Jangs Viljams Pols

Ieva

Viljams Pols Jangs Ieva

Romāns

Šis stāsts ir veltīts manai māsai Debijai.

Esmu neizsakāmi laimīgs, ka man

IR DOTA IESPĒJA BŪT TAVAM BRĀLIM.

SATURS

1. Atradene.........................

2. Radīšana..........................

3. Lilija un čūska................

4. Noslēpumi......................

5. Dieva dārzā.....................

6. Neredzamie....................

7. Viesi.................................

8. Nodomu atspulgi...........

9. Pārmaiņu ēnas...............

10. Nolaišanās......................

11. Seifs..................................

12. Sešas dienas....................

13. Ievas dzimšana...............

14. Noglabātie zaudējumi...

15. Lilita.................................

16. Grēkā krišana.................

17. Nožēla..............................

18. Vaigu vaigā.....................

19. Trīs.........................

20. Beigu sākums.......

Lilijas dzejolis.............

Autora vēstule............

Pateicības....................

Sazinies ar autoru......

PIRMĀ NODAĻA Atradene

Kāju pirkstus ierušinājis vēsumā zem sasilušajām smiltīm, jāns Kolekcionārs bija atslīdzis pret koka stumbru, gremdējoties klusās rīta lūgšanās un rāmi priecājoties par pasauli. Skatienam pavērās ņirbošais okeāns, kas pie apvāršņa saplūda ar skaidrajām kobalta krāsas debesim.

Piepeši jūras sāļajā aromātā uzvēdīja eikaliptu, mirru un hagēniju ziedu smarža. Jāns pasmaidīja. Pirmā vienmēr bija sajūtama šī smarža! Atturējies no vēlmes tūliņ lēkt kājās, viņš pavirzījās, atbrīvoja sev līdzās vietu, nolieca galvu un dziļi ieelpoja. Viņi sen nebija tikušies.

Tumšādaina, slaida un smalki veidota sieviete pieņēma kluso uzaicinājumu, iekārtojās blakus un mātišķi pabužināja viņa iesirmo pakausi. Rotaļīgais pieskāriens iesvēla patīkamu rāmu vieglumu plecos un mugurā, noņemot neapzināti nesto slogu.

Jāns būtu varējis vēl kādu laiciņu tā sēdēt, bet sievietes apmeklējumiem vienmēr bija kāds iemesls. Viņš tomēr apslāpēja aizvien pieaugošo ziņkāri un labprāt izbaudīja viņas maigi mierinošo klātbūtni.

IEVA

Beidzot Jāns negribīgi ierunājās. "Māte Ieva?”

“Jān?” Pat neskatoties viņš zināja, ka tā smaida. Lai cik sena un spēcīga, šī sieviete izstaroja aizraujošu bērna prieku. Viņa apķēra un pievilka Jānu sev klāt, un noskūpstīja uz pakauša.

"Tu šeit esi...” viņa iesāka.

"... nu jau simts gadus,” viņš pabeidza domu. “Ja esi ieradusies tāpēc, esmu tev ļoti pateicīgs.”

“Daļēji ari tas,” teica Ieva. “Simts gadi vienā vietā ir iemesls svinībām.”

Viņš piecēlās, nopurināja smiltis un tad palīdzēja piecelties arī Ievai. Viņa graciozi satvēra Jāna plaukstu, lai ari tas nebija nepieciešams. Raupji, sirmi mati ieskāva Ievas seju, kurā gadi bija atstājuši neskaitāmas krunciņas un smalkas līnijas, radot pieminekli priekam un skumjām. Viņa staroja priekā drīzāk kā bērns, nevis nobriedusi sieviete, un tumšbrūno acu skatiens bija cerību pilns.

Jāns vairs nespēja apturēt jautājumu straumi, bet Ieva to apslāpēja, paceļot roku. “Jān, viens labs jautājums ir tūkstoš atbilžu vērts,” viņa smējās. “Padomā labi”.

Viņam bija jāpadomā tikai mirkli. "Cik vēl ilgi?” viņš drūmi vaicāja. “Cik ilgi mums jāgaida līdz beigām, kad beidzot būsim pilnīgi izdziedināti?” Jāns pasniedzās pēc sievietes plaukstas un uzlika to sev uz sirds.

“Daudz mazāk, Jān, nekā tad, kad pirmoreiz uzdevu šo jautājumu.”

Viņš dziļi ievilka elpu un piekrītoši pamāja, skatoties mirdzošajos dzintara lāsumos viņas acis.

“Bet tagad esmu atnākusi pastāstīt par šodienu. Tavā pasaulē šodien piedzims mans bērns.”

Jāns sarauca pieri. “Tavs bērns? Bet, Māte Ieva, vai tad mēs visi neesam tavas meitas un dēli?”

“Jā, esat gan," viņa apstiprināja, “bet mēs jau izsenis zinām, ka trīs būs īpašas - viņas pārstāvēs mūs visus. Viena, kurai tika dots sēklas solījums, otra, kuras dzimums satrieks čūskas galvu, un trešā, ar kuru apsolītais dēls uz mūžu vienosies. Māte, Meita un Līgava. Šīs meitenes dzimšana iezīmē beigu sākumu.”

