvēlot,

gan iespēju no ļaunā atstāties,

21 ar kādu rūpību gan savus dēlus tiesāji, ar zvērestiem un līgumiem to tēviem labu solījis.

22 Ar mēruA mūsu naidniekus šaustot, mūs audzini, lai, paši tiesājot, mēs tavu labestību pieminētu un tiesāti lai žēlastību gaidītu.

23 Un tādēļ tos, kas dzīvojuši kā bez prāta, netaisnos, tu mocīji ar viņu pašu riebeklībām,

24 jo pievilti kā runāt nespējīgi bērni, tie maldu ceļos bija aizmaldījušies pārlieku, no riebīgajām radībām par dieviem uzskatot visnicināmākās.

25 Tālab kā bērnus neapdomīgus ar izsmieklu tu viņus sodīji,

26 bet tos, kurus nepārmācīja sods, rotaļa vien, skāra spriedums, kas bija Dieva cienīgs.

27 Ciešot sodījās viņi par radībām, kuras bija uzskatījuši par dieviem, ar kurām tagad tika šaustīti, un, atverot acis, atpazina viņu -patieso Dievu, ko liedzās atzīt, un tādēļ nāca pār tiem galējais sods.

13.nodaļa. Otrā atkāpe: pagānisma vērtējums

Dabas dievināšana

Tik tiešām, tukši visi cilvēki, ko vadījusi Dieva nezināšana: no labā, kas ir redzams, nav jaudājuši iepazīt to, kurš ir, nedz, veltot uzmanību darbiem, izdibināt, kas tos darinājis,

2 bet iedomājās dievus esam gan uguni, gan vēju, gan gaisu žiglo, gan zvaigžņu jumu, gan ūdeni neganto, gan debesu spīdekļus -pasaules valdītājus.

A Cits iespejams tulkojums: tūkstoš veidos.

B Cits iespējams tulkojums: pēc savas dabas.

3 Ja, skaistuma sajūsmināti, viņi tos uzskatīja par dieviem, lai zina, cik gan pārāks ir to pavēlnieks -radījis tos ir viņš, no kura cēlies skaistums;

4 vai arī, stipruma un spara pārsteigti, lai secina, cik varenāks gan viņš, kas visu veido,

5 jo tam, kas radīts, piemīt diženums un daile, no kā var visa Aizsācēju, visa Radītāju, iepazīt.

6 Bet vai tad pelna viņi lielus pārmetumus? -jo, meklējot un vēloties atrast Dievu, tik viegli taču ir tiem nomaldīties,

7 tādēļ, ka savos pētījumos viņa darbiem pievērsušies, tie ļaujas valdzinājumam, ko rosa ārējais, -jo redzamais ir skaists.

8 Nav aizbildinājuma tiem!

9 Ja spēja izzināt tik daudz, lai varētu Visumu iztēloties, kā gan - un vēl jo vairāk -neatrada to, kas visa Saimnieks?

Elkdievība

10 Turpretim nožēlojami ir tie, kas, cerības saistot ar nedzīvo, par dieviem dēvē to, kas darināts cilvēka rokām: ar prasmi, dzīvos radījumus atveidojot, kaldinātu sudrabu un zeltu, vai nederīgu akmeni, sensenas rokas darbu.

11 Redzi, piemēram, kāds galdnieks koku cirtējs viegli veidojamu koku nozāģē, ar izmaņu visgarām mizu noplēš un, daiļi darinādams, izgatavo diendienā lietojamu, noderīgu trauku,

12 bet darbā radušās atliekas izmanto, lai gatavotu sev sātu maltīti.

13 No visām atliekām nederīgāko -caurcaurēm zarainu un greizu pagali -viņš ņem un, rūpīgi to graizot vaļas brīžos, ar brīvā laikā gūto māku darinot, vērš vai nu cilvēka atveidā,

14 vai kādas prastas dzīvās būtnes līdzībā; ar mīniju* pārklāj, sarkani nokrāso, ik zarvietu ar krāsu aizklājot;

15 un, uztaisījis piemērotu mitekli, pie sienas kar, ar dzelzi piestiprinot,

16 lai nenokrīt - viņš norūpējies, apzinādamies tā bezpalīdzību, jo tas ir atveids, kuram jāpalīdz.

