Jangs Viljams P.

Būda

Viljams P.Jangs

BŪDA

Saturs

Priekšvārds…………………………………………………………….. 9

1. Taku saplūšana…………………………………………….. 17

2.  Tumsa sabiezē………………………………………………. 28

3.  Pagrieziena brīdis………………………………………….. 38

4.  Lielās Skumjas……………………………………………… 49

5. Uzmini, kas atnāks vakariņās!………………………….. 76

6.  Gabaliņš no tt……………………………………………… 100

7. Pie ezera…………………………………………………….. 117

8.  Čempionu brokastis……………………………………… 129

9.  Sensenos laikos tāltālā dārzā…………………………. 143

10. Brienot ūdenī…………………………………………….. 155

11. Tiesnesis nāk!……………………………………………. 168

12. Briesmoņa vēderā……………………………………….. 190

13.  Siržu sastapšanās………………………………………. 205

14. Darbības vārdi un citas brīvības…………………….. 217

15. Draugu svētki……………………………………………. 233

16.  Skumju rīts………………………………………………. 243

17.  Sirds izvēle……………………………………………….. 257

18. Apļi ūdenī…………………………………………………. 266

Pēcvārds……………………………………………………………… 275

Šis stāsts ir rakstīts maniem berniem:

Čadam - Maigajam Dziļumam Nikolasam - Saudzīgajam Pētniekam Endrū - Mīlošajam Labsirdim Eimijai - Jautrajai Viszinei Aleksandrai (Leksijai) - Mirdzošajam Spēkam Metjū - Topošajam Brīnumam un veltīts, pirmkārt, Kimai, manai mīļotajai, - paldies, ka izglābi manu dzīvi! -un, otrkārt, "…mums visiem, kas Mīlestības spēkam tic. Celieties, ļaujieties gaismai!"*

"Vārdi no kanādiešu mūziķa Brūsa Kouberna (Brūce Cockburn) dziesmas Mystery:

"So allyou stumblers who believe love rules Believe love rules Believe love rules

Come allyou stumblers who believe love rules Stand up and Iet it shine Stand up and Iet it shine"

Priekšvārds

Kurš gan nejustos skeptiski noskaņots, ja cilvēks stāsta, ka visu nedēļas nogali ir pavadījis kopā ar Dievu, turklāt vēl kaut kādā būdā? Un tā bija tieši tā būda.

Es esmu pazinis Maku mazliet ilgāk nekā divdesmit gadu - kopš dienas, kad mēs abi ieradāmies kaimiņa mājā, lai palīdzētu tam savelt ķīpās sienu uz lauka, sarūpējot barības krājumus pāris govīm. Kopš tā laika mēs abi esam, kā mūsdienu bērni mēdz sacīt, tusējuši, dzēruši kopā kafiju - tiesa, es labprātāk dzeru chai tēju, ļoti karstu un ar sojas pienu. Kopīgās sarunas sagādā mums abiem dziļu iekšēju prieku; tās allaž caurstrāvo smieklu dzirkstis un palaikam ari dažas asaras. Atklāti sakot, jo vecāki mēs kļūstam, jo vairāk turamies kopā, ja saprotat manu domu.

Viņa pilnais vārds ir Makenzijs Alens Filips, taču vairākums paziņu sauc viņu par Alenu. Tā ir ģimenes tradīcija: visiem vīriešiem dod vienu un to pašu pirmo vārdu, bet parasti viņus sauc otrajā vārdā, droši vien tāpēc, lai vairītos no ārišķīgā I, II un III vai Juniora un Seniora pievārda. Turklāt tas ērti ļauj pieķert telefoniskos preču izplatītājus, it īpaši tos, kuri zvana tā, it kā būtu jūsu tuvākie draugi. Tātad viņa vectēvam, tēvam un pēc tam ari vecākajam dēlam pirmais vārds visiem ir Makenzijs, taču parasti viņus sauc otrajā vārdā. Tikai Nana, viņa sieva, un tuvākie draugi sauc viņu par Maku (kaut gan esmu dzirdējis arī dažus svešiniekus izsaucamies: "Hei, Mak, kur tu mācījies braukt?").

Maks ir dzimis kaut kur Vidējos Rietumos un audzis kā lauku zēns īra un amerikānietes ģimenē, kur iepazinis raupjas rokas un skarbus noteikumus. Kaut gan viņa fanātiski stingrais tēvs bija ārēji reliģiozs, viņš klusībā nodevās dzeršanai, it sevišķi tad, ja nelija lietus vai lietus uzlija par agru, un parasti arī visos starplaikos starp šiem neveiksmīgajiem lietiem. Maks nemēdz daudz runāt par tēvu, bet retajās reizēs, kad gadās viņu pieminēt, no Maka sejas kā bēguma vilnis aizplūst jebkādas emocijas, atstājot tikai tumšas, nedzīvas acis. No nedaudzajiem stāstiem, ko Maks man ir uzticējis, es zinu, ka viņa tētuks nebija lādzīgā tipa alkoholiķis, kam vislabāk tīk ieslīgt apmierinātā miegā: viņš bija ļauns un cietsirdīgs despots, kas sit sievu un pēc tam izlūdzas Dievam piedošanu par savu dzērumu.

Lūzuma brīdis pienāca pēc tam, kad trīspadsmit gadus vecais Makenzijs kāda jaunatnes kristīgā pasākuma laikā negribīgi izkratīja sirdi kādai baznīcas vadošai amatpersonai. Tābrīža pārliecības iedvesmots, Maks ar asarām acīs atzinās, ka neko neesot darījis, lai palīdzētu mammai, kad vairākas reizes piedzīvojis, ka piedzērušais tētuks piekauj viņu līdz bezsamaņai. Makam nebija ienācis prātā, ka šīs grēksūdzes uzklausītājs darbojas reliģijas laukā kopā ar viņa tēvu, un, kad Maks pārradās mājās, tētuks gaidīja viņu uz lieveņa, bet māte ar māsām bija kaut kur aizdomīgi pazudušas. Vēlāk Maks uzzināja, ka viņas aizsūtītas pie Mejas tantes, lai tēvs varētu baudīt lielāku brīvību, mācīdams savam dumpīgajam dēlam, kā jāgodā vecāki. Gandrīz divas dienas, piesiets pie lielā ozola mājas aizmugurē, Maks cieta pārmācību ar siksnu un Bībeles pantiem ik reizes, kad tēvs atguvās no dzēruma nemaņas un nolika pudeli malā.

Pēc divām nedēļām, kad Maks beidzot atkal spēja nostāvēt un spert soļus, viņš gluži vienkārši piecēlās un aizgāja no mājām. Bet pirms promiešanas viņš iebēra grauzēju indi ikvienā stiprā dzēriena pudelē, ko spēja mājā atrast. Tad no paslēptuves blakus atejas būdai viņš izraka nelielu skārda kārbu, kurā glabājās visi viņa pasaulīgie dārgumi: ģimenes fotogrāfija, kurā visi stāv piemiegtām acīm, jo skatās saulē (tētuks stāvēja pašā malā), 1950. gada beisbola kartīti ar Lūku īsteru, mazu pudelīti, kurā bija apmēram unce Ma Grijfe (vienīgās smaržas, ko jebkad bija lietojusi viņa mamma), diega spolīte un dažas adatas, maza štancēta sudraba ASV gaisa spēku F-86 lidmašīna un visi viņa mūža ietaupījumi - 15 dolāri un 13 centi. Kamēr tēvs krāca kārtējā dzēruma nemaņā, viņš ielavījās mājā un pabāza zem mammas spilvena zīmīti. Tajā bija tikai daži vārdi: "Es ceru, ka Tu kādreiz spēsi man piedot." Viņš zvērēja, ka nekad vairs neskatīsies atpakaļ, un tā patiešām notika - ilgu, ilgu laiku.

Trīspadsmit gadu ir pārāk maz, lai cilvēks kļūtu pieaudzis, taču Makam nebija izvēles, un viņš ātri pielāgojās apstākļiem. Par turpmākajiem gadiem viņš nemēdz daudz runāt. Lielākā daļa no tiem pagāja aiz jūrām, strādājot un laužot ceļu pasaulē, sūtot naudu vecvecākiem, kuri tālāk to nodeva mammai. Šķiet, ka vienā no šīm tālajām zemēm viņš pat ķērās pie šautenes un iesaistījās kādā baisā sadursmē; Maks, kopš vien es viņu pazīstu, vienmēr ir drūmi un kaismīgi ienīdis karu. Lai nu kā, beigu beigās viņš, būdams mazliet vecāks par divdesmit gadiem, palika mācīties kādā Austrālijas garīgajā seminārā. Kad Maks jutās apguvis pietiekamu teoloģijas un filozofijas gudrību devu, viņš atgriezās Savienotajās Valstīs, salīga mieru ar mammu un māsām un devās uz Ore- gonu, kur satika un apprecēja Naneti A. Samuelsoni.

Šajā runātāju pasaulē Maks ir domātājs un darītājs. Viņš daudz nerunā, ja vien viņam neuzdod tiešus jautājumus, un vairākums cilvēku ir iemācījušies to nedarīt. Kad viņš tomēr runā, brīžiem gribas jautāt, vai tikai viņš nav kaut kāds citplanētietis, kas cilvēku domu un pieredzes pasauli redz citādā gaismā nekā jebkurš cits.

Tas galvenokārt ir tāpēc, ka mūsu pasaulē viņš bieži liek neveikli justies tiem, kuri pa lielākai daļai vēlas dzirdēt to, ko ir pieraduši dzirdēt, kaut arī būtībā tas visbiežāk nenozīmē neko. Tiem, kuri Maku pazīst, viņš parasti gluži labi patīk, it sevišķi tad, ja savas domas viņš lielākoties patur pie sevis. Un, kad Maks sāk runāt, nevar sacīt, ka viņš tiem vairs nepatiktu, - pareizāk būtu teikt, ka viņi vairs nejūtas tik apmierināti paši ar sevi.

Maks man reiz teica, ka jaunībā esot brīvāk izteicis savas domas, tomēr atzina, ka lielākā daļa izteikumu esot bijuši savdabīgs izdzīvošanas mehānisms, aiz kā slēpt savus ievainojumus; viņš nereti esot izgāzis savas sāpes uz visiem apkārtējiem. Maks sacīja, ka esot iemanījies uzsvērt cilvēku trūkumus un pazemot viņus, pats saglabājot šķietamu varas un stāvokļa kontroles apziņu. Skaidrs, ka tas nebija īpaši mīļi.

Rakstot šos vārdus, es domāju par Maku, kādu viņu vienmēr esmu pazinis, - pavisam ikdienišķu cilvēku, kas ne ar ko īpašu neizceļas un īpašs ir vienīgi tiem, kuri viņu labi pazīst. Viņam drīz paliks piecdesmit seši gadi, un izskatā viņš ir itin necils, mazliet korpulents, neliela auguma baltādains cilvēks ar daļēji kailu galvvidu - tādam aprakstam šajos apvidos atbilst ļoti daudzi. Diez vai jūs pamanītu viņu pūlī vai justu kādu neērtību, sēžot viņam blakus metro vagonā, kamēr viņš snauduļo savā iknedēļas braucienā uz pilsētu, uz tirdzniecības pārstāvju sanāksmi. Lielāko daļu darba viņš veic no sava nelielā mājas biroja, kas atrodas Vaildkatrodā. Viņš pārdod kaut kādas izsmalcinātas tehnoloģijas ierīces, ko es neizlikšos saprotam, - kaut kādus tehnikas brīnumus, kas liek visam notikt ātrāk, it kā dzīve tāpat jau neskrietu pārāk ātri.

Jums pat prātā neienāktu, cik Maks ir gudrs, ja vien negadītos nejauši noklausīties kādu viņa iespējamo sarunu ar savas nozares ekspertu. Esmu pats bijis klāt šādās sarunās un dzirdējis, kā partneru valoda pēkšņi gandrīz vairs neatgādina angļu valodu, un bezcerīgi pūlējies aptvert saturu, kas plūst kā nepazīstamu dārgakmeņu straume. Maks spēj gudri sarunāties gandrīz par jebkādu tematu, un, kaut gan jūs jūtat, ka viņam ir stingra nostāja un pārliecība, viņa taktiskā izturēšanās netraucē jums palikt pie sava viedokļa.

Maka iecienītākie temati allaž ir par Dievu un Radīšanu, un to, kāpēc cilvēki tic tam, kam tic. Viņa acis iemirdzas un sejā parādās savdabīgs smaids, kas iegulst lūpu kaktiņos, un piepeši gurdums izgaist, gadu pēdas pazūd, un viņš kļūst līdzīgs bērnam, kas tikko spēj apvaldīt savas jūtas. Un tomēr Maks nav īpaši reliģiozs. Šķiet, viņam ar reliģiju ir tādas kā naida un mīlestības attiecības, un iespējams, ka tādas pašas ir viņa attiecības ar Dievu, kas viņa uztverē ir dziļā meditācijā iegrimis, tālīns un savrups. Laiku pa laikam cauri Maka atturībai izlaužas sīkas sarkasma adatiņas - kā asi dzeloņi, kas mērcēti indē no viņa iekšienes dziļumiem. Kaut gan svētdienās mēs abi palaikam uzrodamies vienā un tajā pašā vietējā baznīcā (mēs to dēvējam par Svētā Jāņa Kristītāja 55. neatkarīgo asambleju), viegli var pateikt, ka viņš tur nejūtas īpaši ērti.

Maks ir precējies ar Nanu mazliet ilgāk nekā trīsdesmit trīs visumā laimīgus gadus. Viņš apgalvo, ka Nana esot izglābusi viņa dzīvi un samaksājusi par to augstu cenu. Kāda iemesla dēļ, kas citiem nav saprotams, šķiet, ka viņa mīl savu vīru vairāk nekā jebkad agrāk, kaut arī mani pavada apjauta, ka Maks pirmajos gados ir viņai kaut kā smagi nodarījis pāri. Tā kā mūsu pārestības un aizvainojumi lielākoties dzimst no cilvēku attiecībām, manuprāt, to pašu var sacīt par dziedināšanu, un es zinu, ka žēlsirdība ir grūti saprotama tiem, kas grib ielūkoties tajā no ārpuses.

Lai nu kā, Maks apprecējās. Nana ir cements, kas satur kopā viņu ģimenes būvi. Maks ir cīnījies pa pasauli, kurā valda dažādas intensitātes pelēkā krāsa, turpretī Nanas pasaule ainojas galvenokārt melnos un baltos toņos. Veselais saprāts Nanai piemīt tik dabiski, ka viņa pat neaptver, cik tā ir vērtīga dāvana. Rūpes par ģimeni neļāva Nanai īstenot sapni un kļūt par ārsti, taču viņa ir kļuvusi par izcilu žēlsirdīgo māsu un iemantojusi lielu atzinību savā izvēlētajā jomā - darbā ar neārstējamiem onkoloģijas slimniekiem. Varētu teikt, ka Maka attiecības ar Dievu ir plašas, bet Nanai tās ir dziļas.

Šis neparastais pāris ir radījis piecus neparasti skaistus bērnus. Maks labprāt apgalvo, ka skaistumu bērni esot mantojuši no viņa, jo "Nana joprojām ir paturējusi savējo". Divi no trim zēniem ir jau atstājuši mājas: Džons ir nesen apprecējies un strādā vietējā uzņēmuma tirdzniecības jomā un Tailers pēc koledžas beigšanas gatavojas maģistra grāda iegūšanai. Džošs un viena no meitenēm - Ketrīna jeb Keita - joprojām dzīvo pie vecākiem un mācās vietējā skolā. Visjaunākais bērns ir Melisa, kuru mēs mēdzam saukt par Misiju. Viņa… Labi, par bērniem jūs vairāk uzzināsiet turpmākajās lappusēs.

Daži pēdējie gadi ir bijuši… kā lai to saka?… ārkārtīgi neparasti. Maks ir mainījies; viņš tagad ir kļuvis vēl atšķirīgāks un savdabīgāks nekā agrāk. Visus daudzos gadus, kopš esmu viņu pazinis, Maks ir bijis itin draudzīgs un lādzīgs vīrs, bet kopš slimnīcā pavadītā laika - tur viņš nokļuva pirms trim gadiem - šis vecais zēns ir kļuvis… nu, varētu teikt, vēl lādzīgāks. Viņš ir kļuvis par vienu no retajiem cilvēkiem, kas paši savā ādā jūtas nevainojami brīvi. Un arī es kopā ar viņu jūtos tik brīvi kā ne ar vienu citu. Kad šķiramies, es dodos projām ar apjautu, ka nupat man bijusi vislabākā saruna mūžā, kaut ari galvenais runātājs parasti esmu es. Un attiecības ar Dievu Makam vairs nav tikai plašas, tās ir gājušas dziļumā. Taču šis dziļums viņam maksāja ļoti dārgi.

Šis laiks ļoti atšķiras no laika pirms apmēram septiņiem gadiem, kad Maka dzīvē ienāca Lielās Skumjas un viņš gandrīz vispār pārstāja runāt. Tajā laikā un gandrīz divus gadus pēc tam mēs pārstājām tikties gluži kā pēc neizteiktas abpusējas norunas. Es tikai palaikam redzēju Maku vietējā pārtikas veikalā un daudz retāk baznīcā, un, kaut gan mēs allaž draudzīgi apkampāmies, gandrīz nekāda turpmāka saruna nesekoja. Viņam bija grūti pat lūkoties man acīs; varbūt viņš negribēja sākt sarunu, kas no jauna varēja uzplēst ievainotās sirds kreveli.

Taču tas viss mainījās pēc kāda savāda negadījuma… Bet nu es jau atkal cenšos aizsteigties notikumiem priekšā. Pie tā visa mēs nonāksim tad, kad būs īstais brīdis. Varu tikai pasacīt, ka šie daži pēdējie gadi, šķiet, ir atdevuši Makam dzīvi un novēluši viņam no pleciem Lielo Skumju nastu. Tas, kas notika pirms trim gadiem, pilnībā mainīja viņa dzīves melodiju, un tā ir kļuvusi par dziesmu, ko es ar nepacietību vēlos jums nospēlēt.

Kaut gan vārdos Maks prot izteikties pavisam labi, par savu rakstīšanas prasmi viņš nav augstās domās, taču zina, ka man šī joma ir visai tuva. Tāpēc Maks lūdza, lai es viņa vietā uzrakstītu šo stāstu - viņa stāstu "bērniem un Nanai". Viņš vēlējās stāstu, kas palīdzētu šiem tuvajiem cilvēkiem ne vien paust savas mīlestības dziļumu, bet ari palīdzēt saprast, kas noticis viņa iekšējā pasaulē. Proti, tajā vietā, kur jūs esat viens pats - vai varbūt kopā ar Dievu, ja jūs viņam ticat. Protams, Dievs tur var būt pat tad, ja jūs viņam neticat. Tas viņam būtu ļoti raksturīgi. Ne jau bez iemesla viņu dēvē par Lielo Iejaukšanās Meistaru.

To, ko jūs tagad lasīsiet, mēs ar Maku jau daudzus mēnešus esam kopīgi pūlējušies ietērpt vārdos. Tas ir kaut kas mazliet, hm… nē, tas ir kaut kas ļoti fantastisks. Es neapņe- mos spriest, vai dažas šī stāsta daļas ir faktiski patiesas vai ne. Pietiks, ja teikšu: kaut gan šis un tas varbūt nav zinātniski pierādāms, tā tik un tā var būt patiesība. Varu jums godīgi sacīt, ka mana tapšana par šī stāsta daļu ir nozīmīgi ietekmējusi manu būtību, iespiežoties dziļi iekšienē, tādos nostūros, kuros es agrāk nebiju ieskatījies un par kuru esamību pat nezināju; atzīšos, ka man izmisīgi gribas, kaut viss Maka stāstītais būtu patiesība. Visbiežāk es esmu šajā stāstā kopā ar viņu, tomēr ir dienas - kad acīm redzamā betona un datoru pasaule šķiet reālā pasaule -, kad zaudēju saikni un sāku šaubīties.

Vēl pāris pēdējās atrunas. Maks gribētu, lai jūs zināt: ja gadījumā jūs lasāt šo stāstu un jums tas nepatīk, viņš saka: "Piedodiet… bet tas nav rakstīts visupirms jums." Taču, kas zina, varbūt tomēr ir? Tas, ko jūs lasīsiet, ir vislabākais, ko Maks par notikušo spēj atcerēties. Šis ir viņa stāsts, nevis manējais, tāpēc nedaudzajās vietās, kur parādos, es sevi pieminēšu trešajā personā - no Maka redzespunkta.

Atmiņa dažkārt ir nedroša pavadone, it sevišķi attiecībā uz pašu negadījumu, un es, par spīti mūsu kopīgajiem pūliņiem atveidot visu pēc iespējas precīzi, tomēr nebūšu pārsteigts, ja šajās lappusēs parādīsies dažas faktu kļūdas vai maldīgas atmiņas. Tās nav radītas ar nolūku. Droši varu jums apgalvot, ka sarunas un notikumi ir atainoti tieši tik patiesi, cik Maks spēj tos atcerēties, tāpēc, lūdzu, centieties dot viņam zināmas atlaides. Kā paši sapratīsiet, par to nav viegli runāt.

1.Taku saplūšana

Divi celi saplūda manas dzīves vidū Es dzirdēju viedu balsi Un devos pa mazāk staigāto Un tas manā mūžā izšķīra visu

Larijs Normens (ar atvainošanos Robertam Frostam[1])

Pēc neparasti sausas ziemas marts atnesa pamatīgas lietavas. Tad no Kanādas ieplūda auksta gaisa masas, un virpuļ- vējš, kas aurodams atskrēja lejup pa kalnu aizu no austrumu Oregonas, labu bridi nelaida tās projām. Kaut gan pavasaris, neapšaubāmi, bija tepat aiz stūra, ziemas dievs negrasljās bez cīņas atdot savu grūtās pūlēs iekaroto valstību. Kaskādes kalnus pārklāja jauna sniega kārta, un lietus sasala, sastopoties ar salto zemi ārpus mājas; tas bija pietiekams iemesls, lai Maks ērti iekārtotos pie omulīgi sprakstošas kamīna uguns ar grāmatu rokā un karstu sidra glāzi līdzās.

Tomēr lielāko priekšpusdienas daļu viņš pavadīja, elektroniski un telefoniski sazinādamies ar savu darbavietu pilsētas centrā. Ģērbies pidžamas biksēs un sporta kreklā un ērti sēdēdams mājas kabinetā, viņš risināja savas veikalnieciskās telefona sarunas - galvenokārt ar Austrumu krastu. Palaikam viņš pārtrauca darāmo un ieklausījās kristāliskajās skaņās, lietus lāsēm džinkstot pret kabineta logu, un lūkojās, kā ārā lēni, bet neatlaidīgi viss apaug ar ledus kārtu. Viņš nepielūdzami kļuva par ledus cietuma gūstekni pats savās mājās - un tas viņu ļoti ielīksmoja.

Vētrām, kas pārtrauc ierasto dzīves ritumu, piemīt kaut kas neparasti pacilājošs. Sniegs vai slapjdraņķis piepeši atbrīvo jūs no gaidām, pienākumiem, grafiku un norunu tirānijas. Un atšķirībā no slimības tas parasti ir kopīgs, nevis individuāls notikums. Gluži vai iespējams saklausīt vienotu nopūtu, ko izdveš tuvējā pilsēta un lauku apvidus, kur Daba savas valstības iespēju robežās nolēmusi dot neilgu atpūtu pagurušajiem, darba pārņemtajiem ļaudīm. Visus, ko skārusi šī iejaukšanās, vieno kopīgs aizbildinājums, un ik sirds pēkšņi un negaidīti mazliet apskurbst. Nevajadzēs nekādu atvainošanos par to, ka neesi ieradies tajā vai citā vietā. Visi saprot, un visus vieno šis īpašais attaisnojums, un negaidītais ierastās ikdienas atslābums liek sirdij uzgavilēt priekā.

Protams, patiesība ir arī tā, ka vētras pārtrauc lietišķos darījumus, un, kaut gan daži uzņēmumi iegūst nelielu papildpeļņu, citi cieš zaudējumus - tātad ne visus iepriecina šādi pārejošas dīkstāves periodi. Tomēr viņi nevienu nevar vainot par ražošanas pārtraukumu vai par to, ka kāds nav spējis ierasties darba vietā. Pat tad, ja šāds stāvoklis ilgst tikai dienu vai divas, ikviens kaut kā neparasti jūtas noteicējs par savu pasauli gluži vienkārši tāpēc, ka sīkas ūdens lāses, atsitoties pret zemi, pārvēršas ledū.

Neparastas kļūst pat visikdienišķākās darbības. Ierasta rīcība pārvēršas piedzīvojumā ar īpaši saasinātām izjūtām.

Vēlu pēcpusdienā Maks uztrausās kājās un devās ārā, lai pieveiktu apmēram simt jardu garo attālumu pa piebraucamo ceļu līdz pastkastītei. Ledus gluži kā ar burvju spēku bija pārvērtis šo vienkāršo ikdienas pienākumu bargā cīņā ar stihiju, un viņš te pacēla dūri, protestēdams pret dabas brutālo spēku, te izaicinoši smējās tam sejā. Tas, ka neviens to neredzēja un nevienam tas nerūpēja, Makam nebija svarīgi; šī doma lika viņam tikai iekšēji pasmaidīt.

Ledainās lietus lodītes kapāja viņam vaigus un plaukstas, kamēr kājas piesardzīgi spēra soļus, pielāgojoties ceļa nelielajiem izliekumiem; Maks nodomāja, ka viņš droši vien izskatās pēc piedzēruša jūrnieka, kas grīļīgi tuvojas nākamajai peļķei. Stājoties pretī ledainai vētrai, cilvēks nemēdz drosmīgi soļot taisni uz priekšu, demonstrējot nesatricināmu pašpaļāvību. Dižmanība var tikai notriekt un saplacināt. Maks divas reizes attapās uz ceļgaliem un bija spiests slieties stāvus, pirms beidzot apkampa pastkastīti kā sen neredzētu draugu.

Brīdi viņš stāvēja, ar skatienu tverdams kristālā tērptās pasaules skaistumu. It viss atstaroja gaismu un pastiprināja vēlīnās pēcpusdienas mirdzošo krāšņumu. Visi koki kaimiņa laukā bija tērpušies caurspīdīgos apmetņos, un katrs no tiem izskatījās neatkārtojams gan atsevišķi, gan kopējā ansamblī. Pasaule bija brīnumskaista, un īsu brīdi tās žilbinošais krāšņums kaut vai uz dažiem mirkļiem, šķiet, novēla no Maka pleciem Lielās Skumjas.

Pagāja gandrīz minūte, kamēr viņš atbrīvoja pastkastītes durtiņas no pabiezās ledus kārtas. Šos pūliņus atalgoja tikai viena aploksne, uz kuras bija uzdrukāts vienīgi viņa vārds; nebija ne markas, ne pasta zīmoga, ne sūtītāja adreses. Maks ar ziņkāri noplēsa aploksnei galu, un tas nebūt nebija viegli, jo sals jau bija sācis stindzināt pirkstus. Pagriezis muguru svilinošajam vējam, viņš beidzot izdabūja no slēptuves nelielu, pārlocītu papīra taisnstūri. Iespiedburtiem nodrukātā vēsts bija īsa un vienkārša:

'Makenzij!

Ir pagājis krietns

brīdis. Man tevis

pietrūkst.

Ja gribi satikties,

nākamajā nedēļas

nogalē es

būšu būdā.

Tētis."

Maks sastinga un juta, ka viņu pārņem spējš nelabuma vilnis, kas ātri pārtapa niknumā. Viņš apzināti, cik vien iespējams, vairījās domāt par būdu un tad, kad viņš par to domāja, tās nebija labas vai patīkamas domas. Ja kādam tas šķita ļauns joks, tad šis kāds nudien bija pamatīgi pārcenties. Un paraksts "Tētis" visu to darīja vēl daudz briesmīgāku.

- Idiots! - Maks nosēcās, domādams par pastnieku Toniju, pārmēru draudzīgu itālieti ar plašu sirdi, bet trūcīgu takta izjūtu. Kāpēc viņam vispār vajadzēja nest šurp tādu muļķīgu aploksni? Uz tās taču nebija pat pastmarkas! Maks nikni iemīcīja aploksni un zīmīti mēteļa kabatā un pagriezās, lai veiktu slīdošo ceļa posmu atpakaļ līdz mājai. Vēja brāzmas, kas šurpceļā bija palēninājušas virzīšanos uz priekšu, tagad divtik strauji nesa viņu pāri ledājam, kas biezēja zem kājām gluži vai acu priekšā.

Viss veicās gluži labi līdz brīdim, kad Maks sasniedza piebraucamā ceļa nolaideno slīpumu lejup un pagriezienu pa kreisi. Bez jebkāda nodoma vai viņa paša līdzdalības slīdē- jums kļuva arvien ātrāks, un kurpju zoles piebremzēt palīdzēja tikpat maz kā pīles pleznas, kad tā nokļūst uz aizsa- luša dīķa. Sparīgi vēcinādams rokas izmisīgā cerībā kaut cik saglabāt līdzsvaru, Maks juta, ka traucas pretī vienīgajam vērā ņemama lieluma kokam piebraucamā ceļa malā - tam, kura apakšējos zarus viņš bija apzāģējis tikai pirms pāris mēnešiem. Tagad puskailais koks stāvēja gatavībā viņu saņemt, izskatīdamies gluži iepriecināts par nelielu atriebības iespēju. īsā sekundes daļiņā Maks izvēlējās drošāko izeju un mēģināja krist, ļaujot kājām izslīdēt no apakšas - tieši to tās patiesībā visu laiku bija centušās darīt. Labāk paciest apdauzītu dibenu nekā vilkt no sejas skabargas.

Taču adrenalīna pieplūdums vedināja pārcensties, un Maks kā palēninātā filmā acu priekšā redzēja savas pēdas izslienamies augšup, it kā tās būtu iekļuvušas kādās džungļu lamatās. Vispirms viņš spēcīgi atsitās ar pakausi pret zemi un pēc tam nevarīgi aizšļūca līdz mirgojošā koka pakājei. Varenais koks šķita slejamies virs viņa ar itin pašapmierinātu skatienu, kurā nepatika jaucās ar zināmu vilšanos.

Pasaule uz bridi kļuva melna - vai vismaz tā viņam likās. Maks apdullis gulēja un skatījās debesīs, mirkšķinot acis, kamēr ledainās piles strauji dzesināja viņa pietvīkušo seju. īsu mirkli viņu pārņēma dīvains siltums un miers; trieciens šķita nokāvis pirmītējās dusmas. "Nu, kurš te ir idiots?" viņš sevī nomurmināja, klusībā cerēdams, ka neviens nav redzējis šo starpgadījumu.

Aukstums strauji spiedās cauri mētelim un svīterim, un Maks zināja, ka ledainais lietus, kas vienlaikus kūst un sasalst viņam zem muguras, drīz sagādās lielas neērtības. Stenēdams un juzdamies daudz vecāks par saviem gadiem, viņš apvēlās otrādi un izslējās četrrāpus. Tad viņš pamanīja koši sarkanu sliedi, kas iezīmēja ceļu no atsitiena līdz apstāšanās vietai. It kā pēkšņā apjauta par ievainojumu būtu pamodinājusi sāpes, pakausī ieplūda trula, dunoša smeldze. Maks instinktīvi pacēla roku pie vainīgās vietas un, atvilcis to atpakaļ, redzēja, ka plauksta kļuvusi asiņaina.

Raupjam ledum un asai grantij skrāpējot rokas un ceļgalus, Maks pa pusei rāpoja, pa pusei šļūca, līdz beidzot aizkļuva līdz ceļa līdzenajai daļai. Ar diezgan lielu piepūli viņam izdevās piecelties kājās un pēdu pa pēdai virzīties uz mājas pusi, turoties pretī ledus un zemes pievilkšanas spēkam.

Nokļuvis istabā, Maks pa vienam novilka apģērba gabalus, juzdamies tā, it kā sastingušo pirkstu vietā plaukstu galos būtu pārmēru lieli koka gabali. Viņš nolēma atstāt slapjo, asinīm notriepto drēbju kaudzi turpat pie durvīm un smagā, sāpīgā gaitā devās uz vannas istabu, lai tiktu skaidrībā par saviem ievainojumiem. Nebija šaubu, ka uzvarētājs ir apledojušais ceļš. Brūce pakausī asiņoja, un galvā joprojām bija iespiedušies vairāki mazi akmentiņi. Kā viņš bažīgi bija paredzējis, trieciena vietā jau veidojās pamatīgs puns, kā kuprainais valis šķeldams juceklīgos dilstošo matu viļņus.

Nebija viegli apkopt ievainojumu, cenšoties redzēt pakausi mazā rokas spogulītī, kas rādīja vannas istabas spoguļa apgrieztu attēlu. Pēc neilga cīniņa viņš padevās, jo nespēja virzīt rokas uz pareizo pusi un nesaprata, kurš no abiem spoguļiem melo. Neveikli taustoties ap izmirkušo ievainojumu, viņš kaut kā izdabūja no tā lielākos svešķermeņus, līdz šī darbošanās kļuva pārāk sāpīga. Ar pirmās palīdzības ziedi viņš pēc iespējas aizlipināja brūci, pēc tam piespieda tai auduma vīkšķi un apsaitēja galvu ar vannas istabas atvilkt- nītē atrastu marli. Paskatījies spogulī, Maks nodomāja, ka izskatās pēc rupja jūrnieka no "Mobija Dika", un iesmējās, bet pēc tam saviebās sāpēs.

Viņš zināja, ka īstai medicīniskai aprūpei vajadzēs pagaidīt, līdz pārnāks Nana: tā bija viena no daudzajām priekšrocībām laulībā ar sertificētu žēlsirdīgo māsu. Lai nu kā, viņš zināja: jo bēdīgāks izskatīsies stāvoklis, jo vairāk līdzjūtības viņš saņems. Ja labi ieskatās, gandrīz katrā pārbaudījumā mēdz būt sava kripatiņa atalgojuma. Maks iedzēra dažas bezrecepšu pretsāpju tabletes, lai mazinātu trulo, dunošo smeldzi galvā, un aizkliboja līdz ieejas durvīm.

Maks ne mirkli nebija aizmirsis zīmīti. Rakņādamies slapjajās, asiņainajās drēbēs, viņš beidzot to atrada mēteļa kabatā, uzmeta tai skatienu un devās uz savu kabinetu. Atradis pasta nodaļas telefona numuru, viņš pacēla klausuli. Kā jau varēja gaidīt, vada viņā galā atsaucās Annija, cienīgā pasta priekšniece un neskaitāmu noslēpumu glabātāja. - Labdien, vai tur gadījumā nav Tonija?

-    Sveiks, Mak, vai tas esi tu? Es pazinu tavu balsi. - Skaidrs, ka viņa to pazina! - Diemžēl Tonijs vēl nav atgriezies. Patiesībā es pirms brīža runāju ar viņu pa rāciju, un viņš ir ticis tikai līdz Mežakaķa pusceļam, vēl nav pat nokļuvis līdz tavai mājai. Vai pateikt, lai viņš tev piezvana, vai pats gribi atstāt kādu ziņu?

-  Ā, sveika! Vai tā esi tu, Annij? - Maks nespēja atturēties no šī jautājuma, kaut gan viņas Vidējo Rietumu akcents ne brīdi neļāva par to šaubīties. - Piedod, es mirkli biju aizņemts, Nedzirdēju, ko tu man teici.

Annija iesmējās. - Labi, labi, Mak, es zinu, ka tu dzirdēji katru vārdu. Nemēģini piezobot zobgali! Neesmu jau pirmo dienu šai pasaulē. Ko lai es pasaku Tonijam, ja viņš dzīvs tiks līdz šejienei?

-  Īstenībā tu jau atbildēji uz manu jautājumu.

Vada viņā galā īsu mirkli iestājās klusums. - Es gan neatminos, ka tu būtu uzdevis kādu jautājumu. Kas noticis, Mak? Esi kaut ko sapīpējies, vai varbūt to tu pietaupi svētdienu rītiem, lai varētu izturēt dievkalpojumu? - Un viņa sāka gardi smieties, it kā sajūsma par pašas lielisko humora izjūtu būtu atslābinājusi savaldības grožus.

-  Tu labi zini, Annij, ka neko tādu es nepīpēju, neesmu pīpējis un netaisos pīpēt. - Neko tādu Annija, protams, nezināja, tomēr Maks nevēlējās riskēt ar iespēju, ka viņa pēc pāris dienām šo sarunu var atcerēties mazliet sagrozītā veidā. Šī nebūtu pirmā reize, kad viņas humora izjūta pārtaptu izteiksmīgā stāstiņā, kas drīz kļūtu par "faktu". Maks jau iztēlē redzēja, kā viņa vārds tiek pievienots baznīcas kopīgo lūgšanu sarakstam. - Būs jau labi, es noķeršu Toniju citreiz, man nav nekas tik svarīgs.

-   Nu labi, tad sēdi istabā, lai esi drošībā. Pats saproti, tāds vecs zēns kā tu gadu gaitā var zaudēt līdzsvara izjūtu. Nebūtu nekāds prieks redzēt, kā tu krīti un ievaino savu lepnumu. Skatoties, kas notiek ārā, gribas teikt, ka Tonijs varbūt vispār netiks līdz tavai mājai. Mēs tīri labi tiekam galā ar sniegu, lietu un tumsu, bet šī atkala ir pārāk briesmīga. Visīstākais izaicinājums!

-   Paldies, Annij! Centīšos paturēt prātā tavu padomu. Parunāsimies vēlāk. Pagaidām atā! - Galva dunēja mokošāk nekā iepriekš, itin kā sīki āmuriņi spēlētu pavadījumu sirdspukstu ritmam. "Cik savādi!" Maks nodomāja. "Kurš gan uzdrošinātos kaut ko tādu iemest mūsu pastkastītē?" Sāpju remdētāji vēl nebija pilnībā iedarbojušies, taču mokošo raižu apjauta bija kļuvusi trulāka, un pēkšņi viņš jutās ļoti noguris. Maks nolaida galvu uz rakstāmgalda, un viņam šķita, ka nupat ir iesnaudies, kad piepeši viņu iztrūcināja telefona zvans.

-   Ā… Hallo?

-   Sveiks, mīļais! Izklausās, ka tu biji aizmidzis. - Tā bija Nana, kas izklausījās neparasti jautra, kaut gan Maks katrā sarunā juta viņas dziļi slēptās skumjas. Nanai šāds laiks patika tikpat labi kā Makam. Viņš iededza rakstāmgalda lampu un pameta skatienu pulkstenī, ar izbrīnu konstatēdams, ka ir nogulējis nemaņā pāris stundu.

-   Ā, piedod! Laikam patiešām biju aizsnaudies.

-   Tu izklausies tāds kā apdullis. Vai viss kārtībā?

-   Jā, jā. - Kaut gan ārā bija jau gandrīz tumšs, Maks redzēja, ka vētra nav mitējusies. Tā bija pat pamanījusies uzaudzēt vēl dažas ledus collas. Koku zari bija noslīguši pavisam zemu, un Maks zināja, ka daudzi lūzīs no ledus svara, it īpaši tad, ja sacelsies vējš. - Kad gāju pēc pasta, sanāca drusku pacīkstēties ar apledojušo ceļu, bet citādi viss kārtībā. Kur tu esi?

-  Es vēl esmu pie Arlēnas un domāju, ka mēs ar bērniem pavadīsim nakti tepat. Keitai vienmēr ir labi pabūt kopā ar citiem savējiem… šķiet, ka tas viņai kaut cik palīdz atgūt līdzsvaru. - Arlēna bija Nanas māsa, kas dzīvoja otrā upes krastā, Vašingtonas apgabalā. - Izskatās pārāk slidens, lai mēs dotos ceļā. Jācer, ka līdz rītam tas būs galā. Gribētos, kaut es būtu paguvusi aizbraukt mājās, pirms šis trakums sākās, bet - ko nu vairs! - Viņa brīdi apklusa. - Kā iet pa mājām?

-  Visa apkārtne ir žilbinoši skaista, bet - tici man - daudz drošāk ir uz to skatīties nekā iet ārā. Man negribētos, lai jūs tādā laikā mēģinātu kulties šurp. Pagaidām nekas nemainās. Izskatās pat, ka Tonijs nav varējis piegādāt mums pastu.

-   Es sapratu, ka tu jau atnesi pastu? - viņa izbrīnījusies jautāja.

-  Nē, es tikai gribēju to atnest. Nodomāju, ka Tonijs jau ir to atvedis, un gāju uz pastkastīti. Bet tur… - Viņš sastomījās, raudzīdamies uz zīmīti, kas gulēja priekšā uz rakstāmgalda. - Tur nekā nebija. Piezvanīju Annijai, un viņa teica, ka diez vai Tonijs spēšot tikt augšā kalnā līdz mums, un netaisos vairs iet pārbaudīt, vai viņam tas izdevās vai ne.

-  Bet pastāsti, - viņš aši mainīja tematu, lai izvairītos no liekiem jautājumiem, - kā tur, pie jums, jūtas Keita?

Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja smaga nopūta. Kad Nana atkal ierunājās, viņas balss bija pārtapusi čukstā, un Maks saprata, ka viņa aizsegusi muti ar plaukstu. - Ai, Mak, kaut es to zinātu! Runāt ar viņu ir gluži kā ar klints sienu, un, lai kā cenšos, es netieku klāt. Kad esam kopā ar savējiem, brīžiem šķiet, ka viņa izraujas no čaulas, bet pēc tam atkal kaut kur pazūd. Es vienkārši nezinu, ko iesākt! Es nemitīgi lūdzos, lai Tētis mums palīdz atrast ceļu, kā nokļūt pie viņas, bet… - Nana atkal apklusa. - Tā vien šķiet, ka viņš nedzird.

Tā gan! Par Tēti Nana mēdza saukt Dievu, tādējādi paužot prieku par tuvo draudzību, ko izveidojusi ar Viņu.

-   Mīļā, Dievs noteikti zina, ko dara. Gan viss nokārtosies. - Šie vārdi viņam nedeva nekādu mierinājumu, tomēr viņš cerēja, ka tie varētu mazināt raizes, kas skanēja Nanas balsī.

-  Es zinu, - viņa nopūtās. - Tikai gribētos, kaut viņš mazliet pasteigtos.

-   Man arī gribētos. - Neko citu Maks neattapa pasacīt. - Labi, palieciet ar bērniem drošībā, pasveicini Arlēnu un Džimiju un pasaki paldies no manis! Jācer, ka rīt tiksimies.

-   Labi, mīļais! Tagad man jāiet viņiem palīgā. Visi cītīgi meklē sveces, ja gadījumā pazustu elektrība. Tev derētu darīt to pašu. Dažas sveces ir pagrabā virs izlietnes, un ledusskapī vēl palika dažas pildītās bulciņas, ko tu vari uzsildīt. Vai tev patiešām viss ir kārtībā?

-Jā, visvairāk ir cietis mans pašlepnums.

-   Labi, nesatraucies, un rīt tiksimies!

-Jā, mīļā. Turies drošībā un zvani, ja vajadzīgs. Atā!

Kāds muļķīgs teiciens, Maks nodomāja, nolikdams klausuli. īsti vīrišķīga muļķība - it kā viņš tiešām varētu palīdzēt, ja tas būtu vajadzīgs.

Maks sēdēja un lūkojās zīmītē. Mokošu izjūtu un drūmu atmiņu viesulis aptumšoja prātu, galvā apdullinošā ātrumā riņķoja miljoniem domu, un sakārtot tās bija mulsinoši un sāpīgi. Beidzot viņš padevās, salocīja zīmīti, ielika to nelielā skārda kārbā, kas stāvēja uz rakstāmgalda, un izslēdza gaismu.

Atradis kaut ko ēdamu, Maks to uzsildīja mikroviļņu krāsnī, tad paņēma dažas segas un spilvenus un devās uz dzīvojamo istabu. Ašs skatiens pulkstenī vēstīja, ka nupat sācies Bila Mojera šovs: tā bija Maka iecienītā programma, kuru viņš centās nepalaist garām. Mojers bija viens no ļoti nedaudziem cilvēkiem, ar ko Maks labprāt būtu vēlējies iepazīties - spilgta personība, atklāts cilvēks, kas prata ar neparastu skaidrību paust iejūtību gan pret cilvēkiem, gan dzīves patiesībām. Viens no šāvakara stāstiem bija saistīts ar naftinieku Būnu Pikensu, kas nupat bija sācis izdarīt urbumus, meklējot - lai nu ko, bet ūdeni!

Gandrīz neko nedomādams un neatraudams acis no televizora ekrāna, Maks pasniedzās līdz tālākajam galdiņam, paņēma ierāmētu fotogrāfiju ar mazas meitenes attēlu un piespieda to pie krūtīm. Ar otru roku viņš uzvilka segu līdz zodam un ieritinājās dziļāk dīvānā.

Drīz istabu piepildīja maigi krācieni, un televīzijas diktors stāstīja par kādu Zimbabves vidusskolas pēdējās klases audzēkni, kas piekauts par to, ka atļāvies kritiski izteikties par savas zemes valdību. Bet Maks jau bija aizceļojis sapņu valstībā; varbūt šonakt nebūs murgu, varbūt būs tikai vīzijas par ledu, kokiem un Zemes pievilkšanas spēku.

2. Tumsa sabiezē

Nekas mūs nepadara tik vientuļus kā mūsu noslēpumi.

Pols Turnjē

Naktī

uz Villametes ieleju negaidot attrauca činuka brāzma, atpestījot apkaimi no vētras saltā gūsta un atstājot ledu tikai visdziļāko ēnu nostūros. Divdesmit četrās stundās iestājās agrīnas vasaras siltums. Maks nogulēja ilgi, un tas bija miegs bez sapņiem, kas ļauj pamosties īsā acumirklī.

Beidzot piecēlies no dīvāna, viņš ar zināmu vilšanos secināja, ka ledus untumi ir neticami ātri izgaisuši, toties pēc nepilnas stundas ar prieku sagaidīja Nanu un bērnus. Vispirms viņš, kā jau varēja paredzēt, saņēma izteiksmīgu bārienu par to, ka nav aiznesis netīro, asiņaino drēbju kaudzi uz veļas telpu, bet pēc tam guva attiecīgu gandarījumu līdzjūtīgajos vaidos un elsās, Nanai apskatot viņa ievainoto galvu. Maks ar lielu patiku ļāvās šai uzmanībai, un Nana drīz vien iztīrīja un aprūpēja brūci, gādājot par visu nepieciešamo. Zīmīti, kas ne mirkli nepagaisa no prāta, Maks nepieminēja. Viņš joprojām nesaprata, ko par to domāt, un, ja izrādītos, ka tas ir ļauns joks, viņš negribēja tur iesaistīt Nanu.

Nelielas pārmaiņas kā, piemēram, ledaina vētra ar atkalu, nozīmēja patīkamu, kaut arī īsu atelpu no nemitīgā, nomācošā pavadoņa - Lielajām Skumjām, kā viņš to dēvēja. Pēc vasaras, kurā pazuda Misija, Lielās Skumjas bija uzgulušas Maka pleciem kā neredzams, bet gandrīz sataustāms smags pārklājs. Tā smagums notrulināja skatienu un salieca plecus. Pat pūles to nokratīt bija bezgala nogurdinošas, ir kā rokas būtu iešūtas drūma izmisuma ielocēs un viņš pats kļuvis par daļu no šī smaguma. Viņš ēda, strādāja, mīlēja, sapņoja un spēlēja spēles šajā smagajā ietērpā, kas šķita gluži kā no svina, un dienu no dienas truli soļoja cauri drūmas grūtsirdības miglai, kas laupīja krāsas it visam, kas apkārt.

Brīžiem viņš juta, ka Lielās Skumjas lēni savelkas ap krūtīm un sirdi kā žņaudzējčūskas iznīcinošie rituļi, spiežot no acīm asaras tik ilgi un pamatīgi, ka to avoti, šķiet, izsīka sausi. Citreiz sapnī kājas šķita iestigušas dubļos, bet kaut kur priekšā pa mežotu taku skrēja Misija, un starp kokiem zibēja viņas sarkanā, savvaļas puķēm rotātā katūna kleita. Viņa nemanīja tumšo ēnu, kas slepus tuvojās no aizmugures. Kaut gan Maks izmisīgi pūlējās kliegt un brīdināt, viņš nevarēja izdvest nevienu skaņu un nekad nepaguva, nekad nespēja viņu izglābt. Viņš uztrūkās gultā sēdus, izmocīts un pludodams sviedros, un kā murgains paisums pār viņu vēlās nelabuma, vainas un nožēlas viļņi.

Stāsts par Misijas pazušanu diemžēl ir visai līdzīgs citiem pārāk bieži dzirdētiem stāstiem. Tas notika Darba svētku nedēļas nogalē, vasaras pēdējā izpriecu pasākumā pirms jaunā mācību gada un rudens ikdienas sākuma. Maks braši apņēmās aizvest trīs jaunākos bērnus pēdējā vasaras ekskursijā uz Vallovas ezeru ziemeļaustrumu Oregonā. Nana jau bija piereģistrējusies tālākizglītības nodarbībās Sietlā, un abi vecākie zēni bija atgriezušies koledžā vai uzturējās skolas vasaras nometnē. Taču Maks jutās pārliecināts, ka ir apveltīts ar pienācīgām spējām un prasmēm, kādas vajadzīgas brīvdabas atpūtai un rūpēm par bērniem. Nana taču bija viņu teicami izskolojusi.

Visus pārņēma piedzīvojumu gars un izbraukuma drudzis, un māja pārvērtās vētrainas rosības virpulī. Ja viss notiktu pēc Maka prāta, viņi gluži vienkārši būtu piebraukuši automašīnu pie mājas durvīm un sametuši tajā lielāko daļu mājas priekšmetu, kas nepieciešami garai nedēļas nogalei. Kādā brīdī Maks juta, ka viņam vajadzīga atelpa no šī jucekļa, un iekārtojās sava tētuka krēslā, iepriekš padzinis no tā Jūdu, ģimenes kaķi. Viņš jau grasījās ieslēgt televizoru, kad ieskrēja Misija, turēdama rokā savu mazo organiskā stikla kastīti.

-   Vai es drīkstu ņemt līdzi uz kempingu savu kukaiņu kolekciju? - meitene jautāja.

-   Tu gribi ņemt līdzi savus mošķus? - Maks atņurdēja, nepievērsdams viņai daudz uzmanības.

-   Tēti, tie nav nekādi mošķi! Tie ir kukaiņi. Paskat, cik man to ir daudz!

Maks negribīgi pievērsa skatienu meitai, kas, redzot viņa uzmanību, sāka skaidrot kastītes saturu.

-   Redzi, te ir divi sienāži! Un tur, re, uz šīs lapas, tas ir kāpurs, un kaut kur… Jā, tepat ir! Skaties, kur mana bizbiz- mārīte! Un kaut kur dziļāk ir arī muša un dažas skudriņas.

Kamēr viņa pārskatīja savu kolekciju, Maks māja ar galvu un pēc iespējas centās tēlot uzmanību.

-   Nu tā! - Misija beidza. - Vai drīkst ņemt tos līdzi?

-  Protams, drīkst, mīlulīt. Varbūt tur, zaļumos, mēs varētu palaist tos brīvībā.

-   Nē, nedrīkst vis! - atskanēja balss no virtuves. - Misij, mīlulīt, kolekcija tev jātur mājās. Tici man, šeit tā ir lielākā drošībā! - Nana pabāza galvu ap stūri un apveltīja Maku ar mīlošu, bet pārmetošu skatienu. Viņš paraustīja plecus.

-   Es centos, mīlulīt! - viņš pačukstēja Misijai.

- Fū! - Misija nosēcās. Tomēr, zinot, ka spēle zaudēta, viņa paņēma kastīti un devās projām.

Līdz ceturtdienas vakaram automašīnas bagāžas nodalījums bija pielādēts pilns un piekabes treilers aprīkots ar pārbaudītiem lukturiem un bremzēm. Piektdien agri no rīta, noklausījušies vēl vienu Nanas lekciju bērniem par drošību, paklausību, zobu tīrīšanu no rīta, par to, ka nevajag ņemt rokās un vest līdzi kaķus ar strīpainiem kažokiem, un par daudz ko citu, viņi devās ceļā; Nana aizbrauca pa 205. starpštatu maģistrāli uz Vašingtonu, bet Maks ar trim bērniem aizceļoja uz austrumiem pa 84. starpštatu šoseju. Viņi bija iecerējuši atgriezties nākamās otrdienas vakarā - tieši pirms pirmās skolas dienas.

Kolumbijas upes aiza pati par sevi ir apceļošanas vērta - no upes izgrebtajām plakankalnēm, kas gozējas vēlīnās vasaras siltumā kā samiegojušies sargkareivji, paveras elpu aizraujošas ainavas. Septembris un oktobris Oregonā piedāvā vispievilcīgākos laika apstākļus; atvasara mēdz iestāties ap Darba svētkiem un kavēties līdz Halovīnam, pēc kura laiks strauji kļūst auksts, slapjš un nepatīkams. Šis gads nebija izņēmums. Braukšanas apstākļi brīnišķi turējās rokrokā ar laika apstākļiem, un atpūtnieki pat nemanīja, kā aizskrien laiks un ceļa jūdzes.

Četrotne apstājās pie Multnomas ūdenskrituma, lai nopirktu Misijai krāsojamo grāmatu un krītiņus un divus lētus, ūdensdrošus vienreizējās lietošanas fotoaparātus Keitai un Džošam. Tad viņi nolēma uzkāpt nelielo posmu pa taku līdz tiltiņam iepretī ūdenskritumam. Kādreiz taka bija vedusi apkārt galvenajam krituma posmam līdz seklai alai krītošā ūdens aizmugurē, taču parka atbildīgās amatpersonas diemžēl bija to slēgušas erozijas dēļ. Misijai šeit ļoti patika, un viņa lūdza, lai tētis izstāsta leģendu par skaisto indiāņu meiteni, Multnomas cilts virsaiša meitu. Brīdi viņai vajadzēja palūgties, tomēr Maks beidzot padevās un sāka stāstīt, kamēr pārējie klausīdamies lūkojās sīko lāsīšu plīvurā, kas ieskāva krītošo ūdeni.

Stāsta galvenā varone bija virsaiša meita, sava pavecā tēva vienīgais bērns. Virsaitis ļoti mīlēja savu meitu un rūpīgi izraudzījās viņai vīru: tas bija jauns karotāju vadonis no klatsopu cilts, un tēvs zināja, ka meita viņu mīl. Abas ciltis sapulcējās kopā uz kāzu mielastu, bet svinības vēl nebija sākušās, kad starp vīriem strauji izplatījās postoša slimība, daudzus aizraujot nāvē.

Cilšu virsaiši un vecākie sasauca sapulci, lai pārrunātu, kā pretoties baisajai slimībai, kas bīstamā ātrumā pļāva viņu karotājus. Vecākais cilšu dziednieks atcerējās, kā viņa tēvs, būdams jau vecs un tuvu nāvei, pareģojis briesmīgu slimīgu, kas nogalināšot viņu vīrus, un šo slimību apturēt varēšot vienīgi tad, ja kāda virsaiša šķīsta un nevainīga meita labprātīgi ziedošot dzīvību savas tautas labā. Lai pareģojums piepildītos, viņai no brīva prāta jāuzkāpj klintī virs Lielās Upes un no turienes jānolec lejā uz akmeņiem.

Uz padomes sapulci tika atvestas divpadsmit jaunas meitenes, dažādu virsaišu meitas. Pēc ilgām pārrunām cilšu vecākie nosprieda, ka nevar nevienai lūgt tik dārgu upuri, jo vairāk tāpēc, ka nebija pārliecināti par leģendas patiesīgumu.

Taču slimība neapturami vērsās plašumā vīru vidū, un beidzot saslima ari jaunais karotāju vadonis, iecerētais līgavainis. Indiāņu princese, kas viņu ļoti mīlēja, sirds dziļumos saprata, ka jārīkojas, un, atvieglojusi viņa drudzi un maigi noskūpstījusi viņu uz pieres, klusi aizgāja projām.

Līdz leģendā minētajai vietai vajadzēja iet visu nakti un nākamo dienu, līdz beidzot viņa sasniedza milzīgo klinti, kas slējās virs Lielās Upes un apkārtējām zemēm. Noskaitījusi lūgšanu un atdevusi sevi Lielajam Garam, viņa piepildīja pareģojumu un bez vilcināšanās nolēca no klints, ziedojot savu dzīvību.

Nākamajā rītā indiāņu ciemā visi, kas bija sirguši, piecēlās spirgti un veseli. Valdīja liels prieks un līksmība, līdz jaunais karotājs atklāja, ka pazudusi viņa līgava. Ļaudīs strauji izplatījās pārliecība par to, kas noticis, un daudzi devās ceļojumā uz vietu, kur cerēja viņu atrast. Tie mēmi sapulcējās ap nedzīvo meitenes ķermeni klints pakājē, un bēdu sagrauztais tēvs sauca Lielo Garu, prasīdams, lai šis upuris vienmēr paliktu cilvēku atmiņā. Tajā brīdī no vietas, no kuras meitene bija nolēkusi, sāka plūst ūdens, kas pie viņu kājām pārvērtās smalkā miglā, līdz izveidoja skaistu ūdens klajumu.

Misijai parasti patika šis stāsts gandriz tikpat labi kā Makam. Tajā bija visi patiesa ziedošanās stāsta elementi, un tas šķita līdzīgs stāstam par Jēzu, ko viņa labi zināja. Tas bija stāsts par tēvu, kas ļoti mīlēja savu vienīgo bērnu, un par upuri, ko pravietojis pareģis. Mīlestības dēļ meitene labprātīgi ziedoja dzīvību, lai glābtu savu saderināto un abu ciltis no drošas nāves.

Tomēr šoreiz, kad stāsts bija galā, Misija neteica nevienu vārdu. Viņa tūlīt pagriezās un devās uz automašīnu, it kā gribēdama sacīt: "Labi, man pietiek! Braucam tālāk!"

Viņi neilgi apstājās Hudriverā, lai kaut ko iekostu un brīdi atpūstos, tad turpināja ceļu un agri pēcpusdienā sasniedza La Grandes pilsētu. Tur viņi nogriezās no 84. starpštatu maģistrāles un tālāk brauca pa Vallovas ezera šoseju, pa kuru pēc septiņdesmit divām jūdzēm vajadzēja sasniegt Džozefa pilsētu. Ezers un kempings, uz kuru viņi devās, atradās tikai dažas jūdzes aiz Džozefas, un, sameklējuši piemērotu vietu, viņi apmetās un ātri iekārtojās - varbūt ne gluži tā, kā būtu gribējusi Nana, tomēr pavisam piedienīgi.

Pirmā maltīte bija atbilstoša Filipsu ģimenes tradīcijai: steiks, kas marinēts tēvoča Džo noslēpumainajā mērcē. Saldajā ēdienā viņi notiesāja šokolādes cepumus, ko Nana bija izcepusi iepriekšējā vakarā, kopā ar vaniļas saldējumu, kas bija ceļojis līdzi ledussomā.

Tovakar, sēžot starp trim smejošajiem bērniem un vērojot vienu no dabas krāšņākajām izrādēm, Maks juta, ka sirdī ielīst negaidīts prieks. Saulriets ar žilbinošām krāsām un rakstiem iezīmēja nedaudzos mākoņus, kas bija gaidījuši aiz kulisēm, lai kļūtu par šīs neatkārtojamās izrādes galvenajiem varoņiem. Cik es esmu bagāts, viņš nodomāja pie sevis, bagāts ikvienā cilvēkam svarīgā nozīmē!

Kad viņi nokopa vakariņu galdu, jau bija sabiezējusi tumsa. Brieži - dienas parastie kempinga apmeklētāji, kas palaikam sagādāja manāmas neērtības, - bija devušies turp, kur brieži mēdz pavadīt nakti. Tos nomainīja nakts apgrūtinošie ciemiņi: jenoti, vāveres un burunduki, kas klejoja bariņos, meklēdami kādu pārtikas kārbu, kas palikusi cieši neaizdarīta. Filipsu ceļotāji to zināja no agrākās pieredzes. Pirmā nakts, ko viņi reiz bija pavadījuši kempingā, bija maksājusi viņiem četrus dučus Rice Crispies našķu, kārbu šokolādes un visus riekstu sviesta cepumus.

Kamēr vēl nebija pārāk vēls, visi četri devās īsā pastaigā projām no kempinga ugunskuriem un laternām uz tumšu un klusu stūrīti, kur varēja atlaisties zemē un apbrīnā lūkoties uz Piena Ceļu, kas izskatījās satriecoši skaists un spilgts, kad tā burvību neaizēnoja pilsētas ugunis. Maks būtu varējis stundām ilgi gulēt un raudzīties šajā krāšņumā. Viņš jutās neticami mazs un tomēr bezgala apmierināts. No visām vietām, kurās viņš bija jutis Dieva klātbūtni, šis stūrītis dabas vidū zem zvaigznēm šķita pats spilgtākais. Viņš gandrīz vai dzirdēja pielūgsmes dziesmu Radītājam un savā negribīgajā sirdī pievienojās tās skanējumam.

Tad bija laiks doties atpakaļ uz kempingu, un, kad bija apstaigātas labierīcības, Maks visus tris bērnus pēc kārtas ievīstīja guļammaisu siltumā un drošībā. Kopā ar Džošu noskaitījis īsu lūgšanu, viņš devās pie Keitas un Misijas, bet, kad pienāca Misijas kārta skaitīt lūgšanu, meitene labprātāk vēlējās parunāties.

-   Tēt, kāpēc viņai vajadzēja mirt? - Makam brīdi vajadzēja padomāt, iekams viņš aptvēra, par ko Misija runā, un viņš piepeši saprata, ka meitas domas ir kavējušās pie Multnomas princeses jau kopš iepriekšējās atpūtas vietas.

-   Mīlulīt, viņai nevajadzēja mirt. Viņa izvēlējās mirt, lai glābtu savus ļaudis. Viņi bija ļoti slimi, un princese gribēja, lai viņi kļūtu veseli.

Brīdi valdīja klusums, un Maks zināja, ka tumsā briest nākamais jautājums.

-  Vai tas viss notika īstenībā? - Šoreiz jautātāja bija Keita, kas acīmredzot ar interesi sekoja sarunas gaitai.

-   Kas notika īstenībā?

-   Vai indiāņu princese patiešām gāja bojā? Vai tas stāsts ir patiess?

Maks pirms atbildes brīdi domāja. - Es nezinu, Keita. Tā ir leģenda, un leģendas reizēm ir stāsti, kas vēsta mums kādu mācību.

-   Tātad tas nenotika īstenībā? - jautāja Misija.

-   Varbūt notika, mīļā. Dažreiz leģendas rodas no patiesiem stāstiem, no īstiem notikumiem.

Atkal iestājās klusums, tad atskanēja nākamais jautājums: - Tātad Jēzus nāve ir leģenda? - Maks juta, cik spraigi darbojas Keitas domas.

-   Nē, mīlulīt, tas ir patiess stāsts, un vai zini ko? Es domāju, ka arī stāsts par indiāņu princesi drīzāk ir patiess.

Maks nogaidīja, ļaudams meitenēm kavēties domās. Nākamo jautājumu uzdeva Misija: - Vai Lielais Gars ir cits vārds Dievam - nu, Jēzus tētim?

Maks tumsā pasmaidīja. Acīmredzot Nanas ikvakara lūgšanas bija atstājušas iespaidu. - Laikam gan. Tas ir labs vārds, kādā saukt Dievu, jo viņš ir Gars, un viņš ir Liels.

-  Bet kā tad viņš spēj būt tik ļauns?

Ā, te nu bija galvenais jautājums, kas briedis jaunajā prātā. - Kā tu to domā, Misij?

-  Nu, Lielais Gars liek princesei nolēkt no klints un nosisties, un viņš liek Jēzum mirt pie krusta. Tas man šķiet ļoti ļauni.

Maks jutās nokļuvis sprukās. Viņš nezināja, kā uz to atbildēt. Sešarpus gadu vecumā Misija uzdeva jautājumus, par kuriem cilvēki lauzījuši galvas gadsimtiem ilgi.

-   Čabulīt, Jēzus nedomāja, ka viņa tētis ir ļauns. Jēzus domāja, ka viņa tētis ir pārpilns mīlestības un ļoti mīl savu dēlu. Tētis nelika viņam mirt. Jēzus izvēlējās mirt, tāpēc ka viņš un viņa tētis mīl tevi un mani, un visus pasaules cilvēkus. Viņš glāba mūs no slimības, tāpat kā princese izglāba savējos.

Tagad iestājās visilgākais klusuma brīdis, un Maks jau sāka domāt, ka meitenes ir aizmigušas. Kad viņš grasījās noliekties tām pāri, lai novēlētu labunakti un tās noskūpstītu, klusumu pārtrauca sīka, manāmi trīsoša balstiņa.

-Tēti?

-Jā, mīlulīt?

-  Vai man arī kādreiz vajadzēs lēkt no klints?

Maka sirds sažņaudzās, jo viņš saprata, uz ko īstenībā virzījusies visa šī saruna. Apskāvis savu mazo meitiņu, viņš to pievilka tuvu sev klāt. Balsī, kas šķita vairāk piesmakusi nekā citkārt, viņš maigi atbildēja: - Nē, mīlulīt. Es nekad nelūgšu, lai tu lec lejā no klints, nekad, nekad, nekad.

-  Bet vai Dievs mani lūgs lēkt lejā no klints?

-  Nē, Misij. Viņš nekad neko tādu no tevis nelūgs.

Viņa ieritinājās dziļāk tēva rokās. - Labi! Turi mani cieši!

Arlabunakti, tēt! Es tevi mīlu. - Nākamajā brīdī Misija bija aizmigusi ciešā miegā, kurā viņu apņēma tikai labi un jauki sapņi.

Pēc pāris minūtēm Maks saudzīgi noguldīja viņu atpakaļ guļammaisā.

-  Vai viss kārtībā, Keita? - viņš čukstus jautāja, noliekdamies to noskūpstīt.

-Jā, - atskanēja atbildes čuksts. - Tēti?

-  Jā, mīļā?

-  Viņa uzdod labus jautājumus, vai ne?

-  Jā, pavisam noteikti. Viņa ir īpaša mazulīte, jūs abas esat īpašas, tikai tu vairs neesi mazulīte. Bet tagad guli, rīt mums būs aizņemta diena. Saldus sapņus, mīlulīt!

-  Tev arī, tēt. Es tevi ārkārtīgi mīlu!

-  Arī es tevi mīlu no visas sirds. Arlabunakti!

Maks iziedams aizvilka treilera rāvējslēdzēju, izšņauca degunu un notrausa asaras, kas vēl kavējās uz vaiga. Klusi noskaitījis lūgšanu Dievam, viņš devās uzvārīt sev kafiju.

3

pagrieziena brīdis

Dvēseli dziedina bērnu klātbūtne.

Fjodors Dostojevskis

Oregonas štata Vallovas ezera parks un tā apkārtne tiek trāpīgi dēvēti par Amerikas Mazo Šveici. Izroboti, pirmatnēji kalni paceļas gandrīz līdz desmittūkstoš pēdu augstumam, un starp tiem slēpjas neskaitāmas ielejas ar daudzām upēm, gājēju takām un augstāk kalnu pļavām, ko krāšņi grezno savvaļas puķes. Vallovas ezers ir vārti uz Ērgļa Virsotnes savvaļas apvidu un Elles Kanjona nacionālo rekreācijas apgabalu, kas veido visdziļāko Ziemeļamerikas aizu. Daudzu gadsimtu gaitā to izgrauzusi Čūskas upe, un dažviet tās augstums no pakājes līdz virsotnei sasniedz pāris jūdžu, bet platums no vienas malas līdz otrai vietām ir desmit jūdzes.

Septiņdesmit pieci procenti no rekreācijas apgabala ir teritorija bez autoceļiem, un caur to stiepjas vairāk nekā 900 jūdžu kājāmgājēju taku. Kādreiz tā bija valdošās nez- persu indiāņu cilts mājvieta, un savvaļas teritorijā daudzviet izkaisīti atgādinājumi par viņu esamību tāpat kā liecības par balto kolonistu ceļojumiem uz Rietumiem. Netālā Džozefa pilsēta tika nosaukta varena cilts virsaiša vārdā, kura vārds indiāņu valodā nozīmēja "Pērkons, kas veļas pār kalnu". Šajā apgabalā ir ļoti bagāta savvaļas augu un dzīvnieku valsts, te mājo aļņi, lāči, brieži un kalnu kazas. Tur mīt arī klaburčūs- kas, tāpēc pastaigās un pārgājienos jāievēro liela uzmanība, it sevišķi Čūskas upes tuvumā, un nepavisam nav ieteicams patvaļīgi aizklīst no iezīmētajām takām.

Pats Vallovas ezers ir piecas jūdzes garš un jūdzi plats; to izveidojuši šļūdoņi pirms deviņiem miljoniem gadu. Tagad tas atrodas apmēram jūdzi no Džozefa pilsētas 4400 jūdžu augstumā. Kaut gan ūdens lielāko gada daļu ir stindzinoši auksts, vasaras beigās nesteidzīga pelde krasta tuvumā ir itin patīkama. No gandrīz 10 000 pēdu augstuma lejup uz zilo dārgakmeni noraugās Sakadžavea sniegotā un mežotā virsotne.

Nākamās trīs dienas Maks un bērni aizvadīja priekpilnā atpūtā. Misiju, šķiet, bija apmierinājušas tēta atbildes, un viņa ne reizes vairs neieminējās par princesi - pat tad, kad dienas pārgājiens veda gar augstām, stāvām klintīm. Vairākas stundas viņi vizinājās pa ezeru airu laivās, mēģināja izcīnīt balvu minigolfa spēlē un devās pat nelielā izjādē pa takām ar zirgiem. Pēc rīta ceļojuma uz vēsturisko Veida rančo, kas atrodas apmēram pusceļā starp Džozefu un Enterpraizu, viņi pavadīja pēcpusdienu, staigājot pa Džozefas mazajiem veikaliņiem.

Kad viņi atgriezās pie ezera, Džošs un Keita sacentās gokarta braucienā. Džošs uzvarēja, tomēr Keita atguva lepošanās tiesības vēlāk pēcpusdienā, noķerot trīs lielas ezera foreles. Arī Misija noķēra vienu zivi uz makšķerāķa ar slieku, taču ne Džošam, ne Makam ar saviem izsmalcinātajiem vizuļiem neizdevās neko pievilināt.

Nedēļas nogales gaitā Filipsu pasaulē kaut kā nemanāmi iekļāvās vēl divas citas ģimenes. Kā bieži mēdz notikt, draudzība vispirms izveidojās starp bērniem un pēc tam aptvēra arī pieaugušos. Džošam bija radusies īpaša vēlēšanās iepazīties ar Dusetiem, kuru vecākā meita Ambera bija pievilcīga, ņipra jaunkundze apmēram viņa gados. Keita ar lielu prieku kaitināja vecāko brāli par šo aizraušanos, un viņš atbildes vietā pagrieza muguru un, nikni pukodamies, devās uz treilera telti. Amberai bija māsa Emmija, tikai gadu jaunāka par Keitu, un abas meitenes daudz laika pavadīja kopā. Vikija un Emīls Dusēti bija atceļojuši no savām mājām Kolo- rādo štatā, kur Emīls strādāja ASV Likumu uzraudzības dienesta Zivju un dzīvās dabas birojā, bet Vikija dzīvoja mājās un rūpējās par saimniecību un ģimenes mazo brīnumu - jaunāko dēlu Džei Džei, kam nesen bija palicis gads.

Dusēti iepazīstināja Maku un bērnus ar kanādiešu pāri, ar ko bija iepazinušies iepriekš, - ar Džesu un Sāru Madiso- niem. Šie cilvēki izturējās brīvi un neuzbāzīgi, un Makam tie tūlīt iepatikās. Viņi abi strādāja par neatkarīgiem konsultantiem - Džesa joma bija cilvēkresursi, bet Sāra pārzināja pārmaiņu vadību. Misija tūlīt pieķērās Sārai, un abas bieži darbojās kopā Dusētu apmešanās vietā, kur Misija palīdzēja Vikijai pieskatīt mazo Džei Džei.

Pirmdienas rīts atausa krāšņs un daudzsološs, un ceļotāji ar sajūsmu grasījās īstenot ieceri ar Vallovas ezera trošu tramvaju uzbraukt līdz Hovarda kalna virsotnei, kas atradās 8150 pēdas virs jūras līmeņa. 1970. gadā, kad atklāja šo tramvaju, tas bija visstāvākais vertikālais pacēlājs Ziemeļamerikā, un tā troses garums bija gandrīz četras jūdzes. Brauciens līdz virsotnei prasīja apmēram piecpadsmit minūtes, un vagons šūpojās virs zemes mainīgā augstumā no trim līdz simt divdesmit pēdām.

Viņi neņēma līdzi pusdienu sainīšus, jo Džess un Sāra katrā ziņā vēlējās pacienāt visus ar maltīti "Virsotnes Grilā". Tika nolemts paēst tūlīt pēc pacelšanās virsotnē un pārējo dienas daļu pavadīt pastaigās uz pieciem kalna skatu laukumiem un ainavu vietām. Apbruņojušies ar fotoaparātiem, saulesbrillēm, ūdens pudelēm un aizsargkrēmiem, priekšpusdienā visi devās ceļā. Kā norunāts, viņi "Grilā" nobaudīja teicamu maltīti - hamburgerus, frī kartupeļus un piena kokteiļus. Brauciens kalnā acīmredzot bija saasinājis ēstgribu, un pat Misija apēda visu savu hamburgeru un lielāko daļu piedevu.

Pēc maltītes viņi apstaigāja visus tuvākos skatu laukumus. Visgarākais gājiens bija no Vallovas ielejas skatu laukuma līdz Čūskas upes un Septiņu Velnu skatu laukumam (mazliet vairāk par trim jūdzes ceturtdaļām). No Vallovas ielejas skatu laukuma varēja saredzēt Džozefu, Enterpraizu, Lostinu un pat Vallovu. No Karaliskā Purpura un Virsotnes skatu laukumiem pavērās kristāldzidra ainava Vašingtonas un Aidaho štatu virzienā. Dažiem pat šķita, ka pāri Aidaho šaurajam ziemeļu galam viņi spēj saskatīt Montānas štatu.

Līdz pievakarei visi jutās noguruši un laimīgi. Trošu vagons šūpojoties un dūcot virzījās lejup no kalna, un Misija, ko Džess pēdējos divus gājiena posmus bija nesis uz pleciem, tagad tēta klēpī laidās miegā. Visi četri jaunieši un Sāra bija ar seju pieplakuši logu rūtīm un jūsmīgi elsoja par lejup- brauciena brīnumainajiem apkārtnes skatiem. Dusēti sēdēja un rāmi sarunājās, un Džei Džei rātni gulēja tēva rokās.

"Šis ir viens no retajiem un dārgajiem brīžiem," Maks nodomāja, "kas pārsteidz nesagatavotu un gandrīz aizrauj elpu. Ja vien šeit būtu Nana, labāk patiešām vairs nevarētu būt!" Pārvietojis tagad jau cieši aizmigušo Misiju ērtākā stāvoklī, viņš atbīdīja matus no meitenes pieres un ieskatījās viņai sejā. Dienas putekļi un sviedri izskatam neko nebija nodarījuši un tikai neparasti izcēla bērna nevainīgo skaistumu. "Kāpēc gan viņiem jāizaug lieliem?" Maks sevī jautāja un noskūpstīja meitenes pieri.

Tovakar visas trīs ģimenes salika visu ēdamo vienā galdā, lai kopā paēstu pēdējās brīvdienu vakariņas. Galvenais ēdiens bija tako salāti un daudz svaigu dārzeņu ar mērci.

Sāra nez kā bija pamanījusies pagatavot šokolādes sald- ēdienu ar putukrējuma kārtām, uzputeni, šokolādes cepumus un citus gardumus, un visi ēda, līdz jutās pārsātināti un apmierināti.

Kad vakariņu pārpalikumi bija salikti atpakaļ dzesinošajās somās un trauki nomazgāti un novietoti, kur pienākas, pieaugušie sēdēja, malkodami kafiju pie kvēlojošā ugunskura, kamēr Emīls stāstīja savus piedzīvojumus par to, kā likvidējis apdraudētu dzīvnieku kontrabandas grupējumu un kā ķēris malumedniekus un citus nelikumīgu lomu tīkotājus. Viņš bija talantīgs stāstnieks, un viņa nodarbošanās deva daudz iespēju pārcilāt aizraujošus stāstus. Tas šķita ļoti saistoši, un Maks vēlreiz saprata, ka pasaulē ir daudz tāda, par ko viņam ir ļoti niecīgas zināšanas.