Jāns bija tik apstulbis, ka tik tikko pamanīja, kā Ieva paceļ akmeni un iet uz krastu. Apjucis un satraukts, Jāns viņai sekoja. Ieva pameta akmeni augstu gaisā, un viņi abi noskatījās, kā tas pāršķeļ gludo ūdens virsmu.

“Jān,” Ieva teica, “Visuma okeānā viena akmens izraisītā ņirba izmaina pilnīgi visu.”

Jāns ļāva sīkiem vilnīšiem kutināt pēdas un izskalot smiltis zem tām. Atrašanās Ievas tuvumā vienmēr bija gan dziedinoša, gan mulsinoša.

Gaisu pāršķēla spalga balss: “Jān, tu esi slaists.”

Viņš pagriezās. No ūdens uzpūtis vējiņš sabužināja viņa pakausi, kamēr seju vēl turpināja glāstīt Ievas smarža.

Bija ieradusies Letija, un Ieva bija prom. Jāns nopūtās. "Šķirotāji tevi meklē jau vairāk nekā stundu, un, tā kā esi vienīgais Kolekcionārs simt jūdžu rādiusā...”

Atkal pievērsies okeānam, Jāns izvēlējās gludu akmeni un uzmeta to augstu gaisā tā, lai tas ar tīkamu plunkšķi iecirstos ūdens virsmā. Viņš nekad īsti nebija sapratis, kāpēc šie mazie sasniegumi aizvien tik ļoti iepriecina.

“Kas viņus tā steidzina?” viņš klusi vaicāja, kad Letija bija pienākusi tuvāk. Un pacēla vēl vienu akmeni.

Letija bija sīka, veca kukažiņa, tik tikko trīs pēdas gara, ietinusies lakatā, ar spieķīti un atšķirīgām zeķēm kājās, kas pārlocītas pār kurpēm no diviem dažādiem pāriem. Viņa izskatījās pēc ābola, ko kāds pārāk ilgi atstājis saulē, - vēl apaļa, bet jau sačokurojusies, ar caururbjošām melnām acīm, līku degunu un gandrīz bezzobainu muti. Viņas spieķīti viegli varētu noturēt par burvju nūjiņu, un šobrīd tas bija pavērsts tieši pret Jānu.

Ieraugot nopietnību Letijas sejā, viņš ļāva akmenim nokrist smiltīs.

“Letij?”

Večiņa rūpīgi apsvēra savu sakāmo. “Šorīt agri no krasta tika pamanīts liels metāla konteiners. To izvilka no ūdens un atvēra. Pētnieki jau apstiprināja, ka konteiners reālajā laikā atnests no Zemes.”

“Tā gadījies jau iepriekš,” atteica Jāns.

“Mēs to atvērām un atradām divpadsmit cilvēku mirstīgās atliekas. Visas, izņemot vienu, bija jaunas sievietes.”

“Ak Kungs,” viņš nomurmināja gan kā lūgšanu, gan vienkārši aiz satraukuma.

“Šķiet, ka konteiners ir izmantots, lai pārvadātu cilvēkus lielos attālumos, iespējams, ar laivu vai kuģi. Tā tuvumā nemanīja citu kravu, tāpēc mēs pieļaujam, ka no konteinera atbrīvojās speciāli, bet pirms tam meitenes tika nogalinātas. Ja nu tādā traģēdijā ir kāds mierinājums...” Emocijas liedza viņai turpināt.

Jāns apcirtās un atkrita atpakaļ smiltīs, pievelkot ceļus līdz zodam. Dienas siltums un maigais vējš tagad šķita kā ņirgāšanās. Ievas radītais prieks bija pagaisis līdz ar viņu.

Cīnoties ar augošu niknumu un sērām, Jāns juta, kā Letijas mazā plauksta aizskar viņa plecu.

“Jān, nevar ļaut ēnu sērgai ieperināties sirdi. Mēs sērojam šajā salauztajā kosmosā. Ir pareizi izjust niknumu, tomēr nedrīkst pazaudēt visaptverošo prieku, kas sniedzas pāri mūsu saprašanas robežām. To just nozīmē būt dzīvam.”

Viņš pamāja. “Tu teici, ka visas bija sievietes, izņemot vienu.”

“Jā, bija arī kāds pusmūža virs. Šobrīd mēs domājam, ka viņš centies meitenes aizstāvēt. Esmu pārliecināta, ka tur slēpjas kāds stāsts, bet droši vien to vēl ilgi neuzzināsim.”

“Es negribu redzēt...”

“Neuztraucies. Mirstīgās atliekas ir aizsūtītas uz Skumju Svētnīcu un tiek gatavotas rītdienas uguns svinībām. Šobrīd tev jādara tas, ko spēj tikai tu... lai Šķirotāji var visu izjaukt un Mākslinieki rast veidu, kā iemūžināt šos dārgos bērnus.”

Jāns aizvēra acis un pacēla seju pret debesim, vēloties, lai saruna ar Ievu nebūtu tik pēkšņi pārtrūkusi.

"Tagad labāk ej,” iedrošināja Letija. "Visi jau gaida.”