17 Bet, lūdzoties par īpašumiem, laulībām un bērniem, pie tā, kam dvēseles nav, nekaunas viņš vērsties

18 un veselības dēļ piesauc nespējnieku; no beigta prasa dzīvību, no neprašas viņš palīdzību diedelē; no tā, kas nespēj soli spert, - laimīgu ceļojumu,

19 un peļņu, panākumus, veiksmi roku darbos viņš lūdz no tā, kam nevarīgas rokas.

14.nodaļa

Vai arī - jūrā pošoties un grasīdamies šķērsot nevaldāmas bangas, cits piesauc koka gabalu, kas trauslāks vēl par kuģi, kurā brauc;

2 jo tas gan darināts, lai gūtu peļņu, bet gudrība to būvējusi, lietpratēja,

3 un tava apredzība, Tēvs, ir tā, kas vada stūri.

Pat jūrā tu esi izklājis ceļu un drošu taku bangās,

4 tā rādīdams, ka visās briesmās izglābt spēj, un tādēļ ceļā doties var pat nepieredzējušais.

5 Turklāt tu vēlies,

lai tavas gudrības veikums nepaliktu bez augļiem; tādēļ cilvēki uztic dzīvību pat nieka kokam un, ar plostu šķērsojot bangu vālus, izglābjas.

A Mīnijs - sarkanas krāsas minerāls un no ta iegūta krāsvielā.

6 Tā ari aizsākumos, kad lepnie milzeņi gāja bojā, pasaules cerība, patvērusies uz plosta, ko stūrējot vadīja tava roka, saglabāja nākamībai jaunas paaudzes sēklu.

7 Lai svētīts koks, ar kuru īstenojas taisnīgums!

8 Bet rokām darinātais lai ir nolādēts -

gan pats, gan tas, kurš to ir gatavojis:

viens tādēļ, ka to darinājis,

bet otrs - ka, būdams iznīcīgs, dēvēts par dievu.

9 Gan bezdievīgais Dievam nīstams, gan viņa bezdievīgums;

10 gan darinātāju, gan darināto -abus gaida sods,

11 kas tādēļ piemeklēs arī cittautiešu elkus, jo tie no Dieva radītā ir kļuvuši par riebeklību, par slazdu cilvēku dvēselēm, nesaprātīgo kājām par cilpu.

12 Tādēļ ka laulības pārkāpšana sākās ar domu par elkiem, to izdomāšana izpostīja dzīvību.

13 Nedz iesākumā tādi bija, nedz mūžībā būs -

14 tukšas cilvēku iedomas dēļ pasaulē nākuši, drīz vien tiem paredzēts gals.

15 Kāds tēvs, pāragru sēru mākts

par savu priekšlaicīgi laupītu bērnu,

darināja viņa atveidu;

un to, kas iepriekš bija tikai miris cilvēks,

tagad godināja kā dievu

un atstāja padotajiem mantojumā

iesvētīto noslēpumus un ritus.

16 Bezdievīgā ieraža ar laiku auga spēkā.

To sāka ievērot kā likumu, un pēc patvaldnieka rīkojumiem grebtos tēlus dievbijīgi godināja.

17 Ļaudis, kas, tālu dzīvojot, nespēja godināt valdnieku pašu, tālo attēlojot vaigā, darināja visiem redzamu godinātā atveidu,

lai ar savu dedzību klāt neesošajam kā klātesošam glaimotu.

18 Amatnieka godkārība rosināja arī nezinātājus vēl vairāk izplatīt šo svētbijīgo godāšanu,

19 jo, vēlēdamies valdītājam drīzāk izpatikt,

ar savu prasmi tas pielāgoja daiļāku atveidu viņa tēlam,

20 bet ļaužu pūļi, darba dailes vilināti,

to, kuru nesen godāja kā cilvēku,

par pielūdzamu tagad uzskatīja.