Vēlākai stundai tuvojoties, pirmie pie miera devās Emīls un Vikija ar savu miegaino puisēnu. Džess un Sāra pieteicās pakavēties ilgāk un pēc tam pavadīt Dusētu meitenes līdz viņu apmešanās vietai. Visi trīs Filipsu ģimenes bērni un abas Dusētu meitenes tūlīt pazuda treilera teltī, lai pārmītu stāstus un noslēpumus.

Kā bieži gadās, ja kempinga ugunskurs ilgi negrib izdegt, saruna pārgāja no jautrākiem stāstiem uz personīgāku jomu. Sāra ļoti vēlējās uzzināt vairāk par Maka pārējo ģimeni, it sevišķi par Nanu.

- Pastāsti, kāda viņa īsti ir, Makenzij?

Maks ar prieku izmantoja katru izdevību palepoties ar Nanu. - Nu, viņa ir skaista, un to es nesaku tāpat vien, jo viņa patiešām ir skaista gan ārēji, gan iekšēji. - Pacēlis skatienu, viņš samulsis redzēja, ka abi klausītāji smaida. Makam patiešām ļoti pietrūka Nanas, un viņš priecājās, ka vakara tumsa slēpj viņa samulsumu. - Viņas pilnais vārds ir Nanete, bet visi sauc viņu par Nanu. Viņai ir laba slava mediķu aprindās, vismaz ziemeļrietumu pusē. Viņa ir žēlsirdīgā māsa un strādā ar onkoloģijas pacientiem - nūjā, ar vēža slimniekiem -, kuriem nav daudz atlicis dzīvot. Tas ir grūts darbs, bet viņa to tiešām dara no sirds. Un vēl viņa ir uzrakstījusi vairākus zinātniskos darbus un uzstājusies dažādās konferencēs.

-   Patiešām? - Sāra atsaucās. - Par ko viņa stāsta?

-   Viņa palīdz cilvēkiem pārdomāt savas attiecības ar Dievu, kad tiem tuvojas nāve, - Maks atbildēja.

-   Es labprāt par to dzirdētu kaut ko vairāk, - mudinoši sacīja Džess un sabikstīja uguni, likdams tam iekvēloties ar jaunu sparu.

Maks vilcinājās. Lai cik neierasti brīvi viņš jutās ar abiem šiem cilvēkiem, īstenībā viņš tos nepazina, un saruna bija ievirzījusies drusku dziļākā gultnē, nekā viņš būtu vēlējies. Maks ātri centās atrast īsu atbildi, lai apmierinātu Džesa interesi.

-  Nana par to prot runāt daudz labāk nekā es. Man šķiet, viņa par Dievu domā citādi nekā lielākā daļa cilvēku. Viņa pat sauc to par Tēti, jo viņai šī saite ir ļoti cieša… ja var saprast, ko gribu sacīt.

-  Protams, var! - Sāra atsaucās, un Džess pamāja ar galvu. - Vai jūsu ģimenē vispār ir pieņemts saukt Dievu par Tēti?

-   Nē! - Maks atbildēja un iesmējās. - Bērni dažreiz to dara, bet es tā nejūtos ērti. Man tas šķiet kaut kā pārāk familiāri. Lai nu kā, Nanai ir brīnišķīgs tēvs, laikam tāpēc viņai tas padodas vieglāk.

Tas izspruka nejauši, un Maks iekšēji nodrebēja, cerēdams, ka neviens nebūs pamanījis, taču Džess skatījās viņam tieši sejā. - Un tavs tēvs nebija tik brīnišķīgs, vai ne? - viņš saudzīgi pajautāja.

-   Nē. - Maks brīdi klusēja. - Varētu teikt, ka viņš nemaz nebija brīnišķīgs. - Kad es vēl biju puika, viņš nomira dabiskā nāvē. - Maks iesmējās, bet smiekli skanēja nedzīvi.

Viņš paskatījās uz abiem sarunu biedriem. - Tas ir, nodzērās līdz nāvei.

-   Piedod! - Sāra sacīja abu vietā, un Maks juta, ka tas nāk no sirds.

-  Ko nu! - Viņš vēlreiz piespiesti iesmējās. - Reizēm dzīve ir smaga, tomēr es par daudz ko varu justies pateicīgs.

Iestājās neveikls klusums, un Maks klusībā brīnījās, kas šiem abiem cilvēkiem piemīt tik īpašs, ka tie tik viegli spējuši caururbt viņa aizsardzības čaulu. Pēc dažiem mirkļiem viņu paglāba bērnu kņada - jautrais pulciņš izskrēja no treilera un apmetās viņiem blakus. Keita jutās sajūsmināta, ka viņas ar Emmiju pieķērušas Džošu un Amberu tumsā sadevušos rokās, un tagad viņa gribēja, lai to uzzina visa pasaule. Džošs līdz šim brīdim jau bija tiktāl aizrāvies, ka jutās gatavs samierināties ar jebkādām neērtībām, un itin mierīgi uzņēma māsas čalošanu. Viņš nebūtu spējis noslēpt muļķīgo smaidu sejā pat tad, ja to ļoti gribētu.

Madisonu pāris apskāva Maku un bērnus, novēlot labu nakti, un Sāras apskāviens pirms promiešanas bija īpaši iejūtīgs. Tad, sadevušies rokās ar Amberu un Emmiju, viņi tumsā devās uz Dusētu apmešanās vietu. Maks noskatījās viņiem pakaļ, līdz paklusās balsis vairs nebija dzirdamas un kabatas lukturīša staru kūlis izdzisa tumsā. Tad viņš pasmaidīja un devās pie savējiem, kas bija jau iekārtojušies guļammaisos.

Vakara lūgšanām sekoja skūpsti un labas nakts vēlējumi, un brīdi vēl bija dzirdami Keitas ķircinošie smiekliņi un vecākajam brālim veltīti čuksti, bet Džošs tikai palaikam piktā, labi sadzirdamā čukstā atšņāca: - Beidz vienreiz džinkstēt, Keita! Brr! Tu nudien vari krist uz nerviem! - Beidzot iestājās klusums.

Maks sakravāja daļu no mantām, cik to bija iespējams izdarīt kempinga lākturu apgaismojumā, un pārējo nolēma atstāt uz rītdienu. Prombraukšana tikpat bija ieplānota pavēlā priekšpusdienā. Pagatavojis pēdējo vakara tasi kafijas, viņš apsēdās pie ugunskura un nesteidzīgi to malkoja, līdz liesmas pārtapa sarkani gailošu ogļu masā. Cik viegli ir apmaldīties, pazaudēt sevi tādos viļņojošu, kvēlojošu ugunspuķu dziļumos! Viņš ir viens un tomēr nav viens. Vai tā nebija rinda no Brūsa Kouberna dziesmas? Maks nejutās pārliecināts, bet nolēma: ja vien atcerēsies, viņš mājās to apskatīsies.

Līdz burvībai savaldzināts, viņš lūkojās ugunī, juta tās visaptverošo siltumu un skaitīja lūgšanas, kas galvenokārt pauda pateicību. Cik daudz viņam ir dots! Laikam visatbilsto- šāk būtu saukt to par svētību. Viņš juta dziļu gandarījumu, dvēseles līdzsvaru un rāmu mieru. Tobrīd Maks nezināja, ka divdesmit četru stundu laikā viņa lūgšanas piedzīvos skaudru pārmaiņu.

Kaut gan nākamais rīts bija silts un saulains, diena nesākās tik patīkami kā iepriekš. Maks piecēlās agri, lai pārsteigtu bērnus ar lieliskām brokastīm, bet, cenzdamies atdalīt dažas mazliet pannai pierāvušās pankūkas, apdedzināja divus pirkstus. Saraudamies sāpēs, viņš apgāza plītiņu un pannu un nometa bļodu ar pankūku mīklu smiltīs. Bērni, ko pamodināja graboņa un pusčukstus izgrūstie lamuvārdi, izbāza galvas no treilera telts, lai noskaidrotu trokšņa cēloni. Aptvēruši, kas notiek, tie sāka ķiķināt, bet pietika ar vienu Maka izsaucienu: - Ei, te nav nekā smieklīga! -, lai tie pazustu atpakaļ telts drošībā, kur turpināja klusi hihināt un vērot notiekošo caur tīklotajiem lodziņiem.

Tā nu Maka iecerētā mielasta vietā brokastīs bija jāēd aukstas pārslas ar atšķaidītu kafijas krējumu, jo atlikušais piens bija izlietots pankūku mīklai. Nākamās stundas laikā Maks mēģināja ievest apmešanās vietā kārtību, turēdams divus pirkstus glāzē ar ledainu ūdeni, turklāt ik pa brīdim to vajadzēja atvēsināt ar jaunām ledus drumslām, ko Džošs ar karotes galu cītīgi pūlējās atdalīt no lielā ledus gabala. Ziņa nez kā bija izplatījusies tālāk, jo drīz ieradās Sāra Madisona ar apdegumu dziedēšanas līdzekli, un, kad abi pirksti bija biezi notriepti ar balto, šķidro masu, Maks juta, ka sāpju skaudrums atkāpjas.

Tikmēr Džošs un Keita, paveikuši uzdotos pienākumus, atskrēja pajautāt, vai drīkst vēl pēdējo reizi pavizināties pa ezeru Dusētu laivā, un svēti nosolījās uzvilkt drošības vestes. Pēc pirmā kategoriskā "nē" un neatlaidīgiem bērnu lūgumiem, ar ko viņu sevišķi aktīvi apbēra Keita, Maks beidzot padevās, vēlreiz atgādinādams noteikumus par drošību un uzvedību uz ūdens. Viņš īpaši neraizējās. Kempings atradās gandrīz pie paša ezera, un laivotāji apsolīja turēties tuvu krastam. Tātad viņš varēs paturēt tos acīs un vienlaikus turpināt mantu kravāšanu.

Misija rosīgi darbojās pie galda, krāsodama Multnomas ūdenskrituma tuvumā nopirkto grāmatu. "Kāda attapīga meitene!" Maks nodomāja, paskatījies uz viņu, kamēr pats centās sakopt neveiksmīgajā brokastu gatavošanā radīto nekārtību. Misija bija uzvilkusi vienīgo tīro apģērbu, kas vēl atlicis nesavalkāts, - sarkanu vasaras kleitiņu ar izšūtām savvaļas puķēm, ko viņi bija nopirkuši Džozefā pirmajā pilsētas apmeklējuma dienā.

Apmēram piecpadsmit minūtes vēlāk Maks paskatījās uz ezera pusi, no kurienes bija atskanējis pazīstamas balss sauciens: - Tēti! - Tā bija Keita, kas kopā ar brāli airēja pa ezeru gluži kā ūdenssporta meistari. Abi bija paklausīgi uzvilkuši drošības vestes, un viņš pamāja tiem ar roku.

Var tikai pabrīnīties, kā šķietami nenozīmīga rīcība vai notikums dažkārt var pilnībā mainīt cilvēku dzīvi. Keita pacēla airi, lai pamātu pretī, zaudēja līdzsvaru un sašķieba laivu. Viņas seja sastinga bailēs, un tajā pašā brīdī laiva lēni un gandrīz bez trokšņa apmetās otrādi. Džošs izmisīgi mēģināja to noturēt, taču bija jau par vēlu, un viņš līdz ar šļakstu pazuda no skatiena. Maks jau skrēja uz ezermalu, vēl negra- sīdamies lēkt ūdenī, bet gribēdams būt tuvumā, kad bērni parādīsies virs ūdens. Keita iznira pirmā rīstīdamās un šņukstēdama, bet Džošs nekur nebija manāms. Tad piepeši virs ūdens pazibēja kājas, un Maks acumirklī saprata, ka kaut kas nepavisam nav kārtībā.

Makam par pārsteigumu visi pusaudža gados iegūtie un noslīpētie refleksi, kas bija iegūti, strādājot glābšanas dienestā, atgriezās vienā acumirklī. Pāris sekundēs viņš bija nometis kurpes un kreklu un ielēcis ūdenī. Pat nemanīdams saltā ūdens spējo skāvienu, Maks strauji peldēja pie apgāztās laivas, kas atradās apmēram piecdesmit pēdu attālumā, pagaidām nelikdamies zinis par meitas pārbiedētajiem šņukstiem. Keita bija drošībā. Šobrīd galvenais bija Džošs.

Dziļi ievilcis elpu, viņš panira zem ūdens. Par spīti sakultajiem viļņiem, ūdens joprojām bija samērā dzidrs, un varēja redzēt apmēram trīs pēdas uz priekšu. Maks ātri atrada Džošu un atklāja, kāpēc zēns iekļuvis ķibelē. Viena no drošības vestes siksnām bija ieķērusies un sapinusies laivas aprīkojumā. Lai kā Maks centās, arī viņam neizdevās to atsvabināt, tāpēc viņš ar zīmēm rādīja Džošam, lai tas palien dziļāk zem laivas, kur bija pieejams gaiss. Taču nabaga zēns bija panikā un izmisīgi cīnījās ar siksnu, kas turēja viņu zem laivas malas un zem ūdens.

Maks iznira virspusē, uzsauca Keitai, lai peld uz krastu, ievilka krūtīs pēc iespējas vairāk gaisa un ienira otrreiz. Pēc trešā mēģinājuma viņš saprata, ka ir tikai divas iespējas: vai nu turpināt pūliņus atbrīvot Džošu no vestes, vai arī apgriezt laivu otrādi. Tā kā Džošs, panikas pārņemts, nelaida nevienu sev tuvumā, Maks izvēlējās otro iespēju. Viņš nekad neuzzināja, vai palīdzējis Dievs un eņģeļi vai arī Dievs un adrenalīns, bet jau pēc otrā mēģinājuma viņam izdevās apgriezt laivu un atbrīvot Džošu no gūsta.

Drošības veste beidzot spēja veikt to, kam bija paredzēta, - turēt zēna seju virs ūdens. Maks uznira blakus Džošam, kas bija kļuvis ļengans un zaudējis samaņu. Laiva apgriešanas brīdī bija trāpījusi viņam pa galvu, un no ievainojuma sūcās asinis. Maks tūlīt kā prazdams sāka elpināšanu no mutes mutē, bet citi atpūtnieki tikmēr, izdzirdējuši kņadu, steidzās šurp un palīdzēja izvilkt seklumā zēnu un laivu kopā ar sapinušos drošības vesti.

Akls un kurls pret apkārtējo kņadu un saucieniem, norādījumiem un jautājumiem, Maks darīja savu darāmo, juzdams, ka pašam krūtīs briest arvien lielāka panika. Brīdī, kad viņa kājas sajuta cietu pamatu, Džošs sāka klepot un izvēma ūdeni kopā ar rīta brokastīm. Visapkārt atskanēja gaviļu saucieni, taču Makam tie bija pilnīgi vienaldzīgi. Atvieglojuma un adrenalīna iespaidā, apzinoties, ka par mata tiesu izdevies izbēgt no nelaimes, viņš ļāva vaļu raudām un piepeši juta ap kaklu Keitas rokas; arī viņa šņukstēja, un cilvēki visapkārt smējās, raudāja un apskāvās.

Kaut kā viņi visi nokļuva krastā. Starp tiem, kurus panika un troksnis bija atvilinājuši krastā, bija arī Džess Madisons un Emīls Dusēts. Cauri līksmajiem atvieglojuma saucieniem Maks dzirdēja Emīla balsi, kas, gluži kā rožu kroni skaitot, čukstus atkārtoja vēl un vēlreiz: - Man ļoti žēl… Man ļoti žēl… Man ļoti žēl… - Tā bija viņa laiva. Tie varēja būt viņa bērni. Maks piegāja pie Emīla, apkampa viņu un enerģiski noskaldīja viņam pie pašas auss: - Izbeidz! Tā nebija tava vaina, un viss ir laimīgi beidzies! - Emīls sāka šņukstēt, un emocijas spēji pārrāva slēptajos dziļumos iesprostoto vainas un baiļu dambi.

Tuvā, liktenīgā nelaime bija novērsta. Vai varbūt Makam tā likās.

4

Lielās Skumjas

Skumjas ir siena starp diviem dārziem.

Halīls Džibrāns

Maks stāvēja krastā, saliecies un joprojām cenzdamies atgūt elpu. Tikai pēc vairākām minūtēm viņš spēja atcerēties par Misiju. Zinādams, ka viņa palika pie galda krāsojam grāmatu, viņš devās augšup pa krastu uz kempinga apmešanās vietu, taču nekur viņu neredzēja. Maka solis kļuva straujāks, un viņš tuvojās treilera teltij, pēc iespējas mierīgi saukdams meitas vārdu. Atbildes nebija. Misijas tur nebija. Kaut gan Maka sirds nepatīkami salēcās, viņš prātīgi nolēma, ka nesenās kņadas laikā kāds būs parūpējies par viņu - varbūt Sāra Madisona vai Vikija Dusēta, vai varbūt kāds no vecākajiem bērniem.

Cenzdamies neizrādīt pārmērīgu satraukumu vai paniku, Maks atrada abus jaunos draugus un pastāstīja, ka nekur nevarot atrast Misiju, un lūdza, lai viņi aptaujājot savas ģimenes. Abi vīrieši steigšus devās uz savām apmešanās vietām. Džess atgriezās pirmais un pavēstīja, ka Sāra šorīt vispār neesot Misiju redzējusi. Pēc tam viņi abi ar Maku devās pie Dusetiem, bet jau ceļā viņiem pretī steidzās Emīls ar nepārprotami raižpilnu izteiksmi sejā.

-   Šorīt neviens nav redzējis Misiju, un mēs arī nezinām, kur ir Ambera. Varbūt viņas ir kopā? - Emīla balsī skanēja nopietnas bažas.

-   Tad jau droši vien abas ir kopā, - Maks teica, cenzdamies nomierināt gan Emīlu, gan pats sevi. - Kā tev šķiet, kur viņas varētu būt?

-  Varbūt derētu apstaigāt tualetes un dušas? - ierosināja Džess.

-   Laba doma, - atzina Maks. - Es pārbaudīšu tās, kas atrodas mums vistuvāk un ko lieto mani bērni. Un jūs ar Emīlu varētu apskatīt tās, kas ir vistuvāk jūsu teltīm.

Vīri piekrītoši pamāja, un Maks teciņus devās uz tuvākajām dušām, tikai tagad pamanīdams, ka ir bez krekla un basām kājām. "Es laikam izskatos briesmīgi," viņš nodomāja un droši vien būtu sevī pasmējies, ja vien virsroku neņemtu raizes par Misiju.

Nokļuvis pie tualetēm, Maks apturēja pusaugu meiteni, kas iznāca pa sieviešu durvīm, un pajautāja, vai viņa nav redzējusi tur iekšā mazu meiteni sarkanā kleitā vai varbūt divas meitenes. Viņa atbildēja, ka neesot redzējusi, tomēr iegāja paskatīties vēlreiz. Pēc brīža meitene atkal iznāca ārā, purinādama galvu.

-   Lai nu kā, paldies! - Maks teica un devās uz ēkas aizmuguri, kur atradās dušas. Iedams ap stūri, viņš sāka skaļi saukt Misiju vārdā. Viņš dzirdēja plūstoša ūdens troksni, taču neviens neatsaucās. Prātodams, vai Misija varētu būt kādā no dušu kabīnēm, viņš sāka klaudzināt pa visām durvīm, cerēdams dzirdēt atbildi. Tomēr viņam izdevās tikai pārbiedēt kādu vecāku dāmu, kad blakuskabīnes atrautās durvis nejauši atsitās pret viņas durvīm, atgrūžot tās vaļā. Sieviete iekliedzās, un Maks, vairākkārt atvainojies, aši aizvēra durvis un steidzās uz nākamo kabīni.

Sešas dušu kabīnes, taču Misijas kā nebija, tā nebija. Maks pārbaudīja vīriešu tualetes un dušas, cenzdamies nedomāt, kāpēc viņš vispār to dara. Misijas nekur nebija, un viņš devās atpakaļ pie Emīla, spēdams domās skaitīt tikai vienu lūgšanu: "Ak Dievs, palīdzi man viņu atrast!… Ak Dievs, palīdzi man viņu atrast!"

Ieraudzījusi Maku, Vikija metās viņam pretī. Viņa pūlējās neraudāt, tomēr apkampjoties nespēja valdīties. Pēkšņi Maks izmisīgi vēlējās, kaut šeit būtu Nana. Viņa zinātu, ko darīt, vai vismaz zinātu, kāds ir pareizais ceļš. Maks jutās bezgala pazudis.

-  Sāra aizveda Džošu un Keitu atpakaļ uz jūsu telts vietu, tāpēc par viņiem neraizējies! - Vikija caur šņukstiem teica.

"Ak Dievs!" Maks nodomāja, jo par abiem pārējiem bērniem bija pavisam aizmirsis. "Kas es esmu par tēvu?" Kaut gan viņš jutās atvieglots, ka bērni ir Sāras ziņā, vēlēšanās pēc Nanas klātbūtnes kļuva vēl lielāka.

Tajā brīdī pie viņiem atskrēja Emīls un Džess. Emīls izskatījās atvieglots, taču Džess šķita sasprindzis kā savilkta atspere.

-    Mēs viņu atradām! - Emīls iesaucās, bet priecīgā seja strauji sadrūma, līdzko viņš saprata, ko licis nodomāt. - Tas ir, mēs atradām Amberu. Viņa nupat nāca atpakaļ no dušas tur, tajā vietā, kur vēl bija karstais ūdens. Viņa teica, ka aizejot esot pieteikusies mammai, bet Vikija laikam nedzirdēja… - Vārdi izgaisa klusumā.

-  Bet mēs neatradām Misiju, - ātri piebilda Džess, atbildot uz vissvarīgāko jautājumu. - Arī Ambera viņu šodien nav redzējusi.

Tagad Emīls ķērās pie lietišķas rīcības. - Mak, mums tūlīt jāziņo kempinga vadībai un jāizsludina Misijas meklēšana. Varbūt visā tai kņadā un uztraukumā viņa nobijās, apjuka un kaut kur aizklīda, un pēc tam apmaldījās, varbūt mēģināja mūs atrast, bet aizgāja uz nepareizo pusi. Vai tev ir kāda viņas fotogrāfija? Varbūt birojā ir kopētājs un mēs varam nokopēt vairākus attēlus, ietaupot laiku?

- Jā, man kabatas portfelī ir viņas fotogrāfija. - Maks pameklēja aizmugures kabatā un satrūkās, neko tur neatrazdams. īsu brīdi viņš iedomājās, ka kabatas portfelis varbūt guļ Vallovas ezera dibenā, bet tad atcerējās, ka pēc vakardienas brauciena ar trošu tramvaju tas ir palicis automašīnā.

Vīri trijatā devās uz Maka apmešanās vietu. Džess pasteidzās ātrāk, lai pa ceļam pateiktu Sārai, ka Ambera ir atradusies, bet Misijas joprojām nav. Nokļuvis pie savas telts, Maks apkampa un pēc iespējas nomierināja Džošu un Keitu, viņu dēļ cenzdamies rādīt mierīgu seju. Nometis slapjās drēbes, viņš uzvilka sausu sporta kreklu, džinsus, tīras zeķes un pastaigu apavus. Sāra apsolīja paturēt viņa vecākos bērnus savā tuvumā un pačukstēja, ka lūdzot Dievu par viņu un Misiju. Maks viņu aši apskāva, pateicās un, noskūpstījis bērnus, piebiedrojās abiem pārējiem vīriem ceļā uz kempinga vadības centru.

Ziņa par veiksmīgo izglābšanos pēc negadījuma ezerā bija sasniegusi nelielo divistabu ēku jau pirms viņiem, un birojā valdīja pacilāts noskaņojums. Tas strauji mainījās, līdzko atnācēju trijotne cits caur citu izstāstīja par Misijas pazušanu. Par laimi, birojā bija kopētājs, un Maks palielināja pusduci Misijas fotoattēlu, ko izdalīja dažādiem cilvēkiem.

Vallovas ezera kempingā ir 215 apmešanās vietas, kas sadalītas piecos sektoros, un trīs kopējās teritorijas. Pārvaldnieka vietnieks, jauns vīrietis, vārdā Džeremijs Belamijs, pieteicās doties līdzi, lai izplatītu ziņu, un, aptuveni sadalījuši kempingu četros rajonos, viņi katrs paņēma karti, Misijas fotoattēlu un rāciju un devās apstaigāt nometni. Viens no darbiniekiem ar rāciju aizgāja uz Maka apmešanās vietu, lai dotu ziņu, ja gadījumā Misija parādītos tur.

Meklēšana notika lēni un plānveidīgi, un Makam tā šķita krietni par lēnu, tomēr viņš zināja, ka tas ir saprātīgākais ceļš, lai atrastu Misiju, ja vien… ja vien viņa vēl atrodas kempingā. Staigādams starp teltīm un treileriem, viņš lūdza Dievu un deva solījumus. Sirds dziļumos viņš zināja, ka dot Dievam solījumus ir bezjēdzīgi un nesaprātīgi, taču citādi nespēja. Viņš izmisīgi vēlējās atrast Misiju, un Dievs taču noteikti zina, kur viņa ir!

Daudzi atpūtnieki bija vai nu aizgājuši no apmešanās vietām, vai arī beidza kravāties mājupbraucienam. Neviens no aptaujātajiem nebija redzējis Misiju vai viņai līdzīgu meiteni. Ik pa laikam meklētāji atgriezās birojā, lai uzzinātu, vai ir kādas ziņas no pārējiem, kuri apstaigāja kempingu. Gandrīz līdz pulksten diviem dienā nebija nekādu jaunu ziņu.

Kad Maks beidza apstaigāt savu sektoru, pa rāciju pienāca ziņojums. Džeremijs, kas pārmeklēja kempinga ieejai tuvāko rajonu, domāja, ka ir kaut ko uzzinājis. Emīls lika visiem atzīmēt savās kartēs vietu, no kuras katrs aizgājis, un pēc tam paziņoja numuru apmešanās vietai, no kuras bija pienācis Džeremija ziņojums. Maks ieradās pēdējais un tuvodamies redzēja trīs vīrus enerģiski sarunājamies: tie bija Emīls, Džeremijs un vēl viens jauns vīrietis, ko Maks nepazina.

Emīls ātri iepazīstināja Maku ar situāciju un ar Vērdžilu Tomasu, pilsētas puisi no Kalifornijas, kas visu vasaru bija pavadījis kempingā kopā ar dažiem draugiem. Pulciņš atgriezies vēlu naktī pēc ieilgušām viesībām, un Vērdžils vienīgais no rīta bijis augšā un redzējis vecu, zaļganu armijas automašīnu izbraucam pa kempinga vārtiem un pazūdam Džozefas virzienā.

-   Ap cikiem tas bija? - Maks jautāja.

-  Kā jau es viņam teicu, - Vērdžils atbildēja, ar īkšķi norādīdams uz Džeremiju, - kaut kad pirms divpadsmitiem dienā.

Bet precīzāk es nevaru pateikt. Biju tāds kā paģirains, un vispār, kopš mēs te dzīvojam, pulkstenī daudz neskatāmies.

Pastiepis jaunajam vīrietim Misijas fotoattēlu, Maks skarbi noprasīja: - Kā jums šķiet, vai redzējāt viņu?

-  Kad tas otrs man pirmoreiz šito parādīja, es seju nepazinu, - Vērdžils atbildēja, vēlreiz ieskatīdamies fotoattēlā. - Bet tad viņš teica, ka meklējamā bijusi koši sarkanā kleitā, un es atcerējos, ka meitenei zaļajā mašīnā bija mugurā kaut kas sarkans, un īsti nevarēja saprast, vai viņa smejas vai kliedz. Un vienu brīdi izskatījās, ka vīrs pie stūres it kā iesita viņai, it kā nogrūda viņu zemē, bet tā gan varēja būt arī tikai tāda dauzīšanās.

Maks stāvēja kā paralizēts. Dzirdētais bija satriecošs, taču šīs diemžēl bija vienīgās ziņas, kas šķita iederamies situācijā. Tas izskaidroja, kāpēc nekur nav atrodamas nekādas pēdas no Misijas. Taču visa viņa būtne izmisīgi vēlējās, kaut tā nebūtu patiesība. Maks pagriezās, lai skriešus mestos uz kantori, bet Emīla balss viņu apturēja.

-   Pagaidi, Mak! Mēs jau paziņojām vadībai un piezvanījām uz Džozefu šerifam. Viņi tūlīt atsūtīs kādu šurp un ir jau izziņojuši automašīnas meklēšanu.

Gluži kā atbildot uz šiem vārdiem, nākamajā brīdī kempingā iebrauca divas policijas patruļmašīnas. Pirmā devās tieši uz kantora ēku, bet otra nogriezās uz kempinga daļu, kurā stāvēja runātāji. Maks pamāja braucējiem ar roku un, kad policists izkāpa, steidzās tam pretī. Jaunais vīrietis, kam varēja būt mazliet zem trīsdesmit gadiem, nosauca sevi par virsnieku Daltonu un sāka pierakstīt klātesošo liecības.

Nākamo stundu laikā notika visaptveroša, enerģiska Misijas meklēšana. Redzētās automašīnas apraksts tika nosūtīts uz rietumiem līdz Portlendai, uz austrumiem līdz Boizai Aidaho štatā un uz ziemeļiem līdz Spokenai Vašingtonas štatā. Džozefas policija noslēdza Imnahas šoseju, kas veda ārā no Džozefas, ietiecoties dziļāk Elles Kanjona nacionālajā rekreācijas apgabalā. Ja laupītājs būtu aizvedis Misiju pa Imnahas šoseju - tas bija tikai viens no iespējamiem bēgšanas virzieniem -, policija cerēja, ka varētu uzzināt kaut ko noderīgu, izjautājot braucējus, kuri devās no turienes atpakaļ. Policijas spēki bija ierobežoti, un tā sazinājās ar apvidus reindžeriem, aicinot viņus pievērst uzmanību visiem attiecīgajiem apstākļiem.

Filipsu ģimenes apmešanās vietu kempingā iežogoja kā nozieguma teritoriju un aptaujāja visus apkārtējos. Vērdžils, cik sīki spēdams, aprakstīja redzēto armijas automašīnu un braucējus tajā, un apraksts tika nosūtīts visām atbilstošajām iestādēm.

Tika apziņotas FIB nodaļas Portlendā, Sietlā un Denverā. Nana, saņēmusi ziņu, pašlaik brauca šurp, un viņu veda labākā draudzene Marianna. Tika iesaistīti arī policijas suņi, taču Misijas pēdas beidzās tuvējā automašīnas stāvlaukumā, un tas pastiprināja iespējamību, ka Vērdžila stāsts atbilst patiesībai.

Kad tiesu speciālisti bija pārmeklējuši Maka ģimenes apmešanās vietu, virsnieks Daltons ieaicināja tajā Maku un lūdza uzmanīgi paskatīties, vai kaut kas nav pārvietots vai atstāts citādi nekā iepriekš. Kaut gan Maks bija gluži paguris no dienas pārdzīvojumiem, viņš izmisīgi vēlējās palīdzēt meklētājiem un saspringti centās atcerēties visu iespējamo par rīta cēlienu. Viņš staigāja, uzmanīgi sperdams soļus, lai neko neizkustinātu no vietas. Ai, ko vien viņš nedotu, lai tikai varētu atgriezties šajā rītā, atsākt šo dienu no jauna! Viņš labprāt vēlreiz apdedzinātu pirkstus un apgāztu pankūku mīklas bļodu, ja vien, ja vien spētu pagriezt laiku atpakaļ!

Maks cītīgi veltīja uzmanību darāmajam, taču nespēja ieraudzīt neko citādu; viss šķita tāds pats kā no rīta. Nekas šeit nebija mainījies. Viņš piegāja pie galda, pie kura bija sēdējusi

Misija. Krāsojamā grāmata bija atvērta tajā pašā lappusē, kuru viņa bija krāsojusi: tajā bija redzams nepabeigts Multnomas indiāņu princeses attēls. Turpat gulēja arī krāsainie krītiņi, taču Maks neredzēja Misijas iemīļoto sarkano krāsu. Viņš pievērsās zemei, skatoties, kur tā varētu būt nokritusi.

-Ja jūs meklējat sarkano krītiņu, mēs to atradām tur, pie koka, - Daltons teica, norādīdams uz automašīnu stāvlaukuma pusi. - Viņa to droši vien nometa, kad cīnījās ar… - Balss aizķērās un apklusa.

-   Kā jūs varat zināt, ka viņa cīnījās? - Maks noprasīja.

Policists brīdi vilcinājās, bet tad negribīgi sāka stāstīt.

- Mēs turpat netālu krūmos atradām vienu viņas kurpi, kas acīmredzot bija nokritusi viņai no kājas. Jūs pats tobrīd šeit nebijāt, tāpēc mēs lūdzām jūsu dēlu to identificēt.

Doma, ka viņa meita cīnās ar kādu perversu briesmoni, bija Makam kā dūres belziens pakrūtē. Viņu apņēma gluži kā melns mākonis, kas draudēja nosmacēt, un Maks atspiedās pret galdu, lai neļautos nemaņai vai nelabumam. Tajā brīdī viņš pamanīja krāsošanas grāmatā iestiprinātu piespraudi mārītes izskatā. Maks strauji atguvās, it kā viņam kāds zem deguna būtu palicis ožamo sāli.

-   Kam tā pieder? - viņš noprasīja Daltonam, rādīdams uz piespraudi.

-   Kas pieder?

-   Šī piespraude, mārīte! Kas to te nolika?

-   Mēs domājām, ka tā ir Misijas piespraude. Vai gribat sacīt, ka šorīt tās šeit nebija?

-   Pavisam noteikti nebija, - Maks nešaubīdamies apgalvoja. - Viņai nekā tamlīdzīga nav. Es skaidri zinu, ka šorīt te tādas nebija.

Virsnieks Daltons jau bija paņēmis rāciju, un pēc pāris minūtēm atgriezās tiesu eksperti, kas paņēma piespraudi savā ziņā.

Aizvedis Maku sānis, Daltons teica: - Ja tas, ko jūs sakāt, ir taisnība, tad mums jāpieņem, ka Misijas uzbrucējs šo piespraudi ir atstājis ar nolūku. - Viņš bridi klusēja, tad piebilda: - Mister Filips, tā var būt vai nu laba, vai ļauna ziņa.

-   Es nesaprotu, - Maks atbildēja.

Policists atkal brīdi vilcinājās, nevarēdams izlemt, vai atklāt Makam savas domas vai nogaidīt. Tad viņš turpināja, taustīdamies pēc piemērotiem vārdiem: - Labā ziņa ir tā, ka šī lietiņa mums var noderēt kā liecība. Tā pagaidām ir vienīgā, kas liecina par viņa klātbūtni šajā vietā.

-   Un ļaunā ziņa? - Maks aizturēja elpu.

-   Un ļaunā ziņa… es nesaku, ka šis noteikti ir tāds gadījums, bet noziedznieki, kas atstāj kaut ko līdzīgu notikuma vietā, parasti dara to ar nolūku, un tas nozīmē, ka viņi ir tā rīkojušies jau agrāk.

-   Ko jūs gribat teikt? - Maks izgrūda. - To, ka šis vīrs ir kāds sērijveida slepkava? Vai tā ir zīme, ko viņš atstāj, apliecinot savu identitāti vai iezīmējot savu teritoriju, vai tamlīdzīgi?

Makā brieda melnas dusmas, un Daltona sejas izteiksme liecināja, ka viņš nožēlo nupat pieminēto. Taču, pirms Maks paguva vēl kaut ko sacīt, Daltons saņēma signālu jostai piestiprinātajā rācijā, kas savienoja viņu ar Portlendas FIB kantori Oregonā. Maks atteicās iet projām un noklausījās, kā sievietes balss pieteicās par notikuma īpašo aģenti. Viņa lūdza, lai Daltons pēc iespējas sīkāk apraksta atrasto piespraudi. Maks devās līdzi virsniekam uz vietu, kur tiesu eksperti bija iekārtojuši sev darba zonu. Piespraude bija ielikta cieši aizdarītā polietilēna maisiņā, un, stāvēdams ekspertiem aiz muguras, Maks klausījās, kā Daltons apraksta to, cik sīki prazdams.

-  Tā ir adatveida piespraude ar mārīti, un tā bija izdurta cauri vairākām krāsojamās grāmatas lappusēm. Man šķiet, tā ir apmēram tāda, ko sievietes mēdz spraust pie apģērba atlokiem.

-   Lūdzu, aprakstiet krāsas un pasakiet, cik mārītei ir melno punktiņu! - balss rācijā teica.

-   Tūlīt paskatīšos!, - Daltons atbildēja, cieši sasprindzinājis skatienu un pacēlis maisiņu pie pašām acīm. - Galviņa ir melna un… nu, tāda kā mārītei. Ķermenis ir sarkans ar melnām maliņām un svītrām pa vidu. Ja skatās pretī un no augšas, kreisajā pusē ir divi melni punkti. Vai no tā var kaut ko saprast?

-Jā, var ļoti labi. Lūdzu, turpiniet! - balss pacietīgi atbildēja.

-  Un mārītes labajā pusē ir trīs melni punkti, tātad kopā pieci.

Brīdi valdīja klusums. - Vai kopā pavisam noteikti ir pieci punkti?

-   Jā, kundze, kopā ir pieci punkti. - Daltons paskatījās augšup un, saskatījies ar Maku, kas bija pievirzījies otrā pusē, lai labāk redzētu apskatāmo priekšmetu, paraustīja plecus, itin kā gribēdams teikt: "Kāda tam nozīme, cik melnu punktu?"

-  Labi, paldies, virsniek Dabnij…

-   Daltons, kundze, mans vārds ir Tomijs Daltons. - Viņš vēlreiz paskatījās uz Maku un izteiksmīgi pablisināja acis.

-   Piedodiet, virsniek Dalton. Vai jūs, lūdzu, varētu, apgriezt piespraudi otrādi un pateikt, kas redzams mārītes apakšējā daļā?

Daltons apgrieza maisiņu otrādi un uzmanīgi ieskatījās. - Tur kaut kas ir iegravēts, īpašā aģente… piedodiet, es nesaklausīju jūsu vārdu.

-  Vikovska. Vai tur ir iegravēti burti vai cipari?

-  Tūlīt papētīšu… Jā, kaut kas tāds ir… izskatās pēc kaut kāda modeļa numura. Hmm… C… K… 1-4-6, jā, laikam tā ir: Cents, Kilo, 1, 4, 6. Cauri plēvei ir grūti saskatīt.

Iestājās pailgs klusuma bridis. Maks pačukstēja Daltonam: - Pajautājiet, kāpēc viņa to grib zināt un kāda tam nozīme! - Bridi vilcinājies, Daltons piekrita. Viņā galā joprojām valdīja klusums.

-   Vikovska? Vai jūs tur esat?

-  Jā, es te esmu. - Piepeši balss izklausījās nogurusi un neskanīga. - Dalton, vai jūs esat kaut cik privātā vietā, kur varat sarunāties?

Maks dedzīgi māja ar galvu, un Daltons saprata, ko viņš grib teikt. - Mirklīti pagaidiet! - Nolicis maisiņu ar piespraudi, viņš izgāja no iežogotās zonas, ļaudams Makam nākt līdzi. Attiecībās ar Maku Daltons tikpat jau bija pārkāpis protokolu.

-  Jā, tagad varu. Nu tad sakiet, kas ir ar to mārītes piespraudi! - viņš teica.

-   Mēs cenšamies notvert šo vīru jau gandrīz četrus gadus un esam meklējuši viņu jau deviņos štatos; viņš visu laiku virzās uz rietumiem. Viņu sauc par Mazo Meiteņu Slepkavu, bet ziņu par mārītēm mēs nekad neesam darījuši zināmu presei vai jebkuram citam, tāpēc, lūdzu, paturiet to pie sevis! Mums ir pamats domāt, ka viņš līdz šim ir nolaupījis un nogalinājis vismaz četrus bērnus, un tās visas ir meitenes, jaunākas par desmit gadiem. Katru nākamo reizi viņš pievieno mārītei vēl vienu melnu punktu, tātad šoreiz tas nozīmē pieci. Tieši tādu piespraudi viņš ir atstājis katrā nozieguma vietā, un visām ir viens un tas pats modeļa numurs, tātad viņš acīmredzot ir nopircis uzreiz veselu kastīti, taču mums nav izdevies noskaidrot, no kurienes tās ir nākušas. Mēs neesam atraduši nevienas nogalinātās meitenes līķi, un, kaut gan tiesu eksperti nav atklājuši neko, mums ir pamats domāt, ka neviena no četrām meitenēm nav dzīva. Visi noziegumi ir izdarīti kempingos vai to tuvumā, teritorijā, kurai piekļaujas dabas parks vai rezervāts. Pēc visa spriežot, noziedznieks ļoti labi pazīst mežus un kalnus. Nevienā gadījumā viņš nav atstājis pilnīgi nekādas pēdas - ja neņem vērā piespraudi.

-  Un automašīna, ar kuru viņš aizbrauca? Mums ir diezgan sīks zaļā pikapa apraksts.

-   Ak jā, to jūs droši vien atradīsiet. Ja tas ir mūsu meklētais, tad automašīna pirms pāris dienām, visticamāk, ir nozagta, pārkrāsota, piekrauta ar atpūtnieku piederumiem un rūpīgi noslaucīta visur, kur iespējami pirkstu nospiedumi.

Klausīdamies Daltona sarunā ar īpašo aģenti Vitkovsku, Maks juta izgaistam pēdējo cerību. Viņš noslīga zemē un iespieda seju plaukstās. Vai cilvēks var būt vēl vairāk paguris, nekā viņš jutās šobrīd? Pirmoreiz kopš Misijas pazušanas viņš ļāva vaļu baisajām iztēles ainām, un tās vairs nemitējās; labais un ļaunais sajaucās kopā mēmā, bet baismīgā izrādē. Lai kā viņš centās atkratīties no briesmīgajām domām, tas neizdevās. Brīžiem viņš acu priekšā redzēja murgainas moku un sāpju ainas, vismelnākās tumsas briesmoņus un dēmonus ar dzeloņstiepļu pirkstiem un žiletēm nagu vietā; brīžiem dzirdēja Misijas kliedzienus pēc tēta, uz kuriem neviens neatsaucās. Un starp visām šīm šausmām ik pa brīdim uzzibēja citas atmiņas: tikko staigāt iemācījusies mazulīte ar bēbīšu krūzi rokā, divgadīga meitenīte, kas apskurbusi no pārāk lielas šokolādes kūkas gabala, un pavisam nesena aina, kur aizmigušais bērns paļāvīgi guļ tēta rokās. Neatvairāmi atmiņu tēli. Ko viņš varēs teikt bērna bērēs? Ko viņš varēs teikt Nanai? Kā tas varēja notikt? Ak Dievs, kā tas varēja notikt?

P^SMSi

Pēc dažām stundām Maks ar abiem bērniem aizbrauca uz Džozefas viesnīcu, kas kļuva par apmešanās vietu aktīvās meklēšanas laikā. īpašnieki bija viņiem laipni piedāvājuši bezmaksas istabu, un, nesdams tajā mantas, Maks juta, ka pārgurums ņem virsroku. Viņš bija ar pateicību pieņēmis virsnieka Daltona piedāvājumu aizvest bērnus kaut kur paēst un tagad, apsēdies uz gultas malas, mehāniski šūpojās turp un atpakaļ, bezpalīdzīgi ļaudamies nežēlīgam un neatvairāmam izmisumam, kas nemitīgi auga augumā. No pašiem dvēseles dziļumiem augšup lauzās mokoši šņuksti un vaidi. Tādā stāvoklī viņu atrada Nana. Kā divi nelaimes piemeklēti mīlētāji viņi ieslīga viens otra rokās un raudāja; Maks nespēja apturēt sāpju izvirdumu, un Nana centās palīdzēt viņam saņemties.

Tonakt Maks gulēja drudžainā, saraustītā miegā, un iedomu tēli joprojām triecās pret viņu kā nežēlīgi viļņi pret klinšainu krastu. Beidzot, īsi pirms rīta ausmas, viņš atmeta pūliņus aizmigt. Saules stari nupat sāka vēstīt dienas tuvumu, bet Maks to nemanīja. Vienas dienas laikā viņš bija pārdzīvojis vismaz vesela gada emocijas un tagad truls un nejūtīgs šķita bezmērķīgi peldam pasaulē, kas zaudējusi jēgu un kļuvusi pelēka uz mūžīgiem laikiem.

Pēc enerģiskiem Nanas iebildumiem viņi nolēma, ka Nanai vislabāk vajadzētu kopā ar Džošu un Keitu braukt mājās. Maks paliktu tepat, lai iespēju robežās palīdzētu meklētājiem un katram gadījumam būtu tuvumā. Viņš vienkārši nespēja braukt projām, iedomādamies, ka Misija varbūt ir tepat kaut kur netālu un viņai vajadzīga palīdzība. Ziņa par notikušo bija ātri izplatījusies, un pie Maka ieradās draugi, lai palīdzētu sakravāt kempinga mantas un nogādāt tās atpakaļ uz Portlendu. Piezvanīja viņa priekšnieks, piedāvājot jebkādu palīdzību un mudinot Maku palikt turpat, cik ilgi vien vajadzīgs. Visi draugi un paziņas lūdza Dievu par viņiem un Misiju.

Rīta gaitā sāka ierasties reportieri kopā ar fotogrāfiem. Maks negribēja redzēt ne viņus, ne viņu kameras, bet pēc zināmas pierunāšanas tomēr saņēmās un automašīnu stāvlaukumā kādu laiku atbildēja uz jautājumiem, jo saprata, ka plašāka notikuma izziņošana var palīdzēt Misijas meklēšanā.

Viņš bija cietis klusu par to, ka virsnieks Daltons pārkāpis protokolu, un Daltons, juzdamies pateicīgs, paturēja viņu iekšējās informācijas lokā. Džess un Sāra centās darīt visu iespējamo, lai palīdzētu, un visu laiku bija gan ģimenes, gan atbraukušo draugu rīcībā. Viņi noņēma Makam un Nanai lielāko daļu nastas, ko prasīja sazināšanās ar publiku, un allaž prata būt visur, kur īstajā brīdī vajadzīgs, vienlaikus prasmīgi ievijot vētraino emociju audumā dažus miera pavedienus.

Pēc gara brauciena no Denveras ieradās Emīla Dusēta vecāki, lai palīdzētu Vikijai un bērniem veiksmīgi nokļūt mājās. Emīls ar laipnu priekšniecības atļauju bija nolēmis palikt tepat, lai pēc iespējas palīdzētu parka apkalpes dienestam un nodotu Makam visas būtiski svarīgās ziņas. Nana, kas ātri bija sadraudzējusies gan ar Sāru, gan Vikiju, palīdzēja rūpēties par mazo Džei Džei, tādējādi atvairot smagās domas, un pēc tam veltīja visu enerģiju mantu kravāšanai, lai kopā ar bērniem atgrieztos Portlendā. Un, kad tas vairs nelīdzēja un viņa tomēr salūza - tas gadījās itin bieži -, tuvumā vienmēr bija Sāra vai Vikija, gatavas kopīgi izraudāties un nodoties lūgšanām.

Kad kļuva skaidrs, ka vajadzība pēc palīdzības ir izsīkusi, Madisoni novāca savu kempinga apmešanās vietu un pirms došanās uz ziemeļiem atbrauca pie Maka uz sirsnīgu, asarām slacītu atvadīšanos. Džess cieši apskāva Maku un pačukstēja, ka viņi noteikti drīz satiksies un ka viņi nodosies lūgšanām par Maka ģimeni. Sāra, asarām ritot pār vaigiem, noskūpstīja Maku uz pieres un pieplaka Nanai, kas atkal ļāvās šņukstiem un vaidiem. Sāra mēģināja kaut ko dziedāt;

vārdus Maks nesaklausīja, taču redzēja, ka Nana nomierinās tiktāl, lai spētu atrauties un atvadīties no Sāras. Maks nespēja pat noskatīties, kā viņi beidzot dodas projām.

Kad prombraukšanai gatavi bija arī Dusēti, Maks pateicās Amberai un Emmijai par mierinājumu un atbalstu abiem vecākajiem bērniem, kad viņš pats uz to nebija spējīgs. Džošs atvadīdamies raudāja; viņš vairs nespēja būt varonīgs - vismaz šodien ne. Keita turpretī bija kļuvusi cieta kā klints un gādāja, lai visi būtu apmainījušies adresēm un e-pasta datiem. Vikijas pasauli šie notikumi bija gluži satricinājuši, un, bēdu vilnim brāžoties pāri ar jaunu sparu, Nanai gandrīz vai vajadzēja mierināt viņu. Nana apskāva Vikiju, glāstīja viņas matus un čukstēja ausī lūgšanas, līdz Vikija spēja saņemties tiktāl, lai dotos uz prombraucienam sagatavoto automašīnu.

Līdz pusdienlaikam visas ģimenes bija ceļā. Marianna aizveda Nanu un bērnus mājās, kur ģimene varētu gādāt cits par citu un gaidīt jaunas ziņas. Maks un Emīls piebiedrojās virsniekam Daltonam, kas tagad jau bija vienkārši Tomijs, un Tomijs patruļas mašīnā devās uz Džozefu. Tur viņi iekoda sviestmaizes, kas gan palika nenotiesātas, un brauca tālāk uz policijas iecirkni. Tomijam Daltonam pašam bija divas meitas, jaunākā bija tikai piecus gadus veca, tāpēc nevarēja neredzēt, cik skaudri viņu šis gadījums ir aizķēris personīgi. Viņš centās izrādīt jaunajiem draugiem, it īpaši Makam, jebkādu iespējamo laipnību un atbalstu.

Tad pienāca pats grūtākais posms - gaidīšana. Maks jutās tā, it kā lēni riņķotu orkāna centrā, ap kuru notiek enerģiska aktivitāte. No dažādām malām nemitīgi pienāca ziņojumi. Pat Emīls uzturēja nepārtrauktus kontaktus ar visiem pazīstamajiem cilvēkiem un dažādu nozaru speciālistiem.

Pēcpusdienā ieradās FIB grupa no triju pilsētu birojiem. Jau no pirmā brīža varēja pateikt, ka galvenā persona tajā ir īpašā aģente Vikovska, tieviņa neliela auguma sieviete, pilna enerģijas un spara, un Maks pret viņu izjuta tūlītējas simpātijas. Viņa atbildēja ar to pašu, un kopš tā brīža neviens nemēģināja iebilst pret Maka klātbūtni pat visdelikātāko sarunu vai ziņojumu laikā.

FIB darbinieki iekārtoja viesnīcā savu darbības štābu un aicināja Maku uz formālu interviju: šādos apstākļos, viņi apgalvoja, tā esot daļa no oficiāli pieņemtās kārtības. Aģente Vikovska piecēlās no sava rakstāmgalda un sniedza Makam roku. Viņš pastiepa pretī savējo, un viņa to satvēra abās plaukstās un skumīgi pasmaidīja.

-   Mister Filips, piedodiet, ka līdz šim neesmu varējusi veltīt jums daudz laika. Mēs bijām ārkārtīgi aizņemti, organizējot sakarus ar tiesībsargājošām iestādēm un citām iesaistītajām institūcijām, lai censtos Misiju atrast un nogādāt drošībā. Man ļoti žēl, ka esam spiesti satikties šādos apstākļos.

Maks viņai ticēja. - Maks, - viņš teica.

-   Kā, lūdzu?

-   Maks. Lūdzu, sauciet mani par Maku.

-   Labi, Mak, tādā gadījumā sauciet mani par Samu. Tas ir saīsinājums no Samantas, bet es uzaugu puiku barā un metos kauties ar visiem, kas sauca mani par Samantu.

Maks gluži negribot pasmaidīja un atlaidās dziļāk krēslā, kamēr viņa aši pārskatīja dažas mapes ar dokumentiem. - Mak, vai jūs esat gatavs atbildēt uz dažiem jautājumiem? - viņa noprasīja, nepaceldama skatienu.

-   Darīšu, ko spēšu, - viņš atbildēja, priecādamies par izdevību vismaz kaut ko darīt.

-   Labi! Es nelikšu jums vēlreiz atcerēties visus sīkumus. Man ir visi ziņojumi par to, ko jūs pastāstījāt citiem, tomēr ir daži svarīgi fakti, kas man jāpārrunā kopā ar jums. - Viņa pacēla galvu un ieskatījās Makam acīs.

-   Esmu gatavs darīt jebko, lai palīdzētu, - Maks atzinās. - Pašlaik es jūtos nekur nederīgs.

-   Mak, es saprotu, kā jūs jūtaties, tomēr jūsu klātbūtne šeit ir ļoti svarīga. Un - ticiet man - te nav nevienam, kam no sirds nerūpētu jūsu meitas liktenis. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai atrastu viņu un nogādātu drošībā.

-   Paldies. - Tas bija viss, ko Maks spēja pasacīt, un viņa skatiens pievērsās grīdai. Emocijas bangoja ļoti tuvu virskārtai, un pat visniecīgākā laipnība šķita iedragājam viņa atturības bruņas.

-   Labi, tātad… Es izrunājos zem četrām acīm ar jūsu draugu Tomiju Daltonu, un viņš man pastāstīja visu, ko jūs abi esat runājuši, tāpēc necentieties sargāt viņu no nepatikšanām. Man pret viņu nav nekādu pretenziju.

Maks paskatījās uz Vikovsku, pamāja ar galvu un vēlreiz pasmaidīja.

-   Tātad sakiet, - viņa turpināja, - vai pēdējo dienu laikā esat manījis savas ģimenes tuvumā kādu svešinieku?

Maks izbrīnījies saslējās krēslā taisnāk. - Vai jūs gribat sacīt, ka viņš ir mūs izsekojis?

-  Nē, šķiet, ka viņš upurus izvēlas nejauši, kaut arī visas meitenes bijušas līdzīgā vecumā ar jūsu meitu, un līdzīga bijusi arī to matu krāsa. Mēs domājam, ka viņš noskata upuri dienu vai divas iepriekš, uzturas tuvumā, vēro un gaida izdevīgu brīdi. Vai esat manījis ezera tuvumā kādu svešu, šķietami neiederīgu cilvēku? Varbūt kāds ir staigājis gar dušu telpām? - Maks sarāvās, iedomājoties, ka svešinieks varētu būt vērojis viņu bērnus, nolūkodams sev mērķi. Viņš centās pēc iespējas sasprindzināt iztēli, taču nekas neuznira atmiņā. - Diemžēl neko tādu es neatceros…

-  Vai jūs kaut kur apstājāties ceļā uz kempingu vai varbūt ievērojāt kādu svešinieku, pastaigājoties pa apkārtni?

-  Mēs šurpbraucot apstājāmies pie Multnomas ūdenskrituma, un pēdējo trīs dienu laikā mēs izstaigājām gandrīz visu apkārtni, bet es neatceros nevienu, kas būtu izskatījies citāds vai neparasts. Kam gan varēja ienākt prātā…

-  Tieši tā, Mak, tāpēc nesatraucieties! Kaut kas var uzpeldēt atmiņā vēlāk. Lai cik niecīgs vai nenozīmīgs apstāklis tas liktos, lūdzu, dodiet mums ziņu! - Viņa bridi klusēja, pētīdama kādu dokumentu uz rakstāmgalda. - Un kā ir ar zaļo armijas automašīnu? Vai savas uzturēšanās laikā jūs tuvumā redzējāt kaut ko tamlīdzīgu?

Maks sasprindzināja atmiņu. - Nudien neatceros, ka būtu kaut ko tādu redzējis.

īpašā aģente Vikovska vēl stundas ceturksni iztaujāja Maku, tomēr viņa atmiņā neuznira neviens sīkums, kas varētu palīdzēt. Beidzot viņa aizvēra piezīmju kladi, piecēlās un sniedza roku. - Mak, es ārkārtīgi pārdzīvoju par Misiju. Ja uzzināsim kaut ko jaunu, es tūlīt pati personīgi došu jums ziņu.

f^j^tst

Pulksten piecos pēcpusdienā beidzot pienāca pirmie cerīgie ziņojumi no Imnahas ceļa aizšķērsojuma. Aģente Vikovska turēja solījumu un tūlīt sazinājās ar Maku, lai pastāstītu visu sīkāk. Divi laulāto pāri bija ceļā sastapuši zaļu militāra izskata automašīnu, kuras apraksts atbilda meklētā transportlīdzekļa izskatam. Viņi bija apskatījuši dažas senās nezpersu indiāņu apmetnes netālu no Nacionālā meža ceļa 4260 kādā no attālākajām nacionālā rezervāta vietām un atceļā, mazliet uz dienvidiem no NF 4360 un NF 250 sazarojuma, viņiem pretī braukusi aprakstītā automašīna. Tā kā attiecīgajā ceļa posmā faktiski bija tikai viena braukšanas josla, viņiem vajadzējis atkāpties, lai ļautu pretimnācējam pabraukt garām. Viņi bija ievērojuši, ka automašīnas kravas kastē atrodas vairākas benzīna kannas un prāva kaudze kempinga piederumu. Dīvaini šķita tas, ka vīrietis pie stūres bija pārliecies pasažieru sēdeklim, it kā meklēdams kaut ko uz grīdas, novilcis platmali zemu pāri pierei un, par spīti karstajai dienai, bijis ģērbies pamatīgā mētelī, itin kā baidīdamies no pretimbraucējiem. Viņi par to bija pasmējušies un nosprieduši, ka tas ir kāds no zemessardzes dīvaiņiem.

Līdzko grupa saņēma ziņojumu, sasprindzinājums darbības vietā manāmi pieauga. Tomijs atnāca pastāstīt Makam, ka līdz šim diemžēl viss uzzinātais atbilst Mazo Meiteņu Slepkavas rīcības aprakstam - viņš mēdza aizbraukt uz attālu teritoriju, no kuras pēc tam varēja aiziet kājām. Vīrietis acīmredzot labi zināja, kurp dodas, jo vieta, kur viņš bija pamanīts, atradās tālu no labi pazīstamajiem ceļiem. Viņam par nelaimi, arī kāds cits tajā laikā bija atradies tajā pašā apvidū.

Strauji tuvojās vakars, un meklētāji dedzīgi diskutēja, vai lietderīgāk doties meklējumos tūlīt vai arī nogaidīt līdz rīta ausmai. Neatkarīgi no izteiktajām domām bija jūtams, ka visi iesaistītie ļoti pārdzīvo notikušo. Lielākā daļa cilvēku nespēj bez satricinājuma domāt par sāpēm, kas nodarītas nevainīgām būtnēm, it sevišķi bērniem. Pat skarbākie vīri, kas nogājuši no ceļa un pavada gadus visstingrākajās labošanas iestādēs, nereti izgāž naidu pret tādiem, kuri sagādājuši ciešanas bērniem. Pat tādā relatīvas morāles pasaulē bērnam nodarīta pārestība joprojām tiek uzlūkota par nepieņemamu ļaunumu. Lūk, kā tas ir!

Stāvēdams aizmugurē, Maks nepacietīgi klausījās spriešanā, kas viņam šķita nepiedodama laika šķiešana. Viņš gandrīz bija gatavs kaut vai nolaupīt Tomiju, ja citādi nav iespējams, un pats dzīties pakaļ noziedzniekam. Šķita, ka dārga ir katra sekunde.

Kaut gan Makam šis laiks likās ilgs, dažādo domu un metožu paudēji patiesībā vienojās ļoti ātri, un visi vienbalsīgi nolēma doties meklējumos tūlīt, līdzko izdosies nokārtot dažus nepieciešamos priekšdarbus. Kaut gan aizbraukt no attiecīgā apvidus nebija lielas iespējas - visi ceļi tūlīt tika nosprostoti -, pastāvēja ļoti reāla iespēja, ka pieredzējis kājāmgājējs var nemanīts nozust Aidaho savvaļas apgabalos austrumu virzienā vai aiziet uz Vašingtonas štatu ziemeļu pusē. Kamēr meklētāji apziņoja policijas nodaļas Levistonas pilsētā, Aidaho štatā, un Klarkstonā, Vašingtonas štatā, un izstāstīja situāciju, Maks ātri piezvanīja Nanai, lai pastāstītu pēdējās ziņas, un kopā ar Tomiju devās ceļā.

Līdz šim brīdim viņam bija palikusi vairs tikai viena lūgšana: "Mīļais Dievs, lūdzu, lūdzu, lūdzu, gādā par manu Misiju! Es to pašlaik nespēju darīt." Asaras ritēja viņam pār vaigiem un atstāja pēdas uz krekla.

Pusastoņos vakarā gara virkne patruļas mašīnu, FIB automobiļu un pikapu ar suņiem, kā arī vairāki reindžeru transportlīdzekļi traucās uz ziemeļiem pa Imnahas šoseju. Viņi nenogriezās uz austrumiem pa Vallovas kalnu ceļu, pa kuru būtu nonākuši tieši nacionālajā rezervātā, bet brauca tālāk pa lielo šoseju. Beidzot viņi iegriezās Zemajā Imnahas ceļā un pēc tam pa Dagbāra ceļu iebrauca rezervātā.

Maks priecājās, ka brauc kopā ar cilvēku, kurš pazīst apvidu. Brīžiem šķita, ka Dagbāra ceļš ved vienlaikus visos virzienos. Varēja nodomāt, ka tas, kurš devis šiem ceļiem nosaukumus, nav spējis neko izdomāt vai arī bijis tik noguris vai piedzēries, ka sācis visam piešķirt Dagbāra vārdu, lai tikai darāmais būtu padarīts un varētu doties mājās.

Ceļi ar daudziem šauriem, krasiem pagriezieniem un stāvām klinšu nogāzēm malās nakts tumsā kļuva vēl jo bīstamāki. Virzīšanās uz priekšu notika ļoti lēni. Beidzot viņi pabrauca garām vietai, kur pēdējo reizi bija redzēts zaļais pikaps, un jūdzi tālāk nokļuva pie sazarojuma, no kura NF 4260 ceļš veda tālāk uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem, bet NF 250 ceļš pagriezās uz dienvidaustrumiem. Tur, kā plānots, automobiļu virkne sadalījās divās daļās: neliela grupa ar īpašo aģenti Vikovsku devās uz ziemeļiem pa 4260 ceļu, bet pārējie - arī Maks, Emīls un Tomijs - pa 250. ceļu brauca dienvidaustrumu virzienā. Pēc vairākām grūtām jūdzēm lielākā grupa sadalījās vēlreiz: Tomijs un automašīna ar suņu būriem devās tālāk pa 250. ceļu līdz vietai, kur saskaņā ar karti šim ceļam vajadzēja beigties, bet pārējie brauca cauri parkam austrumu virzienā pa NF 4240 uz Temperanskrīkas rajonu.

Kopš šī brīža meklēšanas pūliņi kļuva vēl lēnāki. Meklētāji gāja kājām un spēcīgu lukturu gaismā pētīja, vai neieraudzīs uz ceļa kādas nesenas darbības pazīmes - jebko, kas liecinātu, ka pārmeklējamā vieta neved pilnīgā strupceļā.

Gandrīz pēc divām stundām, kamēr viņi gliemeža gaitā tuvojās 250. ceļa galam, Daltonam piezvanīja Vikovska. Viņas grupa bija uzgājusi pēdas. Apmēram desmit jūdzes no sazarojuma, kurā viņi izšķīrās, no 4260. ceļa nogriezās vecs ceļš bez nosaukuma, kas apmēram divas jūdzes veda taisni uz ziemeļiem. Tas bija tik tikko saskatāms un ļoti bedrains. Viņi tam viegli būtu pagājuši garām vai nepievērsuši uzmanību, bet viens no meklētājiem nepilnas piecdesmit pēdas no galvenā ceļa luktura gaismā bija pamanījis iespīdamies nokritušu riteņa disku. Ziņkāres pēc viņš bija to pacēlis un ieraudzījis, ka zem ceļa putekļu kārtas tas ir nošļakstīts ar zaļas krāsas traipiem. Disks droši vien bija nokritis, automašīnai cīnoties pa dziļajām ceļa grambām.

Tomija grupa tūlīt griezās pa nobraukto ceļu atpakaļ. Maks negribēja ļaut vaļu cerībai, ka varbūt Misija brīnumainā kārtā tomēr vēl ir dzīva, jo pēc visa dzirdētā varēja spriest tikai pretējo. Pēc divdesmit minūtēm pienāca vēl viens zvans no Vikovskas, kas šoreiz paziņoja, ka atrasta meklētā automašīna. Helikopteri un meklētāji no augšas nekad to nebūtu pamanījuši, jo tā bijusi paslēpta zem rūpīgi izveidotas lapotu zaru nojumes.

Pagāja gandrīz trīs stundas, līdz Maka komanda nokļuva pie pirmās grupas, un līdz tam laikam meklēšana jau bija galā. Turpmāko bija izdarījuši suņi - atklājuši mednieku taku, kas veda vairāk nekā jūdzi lejup līdz nelielai, grūti pamanāmai ielejai. Tur meklētāji bija atraduši mazu, nolaistu būdu pie neliela, apmēram pusjūdzi plata pirmatnīga ezera, kurā simt jardu tālāk ieplūda krītoša kalnu upīte. Iespējams, ka pirms simt gadiem te bijusi kāda kolonista mājvieta. Būdā bija divas itin plašas istabas, pietiekami daudz telpas, lai izmitinātu nelielu ģimeni. Kopš tiem laikiem būda acīmredzot bija kalpojusi par pagaidu mitekli medniekiem vai maluzvejniekiem.

Kad tur nokļuva Maks ar biedriem, debesīs jau sāka parādīties pirmās pelēcīgās ausmas pazīmes. Meklētāju komanda bija izveidojusi apmetni turpmākajam darbam krietnu gabalu no nolaistās būdas, lai saglabātu neskartu nozieguma vietu. Līdzko Vikovskas grupa bija atklājusi šo nostūri, dažādos virzienos bija izsūtīti meklētāji ar suņiem, kas centās uziet pēdas. Palaikam daži rējieni ļāva domāt, ka tie kaut ko ir atraduši, taču pēc tam atkal iestājās klusums. Tagad visi sanāca kopā, lai izplānotu gaidāmās dienas darbību un no jauna sadalītos grupās.

Kad Maks tuvojās apmetnei, īpašā aģente Samanta Vikovska sēdēja pie saliekamā galdiņa, pētīja kartes un no lielas pudeles dzēra ūdeni. Viņa drūmi uzsmaidīja Makam, kurš neatbildēja smaidam, un piedāvāja citu ūdens pudeli, ko viņš pieņēma. Aģentes acis pauda skumjas un līdzjūtību, bet viņas vārdi bija ļoti lietišķi.

-   Sveiki, Mak! - Viņa bridi vilcinājās. - Varbūt nāciet un apsēdieties?

Maks negribēja sēdēt. Viņam gribējās kaut ko darīt, lai apspiestu mokošo virpuli pakrūtē. Paredzēdams ļaunas ziņas, viņš palika stāvam un gaidīja, ko aģente sacīs.

-   Mak, mēs kaut ko atradām, taču tas nav nekas labs.

Maks taustījās pēc vārdiem. - Vai jūs atradāt Misiju? -

Viņš negribēja dzirdēt atbildi uz šo jautājumu, tomēr viņam to izmisīgi vajadzēja zināt.

-   Nē, mēs viņu neatradām. - Sama apklusa un pieceldamās atbīdīja krēslu. - Bet man vajag, lai jūs nāktu līdzi un identificētu to, ko mēs atradām tur, vecajā būdā. Man jāzina, vai tas piederēja… - Viņa aprāvās, taču bija jau par vēlu.

-   Man jāzina, vai tas pieder viņai.

Maka skatiens pievērsās zemei. Viņš atkal jutās miljoniem gadu vecs un vēlējās, kaut varētu pārvērsties lielā, nejūtīgā akmeni.

-   Ai, Mak, man tik ļoti žēl! - Sama atvainodamās sacīja un nostājās viņam blakus. - Ja gribat, mēs varam to izdarīt vēlāk. Es tikai domāju…

Maks nespēja paskatīties uz viņu un tikai ar pūlēm atrada vārdus, ko piespiedās izrunāt, neļaujot sev sabrukt. Viņam atkal šķita, ka iekšējais aizsprosts kuru katru brīdi lūzīs.

-   Darīsim to tūlīt, - viņš tikko dzirdami nomurmināja. - Es gribu zināt visu, kas jāzina.

Vikovska acīmredzot bija pamājusi pārējiem, jo Maks, kaut gan neko nebija dzirdējis, pēkšņi juta, ka Emīls un Tomijs saņem viņu katrā pusē zem elkoņa, un visi pagriezās, lai pa īsāko ceļu ietu uz būdu. Trīs pieauguši vīrieši neparastā vienotībā devās pretī tam, kas katram citādā veidā nozīmēja visļaunāko murgu.

Tiesu medicīnas grupas darbinieks atvēra būdas durvis un ielaida viņus iekšā. Ģeneratora apgaismojums apspīdēja katru lielākās istabas daļu. Gar sienām stiepās plaukti, istabas vidū stāvēja vecs galds un daži krēsli, un turpat atradās liels dīvāns, ko kāds te acīmredzot bija iedabūjis ar lieliem pūliņiem. Maks tūlīt ieraudzīja to, ko viņam vajadzēja identificēt, un aizgriezies saguma abu draugu rokās un sāka nevaldāmi elsot. Uz grīdas pie kamīna saplēsta un asiņaina gulēja Misijas sarkanā kleita.

FTSMStifo

Nākamās dienas un nedēļas Makam saplūda stindzinošā, trulā murgā, ko aizpildīja sarunas ar likuma uzraugiem un presi; pēc tam notika Misijas piemiņas dievkalpojums ar mazu, tukšu zārciņu un nepārredzamu seju jūru; tās skumji slīdēja garām, un neviens nezināja, ko sacīt. Kaut kad pēc šīm nedēļām Maks sāka lēnu un sāpīgu atpakaļceļu uz ikdienas dzīvi.

Mazo Meiteņu Slepkava, kā tika atzīts, bija nogalinājis piekto upuri - Melisu Annu Filipsu. Tāpat kā četros iepriekšējos gadījumos, Misijas līķis palika neatrasts, kaut gan meklētāju vienības vēl ilgāku laiku pēc būdas atrašanas pārmeklēja tuvākās apkārtnes mežu. Tāpat kā iepriekšējos gadījumos, slepkava nebija atstājis ne pirkstu nospiedumus, ne DNS pēdas. Viņš nekur nebija atstājis nevienu izmantojamu liecību, ja neņem vērā paša atstāto piespraudi. Viņš šķita gluži kā rēgs.

Pēc zināma laika Maks centās izlauzties no sava bēdu un sāpju sprosta tiktāl, lai spētu vismaz domāt par ģimeni. Viņi bija zaudējuši meitu un māsu, taču nedrīkstētu zaudēt arī vīru un tēvu. Kaut gan traģēdija bija atstājusi iespaidu uz visiem, vissmagāk, šķiet, cietusi bija Keita. Viņa bija ierāvusies čaulā un kā bruņurupucis slēpa vārīgo ķermeni no jebkādiem iespējamiem draudiem. Šķita, ka viņa izbāž galvu tikai tad, kad jūtas pilnīgi droša, un tas notika arvien retāk. Maks un Nana ļoti raizējās par viņu, taču nespēja atrast piemērotus vārdus, lai caururbtu cietoksni, ko viņa bija uzcēlusi ap savu sirdi. Visi sarunu mēģinājumi kļuva par vienpusējiem monologiem, un vārdi itin kā atlēca no viņas pārakmeņotās sejas. Šķita, ka viņā kaut kas ir miris un tagad no iekšienes lēni izplata nāvējošo ietekmi tālāk, paretam izlaužoties atsevišķos rūgtos vārdos vai izpaužoties trulā klusēšanā.

Džošs turējās krietni labāk, un viņam jūtami palīdzēja attāluma attiecības, kas bija izveidojušās ar Amberu. E-pasts un telefona sarunas ļāva izpaust sāpes uz āru, un Ambera deva viņam bēdu pārdzīvošanai vajadzīgo laiku un telpu. Turklāt viņš gatavojās beigt vidusskolu, un pēdējais mācību gads lika pievērst uzmanību daudzām citām norisēm.

Lielās Skumjas kā mākonis bija ieskāvušas visus, kuru dzīve bija saskārusies ar Misijas dzīvi. Maks un Nana pārcieta zaudējuma smagumu kopā, un tas abiem manāmi palīdzēja un pat savā veidā viņus tuvināja. Nana jau no paša sākuma bija skaidri pateikusi un vēlāk vairākreiz atkārtojusi, ka nekādā ziņā nevaino notikušajā Maku. Protams, Makam pašam vajadzēja krietni ilgāku laiku, lai kaut drusciņ atbrīvotos no vainas apziņas.

Cilvēks spēj ļoti viegli padoties "ja vien" spēlei, un šī spēle ir īss un slidens ceļš izmisumā. Ja vien viņš nebūtu nolēmis vest bērnus brīvdienu braucienā; ja vien viņš būtu pateicis "nē", kad tie lūdza atļauju izbraukt ar laivu; ja vien viņi būtu devušies mājās dienu agrāk, ja vien, ja vien, ja vien. Un tas viss beidzās tukšumā. Tas, ka nebija iespējams apglabāt Misijas mirstīgās atliekas, vēl jo vairāk pastiprināja Maka pārliecību, ka viņš ir neveiksmīgs tēvs. Doma, ka meitene joprojām ir kaut kur pamesta viena mežā, vajāja viņu dienu no dienas. Tagad, pēc trīsarpus gadiem, Misija bija oficiāli atzīta par iespējamu slepkavības upuri. Dzīve nekad vairs neatgriezīsies normālās sliedēs, ja jebkādu laiku vispār var uzskatīt par normālu. Pasaule bez viņa Misijas vienmēr būs tukša.

Traģēdija bija palielinājusi ari plaisu Maka attiecībās ar Dievu, taču viņš nelikās zinis par šo augošo nošķirtību. Drīzāk Maks centās apmierināties ar stoisku, bezjūtīgu ticību, un, kaut gan tā deva viņam zināmu mieru un mierinājumu, tā neatvairīja nakts murgus, kuros viņa kājas bija iestigušas dubļos un mēmie kliedzieni nespēja pasargāt viņa dārgo Misiju. Ļaunie sapņi pamazām kļuva retāki, un palēnām atgriezās daži prieka un smieklu brīži, taču par tiem viņš ikreiz jutās vainīgs.

Tāpēc brīdis, kad Maks saņēma zīmīti no Tēta ar aicinājumu uz tikšanos būdā, bija visai nozīmīgs. Vai Dievs vispār raksta vēstules? Un kāpēc būdā - viņa visdziļāko sāpju iemiesojumā? Dievs taču varēja atrast labāku vietu, kur tikties ar viņu! Makam pat uzzibēja tumša doma, ka varbūt viņu ķircina pats slepkava vai varbūt tas grib aizvilināt viņu projām, lai pārējā ģimene paliktu neaizsargāta. Varbūt tas viss ir cietsirdīgs joks. Bet, ja tā, tad kāpēc zem zīmītes ir paraksts "Tētis"?

Lai kā Maks pūlējās, viņš nespēja atvairīt izmisīgo cerību, ka zīmīte varbūt patiešām ir no Dieva, kaut arī doma par Dievu, kas raksta vēstules, nesaskanēja ar viņa teoloģijas mācību. Seminārā viņam bija stāstīts, ka Dievs ir pilnīgi pārtraucis jebkādas atklātas attiecības ar mūsdienu cilvēkiem un vēlas, lai tie tikai klausītos un ievērotu Svētos rakstus - protams, pareizā skaidrojumā. Dieva balss ir pārtapusi rakstu zīmēs uz papīra, un pat tās ir jāizdibina un jāizskaidro atbilstošām garīgām institūcijām un gaišiem prātiem. Šķita, ka tieša saskarsme ar Dievu ir domāta tikai šajiem un civilizāciju nesasniegušajiem cilvēkiem, bet izglītoto rietumnieku ceļš pie Dieva iespējams tikai intelektuālas elites pastarpinājumā un kontrolē. Dievu visi vēlējās sastapt nevis tiešā esamībā, bet tikai grāmatā. It īpaši dārgā, ādas vākos iesietā grāmatā ar zelta maliņām.

Jo vairāk Maks par to domāja, jo vairāk viņu pārņēma apjukums un dusmas. Kas atsūtījis šo nolādēto vēstuli? Kāda tam nozīme, vai tas bijis Dievs vai slepkava, vai idiotisks jokotājs? Lai kā uz to skatītos, Maks jutās tā, it kā ar viņu spēlētos. Un vispār - kāda jēga ir sekot Dievam? Lūk, kur tas viņu ir novedis!