Konteinera izmērs Jānu pārsteidza. Tas bija vismaz trīsdesmit pēdu garš un svēra tik daudz, ka bija vajadzīgs vesels ducis Pārvadātāju zvēru, lai uz baļķiem izripi-nātu konteineru krastā. Krasta smiltis tas atstāja skaidri saskatāmas dziļas rises. Teltis sanestie galdi bija viscaur nokrauti ar konteinera saturu - drēbēm, segām un dažām mīkstajām rotaļlietām. Šeit bija vēsāks, it kā saule būtu novērsusi savu sildošo vaigu.

Jāns no kabatas izvilka mazu kārbiņu, atvēra to un pirkstā uzslīdināja gredzenu. Tad viņš pagrieza malu tā, lai izmainītu zīmoga datumu. Jebkas, ko viņš aizskars ar šo gredzenu, tiks iezīmēts ar šodienas datumu un vēlāk nogādāts uz viņa mājām - Patvērumu -, kur tiks noglabāts pētniecības un uzziņu vajadzībām. No otras kabatas Jāns izvilka pārīti plānu cimdu un uzvilka tos.

Vispirms viņa uzmanību piesaistīja kāds plaukts ar trim atvilktnēm - melns, aizslēgts dokumentu skapītis un viņš iezīmēja to. Tas bija vēss. Viņš pamāja kādai Amatniecei - sievietei, kura prata tikt galā ar slēdzenēm un atslēgām, - un dažu sekunžu laikā skapītis bija atvērts, ļaujot Jānām izpētīt tā saturu. To jau viņš bija gaidījis -protokoli, informatīvie ziņojumi, ziņas par preču pārvadājumiem un kravas pavadzīmes, grāmatvedības un citi dokumenti.

Apakšējā atvilktnē atradās mapes ar īsi apkopotu informāciju par meitenēm, tostarp katras meitenes foto-portrets. Augums, svars, vecums un veselības stāvoklis. Vārdi acīmredzot bija pseidonīmi - pasaules valstis alfabēta secībā: Alžīrija, Bolīvija... līdz pat Kanādai un Libānai. Viņš kādu mirkli aplūkoja šos fotoattēlus. Meiteņu sejas un acis bija vārti uz divpadsmit stāstiem, no kuriem katrs būtu pelnījis, lai par to patiesi skumtu.

Jāns jau grasījās atvilktni aizcirst un darboties tālāk, bet tad viņam prātā ienāca kāda doma. Viņš pārskaitīja mapes. Divpadsmit - gluži kā Letija bija teikusi. Bet tas nebija pareizi. Viņa bija minējusi, ka to vidū ir ari vīrietis.

Jāns pārskaitīja vēlreiz. Divpadsmit attēli, visos jaunas meitenes. Tātad vienas meitenes trūka. Varbūt viņa izmukusi vai ieraksti bijuši neprecīzi, bet šī nesakritība Jānu satrauca, un viņš nespēja par to nedomāt.

Vai Ieva bija runājusi par kādu no viņām?

Nojausmas vadīts, Jāns pietuvojās konteineram. Pie durvīm bija salikti strādnieku apavi - aizsargapavi, kas vēlāk tiks rūpīgi tīrīti un sterilizēti. Jāns izvēlējās vienus, kas viņam derēja.

Ar viņu sasveicinājās Inženieris: “Sveiks, Jān. Briesmīga traģēdija, vai ne?”

Viņš pamāja ar galvu un aiztaisīja zābakus. “Gribu uz mirkli ieiet, lai šo to salīdzinātu ar dokumentiem. Vai man kaut kas būtu jāņem vērā?”

"Nē. Vēl jātiek galā ar dažiem sīkumiem, bet svarīgāko jau esam izvākuši."

Jāns skumji pamāja, pateikdamies vīram par laipnību.

“Turklāt mēs tikko izslēdzām saldēšanas iekārtas. Iekšā joprojām ir stindzinoši auksti. Šķiet, tur kaut kas bija sabojājies, jo iekārta iestrēgusi saldēšanas režīmā. Jāatzīst, par laimi mums. Līķi bija gandrīz sasaluši. Uzmanies, tur ir diezgan slidens.”

Eņģēm čīkstot, durvis viegli atvērās, un konteinerā iespīdēja saules gaisma. Ieslēdzās arī iekšējais apgaismojums - acīmredzot neatkarīgi no saldēšanas iekārtas darbojas arī kāda atsevišķa bateriju sistēma. Jāns pamanīja, ka, ieejot konteinerā, ir neapzināti aizturējis elpu. Viņš to izpūta caur sakostiem zobiem un ietinās elpas garaiņos.

Aptuveni trešā daļa no kravas telpas bija piepildīta ar lielākām kastēm, paliktņiem un plastmasas kārbām, kā arī tukšiem iepakojumiem, atkritumu druskām un citiem krāmiem, kas viņam kaut kad vēlāk būs jāizskata. Metāla kapa sienas un grīda bija nošķiestas ar sasalušām asinīm. Cenšoties tām nepieskarties, Jāns devās dziļāk, un katrs solis atbalsojās klusumā.

Tālākajā galā Jāns ieraudzīja tagad mierīgo un kluso saldēšanas iekārtas ventilatoru, uz kura lāpstiņām jau veidojās plāna ledus kārtiņa. Ātri pārlaidis visam skatienu, viņš bija gandrīz pārliecināts, ka te nav nevienas vietiņas, kur varētu būt noslēpta kāda meitene.