21 Un pasaulei par slazdu kļuva tas, ka, nelaimei vai patvaldnieka varai vergodami, ļaudis vārdu, kurā nevar dalīties ar citiem, deva koka gabalam vai akmenim.

22 Un vēl par maz tiem bija Dieva pazīšanā maldīties, bet, dzīvojot lielā nezināšanas kurinātā karā, viņi sveic kā mieru tik milzīgu ļaunumu,

23 proti, to, ka savos ritos, kur bērnus slepkavo, vai slēgtās noslēpumu svinībās, vai trakulīgās dzīrēs pēc svešiem priekšrakstiem

24 tie dzīves skaidrību un laulības šķīstumu zaudē, no slēpņa uzbrūkot, viens otru nonāvē vai pakļauj rūgtām ciešanām, ielaužoties cita laulībā;

25 ka visu savstarpējā sajaukumā noteic asinis un slepkavības, zagšana un viltus, samaitātība un neuzticamība, kūdīšana, nepatiesi zvēresti,

26 satraukums krietno vidū, nepateicība, dvēseļu sagandēšana, samainīšanās dzimumiem, sajukums laulībās, laulības pārkāpšana un izlaidība.

27 Jo vārdā neminamu elku dievināšana

ir visa ļaunā aizsākums, pamats un kalngals,

28 bet ļauna darītāji vai nu līksmodami trako, vai melodami pravieto, -vai netaisni dzīvo, vai arī bārstās nepatiesiem zvērestiem,

29 jo, nedzīvajiem elkiem uzticēdamies, nekādas nelaimes tie, nepatiesi zvērot, nebaidās.

30 Taču abu iemeslu dēļ viņus taisnība vajās:

gan tādēļ, ka, veltoties elkiem, ļauni sprieda par Dievu,

gan tādēļ, ka, svētbijību nicinot, netaisni ar viltu zvērējuši;

31 jo ne jau zvērot piesauktā spēks,

bet grēciniekiem paredzētā taisnība ir tā,

kas vienmēr soda netaisnīgo pārkāpumus.

15.nodaļa

Bet tu, mūsu Dievs, esi labs un patiess,

- iecietīgs un žēlojot valdi visu,

2 jo, pat ja mēs grēkotu,

mēs esam tavi, apzinoties tavu spēku;

bet, zinot, ka tev piederam,

mēs negrēkosim;

3 tādēļ ka tevi pazīt - pilnīgs taisnīgums un tavu spēku zināt - nemirstības avots.

4 Mūs neieveda maldos nedz cilvēku nekrietnā izdoma, nedz ainu gleznotāju neauglīgie pūliņi -tēls, notriepts daždažādām krāsām,

5 kā izskats uzbudina nesaprātīgos - viņš tvīkst pēc tēla, kurā ietverts nedzīvais atveids un kurā nav dvašas.

6 Nelāgajā iemīlējušies un iecerēto paši pelnījuši ir tie, kas tādu darina, kas alkst un godina.

7 Tā podnieks, mīkstu mālu mīcot, pūlēdamies

ik trauku veido mūsu vajadzībām,

no viena un tā paša māla visus vienādi darinot,

gan tīriem darbiem paredzētos, gan citur izmantojamos;

bet, kādai vajadzībai kalpos katrs, to izlemj podnieks.

8 Un, tukši pūlēdamies, no tā paša māla

viņš izveido muļķīgu dievu,

lai gan tik tikko pats no zemes radīts

un drīz vien atgriezīsies tajā, no kā ņemts,

kad dvēsele, ko viņš ir parādā, tiks atprasīta.

9 Bet viņam rūp ne tas, ka jāmirst, ka īss ir viņa dzīves laiks,

bet gan kas cits - ar zeltkaļiem un sudrabkaļiem sacensties un atdarināt bronzas lējējus, par godu uzskata viņš veidot viltojumus.

10 Vien pelni - viņa sirds, par smilti mazāk vērta cerība, par māliem necilāka dzīve,

11 jo tas nepazina savu veidotāju,

kas darboties spējīgu dvēseli viņā iedvesis, ar dzīvības garu piepildījis.