Tomēr, par spīti dusmām un grūtsirdībai, Maks juta, ka viņam vajadzīgas dažas atbildes. Viņš saprata, ka ir nonācis strupceļā, un svētdienu lūgšanas un slavinošie psalmi vairs neiedarbojās uz viņa jūtām - ja tas vispār jebkad bija noticis. Dvēseliska vienotība viņam pazīstamo cilvēku dzīvē, šķiet, neko nemainīja, un izņēmums varbūt bija vienīgi Nana. Bet viņa bija īpaša personība. Iespējams, ka Dievs viņu tiešām mīlēja. Nana nebija tāds pretrunu kamols kā viņš. Viņam līdz kaklam bija gan Dievs, gan reliģija, gan visi reliģiski sociālie klubi, kas neko dzīvē nemainīja un neietekmēja realitāti. Jā, Maks gribēja vairāk, un viņam bija lemts iegūt daudz vairāk, nekā viņš būtu spējis iedomāties.

5

uzmini, kas atnāks vakariņās! [2]

Mēs ieraduma pēc atmetam liecības, kas pauž lūgumu pēc nozieguma mīkstināšanas. Proti, mēs esam tik pārliecināti par sava sprieduma pareizību, ka neatzīstam liecības, kuras neapstiprina mūsu nemaldību. Ar tādiem paņēmieniem nav iespējams nonākt pie tā, kas pelna patiesīguma vārdu.

Merilina Robinsone, "Ādama nāve"

D zīvē ir brīži, kad cilvēks izvēlas ticēt kaut kam tādam, ko parasti uzskatītu par pilnīgi nesaprātīgu. Tas nenozīmē, ka tas ir faktiski nesaprātīgs, taču tas pavisam noteikti nav saprātīgs. Varbūt pastāv kaut kas tāds, ko varētu dēvēt par pārsaprātīgumu jeb superracionalitāti, varbūt pastāv saprāts ārpus parastajiem faktu definējumu vai datu balstītas loģikas ietvariem - kaut kas tāds, kas iegūst jēgu tikai tad, ja kļūst ieraugāma plašāka realitātes aina. Varbūt tieši tur slēpjas ticības jēga.

Maks par daudz ko nejutās pārliecināts, tomēr vienlaikus viņa sirdī un prātā nākamajās dienās pēc tuvcīņas ar apledojušo ceļu nobrieda pārliecība, ka vēstules pienākšanai ir trīs ticami izskaidrojumi. Vai nu tā ir no Dieva, lai cik bezjēdzīgi tas izklausītos, vai cietsirdīgs joks, vai ari kaut kas vēl ļaunāks no Misijas slepkavas puses. Lai nu kā, saņemtā zīmīte ieņēma galveno vietu viņa domās ikvienā nomoda brīdī un nakts sapņos.

Maks slepenībā sāka kalt plānus, kā nākamajā nedēļas nogalē aizbraukt uz būdu. Sākumā viņš nevienam neko neteica, ari Nanai ne. Viņam nebija neviena saprātīga pamatojuma, ko izmantot sarunā pēc šāda paziņojuma, un viņš baidījās, ka viņu var ieslēgt istabā un atslēgu aizsviest projām. Lai nu kā, Maks prātīgi nosprieda, ka tāda saruna tikai uzvandītu jaunas sāpes un nedotu nekādu iznākumu. "Es paturēšu to pie sevis Nanas dēļ," viņš sev teica. Turklāt atklāt zīmītes esamību nozīmētu atzīt, ka viņam no Nanas ir bijuši noslēpumi - noslēpumi, ko viņš savā prātā joprojām attaisnoja. Reizēm godīgums var samudžināties neticamā juceklī.

Pārliecināts par pareizo lēmumu attiecībā uz gaidāmo ceļojumu, Maks sāka prātot, kā nedēļas nogalē aizkļūt no mājām, neizraisot nekādas aizdomas. Pastāvēja niecīga iespēja, ka slepkava mēģina aizvilināt viņu no pilsētas, atstājot ģimeni neaizsargātu, un tas bija nepieņemami. Taču šajā ziņā nekādi drošības soļi nebija iespējami. Nana bija pārāk atjautīga, lai viņš varētu jebko darīt, nepiesaistot uzmanību un neizraisot jautājumus, uz kuriem viņš nebija gatavs atbildēt.

Makam par laimi, tieši Nana bija tā, kas atrisināja šo jautājumu. Viņa jau kādu laiku bija apsvērusi iespēju apciemot savu māsu un tās ģimeni Sanhuana salās pie Vašingtonas krasta. Nanas svainis bija bērnu psihologs, un Nena domāja, ka viņa skatījums uz Keitas arvien augošo antisociālo uzvedību varētu būt ļoti noderīgs, jo nedz viņai, nedz Makam joprojām neizdevās piekļūt meitai tuvāk. Kad viņa ieminējās par tāda brauciena iespēju, Maks gandrīz pārāk dedzīgi steidzās to atbalstīt.

-   Protams, tev jābrauc! - viņš atsaucās, noklausījies Nanas priekšlikumu. Tādu atbildi viņa nebija paredzējusi un izbrīnā paskatījās uz vīru. - Man šķiet, tā ir teicama doma, - Maks sastomījies turpināja. - Protams, man jūsu ļoti pietrūks, tomēr dažas dienas es esmu gatavs paciesties, un darāmā man tikpat ir papilnam. - Nana tikai paraustīja plecus, varbūt juzdama atvieglojumu, ka aizbraukšanas iespēja ir pavērusies tik viegli.

-  Man šķiet, ka Keitai ļoti nāktu par labu, ja viņa uz dažām dienām varētu kaut kur aizbraukt, - Nana piebilda, un Maks piekrītoši pamāja ar galvu.

Nana bez vilcināšanās piezvanīja māsai, un abas vienojās par ceļojumu. Māja drīz kļuva par aktivitāšu virpuli. Džošs un Keita ļoti priecājās: tādējādi skolas pavasara brīvdienas kļuva par nedēļu garākas. Viņiem patika apciemot brālēnus un māsīcas, un domu par apciemojumu viņi uzņēma ar prieku; tiesa, viņiem tikpat nebija lielu izvēles iespēju.

Maks paklusām piezvanīja Vilijām un, diezgan nesekmīgi cenzdamies neizpaust neko lieku, apvaicājās, vai drīkstētu aizņemties drauga pilnpiedziņas džipu. Tā kā ar lielo ģimenes automašīnu gatavojās braukt Nana, Makam vajadzēja atrast kaut ko nopietnāku par savu mazo automobili, lai pieveiktu bedrainos rezervāta ceļus, kas droši vien vēl guļ sastinguši ziemas tvērienā. Kā jau varēja paredzēt, Maka dīvainais lūgums Vilijām izraisīja veselu rindu jautājumu, uz kuriem Maks centās atbildēt, cik izvairīgi vien iespējams. Kad Vilijs skaidri un gaiši noprasīja, vai Maks esot nodomājis aizbraukt uz būdu, Maks atbildēja, ka pašlaik nevarot uz to atbildēt, bet visu paskaidrošot sīkāk, kad Vilijs no rīta atbraukšot apmainīt automobiļus.

Ceturtdienas pēcpusdienā Maks ar apskāvieniem un skūpstiem pavadīja ceļā Nanu, Keitu un Džošu un pēc tam sāka gatavoties pats savam garajam braucienam uz ziemeļaustrumu Oregonu - savu ļaunāko murgu izcelsmes vietu. Viņš sprieda, ka līdzi nekas liels nebūs vajadzīgs, ja šo aicinājumu patiešām ir atsūtījis Dievs, tomēr katram gadījumam piepildīja ledussomu ar krietni lielāku pārtikas daudzumu, nekā vajadzīgs attiecīgajām ceļa jūdzēm, sameklēja guļammaisu, vairākas sveces, sērkociņus un vēl dažus izdzīvošanai nepieciešamus priekšmetus. Protams, pastāvēja iespēja, ka viņš kļuvis par pilnīgu idiotu vai nepievilcīga joka objektu, bet vienmēr taču varēs apgriezt automašīnu un doties atpakaļ. Klauvējiens pie durvīm izrāva Maku no saspringtajām domām, un viņš saprata, ka ieradies Vilijs. Abu nesenā telefona saruna bija visai mulsinoša, tāpēc vajadzēja rēķināties ar agru Vilija apciemojumu. Maks jutās ļoti atvieglots, ka Nana jau paguvusi aizbraukt.

-   Es esmu šeit, Vilij! Virtuvē! - Maks atsaucās.

Pēc brīža Vilijs pabāza galvu no priekštelpas un nesaprašanā noskatījās uz Maka radīto jucekli. Atspiedies pret durvju aplodu, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un teica: - Nu, es esmu atvedis savu džipu, un bāka ir pilna ar benzīnu, bet atslēgas es tev nedošu, pirms nebūsi pastāstījis, kas te īsti notiek!

Maks turpināja kravāt ceļojuma mantas vairākās somās. Viņš zināja, ka nav jēgas melot vecajam draugam, turklāt džips viņam bija vajadzīgs. - Es braukšu uz būdu, Vilij.

-   Nu, tik daudz es jau sapratu. Gribu zināt, kāpēc tu vispār gribi braukt uz turieni, un vēl šajā gadalaikā? Es pat nezinu, vai mans vecais džips izturēs turienes ceļus. Bet katram gadījumam es ieliku bagāžniekā dažas ķēdes, ja nu mums tās ievajadzētos.

Neskatīdamies uz viņu, Maks aizgāja uz savu kabinetu, atvēra mazās skārda kārbiņas vāku un izņēma zīmīti.

Atgriezies virtuvē, viņš to iedeva Vilijām. Draugs atlocīja papīru un klusēdams izlasīja rakstīto. - Ak Jēzu, kāds aptau- rēts kretīns varēja kaut ko tādu uzrakstīt? Un kas tas vispār par Tēti?

-   Tu jau zini, "Tētis" ir Nanas iecienītā uzruna Dievam. - Maks paraustīja plecus, nezinādams, ko vēl sacīt. Paņēmis zīmīti atpakaļ, viņš to iebāza krekla kabatā.

-    Paga, tu taču nedomā, ka to patiešām ir rakstījis Dievs?

Maks izslējās taisni un pagriezās pret Viliju. Viņš nupat bija beidzis kravāties. - Vilij, es nezinu, ko par to visu domāt. Redzi, pirmajā brīdī es nodomāju, ka tas ir kāds idiotisks joks, un tas mani saniknoja līdz nelabumam. Tagad tas laikam ir pārgājis. Zinu, tas izklausās nenormāli, bet kaut kāds dīvains spēks liek man to noskaidrot līdz galam. Man jābrauc, Vilij, citādi es sajukšu prātā uz visiem laikiem.

-  Vai tev nav nākusi prātā iespēja, ka tas varētu būt slepkava? Ja nu viņš kaut kāda iemesla dēļ grib tevi aizvilināt uz turieni?

-   Protams, es esmu par to domājis. Un kaut kādā mērā pat nejustos vīlies, ja tas būtu viņš. Man ar viņu šis tas ir kārtojams, - Maks drūmi teica un brīdi apklusa. - Bet arī tā neliekas jēdzīga atbilde. Diezin vai slepkava parakstītu šo zīmīti ar vārdu "Tētis". Viņam vajadzētu ļoti labi pazīt mūsu ģimeni, lai kaut kas tāds ienāktu prātā.

Vilijs apmulsis klusēja.

Maks turpināja: - Un neviens no tiem, kas mūs tik labi pazīst, tādu zīmīti nesūtītu. Tāpēc man šķiet, ka vienīgi Dievs varēja… varbūt.

-    Bet Dievs taču neko tādu nedara! Es vismaz nekad neesmu dzirdējis, ka Dievs kādam būtu atsūtījis vēstuli! Ne jau tāpēc, ka nevarētu, bet pats saproti… Un vispār - kāpēc lai viņš aicinātu tevi ierasties tieši tur, būdā? Sliktāku vietu grūti iedomāties… - Klusums, kas iestājās starp viņiem, kļuva neomulīgs.

Maks atspiedās pret virtuves leti un ilgi raudzījās grīdā, pirms atsāka runāt. - Es nezinu, Vilij. Laikam kaut kas manī labprāt gribētu ticēt, ka es Dievam tik daudz nozīmēju, lai Viņš man atsūtītu vēstuli. Es esmu bezgala apjucis - pat tagad, pēc visa šī laika. Vienkārši nezinu, ko domāt, un laika gaitā man nekļūst labāk. Es jūtu, ka mēs zaudējam Keitu, un tas mani gluži beidz nost. Varbūt tas, kas notika ar Misiju, bija Dieva sods par to, ko es izdarīju pats savam tēvam. Es vienkārši nezinu. - Viņš pacēla skatienu pret cilvēku, kam viņš rūpēja vairāk nekā jebkuram citam, ja neņem vērā Nanu. - Zinu tikai to, ka man jābrauc uz turieni.

Kādu laiku atkal valdīja klusums, tad ierunājās Vilijs. - Nu labi, kad mēs braucam?

Maku aizkustināja drauga gatavība piedalīties šajā neprātībā. - Paldies, draugs, bet šoreiz man tiešām jātiek galā vienam.

-  Es jau domāju, ka tu tā teiksi, - Vilijs atbildēja un izgāja no istabas. Pēc brīža viņš atgriezās, turēdams rokā pistoli un kastīti ar patronām. Viņš uzmanīgi nolika tās uz letes. - Es paredzēju, ka neizdosies tevi atrunāt no brauciena, tāpēc nolēmu, ka tev var ievajadzēties šito. Jādomā, tu proti to lietot.

Maks paskatījās uz pistoli. Viņš zināja, ka Vilijs grib labu un cenšas palīdzēt. - Vilij, es to nevaru ņemt. Es neesmu pieskāries ierocim trīsdesmit gadu un negribu darīt to tagad. Ja tajos laikos es kaut ko iemācījos, tad to, ka problēmas risināšana ar vardarbību vienmēr ir novedusi mani pie jaunām un ļaunākām problēmām.

-   Bet ja nu tur būs Misijas slepkava? Ja nu viņš tevi tur gaida? Ko tad tu darīsi?

Maks paraustīja plecus. - Es patiešām nezinu, Vilij. Laikam vienkārši riskēšu.

-   Bet tu būsi neaizsargāts. Nevar taču zināt, kas viņam ir prātā vai rokā. Vienkārši paņem to līdzi, Mak! - Vilijs pabīdīja pistoli un patronas uz viņa pusi. - Tev nav tā katrā ziņā jālieto.

Maks bridi domāja, lūkodamies lejup uz ieroci, tad lēni pastiepās, paņēma pistoli un patronas un rūpīgi noglabāja tās kabatā. - Labi, lai būtu katram gadījumam. - Tad viņš pagriezās, lai paņemtu daļu no mantām, un pilnām rokām devās uz džipa pusi. Vilijs pacēla atlikušo ceļa somu, secināja, ka tā ir smagāka, nekā licies, un nosēkdamies nesa to ārā.

-   Ak mūžs, Mak, ja tu domā, ka tur tevi gaidīs Dievs, kāpēc tu ņem līdzi tik daudz mantu?

Maks skumīgi pasmaidīja. - Vienkārši nolēmu nodrošināties. Saproti, gribēju būt gatavs uz visu, kas var notikt… vai nenotikt.

Viņi aizgāja no mājas pa piebraucamo ceļu līdz vietai, kur bija atstāts Vilija džips. Vilijs izvilka no kabatas atslēgas un pasniedza tās Makam.

-  Nu tā, - Vilijs pārtrauca klusumu, - tagad pastāsti, kur ir pārējie un ko Nana domā par tavu braucienu uz būdu? Kaut kā nevaru iedomāties, ka viņa par to būtu sajūsmā.

-   Nana ar bērniem aizbrauca apciemot viņas māsu, kas dzīvo Salās, un… es viņai neko neteicu, - Maks atzinās.

Vilijs izskatījās acīmredzami izbrīnījies. - Ko? Tev taču no viņas nekad nav bijis noslēpumu! Nespēju ticēt, ka tu viņai esi melojis.

-   Es viņai nemeloju, - Maks iebilda.

-  Nu labi, tā ir matu skaldīšana! - Vilijs atcirta. - Tātad tu viņai nemeloji, tikai neizstāstīji visu patiesību. Kā tad, viņa taču sapratīs! - Viņš pikti pabolīja acis.

Maks nelikās zinis par šo jūtu izpausmi un devās atpakaļ uz māju, kur iegāja kabinetā. Tur viņš sameklēja sava automobiļa un mājas rezerves atslēgas un, tikai īsu brīdi vilcinājies, paņēma mazo skārda kastīti. Tad viņš atkal izgāja ārā pie Vilija.

-  Un kā tev šķiet, kāds viņš izskatās? - Vilijs ar guldzošu smiekliņu apvaicājās.

-   Kas? - Maks atjautāja.

-   Dievs, protams! Kāds viņš, pēc tavām domām, izskatīsies, ja vispār papūlēsies atnākt? Ak, veco zēn, varu iedomāties, kā tu līdz nāvei pārbiedēsi kādu nabaga ceļotāju, jautādams, vai viņš ir Dievs, un pēc tam pieprasīdams no viņa visas gribētās atbildes!

Maks pasmīnēja, iztēlodamies aprakstīto skatu. - Es nezinu. Varbūt viņš ir spoža gaisma vai degošs krūms. Patiesībā es viņu vienmēr esmu iztēlojies kā staltu, iespaidīgu vectēvu ar baltu, plīvojošu bārdu, kaut ko līdzīgu Gandalfam no Tolkīna "Gredzenu pavēlnieka".

Paraustījis plecus, viņš pasniedza Vilijām atslēgas, un abi aši apkampās. Vilijs iekāpa Maka automobilī un nolaida lejā logu.

-   Nu, ja viņš parādās, pasveicini no manis! - Vilijs smaidīdams teica. - Pasaki, ka arī man viņam ir daži jautājumi. Un centies viņu nenokaitināt, Mak! - Abi pasmējās. - Ja nopietni, man ir bažas par tevi, veco zēn, - Vilijs turpināja. - Būtu labi, ja es vai Nana, vai kāds cits varētu braukt tev līdzi. Ceru, ka tu tur atradīsi visu, kas vajadzīgs. Es noskaitīšu par tevi kādu lūgšanu.

-  Paldies, Vilij. Arī es tevi mīlu. - Maks pamāja ar roku, un Vilija automobilis sakustējās. Maks zināja, ka draugs turēs vārdu. Pašlaik viņam derētu visu cilvēku iespējamās lūgšanas.

Noskatījies, kā Vilijs pazūd aiz stūra, Maks izvilka no krekla kabatas zīmīti, izlasīja to vēlreiz un ielika mazajā skārda kastītē. Kastīti viņš nolika uz pasažieru sēdekļa starp dažām citām tur novietotām mantām. Tad Maks atgriezās mājā un aizvadīja bezmiega nakti.

Piektdienas rītā krietnu brīdi pirms ausmas Maks bija jau izbraucis no pilsētas un traucās projām pa 1-84 šoseju. Iepriekšējā vakarā no māsas mājām bija piezvanījusi Nana, lai pastāstītu viņam, ka visi ir veiksmīgi aizbraukuši galā, un Maks nedomāja, ka viņa varētu nākamreiz zvanīt agrāk par svētdienu. Tajā laikā viņš droši vien jau brauks atpakaļ, varbūt pat būs jau mājās. Katram gadījumam Maks pāradresēja mājas telefona zvanus uz savu mobilo tālruni, kaut gan paredzēja, ka rezervātā viņš droši vien atradīsies ārpus zonas.

Maks brauca pa to pašu ceļu, pa kuru bija braucis pirms trīsarpus gadiem; tas daudz nebija mainījies, varbūt vienīgi mazāk izdangāts, un viņš pabrauca garām Multnomas ūdenskritumam, nepametot uz tā pusi nevienu skatienu. Kopš Misijas pazušanas viņš bija izstūmis no prāta jebkādas domas par šīm vietām un ieslēdzis savas emocijas visdziļākajos sirds pagrabos.

Braucot garo ceļa posmu gar Lielo Aizu, Maks juta sev uzmācamies panikas viļņus. Viņš bija centies vairīties no domām par to, ko pašlaik dara, un tikai soli pa solim virzījies uz priekšu, taču apspiestās jūtas un bailes arvien neatlaidīgāk spiedās uz āru gluži kā zāle caur betonu. Skatiens kļuva drūmāks, rokas uz stūres saspringa, un ikkatrā ceļa krustojumā viņam vajadzēja cīnīties ar kārdinājumu griezties apkārt un braukt atpakaļ mājās. Viņš zināja, ka brauc tieši savu sāpju skaudrākajā centrā, Lielo Skumju vidienē, kas tik ļoti bija notrulinājušas viņa vēlmi dzīvot un just. Viņā pārmaiņus uzbangoja gan atmiņu ainas, gan plosošu dusmu viļņi, un mutē krājās žults un asiņu garša.

Beidzot viņš sasniedza La Grandes pilsētu, kur papildināja degvielu, un pēc tam nogriezās uz 82. ceļu, kas veda uz Džozefu. Brīdi viņš juta vilinājumu apstāties un iegriezties pie Tomija, tomēr nolēma to nedarīt. Jo mazāk cilvēku uzskatīs viņu par prātā jukušu nejēgu, jo labāk. Viņš izbrauca no degvielas stacijas un devās tālāk.

Braucēju nebija daudz, un Imnahas šoseja, kā arī mazākie ceļi šim gadalaikam bija neparasti tīri un sausi, turklāt bija krietni siltāks, nekā Maks bija paredzējis. Tomēr, jo tālāk viņš brauca, jo lēnāks, šķiet, kļuva temps, itin kā būda censtos atvairīt viņa ierašanos. Džips sasniedza sniega zonu un nobrauca dažas pēdējās jūdzes līdz takai, kam vajadzēja aizvest Maku līdz būdai. Cauri motora rūkoņai viņš dzirdēja, kā riepas spītīgi šņirkst, lauzdamās cauri arvien biezākai sniega un ledus kārtai. Kaut gan vairākas reizes Maks nogriezās nepareizi un bija spiests braukt atpakaļ, viņš jau agrā pēcpusdienā apturēja automašīnu pie tikko saskatāmās takas sākuma.

Tur viņš nosēdēja gandrīz piecas minūtes, pārmezdams sev, ka dara tādas muļķības. Ar katru jūdzi kopš izbraukšanas no Džozefas atmiņas bija atgriezušās ar neparasti spilgtu skaidrību, un tagad Maks jutās pilnīgi pārliecināts, ka nevēlas iet tālāk. Tomēr viņš nespēja atvairīt iekšējo dziņu turpināt iesākto ceļu. Pat strīdēdamies ar sevi, viņš jau pogāja ciet mēteli un meklēja ādas cimdus.

Bridi viņš stāvēja, lūkodamies lejup uz taku, un nolēma atstāt visu automašīnā un doties apmēram jūdzi garo ceļu līdz ezeram kājām, jo tad vismaz atgriežoties nevajadzēs neko stiept atpakaļ kalnā, un atpakaļgājiens, viņš sprieda, droši vien būs pavisam drīz.

Gaiss bija auksts, Maks varēja redzēt savas elpas mutuļus, un šķita, ka varētu pat snigt. Sāpes, kas bija krājušās pakrūtē, beidzot iesvēla viņā paniku. Paspēris tikai piecus soļus, Maks apstājās un tik krampjaini norīstījās, ka pakrita uz ceļiem.

- Lūdzu, palīdzi man! - viņš dobji izdvesa. Grīļīgi piecēlies, viņš paspēra vēl vienu soli projām no automašīnas. Tad viņš apstājās un griezās atpakaļ. Atvēris pasažieru durvis, viņš pasniedzās un meklēja starp mantām, līdz sataustīja mazo skārda kastīti. Atvēris vāku, Maks ieraudzīja meklēto - savu mīļāko Misijas fotoattēlu - un paņēma to pie sevis kopā ar zīmīti. Atkal aizvēris vāku, viņš nolika kastīti atpakaļ. Brīdi viņš stāvēja un lūkojās uz cimdu nodalījumu. Tad, atvēris to, viņš paņēma Vilija doto pistoli, pārliecinājās, ka tā ir pielādēta un drošības aizslēgs ciet. Tad viņš izslējās, aizvēra durvis, pabāza roku zem mēteļa un iestūma ieroci aizmugurē aiz jostas. Maks vēlreiz pagriezās un noskatījās uz taku sev pretī, tad, pēdējo reizi paskatījies uz Misijas attēlu, ieslidināja to krekla kabatā blakus zīmītei. Ja viņu atradīs mirušu, vismaz būs zināms, kas aizņēmis viņa domas.

Taka bija nedroša, akmeņi apledojuši un slideni. Kāpjot lejup arvien biezākajā mežā, katram solim vajadzēja veltīt lielu uzmanību. Visapkārt valdīja rēgains klusums. Vienīgās skaņas, ko Maks dzirdēja, bija sniega čirkstoņa zem kājām un viņa paša smagie elpas vilcieni. Maku pārņēma apjauta, it kā viņu kāds vērotu, un vienubrīd viņš pat strauji pagriezās atpakaļ, lai redzētu, vai kāds neiet aiz muguras. Lai kā viņam gribējās pagriezties atpakaļ un steigties uz džipu, kājas šķita darbojamies pašas no sevis un apņēmīgi turpināja lejupgā- jienu caur krēslaino un arvien biezāko mežu.

Piepeši kaut kas netālu sakustējās. Maks satrūkās, sastinga, sasprindzināja modrību un klusēdams palika stāvam. Sirds šķita dunam galvā, un mute pēkšņi bija kļuvusi pilnīgi sausa; viņš lēni pasniedzās aiz muguras un izvilka no jostas pistoli. Atsvabinājis drošības aizslēgu, viņš cieši ielūkojās tumšajā biezoknī, cenzdamies saskatīt vai sadzirdēt kaut ko, kas izskaidrotu trokšņa iemeslu un mazinātu spējo adrenalīna pieplūdumu. Taču tagad viss bija apklusis. Vai viņu kāds gaida? Drošības dēļ Maks dažas minūtes pastāvēja uz vietas, tad atsāka virzīties lejup pa taku, cenzdamies iet cik klusi vien iespējams.

Mežs šķita sakļaujamies viņam visapkārt, un Maks sāka nopietni domāt, vai tikai nav aizgājis pa nepareizu taku. Ar acs kaktiņu viņš atkal manīja kādu kustību un tūlīt pietu- pās, cenzdamies kaut ko saskatīt caur tuvējā koka zemajiem zariem. Kaut kas spokains, gluži kā ēna, aizslīdēja cauri biezoknim. Vai varbūt viņš to tikai iedomājās? Maks atkal nogaidīja, krietnu brīdi neizdarīdams ne mazāko kustību. Vai tas bija Dievs? Maks par to šaubījās. Varbūt kāds dzīvnieks? Viņš neatcerējās, vai šajos apvidos mājo vilki, bet brieži vai aļņi noteikti radītu lielāku troksni. Un turpat melnēja doma, kuru viņš centās atvairīt: "Ja nu ir ļaunāk? Ja nu es tiešām esmu tīši atvilināts šurp? Bet kāpēc?"

Lēnām piecēlies no slēptuves un joprojām turēdams rokā pistoli, Maks paspēra soli uz priekšu, un pēkšņi krūms viņam aiz muguras itin kā eksplodēja. Maks apsviedās apkārt, izbijies un gatavs cīnīties par savu dzīvību, bet, pirms viņš paspēja nospiest gaili, skatiens atdūrās pret āpša pakaļgalu, kas žigli virzījās augšup pa taku. Maks lēni izelpoja, pat nepamanījis, ka ir aizturējis elpu, nolaida ieroci un papurināja galvu. Drosmīgais Maks kļuvis par izbiedētu puišeli meža vidū! Atkal noslēdzis drošinātāju, viņš iebāza pistoli atpakaļ zem mēteļa. "Tā es varēju kādam nodarīt pāri," viņš nodomāja un atviegloti nopūtās.

Vēlreiz dziļi ievilcis elpu un lēni izelpojis, Maks saņēma sevi rokās. Nosolījies, ka bailēm pielikts punkts, viņš turpināja gājienu lejup, cenzdamies izskatīties drošāks, nekā jutās. Viņš cerēja, ka nav atbraucis visu šo garo ceļu gluži veltīgi. Ja Dievs patiešām grib Maku te sastapt, Maks ir vairāk nekā gatavs pateikt šo to, kas nospiež viņa sirdi, - protams, ar atbilstošu cieņu.

Pēc dažiem pagriezieniem viņš izstreipuļoja no meža un nonāca klajumā. Un tur, nogāzes lejasdaļas attālākajā malā, viņš atkal ieraudzīja būdu. Maks stāvēja, skatīdamies uz to, un juta, ka māgu sagrābj gluži kā virpulis. No ārpuses šķita, ka nekas te nav mainījies, tikai ziema atkailinājusi lapu kokus un ietinusi apkaimi balta sniega pārklājā. Pati būda izskatījās tukša un mirusi, bet, kamēr Maks raudzījās tajā, viņam brīdi šķita, ka tā pārtop ļaunuma sejā, sašķiebjas velnišķā grimasē, skatās tieši viņam pretī un izaicina nākt tuvāk. Nepievērsdams uzmanību panikai, kas no viņa neatkāpās, Maks apņēmīgi nogāja pēdējos simt jardus un uzkāpa uz lieveņa.

Pārdzīvotās šausmas un atmiņas par pēdējo reizi, kad viņš stāvēja pie šīm durvīm, sagrāba viņu no jauna, un viņš brīdi kavējās, pirms atgrūda vaļā durvis. - Hallo! - viņš iesaucās ne pārāk skaļi. Tad viņš noklepojās un iesaucās vēlreiz, šoreiz skaļāk: - Hallo! Vai te kāds ir? - Viņa vārdi atbalsojās iekštelpu tukšumā. Juzdamies drošāks, Maks pārkāpa pār slieksni un apstājās.

Kad acis aprada ar krēslu, viņš sāka atšķirt istabas priekšmetus, ko caur izsistajiem logiem blāvi apgaismoja pēcpusdienas gaisma. Iegājis galvenajā istabā, viņš pazina redzētos krēslus un galdu. Maks nespēja novaldīt skatienu, kas vērsās turp, uz vienīgo vietu, kurp viņš negribēja skatīties. Pat pēc vairākiem gadiem grīdas dēļos pie kamīna, kur tika atrasta Misijas kleita, skaidri bija saredzams padzisis asiņu laukums. "Man tik ļoti žēl, mīlulīt!" Viņa acīs spēji sakāpa asaras.

Un beidzot Maka sirdī notika kaut kas līdzīgs eksplozijai, uzkrātajām dusmām izlaužoties uz āru un brāžoties pāri akmeņainajām emociju aizām. Pavērsis skatienu pret debesīm, Maks sāka izkliegt sāpju pilnos jautājumus. - Kāpēc?

Kāpēc tu ļāvi tam notikt? Kāpēc atvedi mani šurp? No visām vietām, kur varējām satikties, kāpēc tieši šurp? Vai tev nepietika ar to, ka nogalināji manu bērnu? Vai tu gribi spēlēties arī ar mani? - Aklā niknumā Maks pagrāba tuvāko krēslu un trieca to pret logu. Tas sadrupa gabalos. Paķēris vienu no krēsla kājām, viņš sāka iznīcināt visu, kas bija pa rokai. Pār lūpām viņam lauzās izmisuma un dusmu elsas un vaidi, un viņš ļāva naidam izgāzties pret šo briesmīgo vietu. - Es tevi ienīstu! - Viņš drudžaini izlādēja niknumu, līdz bija paguris un iztērējis visus spēkus.

Izmisis un pieveikts Maks noslīga uz grīdas blakus asiņu plankumam. Viņš tam uzmanīgi pieskārās. Tas bija viss, kas palicis pāri no Misijas. Gulēdams viņai blakus, Maks ļāva pirkstiem maigi slīdēt pār apbrūnējušajām traipa malām un klusi čukstēja: - Misij, man tik ļoti žēl! Piedod, ka es nespēju tevi pasargāt! Piedod, ka nespēju tevi atrast!

Vispārējā pagurumā dusmas pamazām noplaka, un viņš atkal vērsās pie vienaldzīgā Dieva, kuru iztēlojās esam kaut kur aiz būdas jumta. - Dievs, tu pat neļāvi mums viņu atrast un pienācīgi apglabāt! Vai tiešām tas bija pārāk daudz prasīts?

Jūtu bangām uzplūstot un atplūstot, dusmām mijoties ar sāpēm, viņa mulsumu pāršalca jauns bēdu vilnis. - Nu, kur tad tu esi? Es domāju, ka tu gribi ar mani šeit tikties. Te nu es esmu, Dievs! Bet kur esi tu? Tu nekur neesi atrodams! Tu nekad neesi bijis blakus, kad man tevi visvairāk vajadzēja, - ne tad, kad biju vēl zēns, ne tad, kad zaudēju Misiju. Un tevis nav arī tagad! Nudien īsts "Tētis"! - Šie vārdi izskanēja kā spļāviens.

Maks kādu laiku sēdēja klusēdams, un dvēseli pārņēma šīs vietas tukšums. Neatbildētie jautājumi un skaudrie apvainojumi juceklīgā virpulī nolaidās viņam blakus uz grīdas un pēc tam lēni noplaka grūtsirdības un vientulības dziļumos.

Maku ieskāva Lielās Skumjas, un viņš uzņēma šo smacējošo sajūtu gandrīz kā vecu draugu. Šīs sāpes viņš pazina. Tās viņam bija tuvas, tās bija savējās.

Maks juta pret muguru spiežamies pistoli - aicinoši saltu metālu dzeldinām ādu. Viņš to izvilka, īsti nezinādams, ko darīt tālāk. Ak, ja varētu pielikt punktu raizēm, pielikt punktu sāpēm un nekad neko vairs nejust! Pašnāvība? Tajā brīdī šī izvēle šķita pat pievilcīga. "Tas būtu tik viegli!" viņš nodomāja. "Nebūtu vairs ne asaru, ne sāpju…" Maks jau gandrīz redzēja grīdā paveramies melnu bezdibeni aiz pistoles, kam bija piekalts viņa skatiens, dziļu tumsu, kas izsūc no sirds pēdējās cerību drīksnas. Sevis iznīcināšana būtu labs paņēmiens, kā atbildēt Dievam, ja tāds Dievs vispār eksistē.

Āra debesīs pašķīrās mākoņi, un istabā piepeši ielauzās saules stars, caururbdams viņa izmisumu. Bet… kas notiks ar Nanu? Un ar Džošu un Keitu, Taileru un Džonu? Lai kā Makam gribējās apturēt smeldzošo dūrēju sirdī, viņš saprata, ka nedrīkst sagādāt saviem tuvākajiem vēl lielākas sāpes.

Viņš sēdēja, emocionāli iztukšots un apdullis, apsverot ieroča pieskāriena rosinātās iespējas. Sejai pāršalca dzestra gaisa pūsma, un kāda daļiņa viņā tiecās noslīgt uz grīdas un nosalt līdz nāvei. Viņš jutās ārkārtīgi pārguris. Atbalstījies pret sienu, viņš izberzēja gurdās acis. Tad viņš ļāva tām aizvērties un nomurmināja: - Es tevi mīlu, Misij! Man tevis ārkārtīgi pietrūkst. - Drīz viņš bez piepūles ieslīga trulā miegā.

Šķiet, bija pagājušas tikai dažas minūtes, kad Maks satrūkās un pamodās. Pārsteigts, ka paguvis iesnausties, viņš ātri piecēlās kājās. Iebāzis pistoli atpakaļ aiz jostas un atbīdījis dusmas dvēseles dziļākajos kaktiņos, viņš devās uz durvīm. - Cik smieklīgi! Kāds es esmu idiots! Vai tiešām es cerēju, ka Dievs varētu pievērst man tādu uzmanību, lai atsūtītu vēstuli?

Maks paskatījās augšup uz atsegtajām jumta spārēm. - Viss ir galā, Dievs! - viņš čukstus teica. - Es to vairs nespēju izturēt. Esmu pārguris, meklējot tevi visā šajā juceklī! - To teicis, viņš izgāja pa durvīm. Maks apņēmās, ka šī ir pēdējā reize, kad viņš mēģinājis atrast Dievu. Ja Dievam viņš ir vajadzīgs, lai tad Dievs pats nāk viņu meklēt.

Maks iebāza roku kabatā, izvilka pastkastītē atrasto zīmīti un saplēsa to sīkos gabaliņos, ļaujot tiem lēni izbirt starp pirkstiem un atdodot tos aukstajam vējam, kas pieņēmās arvien sparīgākās brāzmās. Juzdamies gurdens un vecs, viņš nokāpa no lieveņa un ar vēl smagāku sirdi devās atpakaļ turp, kur gaidīja viņa automašīna.

Viņš bija nogājis augšup pa taku tikko piecdesmit pēdas, kad piepeši sajuta no mugurpuses sevi ieskaujam spēju siltuma vilni. Ledaino saltumu caururba dziedātājputna vīte- rošana. No takas, kas vijās priekšā, pēkšņi pazuda ledus un sniega kārta, it kā pār to strāvotu silta gaisa plūsma. Maks apstājās un noskatījās, kā baltā sega visapkārt izgaist un tās vietā mostas mirdzoša, jauna dzīvība. Trīsdesmit sekunžu laikā viņa acu priekšā atraisījās trīs pavasara nedēļas. Maks izberzēja acis un izslējās rosīgās augsmes vidū. Pat sīkās sniega pārslas, kas bija sākušas krist, pārvērtās mazos ziediņos, kas nesteidzīgi pārklāja zemi.

Tas, ko viņš redzēja, gluži vienkārši nebija iespējams. Sniega blāķi bija pazuduši, un gar takas malām kuploja vasaras savvaļas puķes, kas iekrāsoja pamežu, cik tālu vien sniedzās skatiens. Koku lapotnēs lidinājās sarkankrūtīši un žubītes. Taku laiku pa laikam šķērsoja vāveres un burunduki, un dažs dzīvnieciņš brīdi notupās uz pakaļkājām un nolūkojās uz viņu, tad atkal pazuda biezoknī. Makam pat šķita, ka viņš meža krēslā pamanījis stirnu buku, taču nākamajā acumirklī tas bija pazudis no skatiena. It kā ar to vēl nebūtu diezgan, gaisu pildīja skurbinoša puķu smarža - nevis savvaļas kalnu puķu gaistošais aromāts, bet gan rožu, orhideju un citu eksotisku augu piesātinātā smarža, kas parasti sastopama tropiskā klimata joslās.

Maks vairs nedomāja par mājām. Viņu pārņēma dīvainas bailes, it kā viņš būtu atvēris Pandoras lādi un svešāds vilnis nestu viņu uz neprāta vidieni, kur lemts pazust uz visiem laikiem. Viņš nedroši pagriezās apkārt, cenzdamies tverties pie kāda niecīga skaidrības salmiņa.

Viņš apstulba vēl jo vairāk. Gandrīz nekas vairs nebija tāds kā agrāk. Nolaistās būdas vietā slējās stingra un skaista baļķu ēka, kas tagad atradās tieši starp viņu un ezera zilgano klajumu aiz jumta korēm. Tā bija celta no mizotiem vienlaidu baļķiem, un katrs no tiem nevainojami iederējās savā vietā.

Pazudis bija tumšais, drūmais pamežs, savvaļas ērkšķu krūmi un efeju mudžekļi, un viss, ko Maks šobrīd redzēja, bija nevainojams kā pastkartītes attēls. No skursteņa vēlīnās pēcpusdienas debesīs nesteidzīgi vijās dūmi, liecinot par darbošanos mājas iekšienē. Lieveņa priekšā un malās stiepās izveidota taciņa, ko norobežoja mazu, baltu mietiņu žogs. Kaut kur skanēja smiekli - varbūt tie nāca no mājas, taču to Maks nevarēja droši pateikt.

Varbūt tas bija pārdzīvojums, kas nozīmēja pilnīgu psihisku lūzumu. "Viss izgaist," Maks nočukstēja. "Tas nav iespējams. Tā nevar būt īstenība."

Tādu vietu Maks būtu spējis iztēloties vienīgi labākajos sapņos, un tāpēc notiekošais šķita vēl jo neiespējamāks. Skati bija brīnumskaisti, smaržas skurbinošas, un Maka kājas, gluži kā rīkodamās pašas pēc savas gribas, veda viņu atpakaļ pa taku uz lieveni. Visur ziedēja puķes, un to smarža saplūda ar garšaugu sīvo aromātu, izraisot senaizmirstas atmiņas. Maks bija daudzkārt dzirdējis, ka deguns esot vislabākā saikne ar pagātni un ožas sajūtas visdrīzāk ļaujot ieskatīties aizmirstā vēsturē, un tagad viņā uzviļņoja ilgi glabātas atmiņas no paša bērnības.

Uzkāpis uz lieveņa, Maks atkal apstājās. Kas būtu jādara, nonākot pie mājas (šajā gadījumā - būdas) durvīm, aiz kurām varētu būt Dievs? Vai jāklauvē? Bet Dievs jau droši vien zina, ka Maks ir šeit. Varbūt vienkārši jāiet iekšā un jānosauc savs vārds? Taču tas šķita tikpat bezjēdzīgi. Un kā lai viņu uzrunā? Vai saukt viņu par Tēvu, par Visaugsto, vai varbūt par Dievu To Kungu, un vai visatbilstošāk būtu bijīgi mesties zemē? Tiesa, Maks gluži nejutās tādā noskaņojumā.

Cenzdamies atgūt iekšēju līdzsvaru, viņš juta, ka dusmas, kas pavisam nesen šķita noplakušas un pamirušas, atkal sāk mutuļot un kāpt augšup. Vairs negudrodams un nelauzīdams galvu, kā uzrunāt Dievu, un niknuma mudināts, viņš devās taisni pie durvīm. Maks nolēma skaļi piedauzīt pie tām un paskatīties, kas notiks, bet, līdzko viņš pacēla dūri, durvis atsprāga vaļā, un viņš atradās vaigu vaigā ar starojošu liela auguma afroamerikānieti.

Maks instinktīvi atrāvās atpakaļ, taču darīja to pārāk lēni. Ar saviem apmēriem neatbilstošu ātrumu sieviete veica nedaudzos soļus, kas viņus šķīra, un cieši apskāva Maku, atraujot viņa kājas no zemes un apgriežot viņu apkārt kā mazu bērnu. Un visu laiku viņa līksmi atkārtoja: - Maken- zij Alen Filips! -, saukdama viņa vārdu tik dedzīgi, it kā sveiktu ļoti mīļu un sen neredzētu tuvinieku. Beidzot viņa atkal nostādīja Maku uz kājām un, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, atbīdīja atpakaļ, itin kā gribēdama viņu labāk aplūkot.

- Ai, Mak, te nu tu esi! - viņa nemitējās līksmot. - Un tik pieaudzis! Es patiešām ļoti gaidīju, kad satikšu tevi vaigu vaigā! Cik brīnišķīgi, ka tu esi šeit kopā ar mums! Ai, kā es tevi mīlu, mīlu 110 visas sirds! - Un, to teikusi, viņa atkal cieši apkampa Maku.

Maks jutās gluži bez valodas. Dažu sekunžu laikā šī sieviete bija pārkāpusi visas sociālās piedienlbas barjeras, aiz kurām viņš bija cerējis patverties. Tomēr viņas skatienā un balsi, izsaucot Maka vārdu, bija kaut kas tāds, kas ari viņam lika priecāties par šo satikšanos, kaut gan Makam nebija ne jausmas, kas ir šī savādā būtne.

Piepeši Maks sajuta smaržu, kas plūda no tumšādainās sievietes, un tā saviļņoja viņu līdz sirds dziļumiem. Tas bija puķu aromāts ar gardēniju un jasmīnu dvesmu - nepārprotami viņa mātes iemīļotās smaržas, kuru pudelīte glabājās mazajā skārda kastītē. Maks jau iepriekš bija nokļuvis bīstami tuvu emociju bezdibeņa malai, un tagad brāzmainais smaržu un ar tām saistīto atmiņu vilnis pilnīgi laupīja viņam līdzsvaru. Viņš juta, ka acīs riešas siltas asaras, itin kā klauvēdamas pie viņa sirds durvīm. Un šķita, ka tās redz arī nepazīstamā sieviete.

-   Nekas, mīlulīt, ļauj tām vaļu… Es zinu, ka tu esi pārcietis lielas sāpes, ka esi sadusmots un samulsis. Tāpēc nevaldies un ļauj visam plūst uz āru! Dvēselei nāk par labu, ja palaikam aiztek ūdeņi - dziedinošie ūdeņi.

Bet, kaut gan Maks nespēja apspiest asaras, kas kāpa acīs, viņš nebija gatavs ļaut tām vaļu - vēl ne, šīs sievietes priekšā ne. Sakopojis visus spēkus, viņš atvairīja kritienu melnajā emociju bezdibenī. Sieviete tikmēr stāvēja pretī, izstiepusi rokas gluži kā māte. Maks sajuta mīlestības klātbūtni. Tā bija silta, maiga un aicinoša.

-   Neesi gatavs? - viņa atsaucās. - Labi, tas nekas, tu pats vari visam noteikt īsto brīdi. Bet tagad nāc iekšā! Vai varu paņemt tavu mēteli? Un pistoli? Tev taču to nemaz nevajag, vai ne? Mēs taču negribētu nevienam nodarīt pāri, vai ne?

Maks īsti nesaprata, ko darīt un ko sacīt. Kas viņa ir? Un kā viņa zina? Kā piekalts viņš palika stāvam vienā vietā, tomēr lēni un mehāniskām kustībām novilka mēteli.

Lielā, melnā sieviete paņēma viņa mēteli, un Maks iedeva viņai pistoli; sieviete to satvēra divos pirkstos, it kā ierocis būtu indīgs. Kad viņa pagriezās, lai dotos iekšā būdā, viņai aiz muguras parādījās maza auguma sieviete ar izteikti aziātiskiem vaibstiem. - Lūdzu, ļauj man paņemt! - atskanēja dziedoša balss. Acīmredzot sieviete bija domājusi nevis mēteli un pistoli, bet kaut ko citu, un nākamajā mirklī viņa jau bija blakus Makam. Viņš sastinga, juzdams vaigam neparastu, maigu pieskārienu. Nepakustējies viņš paskatījās un redzēja, ka sīkā sieviete darbojas ar vāru kristāla pudelīti un mazu otiņu, līdzīgu tām, ar ko Nana un Keita klāja uz sejas kosmētiku, un saudzīgi ņem kaut ko nost no viņa sejas.

Pirms Maks paguva kaut ko pajautāt, sieviete pasmaidīja un čukstus teica: - Makenzij, mums visiem ir lietas, ko mēs vērtējam sevišķi augstu un krājam, vai ne? - Maka domās uzzibēja mazā skārda kastīte. - Es krāju asaras.

Kad viņa atkāpās, Maks juta, ka iesāņus noraugās viņai pakaļ, it kā slīpā leņķī acīm būtu vieglāk viņu uztvert. Taču dīvainā kārtā sieviete tik un tā bija skatienam gandrīz netverama: viņa itin kā mirgoja un trīsuļoja, un viņas mati plīvoja uz dažādām pusēm, kaut gan nebija jūtama ne mazākā vēja pūsma. Viņu drīzāk varēja redzēt ar acs kaktiņu, nevis tiešā skatījumā.

Tad Maks paskatījās sievietei garām un ieraudzīja, ka no būdas iznācis trešais cilvēks, šoreiz vīrietis. Viņš izskatījās pēc Tuvo Austrumu tautas pārstāvja un bija ģērbies kā strādnieks, pie jostas viņam bija piestiprināts instrumentu komplekts un darba cimdi. Viņš stāvēja, atspiedies pret durvju aplodu un sakrustojis rokas uz krūtīm, un viņam kājās bija zāģskaidām aplipuši džinsi un mugurā rūtains krekls, kura uzrotītās piedurknes atsedza muskuļotas rokas. Vīrieša sejas vaibsti bija patīkami, tomēr viņu nevarēja saukt par īpaši izskatīgu - tā nebija seja, ko pamanītu pūlī starp pārējām. Taču vīrieša acis un smaids itin kā apgaismoja seju, un Maks juta, ka viņam ir grūti novērst skatienu.

Maks mazliet atkāpās, daudzo iespaidu pārņemts. - Vai jūsu ir daudz? - viņš noprasīja mazliet piesmakušā balsī.

Visi trīs saskatījās un iesmējās. Arī Maks nespēja apvaldīt smaidu. - Nē, Makenzij, - melnā sieviete jautri atbildēja. - Pašlaik tu redzi mūs visus, un vari ticēt, tas ir vairāk nekā pietiekami!

Maks vēlreiz mēģināja paskatīties uz aziātisko sievieti. Pēc tā, ko viņš spēja saskatīt, šķita, ka šī kalsnā būtne ir varbūt no Ķīnas ziemeļu novadiem, Nepālas vai pat Mongolijas. Grūti bija spriest, jo vajadzēja krietni piepūlēt acis, lai viņu vispār saskatītu. Sievietes apģērbs lika domāt, ka viņa ir teritorijas kopēja vai dārzniece. Aiz jostas viņai bija aizsprausti cimdi, taču tie nebija lieli ādas pirkstaiņi kā vīrietim, bet plāna, gumijota auduma cimdi, līdzīgi tiem, ar ko Maks mēdza darboties savā pagalmā. Viņa bija ģērbusies vienkāršās džinsa biksēs ar dekoratīvām apmalēm - to ceļgali bija notriepti ar zemi, liecinot, ka viņa strādājusi, tupot uz ceļiem, - un košā, krāsainā blūzē ar dzelteniem, sarkaniem un ziliem plankumiem. Taču to visu Maks drīzāk uztvēra kā garāmslīdošu iespaidu, nevis tiešu redzes tēlu, jo neparastā būtne visu laiku itin kā uznira viņa redzeslaukā un atkal pazuda no tā.

Vīrietis paspēra soli tuvāk, pieskārās Makam pie pleca, spēcīgi apskāva viņu un noskūpstīja uz abiem vaigiem. Maks tūlīt saprata, ka viņam šis cilvēks patīk. Kad abi atrāvās viens no otra, vīrietis atkāpās atpakaļ, un Makam atkal pienāca aziātiskā sieviete, kas šoreiz saņēma viņa seju abās plaukstās.

Lēni un pārdomāti viņa tuvināja savu seju Maka sejai, un, kad Maks nodomāja, ka sieviete grasās viņu noskūpstīt, viņa apstājās un dziļi ieskatījās viņam acīs. Makam gandrīz vai šķita, ka viņš redz sievietei cauri. Tad viņa pasmaidīja, un Maku šķita ieskaujam netveramās būtnes smaržu vilnis, gaisinot milzīgu nastu, kas kā smaga mugursoma bija spiedusi viņa plecus.

Piepeši Maks jutās vieglāks par gaisu, it kā kājas vairs neskartu zemi. Sieviete bija viņu apskāvusi bez apskāviena, pat bez īsta pieskāriena. Tikai tad, kad viņa pēc dažām sekundēm atkāpās atpakaļ, Maks aptvēra, ka joprojām stāv uz kājām un viņa kājas stingri balstās uz lieveņa grīdas.

-   Par to nesatraucies! - lielā, melnā sieviete iesmējās. - Tādu iespaidu viņa atstāj uz visiem.

-   Man tas patīk, - Maks nomurmināja, un visi trīs atkal iesmējās. Maks juta, ka smejas kopā ar viņiem, pat nezinādams un nemaz īsti negribēdams zināt, kāpēc.

Kad smiekli beidzot pieklusa, lielā sieviete aplika roku Makam ap pleciem, pievilka viņu sev klāt un teica: - Labi, mēs zinām, kas tu esi, bet tagad laikam vajadzētu iepazīstināt tevi ar mums. Es esmu mājas saimniece un ķēkša, - viņa ar plašu rokas mājienu paskaidroja. - Tu vari saukt mani par Eloisiju.

-   Par Eloisiju? - Maks pārjautāja, neko nesaprazdams.

-  Bet tev nav katrā ziņā jāsauc mani par Eloisiju, tas gluži vienkārši ir vārds, kas man labi patīk un kam manā uztverē ir īpaša nozīme. Ja vēlies, - un viņa satvēra zodu plaukstā, it kā nodotos dziļām domām, - ja vēlies, vari saukt mani tā, kā mani sauc Nana.

-   Ko? Tu taču negribi teikt… - Maks jutās bezgala pārsteigts un apmulsis vairāk nekā iepriekš. Šis taču noteikti nav Tētis, kas viņam atsūtīja vēstuli? - Vai gribi teikt, ka varu saukt tevi par Tēti?

-Jā! - viņa atbildēja un pasmaidīja, gaidīdama, ko Maks teiks, it kā viņš vispār būtu gribējis vēl kaut ko piebilst.

-   Un es, - iestarpināja vīrietis, kuram varēja būt apmēram trīsdesmit gadu un kurš bija augumā mazliet mazāks par Maku, - es esmu tas, kas cenšas turēt šo māju kārtībā un pielabot, kas kuru reizi vajadzīgs. Man patīk darboties ar rokām, bet viņas abas var apstiprināt, ka es arī gatavoju ēst un kopju dārzu tikpat labprāt kā viņas.

-   Tavs izskats liek domāt, ka tu esi no Tuvajiem Austrumiem - varbūt arābs? - Maks minēja.

-  Patiesībā es esmu šai plašajai dzimtai tāds kā pusbrālis. Esmu ebrejs, precīzāk izsakoties, no Jūdas nama.

-   Tad jau… - Maku spēji satricināja viņa paša atklājums. - Tad jau tu esi…

-Jēzus? Jā. Un tu vari mani tā uzrunāt, ja vēlies. Tas galu galā ir kļuvis par manu plaši zināmo vārdu. Mana māte sauca mani par Ješua, bet es esmu atsaucies arī uz Jošua vai pat Jeses vārdu.

Maks stāvēja gluži kā apstulbis un bez valodas. Tas, ko viņš redzēja un dzirdēja, nekādi neiekļāvās saprašanas robežās. Viss šķita tik neiespējami… bet te taču viņš bija, ja vien patiešām vispār bija? Pēkšņi viņu pārņēma pilnīgs nespēks. Emocijas brāzās pāri nevaldāmiem viļņiem, bet prāts izmisīgi centās savākt jauno informāciju. Kad Maks juta, ka nupat noslīgs uz ceļiem, aziātiskā sieviete pienāca soli tuvāk un novirzīja viņa uzmanību.

-   Un mans vārds ir Saraju, - viņa teica, mazliet pieliekdama galvu un pasmaidīdama. - Es rūpējos par dārziem un vēl par šo to citu.

Domas Maka galvā riņķoja nevaldāmā mutulī, un viņš centās aptvert, kas īsti notiek. Vai viens no šiem trim ir Dievs? Varbūt tās ir halucinācijas vai eņģeļi, un pats Dievs ieradīsies vēlāk? Viss šķita bezgala mulsinoši. Tā kā viņi ir trīs, varbūt šī ir kaut kāda Trīsvienība? Bet divas sievietes un viens vīrietis, un neviens īsti nav no baltās rases? Bet kāpēc gan viņš ir pašsaprotami pieņēmis, ka Dievam jābūt baltādainam? Maks apzinājās, ka viņu pārņēmis sajukums, tāpēc pievērsa visu uzmanību jautājumam, uz kuru visvairāk vēlējās uzzināt atbildi.

-  Tad sakiet, - Maks piespiedās pajautāt, - kurš no jums ir Dievs?

-   Es, - visi trīs atbildēja vienā balsī. Maks raudzījās no viena uz otru un no otra uz trešo un, kaut gan nekādi nespēja aptvert redzēto un dzirdēto, ticēja, ka viņiem ir taisnība.

idilli

6

Gabaliņš no pi

Lai kāda būtu Dieva vara, galvenais Dieva izpausmes veids noteikti nav Absolūtais, Visvarenais Valdnieks. Visupirmām kārtām tas ir Dievs, kas nostājas mūsu, cilvēku, līmenī un nosprauž sev robežas.

Zaks Eluls, "Anarhija un kristietība"

-Nu labi, Makenzij, beidz stāvēt un blenzt ar vaļēju muti tā, it kā tev būtu pilnas bikses! - lielā, melnā sieviete noteica, pagriezās un devās uz durvīm, visu laiku turpinādama runāt. - Nāc, parunāsimies, kamēr es gatavoju vakariņas. Bet, ja tu to nevēlies, vari darīt, kas pašam tīk. Aiz būdas laivu nojumē tu atradīsi makšķerkātu, - viņa pamāja ar roku, nepārstādama runāt un nepalēninādama tempu. - Vari mēģināt noķert kādu ezera foreli.

Pie durvīm viņa apstājās, lai noskūpstītu Jēzu. - Tikai atceries, - viņa vēlreiz pagriezās pret Maku, - ka visu, ko nomakšķerēsi, pašam vajadzēs notīrīt! - Tad viņa ar smaidu

pazuda būdā, nesdama līdzi Maka mēteli un pistoli, ko joprojām turēja divos pirkstos izstieptas rokas attālumā.

Maks patiešām stāvēja ar atvērtu muti un bezgalīga apmulsuma izteiksmi sejā. Viņš gandrīz nemanīja, kā pienāca Jēzus un apņēma viņa plecus. Saraju šķita noslēpumaini izgaisusi.

-  Vai viņa nav vienreizīga? - Jēzus ar smaidu sacīja Makam.

Maks pagriezās un paskatījās uz viņu, tad papurināja

galvu. - Vai es jūku prātā? Vai man jātic, ka Dievs ir liela, melna sieviete ar apšaubāmu humora izjūtu?

Jēzus iesmējās. - Viņa ir neaprēķināma! Vienmēr jābūt gatavam, ka viņa izstrādās kādu negaidītu joku. Viņai ļoti patīk pārsteigumi, un, kaut gan tu varbūt to nenojaut, viņa vienmēr teicami atrod piemērotāko brīdi.

-  Patiešām? - Maks atjautāja, joprojām neziņā kratīdams galvu un nesaprazdams, vai dzirdētajam var ticēt. - Nu, tad ko man tagad paredzēts darīt?

-   Tev nav paredzēts darīt neko. Tu vari brīvi darīt, ko vien vēlies. - Jēzus bridi klusēja, tad turpināja, cenzdamies palīdzēt Makam ar dažiem ierosinājumiem: - Es strādāju šķūnī pie dažiem koka darbiem, Saraju darbojas dārzā; vari doties makšķerēt, vizināties ar laivu vai iet istabā un aprunāties ar Tēti.

-  Gandrīz tā kā šķiet, ka man pienākas iet iekšā pie viņa… hm… pie viņas.

-   Ak tā! - Jēzus kļuva nopietns. - Tev nav jāiet tāpēc, ka pienākas. Tam šeit nebūtu nekādas nozīmes. Ej tikai tad, ja patiešām to gribi.

Maks brīdi padomāja un nosprieda, ka viņš patiešām grib doties būdā. Pateicis paldies Jēzum, kas pasmaidīja, pagriezās un devās uz savu darbnīcu, Maks pārgāja pāri lievenim un apstājās pie durvīm. Tagad viņš atkal bija viens. Aplaidis apkārt ašu skatienu, Maks uzmanīgi atvēra durvis. Viņš ieskatījās būdā, brīdi vilcinājās un tad nolēma doties iekšā.

-  Dievs? - viņš iesaucās, juzdamies diezgan bikls un mazliet pamuļķīgs.

-   Es esmu virtuvē, Makenzij. Seko manai balsij!

Maks iegāja un aplaida būdai skatienu. Vai iespējams, ka tā ir tā pati vieta? Viņš nodrebēja, juzdams uznirstam drūmās domas, un atstūma tās malā. Priekštelpa savienoja abas istabas. Maks ieskatījās dzīvojamā istabā, un viņa skatiens pievērsās grīdai pie kamīna, taču koka virsmā nebija neviena plankuma. Viņš ievēroja, ka istaba ir glīti iekārtota un to rotā darinājumi un zīmējumi, ko visdrīzāk varētu būt radījusi bērna roka. Maks sevī prātoja, vai šai sievietei tie visi ir mīļi tāpat kā vecākiem, kas mīl savus bērnus. Varbūt tieši tāpēc viņa piešķīra vērtību visam, kas dots no sirds, - un bērni labprāt dāvāja lietas no sirds.

Klausīdamies, no kuras puses skan viņas klusā dungo- šana, Maks pa šauru gaiteni iegāja virtuvē, kas bija apvienota ar ēdamtelpu. Tajā atradās neliels četrvietīgs galds un krēsli ar pītām atzveltnēm. Būdas iekšiene šķita plašāka, nekā Maks bija gaidījis. Tētis darbojās ar muguru pret viņu, klausījās mūziku un, miltiem putot, šūpojās līdzi tās ritmam. Dziesma acīmredzot beidzās, un viņa akcentēja pēdējās frāzes ar plecu un gurnu kustībām. Pagriezusies pret Maku, viņa noņēma austiņas.

Pēkšņi Makam gribējās uzdot tūkstoš jautājumu vai pateikt tūkstoš apsvērumu, no kuriem daļa bija grūti izsakāmi un briesmīgi. Viņš nešaubījās, ka seja atklāj visas šīs emocijas, ko viņš centās apvaldīt, un nākamajā brīdī viņš iedzina tos atpakaļ daudzcietušajā sirds kambarī un aizslēdza tā durvis. Ja melnā sieviete zināja par Maka iekšējo cīņu, viņa to nekādi nelika manīt, un viņas sejas izteiksme palika tikpat atklāta, dzīvības pilna un aicinoša.

Maks pavaicāja: - Vai drīkstu zināt, kādu mūziku tu klausies?

-   Vai tu patiešām gribi to zināt?

-   Noteikti. - Tagad Maku pārņēma ziņkārība.

-   "Rietumkrasta sula". Grupu sauc Diatribe, un albuma nosaukums ir "Sirds ceļojumi", bet tas vēl nav iznācis. Patiesībā, - viņa pamirkšķināja Makam ar aci, - tie puiši nemaz vēl nav dzimuši.

-   Ak tā, - Maks visai neticīgi novilka. - "Rietumkrasta sula"? Neizklausās necik reliģiski.

-   Skaidrs, ka ne. Drīzāk tur ir kaut kas no Eirāzijas ritmu mūzikas un blūziem, un ritmi ir vareni. - Viņa pagājās pretī Makam, it kā izpildīdama dejas kustības, un sasita plaukstas. Maks atkāpās atpakaļ.

-   Un Dievs klausās tādu mūziku? - Aso ritmu mūzikai Maks nebija dzirdējis daudz morālu cildinājumu. - Es domāju, ka tu drīzāk varētu klausīties Džordžu Beverliju Šeju vai mormoņu Tabernākula kori… nu, kaut ko vairāk baznīcas garā.

-   Zini ko, Makenzij? Tev nav mani jāiztēlojas. Es klausos visu - un dzirdu ne tikai mūziku, bet sirdis, kas ir aiz tās. Tu taču neesi aizmirsis savas garīgā semināra stundas? Šie te puiši nepasaka neko tādu, ko es iepriekš nebūtu dzirdējusi; viņi iekšēji rūgst un mutuļo. Viņos kūsā liels niknums, un jāatzīst, ka tas nav gluži bez iemesla. Viņi ir tikai daži no maniem bērniem, kas izlādējas un izrādās. Zini, šie puiši man īpaši patīk. Jā, es viņus paturēšu acīs.

Maks pūlējās izsekot līdzi viņas vārdiem un kaut cik apjēgt notiekošo. Nekādas agrākās semināra mācības te nespēja palīdzēt. Viņam pēkšņi trūka vārdu, un neskaitāmie jautājumi šķita aizbēguši kur kurais. Tāpēc viņš tvērās pie acīmredzamā.

-   Tu droši vien zini, - viņš ieminējās, - ka saukt tevi par Tēti man ir diezgan grūti.

-    Vai tiešām? - Viņa paskatījās uz Maku, tēlodama izbrīnu. - Protams, es zinu! Es vienmēr zinu. - Viņa pasmējās. - Tomēr pasaki: kāpēc tev šķiet, ka tas ir grūti? Vai tāpēc, ka tev tas šķiet pārāk familiāri, vai tāpēc, ka es tev parādos kā sieviete, kā māte vai…

-   Tas nav bez nozīmes, - Maks ar neveiklu smiekliņu iestarpināja.

-   Vai varbūt tas ir tava tēta neveiksmīgās dzīves dēļ?

Maks neviļus ieelsojās. Viņš nebija radis tik ātri un atklāti

izcelt virspusē dziļākos noslēpumus. Vienā mirklī viņā uzbangoja vainas apziņa un dusmas, un viņam gribējās atcirst kaut ko dzēlīgu. Maks jutās gluži kā virs dziļa bezdibeņa un baidījās zaudēt kaut drusciņu līdzsvara, lai nepārvarams spēks neaizrautu līdzi viņu visu. Viņš taustījās pēc droša pamata, taču tas izdevās tikai daļēji, un beidzot viņš caur sakostiem zobiem atbildēja: - Varbūt tas ir tāpēc, ka es nekad neesmu pazinis nevienu, ko tiešām varētu saukt par tēti.

Pēc šiem vārdiem sieviete nolika bļodu, ko bija turējusi rokā, un, atstājusi koka karoti tajā, pagriezās pret Maku un uzlūkoja viņu ar maigu skatienu. Nekas nebija jāsaka; Maks zināja, ka šī būtne saprot, kas notiek viņa jūtās, un kaut kā neizprotami zināja arī to, ka viņai Maks rūp vairāk, nekā viņš jebkad bija rūpējis jebkuram citam. - Ja tu man ļausi, es būšu Tētis, kura tev nekad nav bijis.

Šis piedāvājums acumirklī bija vilinošs un reizē atbaidošs. Maks vienmēr bija vēlējies Tēti, kam varētu uzticēties, taču nejutās pārliecināts, ka atradīs to šeit, jo īpaši tāpēc, ka šis Tētis nebija spējis pasargāt pat viņa Misiju. Iestājās ilgs klusums. Maks nezināja, ko sacīt, un viņa necentās to steidzināt un ļaut, lai šis bridis paiet viegli.

-  Ja tu nespēji rūpēties par Misiju, kā es varu uzticēties, ka tu rūpēsies par mani? - Tā, tas nu bija pateikts - lielais jautājums, kas bija mocījis viņu ik dienas kopš Lielajām Skumjām. Maks juta, ka seja pietvīkst dusmās, raugoties būtnē, ko pašlaik redzēja kā ļoti dīvainu Dieva iemiesojumu, un apjauta, ka ir sažņaudzis plaukstas dūrēs.

-   Mak, man tik ļoti žēl! - Pār viņas vaigiem sāka ritēt asaras. - Es zinu, kādu milzīgu plaisu tas ir radījis starp mums. Zinu, ka tu vēl to nespēj saprast, bet man Misija ir īpaši mīļa un tu tāpat.

Makam patika, kā viņa izrunā Misijas vārdu, un tomēr šķita neciešami, ka tas izskan no viņas mutes. Tas atplūda kā saldākā vīna malks, un pat cauri dusmām, kas joprojām plosījās viņā, Maks juta, ka tas ir sacīts no sirds. Viņš gribēja ticēt, un dusmas palēnām sāka pieplakt.

-  Tieši tāpēc tu esi šeit, Mak, - viņa turpināja. - Es vēlos sadziedēt brūci, kas izaugusi gan tevī, gan starp mums.

Cenzdamies saņemt sevi rokās, Maks pievērsa skatienu grīdai. Pagāja vesela minūte, iekams viņš spēja čukstus pateikt, nepaceļot acis: - Es laikam to gribētu, - viņš atzinās, - tikai nesaprotu, kā…

-   Mīlulīt, nav vieglas atbildes, kas varētu noņemt tavas sāpes. Tici man, ja tāda būtu, es nekavētos to izmantot. Man nav burvju nūjiņas, ko es varētu pavēcināt tev pretī, lai viss kļūtu labāk. Dzīvei vajag mazdrusciņ laika un ļoti daudz attiecību veidošanas.

Maks priecājās, ka saruna ir atvirzījusies no viņa skarbās apsūdzības. Viņu biedēja doma, cik maz pietrūcis, lai viņš pilnīgi ļautos tās varai. - Man šķiet, ka šī saruna padotos vieglāk, ja tu nevalkātu kleitu, - Maks sacīja un mēģināja vārgi pasmaidīt.

-  Ja tā būtu vieglāk, es to nevalkātu! - viņa pasmiedamās atbildēja. - Es necenšos padarīt šo sarunu grūtāku ne tev, ne man. Bet iesākumam šis ir labs veids. Es esmu bieži pārliecinājusies: vispirms atbīdot malā to, kas iesēdies galvā, vieglāk izdodas iekustināt to, kas guļ sirdī… kad cilvēks tam ir gatavs.

Viņa atkal paņēma koka karoti, no kuras pilēja mīkla. - Makenzij, es neesmu ne vīrietis, ne sieviete, kaut arī abi dzimumi ir atvasināti no manas dabas. Ja es izvēlos parādīties tev kā vīrietis vai sieviete, tas ir tāpēc, ka mīlu tevi. Ja parādos tev kā sieviete un ierosinu saukt mani par Tēti, tā ir tikai tēlu saplūdināšana, kas var palīdzēt tev tik viegli neieslīgt atpakaļ savos reliģiskajos priekšstatos.

Viņa paliecās uz priekšu, it kā grasītos dalīties noslēpumā. - Parādīties tev kā lielam, sirmam vectēvam ar plandošu bārdu, tādam kā Gandalfs, nozīmētu tikai stiprināt tavus reliģiskos stereotipus, bet šajā nedēļas nogalē mēs negrasāmies stiprināt reliģiskos stereotipus.

Maks gandrīz skaļi iesmējās un gribēja teikt: "Tu tā domā? Bet man ir jāpieliek lielas pūles, lai sev iestāstītu, ka neesmu pilnīgi sajucis prātā!" Tomēr viņš centās koncentrēt uzmanību uz nupat dzirdētajiem vārdiem, līdz atguva savaldīšanos. Maks - vismaz ar prātu - ticēja, ka Dievs ir Gars un nav ne vīrietis, ne sieviete, tomēr, par spīti tam, bija spiests sev atzīt, ka jebkādi viņa vizuālie priekšstati par Dievu bijuši ļoti baltādaini un ļoti vīrišķīgi.

Sieviete pārstāja runāt, bet tikai uz īsu brīdi, lai noliktu statīvā pie loga dažas garšvielu paciņas, tad atkal pagriezās pret viņu. Viņa cieši lūkojās Makam sejā. - Vai tad tev vienmēr nav bijusi problēma apskaut mani kā savu tēvu? Un pēc visa, ko esi pārcietis, diez vai pašlaik tu spētu tuvināties tēvam, vai tā nav?

Maks zināja, ka viņai ir taisnība, un apjauta, ka viņas rīcība pauž dziļu labsirdību un iejūtību. Veids, kādā viņa bija tam tuvojusies, bija jaušami mazinājis Maka pretestību viņas mīlestībai. Tās bija dīvainas, sāpīgas un varbūt pat mazliet brīnumainas izjūtas.

-  Bet saki, - Maks joprojām centās būt racionāls, - kāpēc tad vienmēr tik ļoti tiek uzsvērts, ka tu esi Tēvs? Šķiet, tas ir veids, kādā tu atklājies visbiežāk.

-   Redzi, - Tētis atbildēja, atkal aizgriežoties un turpinot rosīties pa virtuvi, - tam ir daudz iemeslu, un dažiem no tiem ir ļoti dziļas saknes. Pagaidām sacīšu tev vienu: mēs zinājām, ka Radīšanas sabrukuma brīdī patiesas tēva attieksmes pietrūktu daudz vairāk nekā patiesas mātes attieksmes. Nepārproti mani, vajadzīgas ir abas - taču uzsvars uz tēva lomu ir nepieciešams tāpēc, ka tās ārkārtīgi pietrūkst.

Marks novērsās, atkal juzdamies samulsis, kaut gan mulsums viņu jau sen bija pārņēmis no galvas līdz kājām. Cenzdamies sakopot domas, viņš pievērsa skatienu logam, aiz kura pletās dabisks, brīvi augošs dārzs.

-   Tu zināji, ka es atnākšu šurp, vai ne? - beidzot viņš klusi jautāja.

-  Protams, zināju. - Viņa atkal rosīgi darbojās, pagriezusi Makam muguru.

-   Tad saki, vai es varēju brīvi izvēlēties un nenākt? Vai man tādas izvēles nemaz nebija?

Tētis vēlreiz pagriezās pret viņu, turot rokās miltus un mīklas bļodu. - Labs jautājums. Cik dziļi tu gribētu tajā ieiet? - Viņa negaidīja atbildi, jo zināja, ka Makam tādas nav. Viņa jautāja: - Vai tu tici, ka vari brīvi aiziet no šejienes?

-   Laikam jā. Vai tā ir?

-   Protams! Man nav vajadzīgi gūstekņi. Tu jebkurā brīdī vari iziet pa šīm durvīm un braukt atpakaļ uz savām tukšajām mājām. Vai arī doties kaut kur pasēdēt kopā ar Viliju. Jā, es zinu: tava ziņkāre ir pārāk liela, lai tu dotos projām, bet vai tas ierobežo tavu brīvību aiziet?

Viņa īsu brīdi klusēja, tad atsāka darāmo, pār plecu turpinādama runāt ar Maku. - Bet, ja gribi ieskatīties šai jautājumā drusciņ dziļāk, mēs varam parunāt par pašu brīvības dabu. Vai brīvība nozīmē, ka tu drīksti darīt visu, ko gribi? Un vēl mēs varētu parunāt par visām ietekmēm tavā dzīvē, kas uzliek robežas un aktīvi darbojas pret tavu brīvību. Tavas ģimenes ģenētiskais mantojums, tava īpašā DNS, tavas vielmaiņas vienreizīgums, visa kvantu būšana, kas norisinās subatomu līmenī un kam es esmu vienīgā vienmēr klātesoša vērotāja. Vai tavas slimās dvēseles barjeras, kas tevi ierobežo un kavē, vai sociālās ietekmes, kas valda ap tevi, vai paradumi, kas tavās smadzenēs izveidojuši sinaptiskas saiknes un takas. Un tad vēl reklāmas, propaganda, standarta paraugi. Visā šo neskaitāmo, daudzveidīgo kavētāju vidū, - viņa nopūtās, - kas īstenībā ir brīvība?

Maks nekustīgi stāvēja, nezinādams, ko sacīt.

-   Tikai es varu darīt tevi brīvu, Makenzij, taču brīvību nevar uzspiest.

-   Es nesaprotu, - Maks atbildēja. - Es nesaprotu pat to, ko tu tikko stāstīji.

Viņa pagriezās atpakaļ un pasmaidīja. - Es zinu. Es nestāstīju tā, lai tu to saprastu tūlīt. Es tev to stāstīju vēlākam laikam. Šajā brīdī tu nesaproti pat to, ka brīvība ir augošs jēdziens. - Viņa pasniedzās un ar maigu kustību saņēma Maka rokas savējās, kas bija notraipītas ar miltiem un citām ēdamvielām, tad ieskatījās viņam tieši acīs un turpināja: - Makenzij, Patiesība darīs tevi brīvu, un Patiesībai ir vārds; pašlaik viņš ir darbnīcā, notriepies ar zāģskaidām. Visa centrā ir viņš. Un brīvība ir process, kas norisinās attiecībās ar viņu, šo attiecību iekšienē. Tad viss tas, ko tu jūti mutuļojam iekšienē, sāks rast ceļu uz āru.

-   Kā tu galu galā vari zināt, ko es jūtu? - Maks jautāja, lūkodamies viņai acīs.

Tētis neatbildēja, tikai pievērsa skatienu savām plaukstām. Maka skatiens sekoja viņējam, un viņš pirmo reizi pamanīja rētas uz Tēta plaukstu locītavām - tādas pašas, kādas viņš iztēlojās uz Jēzus rokām. Viņa ļāva Makam maigi pieskarties rētām, dziļu ievainojumu apmalēm, un beidzot Maks atkal ieskatījās viņai acīs. Asaras lēni ritēja viņai pār seju, izvagodamas sīkas taciņas pār miltu noputinātajiem vaigiem.

-   Nekad neiedomājies, ka tas, ko izvēlējās darīt mans dēls, nemaksāja mums dārgu cenu. Mīlestība vienmēr atstāj nozīmīgas pēdas, - viņa klusi un maigi teica. - Mēs bijām tur kopā.