Piepeši viņš pamanīja kaut ko neparastu. Konteinera galā līdzās saldēšanas iekārtām bija redzams no sienas izcilns aptuveni pusotras pēdas plats metāla ietvars. Viņš atgriezās, lai rūpīgi to aplūkotu. Apakšā bija eņģes, un, pārbraucis ar roku pār virsmu, viņš atrada divas lielas skavas. Jāns saprata, ka, tās attaisot, metāla karkass pilnībā atvērtos un nolaistos. Varbūt tas ir kāds guļamais -kušete - vai, piemēram, galda virsma. Varbūt tas paredzēts sargam?

Viņš vilcinājās, bet visbeidzot uzpūta uz plaukstām dvašu un atkabināja skavas; tās atvērās ar skaļu klikšķi. Verot vaļā vāku, stindzinošais tērauds caur plānajiem cimdiem koda plaukstās un pirkstos. Vāks bija smags, un nācās izmantot plecu, lai to nolaistu zemē, līdz ķēdes abās pusēs bija pilnīgi nostiepušās. Vāks stabili nostājās horizontāli dažas pēdas no zemes. Tur Jāns viņu atrada.

Šajā šaurībā bija ieslodzīta pusaugu meitene. Kāds ar varu bija aizstūmis ciet vāku, bet meitenei nebija pieticis vietas. Viņa izskatījās gandrīz tā, it kā mierīgi gulētu, -galva piespiesta pie krūtīm un locekļi izlauzīti savādos leņķos, bet ķermeni klāja griezumi un pušumi, kas, spiedienam samazinoties, sāka sulot. Viena pēda bija gandrīz sadragāta. Tā viņa tur sasalusi gulēja, kamēr Jāns, iestrēdzis laikā, skatījās uz meiteni.

Viņš pagriezās un izgāja ārā, pārāk šokēts, lai arī šoreiz izvairītos no asinīm. Vajadzēja atrast tos, kuri prata tikt galā ar šādām situācijām.

“Es atradu vēl vienu meiteni!” viņš nokliedzās, izraisot vispārēju kņadu. Ticis ārā, viņš attaisīja un novilka zābakus, tad devās atpakaļ uz telti, kurā bija iezīmējis skapīti, un atslīga pret to zemē.

“Dievs, kā tas nākas, ka tu mūs vēl mīli?” viņš nočukstēja un klusēdams vērās konteinera virzienā. "Dāvā viņai savu mieru,” Jāns lūdzās.

Neparasta rosība un kliegšana Jānām atkal lika piecelties kājās. Viņa draugs Pārvadātājs iedrāzās teltī un apskāva viņu.

“Jān! Tā meitene, kuru tu atradi! Viņa vēl ir dzīva! Par mata tiesu, tomēr dzīva!” Vīrs smaidīja un apskāva viņu vēlreiz. “Tagad tu esi Atradējs, Jān!” promejot nokliedzās Pārvadātājs. "Kurš to būtu iedomājies?”

Apstulbušais Jāns saķēra galvu un palika kā zemē iemiets. Ja tā bija Ievas meita, tad piedzīvojusi skumju un sāpju pilnu piedzimšanu - caur asinīm un ūdeni. Kāds labums gan varētu rasties no tāda ļaunuma?

OTRĀ NODAĻA Radīšana

V iss viņā šķita saārdīts. Viss sāpēja! Kāpēc? Atmiņu nebija.

Juku jukām kūleņoja ainas un tēli. Uzplaiksnīja spilgta gaisma. Griezīgs troksnis - disonējošs, spalgs un šausminošs - iesvēla viņā paniku. Elpa paātrinājās un kļuva tik skaļa, ka šķita - pārplēsīs bungādiņas.

Vēl viena mokoša gaismas staru eksplozija, izplūdušas kustības, mūzika... stigas? Melna sieviete, kas pārvērtās tumšādainā vīrietī ar sarkanu tauriņu. Nesakarīgi fragmenti. Vajadzēja pamosties. Viņa centās, bet nespēja.

Galva dunēja kā orkāna plosīta jūra... viļņi vēlās pāri un neļāva iznirt. Ieelpa... ūdens gāzma... viņa nevarēja paelpot...

Tumsas iestāšanos viņa sagaidīja gluži kā draugu.

Meitene pamodās un sev pretī ieraudzīja seju. Kāds bija noliecies pār viņu. Izplūdis attēls. Balss? Kur viņa bija? Kas viņa bija? Acis cieši aizvērās, bet tēli neatstājās. Plaušas sāpēja. Gaiss bija smags. Šķidrums. Šoreiz ēnām bija kontūras. Tās ietiecās meitenē, aprijot viņu kā melns maiss. Baltas gaismas stars saruka arvien mazāks, līdz kļuva par punktu un beidzot izdzisa pavisam.

Viņa kliedza: “Kas ar mani notiek?” Bet nespēja izdvest ne skaņu.

Atmiņas, bet varbūt sapņi vai halucinācijas jaucās, mijās un ņirbēja gar acīm kā ainas no kādas šausmu istabas... Viņa sarāvās, gribēja paslēpties un pazust. Bet kur gan viņa varēja iet? Kliedzieni pārvērtās šņukstos.

Silts pārsējs uz pieres. Labsajūta. Kodīga, nepazīstama smaka. Tā pārņēma viņu - iesliecās rīklē, vēderā un visos locekļos. Atvieglojums. Skaņas noklusa. Iestājās miers.