I2Turpretim viņi uzskatīja mūsu dzīvi par rotaļu un mūžu par ienesīgiem svētkiem: lai vai ar ļaunu, šis saka, ir jāpelnās.

13 Viņš pats gan labāk par citiem zina, ka grēko, no zemes vielas darinādams veidolus, ne trauslus traukus vien.

Elku un dzīvnieku pielūgsme Ēģiptē

14 Tomēr visnegudrākie,

vēl nožēlojamāki nekā bērna prātā,

ir tavas tautas naidnieki, tās apspiedēji.

15 Par dieviem viņi ieskatīja visus cittautiešu elkus,

kas nevar izmantot acis, lai redzētu,

nedz nāsis, lai ievilktu dvašu,

nedz ausis, lai dzirdētu,

nedz taustīšanai roku pirkstus,

bet kājas nav derīgas staigāšanai,

16 tādēļ ka tos ir darinājis cilvēks,

veidojis tāds, kam pašam ir aizdots gars, -

neviens cilvēks taču nespēj veidot dievu pēc savas līdzības.

17 Ar savām likuma nepazinējām rokām, pats mirstīgs būdams, tas darina vienīgi nedzīvo un pats ir pārāks par priekšmetiem, kurus godina, jo viņš aizsāka dzīvot, bet tie ne.

18 Un vēl viņi godina dzīvo radību, turklāt visnīstamāko, kas visu pārējo saprāta trūkumā pārspēj,

19 kam nav pat skaista, pievilcīga izskata, kāds dzīvniekiem mēdz gadīties, un kas no Dieva nav saņēmusi nedz atzinību, nedz svētību.

Dieva taisnīgums: israēlieši un ēģiptieši

Otrais pretnostatījums: sods par radīto būtņu pielūgšanu un radītais kā Dieva velte

16.nodaļa

Tādēļ pelnīti šie ļaudis tika sodīti ar tādām radībām un mocīti ar kukaiņiem bez skaita.

2 Turpretī savai tautai šāda soda vietā tu labu darīji: tās negausīgās ēstdziņas sātināšanai tu sarūpēji neierastu ēdienu, dižpaipalu,

3 lai, kamēr vieni, izbadējušies,

jebkādu ēstgribu zaudētu uzsūtītās radības pretīgā izskata dēļ,

tava tauta, izjutusi īslaicīgu trūcību, vēl nebijušu garšu izbaudītu:

4 jo nepielūdzams trūkums bijis jāpieredz apspiedējiem, bet viņiem - tikai ieskats, kā mocīti to naidnieki.

TREŠAIS PRETNOSTATĪJUMS: NĀVE NO MUŠU KODUMIEM UN GLĀBIŅŠ NO INDĪGĀM ČUSKAM

5 Arī tad, kad pār viņiem nāca negantu nezvēru niknums un tie gāja bojā no lokanu čūsku dzēlieniem, tavas dusmas neturpinājās bezgalīgi.

6 Pārmācībai īsu brīdi šaustīti ar izbailēm,

pestīšanas zīmi viņi saņēma,

lai tavas bauslības bausli pieminētu.

7 Nevis uzlūkotais pievērsušos izglāba, bet gan tu, visu Pestītājs,

8 kas šādi vēlējies pārliecināt mūsu naidniekus, ka tu esi tas, kurš atbrīvo no visa ļauna.

9 Jo viņus taču nonāvēja siseņu un mušu kodieni un nebija rodamas zāles, lai glābtu dzīvību, tādēļ ka viņi bija pelnījuši, lai ar tādām radībām tiktu sodīti.

10 Turpretī tavus dēlus nespēja uzveikt pat indīgu čūsku dzēlieni,

jo tava žēlastība panācās pretī un viņus dziedināja.

11 Tie tika sadzelti, lai atcerētos tavus baušļus,

bet tūdaļ izglābti, lai nogāztos dziļā atmiņas trūkumā

un nebūtu jāšķiras no tavas labvēlības.