Maks jutās pārsteigts. - Pie krusta? Es domāju, ka tu viņu atstāji… saproti… "Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc tu esi mani atstājis?" - Šis Svēto rakstu pants bieži bija vajājis Maku Lielo Skumju laikā.

-  Tu esi pārpratis šo mīklu. Neatkarīgi no tā, ko viņš tajā brīdī juta, es viņu nekad neatstāju.

-  Kā tu tā vari sacīt? Tu viņu pameti tieši tāpat, kā pameti mani!

-   Makenzij, es nekad neatstāju viņu, un es nekad neatstāju tevi.

-   Neredzu tur nekādu jēgu! - Maks atcirta.

-  Es zinu, ka neredzi, vismaz pagaidām ne. Vai tu varētu pārdomāt vismaz vienu: kad viss, ko tu spēj redzēt, ir tavas sāpes, varbūt tieši tad tu vairs nespēj redzēt mani?

Kad Maks neatbildēja, viņa atsāka ēdiena gatavošanu, lai dotu mazliet laika pārdomām. Šķita, ka viņa gatavo vairākus ēdienus vienlaikus, jaucot dažādas garšvielas un sastāvdaļas. Dungodama kādu no melodijām, kas mēdz pārņemt un negrib atkāpties, viņa beidza veidot iesāktā pīrāga formu un ielika pannu cepeškrāsnī.

-   Neaizmirsti, ka stāsts nebeidzās ar viņa pamestību. Viņš atrada ceļu tai cauri, lai pilnīgi nonāktu manās rokās. Ai, kāds tas bija brīdis!

Maks apmulsis atbalstījās pret virtuves leti. Viņa jūtās un domās valdīja viens vienīgs juceklis. Kaut kas viņā vēlējās ticēt, ka Tēta teiktais ir taisnība. Cik tas būtu patīkami! Taču kaut kas cits viņā skaļi protestēja: - Tas nekādi nav iespējams!

Tētis pasniedzās, lai paņemtu virtuves laikrādi, mazliet to sagrozīja un nolika priekšā uz galda. - Es neesmu tas, par ko tu mani uzskati, Makenzij. - Vārdi neskanēja ne dusmīgi, ne izaicinoši.

Maks paskatījās uz viņu, paskatījās uz laikrādi un nopūtās. - Es jūtos pilnīgi pazudis.

-   Tad mēģināsim tevi šai juceklī atrast.

Gluži kā pēc noteiktas zīmes uz virtuves palodzes nolaidās zilgans sīlis un sāka pastaigāties turp un atpakaļ. Tētis pasniedzās kārbā uz virtuves letes, tad atvēra logu un piedāvāja sīlim graudus, kas acīmredzot bija krāti tieši šim nolūkam. Bez īpašas vilcināšanās vai pazemības putns atnāca pie viņas plaukstas un sāka knābāt ēdamo.

-   Parunāsim par šo mūsu mazo draugu! - viņa iesāka. - Lielākā daļa putnu ir radīti, lai lidotu. Tas, ka tie nelido, ir ierobežojums viņu lidošanas spēju ietvaros, nevis otrādi. - Brīdi viņa klusēja, lai ļautu Makam pārdomāt teikto. - Tu savukārt esi radīts, lai tiktu mīlēts. Tāpēc dzīvot tā, it kā tu būtu nemīlēts, ir ierobežojums tavu iespēju ietvaros, nevis otrādi.

Maks pamāja ar galvu, ne gluži pauzdams pilnīgu piekrišanu, bet drīzāk apliecinādams, ka saprot un ir gatavs klausīties tālāk. Šī daļa šķita itin vienkārša.

-  Nemīlētam dzīvot ir tas pats, kas apgriezt putnam spārnus un atņemt tam lidošanas spēju. Es negribu, lai tā notiktu ar tevi.

Šī bija vārīgā vieta. Pašreizējā brīdī Maks īpaši nejutās mīlēts.

-   Mak, sāpes spēj apgriezt spārnus un atņemt spēju lidot. - Viņa atkal bridi nogaidīja, ļaujot vārdiem nonākt mērķī. - Un, ja tas turpinās ilgu laiku, tu gandrīz vari aizmirst, ka visupirms esi radīts lidošanai.

Maks klusēja. Dīvainā kārtā klusums nelikās neomulīgs. Maks paskatījās uz nelielo putnu. Putns paskatījās viņam pretī. Maks sevī prātoja, vai putni spēj smaidīt. Vismaz šis sīlis šķita smaidām, kaut ari tikai ar līdzjūtību.

-   Es neesmu tāda kā tu, Mak.

Tas nebija noniecinājums; tas bija vienkāršs fakta konstatējums. Tomēr Maks jutās kā apliets ar aukstu ūdeni.

-   Es esmu Dievs. Es esmu tas, kas esmu. Un atšķirībā no tevis manus spārnus nav iespējams apgriezt.

-   Nu, attiecībā uz tevi tas ir brīnišķīgi, bet kur te īsti ir mana vieta? - Maks izgrūda piktākā balsī, nekā būtu vēlējies.

Tētis sāka glāstīt putniņu, pacēla to pie sejas, līdz knābis maigi skāra viņas degunu, un atbildēja: - Mazs krislītis manas mīlestības vidū!

-   Šķiet, tas putns tevi laikam saprot labāk nekā es! - Tas bija vienīgais, ko Maks varēja atbildēt.

-  Es zinu, mīlulīt. Tāpēc mēs esam šeit. Kā tev šķiet, kāpēc es teicu, ka neesmu tāda kā tu?

-   Man patiešām nav ne jausmas. Tu taču esi Dievs, bet es ne. - Viņš nespēja noslēpt balsī sarkasmu, taču viņa tam nepievērsa nekādu uzmanību.

-Jā, bet tas nav galvenais. Vismaz ne tādā nozīmē, kā to domā. Makenzij, es esmu tāda, par ko daži teiktu: "absolūti un pilnīgi citāda nekā tu". Problēma slēpjas tur, ka daudzi cilvēki cenšas aptvert, kas es esmu, par pamatu ņemot paši savas esības vislabāko variantu, paceļot to n-tajā pakāpē, iekļaujot tajā visu krietnumu, ko spēj iedomāties, turklāt tas bieži nav īpaši daudz, un to viņi nosauc par Dievu. Un, kaut gan šādi pūliņi var likties cildināmi, iznākums savā būtībā diemžēl ir ļoti tālu no tā, kas es īstenībā esmu. Es neesmu gluži vienkārši pats labākais cilvēka modelis, kādu jūs spējat iedomāties. Es esmu daudz vairāk un atrodos virs visa tā un aiz visa tā, ko jūs spējat jautāt vai iedomāties.

-    Piedod, bet tie man ir tikai vārdi. Es tajos neredzu jēgu. - Maks paraustīja plecus.

-  Kaut arī tu nespēj pilnībā aptvert manu būtību, vai zini, kas ir svarīgi? Es tik un tā gribu, lai mani iepazīst.

-  Tu runā par Jēzu, vai ne? Vai mums būs kaut kas līdzīgs mācību stundai par tematu "Mēģināsim saprast Trīsvienību"?

Viņa pasmējās. - Varbūt kaut kas līdzīgs, taču šī nav svētdienas skola. Šī ir lidojuma mācība. Kā viegli vari iedomāties, Makenzij, būt Dievam nozīmē dažas priekšrocības. Pēc savas dabas es esmu bez jebkādām robežām, bez saistošiem ietvariem. Es vienmēr esmu pazinusi pilnību. Mans normālais esības stāvoklis ir pilnīga un pastāvīga apmierinātība, - viņa ar prieku sacīja. - Viena no priekšrocībām tam, ka Es esmu, kas esmu.

Maks nenocietās nepasmaidījis. Šī kundze patiešām jutās lieliski - pati ar sevi un pati sevī -, un viņā nebija ne kripatas augstprātības, kas to sabojātu.

-  Mēs jūs radījām, lai arī jūs kļūtu tā daļa. Bet tad Ādams izvēlējās iet pats savu ceļu, kā jau mēs zinājām, un viss tika izjaukts. Taču mēs neiznīcinājām to, ko veikusi Radīšana; mēs atrotījām piedurknes un devāmies šī jucekļa vidū - un darījām to caur Jēzu.

Maks visiem spēkiem neatlaidīgi centās sekot viņas domu gaitai.

-  Kad mēs trīs iemiesojāmies cilvēka esībā kā Dieva Dēls, mēs kļuvām pilnīgi cilvēciski. Mēs izvēlējāmies arī pieņemt visus ierobežojumus, ko tāds stāvoklis uzlika. Kaut gan mēs vienmēr esam mājojuši šajā radītajā Visumā, tobrīd mēs kļuvām par miesu un asinīm. Tas pats būtu, ja šis putns, kura dabā ir lidot, izvēlētos tikai staigāt un palikt saistīts pie zemes. Viņš joprojām paliktu putns, taču viņa dzīves pieredze ievērojami mainītos.

Viņa apklusa, lai pārliecinātos, vai Maks joprojām seko viņas vārdiem. Kaut gan Maks juta smadzenēs kaut ko līdzīgu spazmai, viņš izdabūja: - Jā…? - aicinādams runātāju turpināt.

-  Kaut gan Jēzus pēc savas dabas ir pilnībā Dievs, viņš ir arī pilnībā cilvēks un dzīvo cilvēka dzīvi. Nekad nezaudēdams savu dabisko spēju lidot, viņš uz laiku izvēlas palikt saistīts pie zemes. Tāpēc viņa vārds ir Immanuels - "Dievs ar mums" vai, precīzāk izsakoties, "Dievs ar tevi".

-   Bet kā tad visi tie brīnumi? Dziedināšana? Cilvēku piecelšana no mirušajiem? Vai tie nepierāda, ka Jēzus bija Dievs - tas ir, drīzāk Dievs nekā cilvēks?

-   Nē, tie pierāda, ka Jēzus pilnībā bija cilvēks.

-Kā?

-  Makenzij, es spēju lidot, bet cilvēki nespēj. Jēzus ir pilnībā cilvēks. Kaut gan viņš ir arī pilnībā Dievs, viņš nekad nav izmantojis savu Dieva dabu, lai kaut ko izdarītu. Viņš ir tikai dzīvojis īstenās attiecībās ar mani, tādās attiecībās, kādās es gribētu būt ar ikvienu cilvēcisku būtni. Viņš vienkārši ir pirmais, kas to darija augstākajā pakāpē, - pirmais, kas pilnībā uzticējās manai dzīvei viņā, pirmais, kas ticēja manai mīlestībai un manam krietnumam, nedomādams par ārēju šķitumu vai sekām.

-   Un kā viņš dziedināja aklos?

-   To viņš darija kā atkarīga, ierobežota cilvēciska būtne, paļaujoties uz manu dzīvi un spēku pats sevī un caur sevi. Jēzum kā cilvēciskai būtnei pašam sevī nebija nekāda dziedināšanas spēka.

Tas šķita kā belziens Maka reliģiskajai pārliecībai.

-   Tikai tad, kad viņš paļāvās uz savām attiecībām un saikni ar mani - uz mūsu kopīgo saikni -, viņš spēja paust manu sirdi un gribu ikvienā apstāklī. Tāpēc, ja tu raugies uz Jēzu un tev šķiet, ka viņš lido, viņš patiešām… lido. Taču tas, ko tu īstenībā redzi, esmu es; tā ir mana dzīve viņā. Tādējādi viņš dzīvo un darbojas kā īsts cilvēks, kā paredzēts dzīvot ikvienam cilvēkam - caur manu dzīvi. Putna būtību nosaka nevis tas, ka viņš ir piesaistīts zemei, bet gan tas, ka viņš spēj lidot. Atceries: cilvēka būtību nosaka nevis viņu ierobežojumi, bet mani nodomi viņos; nevis tas, kādi viņi šķiet, bet viss tas, ko ietver manis radītais tēls.

Maks juta, ka informācijas nasta kļūst pārlieku smaga. Tāpēc viņš pievilka krēslu un apsēdās. Vajadzēs diezgan daudz laika, lai šo visu aptvertu. - Vai tas nozīmē, ka tev bija ierobežojumi, kamēr Jēzus dzīvoja uz zemes? Tas ir, vai tu sevi ierobežoji tikai līdz Jēzum?

-  Nepavisam ne! Kaut gan es ierobežoju sevi tikai Jēzū, manī pašā nekad nav bijis nekādu ierobežojumu.

-  Šķiet, te ir runa par to pašu Trīsvienības jēdzienu, ko es nekad īsti nespēju aptvert.

Tētis pasmējās dziļus, sulīgus smieklus, kas radīja Makā vēlēšanos piebiedroties. Viņa nolika putniņu uz galda blakus Makam, pagriezās, lai atvērtu cepeškrāsni, un pārlaida skatienu pīrāgam. Pārliecinājusies, ka viss kārtībā, viņa pievilka Makam līdzās otru krēslu un apsēdās. Maks paskatījās uz putniņu, kas apbrīnojami labprāt tupēja turpat starp viņiem. Tas viss šķita tik neiespējami, ka gribējās ļaut vaļu zobgalīgiem smiekliem.

-  Sāksim ar to, ka drīzāk ir labi, ja tu nespēj aptvert manas dabas brīnumu. Kurš gan grib pielūgt Dievu, ko var pilnībā izprast? Tur vairs nebūtu nekāda noslēpuma.

-  Bet kāda tam nozīme, ka jūs esat trīs un visi trīs esat viens Dievs? Vai es izteicos pareizi?

- Pilnīgi pareizi. - Viņa pasmaidīja. - Makenzij, tam ir milzīga nozīme! - Šķita, ka viņai šī saruna sagādā lielu prieku. - Mēs neesam trīs dievi, un mēs nerunājam par vienu dievu ar trim attieksmēm kā par cilvēku, kurš reizē ir vīrs, tēvs un strādnieks. Es esmu viens Dievs, un es esmu trīs būtnes, un katrs no trim ir daļa no pilnīga un galīga veseluma.

-   Oho! - Maks bija ilgi apspiedis šo izsaucienu, tomēr beidzot tas pilnā sparā izlauzās uz āru.

-Jā, jā, - viņa turpināja. - Svarīgi ir, lūk, kas: ja es būtu tikai Viens Dievs un Viena Būtne, tad tu šajā Radības pasaulē dzīvotu bez kaut kā brīnišķīga, pat bez kaut kā būtiski svarīga. Un es būtu pavisam kas cits nekā tagad.

-  Un mēs dzīvotu bez… - Maks īsti nesaprata, kā pabeigt savu jautājumu.

-   Bez mīlestības un attiecībām. Jebkāda mīlestība un attiecības tev ir iespējamas vienīgi tāpēc, ka tās eksistē Manī, tās eksistē Dievā. Mīlestība nav ierobežojums, mīlestība ir lidojums. Es esmu mīlestība.

Itin kā atbildot uz šiem vārdiem, iezvanījās laikrādis, un putniņš, savicinājis spārnus, izlidoja pa logu. Vērodams sīli lidojam, Maks izjuta jaunu, nepieredzētu pacilātību. Viņš atkal pievērsa skatienu Tētim un izbrīnā lūkojās viņā. Šī būtne bija tik skaista un apbrīnojama, un, kaut gan viņš joprojām jutās itin kā pazudis un Lielo Skumju pārņemts, viņu pārņēma tāda kā drošības izjūta, esot tās tuvumā.

-   Tu taču saproti, - viņa turpināja, - ja man nebūtu, ko mīlēt, - vai, precīzāk izsakoties, nebūtu kāda, ko mīlēt, - ja tādu attiecību nebūtu manī pašā, tad es vispār nespētu mīlēt. Tādā gadījumā tev būtu dievs, kas nespēj mīlēt. Vai vēl ļaunāk: tev būtu dievs, kuram mīlēt - tad, kad viņš to izvēlētos, - nozīmētu viņa dabas ierobežojumu. Tāds dievs spētu rīkoties bez mīlestības, un tā būtu liela nelaime. Un tas es nekādā ziņā neesmu.

Pēc šiem vārdiem Tētis piecēlās, aizgāja pie cepeškrāsns, atvēra durtiņas un izņēma gatavo pīrāgu, nolika to uz letes un, vēlreiz pagriežoties pret Maku, teica: - Tas Dievs, kas pastāv, - Es, kas esmu Es, - nespēj rīkoties šķirti no mīlestības!

Maks saprata: lai cik dzirdētais ir grūti aptverams, tas ir kaut kas brīnumains un neticams. Gluži vai šķita, ka teiktie vārdi apvijas viņam apkārt, ieskauj viņu un uzrunā tādos veidos, kas pastāv ārpus ikdienas dzirdamības. Nevarētu teikt, ka viņš patiešām tiem ticēja. Ja vien tā būtu patiesība! Taču Maka pieredze vēstīja kaut ko citu.

-   Šī nedēļas nogale ir veltīta attiecībām un mīlestībai. Labi, es zinu, ka tu daudz ko gribētu ar mani pārrunāt, bet tagad labāk ej un nomazgājies! Abi pārējie jau nāk šurp uz vakariņām. - Viņa devās projām, bet pusceļā apstājās un pagriezās atpakaļ.

-  Makenzij, es zinu, ka tava sirds ir pilna sāpju un dusmu un tajā valda liels apjukums. Kamēr tu esi šeit, mēs abi kopā centīsimies tikt par to skaidrībā. Tomēr es gribu, lai tu zinātu: ap mums notiek daudz vairāk, nekā tu spēj iztēloties vai saprast pat tad, ja es tev to pateiktu. Centies, cik spēj, saglabāt to drusciņu ticības un paļāvības, kas tev atlikusi pret mani, lai cik maza tā būtu, labi?

Noliecis galvu, Maks lūkojās grīdā. "Viņa zina," viņš nodomāja. Maza? Tas mazumiņš gandrīz nebija vairs nekas. Piekrītoši pamājis ar galvu, viņš paskatījās augšup un atkal pamanīja rētas uz viņas plaukstām.

-   Tēti? - Maks beidzot teica, juzdamies ļoti neveikli, tomēr cenzdamies saņemties.

-  Jā, mīlulīt?

Maks pūlējās atrast vārdus, lai paskaidrotu, kas notiek viņa sirdī. - Man ļoti žēl, ka tev… ka Jēzum bija jāmirst.

Viņa apgāja apkārt galdam un vēlreiz cieši apskāva Maku. - Es zinu, mīļais, un paldies! Taču tev jāzina, ka mums nepavisam nav žēl. Tas bija to vērts. Vai nav taisnība, dēls?

Pagriezusies viņa uzdeva šo jautājumu Jēzum, kas tikko bija ienācis būdā. - Pavisam noteikti! - Jēzus atsaucās, tad apklusa un brīdi lūkojās uz Maku. - Un es būtu to darījis pat tad, ja tas būtu tikai tevis dēļ, taču tā nebija! - viņš piebilda ar aicinošu smaidu.

Maks atvainojās un devās uz vannas istabu, nomazgāja rokas un seju un centās sakopot domas.

dft

7

Pie ezera[3]

Lūgsim, kaut cilvēku cilts nekad neaizietu projām no Zemes un neizplatītu savu netaisnīgumu citur.

K. S. Lūiss

Maks stāvēja vannas istabā, skatījās spogulī un susināja dvielī seju. Viņš centās saskatīt kādas neprāta pazīmes acīs, kas lūkojās viņam pretī. Vai tas, kas notiek, ir īstenība? Protams, ne, tas ir neiespējami! Tomēr… Pastiepis roku, viņš lēni pieskārās spogulim. Varbūt tā ir halucinācija, ko izraisījušas bēdas un izmisums? Varbūt tas ir sapnis, un viņš guļ kaut kur aizmidzis, varbūt tajā pašā būdā, un palēnām nosalst? Varbūt… Pēkšņi viņa sapņainās domas pārtrauca pamatīgs blīkšķis. Tas nāca no virtuves puses, un Maks spēji sastinga.

Bridi valdīja mēms klusums, bet tad piepeši atskanēja dimdoši smiekli. Viņš ziņkāri izsteidzās no vannas istabas un pabāza galvu virtuvē.

Ieraudzītais skats Maku gluži satrieca. Pēc visa spriežot, Jēzus bija nometis uz grīdas lielu bļodu ar miklu vai mērci, un tā bija izšķaidljusies pa visām malām. Acīmredzot bļoda bija nokritusi netālu no Tēta, jo lipīgā masa bija nošķiedusi visu viņas svārku apakšmalu un kailās kājas. Visi trīs tik sirsnīgi smējās, ka Makam šķita: viņi pat neatvelk elpu. Saraju kaut ko sacīja par to, ka cilvēki esot neveikli, un visi atkal sāka kratīties smieklos. Beidzot Jēzus paspraucās garām Makam un pēc brīža atgriezās ar prāvu ūdens bļodu un dvieļiem. Saraju jau bija sākusi slaucīt plankumus no grīdas un skapīšiem, bet Jēzus devās tieši pie Tēta un, nometies ceļos, sāka tīrīt viņas noziestos svārkus. Pēc tam viņš noslaucīja tai kājas un vienu pēc otras iemērca tās bļodā, lai kārtīgi nomazgātu un izmasētu.

- O-o-o, cik tas ir patīkami! - Tētis iesaucās, turpinot darbošanos pie virtuves letes.

Atspiedies pret durvju aplodu, Maks noraudzījās viņos, un galvā viņam riņķoja domu spiets. Tātad tāds ir Dievs attiecībās? Tas šķita skaisti un neparasti pievilcīgi. Viņš zināja - nav svarīgi, kurš bijis vainīgs pie tā, ka saplēsta un izlijusi bļoda, ka iecerētais ēdiens netiks kopīgi baudīts, īstenā nozīme te acīmredzami bija mīlestībai, ko viņi juta cits pret citu, un pilnībai, ko tā sniedza. Maks papurināja galvu. Cik ļoti tas atšķīrās no viņa paša izturēšanās pret saviem mīļajiem!

Vakariņas bija vienkāršas, tomēr ļoti gardas. Putna cepetis tādā kā apelsīnu vai mango mērcē. Svaigi dārzeņi ar garšvielām - Dievs vien zina, kādām, - sulīgi, asi, skābeni un tīkami piparoti. Rīsi - tik garšīgi, kādus Maks nekad agrāk nejutās ēdis un kas paši par sevi varēja būt pilnvērtīga maltīte. Vienīgais neveiklais brīdis bija pašā sākumā, kad Maks ieraduma pēc nolieca galvu, pirms atcerējās, kur atrodas. Atkal pacēlis skatienu, viņš redzēja, ka visi trīs lūkojas viņā ar smaidu. Tāpēc Maks noteica, cik nevērīgi spēdams:

-   Jā, nu, paldies jums visiem… Vai es varētu uzlikt kādu karoti rīsu?

-   Protams. Mēs vēl gribējām pagatavot ārkārtīgi gardu japāņu mērci, bet tad iejaucās daži taukaini pirksti, - un Tētis pamāja uz Jēzus pusi, - un nolēma pamētāt bļodu bumbas vietā.

-   Labi, labi! - Jēzus attrauca. - Man bija slidenas rokas. Ko es tur vairs varu teikt?

Tētis pamirkšķināja Makam ar aci un pasniedza viņam rīsu bļodu. - Šajā pusē nevar nolīgt labus mājkalpotājus. - Visi iesmējās.

Saruna pie galda bija gandrīz ikdienišķa. Galdabiedri izjautāja Maku par katru no bērniem, vienīgi par Misiju ne, un viņš labprāt pastāstīja par to centieniem un veiksmēm. Kad Maks atklāja savas bažas par Keitu, visi trīs saprotošu sejas izteiksmi pamāja ar galvu, bet nepiedāvāja nekādus padomus vai risinājumus. Maks atbildēja arī uz jautājumiem par draugiem, un Saraju vislielāko interesi izrādīja par Nanu. Beidzot Maks izgrūda to, kas bija nomācis viņu visu sarunas laiku.

-   Es jums te tagad stāstu par saviem bērniem, draugiem un Nanu, bet jūs taču jau zināt visu, ko es varu pateikt, vai tā nav? Un jūs izturaties tā, it kā dzirdētu to pirmo reizi.

Saraju pasniedzās pāri galdam un saņēma viņa roku.

-   Makenzij, vai atceries mūsu neseno sarunu par ierobežojumiem?

-   Mūsu sarunu? - Maks pameta skatienu uz Tēti, kas apstiprinoši pamāja ar galvu.

-  Tu nevari dalīties domās ar vienu no mums, nedaloties reizē ar otru, - Saraju teica un pasmaidīja. - Atceries, ka izvēle palikt uz zemes ir izvēle, kas stiprina attiecības un godina tās. Makenzij, arī tu pats to dari. Tu spēlē rotaļu ar bērnu vai krāso attēlu kopā ar viņu ne jau tāpēc, lai parādītu savu pārākumu. Drīzāk var teikt, ka tu ierobežo sevi, lai stiprinātu un cienītu šīs attiecības. Tu vari pat zaudēt sacensībās, lai ļautu pilnīgāk uzplaukt mīlestībai. Te nav runa par uzvaru vai zaudējumu, bet par mīlestību un cieņu.

-   Un kas notiek, kad es jums stāstu par saviem bērniem?

-  Mēs esam ierobežojuši sevi aiz cieņas pret tevi. Mēs itin kā necenšamies atcerēties to, ko zinām par taviem bērniem. Mēs klausāmies tevī tā, it kā visu to dzirdētu pirmo reizi, un mums ir liels prieks ieraudzīt viņus ar tavām acīm.

-   Tas man patīk, - domīgi sacīja Maks, atlaizdamies dziļāk krēslā.

Saraju paspieda viņa roku un arī atspiedās pret sava krēsla atzveltni. - Man ari! Attiecību pamatā nekad nav vara, un viens ceļš, kā izvairīties no varas tieksmes, ir labprātīgi ierobežot sevi - kalpot. Cilvēki bieži tā dara - saskarē ar vārgajiem un slimajiem, kalpojot tiem, kuru prāts ir apmaldījies, saskarē ar trūcīgajiem, mīlestībā pret ļoti veciem un ļoti jauniem vai pat rūpējoties par kādu, kas ir ieguvis varu pār viņiem.

-   Labi teikts, Saraju! - iesaucās Tētis, un melnajā sejā staroja lepnums. - Traukus es novākšu vēlāk. Bet vispirms es gribētu veltīt laiku lūgšanām.

Makam gandrīz vajadzēja apspiest smiekliņu, iedomājoties, ka Dievs nodosies lūgšanām. Atmiņā uznira bērnības lūgšanu brīži ģimenē, un tās nebija patīkamas atmiņas. Visbiežāk tā bija nogurdinoša un garlaicīga nodarbība, kurā vajadzēja dot pareizās atbildes, pareizāk sakot, atcerēties tās pašas vecvecās atbildes uz tiem pašiem vecvecajiem Bībeles stāstu jautājumiem, un pēc tam pacietīgi turēties nomodā tēva neizturami garo lūgsnu dēļ. Un, ja tēvs bija dzēris, ģimenes lūgšanu brīži kļuva par bīstamu mīnu lauku, kurā ikviena nepareiza atbilde vai neuzmanīgs skatiens varēja izraisīt sprādzienu. Maks gandrīz vai gaidīja, ka Jēzus cels priekšā milzīgu, vecu Karaļa Džeimsa Bībeli.

Taču Jēzus pasniedzās pāri galdam un saņēma Tēta rokas savējās; rētas uz viņa plaukstām tagad bija skaidri saskatāmas. Maks nekustīgi sēdēja un skatījās, kā Jēzus noskūpsta sava tēva rokas un dziļi ieskatās tēvam acīs; pēc tam viņš teica: - Tēti, es šodien ar lielu mīlestību un prieku vēroju, kā tu pilnībā atvēries Maka sāpēm un pēc tam devi viņam laiku pašam domāt un visam atrast īsto bridi. Tu cienīji viņu, un tu cienīji mani. Patiešām vienreizīgi bija dzirdēt, kā tu čukstus iedvesi mīlestību un mieru viņa sirdī. Kāds prieks bija to vērot! Es esmu laimīgs, ka esmu tavs dēls.

Kaut gan Maks šajā situācijā jutās kā ienācējs no malas, neviens par to, šķiet, nelikās traucēts, un viņam tikpat nebija ne jausmas, kurp viņš būtu varējis aiziet. Klātesamība šādas mīlestības izpausmē šķita ārdām viņa iekšējo emocionālo sastrēgumu, un, kaut gan Maks neizprata, ko tieši šobrīd jūt, šī sajūta bija - laba. Ko īsti viņš redz savu acu priekšā? Kaut ko vienkāršu, sirsnīgu, tuvu, patiesu; jā, kaut ko svētu. Svētums Makam vienmēr bija šķitis vēss un sterils jēdziens, taču šeit tas tāds nebija. Apzinādamies, ka ikviena kustība no viņa puses var satricināt šo brīdi, viņš vienkārši aizvēra acis un saņēma kopā plaukstas. Uzmanīgi klausīdamies aizvērtām acīm, viņš dzirdēja Jēzu krēslā sakustamies. Pēc īsa klusuma brīža Jēzus atkal ierunājās. - Saraju, - viņš klusi un maigi teica, - tu mazgāsi traukus, un es slaucīšu.

Maks atvēra acis un vēl paguva ieraudzīt, ka viņi raugās viens otrā un gaiši smaida; tad abi paņēma šķīvjus un aizgāja uz virtuvi. Maks dažas minūtes sēdēja, nezinādams, ko darīt. Tētis kaut kur bija izgājis, un abi pārējie tagad darbojās ar traukiem… tomēr izlemt bija viegli. Viņš savāca nažus, dakšiņas un glāzes un aiznesa tos uz virtuvi. Līdzko viņš tos bija nolicis Saraju priekšā blakus citiem traukiem, Jēzus pasvieda viņam trauku dvieli, un abi sāka slaucīt nomazgātos piederumus.

Saraju sāka dungot to pašu zīmīgo melodiju, ko viņš iepriekš bija dzirdējis no Tēta, un Maks ar Jēzu darbodamies klausījās. Melodija vairākkārt sirds dziļumos aizkustināja Maka jūtas un šķita klauvējam pie slēgtajām durvīm. Viņam tā izklausījās pēc gēlu melodijas, un viņš gandrīz dzirdēja tai cauri dūdu pavadījumu. Bet, kaut gan Maks juta, ka grūti ir šeit stāvēt un ļauties tik spēcīgam jūtu saviļņojumam, melodija pilnīgi pārņēma viņu savā varā. Ja vien varētu turpināt klausīties, viņš ar prieku slaucītu traukus visu atlikušo mūžu.

Apmēram pēc desmit minūtēm viņi beidza darāmo. Jēzus noskūpstīja Saraju uz vaiga, un viņa nozuda aiz stūra. Tad viņš pagriezās un uzsmaidīja Makam. - Iziesim ārā pie ezera un palūkosimies zvaigznēs!

-  Un pārējie? - Maks jautāja.

-   Es esmu šeit, - Jēzus atbildēja. - Es vienmēr esmu šeit.

Maks pamāja ar galvu. Dieva klātesamība, kaut gan grūti aptverama, šķita arvien vairāk spiežamies cauri viņa prātam un iespiežamies sirdī. Viņš ļāva tam notikt.

-   Ejam! - sacīja Jēzus, pārtraukdams Maka domas. - Es zinu, ka tev patīk skatīties zvaigznēs. Vai gribi? - Viņa balss skanēja kā bērnam, kas pilns gaidu un cerību.

-Jā, laikam gan, - Maks atbildēja, aptverdams, ka pēdējo reizi to ir darījis nelaimīgajās kempinga brīvdienās kopā ar bērniem. Varbūt pienācis laiks ļauties riskam.

Viņš sekoja Jēzum, un abi izgāja pa aizmugures durvīm. Cauri biezējošai krēslai Maks saskatīja ezera akmeņaino krastu, taču tas nebija aizaudzis, kādu viņš to atcerējās, bet glīti apkopts un veidoja skaistu ainavu. Netālā upīte šķita dungojam tīkamu melodiju. Apmēram piecdesmit pēdu garumā ezerā iesniedzās plata laipa, un Maks pustumsā redzēja pie tās dažādos attālumos piesietas trīs kanoe laivas. Tumsa biezēja strauji, un nepārredzamo apkārtni jau pildīja sienāžu un varžu mūzika. Jēzus saņēma Maku aiz elkoņa un veda pa taku, līdz viņa acis aprada ar melnumu, bet jau tagad Maks raudzījās tumšajā bezmēness naktī, apbrīnodams austošās zvaigznes.

Nogājuši pa laipu trīs ceturtdaļas no attāluma, viņi apgūlās uz muguras un pievērsa skatienus debesīm. Paaugstinātā vieta itin kā darīja debesis plašākas, un Maks izjuta neparastu līksmi, redzot tik daudz spoži dzidru zvaigžņu. Jēzus ierosināja uz brīdi aizvērt acis un ļaut, lai dziestošā krēsla pilnīgi pārtop naktī. Maks paklausīja, un, kad beidzot viņš atkal atvēra acis, skats bija tik iespaidīgs, ka viņam uz brīdi apreiba galva. Gandrīz vai šķita, ka viņš krīt augšup izplatījumā un zvaigznes traucas pretī viņu apskaut. Viņš izstiepa rokas, iztēlodamies, ka var citu pēc cita noplūkt krāšņos dimantus no samtaini melnajām debesīm.

-   Ai! - viņš nočukstēja.

-  Neticami! - tumsā turpat pie pašas Maka galvas atskanēja Jēzus čuksts. - Man nekad neapnīk uz to noskatīties.

-   Kaut gan tu pats to radīji? - Maks atjautāja.

-   Es radīju to kā Vārdu, pirms Vārds tapa miesa. Tāpēc, kaut gan es visu šo radīju, tagad redzu to ar cilvēka acīm. Un jāteic, tas ir iespaidīgi!

-   To nevar noliegt. - Maks īsti nesaprata, kā aprakstīt savas izjūtas, bet, gulēdams klusumā blakus Jēzum, raudzīdamies debesu ainavā, vērodams un klausīdamies, viņš sirdī zināja, ka ari tas viss ir svēts. Kamēr abi lūkojās, godbijīga izbrīna pārņemti, krītošas zvaigznes palaikam izgaismoja cauri tumsai savu nelielo taku, un viens vai otrs atkal un atkal iesaucās: - Vai redzēji? Brīnumaini!

Pēc ilgāka klusuma brīža Maks ierunājās. - Ar tevi kopā es jūtos brīvāk. Tu it kā esi citāds nekā pārējie divi.

-   Kādā ziņā citāds? - rāmā balss atsaucās cauri tumsai.

-   Nu tā… - Maks brīdi kavējās domās. - Tāds kā reālāks, uztveramāks, es nezinu. - Viņš meklēja vārdus, un Jēzus klusēdams gulēja un gaidīja. - Man ir tā, it kā es tevi vienmēr būtu pazinis. Bet Tētis nepavisam nav tāds, kādu es būtu iedomājies Dievu, un Saraju - viņa ir kaut kur pavisam tālu.

Jēzus tumsā pasmējās. - Sāksim ar to, ka es esmu cilvēks, tāpēc mums ir daudz kopīga.

-  Es tomēr nesaprotu…

-   Es esmu ceļš, pa kuru cilvēks vislabāk var tuvināties Tētim vai Saraju. Redzēt mani nozīmē redzēt viņus. Mīlestība, ko tu jūti nākam no manis, ir tāda pati, ar kādu viņi mīl tevi. Un tici man, Tētis un Saraju ir tikpat reāli kā es, kaut arī pilnīgi atšķirīgos veidos, kā tu jau esi ievērojis.

-  Runājot par Saraju - vai viņa ir Svētais Gars?

-  Jā. Viņa ir Radošums, viņa ir Darbība, viņa ir Dzīvības Elpa, viņa ir vēl daudz vairāk. Viņa ir mans Gars.

-  Un viņas vārds - Saraju?

-  Tas ir vienkāršs vārds vienā no mūsu cilvēku valodām. Tas nozīmē "Vējš", būtībā parasts vējš. Viņai ļoti patīk šis vārds.

-   Hmm… - Maks novilka. - Viņā pašā gan nav nekā parasta.

-  Arī taisnība, - Jēzus atbildēja.

-   Un tas vārds, ko minēja Tētis, - Elo… El…

-  Eloisija, - balss blakus tumsā godbijīgi atkārtoja. - Tas ir brīnišķīgs vārds. El ir mans vārds kā Dievam Radītājam, bet ousia ir "esamība" jeb "tas, kas ir patiesi reāls", tāpēc vārds nozīmē "Dievs Radītājs", kas ir patiesi reāls un visas esamības pamats. Arī tas ir skaists vārds.

Brīdi atkal valdīja klusums, kamēr Maks pārdomāja Jēzus sacīto. - Un kur tajā visā esam mēs? - Šķita, ka viņš uzdod šo jautājumu par visu cilvēku cilti.

-   Tieši tur, kur jums vienmēr bija iecerēts būt. Mūsu mīlestības un nolūka pašā vidū.

Pēc vēl viena neilga klusuma brīža Maks noteica: - Šķiet, ka to es spēju pieņemt.

Jēzus klusi pasmējās. - Priecājos dzirdēt, - viņš teica, un tad viņi iesmējās abi. Ilgāku laiku neviens nerunāja. Klusums apņēma viņus kā sega, un Maks dzirdēja vienīgi ūdens šļakstus pret laipas malām. Beidzot viņš pirmais pārtrauca klusumu.

-Jēzu?

-Jā, Makenzij?

-   Mani kaut kas pie tevis pārsteidza.

-   Tiešām? Un kas?

-   Es laikam iedomājos no tevis kaut ko vairāk. - Te nu jābūt uzmanīgākam, Mak! - Tas ir… es gaidīju, ka tu būsi tīri cilvēciski izteiksmīgāks.

Jēzus guldzoši pasmējās. - Cilvēciski izteiksmīgāks? Tu laikam domāji: skaistāks. - Tagad viņš iesmējās skaļi.

-    Jā, nu, es centos vairīties no šī vārda, bet tā tas ir. Es kaut kā biju iedomājies, ka tu esi cilvēka ideāls, saproti, atlētisks un izcili izskatīgs vīrietis.

-   Vainīgs ir deguns, vai ne?

Maks nezināja, ko atbildēt.

Jēzus atkal iesmējās. - Tu jau zini, ka es esmu ebrejs. Manam vectēvam no mātes puses bija liels deguns, un patiesībā gandrīz visiem mammas puses vīriešiem ir bijuši lieli deguni.

-   Man vienkārši likās, ka tu varētu būt izskatīgāks.

-   Pēc kādiem kritērijiem? Un, lai nu kā, līdzko tu mani patiešām iepazīsi, tev tas vairs nebūs svarīgi.

Šie vārdi, kaut arī laipni sacīti, iedūrās sirdī. Bet kāpēc lai tie durtos? Maks krietnu brīdi gulēja un domāja, un tad aptvēra: lai gan viņam licies, ka pazīst Jēzu, varbūt viņš to nemaz nepazīst… īstenībā tomēr nepazīst. Varbūt tas, ko viņš šķitis pazīstam, drīzāk ir simbols, ideāls, tēls, caur kuru viņš centies izprast garīguma jēgu, bet tas nav īsts cilvēks. - Kāpēc tā? - viņš beidzot jautāja. - Tu teici: līdzko es tevi iepazīšot, man vairs nebūšot svarīgi, kāds tu izskaties…

-   Tas patiešām ir ļoti vienkārši. Esamība vienmēr iziet ārpus izskata ietvariem, jo izskats ir tikai šķitums. Līdzko tu sāc iepazīt esamību aiz ļoti skaistas vai ļoti neglītas sejas - atkarībā no taviem personīgajiem kritērijiem -, virspusējais šķitums izbālē un apdziest, līdz tam vairs nav nozīmes. Tieši tāpēc Eloisija ir tik brīnišķīgs vārds. Dievs, kas ir visas esamības pamats, mājo visā, ap visu un caur visu un beidzot parādās savā reālajā būtībā - un jebkāds šķitums, izskats, kas aizsedz realitāti, izgaist un pazūd.

Atkal iestājās klusums, un Maks saspringti centās aptvert Jēzus vārdus. Tikai pēc pāris minūtēm viņš padevās un nolēma uzdot riskantāku jautājumu.

-  Tu teici, ka īstenībā es tevi nepazīstot. Iepazīt būtu daudz vieglāk, ja mēs vienmēr varētu sarunāties tā kā tagad.

-Jāteic, Mak, ka šis ir īpašs gadījums. Tu biji nonācis pilnīgā strupceļā, un mēs tev gribējām palīdzēt izkļūt no tavām sāpēm. Taču nedomā, ka mūsu attiecībām jābūt mazāk reālām tikai tāpēc, ka es neesmu redzams. Tās ir citādas, bet varbūt pat reālākas.

-   Kā lai to saprot?

-  Mans nolūks no paša sākuma ir bijis dzīvot tevī un ļaut tev dzīvot manī.

-   Pagaidi, pagaidi! Kā tas iespējams? Ja tu joprojām esi pilnībā cilvēks, kā tu vari dzīvot manī?

-   Pārsteidzoši, vai ne? Tas ir Tēta brīnums. Tas ir Saraju spēks, mana Gara spēks, Gara spēks Dievā, kas atjauno sen izirušo saikni. Tu jautā par mani? Es izvēlos ik brīdi būt pilnībā cilvēks. Es esmu pilnībā Dievs, tomēr cilvēcisks līdz pašai būtībai. Kā jau teicu, tas ir Tēta brīnums.

Maks gulēja tumsā un saspringti klausījās. - Man šķita, ka tu runā par reālu dzīvošanu cilvēkā, nevis par abstraktu teoloģisku pieņēmumu?

-  Protams! - Jēzus atbildēja, un viņa balss skanēja noteikti un pārliecināti. - Tieši tur jau ir visa jēga un būtība. Cilvēkā, kas veidots no Radīšanas fiziskā materiāla, var atkal pilnībā iemājot garīgā un dvēseliskā dzīve, mana dzīve. Tai nepieciešams, lai pastāvētu ļoti reāla dinamiska un aktīva saikne.

-   Tas ir gandrīz neticami! - Maks klusi iesaucās. - Man par to nebija nekādas jausmas. Par to vajadzēs ilgāk padomāt. Bet man var rasties vēl daudz vairāk jautājumu.

-   Un mūsu rīcībā ir viss tavs mūžs, lai tos apcerētu! - Jēzus iesmējās. - Bet tagad pietiks par to! Ienirsim atkal šai zvaigžņotajā naktī. - Tad iestājās ilgs klusums, un Maks nekustīgi gulēja, ļaudamies bezgalīgā izplatījuma un netveramās zvaigžņu gaismas varai, juzdamies bezgala mazs visa tā vidū un brīnumainajā mirdzumā palēnām aptverdams domu, ka dziļākā būtība ir viņš pats… cilvēku cilts… ka tas viss ir mums, mums visiem. Pēc kāda laika, kas šķita ļoti ilgs, Jēzus ierunājās pirmais.

-   Man nekad neapniks noraudzīties uz šo visu. Uz šo brīnumu - Radīšanas izšķērdību, kā izteicās kāds no mūsu brāļiem. Kāda izsmalcinātība, kādas ilgas un skaistums pat šajā brīdī!

-   Vai zini ko? - Maks atsaucās, atkal spēji apjauzdams, cik neiespējama ir šī situācija: gan vieta, kurā viņš atrodas, gan cilvēks, kas guļ viņam līdzās. - Tas ko tu saki, brīžiem izklausās tik… Saproti, es guļu te, blakus Visvarenajam Dievam, bet tu patiešām izklausies tik… tik…

-   Cilvēcīgs? - Jēzus pabeidza jautājumu. - Bet neglīts. - To teicis, viņš ļāva vaļu paklusiem smiekliem, kas sākumā skanēja guldzoši un apvaldīti, bet pēc dažiem spurdzieniem izlauzās ar pilnu vaļu. Tie bija lipīgi smiekli un aizrāva Maku līdzi, saviļņojot kaut ko viņa slēptākajās dzīlēs. Tik dziļi un pamatīgi viņš nebija smējies ilgu, ilgu laiku. Jēzus pastiepās un saspieda viņa plecus, pats kratīdamies līksmos smieklos, un Maks jutās tik tīrs, dzīvs un spirdzināts, kāds nebija juties kopš… nē, viņš nespēja atcerēties, kopš kuriem laikiem.

Beidzot abi atkal pierima un no jauna ļāvās nakts klusumam. Apklusis, šķiet, bija pat varžu koris. Maks guļot izjuta tādu kā vainas apziņu, ka ļāvies priekam un smiekliem, un pat cauri tumsai juta sev atkal uzgulstam Lielās Skumjas.

-  Jēzu? - viņš, balsij aizlūstot, nočukstēja. - Es jūtos tik pazudis!

Plauksta pasniedzās, saspieda viņējo un vairs neatlaida.

-   Es zinu, Mak. Bet tā nav patiesība. Es esmu kopā ar tevi, un es neesmu pazudis. Man žēl, ka tu tā jūties, bet uzklausi mani uzmanīgi. Tu neesi pazudis!

-  Ceru, ka tev taisnība, - Maks atbildēja, un jaunatrastā drauga vārdi pamazām gaisināja sasprindzinājumu.

-   Ejam! - Jēzus teica, piecēlās un pastiepa Makam roku.

-   Rīt tev gaidāma iespaidu pārpilna diena. Aizvedīšu tevi gulēt. - Viņš aplika roku Makam ap pleciem, un abi kopā devās atpakaļ uz būdas pusi. Maks pēkšņi jutās bezgala noguris. Aizvadīta bija ļoti gara diena. Varbūt rīt viņš pamodīsies savās mājās, savā gultā pēc spilgtu sapņu nakts - tomēr kaut kur sirds dziļumos Maks cerēja, ka tā nenotiks.

8

čempionu brokastis [4]

Augšana nozīmē pārmaiņu, un pārmaiņa ietver risku, pārejot no zināmā uz nezināmo.

Nezināms autors

Iegājis savā istabā, Maks redzēja, ka viņa drēbes, kas bija palikušas automašīnas aizmugurē, ir vai nu salocītas un noliktas uz kumodes, vai pakārtas atvērtajā sienasskapī. Sev par uzjautrinājumu viņš naktsskapīša atvilktnē atrada arī Gideona Bībeli. Maks plaši atvēra logu, ļaudams brīvi ieplūst nakts gaisam; mājās Nana nekad to nepieļāva, jo ļoti baidījās no zirnekļiem vai jebkādām citām rāpojošām radībām, kas varētu ielīst pa vaļējo logu. Kā mazs bērns dziļi ievīstījies siltajā segā, viņš izlasīja tikai dažus Bībeles pantus, jo drīz grāmata nez kā izslīdēja no rokām, gaisma nez kā nodzisa, kāds noskūpstīja viņu uz vaiga, un viņš nemanāmi atrāvās no zemes, aizlidodams sapnī.

Tie, kuri nekad nav tā lidojuši, varbūt uzskata par mazliet ķertiem tos, kuri tic šādam lidojumam, taču klusībā viņi

drīzāk jūt zināmu skaudību. Maks gadiem ilgi nebija sapnī lidojis - katrā ziņā tas nebija noticis kopš Lielo Skumju laikiem, taču šonakt viņš uzlidoja augstu zvaigžņotajās nakts debesīs, kur gaiss bija dzidrs un vēss, tomēr nebija nepatīkams. Viņš lidoja pār ezeriem un upēm, pārlidoja okeāna piekrastei un daudzām saliņām, ko ieskāva zemūdens klintis.

Lai cik dīvaini tas izklausītos, Maks savos sapņos bija iemācījies tā lidot: atrauties no zemes, ne pie kā neturoties, bez spārniem, bez jebkāda lidaparāta, tikai pats saviem spēkiem. Sākotnējie lidojumi parasti aprobežojās ar pāris sprīžiem - galvenokārt baiļu vai, precīzāk izsakoties, iespējama kritiena šausmu dēļ. Kad lidojumi arvien par dažām pēdām pagarinājās, auga arī viņa pašpaļāvība, kā arī atklāsme, ka kritiens nemaz nav sāpīgs, tas ir tikai lēns atsitiens. Ar laiku viņš iemācījās pacelties mākoņos, nolidot lielus attālumus un nesāpīgi nolaisties zemē.

Kad viņš pats pēc savas gribas lidoja pāri robotiem kalniem un dzidri baltām jūru piekrastēm, baudīdams senaizmirsto sapņu lidojuma brīnumu, kaut kas viņu piepeši sagrāba aiz potītes un izrāva no debesu plašuma. Pāris mirkļos kāds spēks viņu norāva lejā no augstumiem un mežonīgi iegrūda ar seju dubļainās zemesceļa dangās. Zemi satricināja pērkons, un lietus īsā laikā izmērcēja viņu līdz kaulam. Un tad atkal pienāca baisais brīdis, kad zibens apspīdēja viņa meitas seju, viņa bez skaņas iekliedzās: "Tēti!" - un pagriezusies aizskrēja tumsā; tikai īsu mirkli pazibēja sarkanā kleitiņa, un viņas vairs nebija. Viņš visiem spēkiem pūlējās izlauzties no dubļiem un ūdens, bet to alkatīgais tvēriens tikai vilka viņu arvien dziļāk. Un, kad dubļi jau grasījās sakļauties virs viņa galvas, Maks elsodams pamodās.

Viņa sirds neganti dauzījās, un iztēle joprojām kavējās nakts murgos, tāpēc Maks tikai pēc laba brīža saprata, ka tas bijis tikai sapnis. Tomēr pat tad, kad tas attālinājās no apziņas, emocijas neizgaisa tam līdzi. Sapnis bija saasinājis Lielās Skumjas, un, vēl pat neizkāpis no gultas, viņš jau cīnījās ar izmisumu, kas bija nesaudzīgi aprijis daudzas viņa mūža dienas.

Saviebies Maks aplaida skatienu istabai, kurā caur logu žalūzijām strāvoja blāvi pelēcīgi ausmas stari. Šī nebija viņa guļamistaba, šeit nekas neizskatījās un nebija pazīstams. Kur viņš atrodas? Domā, Mak, domā! Tad viņš atcerējās. Viņš joprojām bija būdā kopā ar trim neparastajām būtnēm, kas visas uzskatīja sevi par Dievu.

"Tā nevar būt īstenība!" Maks norūcās sevī, nolaida kājas uz grīdas un palika sēžam uz gultas malas, saņēmis galvu rokās. Domās viņš atgriezās iepriekšējā dienā un atkal izjuta bailes, ka varbūt zaudē saprašanu. Tā kā Maks nekad nebija bijis no pārlieku jūtīgajiem un vārīgajiem, Tētis - lai kas šī melnā sieviete būtu - darīja viņu nervozu, un viņš nepavisam nesaprata, ko domāt par Saraju. Maks klusībā atzinās, ka Jēzus viņam patiešām patīk, bet tieši Jēzus no visiem trim šķita vismazāk līdzīgs Dievam.

Maks smagi un dziļi nopūtās. Ja Dievs patiešām bija tepat, kāpēc tas nebija atvairījis viņa nakts murgus?

Beidzot viņš nosprieda, ka sēdēšana un mocīšanās neziņā neko nevar palīdzēt, tāpēc devās uz vannas istabu, kur ar tādu kā uzjautrinātu izbrīnu pārliecinājās, ka viss ir rūpīgi sagatavots un novietots rīta dušai. Maks nesteidzīgi izbaudīja silto ūdeni, nesteidzīgi noskuvās un, atgriezies guļamistabā, nesteidzīgi apģērbās.

Spēcīgs, vilinošs kafijas aromāts piesaistīja viņa uzmanību garojošai tasei, kas gaidīja viņu uz galdiņa līdzās durvīm. Maks iedzēra malku, pacēla žalūzijas un palika stāvam pie guļamistabas loga, lūkodamies uz ezeru, ko iepriekšējā vakarā bija uztvēris tikai kā miglainu ēnu.

Ezers bija brīnumskaists, gluds kā spogulis, un tikai paretam tā gludo virsmu saviļņoja kāda forele, lēkdama pēc brokastu tiesas un izraisīdama sīkus vilnīšus uz koši zilās virsmas, līdz tie izgaisa plašajā ūdens klajumā. Maks sprieda, ka tālākā ezera mala ir apmēram pusjūdzes attālumā. Visapkārt zaigoja rasas lāses, agrā rīta dimanta asaras, kurās atspoguļojās saules mīlestība.

Trīs laivas, kas dažādos attālumos rāmi šūpojās piestātņu laipas malās, izskatījās ļoti aicinošas, taču Maks atvairīja šo domu. Laivas vairs nespēja sagādāt prieku. Tām līdzi nāca pārāk daudz smagu atmiņu.

Platā ezera laipa atsauca atmiņā iepriekšējo vakaru. Vai viņš patiešām bija gulējis uz tās līdzās Vienīgajam, kas radīja Visumu? Maks papurināja galvu, juzdamies gauži apmulsis. Kas šeit īsti notiek? Kas viņi ir, un ko vēlas no Maka? Lai kas tas būtu, Maks jutās pārliecināts: viņam nav nekā tāda, ko varētu piedāvāt.

Istabā ieplūda ceptu olu un šķiņķa aromāts kopā ar vēl kādu citu tīkamu smaržu sajaukumu un pārtrauca Maka domas. Maks nosprieda, ka ir laiks doties pie pārējiem un ņemt savu daļu. Ieiedams lielākajā istabā, viņš izdzirdēja no virtuves plūstam šurp pazīstamu Brūsa Kouberna melodiju un melnas sievietes balsi, kas dziedāja līdzi: - Ai, mīlestība, kas dāvā spožumu saulei, uzturi mūžam šo spožumu manī! Tad viņš ieraudzīja Tēti, kas abās rokās turēja šķīvjus ar pankūkām, ceptiem kartupeļiem un kaut kādiem zaļumiem. Viņa bija ģērbusies garā, plandošā afrikāņu tērpā, un galvu viņai sedza spilgts, daudzkrāsains rotājums. Viņa izskatījās starojoša - gandrīz vai kvēlojoša.

- Vai zini ko? - viņa iesaucās. - Man ārkārtīgi patīk šīs bērnu dziesmas! Un zini, man sevišķi patīk Brūss. - Viņa paskatījās uz Maku, kas tobrīd sēdās pie galda.

Maks pamāja ar galvu un juta, ka ēstgriba aug ar katru brīdi vairāk.

-Jā gan, - viņa turpināja, - un es zinu, ka ari tev viņš patīk.

Maks pasmaidīja. Tā bija taisnība. Kouberns jau daudzu gadu garumā bija viņa ģimenes iemīļotais mūziķis - vispirms viņa paša, pēc tam viņa un Nanas, un visbeidzot dažādā līmenī iepaticies katram no viņa bērniem.

-   Nu, mīlulīt, - Tētis teica, rosīgi turpinot savu darāmo, - kādi tev pagājušajā naktī bija sapņi? Zini, sapņi reizēm ir ļoti nozīmīgi. Tie var palīdzēt atvērt logu un atbrīvoties no sasmakušā gaisa.

Maks saprata, ka šis ir aicinājums atvērties un atklāt savas nakts šausmas, taču šobrīd viņš nejutās gatavs kopā ar viņu doties šajā melnumā. - Paldies, es gulēju labi, - viņš atbildēja un ātri mainīja tematu. - Vai tas ir tavs iemīļotais mūziķis? Es domāju Brūšu.

Viņa pārtrauca darbu un paskatījās uz Maku. - Makenzij, man nav nekādu iemīļoto; man viņš gluži vienkārši ļoti patīk.

-   Šķiet, ka tev ļoti patīk daudzi cilvēki, - Maks piebilda ar aizdomu pilnu skatienu. - Vai ir kāds, kurš tev nav ļoti patīkams?

Viņa pacēla galvu un sakoncentrēja skatienu tā, it kā domās pārskatītu visu jebkad radīto būtņu sarakstu. - Nē, tādu es neesmu varējusi atrast. Redzi, tāda es gluži vienkārši esmu.

Maks juta uzvilnījam interesi. - Vai tu dažreiz arī saniknojies uz kādu no viņiem?

-   Kā gan citādi! Vai tad vecākiem citādi vispār var būt? Ir ļoti daudz iemeslu dusmoties par visu to nejēdzību, kādu mani bērni ir savārījuši, un par to nejēdzību, kādā viņi ir iekļuvuši paši. Man ļoti bieži nepatīk viņu izdarītā izvēle, bet šīs dusmas - it sevišķi man - tik un tā ir mīlestības izpausme. Tos, uz kuriem es niknojos, es mīlu tieši tāpat kā tos, uz kuriem neniknojos.

-  Bet kā tad… - Maks brīdi apklusa. - Bet kā tad ir ar tavu naidu? Man šķiet, ja tu pretendē uz Visvarenā Dieva lomu, tevī jābūt daudz vairāk naida.

-  Vai tu manī to redzi?

-  Man šķiet, ka būtu jāredz. Vai tad Bībelē nav stāstīts, kā tu sodi un nogalini? Tu kaut kā galīgi neiederies tajā lomā.

-   Es saprotu, cik ļoti tas viss tevi mulsina, Mak. Tomēr vienīgais, kas šeit uz kaut ko pretendē, esi tu pats. Es esmu tas, kas esmu. Es necenšos iederēties nekādā lomā.

-   Bet tu uzstāj, lai es ticētu, ka tu esi Dievs, un es vienkārši nesaprotu… - Makam nebija ne jausmas, kā šo teikumu pabeigt, tāpēc viņš padevās un apklusa.

-   Es neuzstāju, lai tu jebkam ticētu, tomēr sacīšu vienu: šī diena tev būs krietni vieglāka, ja tu vienkārši pieņemsi to, kas ir, nevis centīsies iekļaut to savu iedibināto priekšstatu rāmjos.

-  Bet, ja tu esi Dievs, vai tad tu neesi tas, kas izgāž nevaldāmu naidu un met cilvēkus degošas uguns ezerā? - Maks atkal juta uzbangojam dusmas, kuru virspusē zibēja neatbildēti jautājumi, un jutās mazliet apbēdināts par savu savaldības trūkumu. Tomēr viņš turpināja jautājumu: - Pavisam godīgi: vai tu nejūti prieku, sodot tos, kuri ir tevi pievīluši?

To dzirdot, Tētis pārtrauca rosīšanos pie plīts un pagriezās pret Maku. Viņas acīs Maks redzēja dziļas bēdas. - Es neesmu tas, par ko tu mani iedomājies, Makenzij. Man nav jāsoda cilvēki par viņu grēkiem. Grēks pats par sevi ir sods, tas saēd cilvēku no iekšienes. Mans nolūks nav par to sodīt; man ir prieks to izdziedināt.

-   Es nesaprotu…

-  Tā ir. Tu nesaproti, - viņa atbildēja ar smaidu, kura kaktiņos joprojām rotājās skumjas. - Bet es atgādināšu vēlreiz, ka mūsu sarunas nav beigušās.

Tajā brīdī pa aizmugures durvīm smiedamies ienāca Jēzus un Saraju, iegrimuši savā sarunā. Jēzus bija ģērbies apmēram tāpat kā iepriekšējā dienā - džinsa biksēs un gaišzilā, aizpogātā kreklā, kas izcēla viņa tumšbrūnās acis. Saraju turpretī bija ģērbusies tik smalkā un gaisīgā mežģīņu ietērpā, ka tas manāmi plīvoja pie mazākās gaisa pūsmas vai izteikta vārda. Varavīkšņoti raksti zaigoja un mainījās līdz ar katru viņas kustību. Maks sevī prātoja, vai viņa vispār jebkad pārstāj kustēties. Drīzāk viņš par to šaubījās.

Tētis noliecās un ieskatījās Makam tieši acīs. - Tu uzdod ļoti svarīgus jautājumus, un es tev apsolu, ka mēs pie tiem nonāksim. Bet tagad visi kopā baudīsim brokastis!

Maks pamāja ar galvu un pievērsa uzmanību ēdienam, atkal juzdamies mazliet samulsis. Tomēr viņam gribējās ēst, un galdā bija daudz ēdamā.

-  Paldies par brokastīm! - viņš teica Tētim, kamēr Jēzus un Saraju sēdās pie galda.

-   Ko? - viņa mākslotā sašutumā atsaucās. - Tu pat negrasies noliekt galvu un aizvērt acis? Ai, ai, ai! Kas gan notiek ar pasauli? - Viņa kurnēdama devās uz virtuves pusi, tad pār plecu atmeta: - Nav par ko, mīļais! - Pēc brīža viņa atgriezās ar vēl vienu kūpošu bļodu, no kuras plūda brīnišķa un kārdinoša smarža.

Viņi pasniedza ēdienu cits citam, un Maks savaldzināts klausījās, kā Tētis iesaistās Jēzus un Saraju uzsāktajā sarunā. Viņi runāja par kādu atsvešinātu ģimeni, kurai vajadzētu atgūt saskaņu, taču Maku valdzināja nevis tas, ko viņi runāja, bet tas, kā viņi to darīja. Viņš nekad nebija redzējis trīs cilvēkus pārmijam domas ar tādu vienkāršību un skaistumu. Ikvienam, šķiet, vairāk rūpēja pārējie nekā viņš pats.

-   Nu, un ko tu domā, Mak? - Jēzus jautāja, mudinoši pamādams uz viņa pusi.

-  Man nav ne jausmas, par ko jūs spriežat, - Maks atbildēja, kaut gan mute bija pa pusei pilna ar brinumgardiem zaļumiem. - Bet man ļoti patīk veids, kādā jūs sarunājaties.

-  Prātīgāk! - teica Tētis, atgriežoties no virtuves letes ar vēl vienu ēdiena bļodu. - Piebremzē ar tiem zaļumiem, mīļais cilvēk! Ja neuzmanīsies, tie tevi var aplaimot ar skrienamo.

-   Labi, centīšos atcerēties, - Maks atbildēja un pasniedzās pēc bļodas, ko viņa turēja rokā. Tad, vēlreiz pagriezdamies pret Jēzu, viņš piebilda: - Man ļoti patīk, kā jūs izturaties cits pret citu. Tas noteikti nav tas, kā es biju iztēlojies Dievu.

-   Kādā ziņā?

-   Nu, es zinu, ka jūs esat viens un reizē arī ir trīs. Bet jūs tik jauki un laipni izturaties cits pret citu. Vai viens no jums nav augstāks valdnieks par pārējiem?

Visi trīs saskatījās tā, it kā viņiem šāds jautājums nekad nebūtu ienācis prātā.

-   Kā lai to saka? - Maks steigšus turpināja. - Man vienmēr ir kaut kā licies, ka Dievs Tēvs ir augstākais no visiem un Jēzus ir tas, kurš izpilda norādījumus, tā sakot, paklausa. Es lāgā nesaprotu, kur īsti iekļaujas Svētais Gars. Viņš… tas ir, viņa… hm… - Maks taustījās pēc vārdiem un centās neskatīties uz Saraju. - Lai nu kā… Gars vienmēr ir šķitis tāds kā… hm…

-   Brīvs Gars? - Tētis pateica priekšā.

-   Tieši tā - brīvs Gars, tomēr tāds, kas rīkojas pēc Tēva norādījumiem. Vai es pateicu tā, ka var saprast?

Jēzus paskatījās uz Tēti, ar acīmredzamu piepūli cenzdamies saglabāt ļoti nopietnu izskatu. - Vai tu varēji saprast, Abba? Ja godīgi, tad man nav ne jausmas, par ko šis cilvēks runā.

Tētis savilka seju tādā izteiksmē, it kā visiem spēkiem pūlētos koncentrēt uzmanību. - It nekā! Centos, kā mācēju, atrast tur kādu jēgu, tomēr, piedodiet, viņš mani pilnīgi samulsināja.

-Jūs labi zināt, par ko es runāju, - Marks izmeta, juzdamies mazliet sarūgtināts. - Es runāju par to, kurš ir galvenais. Vai tad jums nav kaut kāda komandķēde?

-   Komandķēde? Tas izklausās atbaidoši! - sacīja Jēzus.

-   Vai vismaz liek domāt par kaut ko uzspiestu, - Tētis piebilda, un viņi iesmējās; tad Tētis pagriezās pret Maku un nodziedāja: - "Kaut ķēdes no zelta, tās tomēr ir ķēdes!"

-    Labi, neņem tos abus galvā! - iejaucās Saraju un pastiepa roku, lai nomierinātu Maku. - Viņi tikai spēlējas ar tevi. Īstenībā šis ir temats, kas interesē mūs visus.

Maks pamāja ar galvu, juzdamies atvieglots un mazliet samulsis par to, ka atkal ir ļāvis sev zaudēt savaldību.

-   Makenzij, starp mums nav tāda jēdziena kā galvenais lēmējs - ir tikai vienība. Mūs saista attiecību loks, nevis komandu ķēde vai "lielās esamības pakāpes", kā to nosauca tavi senči. Tas, ko tu šeit redzi, ir attiecības bez jebkāda varas pārklāja. Mums nav vajadzīga vara pār citiem, jo mēs vienmēr lūkojamies pēc vislabākā. Hierarhijai starp mums nebūtu nekādas jēgas. Patiesībā tā ir tava problēma, nevis mūsējā.

-   Patiešām? Kā tad tā?

-   Cilvēki ir tik apjukuši un traumēti, ka jums šķiet gandrīz neaptverami, kā iespējams dzīvot un strādāt kopā, ja kāds nav noteicējs.

-   Bet ikviena cilvēku kopa, ko es spēju iedomāties, vai tā būtu politika vai bizness, vai pat laulība, balstās uz tādu domāšanas veidu; tas ir mūsu sociālās iekārtas pamatu pamats, - Maks apgalvoja.

-  Kāda izšķērdēšanās! - noteica Tētis, paņēma tukšo bļodu un devās uz virtuvi.

-   Tas ir viens no iemesliem, kāpēc jums tik grūti padodas patiesas attiecības, - piebilda Jēzus. - Līdzko jūs izveidojat hierarhiju, jums vajadzīgi noteikumi, kas to aizsargā un iemieso; pēc tam jums vajadzīgi likumi un noteikumu ieviešana, un galu galā jums izveidojas kaut kāda komandķēde vai kārtības sistēma, kas drīzāk dragā attiecības, nevis tās veicina. Jūs reti redzat un izjūtat attiecības šķirti no varas. Hierarhija uzspiež likumus un noteikumus, un viss beidzas ar to, ka jūs zaudējat to attiecību brīnumu, kādu mēs bijām jums paredzējuši.

-  Jāteic gan, - Marks ironiski sacīja, atspiezdamies pret krēsla atzveltni, - ka mēs nenoliedzami esam tai itin labi pielāgojušies.

Saraju atbildēja bez vilcināšanās: - Nejauc pielāgošanos ar nolūku vai novirzes ar realitāti!

-   Tātad iznāk, ka… Vai es varētu dabūt vēl mazliet no tiem dārzeņiem? Tātad iznāk, ka mūsu hierarhijas sistēma ir novirze?

-   Savā ziņā jā! - atbildēja Tētis, pasniedzot Makam šķīvi ar dārzeņiem, bet neļaujot to tūlīt paņemt. - Es jau brīdināju, lai tu uzmanies, dēls!

Saraju turpināja: - Kad jūs attiecību vietā izvēlējāties neatkarību, jūs kļuvāt cits citam bīstami. Cilvēki kļuva par manipulēšanas vai pārvaldīšanas objektiem jūsu pašu gandarījuma labad. Vara un autoritāte, kā jūs to saprotat, ir tīrais iegansts, lai stiprākie piespiestu pārējos pakļauties viņu gribai.

-  Vai tad tas nepalīdz atturēt cilvēkus no nemitīgas ķildošanās vai pāridarījumiem?

-   Dažreiz palīdz. Tomēr savtīgā pasaulē tas kļūst par līdzekli, kas nodara lielu postu.

-   Bet vai jūs to neizmantojat, lai ierobežotu ļaunumu?

-   Mēs uzmanīgi respektējam jūsu izvēlētos ceļus, tāpēc darbojamies jūsu sistēmu ietvaros, kaut arī reizē cenšamies jūs no tām atbrīvot, - Tētis turpināja. Radības pasaule ir aizgājusi pavisam citādu ceļu, nekā mēs vēlējāmies. Jūsu pasaulē indivīda vērtība tiek nemitīgi pazemināta par labu sistēmas saglabāšanai, vienalga, vai tā būtu politiska, ekonomiska, sociāla vai reliģiska sistēma, - jebkādas sistēmas saglabāšanai. Vispirms viens cilvēks, pēc tam daži un beidzot pat daudzi cilvēki vieglu roku tiek upurēti šīs sistēmas sekmīgai un nepārtrauktai pastāvēšanai. Tādā vai citādā veidā šis princips slēpjas ikvienā cīņā par varu, ikvienā aizspriedumā, ikvienā karā un ikvienā attiecību noniecinājumā. Tieksme pēc varas un neatkarības ir kļuvusi tik visaptveroša, ka tagad tiek uzlūkota par normālu.

-  Vai tad tā nav normāla?

-   Cilvēkiem tā ir vispārpieņemta norma, - sacīja Tētis, atgriežoties ar vēl dažām brokastu piedevām. - Tā ir gluži kā zivij ūdens, tik visuresoša, ka kļuvusi nemanāma un neapstrīdama. Tā ir veidne un ietvars; tā ir velnišķa sistēma, kas jūs bezcerīgi sagūstījusi, kaut arī jūs paši pat nenojaušat tās esamību.

Jēzus pārtvēra sarunas pavedienu. - Kā Radības kronis jūs tikāt veidoti pēc mūsu līdzības, nenoslogoti ar sistēmu, kā brīvas būtnes, kam paredzēts vienkārši dzīvot attiecībās ar mani un citam ar citu. Ja jūs būtu patiesi iemācījušies uzlūkot citu vēlmes par tikpat svarīgām kā savējās, pēc hierarhijas nebūtu nekādas vajadzības.

Gluži apjucis, Maks atspiedās pret atzveltni, pūlēdamies aptvert dzirdētā jēgu. - Tātad jūs gribat teikt, ka ikreiz, kad mēs, cilvēki, aizsargājam sevi ar varas palīdzību…

-    …jūs pieskaņojaties sistēmai, nevis mums, - Jēzus pabeidza.

-   Un tagad mēs esam nogājuši pilnu apli, - sacīja Saraju, - un atgriezušies pie viena no maniem sākotnējiem izteikumiem: jūs, cilvēki, esat tik apjukuši un traumēti, ka jums šķiet gandrīz neaptverami uzturēt attiecības ārpus hierarhijas. Tāpēc jūs domājat, ka arī Dievs īsteno tādu pašu hierarhiju kā jūs. Taču tā tas nav.

-  Bet kā gan mēs varētu to mainīt? Cilvēki gluži vienkārši sāktu cits citu izmantot!

-   Droši vien. Bet mēs neaicinām tevi pieņemt to attiecībās ar citiem, Mak. Mēs aicinām tevi pieņemt to attiecībās ar mums. Tas ir vienīgais iespējamais sākums. Mēs tevi neizmantosim.

-   Mak, - Tētis teica ar tik patiesu kaismi, kas lika ļoti uzmanīgi uzklausīt katru vārdu, - mēs gribam dalīties ar tevi mīlestībā, priekā, brīvībā un gaismā, ko pazīstam paši sevī! Mēs radījām cilvēkus, lai tie būtu tiešās attiecībās ar mums, lai tie iekļautos mūsu mīlestības lokā. Lai cik grūti tev būtu to saprast, viss, kas noticis, ir noticis tieši šī nolūka dēļ, nelaužot brīvo izvēli un gribu.

-  Kā jūs varat tā runāt, ja šajā pasaulē ir tik daudz sāpju, tik daudz karu un nelaimju, kas iznīcina neskaitāmus tūkstošus? - Maka balss pārtapa čukstā. - Un kāda vērtība ir mazai meitenei, kuru nonāvē patoloģisks slepkava? - Jautājums, kas gulēja dvēselē kā kvēloša ogle, bija atkal uzniris virspusē. - Labi, jūs neizraisāt to visu, bet jūs arī nepavisam nestājaties tam ceļā!

-   Makenzij, - Tētis laipni atbildēja, šķiet, bez mazākā aizvainojuma par tādu apsūdzību, - ir miljoniem iemeslu, kāpēc sāpes, pārestības un ciešanas tiek pieļautas, nevis novērstas, taču lielāko daļu no šiem iemesliem iespējams izprast tikai katra atsevišķa cilvēka stāstā. Es neesmu ļauns. Tie esat jūs, kas savās attiecībās tik labprāt iekļaujat bailes, sāpes, varu un tiesības. Taču jūsu izvēle nav stiprāka par manu nolūku, un es izmantošu ikvienu jūsu izvēli labam gala iznākumam un pēc iespējas lielākai mīlestībai.

-  Redzi, - iejaucās Saraju, - cilvēki ir padarījuši par savas dzīves centru to, kas viņiem šķiet labs, taču neatbrīvo viņus un nedod piepildījumu. Viņi ir atkarīgi no varas vai drošības ilūzijas, ko rada šī vara. Kad notiek nelaime, tie paši cilvēki vēršas pret nepatieso varu, kurai uzticējušies. Savā sarūgtinājumā viņi vai nu kļūst atvērtāki pret mani, vai arī apņēmīgāki savā neatkarībā. Ja vien tu spētu redzēt, kā tas viss beigsies un ko mēs sasniegsim, nelaužot cilvēka gribu, - tad tu saprastu. Kādu dienu tu sapratīsi.

-   Bet ko tas ir maksājis! - Maks satriekts iesaucās. - Lūk, ko tas jau ir prasījis, kādas sāpes, ciešanas, briesmas un ļaunumu! - Viņš brīdi apklusa un pievērsa skatienu galdam. - Un, lūk, ko tas ir maksājis jums! Vai tas ir to vērts?

-   Jā! - atskanēja vienbalsīga, līksma trijotnes atbilde.

-   Bet kā jūs tā varat teikt? - Maks nerimās. - Tas viss izklausās pēc tā, ka mērķis attaisno līdzekļus, ka jūs darīsiet jebko, lai panāktu to, ko gribat, kaut arī tas maksātu miljardiem cilvēku dzīvību!

-   Makenzij! - Tā atkal bija Tēta balss, kas tagad skanēja sevišķi maigi un saudzīgi. - Tu vēl to nesaproti. Tu centies atrast jēgu pasaulē, kurā dzīvo, balstoties uz ļoti mazas un nepilnīgas realitātes daļiņas. Tas ir apmēram tas pats, kas noskatīties plašā gājienā pa mazu zara vietas caurumu, ko izveidojušas pārestības, sāpes, egocentrisms un vara, un ticēt, ka pats esi nenozīmīgs un sīks. Tas viss slēpj iespaidīgus melus. Sāpes un nāvi tu uztver kā lielāko ļaunumu, un Dievs tavās acīs kļūst lielākais nodevējs vai varbūt - labākajā gadījumā - tāds, uz ko nepavisam nevar paļauties. Tu diktē noteikumus, spried par manu rīcību un atzīsti mani par vainīgu.

Galvenā nelaime tavā dzīvē, Makenzij, ir tā, ka tu neuzskati mani par labu. Ja tu zinātu, ka es esmu labs un ka visu - līdzekļus, mērķus un visas individuālo dzīvju norises - nosaka mana labā būtība, tad tu man uzticētos. Bet tu neuzticies.

-   Neuzticos? - Maks pārjautāja, taču tas nebija īsts jautājums. Tas bija secinājums, un viņš to apzinājās. Šķita, ka to zina arī pārējie, un pie galda iestājās klusums.

Tad ierunājās Saraju. - Makenzij, uzticēšanos un ticību nevar radīt, tāpat kā nevar "radīt" pazemību. Tā vai nu ir, vai nav. Uzticēšanās dzimst no attiecībām, kurās tu apzinies, ka esi mīlēts. Tā kā tu nezini, ka es tevi mīlu, tu man nevari uzticēties.

Atkal iestājās klusums, un pēc krietna brīža Maks pacēla skatienu pret Tēti un teica: - Es nezinu, kā to mainīt.

-  Tu to nevari - tu to nevari viens. Bet kopā mēs gādāsim, lai pārmaiņa notiktu. Pašlaik es gribu tikai to, lai tu būtu ar mums kopā un pārliecinātos, ka mūsu attiecības nebalstās uz to, kas un kā ir izdarīts un vai tas man ir pa prātam. Es neesmu biedētājs, neesmu kaut kāda egocentriska dievība, kam galvenais ir panākt savu. Es iemiesoju labo un vēlos tikai to, kas ir vislabākais tev. To nevar atklāt ar vainas apziņu, nosodījumu vai piespiešanu, tikai ar mīlestības attiecībām. Un es tevi neapšaubāmi mīlu.

Saraju piecēlās no galda un ieskatījās Makam tieši acīs.