Viņa atkal gulēja.

Kad meitene pamodās, viņa nakts tumsā izdzirdēja kādu pieklusinātu sarunu.

“Jān,” teica griezīga un augsta sievietes balss, “šī jaunā sieviete ir anomālija. Dziedinātāji cenšas noskaidrot viņas izcelsmi, bet meitenes ģenētiskais kods tos dzen izmisumā. Neviens neko tādu iepriekš nav redzējis! Tas ir bezjēdzīgi!”

Kāds vīrietis mierīgā un laipnā balsi atbildēja: “Šķiet, Dieva darbības sfēra ir tieši neiespējamais un bezjēdzīgais.”

Meitene piespieda sevi atvērt acis. Plaksti neklausīja. Tos turēja ciet kāds smagums, kas tērēja viņas spēkus. “Kāpēc es nevaru pakustēties?”

“Vajadzēs vairāk laika, lai atrisinātu šo noslēpumu,” teica sieviete.

“Laika mums pietiek. Viņas atlabšana nebūs ātra.” Jāns nopūtās. “Es maz ko saprotu, Leti), bet vienu gan zinu: šī meitene ir kļuvusi par manu mīklu"

Letija smējās. “Pavei, cik tu gādīgs un maigs!”

Meitene mēģināja vēlreiz. “Mosties! Mosties!" Atgriezās sāpes. Šķita, ka ķermenis nepakļaujas viņas gribai. Meitene saspringa, pretodamās sajūtai, ka krīt.

“Dažreiz es pārsteidzu pats sevi,” jāns nosmīnēja. “Kā tev šķiet, kāpēc tieši es? Kāpēc Ieva vēlējās, lai piedalos es?”

“Varbūt tāpēc, ka esi bijis Liecinieks?”

“Un kāds tam sakars ar šo meiteni?”

Sieviete, vārdā Letija, atbildēja, nodungojot kādu priecīgu meldiņu. Līdzsvara traucējumi pēkšņi mitējās. Šķita, ka ķermenis iztaisnojas. Balsis pieklusa. Meitene peldēja miera baseinā.

Meita. Ausis sasniedza vēl nedzirdēta attāla balss. Meita.

Gaisu piepildīja garšvielu un puķu smarža. Liegs pieskāriens kā spalvas vēziens noglāstīja viņas plaukstu. Silts. Maigs. Nomierinošs.

“Mans bērns"

"Kāds bērns?” Šoreiz meitenei izdevās atvērt acis.

Pie gultas stāvēja melnādaina sieviete. Reizē jauna un veca, karaliska un vienkārša, maiga un spēcīga. Viņa pieliecās, maigi noskūpstīja meitenes pieri un pasmaidīja.

Meitene izdvesa čukstu: “Kas tu esi?” Šķita, ka piemērotas bija tikai pieklusinātas skaņas. Bet varbūt jautājums tika izpausts tikai domās?

“Es esmu tava māte. Tu esi Lieciniece. Nāc palūkojies!” lūpām nesakustoties, nočukstēja sieviete. Viņas slaidie pirksti aptvēra meitenes plaukstas un pacēla meiteni, it kā viņa neko nesvērtu un nebūtu savažota.

“Mana māte?” Vārds māte uzjundīja rūgtas emocijas. Iestājās apjukums. Viņa negribēja nekur iet.

“Nāc, meitiņ! Nāc un esi Lieciniece Radīšanai - pilnībai, kas izdziedēs tavu izkropļoto miesu un satriekto dvēseli!”

Meitene pretojās maigajam tvērienam, centās atlauzt pirkstus, tomēr tie nepadevās. Piepeši vaigus skāra liega gaisa plūsma un meitenei šķita, ka viņa lido augšup. Tāpēc tagad viņa šajā rokā iekrampējās. Paskatoties lejup, meitenei aizrāvās elpa - tur atradās viņas nupat pamestais ķermenis. Izkropļots, salauzits un ievīstīts pārsējos. Ap to bija siksnas, caurules un vadu jūklis, bet fonā dūca dažādas iekārtas.

Viņa sastinga, un kādu mirkli viss bija mierīgi. Tad meitenei kļuva nelabi, un viņa aizturēja elpu.

“Cik reižu gan es varu mirt?" viņa nodomāja.

“Nē, nekādas nāves” teica māte. “Dzīvība. Nāc skaties. Apsolu, ka nelikšu tev vilties”

Un tad roka viņu atlaida. Pameta vienu.

Meitene cieši aizspieda acis, lai nesāktos panika. Viņa nekrita, bet gan planēja, it kā būtu bez svara. Augumu ieskāva nepazīstams siltums. Šķita, ka tas ir biezs kā eļļa un vienlaikus apņem un pārplūdina. Piepeši meitene to sajuta sev mutē. Apjauta, ka ir norijusi slidigo glumumu, izraisīja patiesas šausmas. Ievelkot elpu, plaušas atkal piepildīja šķidrums.

Bet, pamanījusi, ka nesmok, viņa nomierinājās.

"Elpojams šķidrums? Neiespējami! Neiedomājami!”