12 Patiesi, ne jau augs vai ziede viņus atveseļoja, bet gan tavs, Kungs, visus dziedinošais vārds,

13 jo vara tev pār dzīvību un nāvi -

uz mirušo valstības vārtiem lejup tu vadi un atkal augšup.

14 Turpretim cilvēks savā ļaunumā gan nonāvē,

bet nespēj nedz aizlidojošo dvašu atsaukt,

nedz no mirušo valstības dvēseli atbrīvot.

Ceturtais pretnostatījums: debesu uguns un maize no debesīm

15 Bet no tavas rokas nav iespējams izbēgt.

16 Un, tā kā bezdievīgie tevi liedzās pazīt, • ar tava delma spēku tika šaustīti: gan vajāja tos nebijušas lietusgāzes, krusas brāzmas, nepielūdzami negaisi, gan deldēja uguns.

17 Tādēl ūdenī, kas apdzēš visu, uguns - un tas ir vispārsteidzošākais -vēl vairāk pieņēmās spēkā, jo Visums ir taisnīgo aizstāvis cīņā.

18 Tā dažkārt liesma pieklusa,

lai nesadegtu radījumi,

kas bija uzsūtīti bezdievīgajiem,

un viņi redzot apjaustu - tos vajā Dieva spriedums.

19 Bet citkārt, pārspējot to, ko spēj uguns,

liesma sprēgāja ūdens vidū,

lai iznīcinātu, ko radījusi netaisnā zeme.

20 Tā vietā - ar eņģeļu ēdienu tu mieloji savu tautu, no debesīm nenogurstoši sniegdams jau gatavu maizi, kas spēj sniegt jebkuru baudu un atbilst ikkatrai garšai,

21 jo uzturā, ko devi, atklājās tava saldme pret taviem bērniem -

kādu kuram gribējās, tādu garšu pieņēma ēdiens, īstenodams katra saņēmēja vēlmi.

22 Sniegs un ledusA izturēja ugunī un nekusa, lai viņi zinātu, ka, krusā liesmojot,

A Ēdiens tuksnesī, kas atgādināja sniegu un ledu caur lietus gāzmām zibeņojot uguns posta naidnieka ražu,

23 bet citkārt pats aizmirst savu spēku, lai tiktu paēdināti taisnīgie.

24 Jo kalpojot tev, Radītājam,

sasprindzina spēkus radītais, lai netaisnību sodītu,

un atslābst, labu darot tiem, kas paļaujas uz tevi.

25 Tādēļ arī toreiz, pārvēršoties par itin visu,

kā vajadzības māktie* vēlējās,

tavai dāvanai, visa barotājai, kalpoja radītais,

26 lai tavi dēli, Kungs, kurus tu iemīlēji, apzinātos, ka nevis dažādu sugu augļi baro cilvēku, bet gan tavs vārds uztur tos, kas tev uzticas.

27 Tādēļ, viena acumirklīga saulstara sildīts, izkusa tas, ko neiznīcināja uguns,

28 lai būtu zināms:

pirms saules lēkta jāsteidzas tev pateikties, pie tevis jāvēršas, pirms gaisma uzlēkusi,

29 jo kā sarma ziemā izkusīs nepateicīgo cerētais un aiztecēs kā nekam neizmantojams ūdens.

17.nodaļa. PIEKTAIS PRETNOSTATĪJUMS: NEZIŅAS TUMSA UN BAUSLĪBAS GAISMA

Diži ir tavi spriedumi, nav viegli skaidrojami, redzi, tādēļ nemācītie maldījās.

2 Domādami, ka ir apspieduši svēto tautu, viņi paši, kuriem bauslības nav, no mūžīgās apredzības bēgot, savu pajumšu gūstā bija sagūluši, tumsas savažoti, dziļas un ilgas nakts dzelžos sakaltām kājām,

3jo viņi, kas bija iedomājušies, ka nespodrs neminas aizkars slēps slepenos grēkus, tika izklīdināti, pārbijušies un satraukti, ieraugot rēgus.

4 Pat visapslēptākajās pakaktēs glābjoties, viņi nepaglābās no bailēm,

šausma skandoņa šķindot tos apņēma, vaiksti rādījās nomāktiem vaigiem, bez smaida.