-   Makenzij, - viņa ierosināja, - ja tev nav nekas pretī, varbūt tu varētu nākt un palīdzēt man dārzā? Man tur šis tas jāpadara pirms rītdienas svētkiem. Mēs varam pārspriest šīs sarunas būtiskākos jautājumus ari tur, ja esi ar mieru.

-   Protams! - Maks atsaucās un piecēlās no galda.

-  Vēl es gribētu piebilst, - viņš sacīja, pagriezies atpakaļ,

-   ka nespēju iedomāties nekādu gala iznākumu, kas visu to attaisnotu.

-   Makenzij! - Tētis piecēlās no krēsla un apgāja apkārt galdam, lai draudzīgi saspiestu viņa plecus. - Mēs to neattaisnojam. Mēs to izpērkam.

9

Sensenos laikos

tāltālā dārzā

Pat tad, ja mēs atrastu citu Ēdeni, mēs nebūtu gatavi to pilnībā izjust vai mūžīgi tajā palikt.

Henrijs Van Daiks

Sekodams Saraju, Maks izgāja pa aizmugures durvīm un devās tālāk pa taku gar egļu rindu. Iet no muguras tādai būtnei bija tikpat kā censties notvert saules staru. Gaisma šķita starojam viņai cauri un kaisām atspulgus vienlaikus daudzās vietās. Viņā bija kaut kas gaistošs un netverams, krāsu un kustību dinamisku toņu un pustoņu piesātināts. "Nav nekāds brīnums, ka daudzi attiecībās ar viņu kļūst tādi kā satraukti un nedroši," Maks nodomāja. "Viņa patiešām ir nenosakāma būtne!"

Maks centās koncentrēt uzmanību uz to, lai nenovirzītos no takas. Aiz pagrieziena, kur koki un ceļš veidoja līkumu, viņš pirmoreiz ieraudzīja krāšņu, daudzveidīgu dārzu, kura platība tomēr aizņēma tikai nedaudz vairāk par akru. Nenosakāma iemesla dēļ Maks bija domājis ieraudzīt rūpīgi izcirptu un ģeometriski veidotu angļu dārzu. Nekā tamlīdzīga!

Krāsu ziņā šeit valdīja pilnīgs haoss. Viņa acis nesekmīgi pūlējās atrast šajā uzkrītošajā regularitātes noliegumā kādu kārtību. Starp vietvietām sastādītiem dārzeņiem un garšaugiem mirdzēja spilgtu puķu laukumi, veidojot augu valstību, kādu Maks nekad nejutās redzējis. Tā bija mulsinoša, žilbinoša un neticami skaista.

-  No augšas šī vieta ir fraktālis, - Saraju izmeta pār plecu ar jaušamu apmierinājumu balsī.

-   Kas? - Maks izklaidīgi atjautāja, joprojām iekšēji cenzdamies aptvert un sakārtot sevī nemitīgo iespaidu miju, ko veidoja daudzveidīgās kustību un krāsu toņu nianses. Katrs paspertais solis mainīja rakstu, ko viņš nupat šķita saskatījis, un nekas nepalika tāds kā iepriekšējā mirklī.

-   Fraktālis… kaut kas gluži vienkāršs un regulārs, bet īstenībā veidots no atkārtotiem rakstiem, kas var bezgalīgi palielināties. Fraktālis var sastāvēt no nebeidzami daudzām daļām. Man ļoti patīk fraktāļi, tāpēc es tos iekļauju visur.

-   Man tas izskatās pēc jucekļa, - Maks pusbalsī nomurmināja.

Saraju apstājās un starojošu seju pagriezās pret Maku. - Mak! Paldies! Kāds brīnišķīgs kompliments! - Viņa pārlaida skatienu dārzam. - Tieši tas šeit ir: juceklis! Un tomēr, - viņa vēlreiz paskatījās uz Maku un pasmaidīja, - tomēr tas ir arī fraktālis.

Saraju piegāja pie kāda garšauga, noplūca tam dažus dzinumus un pagriezās pret Maku.

-   Ņem! - viņa teica, un viņas balsi visdrīzāk varēja salīdzināt ar mūziku. Tētis brokastīs nerunāja niekus. Pakošļā dažas minūtes šos zaļumus! Tas līdzsvaros dabiskās norises tajās daļās, kam tu nesen uzvēli pārmērīgu slodzi, ja saproti, par ko es runāju.

Maks pasmiedamies paņēma zaļās lapiņas un sāka tās rūpīgi košļāt. - Jā, bet tie dārzeņi bija tik garšīgi! - Viņa vēders patiešām bija sācis mazliet dumpoties, un apkārtējais mulsinošais brīvdabas krāšņums tikai pastiprināja vispārējo nestabilitāti. Auga garša bija itin patīkama: kaut kas no piparmētrām un kaut kas no citiem garšaugiem, kuru smaržu viņš droši vien bija jutis iepriekš, taču neprata noteikt. Palēnām trokšņainā māga pierima, un Maks ļāva atslābt muskuļiem, kurus gluži nemanot bija sasprindzinājis.

Neko nesacīdams, viņš sekoja Saraju no vienas dārza vietas uz nākamo, tomēr joprojām juta, ka galvu reibina dzīvais krāsu sajaukums: košsarkanus, oranžsarkanus, dzelteni oranžus un spilgti zaļgandzeltenus laukumus pārtrauca pla- tīnbaltu un violetu krāsu triepieni un neskaitāmas zaļganas un brūnganas nianses. Viss brīnišķi mulsināja un skurbināja.

Saraju, šķiet, cītīgi veica vienu noteiktu darāmo. Bet, tāpat kā viņas vārds, viņa virmoja un viļņoja apkārt kā rotaļīga vēja virpulis, un Maks nevienā brīdī nezināja, kurp viņa atkal aizšalkusi. Viņš saprata, ka nebūs viegli turēties ar Saraju kopā. Tas bija apmēram tāpat kā turēties blakus Nanai iepirkšanās vietā.

Viņa klejoja pa dārzu, plūca dažādas puķes un garšaugus un deva tos Makam nest. Buķete viņa rokās auga arvien lielāka, un no tās garoja spēcīgu smaržu mākonis. Aromātisko garšaugu smarža atšķīrās no visām, kādas viņš bija jutis agrāk, un bija tik izteiksmīga, ka gandrīz varēja sajust to garšu.

Savākto klēpi viņi nolika aiz durvīm neliela dārza namiņa iekšpusē; ēka bija tik dziļi paslēpusies savvaļas augu, šķietamu nezāļu un vīnstīgu biezoknī, ka Maks to uzreiz pat nepamanīja.

- Viens darbs padarīts, - Saraju noteica, - un vēl viens jāpadara. - Viņa iedeva Makam kapli, grābekli, izkapti un cimdus un, izslīdējusi no namiņa, devās lejup pa sevišķi aizaugušu taku, kas šķita līkumojam dārza tālākā gala virzienā. Iedama viņa palaikam apstājās, lai pieskartos kādai puķei vai augam, un visu laiku klusi dungoja melodiju, kas neatkāpās no Maka kopš iepriekšējā vakara. Viņš paklausīgi sekoja, nesdams iedotos darbarīkus un cenzdamies gan paturēt viņu acīs, gan apbrīnot apkārtni.

Kad Saraju apstājās, Maks, aizrāvies ar lūkošanos apkārt, gandrīz uzskrēja viņai virsū. Neizprotamā kārtā viņa tagad bija pārvērtusies: ģērbusies darba drēbēs - džinsa biksēs ar spilgtu rotājumu un darba kreklā; rokās viņai bija darba cimdi. Viņi bija iegājuši tādā kā augļu dārzā, tomēr tas nebija īsts augļu dārzs. Pretī pletās atklāts klajums, ko no trim pusēm norobežoja firziķu un ķiršu koki, bet vidū bagātīgi kuploja violetos un dzeltenos ziedos slīgstoši krūmi, kas paskatoties gluži aizrāva elpu.

-   Makenzij! - Viņa norādīja tieši uz neticami krāšņo violeti dzelteno mākoni. - Es gribētu, lai tu man palīdzi atbrīvot visu šo zemes laukumu. Rīt es gribu te iestādīt kaut ko īpašu, un mums jāsagatavo vieta. - Paskatījusies uz Maku, viņa paņēma izkapti.

-   Tu taču to nedomā nopietni! Tas izskatās tik brīnumskaisti un tik labi iederas šajā nomaļajā vietā! - Bet Saraju nepievērsa uzmanību viņa vārdiem. Neko vairāk nepaskaidrojusi, viņa pagriezās un sāka iznīcināt krāšņo ziedu kupenu. Viņa grieza zarus precīzi un, šķiet, bez jebkādas piepūles. Maks paraustīja plecus, uzvilka cimdus un sāka vākt kaudzē viņas radīto postažu. Viņš centās turēties līdzi un neatpalikt. Varbūt Saraju tas neprasīja nekādas pūles, taču Makam tas bija pagrūts darbs. Pēc minūtēm divdesmit visi zari bija nocirsti līdz pašām saknēm un nesenais skaistums izskatījās pēc lielas brūces dārza vidū. Kaudzē sakrautie zari bija saskrāpējuši Maka apakšdelmus. Viņš stāvēja aizelsies un nosvīdis, priecīgs, ka darāmais pabeigts. Saraju aplūkoja padarīto.

-  Vai nav lieliski? - viņa līksmi iesaucās.

-   Es gan to sauktu citādā vārdā, - Maks ironiski atmeta.

-  Ai, Makenzij, ja vien tu zinātu! Ne jau darbs, bet nolūks dara to īpašu. Un es daru vienīgi tādu darbu, - viņa piebilda un uzsmaidīja Makam.

Maks atspiedās uz grābekļa un pārlaida skatienu dārzam un sarkanajām švīkām sev uz rokām. - Saraju, es zinu, ka tu esi Radītājs, bet vai tu radīji arī indīgos augus, dzēlīgas nātres un moskītus?

-   Makenzij, - Saraju atbildēja, kustēdamās, šķiet, vienā ritmā ar vēja pūsmām, - radīta esamība var ņemt tikai no tā, kas jau pastāv, un izveidot no tā kaut ko citu.

-   Tātad tu gribi teikt, ka…

-   …ka es radīju visu, kas īstenībā pastāv, arī to, ko tu uzskati par sliktu, - Saraju pabeidza viņa iesākto teikumu.

-   Bet, kad es to radīju, tas bija vienīgi labs, jo tas ir tāds pats kā es. - Viņa itin kā saviļņojās reveransā un tad atsāka darbu.

-  Bet kāpēc tad tik daudz no "labā" ir kļuvis par "sliktu"? - Maks turpināja taujāt, nebūdams īsti apmierināts.

Saraju pirms atbildes brīdi klusēja. - Jūs, cilvēki, esat gauži mazi paši savās acīs. Jūs patiešām esat akli attiecībā uz savu vietu Radības pasaulē. Izvēlējušies izdangāto neatkarības ceļu, jūs pat neaptverat, ka velkat sev līdzi visu pārējo Radību. Viņa papurināja galvu, un tuvējos kokus pāršalca vēja nopūta. - Tas ir bezgala skumji, taču vienmēr tā nebūs.

Kādu bridi viņi veldzējās klusumā, un Maks vēlreiz pārlaida skatienu dažādajiem augiem, kas bija redzami no šīs vietas.

-   Nu un vai šajā dārzā ir arī indīgi augi? - viņš jautāja.

-   Jā, ir gan! - Saraju iesaucās. - Starp tiem ir tādi, kas man sevišķi patīk. Dažiem ir bīstami pat pieskarties, piemēram, šis! - Pastiepusies pie tuvējā krūma, viņa norāva kaut ko, kas izskatījās pēc nokaltuša zara ar pāris sīkām lapiņām. Saraju sniedza to Makam, bet viņš pacēla abas rokas, vairīdamies tam pieskarties.

Saraju iesmējās. - Es esmu šeit, Mak. Ir reizes, kad pieskarties var droši, un ir reizes, kad jābūt piesardzīgam. Tāds ir izpētes piedzīvojuma brīnums, daļiņa no tā, ko jūs saucat par zinātni, - pamanīt un atklāt to, ko mēs esam paslēpuši, lai jūs atrastu.

-   Un kāpēc tad jūs to noslēpāt? - Maks jautāja.

-   Kāpēc bērniem patīk spēlēt slēpšanos? Pajautā ikvienam, kurš alkst pētīt, atklāt un radīt. Izvēle paslēpt no jums tik daudzus brīnumus ir mīlestības diktēta, tā ir dāvana dzīves gaitas ietvaros.

Maks nedroši pasniedzās un paņēma indīgo zariņu. - Ja tu man nebūtu pateikusi, ka tam var droši pieskarties, vai tas man būtu bijis indīgs?

-   Protams! Bet, ja es pati tev lieku tam pieskarties, tad ir citādi. Jebkurai radītai būtnei autonomija ir liela muļķība. Brīvība nozīmē uzticēšanos un pakļāvību mīlestības attiecību ietvaros. Tātad, ja tu nedzirdi manu balsi, prātīgi būtu nesteigties un izpētīt šī auga dabu.

-   Bet kāpēc vispār ir jārada indīgi augi? - Maks taujāja, atdodams viņai zariņu.

-   Tavs jautājums pauž pārliecību, ka inde ir slikta un radīt jebko tādu ir bezmērķīgi. Daudzi tā dēvētie sliktie augi, ari šis, spēj dziedināt kaites vai savienojumā ar kaut ko citu ir nepieciešami dažos izcilākajos brīnumos. Cilvēkiem ir lielas spējas pasludināt kaut ko par labu vai sliktu, nezinot lietas būtību.

Acīmredzot nelielais pārtraukums, kas tika iestarpināts Maka dēļ, bija beidzies, un Saraju iespieda Makam rokā lāpstiņu un pati paņēma grābekli. - Lai sagatavotu šo zemi, mums ir jāizrok visas saknes, no kurām auga šie brīnumskaistie krūmi. Tas ir grūts darbs, bet to ir daudzkārt vērts paveikt. Ja šeit nebūs sakņu, tās nespēs darīt to, kas tām dabiski jādara, un kaitēt jaunajām sēklām.

-   Labi, - Maks norūca, un abi nometās ceļos pie attīrītā zemes laukuma. Saraju nez kā spēja iesniegties dziļi zemē un atrast sakņu galus, ko gluži bez piepūles izcēla virspusē, īsākās saknes viņa atstāja Makam, kas tās atraka ar mazo lāpstiņu un izrāva no zemes. Pēc tam viņi nopurināja no saknēm zemi un sasvieda tās Maka iepriekš sagrābtajā kaudzē.

-   Es tās vēlāk sadedzināšu, - Saraju teica.

-   Pirms brīža tu runāji par to, ka cilvēki pasludinot kaut ko par labu vai sliktu, nezinot lietas būtību, - Maks sacīja, purinādams kādu no saknēm.

-Jā. Precīzāk sakot, es runāju par labā un ļaunā atzīšanas koku.

-   Par to pašu labā un ļaunā atzīšanas koku? - Maks pārjautāja.

-   Tieši tā! - Saraju atsaucās, un šķita, ka viņa izteiksmīgāka uzsvara dēļ itin kā izplešas un atkal saraujas, nepārtraucot darbu. - Tagad tu, Makenzij, sāksi saprast, kāpēc postošā augļa baudīšana no šī koka tavai ciltij nodarīja tik daudz ļaunuma.

- Īstenībā es nekad par to daudz neesmu domājis, - sacīja Maks, ieinteresēts sarunas pavērsienā. - Tātad tāds dārzs patiešām bija? Nu Ēdene un viss pārējais.

-   Protams. Es jau tev teicu, ka dārzi ir mana visīstākā valstība.

-  To dažiem būs grūti saprast. Ļoti daudzi ir pārliecināti, ka tas bijis tikai mīts.

-   Nu tā nav nekāda briesmīgā kļūda. Tur, kur daudzi saskata mītus un pasakas, bieži slēpjas triumfa vēstījums.

-   Hm, dažiem maniem draugiem tas nebūt nepatiks, - Maks norūca, cīkstēdamies ar sevišķi stūrgalvīgu sakni.

-  Tas nav svarīgi. Man pašai tie ļoti patīk.

-  Par to es nebrīnos! - Maks mazliet dzēlīgi izmeta un ar smaidu paskatījās uz viņu. - Nu labi! - Viņš iedūra lāpstiņu zemē un satvēra augšup pavilkto sakni ar roku. - Pastāsti man par labā un ļaunā atzīšanas koku!

-   Tieši par to mēs runājām brokastīs, - viņa atbildēja. - Sāksim ar to, ka es uzdošu jautājumu tev. Kad ar tevi kaut kas notiek, kā tu nosaki, vai tas ir labs vai ļauns?

Maks pirms atbildes brīdi padomāja. - Jāteic, ka par to es īsti neesmu domājis. Droši vien es teiktu: labs tas ir tad, ja man tas patīk, liek man justies labi vai rada drošības izjūtu. Un otrādi - par ļaunu es sauktu to, kas man izraisa sāpes vai atņem to, ko es gribētu paturēt.

-  Tātad tas ir diezgan subjektīvs spriedums?

-   Laikam gan.

-  Un cik pārliecināts tu esi par savām spējām atšķirt, kas tev patiešām dara labu vai ļaunu?

-   Godīgi sakot, - Maks teica, - es kļūstu pamatoti dusmīgs, ja kāds apdraud manu "labo", tas ir, to, ko es, manuprāt, esmu pelnījis. Tomēr es neesmu pilnīgi pārliecināts, ka man ir loģisks pamats lemt par to, kas īstenībā ir labs vai slikts, es tikai jūtu, kā šis vai tas ietekmē mani. - Viņš apklusa, lai mirkli atvilktu elpu. - Šķiet, visi spriedumi ir vērsti uz sevi pašu, uz savu interešu apmierināšanu. Un mani spriedumi laika gaitā ari nav necik uzmundrinoši. Šis tas, ko es agrāk uzskatīju par labu, izrādījās bezgala postošs, un šis tas, ko uzskatīju par ļaunu… tas izrādījās…

Viņš sastomījās un nepabeidza domu, bet Saraju turpināja: - Tātad tas esi tu, kas izšķir labo un ļauno. Tu kļūsti par tiesnesi. Un, lai vēl vairāk sajauktu galvu, tas, ko tu esi atzinis par labu, laika un apstākļu gaitā var mainīties. Tam visam pievienojas vēl sarežģītāks apstāklis - tas, ka jūsu ir miljoniem un katrs no jums lemj, kas ir labs un kas ļauns. Un, kad tavs labais un ļaunais nonāk sadursmē ar kaimiņa labo un ļauno, sākas cīņas un ķīviņi, pat uzliesmo kari.

Krāsas, kas viļņoja līdz ar Saraju, viņai runājot, kļuva arvien tumšākas; varavīkšņu toņos ielauzās melni un pelēki plankumi. - Un, ja nav reāla un absolūta labā, tu esi zaudējis jebkādu spriešanas pamatu. Tā ir tikai valoda, un itin viegli iespējams apmainīt vārdu "labs" pret vārdu "slikts".

-   Šķiet, es saprotu, kur slēpjas problēma, - Maks piekrita.

-   Problēma? - Saraju gandrīz vai atcirta, pieceldamās kājās un pagriezdamās Makam pretī. Viņa bija satraukta, taču Maks zināja, ka šīs izjūtas nav vērstas pret viņu. - Jā, nudien! Izvēle nobaudīt tā koka augli sašķēla Visumu, atraujot garīgo no fiziskā. Tie nomira, līdz ar savas izvēles elpu izdvešot paša Dieva elpu. Es domāju gan, ka tā ir problēma!

Teikdama kaismīgos vārdus, Saraju bija lēni pacēlusies gaisā, atraudamās no zemes, bet tad viņa atkal nolaidās atpakaļ un viņas balss skanēja klusi, bet skaidri: - Tā bija lielu bēdu diena.

Pēc tam gandrīz desmit minūtes viņi turpināja darbu klusēdami. Rokot saknes un metot tās kaudzē, Maks saspringti centās atšķetināt Saraju izteikto domu pavedienus. Beidzot viņš pārtrauca klusumu.

-  Tagad es saprotu, - Maks atzinās, - ka tērēju lielāko daļu sava laika un enerģijas, cenšoties sasniegt to, ko esmu atzinis par labu, - vai tā būtu finansiāla drošība, veselība vai pensija - vienalga kas. Un izšķiežu milzum daudz enerģijas un raižu, baidoties no tā, ko esmu atzinis par ļaunu. - Maks dziļi nopūtās.

-   Balta patiesība, - Saraju saudzīgi sacīja. - Paturi to prātā! Tas ļauj tev savā neatkarībā spēlēt Dievu. Tāpēc kaut kas tevī labprātāk tiecas mani neredzēt. Un sava labā un ļaunā saraksta izveidošanai es tev nemaz neesmu vajadzīga. Taču es esmu vajadzīga, ja tevī rodas vēlēšanās pārtraukt tādas nesaprātīgas alkas pēc neatkarības.

-   Tātad ir ceļš, kā to labot? - jautāja Maks.

-   Tev jāatsakās no tiesībām pēc sava prāta izlemt, kas ir labs un kas ļauns. Tādu malku ir grūti norīt, grūti ir izvēlēties dzīvot tikai manī. Lai to varētu, tev mani jāpazīst tik labi, lai tu man uzticētos un iemācītos paļauties uz to labo, kas veido manu būtību.

Saraju pagriezās pret Maku, vai vismaz viņam tā likās. - Makenzij, "ļaunums" ir vārds, ar kuru mēs apzīmējam labā neesamību, tāpat kā ar vārdu "tumsa" mēs apzīmējam gaismas neesamību vai ar vārdu "nāve" apzīmējam dzīvības neesamību. Kā ļaunums, tā tumsa ir izprotami tikai attiecībā pret labo un gaismu; tiem nav nekādas faktiskas esamības. Es esmu Gaisma, un es esmu Laba. Es esmu Mīlestība, un manī nav tumsas. Gaisma un Labais pastāv kā faktiskas esamības. Tāpēc, atraujoties no manis, tu iekriti tumsā. Neatkarības pasludināšana noved pie ļauna, jo, šķirts no manis, tu vari smelties tikai pats no sevis. Tā ir nāve, jo tu esi nošķīris sevi no manis: no Dzīvības.

-   Paskat tikai! - Maks iesaucās, uz brīdi izsliedamies. - Tas patiešām palīdz. Bet es redzu arī to, ka atteikšanās no savām neatkarīgajām tiesībām nevar būt viegls process. Tas var nozīmēt, ka…

Saraju viņu atkal pārtrauca. - …ka vienā gadījumā par labo var izrādīties audzējs, ienākumu zudums vai pat dzīvības zaudēšana.

-Jā, bet pasaki to cilvēkam, kuram ir audzējs, vai tēvam, kurš zaudējis meitu! - Maks izmeta skarbākā tonī, nekā bija vēlējies.

-   Ai, Makenzij! - Saraju iebilda. - Vai tu pieļauj, ka mēs nedomājam par viņiem visiem? Katrs no viņiem bija cita, neizpausta stāsta centrs.

-   Bet saki, - Maks sparīgi iecirta lāpstu zemē, juzdams, ka zaudē savaldīšanos, - vai tad Misijai nebija tiesību tikt pasargātai?

-   Nē, Mak. Bērns tiek pasargāts tāpēc, ka viņu mīl, nevis tāpēc, ka viņam uz to ir tiesības.

Tas apturēja Maka izvirdumu. Saraju sacītais šķita sagriežam otrādi visu pasauli, un viņš visiem spēkiem centās atrast zem kājām pamatu. Jābūt taču kādām tiesībām, pie kā viņš var likumīgi turēties!

-   Bet kā tad ar…

-   Tiesības ir tas, pie kā tveras cietušie, lai tiem nevajadzētu strādāt pie attiecībām, - viņa pārtrauca.

-   Bet ja es atteiktos…

-  Tad tu sāktu iepazīt brīnumu un piedzīvojuma garu, kas mājo manī, - viņa vēlreiz pārtrauca.

Maks juta arvien lielāku bezcerību. - Bet vai tad man nav tiesību…

-   Pabeigt teikumu nepārtrauktam? Nē, nav. Īstenībā nav. Bet, kamēr tu esi ieņēmis galvā, ka tev tādas ir, tu, protams, jutīsies aizkaitināts ik reizes, kad tevi kāds pārtrauks, pat tad, ja tas būs Dievs.

Maks satriekts piecēlās kājās un raudzījās viņā ieplestām acīm, nezinādams, dusmoties vai smieties. Saraju pasmaidīja. - Makenzij, Jēzus neprasīja sev nekādas tiesības, viņš labprātīgi izvēlējās kalpot un dzīvot savās attiecībās ar Tēti. Viņš atteicās no visa, lai ar savu atkarīgo dzīvi atvērtu durvis, kas ļautu tev dzīvot tik brīvi, lai tu atteiktos no savām tiesībām.

Tajā brīdī uz taciņas parādījās Tētis, kas nesa šurp divus papīra maisiņus. Viņa nākdama plati smaidīja.

-   Ceru, ka jūs abi risināt labu sarunu? - Viņa pamirkšķināja Makam ar aci.

-   Vislabāko! - Saraju iesaucās. - Un vai zini ko? Viņš nosauca mūsu dārzu par jucekli - vai tas nav lieliski?

Viņas plati uzsmaidīja Makam, kas joprojām nespēja īsti saprast, vai tās ar viņu nerotaļājas. Dusmas palēnām plaka, taču viņš juta, ka vaigi joprojām svilst. Tētis un Saraju, šķiet, to pat neievēroja.

Saraju pastiepās un noskūpstīja Tēti uz vaiga. - Tu, kā vienmēr, ierodies visīstākajā brīdī! Viss, kur man vajadzēja Makenzija palīdzību, ir padarīts. - Viņa pagriezās pret Maku.

- Makenzij, tu esi brīnišķīgs! Liels paldies par visu šo pamatīgo darbu!

-  Neko jau tik sevišķu es neizdarīju, - viņš gandrīz vainīgi atbildēja. - Paskat, kāda te tagad nekārtība! - Viņš pārlaida visapkārt skatienu. - Bet dārzs patiešām ir skaists un viscaur piepildīts ar tevi, Saraju. Kaut arī šķiet, ka te vēl daudz darāmā, es šeit jūtos neparasti mājīgi un ērti.

Tētis un Saraju saskatījās un pasmaidīja.

Saraju tuvojās Makam, līdz iespiedās viņa personīgajā telpā. - Tieši tā tam jābūt, Makenzij, jo šis dārzs ir tava dvēsele. Šis juceklis esi tu! Tu un es, mēs abi strādājām kopā ar noteiktu mērķi sirdī. Un šis dārzs ir nepakļāvīgs un skaists, un tā veidošanas process ir brīnišķīgs. Tev tas šķiet juceklis, bet es redzu tajā veidojamies lielisku rakstu, kas top, aug un dzīvo, - tas ir dzīvs fraktālis!

Viņas vārdu iespaids sagrāva gandrīz visu Maka atturības sienu. Maks vēlreiz paskatījās uz viņu dārzu - uz savu dārzu - un redzēja, ka tas tiešām ir juceklis, tomēr vienlaikus neaptverami skaists un brīnumains. Turklāt šeit bija Tētis, un Saraju ļoti patika šis juceklis. Gandrīz neiespējami šķita to visu reizē aptvert, un viņa rūpīgi sargātās emocijas atkal lauztin lauzās uz āru.

-   Makenzij, Jēzus labprāt kopā ar tevi dotos pastaigāties, ja tev nekas nav pretī. Es sagatavoju jums piknika ēdienu, ja gadījumā pieteiktos izsalkums. Ar to jums pietiks līdz tējas laikam.

Kad Maks pagriezās, lai paņemtu ēdiena maisiņus, viņš juta Saraju paslīdam garām un noskūpstām viņu uz vaiga, taču neredzēja viņu aizejam. Makam šķita, ka tur aizšalc vēja pūsma un augi tās ceļā kā godinādami nolieca galvas. Kad viņš pagriezās atpakaļ, arī Tētis bija projām, tāpēc viņš devās uz darbnīcu uzmeklēt Jēzu. Šķita, ka viņi ir norunājuši tikšanos.

10.brienot ūdenī

Jauna pasaule — apvārsnis plašs Veriet acis to ieraudzīt Aiz baisi zilajiem viļņiem Jauna pasaule vīd

Deivids Vilkokss

Jēzus pabeidza apstrādāt ar smilšpapīru pēdējo stūrīti priekšmetam, kas bija novietots darbnīcā uz galda un izskatījās pēc šķirsta. Pārlaidis pirkstus gludajai malai, viņš apmierināts pamāja ar galvu un nolika smilšpapīru malā. Tad, nopurinājis no biksēm koksnes smalkumus, viņš izgāja pa durvīm pretī Makam.

-   Sveiks, Mak! Es nupat pabeidzu pēdējos darbus savam rītdienas plānam. Vai gribi iet pastaigāties?

Maks atcerējās viņu iepriekšējo kopā pavadīto vakaru zem zvaigznēm. - Ja tu esi gatavs, tad es vēl jo vairāk, - viņš atbildēja. - Kāpēc jūs visi tik daudz runājat par rītdienu?

-   Tā tev būs liela diena un viens no iemesliem, kāpēc tu esi šeit. Iesim! Ezera otrā pusē ir kāda īpaša vieta, ko es gribu tev parādīt, - no turienes paveras neaprakstāms skats. Tur var redzēt pat dažas no augstākajām kalnu virsotnēm.

-   Izklausās lieliski! - Maks ar aizrautību atsaucās.

-  Izskatās, ka ēdamais tev jau ir līdzi, tātad varam doties ceļā.

Jēzus nenogriezās uz vienu vai otru ezera pusi, kā Maks bija gaidījis, domādams, ka tur jābūt takai, bet devās taisni uz piestātņu laipu. Saule tīkami sildīja, tomēr nekarsēja, un seju viegli glāstīja spirgta, smaržīga vēja pūsmas.

Tagad Maks gaidīja, ka viņi sēdīsies kādā no laivām, kas bija piesietas pie laipas balstiem, un pabrīnījās, kad Jēzus neapstādamies pagāja garām trešajai un pēdējai no tām un devās tieši uz laipas galu. Laipas galā viņš pagriezās pret Maku un šķelmīgi pasmaidīja.

-   Lūdzu, tu pirmais! - viņš teica, jokojot paklanīdamies un izdarīdams izteiksmīgu žestu.

-  Apcelies, ja? - Maks izgrūda. - Es sapratu, ka mēs ejam pastaigāties, nevis peldēties!

-   Tā arī ir. Es vienkārši nospriedu, ka ceļš pāri ezeram prasīs mazāk laika nekā gājiens apkārt.

-    Es neesmu tik labs peldētājs, turklāt ūdens šķiet ellīgi auksts, - Maks nīgri atmeta. Pēkšņi viņš aptvēra, ka izteicies nepiemērotiem vārdiem, un juta, ka pietvīkst. - Tas ir, nejauki auksts. - Ar saspringtu izteiksmi sejā viņš paskatījās uz Jēzu, bet šķita, ka tas tikai uzjautrinās par Maka neveiklību.

-   Tie nu ir nieki! - Jēzus teica un sakrustoja rokas uz krūtīm. - Mēs abi zinām, ka tu esi ļoti labs peldētājs un, ja pareizi atceros, kādreiz pat strādājis glābēju komandā. Bet ūdens patiešām ir auksts. Un dziļš. Taču es nerunāju par peldēšanu. Es gribu kopā ar tevi pāriet ezeru kājām.

Beidzot Maks ļāva Jēzus ierosinājumam aiziet līdz apziņai. Jēzus runāja par gājienu pa ūdens virsmu. Juzdams viņa šaubas, Jēzus apstiprināja teikto: - Ejam, Mak! Ja to spēj Pēteris…

Maks iesmējās, bet tie bija drīzāk nervozi smiekli. Lai pārliecinātos, viņš jautāja vēlreiz: - Vai tu vēlies, lai es aizeju pa ūdens virsmu līdz pretējam krastam? Vai to tu gribēji teikt?

-  Tu esi attapīgs, Mak. Tev, jāteic, nekas nepaslīd garām. Ejam, tas būs aizraujoši! - Viņš iesmējās.

Maks piegāja pie laipas malas un paskatījās lejup. Ūdens šļakstēja pret balstiem tikai pēdu zem viņa, taču tas tikpat labi varēja būt simt pēdu zemāk. Attālums šķita nepārvarams. Ienirt būtu pavisam vienkārši, to viņš bija darījis neskaitāmas reizes, bet kā lai nokāpj no laipas uz ūdens? Vai vajadzētu lēkt, it kā lejā būtu ciets pamats, vai mierīgi kāpt pāri malai, it kā izkāpjot no laivas? Viņš vēlreiz paskatījās uz Jēzu, kas joprojām klusītēm smējās.

-   Pēterim bija tādas pašas grūtības: kā izkāpt no laivas? Tas ir tieši tāpat kā nokāpt no pēdu augsta pakāpiena. Nekā sevišķa!

-   Vai es samērcēšu kājas? - Maks jautāja.

-   Protams, ūdens joprojām ir slapjš.

Maks vēlreiz pievērsa skatienu ūdenim un vēlreiz paskatījās uz Jēzu. - Kāpēc tad man tas ir tik grūti?

-   Pasaki, no kā tu baidies, Mak!

-   Ļauj padomāt! No kā es baidos? - Maks iesāka. - Nu, es baidos, ka izskatīšos pēc idiota. Baidos, ka tu gribi mani izjokot un es noiešu dibenā kā akmens. Es iztēlojos, ka…

-   Tieši tā! - Jēzus viņu pārtrauca. - Tu iztēlojies. Iztēlei piemīt milzīgs spēks! Tāds spēks jau vien dara tevi līdzīgu mums. Tomēr bez gudrības gaišuma iztēle ir nežēlīgs ceļa rādītājs. Mēģinot pierādīt savu taisnību, es uzdošu tev jautājumu: kā tev šķiet, vai cilvēkiem bija paredzēts dzīvot tagadnē, pagātnē vai nākotnē?

-  Hm… - Maks domīgi novilka. - Manuprāt, vispareizākā atbilde ir tāda, ka mums bija paredzēts dzīvot tagadnē. Vai es maldos?

Jēzus pasmējās. - Nesaspringsti, Mak, šis nav eksāmens, šī ir saruna. Starp citu, tev ir pilnīga taisnība. Bet tagad pasaki, kur tu pats pavadi visvairāk laika: iztēlē, tagadnē, pagātnē vai nākotnē?

Maks pirms atbildes kādu laiku kavējās domās. - Man laikam vajadzētu atbildēt, ka es ļoti maz laika pavadu tagadnē. Es ļoti lielu laika daļu pavadu pagātnē, bet pārējā laikā galvenokārt cenšos domāt par nākotni.

-   Apmēram tāpat kā vairākums cilvēku. Kad es esmu ar tevi, es esmu tagadnē - es dzīvoju tagadnē. Nevis pagātnē, kaut gan, atskatoties atpakaļ, var atcerēties un mācīties ļoti daudz, - tomēr tur mēs atgriežamies īslaicīgi, nevis uz ilgstošu palikšanu. Un pilnīgi skaidrs, ka es nedzīvoju nākotnē, kuru tu iedomājies vai iztēlojies. Mak, vai tu saproti, ka tava nākotnes iztēle - ko gandrīz vienmēr nosaka tādas vai citādas bailes -, mani sev līdzās aino reti vai pat vispār nemaz?

Maks atkal ilgāku laiku klusēja un nodevās domām. Tā bija taisnība. Viņš daudz laika veltīja raizēm un bažām par nākotni, un viņa iztēlē tā bija diezgan drūma un nomācoša, varbūt pat gluži atbaidoša. Un Jēzum bija taisnība, kad viņš teica: Maka nākotnes iztēlē Dieva nav gandrīz nekad.

-   Kāpēc es tā daru? - Maks jautāja.

-   Tas ir tavs izmisīgais mēģinājums iegūt kaut cik varas tur, kur tas nav iespējams. Tu nevari iegūt varu pār nākotni, jo tā nav reāla un, visticamāk, nekad nebūs reāla. Tu centies spēlēt Dievu, iztēlodamies ļaunumu, no kura baidies, paredzot, ka tas var pārtapt realitātē, un pēc tam centies veidot plānus un paredzēt iespējamības, lai izvairītos no tā, kas tevi baida.

-  Jā, būtībā tas ir tas pats, ko man teica Saraju, - Maks atbildēja. - Tad kāpēc manā dzīvē ir tik daudz baiļu?

-    Tāpēc, ka tu netici. Tu nezini, ka mēs tevi mīlam. Cilvēks, kurš dzīvo bailēs, nespēj rast brīvību manā mīlestībā.

Es nerunāju par racionālām bailēm attiecībā uz pamatotām briesmām, bet par iedomātām bailēm un jo īpaši par to pārcelšanu nākotnē. Tiktāl, ciktāl šīs bailes ieņem vietu tavā dzīvē, tu nedz tici, ka es esmu labs, nedz zini savā sirdī, ka es tevi mīlu. Tu par to dziedi, tu par to runā, bet tu to nezini!

Maks atkal pievērsa skatienu ūdenim un dziļi, smagi nopūtās. - Man ejams tāls ceļš.

-   Es teiktu, ka tikai viena pēda, - Jēzus iesmējās un uzlika roku Makam uz pleca. Ar to Makam pietika, un viņš nokāpa no laipas. Lai vieglāk izdotos iedomāties ūdeni kā cietu pamatu, ko neiztraucēs viņa ielaušanās, viņš pievērsa skatienu tālākajam krastam un drošības dēļ pacēla ēdiena maisiņus augstāk.

Nokāpiens bija mīkstāks, nekā Maks bija iedomājies. Viņa kurpes tūlīt kļuva slapjas, taču ūdens nesniedzās pat līdz potītēm. Ezers joprojām viļņoja viņam visapkārt, un viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru. Maks jutās ļoti savādi. Paskatoties lejup, viņam šķita, ka kājas balstās uz kaut kā stingra, bet neredzama. Pagriezdamies viņš redzēja, ka Jēzus stāv tepat blakus, turēdams kurpes un zeķes rokā un plati smaidīdams.

-   Mēs pirms tam vienmēr noaujam kājas! - viņš smiedamies teica.

Maks ari iesmējās, papurināja galvu un apsēdās uz laipas malas. - Labāk vēlu nekā nekad, - viņš teica un noāva kājas, izgrieza zeķes un drošības dēļ uzlocīja bikšu staras.

Turēdami rokās apavus un ēdienu sainīšus, viņi devās uz pretējo krastu, kas atradās apmēram pusjūdzes attālumā. Ūdens bija vēss un spirdzinošs, un Maks juta pār muguru skrienam sīkas tirpas. Gājiens pāri ezeram kopā ar Jēzu šķita pats dabiskākais veids, kā nokļūt pretējā pusē, un Maks gluži nemanot smaidīja, domādams par notiekošo. Palaikam viņš paskatījās lejup, cerēdams saskatīt kādu ezera foreli.

-  Tas ir pavisam smieklīgi un neiespējami! - viņš beidzot iesaucās.

-   Protams, - Jēzus piekrita un pasmaidīja pretī.

Drīz viņi sasniedza pretējo krastu, un Maks dzirdēja, ka ūdens šļaksti pieņemas skaļumā, taču neredzēja tā cēloni. Divdesmit jardus no krasta viņš apstājās. Jā, tur tas bija - krāšņs ūdenskritums kreisajā pusē aiz augstas klintsradzes. Ūdens šļācās pāri klints malai un vismaz no simt pēdu augstuma krita lejup aizā, kur veidojās neliels ezeriņš. Tur tas pārtapa platā straumē un droši vien ieplūda lielajā ezerā no kādas vietas, kas Maka skatienam nebija pieejama. Starp viņiem un ūdenskritumu pletās kalnu pļava ar krāšņām savvaļas puķēm, ko vējš bija izkaisījis un iesējis tikai sev saprotamā rakstā. Skats bija apbrīnojams, un Maks bridi stāvēja, ieelpodams to sevī. Apziņā uzzibēja Misijas tēls, taču tas ilgi nekavējās.

Viņiem pretī pletās oļiem nosēta krastmala, un aiz tās līdz pat kalnu pakājei stiepās biezi saaudzis mežs; kalna virsotnē baltoja nesen uzkritis sniegs. Mazliet pa kreisi, neliela klajuma viņā pusē līdzās mazam, burbuļojošam strautiņam, biezokņa puskrēslā nozuda līkumota taka. Maks izkāpa no ūdens uz nelielajiem oļiem un, mazliet grīļodamies, devās turp, kur zemē gulēja krituša koka stumbrs. Tur viņš apsēdās, vēlreiz izgrieza zeķes un izklāja tās žāvēties pēcpusdienas saulē.

Tikai pēc tam viņš pacēla galvu un paskatījās atpakaļ pāri ezeram. Skaistums bija skurbinošs. Meža un dārza zaļajā ielokā viņš redzēja būdu, no kuras sarkanā ķieģeļu skursteņa augšup laiski cēlās dūmi. Taču tas viss šķita niecīgs pret masīvo kalnu grēdu, kas stiepās aiz tās un virs tās, un akmeņainās radzes izskatījās gluži kā sargkareivji postenī. Maks nekustēdamies sēdēja blakus Jēzum un dziļi ieelpoja sevī visu šo vizuālo simfoniju.

-   Tavs darbs ir lielisks! - viņš klusi sacīja.

-  Paldies, Mak, bet tu esi redzējis ļoti maz. Pašlaik lielāko daļu no tā, kas eksistē Visumā, varu redzēt un baudīt tikai es - kā īpašās gleznas, kas glabājas mākslinieka darbnīcas dziļumā, taču kādu dienu… Vai tu spēj iztēloties, kāda būtu šī aina, ja zeme neatrastos nemitīgā karā, sūri cenšoties tikai izdzīvot?

-   Par ko tieši tu runā?

-   Mūsu zeme ir kā bērns, kas audzis bez vecākiem un kam neviens nav devis padomu un rādījis ceļu. - Jēzus balss runājot kļuva arvien kaismīgāka, un tajā jautās apslāpētas sāpes. - Daži ir mēģinājuši tai palīdzēt, bet lielākā daļa to ir gribējuši tikai izmantot. Cilvēki, kam bija dots uzdevums ar mīlestību vadīt pasauli, to ir bez apdoma izlaupījuši, domājot tikai par savām tūlītējām vajadzībām. Un viņi daudz nebēdā paši par saviem bērniem, kas mantos šo mīlestības trūkumu. Tā nu viņi izmanto zemi, izmanto to ļaunprātīgi, un tad, kad tā nodreb vai izdveš dziļu nopūtu, viņi jūtas apvainoti un vicina dūres pret Dievu.

-   Vai tu esi ekologs? - Maks jautāja, un tas skanēja pa pusei kā pārmetums.

-   Šī zilzaļā lode plašumā melnā, tik skaista pat tagad, kaut brūcēm un rētām klāta, tik noplicināta un brīnišķīga…

-   Es zinu šo dziesmu. Šķiet, tev bezgala rūp Radības pasaule, - Maks pasmaidīja.

-   Redzi, šī "zilzaļā lode plašumā melnā" pieder man, - uzsvērti sacīja Jēzus.

Pēc laiciņa viņi atvēra savus ēdiena maisiņus. Tētis tajos bija salicis sviestmaizes un dažādus gardumus, un abi kārtīgi ieturējās. Maks labu brīdi košļāja kaut ko garšīgu, taču nevarēja īsti saprast, vai tā ir gaļa vai dārzenis. Viņš nolēma, ka labāk būs nejautāt.

-  Kāpēc tad tu to nesaved kārtībā? - Maks jautāja, ēzdams sviestmaizi. - Tas ir, Zemi.

-  Tāpēc, ka mēs to atdevām jums.

-  Vai jūs nevarat paņemt to atpakaļ?

-   Protams, varam, taču tad stāsts beigtos, nesasniedzis pilnību.

Maks neizpratnē paskatījās uz Jēzu.

-  Vai esi ievērojis: kaut gan jūs saucat mani par Kungu un Ķēniņu, es patiesībā nekad neesmu attiecībā uz jums izmantojis šo stāvokli? Es nekad neesmu ietekmējis jūsu izvēles vai spiedis jūs kaut ko darīt - pat tad, kad esat grasījušies darīt kaut ko postošu, kaut ko tādu, kas kaitē gan jums pašiem, gan citiem.

Maks pārlaida skatienu pāri ezeram un pēc brīža atbildēja: - Man labāk būtu paticis, ja tu palaikam tomēr rīkotos kā noteicējs. Tas būtu aiztaupījis man un maniem tuvākajiem daudz sāpju.

-   Uzspiest otram savu gribu ir tieši tas, ko mīlestība nepieļauj, - Jēzus atbildēja. - Patiesas attiecības raksturo padevība pat tad, ja izvēle nav slavējama vai lietderīga. Tas ir skaistums, ko tu redzi manās attiecībās ar Abbu un Saraju. Mēs patiešām esam padevīgi cits citam, un tā tas vienmēr ir bijis un vienmēr būs. Tētis ir tikpat padevīgs man, cik es viņam, Saraju man vai Tētis viņai. Padevība nerodas varas dēļ, tā nav paklausība; tā ir daļa no mīlestības un cieņas attiecībām. Patiesībā mēs tieši tāpat esam padevīgi tev.

Maks jutās pārsteigts. - Kā tas iespējams? Kāpēc lai Visuma Dievs gribētu būt padevīgs man?

-  Tāpēc, ka mēs gribam, lai tu pievienojies mūsu attiecību lokam. Es nevēlos vergus, kas pildītu manu gribu; es vēlos brāļus un māsas, kas saistītu savu dzīvi ar manējo.

-  Un tu vēlies, lai tāda pati mīlestība valdītu starp mums, vai tiesa? Starp vīriem un sievām, vecākiem un bērniem. Droši vien ikvienās attiecībās?

-  Pilnīgi pareizi! Kad es kļūstu par tavu dzīvi, padevība ir visdabiskākā mana rakstura un dabas izpausme, un tā būs visdabiskākā tavas jaunās dabas izpausme mūsu attiecību lokā.

-   Un es gribēju tikai Dievu, kas savestu kārtībā pasauli, lai nevienam nav jācieš! - Maks papurināja galvu, aptverot jaunatklāto patiesību. - Bet attiecību izpratne man īpaši labi nepadodas, es neesmu tāds kā Nana.

Jēzus pabeidza ēst sviestmaizi un, aizritinājis ēdiena maisiņu, nolika to sev blakus uz baļķa. Viņš nopurināja dažas drupatas, kas bija ieķērušās viņa ūsās un īsajā bārdiņā. Tad, paņēmis blakus gulošo nūju, viņš sāka zīmēt smiltīs un turpināja runāt: - Tas ir tāpēc, ka tu, tāpat kā lielākā daļa vīriešu, piepildījumu saskati savos sasniegumos, bet Nana, tāpat kā lielākā daļa sieviešu, to saskata attiecībās. Tā ir valoda, kas saprotamāka viņas dabai. - Brīdi apklusis, Jēzus pievērsa skatienu zivjērglim, kas nepilnas piecdesmit pēdas attālāk ienira ūdenī un atkal lēni pacēlās gaisā, turēdams nagos lielu ezera foreli, kas joprojām centās izrauties brīvībā.

-   Vai tas nozīmē, ka es esmu bezcerīgs gadījums? Es patiešām gribētu iegūt to, kas valda starp jums trim, bet man nav ne jausmas, kā līdz tam nokļūt.

-    Pašlaik tavā ceļā ir daudz šķēršļu, Mak, bet tev nav jāturpina dzīvot ar tiem visu mūžu.

-   Tagad, kad Misijas vairs nav, es esmu ticis tuvāk šai patiesībai, tomēr man tas nekad nav padevies viegli.

-  Runa nav tikai par Misijas slepkavību. No kopīgas dzīves ar mums tevi attur kaut kas lielāks un sarežģītāks. Pasaule ir iedragāta tāpēc, ka jūs Ēdenē atteicāties no attiecībām ar mums, lai apliecinātu savu neatkarību. Vairākums vīriešu to ir pauduši, liecot muguras un strādājot vaiga sviedros, lai apliecinātu savu identitāti, vērtību un drošību. Izvēlēdamies lemt, kas ir labs un kas ļauns, jūs cenšaties noteikt paši savu likteni. Tieši šis bija pavērsiens, kas izraisīja tik daudz sāpju.

Atbalstījies uz nūjas, Jēzus piecēlās un pagaidīja, līdz Maks apēda pēdējo kumosu un nostājās viņam blakus. Abi sāka iet uz ezermalas pusi. - Bet tas nav viss. Sievietes vēlme - pareizāk sakot, pievēršanās - ir bijusi citāda. Sieviete pievērsās nevis darbam, ko veica ar savām rokām, bet vīrietim, un vīrietis atbildēja ar to, ka nodibināja varu pār viņu, pakļāva viņu savai varai un kļuva par noteicēju. Pirms izvēles izdarīšanas viņa atrada savu identitāti, savu drošību un savu izpratni par labo un ļauno tikai manī, tāpat kā agrāk vīrietis.

-   Nav nekāds brīnums, ka attiecībās ar Nanu es jūtos kā neveiksminieks. Šķiet, es nespēju viņai tāds būt.

-   Tam tu neesi radīts. Cenšoties pēc tā, tu tikai spēlētu Dievu.

Maks noliecās, pacēla plakanu oli un aizsvieda to pāri ūdens virsmai. - Vai no tā ir kāda izeja?

-   Tā ir pavisam vienkārša, bet tev nebūs viegli to atrast. Ar atgriešanos. Ar atgriešanos pie manis. Atsakoties no savām varas iegribām un manipulācijām un atkal pievēršoties man. - Jēzus balsī skanēja gandrīz vai lūgums. - Sievietēm visumā ir ļoti grūti novērsties no vīrieša un izbeigt prasīt, lai tie apmierina viņu vajadzības, gādā par viņu drošību un aizsargā viņu identitāti. Vīriešiem visumā ir ļoti grūti novērsties no darba, ko viņi dara, no savām tieksmēm pēc varas, drošības un ievērības un atgriezties pie manis.

-   Es vienmēr esmu brīnījies, kāpēc vīrieši ir galvenie noteicēji, - Maks prātoja. - Man šķiet, ka vīrieši izraisa pasaulē ļoti daudz sāpju. Viņi izdara lielāko daļu noziegumu, no kuriem daudzi ir vērsti pret sievietēm un… - viņš brīdi klusēja, - … un bērniem.

-   Sievietes novērsās no mums, lai pievērstos jaunām attiecībām, - Jēzus sacīja un, pacēlis akmeni, iesvieda to ezerā. - Turpretī vīrieši pievērsās paši sev un zemei. Pasaule daudzējādā ziņā būtu daudz mierīgāka un patīkamāka, ja to pārvaldītu sievietes. Daudz mazāk bērnu tiktu upurēti alkatības un varas dieviem.

-   Tātad to lomu viņas būtu izpildījušas labāk.

-   Varbūt labāk, tomēr ar to nebūtu diezgan. Varai neatkarīgu cilvēku rokās, vai tie būtu vīrieši vai sievietes, ir degradējoša ietekme. Mak, vai tu neredzi, ka lomu izpilde ir attiecību pretstats? Mēs gribam, lai vīrieši un sievietes būtu līdzinieki, līdzvērtīgas būtnes, katrs neatkārtojams un atšķirīgs, katrs dzimums citāds, bet viens otra papildinājums, un katrs smeltos spēku vienīgi no Saraju, kas iemieso visu patieso spēku un varu. Atceries, man nerūp veikums vai iekļaušanās cilvēka radītās struktūrās, man rūp esamība. Izkopjot savas attiecības ar mani, tavs darītais vienkārši atspoguļos to, kas tu patiesībā esi.

-   Bet tu atnāci pie mums cilvēka izskatā. Vai tas kaut ko nenozīmē?

-   Nozīmē gan, bet ne to, ko daudzi ir iedomājušies. Es atnācu kā cilvēks, lai pilnībā pabeigtu lielisku gleznu, kurā mēs radījām tevi. Jau no pirmās dienas mēs vīrietī paslēpām sievieti, lai īstajā brīdī varētu to izvest ārpus viņa. Mēs neradījām vīrieti, lai viņš dzīvotu viens, sieviete jau no sākuma bija daļa no mūsu nolūka. Kad sieviete tapa ārpus viņa, viņš savā ziņā deva tai dzīvību. Mēs radījām attiecību loku - tādu kā mūsējais, bet domātu cilvēkiem. Sieviete iznāca no viņa, un pēc tam visi vīrieši, arī es, dzima no sievietes, un visi cilvēki ir tapuši jeb dzimuši no Dieva.

-  Ā, šķiet, es sāku saprast, - Maks viņu pārtrauca, nolaizdams roku ar metienam atvēzēto akmeni. - Ja pirmā būtu radīta sieviete, attiecību loka nebūtu un nerastos iespēja pilnīgi līdzvērtīgām, tiešām attiecībām starp vīrieti un sievieti. Vai tā ir?

-   Tieši tā ir, Mak. - Jēzus paskatījās uz viņu un plati pasmaidīja. - Mūsu vēlēšanās bija radīt būtni, kam ir pilnīgi līdzvērtīga un spēcīga otra puse: vīrieti un sievieti. Bet jūsu neatkarība un tieksme pēc varas un piepildījuma būtībā iznīcina to, pēc kā ilgojas jūsu sirds.

-   Te nu mēs atkal esam! - Maks noteica, laizdams caur pirkstiem oļus, lai atrastu visplakanāko akmeni. - Mēs vienmēr atgriežamies pie varas un pie tā, cik liels pretstats tā ir tavām attiecībām ar abiem pārējiem. Man ļoti gribētos to piedzīvot kopā ar tevi un Nanu.

-   Tieši tāpēc tu esi šeit.

-   Man gribētos, kaut šeit būtu ari viņa.

-  Ak, kas gan būtu, ja būtu! - Jēzus novilka. Makam nebija ne jausmas, ko viņš ar to grib sacīt.

Kādu brīdi viņi klusēja, un dzirdami bija tikai abu straujie elpas vilcieni, sviežot oļus, un šļaksti, tiem aizlēkājot pa ūdens virsmu.

Sagatavojies jaunam metienam, Jēzus apstājās uz vietas. - Un vēl pēdējais, Mak, ko es gribu, lai tu atcerētos no šīs sarunas, pirms tu aizej.

Viņš aizsvieda pacelto akmeni. Maks izbrīnījies paskatījās uz viņu. - Pirms es aizeju?

Jēzus nepievērsa uzmanību viņa jautājumam. - Mak, padevība, tāpat kā mīlestība, nav tas, ko tu vari vienkārši panākt - vismaz viens pats ne. Ja būsi šķirts no manas dzīves tevī pašā, tu nespēsi rast padevību ne pret Nanu, ne bērniem, ne jebkuru citu savā dzīvē, pat pret Tēti ne.

-  Vai tu gribi sacīt, - Maks mazliet dzēlīgi iebilda, - ka es nevaru vienkārši pajautāt: "Ko darītu Jēzus?"

Jēzus pasmējās. - Labs nodoms, bet slikta doma. Dari man zināmu, kā tas tev palīdz, ja izvēlēsies tādu ceļu! - Viņš apklusa un kļuva nopietns. - Redzi, mana dzīve nebija domāta kā paraugs, ko atkārtot. Būt manam sekotājam nenozīmē būt "tādam kā Jēzus"; tas nozīmē nogalināt savu neatkarību. Es nācu, lai dotu tev dzīvi, īstu dzīvi, manu dzīvi. Mēs nāksim un dzīvosim savu dzīvi tevī, lai tu sāktu redzēt ar mūsu acīm, dzirdēt ar mūsu ausīm, skart ar mūsu rokām un domāt tāpat kā mēs. Bet mēs nekad neuzspiedīsim tev šo savienību varmācīgi. Ja tu to vēlies, mēģini! Laika mums pietiek.

-  Tas laikam ir tas pats, par ko runāja Saraju, - ik dienas nomirt, - Maks sacīja un piekrītoši pamāja ar galvu.

-  Runājot par laiku, - Jēzus teica, pagriezdamies un norādīdams uz taku, kas klajuma viņā galā ielocījās mežā, - tev drīz ir tikšanās. Ej tālāk pa to taku un tās galā dodies iekšā. Es tepat tevi pagaidīšu.

Lai kā Maks būtu vēlējies, viņš saprata, ka nav nozīmes censties turpināt iesākto sarunu. Domīgi klusēdams, viņš uzvilka zeķes un kurpes. Tās vēl nebija gluži izžuvušas, tomēr sajūta bija itin ērta. Piecēlies un neteicis vairs ne vārda, viņš devās uz piekrastes tālāko galu, brīdi apstājās, lai vēlreiz paskatītos uz ūdenskritumu, pārlēca mazajam strautiņam un pa skaidri iezīmēto, labi kopto taku iegāja mežā.

11

Tiesnesis nāk!

Ikkatru, kurš uzņemas kļūt par Patiesības un Zinību tiesnesi, iznīcina dievu smiekli.

Alberts Einšteins

Ai, mana dvēsele… esi gatava uzklausīt to, kurš prot uzdot jautājumus!

T. S. Eliots

Maks devās projām pa taku, kas aizvijās garām ūdenskritumam, nogriezās no ezera un tālāk veda caur blīvu ciedru audzi. Pēc nepilnām piecām minūtēm viņš nonāca aklas ejas galā. Taka bija atvedusi viņu tieši līdz klints sienai, kuras virsmā tikko jaušami iezīmējās durvju apveidi. Acīmredzot viņam bija paredzēts iet pa tām iekšā, tāpēc viņš vilcinādamies pastiepa roku un pagrūda. Roka gluži vienkārši izgāja cauri sienai, it kā šķēršļa vispār nebūtu. Maks piesardzīgi virzījās tālāk, līdz ar visu augumu bija iegājis šķietami cietā akmens kalna iekšienē. Tur valdīja melna tumsa, un viņš neko neredzēja.

Dziļi ievilcis elpu un izstiepis rokas priekšā, Maks uzdrošinājās paspert dažus nelielus soļus biezajā melnumā, tad apstājās. Viņu pārņēma bailes, un viņš smagi elpoja, nesaprazdams - doties tālāk vai palikt uz vietas? Māga krampjaini savilkās, un viņš atkal sajuta Lielās Skumjas uzgulstam plecos ar visu mokošo smagumu, gandrīz vai nosmacējot viņu. Maks izmisīgi vēlējās atgriezties āra gaismā, tomēr beidzot pārliecināja sevi, ka Jēzus nebūtu sūtījis viņu šurp bez laba nolūka. Viņš saņēmās un devās uz priekšu.

Lēnām viņa acis atguvās no spējās pārmaiņas, pēc spilgtas dienasgaismas nokļūstot dziļā tumsā, un apmēram pēc minūtes pielāgojās tiktāl, ka saskatīja kreisajā pusē stiepjamies šauru taku. Kad Maks devās pa to uz priekšu, gaisma no ieejas pakāpeniski izbālēja, un to aizstāja tikko jaušams mirgojums no alas sienām kaut kur tālāk priekšā.

Pēc simt pēdām eja spēji pagriezās pa kreisi, un Maks attapās pie kaut kā līdzīga lielai alai, kaut gan pirmajā mirklī tas šķita tikai milzīgs tukšums. Plašuma ilūziju pastiprināja vienīgā gaisma - blāvs mirdzums, kas ieskāva viņu no visām pusēm, bet desmit pēdu attālumā izgaisa, un tālāk pletās vienīgi melna, necaurredzama tumsa. Gaiss šķita smags un nomācošs, un tam cauri spiedās tāds saltums, ka gandrīz aizrāvās elpa. Maks paskatījās lejup un atvieglots redzēja blāvu atspīdumu no cietas virsmas - nevis pazemes ejas dubļus un akmeņus, bet tumšu, gludu pamatu, kas atgādināja nospodrinātu vizlu.

Drosmīgi paspēris soli uz priekšu, Maks redzēja, ka gaismas loks virzās viņam līdzi, apspīdot mazliet lielāku telpas daļu. Kļūdams drošāks, viņš sāka lēni un apņēmīgi virzīties uz priekšu, cieši raudzīdamies grīdā, lai viņu piepeši nepārsteigtu negaidīts kritums zem kājām. Maks tik saspringti pētīja zemi, ka uzgrūdās kādam priekšmetam un tik tikko noturējās kājās.

Tas bija krēsls - šķietami ērts koka krēsls… nekurienes vidū. Maks strauji izlēma apsēsties tajā un nogaidīt. Kad viņš to izdarīja, spīdums, kas viņu bija apņēmis, palīdzot virzīties uz priekšu, turpināja slīdēt tālāk, it kā viņš joprojām turpinātu iet. Tad Maks tieši sev pretī ieraudzīja lielu, pilnīgi tukšu melnkoka galdu. Un, kad gaisma apstājās vienā noteiktā vietā, Maks spēji satrūkās, jo beidzot ieraudzīja viņu. Aiz lielā galda sēdēja slaida, skaista sieviete ar olīvkrā- sas seju un izsmalcinātiem, spāniskiem vaibstiem, ģērbusies tumšā, plīvojošā tērpā. Viņa sēdēja stalti un majestātiski kā augstas tiesas soģe. Sieviete bija pārsteidzoši izteiksmīga.

"Viņa ir izcila skaistule," Maks nodomāja. "Tur ir viss, pēc kā tiecas jutekļi, taču vēl daudz, daudz vairāk." Blāvajā gaismā bija grūti saskatīt, kur sākas sievietes seja, jo to neskaidri ietvēra mati un tērps. Viņas acis mirdzēja un zaigoja tā, it kā tās būtu durvis uz zvaigžņotajām nakts debesīm un tajās atspoguļotos kāds nezināms, neredzams gaismas avots viņā pašā.

Maks neuzdrošinājās runāt, baidīdamies, ka viņa balss gluži vienkārši pazudīs telpas koncentrētajā intensitātē, kas jautās sievietei visapkārt. Viņš nodomāja: "Es esmu kā Mikij- pele, kas grasās runāt ar Pavaroti." Šī doma lika pasmaidīt. Gluži kā priecādamās līdzi par viņa ērmīgo iztēles ainu, sieviete pasmaidīja pretī, un telpa kļuva manāmi gaišāka. Ar to pietika, lai Maks saprastu, ka viņš šeit ir gaidīts un vēlams. Sieviete izskatījās dīvaini pazīstama, it kā viņš to būtu saticis vai redzējis kaut kad pagātnē, taču Maks zināja, ka īstenībā nekad nav ar viņu ticies.

- Vai drīkstu jautāt, vai… tas ir, es gribēju vaicāt, kas tu esi? - Maks stomīgi jautāja, juzdams, ka balss patiešām izklausās kā Mikijpelei un gandrīz neizspiežas cauri telpas klusumam, tomēr tā palika kavējamies kaut kur gaisā kā atskaņas no atbalss.

Sieviete nepievērsa jautājumam uzmanību. - Vai tu saproti, kāpēc esi šeit? - Kā vēja pūsma, kas aiznes putekļus, viņas balss maigi aiztrauca jautājumu projām. Maks gandrīz fiziski juta viņas vārdus nobirstam sev pār galvu un iespieža- mies mugurkaulā, viscaur izraisot dīvainas, tīkamas tirpas. Viņš nodrebēja un nolēma, ka negrib vairs sacīt neko. Maks gribēja, lai runā tikai viņa, un bija gatavs vienīgi klausīties, kamēr atrodas viņas klātbūtnē. Taču sieviete gaidīja.

-  To zini tu, - Maks klusi atbildēja, un negaidot viņa balss skanēja tik izteiksmīgi un skaidri, ka viņam gribējās atskatīties, vai runātājs nestāv kaut kur aiz muguras. Nez kāpēc viņš zināja, ka teiktie vārdi ir patiesi… gluži vienkārši tie tādi izklausījās. - Man nav ne jausmas, - viņš piebilda un atkal sastomījies pievērsa skatienu grīdai. - Neviens man neko nav teicis.

-   Nu, tad zini, Makenzij Alen Filips, - sieviete iesmējās, liekot Makam strauji paskatīties augšup, - es esmu šeit, lai tev palīdzētu. - Ja varavīksne vai plaukstoša puķe spētu skanēt, ar to varētu salīdzināt viņas smieklus. Tie bija gaismas staru šalts, aicinājums uz sarunu, un Maks iesmējās līdzi, pat nezinādams un nebēdādams, kāpēc.

Tad atkal iestājās klusums, un viņas seja, nezaudējot maigumu, kļuva kaismīgi saspringta, it kā sieviete spētu dziļi ieskatīties viņā un cauri jebkādai maskai vai baijerai redzētu slēptākās dzīles, par kurām reti mēdz runāt vai pat nerunā nemaz.

-   Šodien ir ļoti nopietna diena, un tai būs ļoti nopietnas sekas. - Viņa bridi klusēja, it kā piešķirot iespaidu jau tāpat iespaidīgajiem, izteiksmīgajiem vārdiem. - Makenzij, tu šeit esi daļēji savu bērnu dēļ, bet arī tāpēc, ka…

-  Bērnu dēļ? - Maks pārtrauca. - Kā to saprast, kāpēc lai es būtu šeit savu bērnu dēļ?

-   Makenzij, tu mīli savus bērnus tā, kā tevi un māsas nekad nespēja mīlēt tavs tēvs.

-   Protams, es mīlu savus bērnus. Visi vecāki mīl savus bērnus, - Maks apstiprināja. - Bet kāds tam sakars ar to, kāpēc es atrodos šeit?

-  Dažā ziņā visi vecāki patiešām mīl savus bērnus, - viņa atbildēja, neievērojot Maka jautājumu. - Tomēr daži vecāki ir pārlieku salauzti, lai mīlētu viņus krietni, kā pienākas, un daži vispār tik tikko ir spējīgi mīlēt, to taču tu zini. Bet tava mīlestība pret bērniem ir īsta un liela - ļoti liela.

-   To es daudzējādā ziņā iemācījos no Nanas.

-   Mēs zinām. Bet tu iemācījies, vai ne?

-   Laikam gan.

-  Uz aizlauztās cilvēcības daudzo mīklu fona ari tas pelna ievērību - mācīties, ļauties pārmaiņām. - Viņa bija mierīga kā jūra bezvēja laikā. - Tagad es tev gribu jautāt, Makenzij: kuru no bērniem tu mīli visvairāk?

Maks iekšēji pasmaidīja. Kad bērni cits aiz cita bija nākuši pasaulē, viņš ne vienu reizi vien bija uzdevis sev šo jautājumu. - Es nevienu no viņiem nemīlu vairāk par pārējiem. Bet es mīlu katru citādi, - viņš atbildēja, uzmanīgi izraudzīdamies vārdus.

-   Paskaidro tuvāk, Makenzij! - viņa ar interesi aicināja.

-   Nu, redzi, ikviens mans bērns ir neatkārtojams. Un šī neatkārtojamība, šī īpašā personība, izraisa manī neatkārtojamu atbildes reakciju. - Maks atlaidās krēslā ērtāk. - Es atceros, kā jutos, kad piedzima Džons, mans pirmais bērns. Mani tik ļoti aizrāva šīs mazās dzīvībiņas brīnums, ka es tiešām bažījos, vai spēšu kaut ko atlicināt nākamajam bērnam. Bet, kad piedzima Tailers, šķita, ka viņš atnesis līdzi man īpašu dāvanu - jaunu, aptverošu spēju mīlēt viņu ar īpašu mīlestību. Tagad, to atceroties, tas šķiet kaut kas līdzīgs Tēta izteikumiem, ka viņai kāds īpaši patīk. Kad domāju par katru savu bērnu atsevišķi, es jūtu, ka man katrs no tiem īpaši patīk.

-   Labi teikts, Makenzij! - Viņas balsi skanēja skaidri jaušama atzinība, bet tad viņa mazliet paliecās uz priekšu un turpināja runāt maigi, bet ļoti nopietni: - Bet kā ir tad, ja viņi uzvedas slikti, ja viņu izvēle ir citāda, nekā tev gribētos, vai viņi ir pat agresīvi vai rupji? Un tad, ja viņi tev sagādā neērtības citu cilvēku priekšā? Kā tas ietekmē tavu mīlestību pret viņiem?

Maks atbildēja lēni un pārdomāti: - Taisnību sakot, neietekmē. - Viņš zināja, ka runā patiesību, kaut arī Keita tam reizēm neticēja. - Nenoliegšu, ka tas atstāj iespaidu, un es reizēm samulstu vai sadusmojos, taču pat tad, kad viņi uzvedas slikti, viņi joprojām paliek mans dēls vai meita, mans Džošs vai Keita, un tā tas būs vienmēr. Lai ko viņi darītu, tas var ietekmēt manu pašlepnumu, nevis manu mīlestību pret viņiem.

Sieviete starojošu seju atlaidās dziļāk krēslā. - Tu izproti īsto mīlestības būtību, Makenzij. Daudzi domā, ka mīlestība ir tā, kas aug, taču īstenībā aug zināšanas, un mīlestība vienkārši paplašinās, lai tās ietvertu. Mīlestība ir zināšanu apvalks. Makenzij, tu mīli savus bērnus, tu viņus ļoti labi pazīsti, un tava mīlestība ir patiesa un brīnišķīga.

Mazliet samulsis par šo uzslavu, Maks nolaida skatienu. - Paldies… Tomēr jāteic, ka es neesmu tik prasmīgs attiecībās ar daudziem citiem. Pa lielākai daļai mana mīlestība ir daudzu apstākļu nosacīta.

-  Tomēr tas ir sākums, Makenzij, vai ne? Un ne jau tu pats pārvarēji sava tēva nespēju mīlēt un aizgāji tālāk - tas bija Dievs kopā ar tevi, un ar jūsu abu palīdzību tu mainījies tā, ka proti patiesi mīlēt. Un tagad tu mīli savus bērnus gandrīz tāpat, kā Dievs mīl savējos.

Maks klausīdamies juta, ka gluži neviļus sakož zobus un viņā no jauna sāk bangot dusmas. Tas, kam vajadzēja būt mierinošam cildinājumam, drīzāk šķita kā rūgta tablete, ko viņš nevēlējās norīt. Maks centās atslābināties un apvaldīt savas emocijas, taču skatiens sievietes acīs skaidri vēstīja, ka ir jau par vēlu.

-   Hmm… - viņa domīgi novilka. - Vai es pateicu kaut ko tādu, kas tevi satrauca, Makenzij? - Tagad Makam kļuva neveikli no viņas skatiena. Viņš jutās kā atkailināts.

-Jā, Makenzij? - viņa mudināja. - Vai tu gribētu kaut ko sacīt?

Pēc šī jautājuma viņus kā mākonis ieskāva klusums. Maks centās atgūt savaldīšanos. Ausīs skanēja sensens mātes padoms: "Ja nevari pateikt neko jauku, labāk nesaki vispār neko."

-   Nu… ak nē! Neko īpašu.

-  Makenzij, - sieviete teica, - šis nav gadījums, kad jātveras pie mātes prātīgā padoma. Šis ir gadījums, kad jārunā godīgi un patiesi. Tu netici, ka Dievs patiešām ļoti mīl savus bērnus, vai ne? Tu patiesībā nedomā, ka Dievs ir labs, vai ne?

-   Vai Misija ir viņa bērns? - Maks izgrūda.

-   Protams! - sieviete atbildēja.

-   Tādā gadījumā neticu! - viņš iesaucās, pieceldamies kājās. - Es neticu, ka Dievs ļoti mīl visus savus bērnus!

Tagad viņš bija to pateicis, un apvainojums atbalsojās visās alas neredzamajās sienās. Kamēr Maks stāvēja saniknots un gatavs eksplodēt, sieviete saglabāja mieru un nemainīja agrāko izturēšanos. Viņa lēni piecēlās no krēsla ar augsto atzveltni, klusēdama atkāpās aiz tā un aicinoši pamāja Makam. - Nāc, apsēdies šeit!

-   Vai tāda ir alga par godīgumu? - Maks dzēlīgi norūca, taču neizkustējās no vietas, tikai raudzījās viņai pretī.

-   Makenzij! - Viņa palika stāvam aiz sava augstā krēsla. - Pirms neilga brīža es tev sāku stāstīt, kāpēc tu šodien esi šeit. Tu šeit esi ne tikai savu bērnu dēļ; tu šeit esi sprieduma dēļ.

Dzirdot šo vārdu atbalsis krēslainajā alā, Maks juta sevī uzbangojam panikas vilni un lēni atslīga atpakaļ krēslā. Viņš pēkšņi jutās ļoti vainīgs, un atmiņas brāzās viņam cauri kā žurkas, kas bēg no kāpjoša palu ūdens. Viņš iekrampējās krēsla parocēs, pūlēdamies noturēt līdzsvaru tēlu un emociju uzbrukuma vidū. Piepeši nesamērīgi samilza visas viņa cilvēciskās neveiksmes, un kaut kur dziļumos viņš gandrīz šķita dzirdam balsi, kas izteiksmīgi lasīja viņa grēku sarakstu; jo šis saraksts kļuva garāks, jo auga viņa šausmu apjauta. Viņš neredzēja nekādu patvērumu. Viņš zināja, ka ir neglābjami pazudis.

-   Makenzij? - sieviete jautājoši iesāka, taču Maks viņu pārtrauca.

-   Tagad es saprotu. Es esmu miris, vai ne? Tikai tāpēc es redzu Jēzu un Tēti - tāpēc, ka esmu miris. - Viņš izslējās krēslā un centās ielūkoties tumsā, juzdams, ka viņu viscaur pārņem nelabums. - Es nespēju noticēt! Es taču neko pat nejutu! - Maks paskatījās uz sievieti, kas viņu pacietīgi vēroja. - Cik ilgi es esmu miris? - viņš noprasīja.

-  Makenzij, - sieviete iesāka, - man diemžēl tev jāsagādā vilšanās, taču tu neesi aizmidzis savā pasaulē, un es saprotu, ka tu esi pārpratis… - Šeit Maks viņu atkal pārtrauca.

-   Es neesmu miris? - Tagad Maka balss skanēja neticīgi un viņš atkal izslējās kājās. - Vai tu gribi teikt, ka viss, kas te notiek, ir reāls un es joprojām esmu dzīvs? Bet man šķiet, tu teici, ka es esot šeit sprieduma dēļ.

-Jā, tā es teicu, - sieviete lietišķi apstiprināja, un viņas sejā parādījās tāds kā uzjautrinājums. - Bet, Maken…

-  Sprieduma dēļ? Un es pat neesmu miris? - Maks viņu pārtrauca trešoreiz, cenzdamies aptvert visu dzirdēto, un neseno paniku nomainīja dusmas. - Diezin vai tas ir taisnīgi! - Viņš zināja, ka emocijas šajā brīdī nav labākais palīgs. - Vai tā notiek arī ar citiem? Tas ir, vai viņi uzklausa spriedumu jau pirms nāves? Bet ja nu es mainos? Ja nu es atlikušo dzīves daļu pavadu krietnāk? Ja nu es nožēloju? Ko tad?

-   Vai ir kaut kas tāds, ko tu gribētu nožēlot, Makenzij? - viņa jautāja, nemaz nesatraukdamās par Maka izvirdumu.

Maks lēni atlaidās atzveltnē. Brīdi viņš raudzījās gludajā grīdas virsmā un tad pirms atbildes papurināja galvu. - Es nezinātu, ar ko sākt, - viņš nomurmināja. - Esmu viens vienīgs juceklis, vai ne?

-   Jā, tā ir. - Maks pacēla skatienu, un sieviete viņam uzsmaidīja. - Tu esi brīnišķs un postošs juceklis, Makenzij, bet tu neesi šeit, lai nožēlotu, - vismaz ne tādā nozīmē, kādā tu to saproti. Makenzij, tu neesi šeit, lai uzklausītu spriedumu par sevi.

-  Bet kā tad tā? - Maks viņu atkal pārtrauca. - Man šķiet, tu teici, ka es esot…

-… šeit sprieduma dēļ? - Sieviete palika rāma un mierīga kā vasaras vēsma, pabeidzot viņa iesākto teikumu. - Jā, tā es teicu. Bet spriedums nebūs par tevi.

Maks dziļi ievilka elpu, juzdamies atvieglots.

-  Tiesnesis būsi tu\

Aptverot, ko viņa saka, Makam pakrūtē atkal sažņaudzās kamols. Beidzot viņš pievērsa skatienu krēslam, kas viņu gaidīja. - Ko? Es? Nu nē! - viņš iesaucās un brīdi apklusa. - Man nav nekādu dotību, lai spriestu un tiesātu.