Plati ieplestām, bet neko neredzošām acīm meitene ļāvās plūsmai. Viņa pretojās vēlmei pēc enkura - piesaistes laikam vai vietai, pieķeršanās kādai atmiņai. Viņa bija gandrīz brīva.

Meiteni pārņēma miers - sajūta, ka netiks pamesta viena. Kāds zināja, ka viņa ir te, ja arī tā bija tikai sieviete ar melnkoka krāsas ādu, kura teicās esot viņas māte. Nāc skaties, viņa teica. Skaties. Bet šis visums bija tukšs, pamests un bezformīgs.

Tagad viņa ielūgumu nožēloja. Solījums un vilšanās, nodevība un pamestība šķita nepatīkami pazīstamas.

Meitene planēja bezsvarā, iespējams, tikai vienu mirkli, bet varbūt miljons gadu. Nebija nekādu iespēju to noteikt. Nebija, ko vērot, nebija, ko redzēt.

Piepeši sprādziens! Ķermenis sāpēs sarāvās, kakls pastiepās pretī spožajam uzliesmojumam. Tā bija mirklīga un reizē nepārtraukta enerģijas un informācijas izplatīšanās. Tā plūda viņai pretī un arī garām. Tā bija krāsa. Tā bija dziesma. Prieks un uguns, asinis un ūdens. Tā bija balss - viena un reizē daudzas. Tā kļuva skaļāka, vibrēja un aizpildīja tukšumu.

Notika haosa un matērijas sadursme, kurā dzirksteļoja rotaļīgums un spēks un radās enerģija, telpa un laiks. Šajā izrādē no malas nolūkojās cēlas gara būtnes. Viņu sajūsma izlija aplausu jūrā kā vizoši ūdens pilieni, mirdzošas sviedru lāses vai spoži dārgakmeņi. Galu galā radās neizmērojams skaņu jūklis, kas tomēr harmoniski izcēla galveno melodiju.

Viņa jutās lielāka par visu galaktiku un mazāka par vismazāko elementārdaļiņu. Priekpilnā aizgrābtībā plīsa un atkal savienojās matērija. Bangojošais balsu vilnis pieņēmās spēkā un iegremdēja viņu smaržu okeānā. Saldenais vīraks dziedāja balādi ilgām un izdejoja veltījumu esībai un piederības sajūtai. Visam apkārt trīsuļoja un cauri skanēja nevis Viena vai Divas, bet Trīs balsis, kas tomēr aizvien vēl bija Viena. Skarbas mīlestības dievišķie smiekli.

“Lielā Deja!’ apstiprināja kāda balss.

“Vai tā bija mātes balss?” viņa brīnījās.

“Šī ir Lielā Radīšana”

Meitene griezās šķidrumā, meklējot balsi. Pūloties atrast to sievieti, viņa piesardzīgi sauca: “Māt?”

“beidzot tu esi pamodusies, kā redzams, ilgāk nekā uz pāris sekundēm. Laipni lūgta starp dzīvajiem un Patvērumā.”

Tā bija pazīstama balss. Laikam jau Jāna balss. Noteikta un visādā ziņā parasta. Bet šī “normalitāte” izraisīja nelielu vilšanos salīdzinājumā ar tikko pieredzēto.

"Lieliski!” viņa nodomāja. “Es atkal nomiru, šī ir elle, un tajā ir vīrietis’.’

Meitene centās pavērst galvu vīrieša virzienā un izdzirdēja viņu kliedzam: “Nedari tā!”

Par vēlu. Kaklu kā skrūvspīlēs savilka neciešamas sāpes. Redze pamazām aizmiglojās, līdz pazuda pavisam. Pēdējais, ko meitene dzirdēja, iestājoties pelēkajai tumsai, bija pazīstamā balss, kas nokaitināti izdvesa: “Un tā katru reizi...”

Pār seju pāršalca maiga vēsma. Čuksts.

“Tu redzēji radības dzemdes izgatavošanu. Tu dzirdēji pirmo ieņemšanu. Tagad mēs gaidām bērna atnākšanu”

Acis pēc mirkļa atkal atvērās, un viņa redzēja, kā kosmoss priecīgā bezrūpībā un nebeidzamā kustībā turpina atvērties.

“Tu gribi teikt... tā ir pasaules radīšana?”

“Patspirmais stāsts" Šai balsij nebija ķermeņa, tā bija visapkārt un viņā - visur un nekur.

Meitene neizpratnē vēroja. “Lielais Sprādziens?"

Vienīgā atbilde bija dziļi, izjusti smiekli. Skaņa pārvērtās zelta virvē, kas savienoja redzamas harmonijas un melodijas, veidojot pavedienus ar dārgiem akmeņiem un uguni izaustā gobelēnā, kurā bija iepīta ticība, cerība un mīlestība.

Radīšanas dzemde auga, pletās un locījās. Tā bija spēcīga, mežonīga un neierobežota, tomēr kārtīga un nekļūdīga.

Meiteni tas valdzināja, tomēr lika justies neērti. Gaidas un cinisms. Pievilkšanās un atgrūšanās. Viņa zināja šo stāstu un reizē nezināja.

Vai tomēr zināja?

Tas bija skaisti un biedējoši. Pēkšņi krāšņajā norisē radās sīciņa, trausla lodīte un sāka griezties ap savu asi.