5 Tik stipras uguns nebija, kas spētu gaismot. Spulgo zvaigžņu liesmas neuzdrīkstējās

apmirdzēt drūmo nakti.

6 Vien drausmu pilna guns, neviena neiedegta, izcauri plaikšņodama, viņiem parādījās;

bet šāda nebijuša skata šausminātiem redzamais šķita vēl ļaunāks.

7 Burvestību mākai nesekmējās māņi; lepnais padoms pieredzēja kaunu:

8 tie, kuri bailes un nemieru

solījās izdzīt no sirgstošās dvēseles,

paši sirga ar smieklīgām izbailēm.

9 Lai gan nekas briesmīgs tos nebiedēja,

jau kukaiņu garāmiešanas vien

un rāpuļu švīkstoņas iztramdīti,

viņi, vai mirstot aiz bailēm,

uzlūkot liedzās pat gaisu,

no kā nekur nevar izvairīties.

10 Tik ļoti gļēvs ir ļaunums, ko paša liecība tiesā, ko sirdsapziņas mocītu, pavada nospiedošais,

11 jo bailes jau nav nekas cits

kā vien prāta spēju atteikšanās palīdzēt.

12 Jo mazāk var apjaust to, kas sagaidāms,

jo draudīgāka šķiet neziņa, kas mokām pamatā.

13 Un tā šajā patiesi bezspēcīgajā naktī, kas augšup kāpa no visdziļākajiem bezspēcīgās mirušo valstības ielokiem, vienu un to pašu miegu viņi gulēja,

14 te baisu rēgu vajāti,

te, dvēseles spēkiem atstājoties,

spēju kustēties zaudējuši,

jo pāri tiem vēlās pēkšņas un negaidītas bailes.

15 Un ieslodzīts cietumā - ne no dzelzs darinātā -tā tika uzraudzīts ikviens, lai kur ar nokritīs.

16 Vai zemniekam, negaidot pārsteigtam, vai ganam vai rokpelnim, smagi strādājot vientuļā laukā, ikvienam vajadzēja ļauties nenovēršamajam,

17 jo vienas un tās pašas tumsas važas visus sasaistīja.

Vai tas bija stabulētājs vējš,

vai putnu daiļskanīgās balsis izplestajos zaros,

vai ūdens, aizdunot ar sparu,

18 vai brūkošu klinšu raupjā dārdoņa,

vai neredzams skrējiens, dzīvniekiem aizlēkšojot,

vai visnegantāko zvēru rēkoņa,

no kalnu iedobumiem atsviezdamās atbalss -

viss, drausmi biedējošs, spēju kustēties laupīja.

19 Spožas gaismas apspīdēta,

visa pasaule nodevās saviem darbiem,

20 bet viņiem vienīgajiem pāri klājās smaga nakts -tās tumsas ataina, kas bija ceļā tos ieskaut, un viņi paši sev bija vēl nepanesamāki par tumsu!

18.nodaļa

Gaisma turpretim jo spoža bija taviem svētajiem, kuru balsis viņi dzirdēja, aprises neredzot,

un kurus teica svētlaimīgus, jo tie nebija cietuši,

2 kuriem pateicās, jo tie neatdarīja par netaisnībām, un kuriem lūdza piedošanu par domstarpībām^.

3 Viņus tu apgādāji ar gluži ko citu:

ar liesmojošu uguns stabu - vadoni nezināmajā ceļā,

ar tiesību ievērotājas svešatnes saudzīgo sauli.

4 Turpretim zaudēt gaismu un nonākt cietumā

tik tiešām bija pelnījuši tie,

kas ieslodzījumā turēja tavus dēlus,

ar kuru starpniecību pasaulei bija jāsaņem dāvanā

bauslības neiznīcīgā gaisma.

Sestais pretnostatījums: pirmdzimto nāve un glābiņš no nāves

5 Un tiem, kas lēma nāvei vēl runāt nespējīgos svēto bērnus -viens vienīgs izliktenis izglābās -

par sodu nolaupīji viņējos,

it visus iznīcinot nevaldāmos ūdeņos.