-   A, tā gan nav taisnība! - sieviete ātri atbildēja, un šoreiz viņas balsī skanēja dzēlīga adatiņa. - Tu pat mūsu īsajā tikšanās laikā jau esi parādījis, ka tev ir tādas dotības. Turklāt dzīves gaitā tu esi spriedis un vērtējis daudzus. Tu esi spriedis par citu cilvēku rīcību un pat motivāciju, it kā patiešām īstenībā to pārzinātu. Tu esi spriedis par ādas krāsu, ķermeņa valodu un ķermeņa smaržu. Tu esi spriedis par vēsturi un attiecībām. Tu esi pat spriedis par cita cilvēka dzīves vērtību, vadoties pēc sava priekšstata par skaistumu, lū visādā ziņā esi labi iemanījies to darīt.

Maks juta, ka seju pārņem kauna tvīkums. Viņam bija ļaatzīst, ka laika gaitā viņš tiešām ir spriedis un vērtējis daudz ko un daudzus. Bet šajā ziņā taču viņš neatšķīrās no c itiem? Kurš gan nesteidzas izdarīt secinājumus par citiem, vadoties pēc šo citu ietekmes uz sevi? Te nu tas izpaudās atkal - viņa apkārtējās pasaules egocentriskais skatījums. Maks pacēla skatienu un, redzēdams, ka sieviete vērīgi lūkojas viņā, atkal nolaida acis.

-  Saki man, lūdzams, - viņa teica, - uz kādiem kritērijiem tu balsti savus spriedumus?

Maks paskatījās augšup un mēģināja lūkoties viņai acīs, taču juta, ka tieša acu kontakta brīdī viņa domas sāk mezgloties. Uzmanīgi skatīties šai sievietei acīs un reizē saglabāt loģisku, sakarīgu domu gaitu šķita pilnīgi neiespējami. Viņam vajadzēja novērst skatienu un raudzīties telpas tumšākajā kaktā, lai varētu cerēt sakopot domas.

-   Es nevaru nosaukt neko tādu, kas šobrīd izklausītos jēdzīgi, - Maks, balsij ķeroties, beidzot atzinās. - Jā, kad es izdarīju šos spriedumus, man viss likās ļoti pamatoti, bet tagad…

-   Protams, tev tā likās. - Viņa to pateica kā ikdienišķu faktu, kaut ko ļoti parastu, ne mirkli nepiegriezdama vērību Maka acīm redzamajam samulsumam un neveiklībai. - Lai izdarītu spriedumu, tev jājūtas pārākam par to, kuru tu vērtē. Nu, lūk, un šodien tev būs izdevība izmantot visas šīs savas spējas. Nāc! - viņa teica, paplikšķinādama pa krēsla atzveltni. - Es gribu, lai tu apsēstos šeit. Tūlīt!

Vilcinādamies, tomēr pakļaudamies, Maks devās uz sievietes un gaidošā krēsla pusi. Ar katru soli viņš šķita kļūstam arvien mazāks, vai varbūt tie abi auga arvien lielāki, - to Maks nespēja pateikt. Viņš ietrausās krēslā un jutās ļoti bērnišķīgs masīvā galda priekšā, un viņa kājas tik tikko skāra grīdu. - Tātad man par kaut ko jāizsaka spriedums? Un… par ko?

-   Nevis par kaut ko, - sieviete atbildēja un pēc īsa klusuma brīža atvirzījās no krēsla, - bet par Kādu.

Maka neveiklības sajūta augtin auga, un apsēšanās lielajā, karaliskajā krēslā stāvokli neatviegloja. Kādas viņam tiesības izteikt spriedumu par kādu, lai kurš tas būtu? Protams, zināmā mērā viņam droši vien varēja pārmest, ka viņš vērtējis un tiesājis gandrīz visus satiktos un daudzus pat nesatiktos cilvēkus. Maks apzinājās, ka ir nenoliedzami vainojams egocentrismā. Kādas viņam tiesības izdarīt spriedumu par citu cilvēku? Visi viņa spriedumi bija bijuši virspusēji, balstījušies uz šķietamību un ārējo rīcību, un tādus vērtējumus viegli ietekmē tābriža emocionālais stāvoklis vai aizspriedumi, kas balsta vēlmi pacelties augstāk vai justies drošāk, vai stiprināt piederības apziņu. Maks juta, ka viņu pārņem panika.

-   Tava iztēle pašlaik nav tev labs palīgs, - sieviete pārtrauca viņa domu gaitu.

"Tiesa gan, Šerlok," Maks nodomāja, bet skaļi spēja pasacīt vienīgi vārgu teikumu: - Nudien es to nevarēšu!

-   Varēsi vai ne, to mēs vēl redzēsim, - sieviete smaidīdama atbildēja. - Un mani nesauc par Šerloku.

Maks jutās pateicīgs, ka telpas pustumsa slēpa viņa samulsumu. Klusums, kas pēc tam iestājās, šķiet, turēja viņu gūstā daudz ilgāk par nedaudzajām sekundēm, pēc kurām viņš atguva balsi un beidzot pajautāja:

-  Tātad kurš būs tas, ko man vajadzēs tiesāt?

-  Dievs, - sieviete atbildēja un pēc īsa klusuma brīža piebilda: - Un cilvēku dzimums. - Viņa to pateica tā, it kā tas neko sevišķu nenozīmētu. Vārdi no viņas mutes izskanēja tā, it kā viņa runātu par kaut ko gluži ikdienišķu.

Maks jutās apstulbis. - Tu centies mani izjokot! - viņš iesaucās.

-  Kāpēc? Tavā pasaulē noteikti ir daudz cilvēku, kas, tavuprāt, pelnījuši noteiktu spriedumu. Vismaz daži katrā ziņā ir tādi, kas vainīgi pie daudzām sāpēm un ciešanām. Teiksim, alkatīgie, kas dzīvo uz pasaules trūcīgo rēķina? Vai tie, kas atdod savus bērnus par upuri karam? Vai tie, kas sit savas sievas, Makenzij? Un tēvi, kas sit savus bērnus vienīgi tāpēc, lai remdētu paši savas ciešanas? Vai viņi nav pelnījuši spriedumu, Makenzij?

Maks juta, ka dziļumos uzkrātās dusmas kāpj augšup kā paisuma vilnis, lai izlauztos niknumā. Viņš ieslīga dziļāk krēslā, cenzdamies noturēt līdzsvaru pret iztēles uzbrukumiem, taču juta, ka savaldīšanās spējas strauji plok. Pakrūti žņaudza kamols, plaukstas savilkās dūrēs, un elpa plūda īsiem, straujiem vilcieniem.

-   Un ko tu teiksi par cilvēku, kas uzglūn nevainīgām mazām meitenēm? Ko tu teiksi par viņu, Makenzij? Vai tas cilvēks ir vainīgs? Vai viņš ir jātiesā?

-  Jā! - Maks iekliedzās. - Lai viņš mūžam nolādēts un nonāk ellē!

-   Vai viņš ir vainīgs tavā zaudējumā? -Jā!

-   Bet viņa tēvs, tas vīrs, kas turēja dēlu šausmās un sakropļoja viņa dvēseli, - ko tu teiksi par viņu?

-Jā, arī viņš lai ir nolādēts!

-  Cik tālu pagātnē mēs atkāpsimies, Makenzij? Salauztas dvēseles mantojums iet līdz pat Ādamam, un kā būs ar viņu? Bet kāpēc lai mēs apstātos pie Ādama? Kā ir ar Dievu? Dievs bija tas, kurš visu uzsāka. Vai vainīgs ir Dievs?

Makam reiba galva. Viņš nepavisam nejutās kā tiesnesis, bet drīzāk kā tiesājamais.

Sieviete nepielūdzami turpināja: - Vai tieši tur tu neesi iestrēdzis, Makenzij? Vai tieši tas neuztur Lielās Skumjas?

Tas, ka Dievam nevar uzticēties? Tāds tēvs kā tu noteikti var būt soģis Tēvam!

Maka dusmas atkal spēji uzliesmoja. Viņš gribēja tās izgāzt, taču tā bija patiesība un nebija jēgas to noliegt.

Sieviete turpināja: - Vai tā nav tava galvenā apsūdzība, Makenzij? Ka Dievs tevi ir pievīlis, ka viņš ir pievīlis Misiju? Ka Dievs jau pirms Radīšanas zināja, ka tava Misija kādu dienu vardarbīgi ies bojā, un tomēr viņš radīja? Un pēc tam atļāva tai kroplīgajai dvēselei izraut viņu no tavām mīlošajām rokām, kaut gan viņa varā bija to apturēt? Vai Dievs nav vainīgs, Makenzij?

Maks skatījās grīdā, un iztēles ainas plosīja viņa jūtas uz visām pusēm. Beidzot viņš teica, runādams skaļāk, nekā bija gribējis, un izstiepa pirkstu taisni pret sievieti.

-   Jā! Dievs ir vainīgs! - Kaut kur dziļi sirdī nodimdēja izšķirošais āmuriņa sitiens, un apsūdzība palika peldam gaisā.

-   Redzi nu, - sieviete sacīja bezierunu tonī, - ja tu tik viegli spēj izteikt spriedumu par Dievu, tu noteikti vari izteikt arī spriedumu par pasauli! - Viņa turpināja mierīgi un bez emocijām: - Tev jāizvēlas divi no saviem bērniem, kas mūžīgi dzīvos Dieva jaunajā debesu valstībā un jaunajā zemē, bet tikai divi.

-   Kā? - Maks atjautāja, neticīgi pagriezdamies pret viņu.

-   Un tev jāizvēlas trīs no saviem bērniem, kas mūžīgi mājos ellē.

Maks neticēja savām ausīm, un viņu atkal pārņēma panika.

-   Makenzij, - tagad viņas balss skanēja tikpat rāmi un brīnišķi kā pirmoreiz, kad viņš to bija izdzirdējis, - es tevi aicinu darīt tikai to, ko, pēc tavām domām, dara Dievs. Viņš pazīst ikvienu cilvēku, kas jebkad dzimis, un pazīst daudz pamatīgāk un dziļāk, nekā tu jebkad pazīsi savus bērnus.

Viņš mīl ikvienu atbilstoši zināšanām par šī sava dēla vai meitas būtību. Tu domā, ka viņš lielāko daļu notiesās uz mūžīgām mokām, aizraidīs no savas klātbūtnes un no savas mīlestības. Vai tā nav taisnība?

-   Laikam jau ir. Es vienkārši nekad neesmu tā par to domājis. - Maks stomījās, nespēdams atgūties no negaidītā pavērsiena, un vārdi ķērās. - Es kaut kā pieņēmu, ka Dievs tā varētu darīt. Runas par elli vienmēr ir bijušas tādas kā abstraktas, tās nav skārušas nevienu, kas man patiešām… - Maks brīdi apklusa, apzinādamies, ka turpinājums izklausīsies nepievilcīgi, - …kas man patiešām ir mīļš.

-   Tātad tu uzskati, ka Dievs to spēj viegli, bet tu gan ne? Turpināsim, Makenzij! Kurus trīs no saviem pieciem bērniem tu notiesāsi ar elli? Ar Keitu tev pašlaik ir vislielākās grūtības. Viņa pret tevi izturas slikti un ir teikusi tev apvainojošus vārdus. Varbūt viņa ir pirmā un loģiskākā izvēle? Ko tu saki par viņu? Tu esi tiesnesis, Makenzij, un tev ir jāizvēlas!

-  Es negribu būt tiesnesis, - viņš teica un piecēlās. Maka domas riņķoja neaptveramā virpulī. Tā taču noteikti nav īstenība! Kā Dievs var prasīt, lai viņš izvēlas kādu no saviem bērniem? Viņš taču nevar un negrib lemt mūžīgai ellei nevienu no saviem bērniem, ne Keitiju, ne jebkuru citu tāpēc vien, ka bērns ir nogrēkojies pret viņu! Pat tad, ja Keita, Džošs, Džons vai Tailers pastrādātu kādu briesmīgu grēku, viņš to nedarītu. Viņš nespētu! Ne jau nodarījums te ir galvenais; galvenā ir viņa mīlestība pret bērniem.

-   Es to nevaru, - Maks klusi sacīja.

-   Tev jāvar, - sieviete atbildēja.

-   Es to nevaru, - viņš atkārtoja skaļāk un dedzīgāk.

-   Tev jāvar, - viņa sacīja vēlreiz, šoreiz klusākā balsī.

-   Es… to… nedarīšu! - Maks iekliedzās un juta, ka asinis karsti mutuļo dzīslās.

-  Tev jādara, - viņa čukstus teica.

-  Nevaru. Nevaru. Nedarīšu! - Maks nodārdināja, un tagad vārdi un jūtas neapvaldīti lauzās uz āru. Sieviete tikai stāvēja un gaidīja. Beidzot Maks pacēla pret viņu lūdzošu skatienu. - Varbūt pietiks ar mani pašu? Ja jums vajadzīgs kāds, ko mūžīgi mocīt, es iešu viņu vietā. Vai tas derēs? Vai varu tā darīt? - Maks nokrita pie viņas kājām, tagad jau lūgdams un raudādams. - Lūdzu, ļauj man iet bērnu vietā, lūdzu, es to darīšu ar prieku… Lūdzu, es tevi lūdzu! Lūdzu… lūdzu…

-   Makenzij, Makenzij! - sieviete čukstus teica, un viņas vārdi bija kā vēsa ūdens šalts mokoši karstā dienā. Rokām maigi skarot Maka vaigus, viņa to piecēla kājās. Skatīdamies sievietē cauri asaru miglai, Maks redzēja, ka viņa laimīgi smaida. - Tagad tu runā kā Jēzus. Tu izdarīji labu spriedumu, Makenzij. Es ļoti lepojos ar tevi!

-  Bet es neesmu izdarījis nekādu spriedumu, - Maks apjucis iebilda.

-   Ā, esi gan. Tu spriedi, ka viņi ir tavas mīlestības vērti un būtu tādi pat tad, ja tas prasītu no tevis visu. Tāda ir Jēzus mīlestība. - Dzirdot šos vārdus, Maks domās atgriezās pie jaunā drauga, kas viņu gaidīja ezera krastā. - Un tagad tu pazīsti Tēta sirdi, - viņa piebilda, - un Tētis mīl visus savus bērnus ar izcilu mīlestību.

Tūdaļ pat Maka domās uznira Misijas tēls, un viņā saslējās agrākā skarbuma adatas. Daudz negudrodams, Maks apsēdās atpakaļ krēslā.

-   Kas tev pēkšņi notika, Makenzij? - viņa jautāja.

Maks neredzēja jēgas censties to noslēpt. - Es saprotu

Jēzus mīlestību, bet par Dievu ir cits stāsts. Man viņi nemaz neliekas līdzīgi.

-   Vai tev nebija patīkams ar Tēti pavadītais laiks? - sieviete pārsteigta jautāja.

-   Nē, es mīlu Tēti, lai kas viņa būtu. Viņa ir apbrīnojama, taču nemaz nav līdzīga Dievam, ko es esmu pazinis.

-   Varbūt tev ir aplama izpratne par Dievu.

-   Varbūt. Es nekādi neredzu Dieva izcilo mīlestību pret Misiju.

-   Tātad tiesa turpinās? - viņa jautāja ar skumjām balsī.

Maks mazliet aprāvās, bet tas bija tikai mirklis. - Un kas

man būtu jādomā? Es vienkārši nesaprotu, kā Dievs varēja mīlēt Misiju un ļaut viņai piedzīvot tādas šausmas! Viņa bija nevainīgs bērns. Viņa nebija darījusi neko tādu, lai būtu to pelnījusi!

-   Es zinu.

Maks turpināja: - Vai Dievs izmantoja viņu, lai sodītu mani par to, ko es izdarīju ar tēvu? Tas nav taisnīgi! Viņa to nebija pelnījusi. Un Nana to nebija pelnījusi. - Pār seju viņam ritēja asaras. - Varbūt es biju to pelnījis, bet viņas ne!

-  Vai tāds ir tavs Dievs, Makenzij? Tad nav jābrīnās, ka tu slīksti savās bēdās. Tētis nav tāds, Makenzij. Tētis nesodīja ne tevi, ne Misiju, ne Nanu. To neizdarīja viņš.

-   Bet viņš to neapturēja.

-   Nē. Viņš neaptur daudz ko tādu, kas viņam dara sāpes. Jūsu pasaule ir smagi iedragāta. Jūs prasījāt neatkarību un tagad dusmojaties uz to, kurš jūs mīlēja tik stipri, lai jums to dotu. Nekas nenotiek tā, kā tam vajadzētu notikt, kā to vēlas Tētis un kā tas kādu dienu būs. Pašlaik jūsu pasaule ir pazudusi tumsā un haosā, un briesmīgs liktenis piemeklē tos, ko viņš sevišķi mīl.

-  Tad kāpēc viņš neko nedara?

-   Viņš jau ir darījis…

-   Tu domā to, kas notika ar Jēzu?

-   Vai tad tu neredzēji rētas ari uz Tēta rokām?

-   Es nesapratu. Kā gan viņš varēja…

-   Mīlestības dēļ. Viņš izvēlējās krusta ceļu, kurā žēlsirdība triumfē pār taisnīgumu mīlestības dēļ. Vai tu labāk gribētu, lai viņš būtu izvēlējies taisnīgumu ikvienam? Vai tu vēlies taisnīgumu, "godātais tiesnesi"? - To teikdama, viņa pasmaidīja.

-  Nē, nevēlos, - Maks atbildēja, nokārdams galvu. - Nevēlos ne sev, ne maniem bērniem.

Sieviete gaidīja.

-   Un tomēr es nesaprotu, kāpēc Misijai vajadzēja mirt.

-   Viņai nevajadzēja mirt, Makenzij. Tāds nebija Tēta plāns. Tētim nekad nav vajadzējis izmantot ļaunumu, lai sasniegtu labus mērķus. Tie esat jūs, cilvēki, kas tvērušies pie ļaunuma, un Tētis uz to ir atbildējis ar labestību. Tas, kas notika ar Misiju, bija ļaunuma darbs, un tavā pasaulē neviens no tā nav pasargāts.

-   Bet tas ir tik sāpīgi! Ir taču jābūt labākam ceļam.

-   Tāds ir. Tikai tu pašlaik to nespēj saredzēt. Novērsies no savas neatkarības, Makenzij! Beidz būt par tiesnesi un iepazīsti Tēti tādu, kāds viņš ir. Tad tu spēsi saņemt viņa mīlestību arī lielu sāpju vidū, nevis atgrūdīsi viņu, vadoties pēc sava egocentriskā uzskata, kādam, pēc tavām domām, jābūt Visumam. Tētis ir iegājis tavas pasaules pašā vidienē, lai būtu kopā ar tevi, lai būtu kopā ar Misiju.

Maks piecēlās no krēsla. - Es vairs negribu būt tiesnesis! Es patiešām gribu uzticēties Tētim. - Maks nemanīja, ka telpa atkal kļūst gaišāka, viņam ejot apkārt galdam un dodoties pretī savam vienkāršajam krēslam, no kura viss bija sācies. - Bet man būs vajadzīga palīdzība.

Sieviete pasniedzās un apskāva Maku. - Nu, tas jau izklausās pēc sākuma… pēc sākuma ceļojumam uz mājām, Makenzij. Pavisam noteikti!

Pēkšņi alas klusumu pārtrauca bērnu smiekli. Tie šķita ieplūstam caur vienu no alas sienām, ko Maks tagad saredzēja pavisam skaidri, jo telpa kļuva arvien gaišāka. Kamēr viņš raudzījās turp, akmens virsma kļuva arvien caurspīdīgāka un alā ieplūda dienasgaisma. Maks satraukts lūkojās cauri dūmakai un beidzot tālumā saskatīja neskaidrus bērnu apveidus; šķiet, tie nodevās rotaļām.

-   Tās izklausās pēc manu bērnu balsīm! - Maks iesaucās un palika stāvam izbrīnā pavērtu muti. Kad viņš atguvies piegāja tuvāk sienai, migla atkāpās, it kā neredzama roka būtu atvērusi priekškaru, un viņš negaidot ieraudzīja acu priekšā pļavu, kas pletās ezera malā. Fonā slējās augsti kalni ar sniegotām galotnēm, krāšņi un karaliski, biezu mežu ieskautām nogāzēm. Un to pakājē bija skaidri saskatāma būda, kurā - viņš zināja - gaida Tētis un Saraju. Tieši pretī nez no kurienes lejup traucās plats strauts, kas caur augstām savvaļas puķu un zāļu pļavām ieplūda ezerā. Visur skanēja putnu dziesmas, un gaisu piesātināja brīnumjauka vasaras smarža.

To visu Maks redzēja, dzirdēja un sajuta vienā acumirklī, bet tad viņa skatienu piesaistīja kustība - pulciņš, kas rotaļājās piecdesmit jardus attālāk, pie mutuļojoša ūdens virpuļa līdzās vietai, kur strauts ieplūda ezerā. Viņš tur ieraudzīja savus bērnus - Džonu, Taileru, Džošu un Keitu. Bet paga, paga! Tur bija vēl kāds!

Maks ieelsojās, visiem spēkiem sasprindzinādams redzi. Viņš centās iet tuvāk, bet atdūrās pret neredzamu spēku, it kā viņa priekšā joprojām paceltos akmens siena. Tad viss kļuva skaidrs. - Misij! - Jā, tā bija viņa, kas kailām kājām skrēja pa ūdensmalu. Gluži kā sadzirdējusi saucienu, viņa atrāvās no pārējā pulciņa un skriešus metās šurp pa taku, kas beidzās tieši Makam pretī.

-   Ak, mans Dievs! Misij! - Maks iekliedzās un mēģināja tikt uz priekšu, izlauzties cauri aizkaram, kas viņus šķīra. Un atkal, baiļu un apjukuma pārņemts, viņš atdūrās pret neredzamu varu, kas neļāva doties uz priekšu. Šķita, ka viņu attur magnētisks spēks, kas pieaug līdz ar viņa pūliņiem un darbojas pretējā virzienā, atspiežot viņu atpakaļ alā.

-   Viņa tevi nedzird.

Makam bija vienalga. - Misij! - viņš vēlreiz iekliedzās. Meitene bija pavisam tuvu. Atmiņas, ko viņš visiem spēkiem bija pūlējies saglabāt, kaut gan jutis tās palēnām gaistam, ar pilnu sparu atgriezās viņā. Maks raudzījās pēc kāda balsta, kur pieturēties, it kā cerēdams tādējādi atraut kaut ko vaļā un atrast ceļu pie savas meitas. Taču neko tādu viņš neatrada.

Tikmēr Misija bija atskrējusi šurp un stāvēja viņam tieši pretī. Viņas skatiens nebija pievērsts Makam vai sievietei, bet drīzāk kaut kam starp viņiem, kaut kam lielākam un, šķiet, tādam, ko redz tikai viņa, bet neredz Maks.

Beidzot Maks mitējās cīnīties ar neredzamā spēka lauku un pa pusei pagriezās pret sievieti. - Vai viņa mani redz? Vai zina, ka es esmu šeit? - viņš izmisis taujāja.

-   Viņa zina, ka tu esi šeit, bet nevar tevi redzēt. No tās puses viņa lūkojas skaistā ūdenskritumā un neko citu neredz. Bet viņa zina, ka aiz tā esi tu.

-   Ūdenskritumi! - Maks iesaucās, rūgti iesmiedamies.

-   Vai to viņai vēl nav diezgan? - Tagad viņš pievērsa ciešu skatienu meitai, cenzdamies paturēt atmiņā ikvienu sīkumu, sejas izteiksmi, matus un rokas. Tajā brīdī Misijas sejā atplauka plats smaids un vaigos parādījās bedrītes. Maks redzēja, ka viņas lūpas lēni un ar lielu centību veido vārdus:

-   Ir labi, es… - Un viņa gaisā uzrakstīja vārdus: - Es tevi mīlu!

Tas bija par daudz, lai saglabātu savaldību, un Maks ļāva vaļu prieka asarām. Tomēr viņš neatrāva skatienu no meitenes, raudzīdamies viņā cauri pats sava ūdenskrituma straumēm. Bija sāpīgi atkal atrasties tik tuvu, redzēt Misiju stāvam raksturīgajā pozā, izvirzot vienu kāju uz priekšu un roku balstot pret gurnu ar plaukstas locītavu iekšpusē.

-   Viņai taču ir labi, vai ne?

-   Labāk, nekā tu domā. Dzīve ir tikai priekštelpa plašākai realitātei, kas gaida nākotnē. Jūsu pasaulē neviens nesasniedz savu iespēju kalngalu. Tā ir tikai gatavošanās tam, ko Tētis bija iecerējis no paša sākuma.

-   Vai es varētu nokļūt pie viņas? Varbūt tikai vienreiz apskaut un noskūpstīt? - Maks klusi lūdza.

-   Nē. Viņa šo tikšanos vēlējās tieši tādu.

-   Viņa to vēlējās? - Maks jutās pilnīgi apmulsis.

-Jā. Mūsu Misija ir ļoti gudra meitene. Man viņa ārkārtīgi patīk.

-   Vai viņa noteikti zina, ka es esmu šeit?

-   Jā, pavisam noteikti, - sieviete pārliecinoši apgalvoja. - Viņa ar lielu pacilātību gaidīja šo dienu, kad varēs rotaļāties ar saviem brāļiem un māsām un būt tavā tuvumā. Viņai būtu ļoti gribējies, lai šeit ir arī māte, taču uz to vajadzēs vēl mazliet pagaidīt.

Maks pagriezās pret sievieti. - Vai mani pārējie bērni ari patiešām ir šeit?

-  Viņi ir šeit un tomēr nav šeit. Vienīgi Misija patiešām ir šeit. Pārējie sapņo, un katram par šo brīdi paliks neskaidras atmiņas - citam vairāk, citam mazāk, bet pilnībā to neatcerēsies neviens. Pašreiz viņi visi guļ ļoti mierīgā miegā, izņemot Keitu. Viņai šis sapnis nebūs viegls. Taču Misija ir pilnīgi nomodā.

Maks vēroja katru savas mīļotās meitas kustību. - Vai viņa man ir piedevusi? - viņš jautāja.

-   Ko piedevusi?

-   Es viņu nenosargāju, - Maks čukstus sacīja.

-   Viņas dabā būtu piedot, ja vispār kaut kas būtu jāpiedod, bet nekā tāda nav.

-   Bet es viņu nenosargāju no tā cilvēka! Viņš aizveda Misiju, kamēr es nepievērsu uzmanību… - Maka balss aizlūza.

-  Varbūt tu atceries, ka tobrīd glābi savu dēlu. Tu esi vienīgais visā izplatījumā, kas pieļauj domu, ka esi kaut kādā ziņā vainīgs. Misija tā nedomā, un tā nedomā ne Nana, ne Tētis. Varbūt pienācis laiks atbrīvoties no šiem… šiem meliem. Un pat tad, Makenzij, ja tu būtu vainīgs, viņas mīlestība tik un tā ir stiprāka, nekā varētu būt jebkāda tava vaina.

Tajā brīdī kāds pasauca Misiju vārdā, un Maks pazina šo balsi. Misija sajūsmā iespiedzās un metās atpakaļ pie pārējiem. Tad viņa spēji apstājās, pagriezās un vēlreiz aizskrēja pie sava tēta. Izpletuši rokas, it kā atdarinātu apskāvienu, viņa aizvērtām acīm raidīja Makam izteiksmīgu skūpstu. Aiz neredzamās sienas Maks atbildēja apskāvienam. īsu brīdi Misija stāvēja pavisam nekustīgi, gluži kā zinādama, ka sniedz dāvanu viņa atmiņām, tad pamāja ar roku, pagriezās un skriešus devās atpakaļ pie pārējiem.

Un tad Maks pavisam nepārprotami pazina balsi, kas bija saukusi Misiju. Bērnu pulciņa vidū stāvēja Jēzus. Misija bez vilcināšanās iekrita viņa rokās. Jēzus divreiz apgrieza viņu apkārt, tad nolika atkal uz kājām, un, līksmi iesmiedamies, visi metās meklēt gludus oļus, ko sviest pār ezera virsmu. Dzīvās prieka izpausmes Maka ausīs skanēja kā mūzika, un, raudzīdamies turp, viņš ļāva vaļu neapvaldītām asarām.

Pēkšņi bez kāda brīdinājuma no augšas tieši viņa priekšā dārdēdams sāka brāzties ūdens, izdzēšot visas skaņas un redzes tēlus. Maks instinktīvi atlēca atpakaļ. Tad viņš aptvēra, ka alas sienas visapkārt ir izgaisušas un viņš stāv klints iedobē aiz ūdenskrituma.

Maks sajuta uz pleciem sievietes rokas.

-  Vai tas ir beidzies? - viņš jautāja.

-   Pagaidām jā, - viņa maigi atbildēja. - Makenzij, spriedums nav tādēļ, lai iznīcinātu, bet tādēļ, lai pavērstu notikumus pareizā virzienā.

Maks pasmaidīja. - Es vairs nejūtos iestidzis.

Viņa uzmanīgi pabīdīja Maku uz ūdenskrituma malu, līdz viņš atkal ieraudzīja ezera krastā Jēzu, kas joprojām mētāja oļus. - Man šķiet, ka tevi kāds gaida.

Viņas plaukstas maigi saspieda Maka plecus, un nākamajā brīdī Maks neatskatījies zināja, ka sieviete ir projām. Uzmanīgi sperdams soļus pār slidenajiem akmeņiem un slapjajiem klintsbluķiem, Maks atrada taku gar ūdenskrituma malu un cauri krītošā ūdens spirdzinošajai miglai izgāja dienasgaismā.

Paguris, bet dziļa gandarījuma pārņemts, Maks apstājās un mirkli aizvēra acis, cenzdamies neizdzēšami iezīmēt atmiņā katru Misijas epizodes daļiņu, cerēdams, ka turpmākajās dienās varēs atsaukt ikvienu brīdi, niansi un kustību no šīs tikšanās.

Un pēkšņi viņam ļoti, ļoti pietrūka Nanas.

12

Briesmoņa vēderā

Cilvēki nekad nenododas ļaunumam tik pamatīgi un pacilāti kā tad, ja dara to reliģiskas pārliecības dēļ.

Blēzs Paskāls

Gāziet Dievu, un par Dievu kļūs valdība. G. K. Čestertons

Iedams lejup pa taku uz ezera pusi, Maks piepeši aptvēra, ka kaut kas ir zudis. Viņa pastāvīgais pavadonis - Lielās Skumjas - bija projām. Gluži tā, it kā tās būtu aizskalojusi ūdenskrituma lāsīšu migla, kad viņš izgāja cauri tās priekškaram. Sajūta bija dīvaina, varbūt pat neomulīga. Pēdējo gadu laikā Lielās Skumjas bija kļuvušas viņam par normālu ikdienas daļu, un tagad tās bija negaidot pazudušas. "Nor- malitāte ir mīts," Maks sevī nodomāja.

Lielās Skumjas vairs nebūs viņa personības daļa. Maks zināja: Misijai nebūtu iebildumu, ja viņš tās vairs nepieņemtu. Patiesībā viņa nemaz negribētu, lai tēvs visu mūžu nēsā šo līķautam līdzīgo pārsegu, un skumtu, ja viņš to darītu. Maks prātoja sevī, kāds viņš būs turpmāk, kad tā visa vairs nebūs un viņš ik dienas vairs nenēsās smago vainas un izmisuma nastu, kas visam bija laupījusi dzīvības krāsas.

Ieiedams klajumā, viņš redzēja Jēzu turpat gaidām un joprojām mētājam akmentiņus.

-  Hei, mans lielākais sasniegums laikam bija trīspadsmit atsitieni, - viņš smiedamies teica un panācās Makam pretī.

-   Bet Tailers mani pārspēja par trim atsitieniem, un Džošs vienu oli aizmeta tik tālu, ka mēs vairs nevarējām saskaitīt. - Viņi satiekoties apkampās, un Jēzus piebilda: - Tev ir īpaši bērni, Mak. Jūs ar Nanu teicami pratāt viņus mīlēt. Keita vēl cīnās ar sevi, kā tev zināms, bet tur mums vēl viss nav galā.

Nepiespiestība un sirsnība Jēzus balsī, kad viņš runāja par bērniem, Maku dziļi aizkustināja. - Tātad viņi ir projām?

Jēzus paspēra soli atpakaļ un pamāja ar galvu. - Jā, atpakaļ savos sapņos. Protams, izņemot Misiju.

-   Vai viņa…? - Maks iesāka.

-   Viņa bija ļoti priecīga, ka varēja pabūt tev tik tuvu, un jūtas gandarīta, ka tev tagad ir labāk.

Maks visiem spēkiem centās saglabāt savaldību. Jēzus to saprata un mainīja sarunas tematu.

-   Nu, un kā tev pagāja laiks ar Sofiju?

-  Ar Sofiju? Ā, tātad, lūk, kas viņa ir! - Maks iesaucās. Tad viņa sejā parādījās mulsums. - Bet vai tad nesanāk, ka jūs esat četri? Vai viņa arī ir Dievs?

Jēzus pasmējās. - Nē, Mak. Mēs esam tikai trīs. Sofija ir Tēta augstākās gudrības personifikācija.

-  Ā, tas ir kā Zālamana pamācībās, kur gudrība attēlota kā sieviete, kas uzrunā cilvēkus ielās, cenzdamās atrast ikvienu, kas gatavs to uzklausīt?

-Jā, tā ir viņa.

-   Bet viņa… - Maks noliecās, lai atraisītu kurpju auklas.

-   Viņa šķita tik reāla!

-   Jā, viņa ir pavisam reāla, - Jēzus atbildēja. Tad viņš paskatījās apkārt, it kā pārliecinādamies, vai kāds viņus nevēro, un čukstus teica: - Viņa ir daļa no mīklainības, kas ieskauj Saraju.

-   Es mīlu Saraju! - Maks iesaucās, pats juzdamies pārsteigts par savu atklātību.

-  Es arī! - Jēzus uzsvērti atsaucās. Viņi aizgāja līdz ūdens- malai un brīdi klusējot vēroja būdu pretējā krastā.

-   Laiks kopā ar Sofiju… jā, tas bija gan briesmīgs, gan brīnišķīgs, - Maks beidzot atbildēja uz Jēzus iepriekš uzdoto jautājumu. Pēkšņi viņš aptvēra, ka saule vēl ir augstu debesīs. - Cik ilgi es īsti biju projām?

-   Ilgi tu nebiji, varbūt nepilnas piecpadsmit minūtes, - Jēzus atbildēja. Redzēdams Maka neizpratni, viņš piebilda: - Laiks kopā ar Sofiju nav tāds kā parastais laiks.

-   Hm! - Maks norūca. - Diezin vai kopā ar viņu jebkas ir parasts.

-   īstenībā ir tā, - Jēzus iesāka, bet tad brīdi apklusa, lai aizsviestu vēl pēdējo akmeni, - ka kopā ar viņu viss ir parasts un normāls, un izsmalcināti vienkāršs. Tā kā tu esi tik aizmaldījies un neatkarīgs, tu viņā ienes daudz komplicētības, un galu galā tev pat viņas vienkāršība kļūst pārāk sarežģīta.

-   Tātad es esmu komplicēts un viņa ir vienkārša. Ai, ai! Visa mana pasaule ir sagriezusies kājām gaisā. - Maks bija apsēdies uz krituša stumbra un āva nost kurpes un zeķes, gatavodamies gājienam atpakaļ. - Vai tu vari man kaut ko paskaidrot? Ja šeit ir gaišs dienas vidus, kā mani bērni te varēja būt sapņos? Kā tas darbojas? Vai kaut kas no šī visa ir reāls? Vai arī es gluži vienkārši sapņoju?

Jēzus atkal iesmējās. - Paskaidrot, kā tas viss darbojas? Nejautā, Mak! Tas ir diezgan mulsinoši un attiecas uz laika dimensiju sasaisti. Vēl kaut kas no Saraju jomas. Laiks, kā tu zini, neuzliek robežas Viņam, kas to radījis. Vari pajautāt viņai, ja vēlies.

-   Nu, tas var ari pagaidīt. Tā bija tikai ziņkārība, - Maks pasmējās.

-   Bet uz jautājumu, vai kaut kas no šī visa ir reāls, varu atbildēt: daudz reālāks, nekā tu spēj iedomāties. - Jēzus bridi apklusa, ļaudams Makam sakopot uzmanību. - Labāks būtu jautājums: "Kas ir reāls?"

-   Es sāku domāt, ka man par to nav ne jausmas, - Maks atbildēja.

-  Ja tas viss notiktu sapni, vai tas būtu mazāk reāls?

-   Laikam es justos vīlies.

-   Kāpēc? Mak, te notiek daudz vairāk, nekā tu spēj iedomāties un uztvert. Vari man ticēt: tas viss ir ļoti reāls, daudz reālāks nekā tā dzīve, ko tu līdz šim esi pazinis.

Maks vilcinājās, tomēr nolēma riskēt un pajautāt: - Man joprojām nedod miera kāda doma par Misiju.

Jēzus aizgāja un apsēdās viņam blakus uz stumbra. Maks saliecās uz priekšu, atbalstīja elkoņus pret ceļgaliem un raudzījās caur rokām lejup uz krastmalas oļiem. Beidzot viņš teica: - Es visu laiku domāju, kā viņa varēja justies viena tur, tajā automobilī, ārkārtīgi pārbijusies…

Jēzus pasniedzās, uzlika roku Makam uz pleca un viegli to saspieda. Viņš saudzīgi teica: - Mak, viņa ne brīdi nebija viena. Es nekad viņu nepametu; mēs viņu neatstājām nevienu mirkli. Es nebūtu varējis pamest ne viņu, ne tevi, tieši tāpat kā nevaru pamest pats sevi.

-  Vai viņa zināja, ka jūs esat tur?

-   Jā, Mak, zināja. Ne jau uzreiz - sākumā viņa bija ļoti pārbijusies un satriekta. Lai no kempinga nokļūtu šeit, vajadzēja vairākas stundas. Bet, kad Saraju ieskāva viņu sevī, Misija pierima. Ilgais brauciens patiesībā deva mums iespēju izrunāties.

Maks centās dzirdēto aptvert. Viņš vairs neko nespēja pateikt.

-   Kaut gan viņai bija tikai seši gadi, mēs ar Misiju esam draugi. Mēs sarunājāmies. Viņai nebija ne jausmas, kas ar viņu notiks. Patiesībā viņa bija vairāk noraizējusies par tevi un pārējiem bērniem, zinot, ka jūs nevarēsiet viņu atrast. Viņa lūdza par tevi un par tavu sirdsmieru.

Maks atkal ļāva vaļu raudām, un asaras ritēja viņam pār vaigiem. Šoreiz viņš nemēģināja tās apslāpēt. Jēzus viņu maigi apskāva un cieši turēja viņa plecus.

-  Mak, es nedomāju, ka tu gribi zināt visas detaļas. Esmu pārliecināts, ka tās tev nepalīdzēs. Bet varu tev sacīt droši: nebija tāda mirkļa, kad mēs neatrastos viņai blakus. Viņa sajuta manu mieru, un tu būtu varējis ar viņu lepoties. Viņa bija apbrīnojami varonīga!

Asaras nevaldāmi plūda, bet pat Maks juta, ka šoreiz kaut kas ir mainījies. Viņš vairs nebija viens. Nekaunēdamies viņš šņukstēja, piespiedis seju pie pleca cilvēkam, kuru bija paguvis iemīlēt. Ar katru elsaino elpas vilcienu viņš juta, ka sasprindzinājums aizplūst un viņu pārņem plašs, visaptverošs atvieglojums. Beidzot viņš dziļi ievilka krūtīs elpu un izelpoja, tad pacēla galvu.

Tad, neteicis vairs ne vārda, viņš piecēlās, pārmeta sasietās kurpes pār plecu un vienkārši devās ezerā. Kaut gan Maks jutās pārsteigts, pēc pirmā soļa sajuzdams ezera dibenu un ūdeni, kas sniedzās līdz potītēm, viņš par to nebēdāja. Viņš apstājās, drošības labad uzrotīja bikses virs ceļgaliem un spēra nākamo soli stindzinoši aukstajā ūdenī. Šoreiz kāja iegrima līdz puslielam, bet ar nākamo soli gandrīz līdz ceļgalam, un pēdas joprojām atdūrās pret ezera dibenu. Viņš atskatījās atpakaļ un redzēja, ka Jēzus joprojām stāv krastā, sakrustojis rokas uz krūtīm, un noskatās viņam pakaļ.

Maks pagriezās un paskatījās uz pretējo krastu. Viņš nesaprata, kāpēc šoreiz neizdodas iet pa ūdens virsmu, tomēr bija apņēmies turpināt. Jēzus taču bija tepat, tātad nav iemesla raizēties. Iespēja ilgi peldēt aukstā ūdenī nebija sevišķi vilinoša, tomēr Maks jutās pārliecināts, ka vajadzības gadījumā varētu tikt pāri ezeram peldus.

Par laimi, sperot nākamo soli, viņš juta, ka paceļas mazliet augstāk, nevis iegrimst dziļāk, un tas pats notika pēc turpmākajiem soļiem, līdz viņš atkal stāvēja ūdens virspusē. Jēzus viņam piebiedrojās, un abi devās uz būdas pusi.

-   Vienmēr izdodas labāk, ja mēs darām to kopā, vai ne? - Jēzus smaidīdams jautāja.

-   Arvien vēl jāmācās, - Maks pasmaidīja pretī. Viņš aptvēra, ka nešķiet vairs svarīgi, vai šis attālums jānopeld vai jānoiet kājām. Galvenais bija tas, ka Jēzus ir kopā ar viņu. Varbūt viņam galu galā sāk rasties ticība Jēzum, kaut arī šie būtu tikai pirmie bērna solīši.

-   Paldies, ka esi kopā ar mani un ka parunāji ar mani par Misiju. Es nekad ne ar vienu par viņu neesmu runājis. Tas bija kaut kas pārāk liels un baismīgs. Šķiet, tagad tam nav vairs tāda spēka.

-   Tumsa noslēpj baiļu, melu un nožēlu patieso lielumu, - Jēzus paskaidroja. - Patiesība ir tāda, ka tie ir drīzāk ēna nekā realitāte, tāpēc tumsā šķiet lielāki. Kad dziļākajās vietās, kurās tie tevī iemājojuši, iespīd gaisma, tu sāc aptvert, kādi tie ir īstenībā.

-   Bet kāpēc mēs glabājam visu to sevī? - Maks jautāja.

-  Tāpēc, ka mums tā šķiet drošāk. Un dažreiz, ja esi bērns, kas cenšas izdzīvot, glabāt to sevī patiešām ir drošāk. Bet pēc tam cilvēks ārēji izaug, tomēr iekšienē paliek tas pats mazais bērns tumšā alā, kur visapkārt glūn briesmoņi, un ieraduma pēc viņš turpina papildināt savus krājumus. Tu jau zini: mēs visi krājam to, ko vērtējam augstu, vai ne?

Šie vārdi izraisīja Makam smaidu. Viņš zināja, ka Jēzus atsaucas uz Saraju nesen teiktajiem vārdiem par asaru krāšanu. - Nu, un kā notiek pārmaiņa cilvēkam, kurš apmaldījies tumsā kā es?

-  Visbiežāk ļoti lēni, - Jēzus atbildēja. - Atceries, ka viens tu to nespēj. Daži cenšas izmantot visus iespējamos saglabāšanās mehānismus un prāta spēles. Bet briesmoņi turpat vien paliek un gaida izdevību izlīst no slēpņa.

-   Un kas man tagad būtu jādara?

-   Tas pats, ko tu jau dari, Mak, - jāmācās būt atvērtam mīlestībai. Cilvēkiem nav viegli aptvert šo jēdzienu. Jums ir grūti dalīties it visā. - Viņš klusi pasmējās un turpināja: -Jā, tātad mūsu vēlēšanās ir tāda, lai tu atgriezies pie mums, un tad mēs nāksim un iemājosim tevī, un dalīsimies ar tevi visā. Draudzība ir īsta, nevis tikai iedomāta. Mūsu nolūks bija dzīvot kopā šo dzīvi, tavu dzīvi - kā sarunu, kā kopīgu ceļojumu. Tad tu iegūtu daļu mūsu gudrības un iemācītos mīlēt ar mūsu mīlestību, un mēs… dzirdētu tavas žēlabas, raizes un nedienas, un…

Maks skaļi iesmējās un pastūma Jēzu sāņus.

-   Stāvi! - Jēzus pēkšņi iesaucās un kā sastindzis palika uz vietas. Pirmajā brīdī Maks nodomāja, ka varbūt ir viņu apvainojis, bet Jēzus cieši raudzījās ūdenī. - Vai pamanīji? Skat, tur atkal var redzēt!

-   Kas? - Maks pavirzījās tuvāk un piemiedza acis, lai redzētu, uz ko Jēzus tik cītīgi skatās.

-  Skaties! Skaties! - Jēzus pusbalsī iesaucās. - Kāda skaistule! Šķiet gandrīz divas pēdas gara! - Un tad Maks ieraudzīja milzīgu ezera foreli, kas slīdēja garām pēdu vai divas zem ūdens virsmas, šķiet, nepievēršot ne mazāko uzmanību satraukumam, ko sacēlusi virs sevis.

-   Es jau nedēļām ilgi cenšos to noķert, un te tā gandrīz vai noķer mani! - Jēzus iesmējās. Maks izbrīnījies noskatījās, kā Jēzus mēģina līkumot te uz vienu, te otru pusi, sekojot zivij, līdz beidzot meta mieru. Viņš paraudzījās uz Maku ar maza bērna pacilātību. - Vai nebija vienreizīga? Droši vien es nekad to nenoķeršu.

Maku šī aina bija manāmi samulsinājusi. - Jēzu, kāpēc tu gluži vienkārši neliec tai… es nezinu, varbūt ielēkt tavā laivā vai pieķerties pie āķa? Vai tad tu neesi Kungs un Radītājs?

-   Protams, esmu, - Jēzus atbildēja un noliecies pārlaida roku ūdens virsmai. - Bet kas no tā vairs būtu par prieku? - Viņš paskatījās augšup ar smīnu sejā.

Maks nesaprata, smieties vai raudāt. Viņš aptvēra, cik ļoti iemīlējis šo cilvēku - cilvēku, kas bija arī Dievs.

Jēzus atkal izslējās stāvus, un abi devās tālāk uz piestātņu laipas pusi. Maks uzdrošinājās pajautāt vēl kaut ko. - Vai drīkstu zināt, kāpēc tu man nepastāstīji par Misiju agrāk, teiksim, vakar vai pirms gada, vai…?

-   Nedomā, ka mēs nemēģinājām. Vai neesi pamanījis, ka savās sāpēs tu mani redzi vissliktākajā gaismā? Es esmu centies runāt ar tevi jau ilgu laiku, bet šodien bija pirmā reize, kad tu spēji to dzirdēt. Bet arī visas pārējās reizes nebija gluži veltīgas. Kā sīkas plaisiņas sienā, kas krājas cita pie citas, tās kopā sagatavoja tevi šai dienai. Ja gribi, lai zeme ņem pretī sēklu, tev tā iepriekš ir jāsagatavo.

-  Es lāgā nesaprotu, kāpēc mēs tam pretojamies… tik ļoti pretojamies tev, - Maks domīgi sacīja. - Tagad tas šķiet tik muļķīgi!

-   Visu nosaka žēlsirdībai piemērotākā laika izvēle, Mak, - Jēzus turpināja. - Ja Visumā dzīvotu tikai viens cilvēks, laika izvēle būtu diezgan vienkārša. Bet, līdzko tam pievienojas nākamais, - nu, tu jau zini. Katra izvēle met sīkus vilnīšus cauri laikam un attiecībām un atduras pret citām izvēlēm. Un no tā, kas šķiet milzīgs juceklis, Tētis noauž izcilu audumu. To var izdarīt vienīgi Tētis, un viņa to dara ar žēlsirdību.

-  Tātad vienīgais, ko es varu darīt, ir sekot viņai, - Maks secināja.

-  Jā, pilnīgi pareizi. Tagad tu sāc saprast, ko nozīmē būt patiesi cilvēcīgam.

Viņi sasniedza laipas galu, un Jēzus uzlēca uz tā, tad pagriezās atpakaļ, lai palīdzētu Makam. Viņi apsēdās, mērcēdami kailās kājas ūdenī, un vēroja vēja saistošo rotaļu uz ezera virsmas. Maks pirmais pārtrauca klusumu.

-    Vai tad, kad es redzēju Misiju, es redzēju Debesis? Tā gandrīz izskatījās.

-   Saproti, Mak, mūsu galamērķis nav Debesu ainava, kādu tu esi radījis savā prātā, - tēls ar pērļu vārtiem un zelta ielām. Tā ir jauna Visuma attīrīšanās, tāpēc tur izskatīsies gandrīz tāpat kā šeit.

-  Un kā tad visi tie pērļu vārti un zelta ielas?

-   Tā aina, mans brāli, - Jēzus atbildēja, atlaizdamies uz muguras un aizvērdams acis pret dienas siltumu un spožumu, - attēlo mani un sievieti, kuru es mīlu.

Maks paskatījās uz Jēzu, lai pārliecinātos, vai viņš joko, taču nepārprotami redzēja, ka tā tas nav.

-  Tā aina ir mana līgava - Baznīca: indivīdi, kas visi kopā veido garīgu pilsētu; tai cauri plūst upe, kurai abos krastos aug koki ar augļiem, kas dziedē veselu tautu sāpes un bēdas. Un šī pilsēta vienmēr ir atvērta, un ikkatri no tās vārtiem ir darināti no vienas veselas pērles… - Viņš atvēra vienu aci un paskatījās uz Maku. - Tas esmu es! - Redzēdams jautājumu Maka acīs, viņš paskaidroja: - Pērles, Mak. Vienīgais dārgakmens, ko radījušas sāpes, ciešanas un - visbeidzot - nāve.

-  Es saprotu. Tu esi ceļš, bet… - Maks bridi apklusa, meklēdams piemērotākos vārdus. - Tu runā par baznīcu kā par sievieti, kuru mīli, bet es esmu pārliecināts, ka nekad viņu neesmu saticis. - Viņš mazliet aizgriezās. - Tā nav vieta, kurp es eju svētdienās, - Maks teica drīzāk pats sev, īsti nesaprazdams, vai to drīkst izsacīt skaļi.

-   Mak, tas ir tāpēc, ka tu redzi tikai institūciju, cilvēka radītu sistēmu. Ne jau to es nācu radīt. Tas, ko es redzu, ir cilvēki un viņu dzīves, nevis ēkas vai programmas; tā ir dzīva un elpojoša cilvēku kopa, kas vienota manā mīlestībā.

Maks jutās diezgan samulsis, dzirdot Jēzu runājam par baznīcu tādā izpratnē, tomēr tas viņu nepārsteidza. Tas bija atvieglojums. - Un kā es varu kļūt par tādas baznīcas daļu? - viņš jautāja. - Kā varu pievienoties tai sievietei, kuras dēļ tu, šķiet, esi gluži zaudējis galvu?

-   Tas ir vienkārši, Mak. Visa pamatā ir attiecības un vienota dzīve. Tieši tas, ko mēs darām pašlaik - ko darām un kādi esam -, mūsu atvērtība un pieejamība citiem ap mums. Manu baznīcu veido cilvēki, un dzīvi veido attiecības. Tu to nevari uzbūvēt. Tas ir mans darbs, un es, jāteic, protu to diezgan labi, - Jēzus teica un klusi pasmējās.

Makam šie vārdi bija kā svaiga gaisa vēsma. Vienkārši. Nevis nogurdinošs darbs un garš prasību saraksts, nevis sēdēšana bezgalīgās sapulcēs, skatoties pakausī citiem, kurus viņš īstenībā pat nepazina. Tikai vienota dzīve. - Bet pagaidi! - Maks juta, ka no dziļumiem cits pēc cita iznirst jautājumi. Varbūt viņš kaut ko bija pārpratis. Tas šķita pārāk vienkārši! Viņš atkal aprāvās. Varbūt tieši tāpēc, ka cilvēki ir tik apmaldījušies savā neatkarībā, mēs paņemam vienkāršo un to sarežģījam? Tāpēc Maks krietnu bridi vilcinājās iejaukties tur, kur juta mostamies izpratni. Šajā brīdī sākt cilāt savus juceklīgos jautājumus šķita tikpat kā sviest dubļu piku dzidrā ūdenī.

-   Labi, lai paliek! - viņš tikai noteica.

-  Mak, tev nav tas viss jāizdibina un jāsaprot. Gluži vienkārši - esi ar mani!

Pēc brīža Maks nolēma pievienoties Jēzum un atlaidās uz muguras viņam blakus, aizsegdams acis pret sauli un raudzīdamies, kā mākoņi nes projām agro pēcpusdienu.

-   Godīgi sakot, - viņš teica, - es neesmu sarūgtināts, ka "zelta ielas" nebūs lielā balva. Man tas vienmēr ir izklausījies drusku garlaicīgi un nebūt ne tik brīnišķīgi kā būt šeit kopā ar tevi.

Atkal iestājās klusums, un Maks dziļi izjuta un izbaudīja katru mirkli. Viņš dzirdēja maigās vēja šalkas kokos un netālā strautiņa smieklus, straumei šļācoties ezerā. Diena bija karaliska, un neticami skaistā apkārtne aizrāva elpu.

-   Es patiešām gribu saprast. Tas ir, gribu aptvert, kāpēc tu esi tik ļoti atšķirīgs no visām labo ieceru reliģijām, kas man pazīstamas.

-   Lai cik labas būtu to ieceres, tu taču zini, kā reliģijas mehānisms var samalt cilvēkus! - Jēzus teica, un viņa balsī ieskanējās dzēlīgs rūgtums. - Ārkārtīgi daudz no tā, kas darīts manā vārdā, nepavisam nav saistīts ar mani un bieži vien - pat tad, ja notiek neapzināti, - ir pilnīgā pretstatā maniem nolūkiem.

-   Tu nejūti patiku pret reliģiju un institūcijām? - Maks teica, īsti neapjauzdams, vai uzdod jautājumu vai pauž secinājumu.

-   Es neradu institūcijas - nekad neesmu to darījis un nedarīšu.

-   Bet kā ir ar laulības institūciju?

-   Laulība nav institūcija. Laulība ir attiecības, - Jēzus atbildēja, un viņa balss skanēja nosvērti un pacietīgi. - Kā jau teicu, es neradu institūcijas; tā ir nodarbošanās tiem, kuri grib spēlēt Dievu. Tāpēc tev taisnība, es neesmu sajūsmā par reliģiju, - Jēzus mazliet zobgalīgi sacīja, - tāpat kā neesmu sajūsmā par politiku vai ekonomiku. - Tad Jēzus seja manāmi apmācās. - Kāpēc lai man tas viss patiktu? Tās ir cilvēku radītas šausmu trīsvienības, kas posta zemi un krāpj tos, kurus es mīlu. Vai cilvēks bieži cieš prāta mulsumu un raizes, kas nebūtu saistītas ar kādu no šīm trim jomām?

Maks klusēja. Viņš nezināja, ko atbildēt. Viss dzirdētais šķita pārāk sarežģīts, lai to aptvertu. Redzēdams, ka Maka skatiens kļūst tāds kā miglains, Jēzus izvēlējās vienkāršāku skaidrojumu. - Vienkārši izsakoties, šīs šausmas ir rīki, ko daudzi izmanto savu drošības un kontroles ilūziju balstīšanai. Cilvēki baidās no nenoteiktības, baidās no nākotnes. Visas šīs institūcijas, šīs struktūras un ideoloģijas ir bezcerīgi pūliņi radīt kādu noteiktības un drošības izjūtu tur, kur tādas nav. Tas viss ir māņi! Sistēmas nespēj dot drošību - to spēju vienīgi es.

"Ak mūžs!" Maks spēja vienīgi nodomāt. Viss tas, kā viņš pats un visi, ko viņš pazina, bija centušies vadīt un virzīt savu dzīvi, tika gandrīz vai pārvērsts gruvešos. - Tātad… - Maks joprojām saspringti domāja un neko konkrētu gandrīz nespēja pateikt. - Tātad…? - Viņš pārvērta vienīgo vārdu jautājumā.

-   Man šeit nav iepriekš pieņemtas darbošanās kārtības, Mak. Gluži otrādi, - Jēzus atbildēja. - Es nācu, lai dotu tev Dzīvi visā tās pilnvērtībā. Savu dzīvi. - Maks joprojām centās sakopot visus spēkus, lai saprastu teikto. - Vienkāršu, tīru prieku par arvien augošu draudzību.

-   Ā, saprotu.

-   Ja tu censtos to izjust bez manis, bez nepārtrauktas sarunas starp mums, kas veicam šo ceļu kopā, tas būtu tāpat kā censties vienatnē staigāt pa ūdens virsmu. Tu to nevari! Un, ja mēģināsi, lai cik labi būtu tavi nodomi, tu nogrimsi dibenā. - Labi zinādams atbildi, Jēzus jautāja: - Vai tu esi kādreiz mēģinājis glābt slīkstošu cilvēku?

Maka rīkle un muskuļi instinktīvi saspringa. Viņam nepatika atcerēties Džošu un laivu un just panikas vilni, kas pēkšņi uzbangoja no atmiņu dzīlēm.

-   Ļoti grūti ir kādu izglābt, ja viņš negrib tev uzticēties.

-   Tā tas noteikti ir.

-   Tas ir viss, ko es gaidu no tevis. Kad sāksi grimt, ļauj man tevi glābt.

Tāds lūgums šķita itin vienkāršs, bet Maks bija radis būt glābēja, nevis slīcēja lomā. - Jēzu, es neesmu pārliecināts, ka pratīšu…

-   Ļauj man rādīt tev ceļu! Vienkārši turpini dot man to mazumiņu, kas tev ir, un mēs kopīgi skatīsimies, kā tas aug.

Maks sāka aut kājās zeķes un kurpes. - Pašlaik, sēžot te kopā ar tevi, tas nešķiet pārāk grūti. Bet, kad domāju par savu ikdienas dzīvi mājās, nezinu, kā spēšu to virzīt tik vienkārši, kā tu ierosini. Es atrodos tajos pašos žņaugos - tiecos pēc kontroles tāpat kā visi citi. Politika, ekonomika, sociālā sistēma, rēķini, ģimene, saistības… kopā sanāk gauži daudz. Es nezinu, kā to visu mainīt.

-   Neviens tev to neliek darīt! - Jēzus draudzīgi atteica. - Tas ir Saraju uzdevums, un viņa zina, kā to paveikt bez varmācības. Tas viss ir process, nevis notikums. No tevis es vēlos tikai to, lai tu man uzticētos ar to pašu mazumiņu, kas tevī ir, un mācītos mīlēt cilvēkus ap sevi ar tādu pašu mīlestību, kādā es dalos ar tevi. Tavs uzdevums nav viņus mainīt vai pārliecināt. Tu drīksti mīlēt brīvi un bez iepriekš pieņemtas kārtības.

-   Tieši to es gribētu mācīties.

-   Un tu to dari. - Jēzus pamirkšķināja viņam ar aci.

Jēzus piecēlās un izstaipījās, un Maks darīja to pašu. - Es esmu dzirdējis ļoti daudz melu, - viņš atzina.

Jēzus paskatījās uz Maku un, ar vienu roku aptvēris viņa plecus, tos saspieda. - Zinu, Mak, un es tāpat. Bet es tiem neticēju.

Viņi devās pa laipu uz krastu, iedami līdzās. Krasta tuvumā abu solis kļuva lēnāks. Jēzus uzlika plaukstu uz Maka pleca un saudzīgi pavērsa viņu pret sevi, līdz abi stāvēja viens otram pretī.

-   Mak, pasaules sistēma ir tāda, kāda tā ir. Institūcijas, sistēmas, ideoloģijas un visi veltīgie, neauglīgie cilvēku pūliņi, kas ar tām saistīti, ir visur, un saskarsme ar to visu ir neizbēgama. Bet es varu dot tev brīvību, kas ļauj pārvarēt jebkādu varas sistēmu, kurā tu nokļūsti, - vai tā būtu reliģiska, ekonomiska, sociāla vai politiska. Tu attīstīsi sevī brīvību atrasties jebkāda veida sistēmu iekšpusē vai ārpusē un brīvi pārvietoties starp tām un to vidū. Mēs ar tevi kopā varam būt visā tajā iekšā un tomēr nebūt daļa no tā.

-   Bet ļoti daudzi cilvēki, kas man ir svarīgi, šķiet gan tajā iekšā, gan daļa no tā! - Maks domāja par draugiem, par draudzes locekļiem, kas bija apliecinājuši mīlestību viņam un viņa ģimenei. Maks zināja, ka viņi mīl Jēzu, tomēr viņi bija nodevušies arī reliģiskām aktivitātēm un patriotismam.

-   Mak, es viņus mīlu. Un tu nepareizi spried par daudziem no viņiem. Tiem, kuri ir visā tajā iekšā un daļa no tā, mums jāatrod ceļi, kā viņus mīlēt un kā viņiem kalpot, vai tu tā nedomā? - Jēzus jautāja. - Atceries: cilvēki, kas mani pazīst, ir tie, kam pieder brīvība dzīvot un mīlēt bez jebkādas iepriekš pieņemtas kārtības.

-   Vai tieši tas nozīmē būt kristietim? - Makam pašam šis jautājums izklausījās muļķīgs, taču viņam tas bija veids, kā sakārtot domas.

-   Kurš teica kaut ko par kristiešiem? Es neesmu kristietis.

Tāda doma Maku pārsteidza negaidot un izklausījās neparasta, un viņš nespēja apvaldīt smīnu. - Nē, laikam neesi gan.

Viņi bija atnākuši līdz darbnīcas durvīm. Jēzus atkal apstājās. - Tie, kas mani mīl, nāk no visām pastāvošajām sistēmām. Budisti un mormoņi, baptisti un musulmaņi, demokrāti un republikāņi un daudzi, kas nebalso ne par vienu un nepiedalās svētdienu rītos vai reliģiskās institūcijās. Man ir sekotāji, kas bijuši slepkavas, un daudzi, kas bijuši paštaisni farizeji. Viņu vidū ir baņķieri un bukmeikeri, amerikāņi un irākieši, ebreji un palestīnieši. Man nav vēlēšanās pārvērst viņus par kristiešiem, bet es vēlos iesaistīties viņu pārtapšanā par mana Tēta dēliem un meitām, par brāļiem un māsām, par manas Mīļotās daļu.

-   Vai tas nozīmē, - Maks jautāja, - ka visi ceļi ved pie tevis?

-  Nebūt ne, - Jēzus smaidīdams atbildēja un satvēra darbnīcas durvju rokturi. - Lielākā daļa ceļu neved nekur. Bet tas nozīmē, ka es došos pa jebkuru ceļu, lai atrastu tevi. - Brīdi klusējis, viņš piebilda: - Mak, man darbnīcā šis tas vēl jāpabeidz, tāpēc es piebiedrošos jums vēlāk.

-  Labi. Un ko tu gribētu, lai es tagad daru?

-   Ko vien vēlies, Mak, pēcpusdiena pieder tev! - Jēzus paplikšķināja viņam pa plecu un pasmaidīja. - Vēl tikai piebildīšu: nesen tu man teici paldies par iespēju paskatīties uz Misiju. Tā bija Tēta ideja. - To teicis, viņš pagriezās, pamāja pār plecu sveicienu un iegāja darbnīcā.

Maks tūlīt saprata, ko vēlas darīt, un devās uz būdu, lai sameklētu Tēti.

13

Siržu sastapšanās

Meliem ir bezgala daudz izpausmes veidu, bet patiesībai ir tikai viena seja.

Žans Žaks Ruso

Tuvodamies būdai, Maks sajuta gaisā vilinošu bulciņu vai smalkmaizīšu smaržu. Pēc Saraju laika dimensijām kopš pusdienošanas bija pagājusi varbūt tikai stunda, taču viņš jutās tā, it kā sen neko nebūtu ēdis. Pat akls būdams, viņš bez pūlēm būtu atradis ceļu uz virtuvi. Tomēr, kad Maks pa aizmugures durvīm iegāja mājā, viņš pārsteigts un vilies atklāja, ka tā ir tukša. - Vai te kāds ir? - viņš iesaucās.

-  Es esmu uz lieveņa, Mak! - aiz vaļējā loga atskanēja Tēta balss. - Paņem kaut ko dzeramu un nāc, piebiedrojies man!

Maks ielēja sev kafiju un izgāja uz lieveņa mājas priekšā. Tētis zvilnēja vecā atpūtas krēslā un aizvērtām acīm baudīja sauli. - Kas tad nu? Dievam atliek laika sauļoties? Vai tev šajā pēcpusdienā nav labāka darāmā?

-   Mak, tev nav ne jausmas, ko es pašlaik daru. Lieveņa pretējā pusē stāvēja vēl viens krēsls, un, kad Maks

apsēdās tajā, viņa atvēra vienu aci. Starp abiem krēsliem uz

maza galdiņa gulēja paplāte ar kārdinošām maizītēm, svaigu sviestu un dažādiem ievārījumiem un želejām.

-  Ū, cik vienreizīgi smaržo! - viņš iesaucās.

-   Ķeries klāt! Šo recepti es aizņēmos no tavas vecvec- vecmāmiņas. Un pagatavoju no tīrā mazumiņa. - Viņa plati pasmaidīja.

Maks īsti nesaprata, ko nozīmē "no tīrā mazumiņa", ja to saka Dievs, bet nolēma netaujāt. Paņēmis vienu no maizītēm, viņš nokoda kumosu bez jebkādām piedevām. Tā vēl glabāja krāsns siltumu un burtiski izkusa mutē.

-  Ā! Cik garšīga! Paldies!

-  Nu tad tev vajadzēs pateikties savai vecvecvecmāmiņai, kad tu viņu satiksi.

-   Es gan ceru, - Maks teica, - ka tas vēl nebūs tik drīz.

-   Vai tu negribētu to zināt? - Tētis šķelmīgi pamirkšķināja ar aci un atkal aizvēra plakstiņus.

Ēzdams nākamo maizīti, Maks saņēma dūšu, lai pateiktu, kas uz sirds. - Tēti? - viņš teica un pirmoreiz, nosaucot Dievu par Tēti, nejutās neveikli.

-   Jā, Mak? - viņa atjautāja, pavērdama acis un gaiši pasmaidīdama.

-  Es pret tevi esmu bijis netaisni bargs.

-  Hm, tātad Sofijai ir izdevies tev piekļūt.

-   Un kā vēl! Man nebija ne jausmas, ka esmu kļuvis tev par soģi, par tiesnesi. Tas izklausās drausmīgi iedomīgi.

-  Tāpēc, ka tā tas bija, - Tētis ar smaidu atbildēja.

-   Man ļoti žēl. Es tiešām neaptvēru… - Maks skumji pakratīja galvu.

-   Bet tagad tas pieder pagātnei, kā tam jābūt. Es pat negribu, lai tu par to skumtu, Mak. Vēlos tikai to, lai mēs turpmāk būtu kopā bez tāda šķēršļa.

-  Ari es to vēlos, - Maks teica un vēlreiz pasniedzās pēc maizītes. - Vai tu nevienu neēdīsi?

-  Nē, ēd vien pats; tu jau zini, kā notiek - līdzko sāc cept un vārīt, tā jāpagaršo te šis, te tas, un pat nepamani, ka ēstgriba jau apmierināta. Mielojies vesels! - un viņa pabīdīja paplāti uz Maka pusi.

Maks paņēma maizīti un, atlaidies krēslā, ar labpatiku nokoda kumosu. - Jēzus teica, ka tā bijusi tava doma - atvēlēt šajā pēcpusdienā man laiku kopā ar Misiju. Nevaru vien atrast īstos vārdus, lai pateiktu tev paldies!

-  Ā, nav par ko, mīļais! Arī man par to bija liels prieks. Es tik ļoti gaidīju šo jūsu tikšanos, ka gluži nespēju nociesties.

-   Kaut tur būtu bijusi Nana!

-Jā, tas būtu bijis lieliski! - Tētis pacilāti piekrita.

Maks klusēja, īsti nesaprazdams, ko viņa ar to grib sacīt un ko pienāktos atbildēt.

-   Nu, vai Misija nav īpašs bērns? - Viņa pašūpoja galvu. - Ai, ai, cik ļoti man viņa patīk!

-    Man arī! - Maks gaiši piekrita, atcerēdamies savu princesi aiz ūdenskrituma. Princese? Ūdenskritums? Paga, paga!

Tētis noskatījās, kā mozaīkas gabaliņi sakrīt savās vietās.

-  Acīmredzot tu zini, kā manu meitu valdzināja ūdenskritumi un it sevišķi leģenda par Multnomas princesi! - Tētis apstiprinoši pamāja ar galvu. - Vai tā tas sākās? Vai viņai vajadzēja mirt tādēļ, lai tu pārvērstu mani?

-  Beidz, Mak! - Tētis paliecās uz priekšu. - Tā es nemēdzu darīt.

-   Bet viņai ļoti patika šis stāsts.

-   Protams, patika. Tas viņai palīdzēja saprast, ko Jēzus darījis viņas un visas cilvēces labā. Stāsti par to, kā cilvēks ir gatavs atdot dzīvību par citu, ir kā zelta pavediens jūsu pasaulē un atklāj gan jūsu vajadzību, gan manu sirdi.

-   Bet, ja viņa nebūtu mirusi, es tagad neatrastos šeit…

-   Mak, ja es no neizsakāmām traģēdijām spēju izdabūt neticami daudz laba, tas nenozīmē, ka es izraisu šīs traģēdijas. Nekad neiedomājies, ka mana spēja kaut ko lietderīgi izmantot nozīmē, ka esmu to radījusi vai man tas vajadzīgs, lai piepildītu savus nolūkus. Tāda doma var tikai radīt izkropļotu priekšstatu par mani. Žēlsirdības pastāvēšanu nenosaka ciešanas, taču tur, kur ir ciešanas, žēlsirdība parādās neskaitāmās daudzkrāsu niansēs.

-   Tas man ir liels atvieglojums. Ļoti grūti būtu pieņemt domu, ka viņas dzīve aprāvusies manis dēļ.

-   Viņa nebija tavs upuris, Mak. Viņa bija un vienmēr paliks tavs prieks. Tāds bija viņas būtības mērķis, un tas ir daudz.

Maks atlaidās atzveltnē un pievērsa skatienu ainavai, kas pavērās no lieveņa. - Es jūtos tik piepildīts!

-   Kā nu ne, tu esi apēdis gandrīz visas maizītes.

-   Ne jau par to ir runa, - Maks iesmējās, - un tu to labi zini! Vienkārši man pasaule izskatās tūkstoškārt gaišāka, un es pats jūtos tūkstoškārt vieglāks!

-  Tā tas arī ir, Mak! Būt par tiesnesi visai pasaulei nebūt nav viegli. - Tēta smaids pārliecināja Maku, ka jaunais pamats zem kājām ir pilnīgi drošs.

-  Vai būt par tiesnesi tev, - viņš piebilda. - Manī bija pilnīgs juceklis… vēl ļaunāk, nekā es domāju. Biju pilnīgi aplam sapratis, kas tu esi manā dzīvē.

-  Pilnīgi aplam ne, Mak. Mums ir bijuši ari ļoti jauki brīži. Tāpēc nepārspīlēsim tumšāko pusi.

-   Bet Jēzus man vienmēr ir paticis labāk nekā tu. Viņš šķita tik labestīgs, un tu…

-   Nežēlīga? Bēdīgi, vai ne? Viņš nāca, lai atklātu cilvēkiem, kas es esmu, un lielākā daļa cilvēku to ir saistījuši ar viņu. Cilvēki, it sevišķi reliģiozie, joprojām mūs bieži uztver kā labo un slikto policistu. Kad jāpanāk, lai citi rīkotos tā, kā viņiem šķiet pareizi, ir vajadzīgs bargs Dievs. Kad vajadzīga piedošana, viņi steidzas pie Jēzus.

-   Tieši tā, - Maks apstiprināja ar izteiksmīgu rokas kustību.

-  Bet mēs viņā bijām visi. Viņš precīzi atklāja manas sirds būtību. Es jūs mīlu un aicinu mīlēt mani.

-   Bet kāpēc tu mīli mani? Tas ir, Makenziju Alenu Filipsu? Kāpēc lai tu mīlētu tādu nejēgu? Pēc visa, ko es esmu sirdī jutis pret tevi, pēc visiem apvainojumiem, ko esmu tev metis, kāpēc lai tu vispār censtos man piekļūt?

-   Tāpēc, ka tāda ir mīlestība, - Tētis atbildēja. - Atceries, Makenzij, es neprātoju, ko tu darīsi un ko izvēlēsies. Es to jau zinu. Teiksim, es cenšos mācīt tevi neslēpties melos - protams, šis ir tikai teorētisks piemērs, - viņa teica, šķelmīgi pamirkšķinot ar aci. - Un pieņemsim, ka es zinu: tev vajadzēs četrdesmit septiņas situācijas un notikumus, pirms tu mani patiešām mani sadzirdēsi - tas ir, sadzirdēsi pietiekami skaidri, lai man piekristu un mainītos. Tātad, ja tu pirmajā reizē mani nedzirdi, es nejūtu vilšanos vai sarūgtinājumu, es jūtu pacilātību. Vēl atlikušas tikai četrdesmit sešas reizes! Un šī pirmā reize ir pamatakmens, lai būvētu dziedināšanas tiltu, pa kuru tu kādu dienu - vai šo pašu dienu - dosies pāri.

-   Nu labi, tagad es jūtos vainīgs, - viņš atzina.

-Jā, paskaidro gan, kā tas iedarbojas uz tevi! - Tētis iesmējās. - Nopietni runājot, Makenzij, ne jau vainas apziņa ir svarīga. Vainas apziņa nekad neļaus tev atrast brīvību manī. Labākais, ko tā spēj, ir likt tev ciešāk ievērot kādus ārējus ētikas priekšrakstus. Bet man galvenais ir iekšējā norise.

-   Bet tu taču teici… Tu minēji slēpšanos melos. Šķiet, es to tā vai citādi esmu darījis visu savu mūžu.

-  Mīlulīt, tu esi daudz kam izgājis cauri. Par to nav jākaunas. Tavs tēvs tev ļoti nodarīja pāri. Dzīve tev nodarīja pāri.

Meli ir vieglākais patvērums, kurp steidzas tie, kas pārdzīvojuši grūtības. Tie dod drošības apziņu, tie šķiet vieta, kur viss atkarīgs tikai no tevis paša. Bet tā ir tumša vieta, vai ne?

-   Ļoti tumša, - Maks nomurmināja un pakratīja galvu.

-  Bet vai tu esi gatavs atteikties no spēka un drošības, ko tā sola? Tāds ir jautājums.

-   Kā to saprast? - Maks jautāja, paskatīdamies uz viņu.

-   Meli ir kā mazs cietoksnis, tajos var justies drošs un varens. No sava mazā melu cietokšņa tu centies vadīt savu dzīvi un manipulēt ar citiem. Bet cietoksnim vajadzīgas sienas, un tu tās uzcel. Tās ir aizbildinājumi taviem meliem. Piemēram, doma, ka tu to dari, lai pasargātu kādu, ko mīli, lai aiztaupītu tam sāpes. Tu izmanto visu, kas palīdz tev melos justies labi.

-   Bet es Nanai neko neteicu par saņemto vēstuli tieši tāpēc, ka tāda ziņa viņu būtu ļoti sāpinājusi!

-   Redzi nu? Tieši tā tu, Makenzij, meklē sev aizbildinājumus. Tas, ko tu teici, ir klaji meli, taču tu to neaptver. - Viņa paliecās uz priekšu. - Vai gribi, lai es tev pasaku, kāda bija patiesība?

Maks zināja, ka Tētis skatīsies dziļi, un kaut kur sevī jutās atvieglots, ka var par to runāt; viņš pat juta tieksmi ļaut vaļu skaļiem smiekliem. Viņu tas vairs nemulsināja. - Nē-ē-ē, - viņš lēni novilka un ar smīnu paskatījās uz Tēti. - Bet saki vien!

Viņa pasmaidīja pretī un tad kļuva nopietna. - Patiesība, Mak, un īstais iemesls, kāpēc tu neko neteici Nanai, nav tas, ka tu gribēji aiztaupīt viņai sāpes. īstais iemesls ir tas, ka tu baidījies no emocijām, ar ko būtu jātiek galā, - gan viņas, gan savām emocijām. Emocijas tevi biedē, Mak. Tu meloji, lai pasargātu sevi, nevis viņu!

Maks atspiedās pret atzveltni. Tētim bija pilnīga taisnība.

-   Turklāt tādi meli ir pretēji mīlestībai, - viņa turpināja.

-   It kā rūpējoties par viņu, tavi meli kļuva par šķērsli jūsu attiecībās un viņas attiecībās ar mani. Ja tu būtu viņai pateicis, varbūt viņa pašlaik būtu kopā ar mums.