“Lūk, vieta, kur ūdenī, asinīs un putekļos īstenosies grūtniecība! Šeit drīz piedzims bērns. Un tu to pieredzēsi, mana meita. Tu esi Laiku Radīšanas Lieciniece"

Šos vārdus bija skaudri dzirdēt. Kaitinoši, reliģiski vārdi. Tie uzplēsa kādu rētu.

“Nē.”

“Tas ir tev, mana meita. Dāvana tev un visiem vīriem un sievām, kuri dzimuši zem šim topošajām debesim”

“Nē.” To viņa pateica skaļi. Šis vārds izlidoja apkārtnes skaistumā kā indīga bulta. “Es neesmu nekāda Lieciniece. Un negribu būt.”

Visums izdzisa.

Cita melodija, vienkārša dungošana un mēles klak-šķināšana, viņu atgrieza atpakaļ gultā. Kontrasts starp šim nožēlojamām skaņām un Radīšanas mūzikas pārsteidzošajām harmonijām radīja neiedomājamu vilšanos. Tā, it kā grandiozs, dārdošs ūdenskritums pēkšņi būtu aizdambējies un tā dārdoņu nomainījusi kaitinoša pilēšana.

Bet vienlaikus viņa juta atvieglojumu.

Kāds bez vārdiem dungoja nepazīstamu, ritmisku melodiju. Meitene vārgi ieklepojās, un melodija pēkšņi aprāvās. Tuvojās soļi.

“Vai mēģināsim vēlreiz?” Tā pati vīrieša balss. Jāns. Šoreiz meitene redzēja viņa seju, lai gan detaļas bija izplūdušas un neizteiktas, it kā viņa no dziļas dzelmes skatītos caur ūdeni. Vīrietis ar brūnu ādu, īsu bārdu un kuplām uzacīm. Sirmajām šķipsnām caurvītie mati no pieres bija sākuši atkāpties. Viņa kustību vērošana meitenei atkal uzdzina nelabumu, tāpēc tā aizvēra acis.

Kaut kur citā istabas galā dungošana atsākās.

Jāns meitenei maigi noslaucīja asaras. Tās krājās zem apsējiem, kas nosedza gandrīz visu viņas seju. No pieskāriena meitene sarāvās un mēģināja iebilst, bet nevarēja pakustināt žokli. To aptvēra kaut kāds būris, kas mutē atstāja izteiktu metālisku garšu. Viņa centās norit siekalas. Jau atkal draudēja iestāties klaustrofobiska panika.

“Mierīgi, nevajag pārpūlēties.” Vīrieša nomierinošā un iedrošinošā balss viņai izraisīja tikai nelabumu. “Tu droši vien šobrīd esi ļoti apmulsusi. Tev noteikti ir neskaitāmi jautājumi. Ja ne tev, tad man gan. Un nemaz nemēģini runāt,” viņš tūliņ piebilda. “Nekas no tā šobrīd neizdosies, bet man apgalvoja, ka jau drīz tas būs iespējams.

Ja esi spējīga saprast, ko es saku,” Jāns turpināja, “lūdzu, atver acis un pamirkšķini vienreiz, ja atbilde ir jā. Mirkšķini divreiz, ja gribi atbildēt nē"

Viņa pamirkšķināja vienreiz.

“Gribu tikai pārliecināties: tu mirkšķināji vienreiz, lai pateiktu jā, vai ne? Tā taču nebija nejauša reakcija un neveiksmīgi izvēlēts brīdis no manas puses? Pamirkšķini vienreiz, lai to apstiprinātu, vai divreiz, lai noliegtu.”

Pēkšņs dusmu uzplaiksnījums vilināja meiteni izlikties, ka viņa zaudējusi samaņu. Šis ieslodzījums un vīrieša pavēles bija neciešamas. Tomēr beidzot viņa paklausīja.

Pamirkšķināt.

“Lieliski,” viņš izklausījās patiesi iepriecināts. “Labi. Negribētos kaut ko runāt tikai runāšanas pēc, vai ne?”

Mirkli apmulsusi, viņa nolēma pamirkšķināt divreiz. Vai tas bija jautājums?

“Lūdzu, piedod!” viņš atvainojās. “Mēs pirmoreiz mēģinām sarunāties, man jāsaņemas. Kā būtu, ja es katra jautājuma beigās piebilstu “jā” vai “nē”? Tas palīdzētu? Jā vai nē?”

Viņa pamirkšķināja.

“Labi! Tad ļauj man vienkārši iepazīstināt ar sevi. Mani sauc Jāns, un par tevi rūpējas manās mājās. Lielākā daļa tās sauc par Patvērumu. Šobrīd istabā ir ari kašķīgā un sīciņā Letija...”

“Mīļā, ar to viņš grib pateikt, ka esmu maza auguma,” kaut kur zemāk par gultas līmeni atskanēja spalga sievietes balss. Negaidītā sievietes klātbūtne istabā bija nomierinoša.

“Es esmu īsa un vecāka par viņu, un viņam tas skauž,” Letija iespurdzās. “Un, dārgā, ja gadījumā tevi tas satrauc, tad zini - tu esi pilnīgi apģērbta un nosegta un tevi pieskatām mēs, citas sievietes. Tomēr arī no Jāna tev nebūtu jābaidās.”