6 Jau iepriekš mūsu tēviem bija zināma šī nakts,

lai, droši zinot solījumus, uz kuriem paļāvās,

tie smeltos drosmiA.

7 Taisnīgo glābiņš, naidnieku bojāeja -gan vienu, gan otru gaidīja tava tauta;

8 ar ko tu pretiniekus sodīji,

ar to mūs aicinādams godā cēli.

9 Slepus svētie bērni ziedoja upurī labo

un, ieskandējuši svētās tēvu slavas dziesmas, vienprātīgi apņēmās sekot dievišķības likumam -vienlīdz dalīties kā labajā, tā briesmās.

10 Iepretī skanēja naidnieku nevienbalsīgais kliedziens, atplūda par bērniem sērojošo žēlabainās vaimanas;

11 ar vienu mēru tika pārmācīts gan vergs, gan saimnieks, ko cieta vienkāršs cilvēks, cieta valdnieks.

12 Vienā un tai pašā nāvē mirušo visiem bija bez skaita; lai apbedītu, nepietika dzīvo,

jo vienā mirklī iznīka to visvērtīgākā paaudze.

,3Kas it visam bija atteikušies ticēt burvestību dēļ, tie, pirmdzimtajiem ejot bojā, atzina tavu tautu par Dieva dēlu.

14 Jo, kad visu bija pārņēmis rāms klusums un nakts līdz pusei bija aizsteigusies savā gaitā,

15 no debesīm - no ķēnišķā troņa lejup lecot, tavs visvarenais Vārds - skaudrs cīnītājs -ieradās postam lemtās zemes vidū

16 ar asu zobenu - ar tavu vienlīdz taisnprātīgo rīkojumu

un, stāvot uz zemes, debesis skardams, piepildīja visu ar nāvi.

17 Baisas murgu ainas viņus tūdaļ satrauca un pārņēma negaidītas izbailes,

18 un visi, kur kurais izsvaidīti, pa pusei miruši,

pauda iemeslu, kādēļ mirst,

19 ko, viņus iztrūcinot, bija atklājuši sapņi,

lai viņi neaizietu bojā, nezinot, kādēļ tik ļoti cieš.

20 Un, lai gan arī taisnīgie pieredzēja nāves skārienu, lai gan liels bija tuksnesī nokauto skaits, dusmas neieilga,

21 jo atsteidzies ar saviem kalpošanas ieročiem lūgšanu un samierināšanas vīraku -nevainojams vīrs cīnījās viņu labā.

Stājies pretī niknumam viņš nelaimi apturēja, pierādot, ka ir tavs kalps.

22 Nevis ar miesas spēku vai ieroču tvirtumu viņš nedienu^ veica,

bet gan, pieminot ar tēviem slēgto derību un zvērestus, viņš pakļāva sodītāju.

23 Kad jau kaudzēm cits pār citu bija sakrituši mirušie, viņš, vidū nostājies, triecienu atvairīja, pušu cirta ceļu pie dzīvajiem.

24 Uz viņa ietērpa, kas sniedzās līdz pat kāju pēdām, -visa pasaule,

un tēvu godība - uz četrās rindās izkārtotā dārgakmeņu kaluma, uz diadēmas galvā - tavs diženums.

25 Tā visa priekšā atkāpās un bijās izdeldētājs.

Tiem bija diezgan dusmas vienreiz piedzīvot.

19.nodaļa Septītais pretnostatījums: nāve jūrā un jauna zeme

Pret bezdievīgajiem turpretimlīdz pat beigām brazas dusmas bez žēlastības, jo viņš jau iepriekš zināja, ko darīs tie:

2 ka atļāvuši ceļa doties, ar skubu projām raidījuši, tie nožēlos un vajās viņus,

3 jo, vēl pašiem sērojot,

vēl mirušos bērēs apraudot, tie citai neprātīgai domai ļāvās un vajāja kā bēgļus tos, ko bija izvadījuši ceļā.