Tēta vārdi ķēra Maku kā sitiens pakrūtē. - Vai tu gribēji, lai arī viņa ierodas šeit?

-   Tas būtu tavs un arī viņas lēmums, ja viņai būtu dota iespēja lemt. Galvenais, Mak, ir tas, ka tu nezini, kas būtu noticis, jo pārāk cītīgi gribēji pasargāt Nanu.

Makā atkal uzbangoja vainas apziņa. - Un ko lai es tagad daru?

-   Izstāsti viņai, Makenzij. Pārvari bailes iziet no tumsas, izstāstīt viņai, lūgt piedošanu un ļaut viņas piedošanai tevi dziedināt. Aicini viņu lūgt par tevi, Mak! Uzņemies risku būt godīgam. Ja atkal pieļausi jucekli, lūdz piedošanu vēlreiz. Tā ir ilgstoša norise, mīlulīt, un dzīves realitāti nevajag aizmiglot ar meliem. Un atceries, ka es esmu lielāka par taviem meliem. Es spēju darboties ārpus tiem. Tomēr tas nenozīmē, ka tie būtu labi, tāpēc neaptur kaitējumu, ko tie nodara, vai pārestību, ko tie sagādā citiem.

-   Bet ja viņa man nepiedos? - Maks zināja, ka šīs patiešām ir ļoti nopietnas bailes, ko viņš nēsāja sevī. Drošāk šķita kraut jaunus melus uz augošās veco melu kaudzes.

-   Ā, tāds ir uzticēšanās risks, Mak. Uzticēšanās neaug noteiktības namā. Es neņemos apgalvot, ka Nana tev piedos. Varbūt viņa to negribēs vai nespēs, taču mana dzīve tevī risku un nenoteiktību izmantos tam, lai tevi pēc paša izvēles pārveidotu patiesības stāstītājā, un tas būs vēl lielāks brīnums nekā mirušo atdzīvināšana.

Maks atlaidās krēslā un ļāva viņas vārdiem nosēsties.

-   Lūdzu, vai tu man piedosi? - viņš beidzot jautāja.

-   Es jau sen esmu tev piedevusi, Mak. Ja netici man, pajautā Jēzum. Viņš bija turpat.

Maks iedzēra malku kafijas, izbrīnījies, ka tā joprojām ir tikpat karsta kā tad, kad viņš to atnesa šurp. - Bet es esmu sparīgi centies izslēgt tevi no savas dzīves.

-   Cilvēki mēdz būt ļoti sīksti, kad runa ir par viņu lielo dārgumu - iedomāto neatkarību. Viņi glabā un tur savu slimību ciešā tvērienā. Viņi jūt, ka draud briesmas viņu identitātei un vērtībai, un sargā to visiem spēkiem. Nav nekāds brīnums, ka žēlsirdībai viņu acīs nav pievilcības. Tādā nozīmē tu esi pūlējies aizslēgt savas sirds durvis no iekšpuses.

-   Bet man tas neizdevās.

-  Tāpēc, ka mana mīlestība ir daudz lielāka par tavu muļķību, - Tētis teica, pamirkšķinot viņam ar aci. - Es izmantoju tavas izvēles, teicami iekļaujot tās savos nolūkos. Ir daudz tādu cilvēku kā tu, Mak, kuri ieslēdzas ļoti šaurā telpā kopā ar briesmoni, kas beigu beigās viņus nodod, kas nepiepilda un nesniedz to, ko viņi gaidījuši. Kad viņi nonāk gūstā kopā ar tādu biedēkli, viņiem atkal ir izdevība atgriezties pie manis. Dārgumu, kam iepriekš uzticējušies, viņi likvidē paši pēc savas gribas.

-  Tātad tu izmanto sāpes, lai piespiestu cilvēkus atgriezties pie sevis? - Maka jautājumā skanēja nepārprotama neatzinība.

Tētis paliecās uz priekšu un maigi pieskārās Maka rokai. - Mīlulīt, es tev piedodu ari to, ka tu kaut vai domās iztēlojies mani tādu. Es saprotu, cik tev tas ir grūti, jo tu esi apmaldījies savos priekšstatos par realitāti un tomēr tik pārliecināts par savu spriedumu pareizību, ka nespēj pat aptvert, kur nu vēl iztēloties, kas ir patiesa mīlestība un labestība. Patiesa mīlestība nekad nepiespiež.

-  Bet, ja es pareizi sapratu, mūsu savtīguma sekas ir daļa no norisēm, kas beigu beigās gaisina mūsu maldus un palīdz mums atrast tevi. Vai tāpēc tu neapturi ļaunumu? Vai tāpēc tu nebrīdināji mani, ka Misija ir briesmās, un nepalīdzēji mums viņu atrast? - Tomēr Maka balsī vairs neskanēja apsūdzība.

-Ja vien tas būtu tik vienkārši, Makenzij! Neviens nezina, no kādām katastrofām es esmu glābusi pasauli, jo cilvēki neredz to, kas nekad nav noticis. Viss ļaunums ceļas no neatkarības, un neatkarība ir jūsu izvēle. Ja man vajadzētu vienkārši atsaukt visas neatkarīgās izvēles, tā pasaule, kuru tu pazīsti, vairs neeksistētu un mīlestībai nebūtu nozīmes. Šī pasaule nav spēļu laukums, kurā es sargāju visus savus bērnus no ļaunuma. Ļaunums ir šī laikmeta haoss, ko jūs man atnesāt, taču tam nepaliks pēdējais vārds. Tagad tas skar ikvienu, ko es mīlu, - gan tos, kas man seko, gan tos, kas neseko. Ja es likvidētu cilvēku izvēles sekas, es iznīcinātu mīlestības iespēju. Mīlestība, kas tiek uzspiesta, vairs nav mīlestība.

Maks izlaida pirkstus caur matiem un nopūtās. - Cik grūti ir visu to saprast!

-   Mīlulīt, ļauj man pateikt tev vienu iemeslu, kāpēc tu nespēj tur saskatīt jēgu. Tas ir tāpēc, ka tev ir ļoti šaurs skatījums uz to, ko nozīmē būt cilvēkam. Tu un Radības pasaule esat vienreizīgi, vienalga, vai tu to saproti vai ne. Jūs esat neaptverams brīnums. Tas vien, ka jūs izdarāt baisu vai postošu izvēli, nenozīmē, ka esat pelnījuši mazāku cieņu par to, kas jūs esat dziļākajā būtībā - manas Radības pasaules kalngals un manas mīlestības centrs.

-   Bet… - Maks iesāka.

-   Turklāt neaizmirsti, - viņa pārtrauca, - ka visās jūsu ciešanās vai sirdssāpēs jūs ieskauj skaistums, Radīšanas brīnums, māksla, mūzika un kultūra, smieklu skaņas un mīlestība, čukstos paustas cerības un līksme, gaidas pēc jaunas dzīves un pārvērtības, samierināšanās un piedošana. Arī tas viss ir jūsu izvēles rezultāts, un svarīga ir ikviena izvēle, pat tās, kas paliek apslēptas. Tad kuras izvēles man vajadzētu novērst, Makenzij? Varbūt man vispār nekad nevajadzēja radīt? Varbūt Ādamu vajadzēja apturēt, pirms viņš izvēlējās neatkarību? Un kā uzlūkot tavu izvēli radīt otru meitu vai tava tēva izvēli sist savu dēlu? Jūs pieprasāt sev neatkarību un pēc tam žēlojaties, ka es jūs tik ļoti mīlu, lai jums to dotu!

Maks pasmaidīja. - To es jau esmu dzirdējis.

Tētis pasmaidīja pretī un pastiepa roku pēc maizītes. - Es jau teicu, ka Sofijai ir izdevies tev piekļūt.

-   Makenzij, mani nolūki nav domāti ne manai, ne tavai ērtībai. Mani nolūki ir vienmēr un tikai mīlestības izpausme. Es darbojos, lai no nāves radītu dzīvi, lai no sabrukuma izceltu brīvību un lai tumsu pārvērstu gaismā. Tas, kas tavās acīs ir haoss, manās acīs ir fraktālis. Visam ir jāattīstās un jārisinās atbilstošā gaitā, kaut arī līdz ar to visi, ko es mīlu, spiesti būt baismīgu traģēdiju pasaulē, - pat tas, kurš ir vistuvākais manai sirdij.

-  Tu runā par Jēzu, vai ne? - Maks klusi jautāja.

-   Jā, es mīlu to zēnu. - Tētis aizgriezās un papurināja galvu. - Viņš ir visa pamats un būtība. Kādu dienu jūs, cilvēki, sapratīsiet, ko viņš ziedoja. Vārdos to nevar pateikt.

Maks juta, ka viņu pārņem spēcīgs emociju vilnis. Redzot un dzirdot, kā Tētis runā par savu dēlu, viņš juta dziļu aizkustinājumu. Vārdi vilcinājās uz lūpām, tomēr beidzot Maks pārtrauca klusumu.

-   Tēt, vai tu vari man palīdzēt kaut ko saprast? Ko īsti Jēzus panāca ar savu nāvi?

Tēta skatiens joprojām bija pievērsts attālajam mežam. - Ā! - Viņa atmeta ar roku. - Neko lielu. Tikai ielika pamatu visam, no kā veidojusies mīlestība jau pirms Radīšanas pirmsākumiem, - Tētis lietišķi atbildēja, tad pagriezās pret Maku un pasmaidīja.

-   Ū, tas ir pārāk vispārīgi teikts. Vai nevari to drusku sašaurināt? - Maks diezgan pārdroši noprasīja; vismaz tā viņam likās, kad vārdi bija izskanējuši.

Tētis tomēr nesatraucās, bet gaiši smaidīja. - Nu, nu, vai tikai tu nekļūsti drusku iedomīgs? Padod kādam tikai mazo pirkstiņu, un viņš sagribēs visu roku.

Maks pasmīnēja pretī, bet viņam bija pilna mute, un viņš neko neatbildēja.

-   Kā jau es teicu, viņš ir visa pamats un būtība. Radīšana un vēsture - tas viss ir Jēzus. Viņš ir mūsu nolūka centrs, un caur viņu mēs tagad esam pilnībā iegājuši cilvēkā, tātad mūsu nolūks un jūsu liktenis ir saistīti uz visiem laikiem. Jūs varētu teikt, ka mēs visu esam likuši uz vienas kārts, uz cilvēku kārts. Plāna B nav.

-   Izklausās diezgan riskanti, - Maks prātoja.

-   Tev varbūt, bet man ne. Nekad nav bijis šaubu, vai es panākšu to, ko gribēju no paša sākuma. Tētis izslējās krēslā taisni un sakrustoja rokas uz galda. - Mīlulīt, tu man jautāji, ko Jēzus panāca ar nāvi pie krusta, tāpēc tagad klausies uzmanīgi: ar viņa nāvi un augšāmcelšanos es tagad esmu pilnībā izlīguši ar pasauli.

-   Ar visu pasauli? Vai tu runā par tiem, kuri tev tic?

-   Ar visu pasauli, Mak. Gribu sacīt tev to, ka izlīgšana ir divvirziena iela un es savu daļu esmu paveikusi pilnīgi un galīgi. Mīlestības dabā nav uzspiest attiecības, bet mīlestības dabā ir atvērt ceļu.

Tad Tētis piecēlās un savāca traukus, lai nestu tos uz virtuvi.

Maks pašūpoja galvu un paskatījās augšup. - Labi, es nesaprotu, kas ir izlīgšana, un es tiešām baidos no emocijām. Vai to tu gribēji teikt?

Tētis tūlīt neatbildēja, bet papurināja galvu, aizgriezās un devās uz virtuves pusi. Maks dzirdēja, kā viņa pie sevis nosēcas un nopurpina: - Ak, cilvēki! Kādi viņi reizēm var būt idioti!

Maks nespēja ticēt savām ausīm. - Vai es dzirdēju, ka Dievs mani nosauca par idiotu? - viņš iesaucās cauri tīkla aizsegtajām durvīm.

Maks redzēja, ka viņa parausta plecus, pazūd aiz stūra, un pēc tam dzirdēja viņu atsaucamies: - Taisnība reizēm kož kaulā, mīlulīt! Ņem vien par labu!

Maks iesmējās un izslējās krēslā taisni. Viņš jutās paguris. Viņa smadzenes bija pārpildītas ar uzviju un vēders tāpat. Savācis pārējos traukus, viņš devās uz virtuvi, nolika tos uz letes, noskūpstīja Tēti uz vaiga un devās uz mājas aizmugures durvīm.

14

Darbības vārdi

un citas brīvības

Dievs ir darbības vārds. Bakminsters Fullers

Maks izgāja ārā pēcpusdienas saulē. Viņš jutās savādi - kā izgriezts audekla gabals un vienlaikus dzīvības un pacilātības pilns. Kāda neticama diena, un tomēr tā vēl ne tuvu nav galā! Maks brīdi stāvēja, nevarēdams izšķirties, tad lēni devās lejā uz ezera pusi. Redzēdams piestātnei pietauvotās laivas, viņš saprata, ka to jaukumam vienmēr līdzi nāks rūgtums, tomēr doma pavizināties laivā pa ezeru pirmoreiz pēc vairākiem gadiem izraisīja viņā dzīvīgu interesi.

Atsējis tālāko laivu piestātnes galā, viņš uzmanīgi iekāpa tajā un sāka irties uz ezera pretējo krastu. Nākamās pāris stundas viņš riņķoja apkārt ezeram, pētīdams tā attālākos kaktus un līcīšus. Viņš atrada divas upes un pāris strautiņu, kas vai nu ieplūda ezerā no augšas, vai iztecēja zemākos padziļinājumos, un atklāja lielisku vietu, kurā pakavēties un vērot ūdenskritumu. Visapkārt ziedēja kalnu puķes, ar košiem plankumiem papildinot ainavas krāšņumu. Šī bija visrāmākā un noturīgākā miera apjauta, kādu Maks izjuta daudzu gadu laikā - ja vispār jebkad bija tādu pazinis.

Viņš pat nodziedāja vairākas dziesmas, pāris senu psalmu un pāris senu tautasdziesmu, un dziedāja tikai tāpēc, ka viņam tā gribējās. Arī dziedājis Maks nebija ļoti, ļoti sen. Aiziedams tālā pagātnē, viņš sāka dungot mazu blēņu dziesmiņu, ko savulaik bija dziedājis Keitai: - "Keitij, ak Keitij, ak mana skaistā Keitij… Dievinu un mīlu tikai tevi vien…" Viņš papurināja galvu, kavēdamies domās pie meitas, kas bija reizē tik izturīga un tik trausla, un domāja, kā varētu atrast ceļu uz viņas sirdi. Maks vairs nebrīnījās, ka acīs tik viegli kāpj asaras.

Kādā brīdī viņš pagriezās, lai noskatītos virpuļos un vijumos, ko veidoja aira lāpstiņa un laivas pakaļgals, un, pagriezies atpakaļ, ieraudzīja Saraju, kas sēdēja uz priekšgala un noraudzījās viņā. Pēkšņā pārmaiņa Maku iztrūcināja.

-  Ai! - viņš iesaucās. - Tu mani izbiedēji!

-   Piedod, Makenzij, - viņa atvainojās, - bet vakariņas ir gandrīz gatavas, un pienācis laiks tevi aicināt atpakaļ uz būdu.

-  Vai tu visu laiku biji kopā ar mani? - Maks jautāja, mazliet satraukts no spējā adrenalīna pieplūduma.

-   Protams. Es vienmēr esmu kopā ar tevi.

-   Kāpēc tad es to nezinu? - Maks taujāja. - Pēdējā laikā man ir izdevies nojaust, kad tu esi tuvumā.

-   Vai tu to zini vai nezini, - Saraju atbildēja, - tam nav nekāda sakara ar to, vai es esmu tuvumā vai ne. Es vienmēr esmu kopā ar tevi, bet dažreiz gribu tam īpaši pievērst uzmanību, likt tev to apzināti saprast.

Maks pamāja ar galvu, apstiprinādams, ka sapratis, un pagrieza laivu uz tālākā krasta un būdas pusi. Tagad viņš pavisam skaidri juta Saraju klātbūtni: pār muguru virmoja trīsas. Abi vienlaikus pasmaidīja.

-  Vai es vienmēr spēšu tevi tā redzēt vai dzirdēt kā tagad - arī tad, kad būšu atpakaļ mājās?

Saraju pasmaidīja. - Makenzij, tu vienmēr vari sarunāties ar mani, un es vienmēr būšu kopā ar tevi, vai tu jutīsi manu klātbūtni vai ne.

-   To es tagad zinu, bet kā es tevi dzirdēšu?

-   Tu iemācīsies dzirdēt manas domas sevī, Makenzij, - viņa pārliecinoši teica.

-   Vai tas būs pavisam skaidrs? Ja nu es sajaucu tevi ar citu balsi? Ja nu kļūdos?

Saraju pasmējās, un viņas smiekli skanēja kā mutuļojošs ūdens mūzikas pavadījumā. - Protams, tu kļūdīsies, kļūdās ikviens, bet mēs turpināsim kopt savas attiecības, un tu arvien labāk iepazīsi manu balsi.

-   Es negribu kļūdīties! - Maks norūca.

-   Ai, Makenzij! - Saraju atsaucās. - Kļūdas ir daļa no dzīves, un Tētis arī tajās ieliek savu nolūku. - Viņa izskatījās uzjautrināta, un Maks neviļus pasmaidīja pretī. Viņš gluži labi saprata Saraju domu.

-   Tas viss tik ļoti atšķiras no tā, ko es esmu pazinis, Saraju. Nepārproti mani - tas, ko jūs visi man šajā nedēļas nogalē esat devuši, man ir sagādājis ļoti daudz prieka. Bet es nesaprotu, kā atgriezīšos agrākajā dzīvē. Nez kāpēc sadzīvot ar Dievu šķita vieglāk, kad es viņu uzskatīju par prasīgu uzraugu… vieglāk bija pat sadzīvot ar Lielo Skumju vientulību.

-   Vai tu tā domā? - viņa jautāja. - Patiešām?

-   Vismaz tad man viss šķita vieglāk kontrolējams.

-   Šķita ir īstais vārds. Ko tas tev deva? Lielās Skumjas un vairāk sāpju, nekā tu spēji panest; sāpes, kas plūda pār malām, skarot pat tos, kuri tev ir visdārgākie.

-   Spriežot pēc Tēta teiktā, tas ir tāpēc, ka es baidos no emocijām, - Maks atzinās.

Saraju skaļi iesmējās. - Manuprāt, tā mazā vārdu apmaiņa bija aizraujoša!

-  Es patiešām baidos no emocijām, - Maks sacīja, mazliet satraukts par to, ka viņa šķita uztveram to tik viegli. - Man tās jušanas nepatīk. Es ar tām esmu darījis pāri citiem, un es tām nepavisam nevaru uzticēties. Vai tu radīji tās visas vai tikai labās emocijas?

-    Makenzij! - Saraju šķita paceļamies gaisā. Makam joprojām bija grūti skatīties tieši viņā, bet vēlā pēcpusdienas saule, atspīdēdama ezerā, darīja to vēl grūtāku. - Emocijas ir dvēseles krāsas, tās ir krāšņas un nepārspējamas. Kad tu neko nejūti, pasaule kļūst pelēka un bezkrāsaina. Padomā vien, kā Lielās Skumjas apdzēsa tavas dzīves krāsas un padarīja to par vienmuļu, melnbaltu pelēcību!

-   Tad palīdzi man tās izprast! - Maks lūdza.

-  Īstenībā tur nav daudz, ko izprast. Tās gluži vienkārši ir. Tās nav ne labas, ne sliktas, tās vienkārši pastāv. Te būs viens padoms, kas tev palīdzēs sakārtot domas, Makenzij. Piemēri baro uztveri, un uztvere baro emocijas. Lielākā daļa emociju ir reakcijas uz uztveres signāliem - uz to, kas, pēc tavām domām, ir patiess konkrētajā situācijā. Ja tava uztvere ir aplama, tad aplama būs arī tava emocionālā reakcija. Tāpēc seko savai uztverei un turklāt savu piemēru patiesīgumam - tam, kam tu tici. Tas vien, ka tu kaut kam cieši tici, nepadara to patiesu. Esi gatavs pārvērtēt to, kam tu tici. Jo vairāk tu dzīvosi patiesībā, jo vairāk tavas emocijas palīdzēs skaidri redzēt. Taču pat tad tām nevajag uzticēties vairāk kā man.

Maks ļāva airim apgriezties plaukstā un noraudzījās, kā tas šūpojas līdzi ūdens kustībai. - Šķiet, ka dzīvot saskaņā ar attiecībām - nu, tas ir, uzticēties tev un sarunāties ar tevi - ir sarežģītāk nekā tikai ievērot noteikumus.

-   Kādus noteikumus, Makenzij?

-   Nu, visu to, ko mums liek darīt Svētie raksti.

-   Ak tā… - viņa, mazliet vilcinādamās, teica. - Un kas tas ir?

-   Daudz kas, - Maks ironiski atbildēja. - Darīt labu, vairīties no ļauna, būt laipnam pret nabagiem, lasīt Bībeli, lūgt Dievu un iet uz baznīcu. Apmēram tādā garā.

-   Saprotu. Un kā tev ar to veicas?

Viņš pasmējās. - Zini, man tas nekad nav īpaši padevies. Ir reizes, kad iet tīri labi, bet parasti ar kaut ko ir jācīnās vai par kaut ko jājūtas vainīgam. Es vienkārši prātoju, ka vairāk jāpacenšas, bet man grūti saglabāt motivāciju.

-   Makenzij! - Saraju pārmetoši iesaucās, taču vārdos skanēja sirsnība. - Bībele neliek tev ievērot noteikumus. Tā ir Jēzus attēls. Kaut gan vārdi var vēstīt to, kāds ir Dievs, un pat to, ko viņš vēlas no tevis, tu to nespēj panākt viens pats. Dzīve un dzīvošana ir viņā un nekur citur. Ak mūžs, tu taču neiedomājies, ka vari dzīvot ar Dieva labestību viens?

-   Laikam es biju gan iedomājies kaut ko tamlīdzīgu… - Maks nokaunējies atzinās. - Bet tu taču piekritīsi, ka noteikumi un principi ir vienkāršāki nekā attiecības.

-   Taisnība, attiecības ir krietni sarežģītākas nekā noteikumi, taču noteikumi nekad nedos tev atbildes uz sirds dziļākajiem jautājumiem un nekad tevi nemīlēs.

Viņš iemērca plaukstu ūdenī un brīdi spēlējās, vērodams kustību veidotos rakstus. - Es sāku saprast, cik man ir maz atbilžu… uz jebko. Zini, tu esi apgriezusi mani pavisam otrādi - kājām gaisā vai ar iekšpusi uz āru, vai tamlīdzīgi.

-  Makenzij, reliģija cenšas dot pareizās atbildes, un dažas viņu atbildes tiešām ir pareizas. Bet es cenšos pēc norises, kas aizved tevi līdz dzīvai atbildei, un, kad būsi tur nokļuvis, tā tevi pārvērtīs no iekšienes. Ir daudz atjautīgu cilvēku, kas prot daudz ko pareizi pateikt, jo viņiem ir iemācītas pareizās atbildes, taču mani viņi vispār nepazīst. Tad kā viņu atbildes var būt pareizas pat tad, ja viņi runā pareizi - vai saproti manu domu? - Saraju pasmaidīja par savu vārdu rotaļu. - Pat tad, ja viņi, iespējams, runā pareizi, viņi tik un tā maldās.

-   Es saprotu, ko tu saki. Es pēc semināra to darīju daudzus gadus. Reizēm man bija pareizas atbildes, bet es tevi nepazinu. Šī nedēļas nogale, kopīgā dzīve ar jums mani ir apgaismojusi daudz vairāk nekā jebkura no visām tām atbildēm. - Viņi ļāva laivai rāmi slīdēt tālāk.

-   Vai es tevi vēl kādreiz redzēšu? - Maks vilcinādamies jautāja.

-   Protams. Tu vari ieraudzīt mani mākslas vai mūzikas darbā, klusumā, cilvēkos, Radības pasaulē vai savā priekā un bēdās. Manas spējas sazināties ir neierobežotas, un tās vienmēr būs saskaņā ar Tēta labestību un mīlestību. Un tu dzirdēsi un redzēsi mani Bībelē jaunos veidos. Tikai nemeklē noteikumus un principus, meklē attiecības - ceļu, kā būt ar mums kopā.

-  Tas tomēr nebūs tas pats kā tagad, kad tu sēdi uz manas laivas priekšgala.

-  Nē, tas būs daudz labāk, nekā tu agrāk būtu spējis iedomāties, Makenzij. Un, kad tu beidzot šajā pasaulē aizmigsi, mēs vaigu vaigā sastapsimies mūžībā.

Un tad viņa bija projām. Tomēr Maks zināja, ka īstenībā viņa nav projām.

-   Tad, lūdzu, palīdzi man dzīvot patiesībā! - Maks skaļi teica. "Varbūt to var uzskatīt par lūgšanu," viņš sevī nodomāja.

Kad Maks iegāja būdā, viņš redzēja, ka Jēzus un Saraju jau ir tur un sēž pie galda. Tētis, kā vienmēr, rosījās, nesot traukus ar kārdinošu smaržu un ēdieniem, no kuriem Maks arī šoreiz pazina tikai dažus, un pat tos vajadzēja uzmanīgi apskatīt, lai pārliecinātos, ka tie ir pazīstami. Uzkrītoši šķita tas, ka šoreiz galdā nebija nekādu zaļumu. Maks aizgāja uz vannas istabu sakopties, un, kad atgriezās, pārējie trīs jau bija ķērušies pie ēšanas. Viņš pievilka ceturto krēslu un apsēdās.

-  Jums taču patiesībā nav jāēd, vai ne? - Maks jautāja, smeldams šķīvī kaut ko līdzīgu šķidrai zivju zupai ar kalmā- riem, zivju gabaliņiem un citām, grūtāk nosakāmām sastāvdaļām.

-   Mums jādara nav nekas, - Tētis diezgan kategoriski atbildēja.

-   Kāpēc tad jūs ēdat? - Maks jautāja.

-   Lai būtu kopā ar tevi, mīlulīt. Tev ir jāēd, un tas ir teicams iemesls, lai pabūtu kopā.

-   Lai nu kā, mums visiem patīk gatavot ēdienu, - piebilda Jēzus. - Un ēšana man patīk - pat ļoti. Visi šie shaomai, ugali, nipla un kori bananje brīnišķīgi iepriecina garšas kārpiņas. Un pēc tam sīrupa pudiņš vai tiramisu un karsta tēja! Mmm! Kaut kam tādam nekas nestāv blakus!

Visi iesmējās un tad atsāka piedāvāt cits citam ēdienu un likt to uz šķīvjiem. Maks ēzdams klausījās trijotnes jautrajās zobgalībās. Viņi sarunājās un smējās kā veci draugi, kas tuvu pazīst cits citu. Domādams par to, Maks arvien skaidrāk saprata, ka nav redzējis tik augstu šīs izpausmes pakāpi nekur Radības pasaulē vai ārpus tās. Viņš juta gandrīz skaudību, vērojot un klausoties bezbēdīgo, bet cieņas pilno sarunu, un prātoja, kā varētu iesaistīties tajā kopā ar Nanu un varbūt pat ar dažiem draugiem.

Maku atkal pārsteidza notiekošā brīnums un šķietamais absurds. Viņa domas aizklīda neticamajās sarunās, kas bija aizvadītas pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Oho! Vai tiešām viņš ir bijis šeit tikai vienu dienu? Un ko iesākt ar visu šo pieredzi vēlāk, kad viņš būs atgriezies mājās? Maks zināja, ka visu izstāstīs Nanai. Iespējams, viņa neticēs, un to Maks viņai nevarētu pārmest; visticamāk, arī viņš pats neticētu nevienam līdzīgam stāstam.

Domām risinoties arvien spraigāk, Maks juta, ka itin kā nošķiras savrup no pārējiem. Nekas tāds taču nevarēja būt reāls. Viņš aizvēra acis un centās izslēgt no apziņas apkārtējās sarunas. Pēkšņi iestājās pilnīgs klusums. Maks lēni atvēra vienu aci, pa pusei paredzēdams, ka pamodīsies pats savās mājās. Taču Tētis, Jēzus un Saraju raudzījās viņā platām acīm un neslēptiem smīniem sejā. Maks nemēģināja neko paskaidrot. Viņš zināja, ka viņi zina.

Tāpēc viņš tikai pamāja uz vienu no ēdiena traukiem un pajautāja: - Vai es varētu pagaršot šo? - Sarunas atsākās no jauna, un šoreiz Maks tajās ieklausījās. Tomēr viņš atkal juta, ka domas aizslīd savrup. Lai pretotos tam, Maks nolēma uzdot jautājumu.

-   Kāpēc jūs mīlat mūs, cilvēkus? Man šķiet, es… - To pateicis, viņš aptvēra, ka jautājums nav izdevies īsti veiksmīgs. - Tas ir, es gribēju jautāt, kāpēc jūs mīlat mani, ja man nav nekā, ko jums piedāvāt?

-Ja labi padomāsi, Mak, - Jēzus atbildēja, - tu atskārtīsi: apziņai, ka tu mums neko nevari piedāvāt - vismaz neko tādu, kas var kaut ko pievienot mūsu būtībai vai atņemt no tās, - vajadzētu sniegt lielu brīvības apziņu… Tas varētu mazināt centienus darīt pa prātam.

-   Un vai tu pats savus bērnus mīli vairāk, kad viņi dara tev pa prātam? - piebilda Tētis.

-   Nē… es saprotu. - Maks brīdi klusēja. - Bet tas, ka viņi ir manā dzīvē, ļauj man justies pilnvērtīgākam… vai jums ari ir tāpat?

-   Nē, - Tētis atbildēja. - Mēs esam pilnība jau paši sevī. Tev ir lemts dzīvot arī sabiedrībā atbilstoši mūsu radītā cilvēka tēlam. Tāpēc tev tādas izjūtas attiecībā uz bērniem vai jebko citu, kas tevi "papildina", ir gluži dabiskas un pareizas. Atceries, Makenzij, ka es pēc savas tiešās dabas neesmu cilvēciska būtne, par spīti visam tam, kā mēs nolēmām pavadīt ar tevi šo nedēļas nogali. Es esmu patiesi cilvēciska Jēzū, taču pati pēc savas dabas esmu pilnīgi atšķirīga.

-   Tu taču zini… nu, protams, zini, - Maks kā atvainodamies sacīja, - ka es spēju šai domai izsekot tikai līdz zināmai robežai, bet pēc tam apmaldos un manas smadzenes saiet ķīselī.

-  Jā, es saprotu, - Tētis piekrita. - Tu nespēj redzēt gara acīm to, ko nevari pieredzēt.

Maks brīdi pārdomāja dzirdēto. - Laikam tā ir… Lai nu kā - saproti? Ķīselis ir un paliek.

Kad pārējie mitējās smieties, Maks turpināja: - Jūs zināt, cik pateicīgs es jūtos par visu, bet šajā nedēļas nogalē jūs man esat sagāzuši virsū pamatīgu kravu. Ko man darīt, kad atgriezīšos mājās? Ko jūs gaidāt no manis pašlaik?

Jēzus un Tētis pagriezās pret Saraju, kas tobrīd bija pacēlusi pusceļā dakšiņu ar ēdienu. Viņa lēni nolika to atpakaļ uz šķīvja un pēc tam pievērsa skatienu Maka apmulsušajai sejai.

-   Mak, - viņa iesāka, - tev jāpiedod viņiem abiem. Cilvēkiem piemīt tieksme pielāgot valodu savai neatkarībai un vajadzībai rīkoties pareizi. Tāpēc, dzirdot valodu, kas tiek kropļota noteikumu dēļ, nevis veidota kopīgai dzīvei ar mums, man ir grūti klusēt.

-   Un tā tam jābūt, - piebilda Tētis.

-   Ko tad es tādu pateicu? - jautāja Maks, tagad juzdams īstu ziņkāri.

-  Mak, apēd vien mierīgi savu kumosu! Mēs varam runāt, arī kamēr tu ēd.

Maks aptvēra, ka arī viņš ir pacēlis pusceļā dakšiņu ar ēdienu. Viņš pateicīgi iebāza to mutē un klausījās, ko saka

Saraju. Šķita, ka viņa runājot paceļas virs krēsla, mirgojot izsmalcinātu nokrāsu un nianšu dejā, un istabu nemanāmi pildīja skurbinoša, vīraka piesātināta smaržu buķete.

-  Es tev atbildēšu ar pretjautājumu. Kāpēc mēs, pēc tavām domām, piedāvājām desmit baušļus?

Maka roka ar pilno dakšiņu atkal mirkli apstājās pusceļā, tomēr viņš iebāza to mutē, domādams par to, kā atbildēt.

-   Es domāju - vai vismaz tā man ir mācīts -, ka tas ir noteikumu apkopojums, ko jūs aicināt cilvēkus ievērot, lai tie dzīvotu pareizi un iemantotu jūsu labvēlību.

-Jā, tā tas būtu, kaut gan tā nav, - Saraju atbildēja, - tad kā tev šķiet: cik cilvēku ir dzīvojuši tik pareizi, lai iemantotu mūsu labvēlību?

-   Ne visai daudz, ja citi ir tādi kā es, - Maks atzina.

-   Patiesībā to ir spējis tikai viens, un tas ir Jēzus. Viņš ne vien ievēroja rakstīto likumu, bet pilnībā piepildīja tā garu. Bet saproti, Makenzij, lai to spētu, viņam vajadzēja pilnīgi un neierobežoti paļauties uz mani.

-   Tad kāpēc jūs devāt mums šos baušļus? - Maks jautāja.

-   Patiesībā mēs gribējām, lai jūs atmestu centienus dzīvot pareizi pašiem par sevi. Tas bija spogulis, kas atklāja, cik netīra kļūst jūsu seja, kad jūs dzīvojat neatkarīgi.

-   Bet es nešaubos, ka tu zini - Maks iebilda, - ir daudzi, kas uzskata, ka viņi dzīvo pareizi, ja ievēro noteikumus.

-   Bet vai ir iespējams notīrīt seju ar to pašu spoguli, kas rāda, cik esat netīri? Noteikumos nav ne žēlsirdības, ne labvēlības, pat attiecībā uz vienu kļūdu ne. Tāpēc Jēzus jums visu to piepildīja ar saturu - lai tiem vairs nebūtu pār jums juridiskas varas. Un Likums, kas savulaik ietvēra neizpildāmas prasības - Tev Nebūs… - īstenībā kļūst par solījumu, ko mēs piepildām jūsos.

Tagad viņa bija viļņa virsotnē un viņas vaibsti virmoja un mainījās. - Bet paturi prātā: ja tu dzīvo savu dzīvi viens un neatkarīgi, tad šis solījums ir tukšs. Jēzus pielika punktu likuma prasībai; tai vairs nav spēka apsūdzēt vai pavēlēt. Jēzus ir gan solījums, gan piepildījums.

-  Vai tu gribi teikt, ka man nav jāievēro noteikumi? - Tagad Maks bija beidzis ēšanu un visu uzmanību veltīja sarunai.

-   Jā. Jēzū tu neesi pakļauts nekādam likumam. Viss ir likumīgi.

-   Tu taču nerunā nopietni! Tu atkal man jauc galvu, - Maks novaidējās.

-   Bērns, - Tētis viņu pārtrauca, - tu vēl neko neesi dzirdējis.

-   Makenzij, - Saraju turpināja, - tie, kuri baidās no brīvības, ir tie, kuri nespēj mums uzticēties un ļauties mūsu dzīvei viņos. Centieni uzturēt likumu faktiski ir neatkarības pasludināšana - veids, ka saglabāt kontroli.

-  Vai tāpēc mums likums tā patīk - tāpēc, ka tas dod kādu kontroli? - jautāja Maks.

-   Ir daudz bēdīgāk, - Saraju atbildēja. - Tas dod varu spriest par citiem un justies pārākam par viņiem. Tu tici, ka dzīvo atbilstoši augstākiem standartiem nekā tie, par kuriem tu spried. Noteikumu uzspiešana, it īpaši to izsmalcinātākajos veidos, tādos kā atbildība un gaidītā rīcība, ir veltīgs mēģinājums radīt noteiktību no nenoteiktības. Un pretēji tam, ko tu varbūt domā, man ļoti patīk nenoteiktība. Noteikumi nespēj atnest brīvību, tie spēj vienīgi apsūdzēt.

-   Skat, kā! - Maks pēkšņi aptvēra Saraju sacīto. - Vai tu gribi teikt, ka atbildība un gaidītā rīcība arī ir viena no noteikumu izpausmēm, kam mēs vairs neesam pakļauti? Vai es pareizi dzirdēju?

-Jā, - atkal iejaucās Tētis. - Tagad mēs paši esam tajā - Saraju, viņš tevi dzird!

Maks nepievērsa Tētim uzmanību un centās koncentrēt uzmanību uz Saraju, kaut gan tas nebija viegli.

Saraju uzsmaidīja Tētim un atkal pievērsās Makam. Viņa lēni un izteiksmīgi sacīja: - Makenzij, es jebkurā laikā dodu priekšroku darbības vārdam, nevis lietvārdam.

Viņa nogaidoši apklusa. Maks nepavisam nebija skaidrībā, kas viņam jāsaprot ar šo mīklaino piezīmi, un spēja pateikt vienīgi: - Ak tā?

-   Redzi, - viņa izpleta rokas, ietverot šajā kustībā Tēti un Jēzu, - es esmu darbības vārds. Es esmu tas, kas esmu. Es būšu tas, kas būšu. Es esmu darbības vārds! Dzīvība, dinamika, pastāvīga aktivitāte un kustība. Mana būtība ir darbības vārds.

Maks juta, ka viņa seja joprojām pauž pilnīgu neizpratni. Viņš saprata dzirdētos vārdus, tomēr tie neizteica nekādu jēgu.

-   Un, tā kā mana būtība ir darbības vārds, - viņa turpināja, - es esmu ciešākā saskaņā ar darbības vārdiem nekā ar lietvārdiem. Tādiem darbības vārdiem kā atzīt, nožēlot, dzīvot, mīlēt, atsaukties, augt, sēt, vākt ražu, mainīties, skriet, dejot un tā tālāk, un tā tālāk. Turpretī cilvēkiem ir ķēriens paņemt darbības vārdu, kas ir dzīvības un labestības pilns, un pārvērst to nedzīvā lietvārdā vai principā, kas dveš noteikumus: kaut kas augošs un dzīvs mirst. Lietvārdi pastāv tāpēc, ka pastāv radītais Visums un fiziskā realitāte, bet, ja Visums ir tikai lietvārdu sakopojums, tas ir miris. Ja nav mana "es esmu", nav arī darbības vārdu, un darbības vārdi ir tie, kas dod Visumam dzīvību.

-  Un ko īsti tas nozīmē? - Maks joprojām cīnījās ar neizprotamo, taču domās pamazām spraucās sīks atskārsmes stars.

Saraju nebūt nesatraucās par viņa neizpratni. - Lai kaut kas no nāves pārtaptu dzīvē, kopējā masā ir jāiejauc kaut kas dzīvs un kustīgs. Pāreja no tā, kas ir tikai lietvārds, uz to, kas ir dinamisks un neparedzams, uz to, kas ir dzīvība un tagadne, ir pāreja no likuma uz labestību un žēlsirdību. Vai gribi dzirdēt dažus piemērus?

-Jā, lūdzu! - Maks atsaucās. - Esmu pati uzmanība.

Jēzus guldzoši pasmējās, un Maks uzmeta viņam bargu skatienu, tad pievērsās Saraju. Viņa atsāka runāt ar tikko jaušamu smaida atblāzmu sejā.

-   Tādā gadījumā izmantosim divus tevis pieminētos vārdus: atbildība un gaidītā rīcība. Pirms tavi vārdi kļuva par lietvārdiem, tie sākumā bija mani vārdi un tie ietvēra sevī kustību un pārdzīvojumu, spēju atsaukties un paļāvīgas gaidas. Mani vārdi ir dzīvi un dinamiski, dzīvības un iespējas piesātināti; tavējie ir miruši, likuma baiļu un sprieduma piesātināti. Tieši tāpēc Svētajos rakstos tu neatradīsi vārdu "atbildība".

-   Ak mūžs! - Maks saviebās, sākdams apjaust, kurp virzās šī saruna. - Mēs to lietojam ļoti bieži.

-   Reliģijai ir jāizmanto likums, lai pārvaldītu un kontrolētu cilvēkus, kas tai vajadzīgi, lai tā saglabātos. Es tev dodu spēju atsaukties, atbildēt, un tava atbilde ir brīvi mīlēt un kalpot jebkurā situācijā, tāpēc ikkatrs brīdis ir citāds, neatkārtojams un brīnišķīgs. Tā kā es esmu tava spēja atsaukties un atbildēt, man jābūt tevī. Ja es gluži vienkārši piešķirtu tev atbildību, man vispār nevajadzētu būt kopā ar tevi. Tad tas kļūtu par uzdevumu, kas jāizpilda, par pienākumu, kas jāveic, un galu galā - par neveiksmi.

-   Ak mūžs, ak mūžs! - Maks atkal iesaucās bez īpašas pacilātības.

-    Ņemsim draudzības piemēru un paskatīsimies, kā dzīvības elementa atņemšana lietvārdam var krasi mainīt attiecības. Mak, ja mēs ar tevi esam draugi, mūsu attiecībās pastāv paļāvīgas gaidas. Kad redzam viens otru vai esam šķirti, šīs gaidas ietver vēlmi būt kopā, smieties un sarunāties. Šīm gaidām nav konkrētas definīcijas, tās ir dzīvas un dinamiskas, un viss, kas dzimst no mūsu kopā esamības, ir vienreizīga dāvana, kas nav kopīga ne ar vienu citu. Bet kas notiek, ja es šīs "gaidas" aizstāju ar "gaidīto rīcību", vienalga, izteiktu vai neizteiktu vārdos? Mūsu attiecībās pēkšņi ir ienācis likums. Tagad no tevis tiek gaidīts, lai tu rīkotos atbilstoši manis iecerētajiem modeļiem. Mūsu dzīvās attiecības ātri vien pārtop par nedzīvu veidojumu ar noteikumiem un prasībām. Svarīgs vairs neesi ne tu, ne es, svarīgi ir tas, kā pieklājas rīkoties draugiem un kāda ir krietna drauga atbildība un pienākums.

-   Vai arī vīra, tēva, darbinieka vai jebkura cita cilvēka pienākums. Es apmēram saprotu. Man labāk patiktu paļāvīgas gaidas.

-   Man tāpat, - Saraju domīgi piebilda.

-   Bet, ja nebūtu gaidītās rīcības modeļu, pienākumu un atbildības, vai tad viss gluži vienkārši neizjuktu? - Maks nerimās.

-  Tas notiktu tikai tad, ja tu piederētu pasaulei, kas šķirta no manis un dzīvo likuma varā. Pienākumi un gaidītās rīcības modeļi ir pamatā vainas apziņai, kaunam un tiesāšanai, un tie rada galvenos ietvarus, kas pareizu rīcību izvirza par identitātes un vērtības pamatu. Tu labi zini, ko nozīmē neattaisnot to, ko kāds no tevis gaidījis.

-   Un kā vēl! - Maks nomurmināja. - Tas nudien nav tas patīkamākais. - Viņš brīdi klusēja, jo prātā bija uznirusi jauna doma. - Vai tu gribi teikt, ka negaidi no manis nekādu vēlamo rīcību?

Tagad ierunājās Tētis: - Mīlulīt, es ne tev, ne citam nekad neesmu uzspiedusi nekādu gaidāmo rīcību. Gaidāmā rīcība ietver domu, ka cilvēks nezina nākotni vai iznākumu un cenšas kontrolēt uzvedību tā, lai panāktu vēlamo rezultātu. Cilvēki cenšas kontrolēt uzvedību lielā mērā gaidītās rīcības dēļ. Es pazīstu tevi un zinu visu par tevi. Kāpēc lai es gaidītu kaut ko citu, nevis to, ko jau zinu? Tas būtu muļķīgi. Turklāt, tā kā es neko tādu negaidu, tu man nekad nesagādāsi vilšanos.

-  Ko? Tātad es tev nekad neesmu sagādājis vilšanos? - To Makam bija grūti aptvert.

-   Nekad! - Tētis uzsvērti atbildēja. - Manī ir citādas, dzīvas un pastāvīgas gaidas: paļāvība uz mūsu attiecībām, un es dodu tev spēju atsaukties uz jebkuru situāciju un apstākli, kādos tu nonāc. Tiktāl, ciktāl tu tveries pie gaidītās rīcības un pienākumiem, tu nedz pazīsti mani, nedz uzticies man.

-   Un tiktāl tu vienmēr dzīvosi bailēs, - iestarpināja Jēzus.

-   Bet vai tad jūs negribat, lai mēs nospraustu prioritātes? - Maks joprojām nejutās pārliecināts. - Kā mēdz sacīt: pirmajā vietā Dievs un pēc tam secīgi viss pārējais?

-   Ar prioritātēm ir viena nelaime, - teica Saraju. - Dzīvojot ar tām, cilvēks visu skata kā hierarhiju, piramīdu, un par to mēs ar tevi jau esam runājuši. Ja tu Dievu liec virsotnē, ko tas īstenībā nozīmē un kāds ir pienācīgais augstums? Cik laika tev jāveltī man, pirms vari nodoties pārējām dienas gaitām un tai daļai, kas tevi visvairāk interesē?

Viņu atkal pārtrauca Tētis. - Redzi, Makenzij, es negribu tikai daļiņu no tevis un daļiņu no tavas dzīves. Pat tad, ja tu spētu dot man vislielāko daļu - bet tu to nespēj -, tas nebūtu tas, ko es vēlos. Es vēlos tevi visu, tāpat kā ikvienu daļiņu tavā dzīvē un tavā dienā.

Tad atkal ierunājās Jēzus: - Mak, es negribu būt vērtību saraksta pirmajā vietā; es gribu būt visa centrā. Kad es dzīvoju tevī, mēs varam kopā pārdzīvot visu, kas ar tevi notiek. Es negribu piramīdu; es gribu būt centrs mobilā veidojumā, kurā it visas tavas dzīves daļas - gan draugi, gan ģimene, gan nodarbošanās, gan domas un aktivitātes - ir saistītas ar mani, bet kustas līdzi vējam - iekšā, ārā, uz priekšu un atpakaļ - neatkārtojamā esamības dejā.

-   Un vējš esmu es, - pabeidza Saraju. Viņa plati pasmaidīja un paklanījās.

Kādu laiku valdīja klusums un Maks centās sakopot domas. Viņš ar abām rokām bija iekrampējies galda malā, it kā visa šī tēlu un ideju viesuļa vidū gribētu tverties pie kaut kā taustāma.

-  Labi, tagad pietiks! - Tētis noteica un piecēlās no krēsla.

-   Laiks izklaidēties! Jūs, pārējie, ejiet, bet es nolikšu vēsumā to, kas var sabojāties. Par traukiem es parūpēšos vēlāk.

-   Un kā būs ar lūgšanām? - Maks jautāja.

-  Nekas nav jāpārvērš par rituālu, Mak, - Tētis teica, paņemot vairākus ēdiena traukus. - Tāpēc šovakar mēs darīsim kaut ko citu. Tev tas noteikti patiks!

Kad Maks piecēlās un dzīrās doties līdzi Jēzum uz aizmugures durvīm, viņš juta rokas pieskārienu plecam un pagriezās atpakaļ. Līdzās stāvēja Saraju un cieši lūkojās viņā.

-    Makenzij, ja tu neiebilsti, es gribētu tev pasniegt šim vakaram kādu dāvanu. Vai drīkstu pieskaities tavām acīm un tās uz vienu vakaru izdziedināt?

Maks izbrīnījies raudzījās viņā. - Es taču redzu pavisam labi!

-Ja runājam godīgi, - Saraju itin kā atvainodamās teica,

-   tu redzi ļoti maz, kaut arī salīdzinājumā ar cilvēku vairākumu tas ir gluži labi. Bet šajā vienīgajā vakarā es ļoti vēlētos, lai tu redzi kādu daļiņu no tā, ko redzam mēs.

-  Tad es noteikti esmu ar mieru, - Maks piekrita. - Lūdzu, pieskaries manām acīm un dari visu, kas vajadzīgs!

Kad Saraju pastiepa rokas viņam pretī, Maks aizvēra acis un saliecās uz priekšu. Viņas pieskāriens bija kā ledus, negaidīts un uzmundrinošs. Makam viscaur pārskrēja saldi tīkamas tirpas, un viņš pacēla rokas, lai satvertu Saraju plaukstas un brīdi ilgāk turētu tās sev pie sejas. Taču tur nekā nebija, un viņš lēni atvēra acis.

15

draugu svētki

Tu vari atvadoties noskūpstīt savu ģimeni un draugus un aizceļot daudz jūdžu tālumā, bet tajā pašā laikā tu viņus nes līdzi savā sirdī, savā prātā, savā pakrūtē, jo tu nevis vienkārši dzīvo pasaulē, bet pasaule dzīvo tevī.

Frederiks Bīhners, "Pateikt patiesību"

d Maks atvēra acis, viņam tūlīt vajadzēja tās aizsegt, sargājoties no žilbinošas gaismas, kas apņēma viņu no visām pusēm. Tad viņš dzirdēja balsi.

- Tev būs ļoti grūti skatīties tieši uz mani. - Tā bija Saraju balss. - Un uz Tēti tāpat. Bet, kad tavs prāts pielāgosies pārmaiņām, kļūs vieglāk.

Maks stāvēja tieši tajā vietā, kur bija aizvēris acis, taču būda bija pazudusi un nebija vairs ne piestātņu laipas, ne darbnīcas. Viņš atradās ārā, neliela pakalna virsotnē, zem krāšņām nakts debesīm, kurās tomēr nebija mēness. Viņš redzēja, ka zvaigznes pārvietojas - nesteidzīgi, bet vienmērīgi un precīzi, it kā to kustību pārraudzītu kāds varens debesu koordinators.

Brīžiem gluži kā pēc burvju mājiena zvaigžņotās rindas pāršķēla brāzmaina komētu un meteoru krusa, piešķirot

dažādību līganajai dejai. Tad Maks redzēja, ka dažas zvaigznes izaug lielākas un maina krāsu, it kā pārvērzdamās par novām vai baltajiem punduriem. Šķita, ka pats laiks ir kļuvis dinamisks un gaistošs, un tas piešķīra vēl lielāku burvību šķietami haotiskajai, bet teicami pārvaldītajai debesu parādei.

Viņš pagriezās pret Saraju, kas joprojām stāvēja līdzās. Lai gan tieši viņā joprojām bija grūti skatīties, Maks tagad spēja izšķirt rakstos ietverto simetriju un krāsas, it kā mazītiņi visdažādāko nokrāsu dimanti, rubīni un safīri būtu iestrādāti gaismas audumā, kas viļņveidīgi plūda un kustējās, pēc tam izkliedējoties sīkās daļiņās.

-   Cik tas viss ir neticami skaisti! - viņš nočukstēja, dievišķā un majestātiskā skata pārņemts.

-  Tā ir, - no gaismas atskanēja Saraju balss. - Bet tagad, Makenzij, paskaties apkārt!

Viņš paskatījās un skaļi ievilka elpu. Pat nakts tumsā viss bija skaidri saskatāms, un ap visu mirdzēja gaismas staru loki daudzveidīgos toņos un nokrāsās. Viss mežs kvēloja gaismā un krāsās, tomēr katrs atsevišķs koks, katrs zars un katra lapa bija skaidri saskatāmi. Putni un sikspārņi, laidelēdamies un cits citu tvarstīdami, atstāja aiz sevis krāsainas uguns sliedi. Maks tālumā redzēja pat veselu Radības pasaules armiju: briežus, lāčus, kalnu aitas un majestātiskus aļņus meža malā, ūdrus un bebrus ezera ūdenī, un katrs no tiem mirdzēja savās krāsās un spožumā. Visās malās zibēja un ņirbēja neskaitāmas sīkas radības, un katra zaigoja savā krāšņumā.

Cauri firziķu, plūmju un korinšu liesmām pretī ezera virsmai traucās zivjuērglis, tomēr pēdējā brīdī palēnināja gaitu un aizlidoja pāri ūdens spogulim, un no putna spārnu galiem kā sniegpārslas ūdenī krita dzirksteles. Gabalu tālāk no ūdens iznira liela, varavīkšņaina ezera forele, gluži kā ķircinādama garām skrienošo mednieku, tad atkal pazuda daudzkrāsainu šļakatu vidū.

Maks jutās neparasti liels, it kā spētu būt klāt visur, kurp vien pavērsa skatienu. Viņš pamanīja divus lācēnus, kas rotaļājās pie lāčumātes kājām, kūleņodami un smiedamies paši savā valodā, un tiem līdzi virpuļoja oranžas, zaļganas un gaišbrūnas krāsas. Maks juta, ka var no savas vietas tos aizsniegt un aizskart, un nedomādams pastiepa roku. Tad viņš to iztrūcies atrāva atpakaļ, jo ieraudzīja, ka arī pats ir ugunīgu krāsu apņemts. Viņš paskatījās uz savām rokām, kas bija brīnumaini veidotas un skaidri saredzamas gaismu un krāsu viļņos, kuri šķita tās ieskaujam. Pārlaizdams skatienu savam augumam, viņš redzēja, ka to viscaur ieskauj gaisma un krāsas, dzidrs un tīrs ietērps, kas ļāva justies brīvam un nevainojamam.

Maks aptvēra arī to, ka nejūt sāpes, pat allaž smeldzošajās locītavās ne. Patiesībā viņš nekad vēl nebija juties tik labi un pilnvērtīgi. Viņa galva bija skaidra, un viņš dziļi ievilka krūtīs nakts smaržas un dārzā dusošo puķu aromātu; cita pēc citas tās modās, lai dzīvotu līdzi šiem svētkiem.

Viņā uzbangoja skurbinošs, brīnišķs prieks, un viņš palēcās, lēni paceldamies gaisā, tad tikpat līgani atgriezās uz zemes. "Cik ļoti tas atgādina lidošanu sapņos!" viņš nodomāja.

Un tad Maks ieraudzīja ugunis. No meža iznira spoži, kustīgi punkti un slīdēja pretī pļavai, kurā stāvēja viņš un Saraju. Tad Maks tos ieraudzīja arī augstu apkārtējos kalnos, kur tie brīžiem iezibējās, brīžiem pazuda, virzoties lejup pa neredzamiem celiņiem un takām uz viņu pusi.

Un tad tie visi saplūda vienkop pļavā: milzīgs bērnu pulks. Viņiem rokās nebija sveču - viņi paši izstaroja gaismu. Un spožajā mirdzumā varēja redzēt, ka katram mugurā ir savdabīgs, atšķirīgs tērps; Maks nosprieda, ka tie ietver visas iespējamās ciltis un valodas. Kaut gan viņš tikai nedaudziem spēja noteikt izcelsmi, tas nebija svarīgi. Viņi visi bija Zemes bērni, Tēta bērni. Viņi ienāca pļavā ar rāmu mieru un pašcieņu, viņu sejas pauda apmierinātību un labestību, un lielākie turēja aiz rokas mazākos.

Maks bridi mēģināja uzminēt, vai tur varētu būt ari Misija, bet, kādu laiku vērīgi skatījies, pārtrauca meklēšanu. Viņš nomierināja sevi ar domu: ja Misija tur būtu un vēlētos atskriet pie viņa, tad tā arī notiktu. Tagad bērni bija izveidojuši pļavā milzīgu apli, atstājot tikai nelielu taciņu, kas veda līdz vietai, kur pašā vidū stāvēja Maks. Bērniem sačukstoties vai iesme- joties, gaisā uzplaiksnīja sīki gaismas un dzirksteļu spieti kā neskaitāmu zibspuldžu uzliesmojumi. Kaut gan Makam nebija ne jausmas, kas šeit notiek, bērniem viss acīmredzami bija zināms, un tie nespēja vien sagaidīt turpinājumu.

Klajumā viņiem aiz muguras iemirdzējās jauni, lielāki gaismas laukumi, veidojot vēl vienu apli, un Makam likās, ka tie ir pieauguši, viņam līdzīgi cilvēki; arī tos ietvēra brīnišķs, krāsains, tomēr mierīgs spožums.

Pēkšņi Maka uzmanību piesaistīja neparasta kustība. Šķita, ka viena no gaismas būtnēm ārējā lokā cīnās ar kādām grūtībām. Nakts fonā no turienes viņiem pretī sprikstēja zibšņi un stari violetos un ziloņkaula toņos. Pēc brīža tie atkāpās, un tos nomainīja ceriņkrāsas, zeltains un liesmoti oranžs starojums, kas krāšņi un kaismīgi tiecās uz viņu pusi, iezīmējot melnajās debesīs krāšņus rakstus, tad atkal noplaka un atgriezās izejas punktā.

Saraju klusi pasmējās.

-   Kas tur notiek? - Maks čukstus jautāja.

-  Tur ir kāds cilvēks, kas nespēj paturēt sevī to, ko jūt.

Lai kas tas būtu, viņš acīmredzami nespēja sevi apvaldīt, un viņa satraukums pārņēma arī apkārtējos. Skaidri iezīmētiem, pakāpeniskiem viļņiem zibošā gaisma ietiecās apkārt stāvošo bērnu lokā. Tie, kuri stāvēja vistuvāk sākotnējam nemiera avotam, šķita atsaucamies, raidot viņam pretī gaismas un krāsu zibšņus. Katrs izstaroja pilnīgi citādu, tikai viņam piemītošu mirgojumu, un Makam šķita, ka tās ir nepārprotamas atbildes nemiera izraisītājam.

-   Es tomēr neko nesaprotu, - Maks vēlreiz čukstus teica.

-   Makenzij, krāsu un gaismu raksts katram cilvēkam ir unikāls; nav divu vienādu zīmējumu, un neviens no tiem neatkārtojas otrreiz. Šeit mēs spējam patiesi redzēt cits citu, un redzējums nozīmē, ka ikviena individuāla personība un emociju izpausme izpaužas krāsās un gaismās.

-   Pilnīgi neticami! - Maks iesaucās. - Un kāpēc bērnu krāsas ir galvenokārt baltas?

-   Kad pieiesi tuvāk, tu redzēsi, ka viņiem ir daudz individuālu nokrāsu, kas saplūdušas baltumā; baltā krāsa ietver visas. Bērniem augot lielākiem un kļūstot par tiem, kas viņi īstenībā ir, krāsas iezīmējas arvien izteiktāk, un tajās ieplūst savdabīgi toņi un nianses.

-   Neticami! - Maks tikai spēja atkārtot un vēl ciešāk ieskatījās apkārtējā spožumā. Tagad viņš pamanīja, ka aiz pieaugušo apļa ir parādījušās vēl citas mirdzošas būtnes, kas vienādos attālumos izvietojušās apkārt visam klajumam. Šīs sevišķi lielās liesmas šķita šūpojamies līdzi vēja pūsmām un zaigoja violetās un ūdenszilās krāsās, turklāt katru no tām savdabīgi papildināja citādu krāsu mirgojumi.

-   Eņģeļi, - Saraju teica, pirms Maks paguva pajautāt. - Gādnieki un sargi.

-   Neticami! - Maks atkārtoja trešo reizi.

-   Ir vēl kaut kas, Makenzij, un tas tev palīdzēs saprast, kādas grūtības ir tam konkrētajam cilvēkam, - Saraju teica un norādīja uz vietu, kur turpinājās nemierīgie zibšņi un spraksti.

Pat Maks skaidri redzēja, ka šis cilvēks, lai kas viņš būtu, joprojām cīnās ar grūtībām. Spēji, aprauti gaismas un krāsas pīķi bez mitas šķēla gaisu, uzzibot viņiem arvien tuvāk.

-   Mēs spējam ne vien redzēt krāsās un gaismās cits cita neatkārtojamību, bet spējam arī tādā pašā veidā atbildēt. Taču tādu atbildi ir ļoti grūti kontrolēt, un parasti to nemēdz tā iegrožot un apvaldīt, kā cenšas darīt šis cilvēks. Dabiskais ceļš ir ļaut izpausmei brīvu vaļu.

-  Es nesaprotu, - Maks neziņā sacīja. - Vai tu gribi teikt, ka mēs varam cits citam atbildēt ar krāsām?

-Jā, - Saraju pamāja ar galvu, vai vismaz Makam tā likās. - Ikkatras attiecības starp diviem cilvēkiem ir pilnīgi neatkārtojamas. Tāpēc nav iespējams mīlēt divus cilvēkus vienādi. Tā vienkārši nenotiek. Tu mīli katru citādi atkarībā no tā, kas un kāds viņš ir, un atkarībā no tās īpašās savdabības, ko jūs uztverat viens otrā. Un, jo labāk jūs iepazīstat viens otru, jo bagātākas kļūst šo attiecību krāsas.

Maks klausījās viņā, nenovērsdams skatienu no krāšņās parādes acu priekšā. Saraju turpināja: - Varbūt tev vieglāk būs saprast, ja es minēšu mazu salīdzinājumu. Iedomājies, Mak, ka tu kopā ar draugu sēdi savā vietējā kafejnīcā. Tava uzmanība ir pievērsta draugam, un, ja vien tu ar savām acīm spētu to redzēt, jūs abus ietver krāsu un gaismu buķete, kas raksturo ne vien jūs abus kā indivīdus, bet arī neatkārtojamās attiecības starp jums un emocijas, ko jūs šajā brīdī pārdzīvojat.

-   Bet… - Maks iesāka, bet Saraju viņu tūlīt pārtrauca.

-   Bet iedomājies, - viņa turpināja, - ka kafejnīcā ienāk vēl kāds cilvēks, kuru tu mīli, un, kaut gan tu esi iegrimis sarunā ar pirmo draugu, tu pamani ienākam šo otro. Un vēlreiz tas pats: ja tu ar savām acīm spētu redzēt plašāko realitāti, tev pavērtos tāda aina: kamēr tu turpini sarunu ar pirmo draugu, unikālā krāsu un gaismu kombinācija aizplūst no tevis un ieskauj tikko ienākušo cilvēku, paužot viņam veltīto mīlestību un sveicienu citādā veidā. Un vēl kas, Makenzij: šis pārdzīvojums ir ne vien vizuāls, bet ietver arī citas maņas - šī neatkārtojamība ir sataustāma, tai ir sava smarža un pat garša.

-   Tas ir lieliski! - Maks iesaucās. - Bet kā tas nākas, ka viņi visi ir tik mierīgi, izņemot vienīgi to tur? - Un viņš norādīja uz satraukto zibšņu avotu pieaugušo cilvēku aplī. - Man šķiet, krāsām vajadzētu zibēt visās malās - vai tad viņi cits citu nepazīst?

-   Viņi cits citu pazīst ļoti labi, vismaz lielākā daļa, bet šeit viņi ir atnākuši uz svētkiem, kurās ne paši, ne viņu savstarpējās attiecības nav pirmajā vietā - vismaz tiešā veidā ne, - Saraju paskaidroja. - Viņi gaida.

-   Ko viņi gaida? - Maks jautāja.

-  To tu drīz redzēsi, - Saraju atbildēja, un Maks nepārprotami redzēja, ka neko tuvāk viņa negrasās paskaidrot.

-   Nu, bet kāpēc, - Maks atkal pievērsa uzmanību satraukuma izraisītājam, - kāpēc tas vienīgais pārdzīvo tādas grūtības, un kāpēc viņš tik ļoti šķiet pievērsies mums?

-   Makenzij, - Saraju saudzīgi teica, - viņš nav pievērsies mums, viņš ir pievērsies tev.

-   Ko? - Maks gluži apstulbis atjautāja.

-  Tas vienīgais, kam tik grūti saturēt sevi grožos, tas vienīgais - ir tavs tēvs.

Maku sagrāba spējš emociju vilnis, kurā dusmas jaucās ar ilgām, un viņa tēva krāsas gluži kā pēc burvju mājiena uzzibsnīja pāri pļavai un ieskāva viņu. Maks šķita slīkstam rubīna, oranžsarkanās, violeti sarkanās un tumši violetās krāsās, kas virpuļoja ap viņu un apņēma viņu no visām pusēm. Un, īsti neapjaušot, kā tas noticis, viņš visa šī krāšņā viesuļa vidū attapās skrienam pāri pļavai pretī tēvam, pretī krāsu un jūtu sākotnei. Viņš bija mazs puisēns, kas ilgojas pēc tēva, un pirmo reizi mūžā viņš nejuta bailes. Viņš skrēja, nebēdādams ne par ko un domādams tikai par savas sirds aicinājumu, un atrada meklēto. Tēvs bija nometies ceļos, gaismas loka ieskauts, un asaras kā ūdenskrituma lāses, kā dimanti un dārgakmeņi krita plaukstās, kas aizklāja viņa seju.

- Tēti! - Maks iesaucās un metās pretī cilvēkam, kas pat nespēja paskatīties uz savu dēlu. Vēja auru un liesmu plandoņas ieskauts, Maks satvēra plaukstās tēva seju, piespiezdams tēvu lūkoties viņam tieši sejā, un beidzot spēja izdabūt vārdus, ko vienmēr bija gribējis sacīt: - Tēt, man tik ļoti žēl! Tēt, es tevi mīlu! - Viņa vārdu spožums itin kā kliedēja tumsu no tēva izstarotajām krāsām, un tās kļuva koši sarkanas. Viņi pārmija šņukstošus atzīšanās un piedošanas vārdus, un mīlestība savā lielumā sniedza mierinājumu un dziedināšanu.

Beidzot viņi spēja nostāties blakus, un tēvs turēja dēlu apskautu, kā nekad to nebija spējis agrāk. Tajā brīdī Maks juta, ka viņus ieskauj dziesmas vilnis, kas ieplūda svētajā vietā, kur viņi stāvēja kopā ar tēvu. Apskāvuši viens otru un caur asarām nespēdami parunāt, abi klausījās izlīgšanas dziesmā, kas apgaismoja nakts debesis. Virs bērnu apļa pacēlās mirdzošu krāsu strūklaka, krāšņi izgaismojot tos, kuri bija visvairāk cietuši, un viļņveidīgi, kā vēja virzīta, pārgāja no cita uz citu, līdz viss klajums kļuva par vienotu gaismu un dziesmu.

Maks nez kāpēc zināja, ka šis nav piemērots brīdis sarunai un ka viņa laiks kopā ar tēvu ātri iet uz beigām. Neizdibināma apjauta viņam teica, ka tēvam šis brīdis nozīmē tikpat daudz, cik viņam. Jaunais gaišums un vieglums viesa Makā milzīgu pacilātību. Noskūpstījis tēvu uz lūpām, viņš pagriezās un devās atpakaļ uz nelielo pakalnu, kurā gaidīja Saraju. Iedams garām bērnu rindām, viņš juta to pieskārienus un krāsas, kas aši apņēma viņu un atkal atkāpās. Šķiet, viņš šeit bija jau pazīstams un mīlēts.

Kad Maks atgriezās pie Saraju, viņa to apskāva, un, joprojām ļaudams vaļu asarām, Maks ļāva viņai sevi kādu laiku tā turēt. Beidzot saņēmies un sakopojis domas, viņš atkal pagriezās un paskatījās uz pļavu, ezeru un nakts debesīm. Iestājās pilnīgs klusums. Visaptverošās gaidas bija gandrīz vai taustāmas. Pēkšņi labajā pusē no tumsas iznira Jēzus, un klajumu pārņēma skaļas gaviles. Viņš bija ģērbies vienkāršā, mirdzoši baltā tērpā, un galvā viņam bija vienkāršs zelta kronis, bet no galvas līdz kājām viņš bija Visuma ķēniņš.

Pa taku, kas pavērās priekšā, viņš devās uz vidu, uz visas Radības pasaules centru - cilvēks, kas ir Dievs, un Dievs, kas ir cilvēks. Gaismas un krāsas zibēdamas auda paklāju viņa ceļā. Daži sauca viņam mīlestības vārdus, bet citi vienkārši stāvēja augšup paceltām rokām. Daudzi, kuru krāsas bija īpaši sulīgas un intensīvas, gulēja zemē ar seju lejup. Viss, kas vien elpoja, vienojās bezgalīgas mīlestības un pateicības dziesmā. Šonakt Visums bija tāds, kā iecerēts.

Nonācis centrā, Jēzus apstājās un palūkojās apkārt. Viņa skatiens apstājās pie Maka, kurš stāvēja nelielajā pakalnā klajuma malā, un Maks dzirdēja, kā Jēzus iečukst viņam ausī: - Mak, tu man sevišķi patīc! - Tā bija Maka spēku robeža, un viņš noslīga zemē, ļaudamies spējām prieka asarām. Viņš nespēja pakustēties un juta Jēzus mīlošo, maigo apskāvienu.

Tad Maks dzirdēja Jēzu sakām skaidri un skaļi, bet bezgala maigi un aicinoši: - Nāciet! - Un tie devās pie viņa: vispirms bērni, tad pieaugušie, un katrs pēc kārtas, cik ilgi vēlējās, sarunājās, smējās, apskāvās un dziedāja kopā ar savu Jēzu. Debešķīgās dejas un parādes gaitā laiks šķita pilnīgi apstājies. Un tad visi pēc kārtas devās projām, līdz klajumā palika tikai zilgani kvēlojošie sargi un dzīvnieki. Jēzus apstaigāja arī tos, katru uzrunādams vārdā, līdz tie kopā ar mazuļiem devās atpakaļ uz savām migām, ligzdām un pļavu mājokļiem.

Maks nekustīgi stāvēja, cenzdamies uzņemt sevī šo piedzīvojumu, ko aptvert gandrīz nebija viņa spēkos. - Man nebija ne jausmas… - viņš nočukstēja, purinādams galvu un raudzīdamies tālumā. - Neticami!

Saraju smiekli izšķīla krāsu varavīksni. - Iedomājies, Makenzij, kā būtu, ja es būtu aizskārusi ne vien tavas acis, bet arī mēli, degunu un ausis!

Beidzot viņi atkal palika divi vien. Pāri ezeram aizskanēja spējš, neapvaldīts nirējputna sauciens, itin kā liecinot par svētku beigām, un sargi visi vienlaikus pazuda. Pēc tam dzirdams bija tikai sienāžu un varžu koris, kas atsāka savas pielūgsmes dziesmas no ezera malas un tuvējām pļavām. Neteikuši ne vārda, visi trīs pagriezās un devās uz būdas pusi, kas Maka acīm atkal bija kļuvusi redzama. Pār viņa acīm itin kā nolaidās priekškars, un pēkšņi viņš neko no agrākā vairs neredzēja; acis atguva agrākās, parastās spējas. Maku pārņēma zaudējuma apjauta, ilgas un pat nelielas skumjas, bet tad līdzās pienāca Jēzus, satvēra viņa plaukstu un paspieda to, ļaudams Makam saprast, ka viss ir tieši tā, kā tam jābūt.

16

Skumju rīts

Dievam nav robežu, un Viņš saviem bērniem spēj dot sevi visu. Viņš nesadala sevi tā, lai ikvienam tiktu dala, bet ikvienam atdod sevi pilnībā, it kā neviena cita vairs nebūtu.

A.V. Tozers

Makam šķita, ka viņš tikai nupat ieslīdzis dziļā miegā bez sapņiem, bet kāda roka viņu jau purinot modināja.

-         Mak, mosties! Mums laiks iet! - Balss bija pazīstama, bet tāda kā dobjāka, it kā pati tikko būtu pamodusies no miega.

-         Ko? - Maks atņurdēja, pūlēdamies saprast, kur atrodas un ko dara. - Cik pulkstenis?

-   Laiks iet! - balss čukstoši atkārtoja.

Kaut gan Makam šķita, ka tā nav atbilde uz izteikto jautājumu, viņš ņurdēdams iztrausās no gultas un taustījās apkārt, līdz atrada un nospieda lampas slēdzi. Pēc melnās tumsas gaisma šķita žilbinoša, un tikai pēc brīža viņš atvēra vienu aci un paskatījās uz agrīno apmeklētāju.

Vīrietis, kas stāvēja viņam blakus, mazliet atgādināja Tēti; viņš izskatījās stalts, stiegrains, vecāks un garāks par Maku.

Viņam bija sudrabbalti mati, atsukāti un sasieti aizmugurē, un tādas pašas pelēkas ūsas un neliela zoda bārda. Mugurā viņam bija rūtains krekls ar uzrotītām piedurknēm, kājās džinsa bikses un pārgājienu zābaki, un viss liecināja, ka viņš ir sagatavojies garākai pastaigai. - Tēti? - Maks jautāja.

-Jā, dēls.

Maks papurināja galvu. - Tu joprojām noņemies ar mani, vai ne?

-   Kā vienmēr, - viņš atbildēja ar draudzīgu smaidu un, negaidīdams, kad Maks uzdos nākamo jautājumu, jau turpināja: - Šorīt tev būs vajadzīgs tēvs. Tagad celies un iesim! Viss, kas tev vajadzīgs, ir salikts uz krēsla un galda pie tavas gultas. Es tevi gaidīšu virtuvē, kur varēsi kaut ko ātri iekost, pirms dodamies ceļā.

Maks pamāja ar galvu. Viņš nepūlējās taujāt, kurp paredzēts doties. Ja Tētis gribētu, lai viņš to zina, tad pats būtu pasacījis. Maks aši uzvilka drēbes, kas viņam nevainojami derēja un bija līdzīgas Tēta apģērbam, un apāva pārgājienu zābakus. Ātri atsvaidzinājies vannas istabā, viņš devās uz virtuvi.

Jēzus un Tētis stāvēja pie letes, izskatīdamies daudz labāk atpūtušies, nekā jutās Maks. Kad viņš gribēja kaut ko teikt, pa aizmugures durvīm ienāca Saraju ar lielu vīstokli rokā. Tas izskatījās pēc gara guļammaisa un bija cieši nosaitēts ar abos galos piestiprinātu siksnu, kas ērti derēja nešanai. Viņa to pasniedza Makam, un viņš tūdaļ sajuta no vīstokļa plūstam brīnumjauku smaržu buķeti. Tas bija garšaugu un puķu smaržu sajaukums, kas Makam šķita pazīstams. Viņš sajuta kanēli, piparmētras, kā ari smaržīgā sāls un augļu aromātu.

-   Tā ir dāvana vēlākam brīdim. Tētis tev parādīs, kā tas jālieto. - Saraju pasmaidīja un apskāva Maku. Vismaz citādos vārdos viņš šo kustību neprata aprakstīt. Attiecībā uz Saraju viss bija grūti pasakāms.

-  Tu vari to nest, - Tētis piebilda. - Jūs tos vakar salasījāt kopā ar Saraju.

-   Mana dāvana gaidīs tepat, līdz tu atgriezīsies, - Jēzus smaidīdams teica un arī apskāva Maku, tikai šoreiz viņš to patiešām sajuta kā apskāvienu.

Tad viņi abi izgāja pa aizmugures durvīm, un Maks palika divatā ar Tēti, kas steigšus cepa pāris olu un divas šķiņķa šķēlītes.

-  Vai tu pats neēdīsi, Tēt? - Maks jautāja, brīnīdamies, cik viegli kļuvis viņu tā uzrunāt.

-  Rituāls nekad nav obligāts, Makenzij. Tev tas ir vajadzīgs, man ne. - Viņš pasmaidīja. - Un nerij pārāk ātri! Laika mums pietiek, un sasteigta ēšana nenāk par labu gremošanai.

Maks nesteidzīgi ēda un klusēja, ar patiku juzdams Tēta klātbūtni.

Vienubrīd ēdamistabā ienāca Jēzus, lai pateiktu Tētim, ka visus viņiem vajadzīgos rīkus esot nolicis ārpusē pie sliekšņa. Tētis pateicās Jēzum, un tas, noskūpstījis viņu uz lūpām, atkal izgāja pa aizmugures durvīm.

Palīdzēdams novākt nedaudzos traukus, Maks jautāja: - Tu patiešām viņu mīli, vai ne? Es domāju - Jēzu.

-  Es saprotu, ko tu domā, - Tētis smiedamies atbildēja. Uz brīdi viņš pārtrauca mazgāt pannu. - No visas sirds! Manam vienpiedzimušajam dēlam, šķiet, piemīt kaut kas ļoti īpašs. - Tētis pamirkšķināja Makam ar aci un tupināja: - Tā ir daļa no vienreizīguma, kurā es viņu pazīstu.

Viņi beidza mazgāt traukus, un Maks, sekodams Tētim, izgāja ārā. Virs kalnu virsotnēm zaigoja pirmie ausmas stari, un dziestošās nakts pelnu pelēkumā sāka iezīmēties agra saullēkta krāsas. Maks pārmeta pār plecu Saraju dāvanu. Tētis pasniedza viņam nelielu kapli, kas bija atsliets līdzās durvīm, un uzcēla sev plecos vēl kādu nesamo. Vienā rokā satvēris lāpstu, otrā - ceļa spieķi, viņš, neteikdams ne vārda, devās cauri dārzam uz ezera labo pusi.

Kad viņi bija sasnieguši taku, gaismas jau bija pietiekami daudz, lai brīvi varētu virzīties uz priekšu. Tur Tētis apstājās un ar spieķi norādīja uz kādu koku blakus takai. Cieši ieskatījies, Maks tik tikko pamanīja, ka koks ir iezīmēts ar mazu, sarkanu pusloka zīmi. Makam tas neko neizteica, un Tētis sīkāk nepaskaidroja. Viņš tikai pagriezās un vieglā solī devās pa taku tālāk.

Saraju dāvana bija samērā viegla, ņemot vērā tās lielumu, un Maks izmantoja kapļa galu par spieķi. Taka veda pāri vienam no mazajiem strautiņiem un ievijās dziļāk mežā. Maks nopriecājās, ka viņam kājās ir ūdensdroši zābaki, jo pēc kāda neuzmanīga soļa kāja noslīdēja no glumā akmens un līdz potītēm iegrima ūdenī. Iedams viņš dzirdēja, ka Tētis dungo kādu meldiju, taču to nepazina.

Maks soļodams domāja par neskaitāmajiem jaunumiem, ko bija pieredzējis pēdējo divu dienu laikā. Sarunas ar visu trijotni kopā un katru atsevišķi, ar Sofiju pavadītais laiks, lūgšanu bridis, kurā viņš bija piedalījies, nakts debesu vērošana kopā ar Jēzu, gājiens pāri ezeram. Un visu to vainagoja pagājušās nakts svētki un izlīgums ar tēvu - ļoti daudz dziedināšanas ar ļoti maz vārdiem. Grūti bija visu to aptvert.

Visu to pārcilādams un pārdomādams, ko iemācījies, Maks aptvēra, cik viņam vēl bezgala daudz jautājumu. Varbūt radīsies izdevība dažus no tiem uzdot, tomēr viņš juta, ka šis nav īstais brīdis. Viņš zināja tikai to, ka nekad vairs nebūs tas pats cilvēks, kas agrāk, un prātoja, ko šīs pārmaiņas nozīmēs Nanai, viņam pašam un bērniem, it īpaši Keitai.

Tomēr bija kāds jautājums, ka Maks ļoti vēlējās uzdot, un tas viņu urdīja visu ceļu. Beidzot viņš pārtrauca klusumu.

-Tēti?

-Jā, dēls?

-   Sofija man vakar palīdzēja daudz ko saprast par Misiju. Un ļoti daudz palīdzēja arī saruna ar Tēti. Ak tā, es gribēju teikt: ar tevi. - Maks samulsa, bet Tētis apstājās un pasmaidīja, kā labi saprazdams, tāpēc Maks turpināja: - Vai tas ir savādi, ka man par to jārunā arī ar tevi? Tas ir, es gribēju teikt, tu esi tāds kā tēva tēvs, ja tā var izteikties.

-   Es saprotu, Makenzij. Mēs esam nogājuši pilnu apli. Vakardienas piedošana tavam tēvam bija nozīmīgs solis, lai tu šodien spētu mani iepazīt kā Tēvu. Vairāk tev nekas nav jāpaskaidro. - Maks nezināma iemesla dēļ nojauta, ka viņi tuvojas gara ceļojuma galam, un Tētis palīdzēja viņam spert pēdējos soļus.

-   Tu jau zini: nebija iespējams radīt brīvību, neko par to nemaksājot. - Tētis paskatījās lejup, kur uz viņa plaukstu locītavām skaidri iezīmējās nedzēšamas rētas. - Es zināju, ka mana Radības pasaule sadumposies, izvēlēsies neatkarību un nāvi, un es zināju, cik man dārgi būs jāmaksā, lai pavērtu ceļu uz izlīgšanu. Tava neatkarība ir ļāvusi vaļu tam, kas tev šķiet haotiska pasaule, nesakārtota un biedējoša. Vai es būtu varējis novērst to, kas notika ar Misiju? Atbilde ir - jā.

Maks pacēla skatienu pret Tēti, un viņa acīs bija lasāms jautājums, ko nevajadzēja izsacīt skaļi. Tētis turpināja: - Pirmkārt, es to varēju, neradīdams neko, un tādā gadījumā šie jautājumi zaudētu jēgu. Otrkārt, es būtu varējis aktīvi iejaukties viņas liktenī. Pirmā izvēle nekad neradīja jautājumu, un otrā nebija iespējama tādu iemeslu dēļ, ko tu pašlaik nespēj saprast. Šobrīd varu par atbildi tev piedāvāt vienīgi savu mīlestību un labestību un savas attiecības ar tevi. Es neizraisīju Misijas nāvi, bet tas nenozīmē, ka nevaru izmantot to labiem mērķiem.

Maks skumji papurināja galvu. - Tev taisnība. Es to nevaru saprast. Brīžiem man šķiet, ka es īsu mirkli ieraugu gaismu, bet tad atkal uzbango visas manas ilgas un zaudējuma apjauta un saka man, ka tas, ko es itin kā redzēju, nevar būt patiesība. Taču es tev uzticos… - Un pēkšņi tā šķita gluži kā jauna doma, pārsteidzoša un brīnišķa. - Tēti, es tiešām tev uzticoši

Tētis starojošu seju paraudzījās uz viņu. - Es zinu, mans dēls, es zinu.

Pēc tam viņš pagriezās un atkal devās tālāk pa taku. Maks sekoja, juzdams, ka sirds kļuvusi drusku vieglāka un mierīgāka. Drīz viņi sāka kāpt lēzenā piekalnē un gājiens kļuva lēnāks. Tētis palaikam apstājās un uzsita ar spieķi pa kādu laukakmeni vai lielu koku takas malā, ikreiz norādīdams uz mazu, sarkanu lokveida zīmi. Pirms Maks paguva uzdot acīmredzamo jautājumu, Tētis jau bija aizgriezies un turpināja ceļu pa taku.

Pamazām koku audze kļuva retāka, un Maks palaikam pamanīja slānekļa laukus, kuros nogruvumi bija izārdījuši daļas no meža jau pirms šīs takas izveidošanās. Vienreiz viņi apstājās īsi atvilkt elpu, un Maks padzērās dažus malkus vēsa ūdens, ko Tētis nesa līdzi blašķēs.

Drīz pēc šī pārtraukuma taka kļuva stāvāka un gājiens vēl lēnāks. Kad viņi izgāja no meža, Maks nojauta, ka ceļā pagājušas gandrīz divas stundas. Viņš redzēja taku iezīmējamies tālāk uz kalnu fona, taču pirms tam vajadzēja šķērsot lielu klintāju un akmeņu klajumu.

Tētis atkal apstājās un, nolicis saini, pasniedzās, lai izvilktu dzeramo.

-   Mēs gandrīz esam galā, bērns, - viņš teica, padodams Makam blašķi.

-   Galā? - Maks pārjautāja, vēlreiz pārlaizdams skatienu vientulīgajam, pamestajam akmeņu laukam, kas pletās priekšā.

-Jā! - Vairāk Tētis neko neteica, un Maks nejutās pārliecināts, vai vēlas jautāt, kurp viņi ir gandrīz atnākuši.

Tētis izvēlējās nelielu laukakmeni takas tuvumā un, nolicis nesamo un lāpstu tam blakus, apsēdās. Viņš izskatījās norūpējies. - Es gribu parādīt tev kaut ko, kas tev sagādās lielas sāpes.

-Jā? - Makam pakrūtē sažņaudzās kamols, un viņš apsēdās, nolikdams kapli blakus un paņemdams Saraju dāvanu sev klēpi. Smaržas, ko saasināja rīta saule, kāpināja skaistuma apjautu un mazliet nomierināja. - Un kas tas ir?

-  Lai palīdzētu tev to ieraudzīt, es gribu novelt vēl vienu smagumu, kas spiež tavu sirdi.

Maks tūlīt saprata, par ko ir runa, un, novērsis skatienu no Tēta, ar acīm ieurbās zemē sev pie kājām.

Tētis runāja saudzīgi un mierinoši. - Dēls, tas nav tādēļ, lai tevi apkaunotu. Es nenodarbojos ar pazemošanu, vainu vai nosodījumu. No tiem nedzimst ne kripata morālās veselības vai taisnīguma, un tāpēc tie ar naglām tika iedzīti Jēzū pie krusta.

Viņš nogaidīja, ļaudams šai domai nosēsties un kaut cik gaisināt Maka kauna apjautu, tad turpināja: - Šodien mēs esam uz dziedināšanas takas, lai noslēgtu šo tava ceļojuma daļu - un ne tikai tev, bet arī pārējiem. Šodien mēs iemetīsim ezerā lielu akmeni, un viļņi, kas no tā aizplūdīs uz visām pusēm, sasniegs vietas, ko tu pat neesi iedomājies. Tu jau zini, ko es gribu, vai ne?

-   Baidos, ka jā, - Maks nomurmināja, juzdams, kā no slēgtās telpas viņa sirdī laužas ārā emocijas un bangodamas kāpj augšup.

-   Dēls, tev tas ir jāpasaka, jānosauc vārdā.

Tagad viņš vairs nespēja valdīt karstās asaras, kas straumēm plūda pār seju, un cauri šņukstiem sāka smago atzīšanos. - Tēt! - Maks iekliedzās. - Kā gan es varu piedot tam briesmonim, kas nogalināja manu Misiju! Ja viņš pašlaik būtu šeit, es nezinu, ko izdarītu ar viņu! Zinu, ka tas nav pareizi, bet es gribu sagādāt viņam tādas pašas ciešanas, kādas viņš sagādāja man… ja nevaru panākt taisnīgumu, es gribu vismaz atriebību!

Tētis vienkārši ļāva Makam izkliegt visu, kas sakrājies uz sirds, gaidīdams, kad emociju vilnis pieplaks.

-   Mak, piedot šim cilvēkam tev nozīmē to, ka tu atdod viņu man un ļauj man atbrīvot viņu no grēka.

-  Atbrīvot viņu no grēka? - Makā atkal uzbangoja nevaldāmas dusmas un sāpes. - Es negribu, lai tu viņu atbrīvo no grēka! Es gribu, lai tu liec viņam ciest, lai tu sodi viņu, lai tu iemet viņu ellē… - Maka balss aizlūza.

Tētis pacietīgi gaidīja, kad emocijas pierims.

-   Es esmu bezizejā, Tēt. Kā gan es varu aizmirst, ko viņš izdarīja? - Maks lūdzoši iesaucās.

-  Piedot nenozīmē aizmirst, Mak. Tas nozīmē atlaist rokas no otra cilvēka rīkles.

-   Bet es domāju, ka tu aizmirsti mūsu grēkus?

-   Mak, es esmu Dievs. Es neaizmirstu neko. Es zinu visu. Tātad aizmiršana man nozīmē izvēli, lai nospraustu sev robežas. Dēls, - Tēta balss kļuva pavisam klusa, un Maks, pacēlis skatienu, ielūkojās tieši viņa vērīgajās, brūnajās acīs, - Jēzus dēļ tagad nav tāda likuma, kas prasītu, lai es atsaucu atmiņā tavus grēkus. Ciktāl ir runa par mani un tevi, tie ir projām un nerada traucēkļus mūsu attiecībās.

-   Bet šis cilvēks…

-   Bet arī viņš ir mans dēls. Es gribu atbrīvot viņu no grēka.

-  Tātad kas notiek? Es gluži vienkārši piedodu viņam, viss ir kārtībā, un mēs kļūstam draugi, - Maks klusi, bet dzēlīgi izmeta.

-   Tev nav nekādu attiecību ar šo cilvēku, vismaz pagaidām ne. Piedošana nerada attiecības. Jēzū es esmu piedevis visiem cilvēkiem grēkus pret mani, bet tikai daži ir izvēlējušies attiecības. Makenzij, vai tu nesaproti, ka piedošana ir neticams spēks - spēks, kas tev kopīgs ar mums, spēks, ko Jēzus dod visiem, kuros viņš dzīvo, lai izlīgšana vērstos plašumā? Kad Jēzus piedeva tiem, kas pienagloja viņu pie krusta, tie vairs nebija parādnieki ne viņam, ne man. Savās attiecībās ar šiem cilvēkiem es nekad neatgādināšu, ko viņi ir darījuši, neapkaunošu un nemulsināšu viņus.

-   Nedomāju, ka es to spēju, - Maks klusi atbildēja.

-  Es gribu, lai tu spētu. Piedošana vajadzīga pirmām kārtām tev, piedevējam, - Tētis atbildēja, - lai atbrīvotu tevi no tā, kas saēdīs tevi dzīvu, kas nokaus tavu prieku un tavas spējas mīlēt neierobežoti un ar visu sirdi. Vai tu domā, ka tam cilvēkam rūp tās sāpes un mokas, ko tu esi pārdzīvojis? Drīzāk šī apziņa viņu stiprina. Vai tu negribi to pārtraukt? Un, to darīdams, tu atbrīvosi viņu no nastas, ko viņš nes sev līdzi, vienalga, vai pats to zina vai ne, vai to atzīst vai ne. Kad izvēlies otram piedot, tu paver ceļu mīlestībai.

-   Es viņu nemīlu.

-   Protams, nemīli, vismaz šodien ne. Bet es mīlu, Mak, un nevis par to, kas viņš ir kļuvis, bet tā salauztā bērna dēļ, kuru sāpes padarījušas kroplu. Es gribu tev palīdzēt iegūt tādu dabu, kas vairāk spēka atrod mīlestībā un piedošanā, nevis naidā.

Maks juta, ka sarunas ievirze atkal izraisa viņā dusmas. - Vai tas nozīmē, ka man jāpiedod šim cilvēkam un pēc tam jāļauj viņam rotaļāties ar Keitu vai manu pirmo mazmeitu?

-   Makenzij, - Tēta balss skanēja noteikti un cieti, - es tev jau teicu, ka piedošana nerada attiecības. Kamēr cilvēki nepasaka patiesību par to, ko ir darījuši, un nemaina savu domāšanu un izturēšanos, attiecības ar uzticēšanos nav iespējamas. Ja tu kādam piedod, tu, protams, atbrīvo viņu no sprieduma, bet bez patiesas pārmaiņas nevar veidoties patiesas attiecības.

-   Tātad piedošana neliek man izlikties, ka viņš neko nav darījis un nekas nav noticis?

-   Kā gan tas būtu iespējams? Iepriekšējā vakarā tu piedevi savam tēvam. Vai tāpēc tu jebkad aizmirsīsi to, ko viņš tev nodarīja?

-   Domāju, ka ne.

-   Bet tagad tu tik un tā spēj viņu mīlēt. To ļauj viņa pārmaiņa. Piedošana nepavisam neprasa, lai tu uzticētos tam, kuram piedod. Bet, ja tas beidzot atzītu un nožēlotu savus grēkus, tu pats savā sirdī atklātu brīnumu, kas ļauj pasniegties pretī un sākt starp jums būvēt izlīguma tiltu. Un dažreiz - kaut gan pašlaik tas tev var likties nesaprotami - šis ceļš var pat aizvest tevi līdz brīnumam: pilnīgi atjaunotai uzticībai.

Maks noslīdēja zemē un atspiedās pret akmeni, uz kura bija sēdējis. Viņa acis cieši pievērsās zemei pie savām kājām. - Tēt, es laikam saprotu, ko tu saki. Bet man šķiet: ja es piedošu tam vīram, viņš būs ticis cauri sveikā, viņš būs brīvs. Kā var aizbildināt to, ko viņš ir izdarījis? Ja es vairs nedusmotos uz viņu, vai tas būtu taisnīgi pret Misiju?

-   Makenzij, piedošana neko neaizbildina. Tici man, lai kāds ir šis cilvēks, viņš nepavisam nav brīvs. Un tev nav jāgādā par taisnīgumu. Tas paliek manā ziņā. Un, ja runājam par Misiju, viņa tam cilvēkam ir jau piedevusi.

-   Piedevusi? - Maks pat nepacēla skatienu. - Kā viņa to varēja?

-   Tāpēc, ka es dzīvoju viņā. Tikai tā jebkad ir iespējama īsta piedošana.

Maks juta, ka Tētis apsēžas viņam blakus zemē, tomēr joprojām nepaskatījās augšup. Tēta rokas apskāva Maku, un viņš sāka raudāt. - Izraudies no sirds! - viņš dzirdēja Tēti čukstam un beidzot patiešām to spēja. No aizvērtajām acīm aumaļām lija asaras. Maka domas atkal pārņēma Misija un atmiņas par viņu, krāsojamās grāmatas, krītiņi un saplēstās, asiņainās drēbes. Viņš raudāja, līdz bija izraudājis visu melnumu, visas ilgas un zaudējumu, līdz viņā vairs nebija palicis nekas.

Aizvērtām acīm šūpodamies turp un atpakaļ, viņš lūdza: - Palīdzi man, Tēt! Palīdzi man! Ko lai es daru? Kā lai es viņam piedodu?

-   Pasaki viņam.

Maks pacēla galvu, pa pusei gatavs ieraudzīt cilvēku, ko nekad nebija redzējis, taču tur neviena nebija.

-   Kā, Tēt?

-   Vienkārši pasaki to skaļi. Tam, ko pavēsta mani bērni, piemīt liels spēks.

Maks sāka čukstēt - vispirms piespiesti un stomīgi, taču pamazām arvien skaļāk un pārliecinošāk: - Es tev piedodu. Es tev piedodu. Es tev piedodu!

Tētis cieši saspieda viņa plecus. - Makenzij, tu esi lielisks!

Kad Maks beidzot saņēmās, Tētis iedeva viņam slapju mutautu, ar ko nomazgāt seju. Tad Maks piecēlās, sākumā juzdamies mazliet nedrošs uz kājām.

-  Ā-ā-ā! - viņš piesmacis izdvesa, cenzdamies atrast kādu atbilstošu vārdu, lai aprakstītu nupat noieto emocionālo ceļojumu. Viņš juta ieplūstam sevī dzīvību. Atdevis mutautu Tētim, Maks jautāja: - Vai viss ir kārtībā, ja es joprojām jūtos dusmīgs?

Tētis atbildēja bez vilcināšanās: - Neapšaubāmi! Tas, ko viņš izdarīja, bija drausmīgi. Viņš sagādāja daudziem neizturamas sāpes. Tas bija ļauni, un dusmas ir dabiska atbilde uz ļaunumu. Tomēr nepieļauj, lai dusmas, sāpes un zaudējums, ko tu jūti, kavē tavu piedošanu un liedz tev atlaist rokas no viņa rīkles.

Tētis paņēma nesamo un uzsvieda to plecā. - Dēls, pirmajā un otrajā dienā tev varbūt vajadzēs pavēstīt savu piedošanu simtiem reižu, bet trešajā dienā tas sāks iet mazumā, un ar katru nākamo dienu kļūs vieglāk, līdz kādā brīdī tu aptversi, ka esi pilnīgi piedevis. Un tad kādu dienu tu lūgsi par viņa atveseļošanos un nodosi viņu manā ziņā, lai mana mīlestība izdedzinātu no viņa dzīves pēdējās nekrietnības paliekas. Lai cik nesaprotami tev šobrīd tas liktos, pilnīgi iespējams, ka tu kādu dienu iepazīsi šo cilvēku citādā gaismā.

Maks nostenējās. Bet, kaut gan daudz kas no Tēta sacītā lika pakrūtē sažņaugties kamolam, sirds dziļumos viņš zināja, ka tā ir patiesība.

Abi piecēlās, un Maks pagriezās pret taku, gatavs doties atpakaļ.

-   Mak, vēl mēs neesam beiguši, - Tētis teica.

Maks apstājās un pagriezās atpakaļ. - Neesam? Es domāju, ka tu tieši tāpēc atvedi mani šurp.

-Jā, bet es tev sacīju, ka man tev kaut kas jāparāda, jāizdara kaut kas, ko tu man esi lūdzis. Mēs esam šeit, lai aiznestu Misiju mājās.

Pēkšņi viņš visu saprata. Vēlreiz paskatījies uz Saraju dāvanu, viņš saprata, kam tā domāta. Kaut kur šajā vientulīgajā klajumā slepkava bija paslēpis Misijas līķi, un viņi bija atnākuši tam pakaļ.

-   Paldies! - tas bija vienīgais vārds, ko viņš spēja pateikt Tētim, un pār vaigiem viņam kā no neizsīkstoša avota atkal sāka aumaļām plūst asaras. - Es ļoti neciešu šo idiotisko raudāšanu, šņukstēšanu un asaras, - pēc brīža viņš izgrūda.

-   Ak, bērns, - Tētis maigi sacīja, - nekad nenovērtē par zemu savu asaru brīnumu! Tās var būt dziedinošs ūdens un prieka straume. Reizēm tās ir vislabākie vārdi, ko sirds spēj izteikt.

Maks atkāpās soli atpakaļ un ielūkojās Tētim sejā. Nekad viņa skatiens vēl nebija sastapis tādu labestību, mīlestību, cerību un dzīvesprieku. - Bet tu solīji, ka kādreiz asaru vairs nebūs? Es ar ilgošanos gaidu to brīdi.

Tētis pasmaidīja, pacēla pirkstus pie Maka sejas un maigi noglauda asaru izvagotos vaigus. - Makenzij, šī pasaule ir asaru pilna, bet atceries, ko es solīju: reiz Es nosusināšu tās no tavām acīm.

Maks izmocīja smaidu, juzdams, ka viņa dvēsele atmaigst un dziedinās Tēva mīlestībā.

-   Ņem! - Tētis teica, pasniegdams viņam ūdens blašķi. - Iedzer kārtīgu malku! Es negribu, lai tu līdz mūsu tikšanās beigām sačokurotos kā žāvēta plūme.

Maks nespēja apvaldīt smieklus, kas šeit likās pilnīgi nevietā, tomēr pēc brīža viņš nosprieda, ka viss ir tieši tā, kā vajag. Šie smiekli nozīmēja cerību un atjaunotu prieku… un grūtā ceļa beigas.

Tētis gāja pa priekšu. Pirms nogriešanās no galvenās takas uz celiņu, kas līkumoja caur izkaisītiem laukakmeņiem, Tētis apstājās un ar spieķi uzsita pa lielu akmeni. Tad viņš atskatījās uz Maku un pamāja, lai tas ieskatās uzmanīgāk. Jā, tur tas atkal bija - tas pats sarkanais pusloks. Un tagad Maks saprata, ka taku, pa kuru viņi iet, ir iezīmējis cilvēks, kurš aiznesis viņa meitu. Tētis ejot paskaidroja Makam, ka līdz šim neviens meitenes līķis nav atrasts tāpēc, ka slepkava ir rūpīgi izraudzījis slēptuves un nolūkojis ceļu uz tām - reizēm pat vairākus mēnešus pirms meiteņu nolaupīšanas.

Pusceļā pāri laukakmeņu klajumam Tētis nogriezās no takas un iegāja klinšu un kalna sienu labirintā, bet pirms tam vēlreiz norādīja uz pazīstamo zīmi, kas bija uzvilkta uz tuvējā akmens. Maks saprata: ja vien skaidri nav zināms, pēc kā lūkoties, šīs zīmes var viegli palikt nepamanītas. Pēc desmit minūtēm Tētis apstājās pie divu klintsakmeņu salaiduma vagas. Zem tām bija sarausta neliela akmeņu kaudzīte, un uz viena no akmeņiem atkal bija redzams slepkavas simbols.

-  Palīdzi man tos aizvākt! - viņš teica Makam un sāka velt malā lielākos akmeņus. - Tie slēpj ieeju alā.

Kad prāvākie akmeņi bija aizvākti, viņi ar kapli un lāpstu atraka sacietējušo zemi un granti, kas aizsprostoja ieeju. Atlikušās sanesas spēji padevās, un skatienam atklājās ieeja nelielā alā; savulaik tā varbūt bija kalpojusi par migu kādam dzīvniekam ziemas miegā. Nāsīs iesitās sastāvējusi puvekļu smaka, un Maks iegārdzās. Tētis iebāza roku Saraju dotā vīstokļa galā un izvilka no tā lakata lieluma audekla gabalu. To viņš apsēja Makam ap degunu un muti, un tīkamā smarža tūlīt pārspēja alas dvakojumu.

Alā varēja iekļūt tikai rāpus. Izņēmis no saiņa spēcīgu kabatas lukturi, Tētis pirmais ielīda iedobē, un Maks, joprojām turēdams Saraju dāvanu, viņam sekoja.

Vajadzēja tikai dažas minūtes, lai atrastu savu sāpīgo dārgumu. Uz neliela akmens izciļņa Maks ieraudzīja to, kas acīmredzot bijusi Misija; ķermenis gulēja ar seju augšup, pārklāts ar netīru, trūdošu apsegu. Viņš tūlīt saprata, ka īstās Misijas šajā vietā nav, tāpat kā vecs cimds ir nedzīvs bez cilvēka siltās rokas.

Tētis atritināja Saraju doto vīstokli, un alu tūdaļ piepildīja patīkamas, aromātiskas smaržas. Kaut gan audekls zem Misijas līķa bija daļēji sairis, tas izturēja, kamēr Maks nocēla viņas mirstīgās atliekas no izciļņa un novietoja puķu un smaržu vidū. Tad Tētis saudzīgi ietina viņu un pagriezās, lai dotos atpakaļ. Maks izrāpās no alas pirmais, un Tētis pasniedza dārgo nastu viņam. Piecēlies Maks pagaidīja iznākam ārpusē Tēti un uzcēla nesamo plecos. Abi nebija pārmijuši ne vārda, tikai Maks palaikam pusčukstus nomurmināja: - Es tev piedodu… Es tev piedodu…

Pirms viņi devās projām, Tētis aizvēla alas ieejai priekšā akmeni ar sarkanā pusloka zīmi. Maks to redzēja, taču nepievērsa uzmanību, jo stāvēja, dziļi iegrimis domās un maigi piekļāvis pie sirds meitas mirstīgās atliekas.

17

Sirds izvēle

Zemei nav tādu bēdu, ko Debesis nespētu dziedināt. Nezināms autors

ut gan Maks atceļā nesa Misijas līķi, laiks pagāja ātri. Kad viņi sasniedza būdu, pie aizmugures durvīm gaidīja Jēzus un Saraju. Jēzus saudzīgi paņēma no Maka rokām nesamo, un viņi kopā devās uz darbnīcu, kurā viņš bija strādājis. Maks kopš ierašanās dienas nebija tur iegājis un tagad ievēroja, cik tā ir vienkārša. Saules stari pa lielajiem logiem izgaismoja sīkos koka putekļus, kas vēl virmoja gaisā. Sienu plaukti un darbgaldi, apkrauti ar dažādiem darbarīkiem, bija izvietoti tā, lai varētu ērti strādāt. Šī neapšaubāmi bija meistarīga galdnieka valstība.

Tieši pretī stāvēja Jēzus darinājums - mākslas darbs, kurā paredzēts guldīt Misijas mirstīgās atliekas. Iedams apkārt zārciņam, Maks tūlīt redzēja pazīstamus kokgrebumus. Ieskatījies tuvāk, viņš saprata, ka kokā iegrebtas ainas no Misijas dzīves. Viņš atrada grebumu, kurā Misija attēlota kopā ar savu kaķi Jūdu. Citā epizodē Maks sēdēja krēslā, lasīdams viņai priekšā Dr. Seusa grāmatu. Uz sāniem un vāka iegrebtajos zīmējumos bija redzama visa ģimene: Nana un Misija gatavo cepumus, viņi brauc ekskursijā uz Vallovas ezeru, paceļas kalnā ar trošu tramvaju; bija attēlota pat nometnes aina, kurā Misija sēdēja pie galda un krāsoja zīmējumu, kā ari krāsojamā grāmata ar precīzu slepkavas atstātās piespraudes attēlu mārītes izskatā. Bija arī aina, kurā Misija smaidīdama stāvēja pie ūdenskrituma un lūkojās tajā, zinot, ka otrā pusē atrodas viņas tētis. Starp dažādajām ainām bija iegrebtas daudzas Misijas iemīļotās puķes un dzīvnieki.

Maks pagriezās un apskāva Jēzu, un Jēzus iečukstēja viņam ausī: - Misija man palīdzēja, viņa pati izvēlējās, kādus zīmējumus gribētu redzēt.

Maka tvēriens kļuva ciešāks. Krietnu brīdi viņš nespēja atlaist rokas.

- Mēs esam sagatavojuši viņai vislabāko vietu, - teica Saraju, paslīdēdama garām. - Makenzij, tā būs mūsu dārzā.

Ļoti uzmanīgi viņi ielika Misijas mirstīgās atliekas zār- ciņā, noguldot viņu uz mīkstām zālēm un sūnām un apklājot ar puķēm un smaržīgiem augiem no Saraju saiņa. Uzlikuši vāku, Jēzus un Maks bez piepūles paņēma zārciņu katrs savā galā un iznesa to no darbnīcas. Kopā ar Saraju viņi devās cauri dārzam uz vietu, ko Maks bija palīdzējis izveidot. Tur, starp ķiršu un firziķu kokiem, orhideju un dienliliju ielokā, vietā, kuru Maks iepriekšējā dienā bija atbrīvojis no ziedošā krūma saknēm, bija izrakta bedre. Tētis viņus jau gaidīja. Kad grebumiem rotātais zārks bija uzmanīgi ielikts zemē, Tētis cieši apskāva Maku un Maks atbildēja viņa skāvienam.

Saraju panācās uz priekšu. - Man ir uzticēts gods, - viņa, izteiksmīgi paklanīdamās, teica, - nodziedāt Misijas dziesmu, ko viņa sacerēja tieši šim gadījumam.

Un Saraju sāka dziedāt. Viņas balss skanēja kā rudens vējš, kurā jautās krītošu lapu šalkoņa un mežu lēnā grimšana dusā, nakts tuvuma vēsts un jaunas rītausmas solījums. Tā bija tā pati atmiņā paliekošā melodija, ko Maks bija dzirdējis Saraju dungojam kopā ar Tēti, un tagad viņš klausījās meitas sacerētajos vārdos:

Dod savu elpu… dziļu elpu dod, Lai dzīvība un dvaša manī plūst, Lai dievišķs miers spēj manī iemājot Un tavas drošās rokas varu just.

Nāc, skūpsti, vējš, nāc, manu elpu ņem, Lai viena būtne topam es un tu, Un dejā aizvirmosim pāri kapenēm, Līdz nāve izgaisīs pret mūžību.

Mēs esam šeit, nevienam nezinot, Viens otra skaujās maigi dusēdami, Tik Vienīgais, kas visam elpu dod, Mūs redz un droši sargā mani.

Nāc, skūpsti, vējš, nāc, manu elpu ņem, Lai viena būtne topam es un tu, Un dejā aizvirmosim pāri kapenēm, Līdz nāve izgaisīs pret mūžību.

Kad Saraju beidza dziedāt, iestājās klusums, un Dievs - visa trijotne - vienlaikus sacīja: - Āmen! - Maks piebalsoja šim vārdam, paņēma vienu no lāpstām un ar Jēzus palīdzību sāka aizbērt bedri, apsedzot zārciņu ar Misijas dusošo augumu.

Kad darbs bija galā, Saraju savā tērpā sameklēja mazu, vāru pudelīti. Iešļakstījusi saujā dažus dārgā krājuma pilienus, viņa uzmanīgi izkaisīja Maka asaras uz treknās, melnās zemes, kas sedza Misijas augumu. Pilieni krita kā dimanti un rubīni, un, kur tie nosēdās, no zemes tūlīt izspraucās puķes un atplauka ziedos spožās saules gaismā. Tad Saraju brīdi stāvēja un saspringti lūkojās saujā uz vienīgo atlikušo pērli, īpašu asaru, un tad iemeta to pašā laukuma vidū. Nākamajā mirklī cauri zemei izspraucās mazs, jauns kociņš un raisīja zarus; krāšņs un apbrīnojams tas auga un brieda, līdz pārklājās pumpuriem un atplauka ziedos. Tad Saraju kā mūžīgais čuksts, kā vēja pūsma, pagriezās un uzsmaidīja Makam, kas stāvēja un kā apburts vēroja notiekošo. - Tas ir dzīvības koks, Mak, kas aug tavas sirds dārzā.

Tētis pienāca blakus un aplika roku viņam ap pleciem. - Misija ir vienreizīgs bērns, to tu jau zini. Viņa tevi patiesi mīl.

-   Man viņas briesmīgi pietrūkst… un joprojām bezgala sāp.

-   Es zinu, Makenzij. Es zinu.

Kad četrotne izgāja no dārza un atgriezās būdā, saules gaita liecināja, ka ir nedaudz pāri pusdienas laikam. Virtuvē nekas nebija sagatavots, un uz pusdiengalda negaidīja nekāds ēdamais. Tētis ieveda visus dzīvojamā istabā, kur uz kafijas galdiņa stāvēja vīna glāze un svaigi ceptas maizes klaips. Visi apsēdās, un kājās stāvam palika tikai Tētis. Viņš uzrunāja Maku.

-  Makenzij, - Tētis teica, - mēs gribam tev kaut ko ieteikt pārdomām. Būdams kopā ar mums, tu esi daudz dziedināts un daudz iemācījies.

-   Manuprāt, tas ir pieticīgi teikts, - Maks iesmiedamies atbildēja.

Tētis pasmaidīja. - Kā jau zini, tu mums sevišķi patīc. Bet tev jāizdara, lūk, kāda izvēle. Tu vari vai nu palikt kopā ar mums, augt un mācīties, vai ari atgriezties mājās pie Nanas, bērniem un draugiem. Jebkurā gadījumā mēs solāmies vienmēr būt kopā ar tevi, kaut ari vienā gadījumā tas būs krietni jūtamāk un redzamāk.

Maks atspiedās pret krēsla atzveltni un brīdi domāja. - Un kā būs ar Misiju? - viņš jautāja.

-   Ja tu izvēlēsies palikt tepat, - Tētis turpināja, - tu viņu satiksi jau šajā pēcpusdienā. Viņa ieradīsies šeit. Bet, ja nolemsi doties projām, tava izvēle nozīmēs aiziet arī no Misijas.

-   Tā nav viegla izvēle, - Maks nopūtās. Istabā vairākas minūtes valdīja klusums: Tētis ļāva Makam brīdi cīnīties ar savām domām un vēlmēm. Beidzot Maks jautāja: - Ko vēlētos Misija?

-   Kaut gan Misija ļoti gribētu šajā pēcpusdienā būt kopā ar tevi, viņa dzīvo pasaulē, kas nepazīst nepacietību. Viņai nav iebildumu pagaidīt.

-   Es bezgala gribētu būt kopā ar viņu. - Domādams par to, Maks atplauka smaidā. - Bet tas būtu ļoti cietsirdīgi pret Nanu un maniem pārējiem bērniem. Es gribētu tev kaut ko pajautāt. Vai tas, ko es darīšu, atgriezies mājās, ir svarīgi? Vai tam ir nozīme? Patiesībā diez ko vairāk es nedaru kā vien strādāju savu darbu un rūpējos par ģimeni un draugiem…

Saraju viņu pārtrauca. - Mak, ja kaut kam ir nozīme, tad visam ir nozīme! Tā kā tu esi svarīgs, viss, ko tu dari, ir svarīgs. Katru reizi, kad tu piedod, Visums mainās; katru reizi, kad tu pasniedzies un pieskaries kādai sirdij vai dzīvei, pasaule mainās; līdz ar katru krietnu rīcību vai pakalpojumu, redzamu vai neredzamu, mani nolūki piepildās un nekas vairs nepaliek pa vecam.

-  Labi, - Maks apņēmīgi sacīja. - Tādā gadījumā es atgriezīšos mājās. Nedomāju, ka manam stāstam kāds jebkad ticēs, bet zinu: ja atgriezīšos, varu panākt kādu pārmaiņu, lai cik niecīga tā būtu. Man vēl šis tas ir jāpadara, un es… nu, jā, es arī gribu to padarīt. - Brīdi klusējis, viņš paskatījās no cita uz citu un pasmaidīja. - Nu paši saprotat…

Visi iesmējās.

-   Un es patiešām ticu, ka jūs mani nekad neatstāsiet un nepametīsiet, tāpēc nebaidos doties atpakaļ. Nu, ja baidos, tad tikai mazdrusciņ.

-  Tā ir ļoti laba izvēle, - sacīja Tētis. Ar gaišu smaidu sejā viņš apsēdās Makam blakus.

Tad piecēlās Saraju un nostājās Makam pretī. - Makenzij, ja esi izlēmis doties atpakaļ, man tev jānodod vēl viena dāvana.

-   Kas tā ir? - Maks jautāja, juzdams interesi par visu, ko Saraju varētu dot.

-  Tā ir Keitai, - viņa atbildēja.

-   Keitai? - Maks iesaucās, aptverdams, ka šī nasta joprojām guļ viņam uz sirds. - Lūdzu, pastāsti!

-   Keita domā, ka ir vainīga Misijas nāvē.

Maks jutās apstulbis. Saraju teiktais bija gandrīz vai acīmredzama patiesība. Šķita pilnīgi saprotami, ka Keita varētu justies vainīga. Viņa bija pacēlusi airi un uzsākusi notikumu virkni, kuras rezultātā Misija tika nolaupīta. Maks nespēja ticēt, ka tāda doma viņam nebija pat ienākusi prātā. Vienā acumirklī Saraju vārdi atklāja Keitas iekšējo cīņu jaunā gaismā.

-   Milzīgs paldies! - Maks iesaucās, un viņa sirds tiešām bija pilna pateicības. Tagad viņam noteikti vajadzēja iet atpakaļ - kaut vai tikai Keitas dēļ. Saraju pamāja ar galvu, pasmaidīja un apsēdās. Visbeidzot piecēlās Jēzus un, pasniedzies pie viena no mazajiem plauktiņiem, nocēla lejā Maka mazo skārda kārbiņu. - Mak, man šķiet, ka tu varētu vēlēties šo te…

Maks paņēma kārbiņu no Jēzus rokām un brīdi turēja to plaukstās. - Patiesībā es nedomāju, ka man tā vairs būs vajadzīga, - viņš teica. - Vai tu varētu to man paglabāt? Tagad visi mani lielākie dārgumi tik un tā ir noglabāti tevī. Es gribētu, lai tu esi mana dzīve.

-   Es esmu tava dzīve, - skaidri, patiesi un pārliecinoši skanēja atbildes balss.

Bez rituāliem un ceremonijām viņi apēda silto maizi un kopīgi izdzēra vīnu, smiedamies par nedēļas nogales neparastākajiem brīžiem. Maks zināja, ka šis laiks ir beidzies, jādodas atpakaļ un jāpārdomā, kā visu izstāstīt Nanai.

Kravāties viņam nevajadzēja. Nedaudzās lietas, ko viņš bija atnesis līdzi un nolicis šajā istabā, vairs nebija redzamas; acīmredzot tās jau atradās automobiļa aizmugurē. Maks novilka pārgājiena apģērbu un uzvilka drēbes, kurās bija atnācis šurp; tās bija tīri izmazgātas un rūpīgi salocītas. Apģērbies viņš paņēma no sienas āķa mēteli un pēdējo reizi pirms iziešanas aplaida skatienu istabai.

-   Dievs, kalpotājs, - viņš klusi pasmējās sevī, taču nākamajā brīdī atkal sajuta kaklā riešamies kamolu un aprāvās. - Pareizāk būtu: Dievs, mans kalpotājs.

Kad Maks atgriezās dzīvojamā istabā, trijotne bija nozudusi. Pie kamīna viņu gaidīja kūpoša kafijas tase. Viņam nebija radusies izdevība atvadīties, bet, patiesību sakot, atvadīšanās no Dieva šķita diezgan muļķīga doma. Tā lika viņam pasmaidīt. Maks apsēdās uz grīdas ar muguru pret kamīnu un iedzēra malku kafijas. Tā bija lieliska, un viņš juta, kā caur krūtīm izplūst siltums. Pēkšņi Maks jutās bezgala paguris: neaptveramais emociju daudzums prasīja savu tiesu. Gluži kā pašas pēc savas gribas viņa acis aizvērās, un Maks ieslīga maigā, spirdzinošā miegā.

Viņa nākamās sajūtas bija aukstums, it kā ledaini pirksti urbtos cauri drēbēm un saldētu ādu. Maks satrūkdamies pamodās un neveikli uztrausās kājās, juzdams muskuļos sāpes un stīvumu pēc gulēšanas uz grīdas. Paskatījies apkārt, viņš tūlīt ieraudzīja, ka viss atkal ir tāpat kā pirms divām dienām; uz grīdas pie kamīna, kur viņš bija gulējis, bija pat skaidri saredzams asiņu traips.

Maks izslējās un izskrēja pa apbružātajām durvīm uz ļodzīgā lieveņa. Būda atkal slējās veca un neglīta, durvis un logi rēgojās sarūsējuši un pussalauzti. Mežs un taka uz Vilija džipu slēpās ziemas stingumā. Ezers bija tik tikko saskatāms cauri mežrožu un kazeņu biezokņiem. Laipas lielākā daļa bija iegrimusi ūdenī, un redzamas bija tikai atsevišķas daļas, kas turējās pie lielākajiem balstiem. Viņš bija atgriezies reālajā pasaulē. Tad Maks pasmaidīja. Drīzāk šķita, ka viņš ir atgriezies ne-reālajā pasaulē.

Maks uzvilka mēteli un pa vecajām pēdām, kas joprojām bija redzamas sniegā, devās atpakaļ uz automobiļa pusi. Kad viņš nonāca pie džipa, sāka snigt jauns, viegls sniegs. Brauciens atpakaļ līdz Džozefai pagāja bez īpašiem notikumiem, un pilsētā Maks iebrauca ziemas vakara tumsā. Viņš piepildīja benzīna tvertni, uz ātru roku iekoda pieticīgu ēdamo un nesekmīgi mēģināja piezvanīt Nanai. Droši vien viņa pašlaik ir ceļā, Maks sev sacīja, un mobilā telefona zona acīmredzot ir vāji uztverama. Maks nolēma apmest līkumu gar policijas iecirkni un paskatīties, vai tur ir Tomijs, taču, lēni pabraucis garām, viņš ēkā neredzēja nekādas aktivitātes pazīmes un nolēma neiet iekšā. Ja jau tik grūti saprast, kā paskaidrot notikušo Nanai, kā gan viņš to paskaidrotu Tomijam?

Pie nākamā krustojuma luksoforā iedegās sarkanā gaisma, un Maks nobremzēja. Viņš jutās noguris, tomēr patīkama miera un savādas pacilātības pārņemts. Šķita, ka noturēties nomodā garajā mājupceļā nebūs nekādu grūtību.

Maks nepacietīgi vēlējās pēc iespējas drīzāk tikt mājās pie ģimenes un jo īpaši pie Keitas.

Domās nogrimis, Maks sagaidīja luksoforā zaļo gaismu un ierasti vadīja automobili cauri krustojumam. Viņš ne mirkli pat nepamanīja otru braucēju, kas krustoja viņa ceļu pie sarkanās gaismas. Bija tikai žilbinošs gaismas uzliesmojums un pēc tam tukšums, klusums un piķa melna tumsa.

Sekundes desmitdaļā Vilija sarkanais džips bija sadragāts, pēc dažām minūtēm piebrauca glābšanas un policijas automašīnas, un pēc vairākām stundām dzīvības glābšanas helikopters Maka salauzto, nejūtīgo ķermeni nogādāja Ore- gonas štatā, Portlendas Emanuēla slimnīcā.

18

Apļi ūdenī

»

Ticība nezina, kurp ved tās ceļš, Bet tā zina un mīl Viņu, kas vada.

Osvalds Čeimberss

un beidzot viņš kā no lielas tālienes dzirdēja pazīstamu balsi sajūsmā iespiedzamies: - Viņš saspieda manu pirkstu! Es jutu! Goda vārds!

Maks nespēja pat atvērt acis, lai paskatītos, tomēr zināja, ka viņa plaukstu tur Džošs. Viņš mēģināja piespiest vēlreiz, taču atkal iestājās tumsa un viss izgaisa nebūtībā. Pagāja vesela diena, pirms Maks nākamreiz atguva samaņu. Viņš gandrīz nespēja pakustināt nevienu muskuli savā ķermenī. Pat piepūle, paceļot vienu plakstiņu, prasīja milzum daudz spēka, taču to atlīdzināja spiedzieni, saucieni un smiekli. Cits pēc cita gar viņa vienīgo pavērto aci slīdēja cilvēki, itin kā cenzdamies ieskatīties dziļā, tumšā alā, kur slēpjas neticama bagātība. Šķiet, redzētais viņus ļoti iepriecināja, un viņi aizslīdēja projām, lai pavēstītu jaunumus citiem.

Maks drīz aptvēra, ka dažas sejas ir pazīstamas, citas ne, un tās acīmredzot piederēja ārstiem un māsām. Viņš bieži ieslīga miegā, bet šķita, ka ik acu pavēršana izraisa apkārt milzīgu satraukumu. "Pagaidiet vien, līdz es spēšu izbāzt mēli," Maks nodomāja. "Tad tik jūs redzēsiet!"

Viņam sāpēja visas malas. Sāpes nežēlīgi durstīja ik reizi, kad žēlsirdīgā māsa pret pacienta gribu sakustināja viņa ķermeni, veicot procedūras vai pārvietojot viņu tā, lai nerastos izgulējumi. Droši vien tā bija parastā aprūpe visiem, kas gulējuši nemaņā ilgāk par pāris dienām, tomēr šī apziņa neatviegloja ciešanas.

Sākumā Maks nesaprata, kur atrodas un kā nokļuvis tik mokošā stāvoklī. Viņš tik tikko spēja aptvert, kas viņš ir. Zāles palīdzēja maz, tomēr viņš jutās pateicīgs par katru morfija devu, kas mazināja sāpju skaudrumu. Dažu nākamo dienu laikā viņa prāts palēnām noskaidrojās un viņš sāka atgūt balsi. Šurp nāca ģimene un draugi, kas vēlēja drīzu atveseļošanos vai varbūt cerēja iegūt kādas ziņas par notikušo, tomēr tas neizdevās. Džošs un Keita bija pastāvīgi apmeklētāji un reizēm pildīja mājasdarbus pie Maka gultas, kamēr viņš snauda, vai atbildēja uz viņa jautājumiem, ko dažās pirmajās dienās viņš uzdeva arvien vairāk.

Kādā brīdī Maks beidzot saprata to, kas viņam bija sacīts jau daudz reižu: pēc smaga satiksmes negadījuma Džozefā viņš nogulējis bezsamaņā gandrīz četras dienas. Nana ļāva noprast, ka gribētu dzirdēt no viņa daudz paskaidrojumu, taču pašlaik viņai daudz vairāk rūpēja Maka atveseļošanās nekā atbildes uz jautājumiem. Tam nebija nozīmes. Maka atmiņa peldēja miglā, un, kaut gan viņš atcerējās atsevišķas drusciņas un fragmentus, kopā tos salikt viņam nebija pa spēkam.

Viņš neskaidri atcerējās braucienu uz būdu, taču tālāk viss saplūda un izgaisa. Kā saplēsta spoguļa lauskas viņa sapņos iezibējās dažādi tēli: Tētis, Jēzus, Misija, kas rotaļājas pie ezera, tikšanās alā ar Sofiju, svētku gaismas un krāsas pļavā. Katru no šīm drumslām pavadīja prieka un pacilātības vilnis, tomēr viņš nesaprata, vai tā ir īstenība vai halucinācijas, ko izraisa sadursmes starp sadragātiem vai citādi traumētiem neironiem un zālēm, kas riņķoja viņa asinīs.

Trešajā pēcpusdienā pēc samaņas atgūšanas Maks pamodās un ieraudzīja Viliju, kas diezgan īdzīgu vaigu lūkojās viņā.

-   Ak, tu, idiots! - Vilijs ierūcās.

-   Prieks tevi redzēt, Vilij, - Maks teica un nožāvājās.

-   Kur tu vispār mācījies braukt? - Vilijs šķendējās. - Ak jā, atceros, tu taču esi lauku zēns, kas nav radis pie krustojumiem. Pēc tā, ko es dzirdēju, Mak, tev vajadzēja saost tā zeļļa elpu jau no jūdzes attāluma! - Maks gulēja, vērodams drauga pukošanos un cenzdamies saprast un aptvert katru vārdu, taču tas neizdevās. - Un tagad Nana ir nikna kā pūķis un nerunā ar mani! - Vilijs turpināja. - Viņa mani vaino, ka aizdevu tev džipu un ļāvu tev braukt uz būdu.

-   Un kāpēc es braucu uz būdu? - Maks jautāja, cenzdamies sakopot domas. - Man viss ir miglā.

Vilijs izmisis nostenējās. - Tev viņai jāpastāsta, ka es centos tevi no tā atrunāt.

-  Tu centies mani atrunāt?

-   Mak, izbeidz! Es tev centos iestāstīt…

Maks smaidot klausījās Vilija dedzīgajā stāstā. Daudz atmiņu viņam vēl nebija, taču viņš atcerējās, ka šis ir cilvēks, kuram rūp viņa liktenis, un drauga klātbūtne jau vien lika viņam smaidīt. Tad Maks piepeši aptvēra, ka Vilijs ir noliecies viņam pie pašas sejas.

-   Saki nopietni, vai viņš bija tur? - Vilijs čukstus jautāja un aši paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav neviena, kas to varētu dzirdēt.

-  Kas? - Maks čukstus atjautāja. - Un kāpēc mēs čukstam?

-   Nu, Dievs! - Vilijs neatlaidās. - Vai viņš bija tur, būdā?

Maks šķita uzjautrināts. - Vilij, - viņš čukstus atbildēja, - tas nav noslēpums. Dievs ir visur. Jā, es biju būdā.

-  To taču es zinu, tu, nejēga! - Vilijs noskaitās. - Vai tiešām tu neko neatceries? Vai tu neatceries pat to vēstuli? Nu, to, kuru saņēmi no Tēta, - to, kuru atradi savā pastkastē todien, kad slīdēji uz ledus un pārsiti pauri!

Tas bija brīdis, kad Makam galvā iešķindējās zvans un izkaisītās notikumu drumslas sāka savienoties. Tukšumi strauji aizpildījās, viss nostājās vietā un piepeši ieguva jēgu - vēstule, džips, pistole, brauciens uz būdu un ikviena brīnumainās nedēļas nogales epizode. Tēlu un atmiņu vilnis atgriezās ar tik spēju sparu, ka šķita: kuru katru brīdi tas pacels viņu, izraus no gultas un aiznesīs no šīs pasaules. Un, visu atcerēdamies, Maks juta, ka pār vaigiem aumaļām sāk plūst asaras.

-   Mak, piedod! - Vilijs, tagad juzdamies vainīgs, lūdzoši iesaucās. - Ko es tādu pateicu?

Maks pastiepa roku un pieskārās drauga sejai. - Neko, Vilij… Tagad es visu atceros. Vēstule, būda, Misija, Tētis. Jā, es atceros visu.

Vilijs nepakustējās, nesaprazdams, ko domāt vai sacīt. Dzirdot draugu nesakarīgi pieminam būdu, Tēti un Misiju, viņš baidījās, ka ir pārkāpis kādu bīstamu robežu cietušā smadzenēs. Beidzot viņš jautāja: - Vai tu gribi teikt, ka viņš bija tur? Nu, tas ir, Dievs.

Tagad Maks smējās un raudāja reizē. - Vilij, viņš bija tur! Jā, viņš bija tur! Pagaidi, līdz es tev visu izstāstīšu! Tu man neparko neticēsi. Ak mūžs, es laikam pats nespēju ticēt! - Maks brīdi apklusa, apmulsis atmiņu jūklī. - Ak jā, - viņš beidzot teica. - Viņš man lika tev kaut ko pateikt.

-   Ko? Man? - Maks redzēja, kā Vilija seju apēno bažas un šaubas. - Nu, ko tad viņš teica? - Draugs atkal saliecās uz priekšu.

Maks krietnu bridi klusēja, taustīdamies pēc vārdiem. - Viņš teica: "Pasaki Vilijām, ka man viņš sevišķi patīk."

Maks apklusa un noraudzījās, kā drauga seja un zods saspringst un acīs sakāpj asaras. Vilija lūpas un zods notrīcēja, un Maks zināja, ka viņš visiem spēkiem cenšas saņemt sevi rokās. - Man tagad jāiet, - viņš nočukstēja. - Tev vajadzēs man visu to pastāstīt vēlāk. - To teicis, Vilijs vienkārši piecēlās un izgāja no palātas, atstādams Maku neziņā un atmiņu varā.

Kad nākamreiz atnāca Nana, viņa ieraudzīja Maku gultā pussēdus, balstāmies spilvenos un plati smaidām. Viņš joprojām nesaprata, ar ko lai sāk, tāpēc ļāva Nanai runāt vispirms. Nana pastāstīja Makam šo to, kas viņam joprojām nebija skaidrs, un priecājās, ka viņš beidzot spēj uztvert un saglabāt stāstīto. Maks tātad bija gandrīz gājis bojā piedzēruša braucēja vainas dēļ un pārcietis vairākas ārkārtas operācijas, kurās ārsti saveda kārtībā lauztos kaulus un iekšējos ievainojumus. Ārsti un tuvinieki bija pārcietuši nopietnas bažas, ka viņš varētu ieslīgt ilgstošā komā, taču pamošanās brīdis šīs raizes bija gaisinājis.

Kamēr Nana visu to stāstīja, Maks domāja, cik tas savādi, ka viņš iekļuvis smagā negadījumā tieši pēc nedēļas nogales kopā ar Dievu. Šķietamais dzīves nejaušību haoss… vai tā bija teicis Tētis?

Pēc tam līdz viņa apziņai aizgāja Nanas vārdi, ka negadījums noticis piektdienas vakarā. - Vai tu negribēji teikt: svētdien? - viņš noprasīja.

- Svētdien? Vai tu domā, ka es nezinu, kurā dienā tas notika? Helikopters tevī atveda šurp piektdienas vakarā!

Nanas vārdi Maku samulsināja, un kādu laiku viņš palika neziņā, vai būdā piedzīvotais tomēr nav bijis tikai sapnis. Varbūt tam bija sakars ar Saraju minētajām laika nobīdēm?

Kad Nana bija izstāstījusi notikumus no sava skatpun- kta, Maks sāka skaidrot, kas šajā laikā noticis ar viņu. Taču vispirms viņš lūdza Nanai piedošanu un atzinās, kā un kāpēc ir viņai melojis. Tas Nanu pārsteidza, un viņa piedēvēja šo jauno atklātību Maka pārciestajai traumai un morfijam.

Viss kopējais stāsts par šo nedēļas nogali - vai, kā Nana joprojām apgalvoja, vienu dienu - atklājās lēni un vairāku sarunu gaitā. Brīžiem virsroku ņēma zāles, un Maks ieslīga miegā bez sapņiem, reizēm pat nepabeidzis iesākto teikumu. Sākumā Nana apņēmās pacietīgi un uzmanīgi klausīties, pēc iespējas cenzdamās atturēties no sprieduma, taču palika pārliecībā, ka šie murgi ir tikai neiroloģiskas traumas sekas. Tomēr Maka atmiņu spilgtums un dziļums viņu aizkustināja un palēnām satricināja viņas apņemšanos saglabāt bezkaislīgu attieksmi. Maka stāstā kūsāja dzīvība, un Nana drīz saprata: lai kas būtu noticis ar viņas vīru, tas ir atstājis viņā būtisku iespaidu un paliekošas pārmaiņas.

Nanas skeptiskā attieksme saira tiktāl, ka viņa piekrita atrast iespēju, kā bez lieciniekiem pabūt abiem kopā ar Keitu. Maks viņai nestāstīja, kāpēc tas vajadzīgs, un tas Nanu darīja nervozu, tomēr viņa bija gatava vīram uzticēties. Viņi aizsūtīja Džošu veikt kādu sīku uzdevumu un palika trijatā kopā ar Keitu.

Maks pastiepa roku, un Keita to saņēma. - Keita, - viņš iesāka, un balss joprojām skanēja vārgi un čerkstoši, - es gribu, lai tu zini: es tevi mīlu no visas sirds.

-  Arī es tevi mīlu, tēt. - Maka tagadējais stāvoklis acīmredzami bija darījis viņu maigāku.

Maks pasmaidīja un atkal kļuva nopietns, bet joprojām neatlaida viņas roku.

-   Es gribu parunāt ar tevi par Misiju.

Keita atrāvās, it kā viņai būtu iedzēlusi lapsene, un viņas seja satumsa. Viņa instinktīvi mēģināja atraut savu roku, taču Maks to neatlaida, un tas viņam pašreizējā stāvoklī prasīja diezgan daudz spēka. Keita drebēja. - Kāpēc? - viņa čukstus noprasīja.

-   Keitij, tā nebija tava vaina.

Tagad viņa samulsa, gluži kā pieķerta kādā noslēpumā.

-   Kas nebija mana vaina?

Nākamie vārdi Makam atkal prasīja lielu piepūli, tomēr viņa tos skaidri sadzirdēja. - Tas, ka mēs zaudējām Misiju. - Izrunājot šos vienkāršos vārdus, viņš juta pār vaigiem ritam asaras. Keita atkal atrāvās un novērsās.

-   Mīlulīt, neviens tevi notikušajā nevaino.

Keita klusēja tikai dažas sekundes, un tad aizsprosts lūza.

-   Bet, ja es nebūtu laivā kļuvusi neuzmanīga, tev nebūtu vajadzējis… - Viņas balsī skanēja smags pašpārmetums.

Maks viņu pārtrauca, uzlikdams plaukstu uz meitas elkoņa. - Tieši to es tev mēģinu pateikt, mīlulīt. Tā nebija tava vaina.

Tēva vārdi iespiedās Keitas samocītajā sirdī, un viņa sabruka šņukstos. - Bet es vienmēr esmu domājusi, ka tā bija mana vaina. Un biju pārliecināta, ka tu un mamma vainojat mani par to, bet es taču negribēju…

-   Neviens mēs to negribējām, Keita. Tas gluži vienkārši notika, un mums jāmācās ar to sadzīvot. Bet mēs mācīsimies kopā. Labi?

Keitai nebija ne jausmas, ko atbildēt. Emociju pārņemta un šņukstēdama, viņa izrāva roku no tēva plaukstas un izskrēja no palātas. Asarām ritot pār vaigiem, Nana uzmeta Makam bezpalīdzīgu, bet uzmundrinošu skatienu un aizsteidzās pakaļ meitai.

Kad Maks nākamreiz pamodās, Keita gulēja gultā viņam blakus, paļāvīgi saritinājusies un aizmigusi. Acīmredzot Nana bija pratusi palīdzēt Keitai pārvarēt sāpju asumu. Ievērojusi, ka Maks atver acis, viņa klusi, lai nepamodinātu meitu, piegāja pie vīra un noskūpstīja viņu. - Es tev ticu, - viņa čukstus sacīja, un Maks pamāja ar galvu un pasmaidīja, pārsteigts par to, cik svarīgi viņam bijis dzirdēt šos vārdus. Droši vien zāles mani padarījušas tik emocionālu, viņš nodomāja.

Dažu nākamo nedēļu laikā Maks strauji atveseļojās. Nepilnu mēnesi pēc izrakstīšanās no slimnīcas viņi ar Nanu piezvanīja Džozefas jaunieceltajam šerifa vietniekam Tomi- jam Daltonam, lai aprunātos par iespēju izstaigāt teritoriju būdas apkaimē. Tā kā būda un viss ap to bija agrākajā pamestības stāvoklī, Maks nejutās pārliecināts, vai Misijas līķis joprojām atrodas alā. Droši vien grūti būs paskaidrot likuma aizsardzības iestādēm, kā viņš zina, kur paslēpts meitas līķis, tomēr Maks paļāvās uz to, ka vismaz viens draugs viņam noticēs neatkarīgi no ārējiem apstākļiem.

Tomijs patiešām bija pretimnākošs. Pat noklausījies stāstu par Maka nedēļas nogali un piedēvēdams to joprojām izmisušā tēva sapņiem un nakts murgiem, viņš piekrita doties braucienā uz būdu. Turklāt viņš gribēja satikt Maku. Vilija sadragātajā džipā bija atrastas personīgās lietas, un to atdošana bija gana labs iegansts, lai pabūtu kopā ar Maku. Tāpēc kādā skaidrā, aukstā sestdienas rītā novembra sākumā Vilijs savā jaunajā sporta automobilī aizveda Maku un Nanu uz Džozefu, kur viņi satikās ar Tomiju un četratā devās uz rezervātu.

Tomijs izbrīnījies noraudzījās, kā Maks paiet garām būdai un aizsoļo līdz kādam kokam kājnieku takas malā. Viss notika tieši tā, kā Maks brauciena laikā bija stāstījis pārējiem: viņš atrada un parādīja sarkanu pusloka zīmi koka pamatnē. Joprojām mazliet klibodams, Maks aizveda pārējos divu stundu ceļojumā cauri savvaļas apvidum. Nana nesacīja ne vārda, taču sakāpinātās emocijas ik uz soļa atspoguļojās viņas sejā. Gājiena gaitā viņi citu pēc cita atrada uz kokiem un akmeņiem iezīmētus sarkanus puslokus. Kad viņi ieradās plašajā, akmeņainajā klajumā, Tomijs jau jutās pārliecināts - ne gluži par Maka neticamā stāsta patiesīgumu, bet par to, ka viņi nepārprotami iet pa rūpīgi iezīmētu taku, kuru, ļoti iespējams, atstājis Misijas slepkava. Maks nevilcinādamies iegriezās klintsakmeņu un kalna sienu labirintā.

Iespējams, ka viņi nekad nebūtu atraduši precīzo vietu, ja nebūtu palīdzējis Tētis. Uz oļu un šķembu kaudzes alas priekšā gulēja akmens ar sarkano zīmi, kas bija pavērsta uz āru. Aptverot, ko Tētis izdarījis, Maks gandrīz skaļi iesmējās.

Un viņi atrada meklēto vietu. Kad Tomijs jutās pilnīgi pārliecināts, ko ieraudzīs, viņš lika pārtraukt alas ieejas atbrīvošanu. Maks saprata, kāpēc tas ir svarīgi un - tiesa, nelabprāt - piekrita, ka alas ieeja jānoslēdz, lai tā paliktu drošībā. Tagad vajadzēja atgriezties Džozefā un informēt tiesu medicīnas speciālistus un atbilstošās likumu uzraudzības iestādes. Atpakaļceļā Tomijs vēlreiz noklausījās Maka stāstu un šoreiz to uzņēma ar lielāku gatavību ticēt. Turklāt viņš izmantoja izdevību dot draugam dažus padomus, kā vislabāk izturēties gaidāmajā nopratināšanā. Kaut gan Maka alibi bija neapstrīdams, vajadzēja rēķināties ar nopietniem jautājumiem.

Nākamajā dienā speciālisti darbojās pilnā sparā. Viņi izcēla gaismā Misijas mirstīgās atliekas, kā arī paņēma audeklu, kurā tās bija ievīstītas, un visu nozīmīgo, kas slēptuvē vēl bija atrodams. Pēc tam vajadzēja vēl tikai dažas nedēļas, lai savāktu liecības, atrastu pavedienus un arestētu Mazo Meiteņu Slepkavu. Vadoties pēc zīmēm, ko slepkava bija atstājis ceļā uz Misijas alu, varas iestādes spēja noteikt un atrast ari vietas, kur bija paslēpti pārējo nogalināto meiteņu līķi.

pēcvārds

Te nu ir šis stāsts - vismaz tāds, kādu to dzirdēju es. Esmu pārliecināts, ka daži apšaubīs, vai Maka atstāstītie notikumi tiešām ir patiesi vai varbūt uz viņu iedarbojies nelaimes gadījums un morfija devas. Maks pats turpina savu ierasto darba dzīvi un pārliecināti apgalvo, ka ik vārds viņa stāstā ir patiesība. Visas viņa dzīves pārmaiņas, Maks man saka, tam esot pietiekams apliecinājums. Lielās Skumjas ir aizgājušas, un vairākums Maka dienu caurstrāvo patiess prieks.

Tāpēc jautājums, kas man jāatrisina, izklāstot šo visu uz papīra, ir tāds: kādas beigas piederētos šādam stāstam? Varbūt vislabāk būtu pastāstīt mazliet par to, kā tas ir ietekmējis mani. Kā jau sacīju priekšvārdā, Maka stāsts manī ir daudz ko pārvērtis. Šķiet, tas ir dziļi skāris ikvienu manas dzīves jomu, it īpaši attiecības ar citiem, ienesot tajās ļoti būtiskas pārmaiņas. Vai es ticu, ka Maka stāsts ir patiess? Es gribu, lai tas viscaur būtu patiess. Iespējams, ja kaut kas tur dažā ziņā nesaskan ar faktisko patiesību, tas tik un tā ir patiess, ja saprotat, ko es gribu teikt. Droši vien jums kopā ar Saraju būs jātiek par to skaidrībā.

Un Maks? Maks ir parasts cilvēks, kurā allaž risinās pārmaiņu process, tāpat kā tas risinās katrā no mums. Taču viņš to uzņem ar prieku, turpretī es tiecos tam pretoties. Esmu ievērojis, ka viņš mīl dziļāk nekā lielākā daļa cilvēku, ātri piedod un vēl ātrāk ir gatavs lūgt piedošanu pats. Kā ezerā iemests olis izraisa ūdenī neskaitāmus apļus, šīs viņa pārvērtības ir izraisījušas tālejošas atskaņas viņa attiecību lokā, un tās ne vienmēr ir vieglas un ērtas. Tomēr man jāteic, ka es neesmu redzējis nevienu pieaugušu cilvēku, kas dzīvotu ar tādu vienkāršību un prieku. Dažā ziņā viņš atkal ir kļuvis bērns. Vai varbūt, precīzāk runājot, viņš ir kļuvis tas bērns, kas agrāk nedrīkstēja būt, - bērns, kas paļaujas uz vienkāršu uzticēšanos un brīnumu. Pat dzīves tumšākās ēnas viņš uzlūko kā daļu no neticami bagāta un daudzveidīga gobelēna, ko meistarīgi noaudušas mīlestības neredzamās rokas.

Pašlaik, kad rakstu šīs rindas, Maks sniedz liecības Meiteņu Slepkavas prāvā. Viņš bija cerējis apmeklēt apsūdzēto, taču vēl nav saņēmis atļauju. Tomēr Maks ir apņēmies tikties ar šo cilvēku, kaut arī tas notiktu ilgi pēc sprieduma pasludināšanas.

Ja jums kādreiz radīsies izdevība pabūt kopā ar Maku, jūs drīz uzzināsiet, ka viņš cer uz jaunu apvērsumu - mīlestības un labestības apvērsumu, kura centrā ir Jēzus un tas, ko viņš darījis mūsu labā un turpina darīt ikvienā, kurš ilgojas pēc izlīgšanas un vietas, ko saukt par mājām. Tas nebūs apvērsums, kas kaut ko gāztu, bet, ja tomēr gāzīs, tad tas notiks tādos veidos, kādus mēs iepriekš nekad nespētu iedomāties. Tie būs mierīgi, ikdienišķi spēki, spēja mirt, kalpot, mīlēt un smieties, just un paust vienkāršu maigumu un neredzamu labestību, jo, ja kaut kam ir nozīme, tad visam ir nozīme. Un kādu dienu, kad atklāsies viss, ikviens no mums salieks ceļus un Saraju spēkā atzīs, ka Jēzus ir visas Radības Ķēniņš un Tēta triumfs.

Ak tā, vēl viena pēdējā piezīme. Esmu pārliecināts, ka Maks un Nana joprojām dažreiz aizbrauc uz būdu, lai pabūtu

vieni. Es nebrīnītos, ja viņš aizietu līdz vecajai ezera laipai, novilktu kurpes un zeķes un iemērktu kājas ūdenī, lai vienkārši pamēģinātu, vai… nu, saprotiet paši…

Vilijs

Zemi piepilda debesis, Un ik krūmā liesmojot parādās Dievs, Bet kurpes noauj vien tas, kurš redz. Pārējie kazenes ēd.

pateicības

Es atnesu akmeni trim saviem draugiem. Tas bija laukakmens gabals, ko biju izcirtis no sava pārdzīvojuma alām. Šie trīs - Veins Džeikobsens (Wayne Jacobsen), Breds Kamingss (Brad Cummings) un Bobijs Daunss (Bobby Downes) - ar lielu pacietību un laipnību palīdzēja man tēst šo akmeni, līdz zem tā virskārtas mēs spējām ieraudzīt brīnumu.

Veins bija pirmais, kurš izlasīja šo stāstu un darīja visu iespējamo, lai iedrošinātu mani to publicēt. Viņa aizrautība piesaistīja pārējos, kuri palīdzēja stāstu nogludināt un sagatavot plašākai publikai gan iespiestā veidā, gan - kā mēs ceram - arī filmā. Viņš un Breds paveica lauvas tiesu darba ar trim lielajiem pārstrādātajiem teksta variantiem, kas palīdzēja nokļūt līdz gala iznākumam; viņi iekļāva stāstā savu atskārsmi par to, kā darbojas Dievs, un darīja patiesīgākas Maka sirdssāpes un dziedināšanu. Abi šie cilvēki ieguldīja uzrakstītajā materiālā savu enerģiju, radošo garu un prasmi, un darbs, ko jūs pašlaik turat rokās, kvalitātes un rezultāta ziņā ir lielā mērā bijis atkarīgs no viņu devuma un nesavtības. Bobijs palīdzēja ar savām izcilajām zināšanām un pieredzi filmu veidošanā, piešķirot spraigāku dzīvīgumu stāsta ritējumam un kāpinot tā emocionalitāti. Par Veinu jūs varat vairāk uzzināt interneta adresē www.lifestream.org , par Bredu - www.thegodjourney.com , bet par Bobiju - www.christiancinema.com . Jūs visi trīs esat man sevišķi mīļi!

Daudzi ir iesaistījušies šajā projektā un veltījuši laiku un sirds degsmi, lai attīrītu virskārtu, ieskicētu kādu līniju, balsi vai domu, pamudinājumu vai iebildumu, ieliekot stāstā un tā risinājumā daļu no savas dzīves. To vidū ir Marisa Giljēri (Marisa Ghiglieri) un Deivs Oldričs (Dave Aldrich), kuri strādāja pie noformējuma, un Keita Lapiņa (Kate Lapin), un jo īpaši Džūlija Viljamsa (Julie VVilliams), kas palīdzēja sagatavot grāmatu izdošanai. Vairāki draugi ziedoja savu vērtīgo laiku, lai uzmundrinātu, paskubinātu un palīdzētu mums rediģēšanas darbā, it īpaši teksta pirmo variantu stadijā. Starp tiem bija Ostrelija Sjū (Australia Sue), spožais Džims Holijs (Jim Hawley) no Taivānas un jo īpaši mans brālēns Deivs Bruneski (Dave Bruneski) no Kanādas.

Ir vēl daudzi, kuru vērīgais ieskats, redzējums, līdzdalība un uzmundrinājums ir daudz nozīmējuši šīs grāmatas tapšanā. Ar pateicību gribu pieminēt Lariju Gillisu (Larry Gūlis) Havajā, savu draugu Danu Polku (Dan Polk) Kolumbijas apgabalā, Mēriju Keju (Mary Key) un Riku Larsonu (Rick Larson), Maiklu un Renē Harisus (Michael, Renee Harris), Džūliju un Tomu Ruštonus (Julie, Tom Rushton) un Gundersonu namu Boringā, Oregonas štatā, kā arī cilvēkus no DCS, manu lielisko draugu Deivu Sardžentu (Dave Sargent) Portlendā, atsevišķus cilvēkus un ģimenes no ziemeļaustrumu Portlendas kopienas un Klosneru/Fosteru/Vestonu/Danbaru dzimtas no Estakeidas.

Esmu ļoti pateicīgs Vorena (Warren) dzimtai (kurā tagad ir ap 100 cilvēku), kas palīdzēja Kimai glābt mani no dzīves melnās puses, kā arī saviem vecākiem un kanādiešu ģimenēm Jangiem, Sparroviem, Bruneskiem un citiem. Es mīlu tevi, Rūbijas tant; zinu, ka tev pēdējā laikā ir klājies grūti. Un man nepietiek vārdu, lai izteiktu visu savu sirds pateicību un mīlestību pret Kimu, maniem bērniem un mūsu brīnišķīgajām vedeklām Kortniju un Mišelu, kas abas auklē mūsu pirmos mazbērnus. (Lielisks turpinājums!)

Radošu stimulu deva arī tagad jau viņsaulē aizgājušie vecie zēni - Žaks Eluls (Jacques Ellul), Džordžs Makdonalds, (George McDonald), Tozers (Tozer), Lūiss (Lewis), Džibrāns (Gib- ran), Inklinga intelektuāļu grupa (Inklings) un Sērens Kirke- gors (Soren Kierkegaard). Bet es jūtos pateicīgs arī tādiem rakstniekiem un oratoriem kā Ravi Zakeraijs (Ravi Zacherias), Malkolms Smits (Malcolm Smith), Anna Lamota (Anne LaMott), Veins Džeikobsens (Wayne Jacobsen), Marilina Robinsone {Marilynne Robinson), Donalds Millers (Donald Miller) un Maja Andželo (Maya Angelou), un arī tas vēl nav pilns uzskaitījums. Nenovērtējama ir bijusi mūzikas sniegtā pacilātība, un šeit jāmin U2, Dilans (Dylan), Mobijs (Moby), Pols Kolmens (Paul Colman), Marks Knoflers (Mark Knopfler), Džeimss Tei- lors (James Taylor), Bebo Normens (Bebo Norman), Mets Vercs (Matt Wertz) (tu esi kaut kas īpašs!), Nikola Nordmena (Nic- hole Nordeman), Eimoss Lī (Amos Lee), Kirks Franklins (Kirk Franklin), Deivids Vilkokss (Dāvid Wilcox), Sāra Maklaklana (Sarah McLachlan), Džeksons Brauns (Jackson Browne), grupas Indigo Girls, Dixie Chicks, Larijs Normens (Larry Norman) un visa Brūsa Kouberna (Brūce Cockburn) komanda.

Paldies, Anna Raisa (Anna Rice), par to, ka tev patika šis stāsts un tu ieguldīji tajā savas muzikālās dotības! Tu devi (man) mums neaizstājamu dāvanu.

Gandrīz katram no mums ir savas bēdas, salauzti sapņi un sadragātas sirdis, katram ir savi neatkārtojamie zaudējumi, katram ir sava "būda". Es lūdzu Dievu, kaut jūs šeit atrastu tādu pašu žēlsirdību un mierinājumu, kādu atradu es, un kaut Tēta, Jēzus un Saraju pastāvīgā klātbūtne piepildītu jūsu iekšējo tukšumu ar neaprakstāmu prieku un krāšņumu.

* "tt" - Darena Aronofska filmas nosaukums; ari netulkojama vārdu spēle: simbolu 7r angļu valodā izrunā tāpat kā vārdu pie [pai] - "pīrāgs".

[1] roberta frosta dzejas rindu pārveidojums (the road not taken).

[2] guess who's corning to dinner - stenlija krāmera filmas nosaukums.

[3] nodaļas nosaukums oriģinālā - God on the Dock. Netulkojama vārdu spēle: dock - "laivu piestātne, ezera laipa", kā arī "apsūdzēto sols". Nodaļas darbība notiek uz ezera laipas, bet turpmāk tekstā autors runā par cilvēka tieksmi tiesāt Dievu, sēdināt to uz apsūdzēto sola. Nosaukums God on the Dock ietver netiešu mājienu uz Klaiva Steipla Lūisa eseju krājumu ar nosaukumu God in the Dock, kurā autors analizē līdzīgu tendenci.

[4] kurta vonneguta romāna nosaukums.

Content

Jangs Viljams P. Būda

Saturs

Priekšvārds

1.Taku saplūšana

2. Tumsa sabiezē

3 pagrieziena brīdis

4 Lielās Skumjas

5 uzmini, kas atnāks vakariņās!

6 Gabaliņš no pi

7 Pie ezera

8 čempionu brokastis

9 Sensenos laikos tāltālā dārzā

10.brienot ūdenī

11 Tiesnesis nāk!

12 Briesmoņa vēderā

13 Siržu sastapšanās

14 Darbības vārdi un citas brīvības

15 draugu svētki

16 Skumju rīts

17 Sirds izvēle

18 Apļi ūdenī

pēcvārds

pateicības