4Tādā galējībā tos aizrāva pelnīts liktenis, liekot tiem aizmirst piedzīvoto, lai atlikušo soda mēru līdz galam viņi pildītu ar mokām,

5 lai tava tauta veiktu brīnumainu ceļu, bet viņi rastu nedzirdētu nāvi.

6 Un taviem rīkojumiem paklausīgs viss radītais no jauna savās īpašībās tika pārveidots, lai tavi bērni būtu pasargāti un paliktu neskarti.

7 Varēja mākoni redzēt nometni apēnojam, no pirmējā ūdens iznirstam sausu zemi, no Sarkanās jūras - bez grūtībām ejamu ceļu un bangu vālu vietā - zaļu līdzenumu,

8 ko, pārsteidzošus brīnumus skatījuši, šķērsoja tie, pār kuriem klājās tava roka.

9 Kā zirgi tie spriņģoja, kā jēri lēkāja, tevi, Kungs, slavēja, savu Glābēju,

10 jo atcerējās vēl, kā trimdā dzīvnieku vietā zeme vairoja knišļus, zivju vietā upe izvirda vardes bez skaita.

11 Un pēcāk, kāres jundīti, lepnus ēdienus prasīdami, tie redzēja jaunas sugas putnus -

12 no jūras cēlās dižpaipala, lai tos sātinātu.

Sodību iemesls: svešinieku paverdzināšana

13 Un zīmju - nevaldāmu zibeņu pieteikts, »

sods viens pēc otra nāca pār grēciniekiem,

kas taisnīgi cieta savas ļaunās rīcības dēļ,

jo bija izturējušies ar visļaunāko naidu pret svešiniekiem.

14 Vieni neuzņēma nezinātājus, kas dzīvoja līdzās, otri - savus labdarus paverdzināja.

15 Un ne tā vien! Vēl cits tos gaida sods -ka sveštautiešus ne vien uzņēma ar naidu,

16 bet, ka, ar svinībām tos uzņēmuši,

jau līdztiesīgus smagos spaidu darbos mocīja.

17 Vēl aklums viņus sita kā tos - pie taisnīgāA durvīm kas meklēja katrs savu durvju ieeju, kad viņus ietina tumsa.

Pārvērtības dabā

18 Un, ielūkojoties notikumos, var skaidri secināt: kā stīgu spēlē notis maina toņkārtu, aizvien to pašu melodiju turpinot, tā, saskaņojoties no jauna, vietām mijās pamatelementi.

19 Par ūdens iemītniekiem pārvērtās uz zemes dzīvojošie, un peldošie uz sauszemi pārcēlās.

20 Uguns ūdenī saglabāja savu spēku, un spēju dzēst zaudēja ūdens,

21 bet negandēja liesmas

tajās klejojošo iznīcīgo dzīvo būtņu miesu

un nekausēja viegli kūstošo,

ledum līdzīgo debesu nektāru.

Dieva slavinājums

22 It visā, Kungs, tu savu tautu cildināji, ar godību apveltīji

un nemitēji rūpēties, vienmēr un visur nākdams talkā.

A Taisnīgais, t. i., Lats (sal. IMoz 19 :11 ).

Content

Deiterokanoniskās grāmatas-8. Sālamana gudrības grāmata

1.nodaļa. Aicinājums iemīlēt taisnīgumu

2.nodaļa

3.nodaļa. Taisnīgo un bezdievīgo liktenis

4.nodaļa

5.nodaļa. Taisnīgie un bezdievīgie tiesas dienā

6.nodaļa. Aicinājums valdniekiem

7.nodaļa

8.nodaļa

9.nodaļa. SĀLAMANA lūgšana, izlūdzoties gudrību

10.nodaļa. Gudrība kā glābēja: no Ādama līdz Mozum

11.nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa. Otrā atkāpe: pagānisma vērtējums

14.nodaļa

15.nodaļa

16.nodaļa

17.nodaļa. PIEKTAIS PRETNOSTATĪJUMS: NEZIŅAS TUMSA UN BAUSLĪBAS GAISMA

18.nodaļa

19.nodaļa Septītais pretnostatījums: nāve jūrā un jauna zeme