Meitene neskaidri redzēja, ka vīrietis pasmaida balss virzienā. “Letij, es tev varētu pameklēt kādu soliņu, kur pakāpties, lai viņa tevi spētu apskatīt.”

“Šobrīd pēc tā vēl nav nekādas vajadzības, Jān. Es ienācu apraudzīt tavu aizbilstamo un pastāstīt, ka mūsu kopienā tikko ieradušies trīs svešinieki. Izskatījās pēc Pētniekiem, kas atbraukuši no lielas tālienes. Viņi grib parunāt ar jums abiem. Tas ari viss.” Dungošana atsākās, liecinot, ka tās avots bijusi Letija.

Vīrietis atkal pievērsās meitenei: “Vai tu zini savu vārdu - jā vai nē?”

Viņa divreiz pamirkšķināja.

“Nē? Tad man jāpieņem, ka tu nezini, no kurienes vai no kura laika esi ieradusies. Tas nav jautājums. Tikai novērojums.” Meitene neieinteresēti aizvēra acis. Kaut nu viņš ietu prom! Gribējās gulēt.

“Vai atceries kaut ko no tā, kā tu šeit nonāci, - jā vai ne?

Viņa divreiz pamirkšķināja.

Turpmākās minūtes piecpadsmit viņš uzdeva jautājumus. Saruna bija pilnīgi vienpusēja, un neatlaidīgā prasība pēc atbildes meiteni nogurdināja un dzina izmisumā.

Nē, viņa neatcerējās nedz to, no kurienes ir ieradusies, nedz to, kas ir viņas ģimene. Viņa zināja, ka ir cilvēks un sieviete. Visi jautājumi viņai šķita savādi.

Jā, viņai sāpēja.

Tā tas ir, galva dunēja sirdspukstu ritmā. Bet, nē, viņa nespēja savilkt kāju pirkstus vai pakustināt pēdu, vai sajust vīrieša pieskārienus. Viņa varēja pacelt uzacis, saraukt pieri un pamirkšķināt, bet citas kustības šķita neiespējamas.

Pulsēšana viņas galvā pieņēmās spēkā, un meitene jau atkal juta, ka tuvojas panika, taču Jāns uzreiz izskaidroja paralīzes iemeslu. To izraisīja īpašs augu un zāļu maisījums. Meitenes atlabšanai bija nepieciešams, lai viņa gulētu pilnīgi nekustīgi. Tas viņu mazliet nomierināja, bet radīja ari papildu jautājumus, kurus viņa nespēja uzdot.

Runājot vīrietis staigāja, žvadzinādams vai klaudzinādams šo vai to. Meitene varēja tikai iztēloties, ko viņš tur darīja. Beidzot viņš pārtrauca uzdot jautājumus un sāka stāstīt.

Jāns sevi sauca par Kolekcionāru. Kā jau Kolekcionārs, Jāns vācot lietas, ko jūras straumes izmet akmeņainajās pludmalēs netālu no viņa mājām. Meitene Patvērumā atlabstot jau mēnešiem ilgi.

“Izskalota” krastā uz “salas" starp pasaulēm. Tā Jāns raksturoja situāciju. Meitene esot traģēdijas - briesmīga un varmācīga notikuma - upuris. Kopā ar meiteni krastā izmesti arī lūžņi: metāla, papīru, rotaļlietu un koka krāmu jūklis, viņas civilizācijas un laika atliekas un artefakti. Tas viss esot sakārtots kastēs un glabājas noliktavā kaut kur netālu. Kad atgriezīšoties spēki, meitene varēšot to visu pārskatīt.

“Es nebiju plānojis tevi atrast,” Jāns teica. “Galu galā esmu tikai Kolekcionārs, nevis Atradējs.”

Atradēji acīmredzot vienmēr ir mistiski piesaistīti atrastajam. No Jāna teiktā varēja secināt, ka tas ir viens no universa likumiem.

Meitenei nepatika šī doma. Būt piesaistītai vīrietim? Viņa juta trauksmi kā apdraudēta vilcene.

Gandrīz stundu Jāns stāstīja un skaidroja, un vēl minūtes piecpadsmit dedzīgi atvainojās, ja garā runa meitenei būtu radījusi iespaidu, ka tieši viņa ir vainojama situācijā, kurā nokļuvusi.

“Tas ir tik zemiski" viņa domāja, “un sāp tikpat nežē-līgi, cik fiziskie ievainojumi

Bet Jāna balss tembrs un vārdu plūdums, kā arī klusā dungošana fonā meiteni iežūžoja. Viņa vairs nespēja un negribēja sekot teiktajam un atdevās straumei, cerot iegrimt piķa melnā tumsā, brīvā no visām gaidām.

Viņa velti cerēja.

TREŠĀ NODAĻA Lilija un čūska

Meitene lēni planējot tuvojās Zemei, līdz piezemējās uz neauglīga pakalna plašā un paugurainā līdzenumā, kurā atsevišķu koku puduri vietumis saplūda nelielos mežu masīvos. Aiz tiem gar purpursārto pamali rindojās vēl citi pauguri un pakalni un slējās robota kalnu grēda.

No šī diženuma meitene gandrīz neko nemanīja, jo viņas uzmanību piesaistīja aiz muguras notiekošais. Viņa atskatījās, ievilka elpu un instinktīvi pakāpās atpakaļ. Pār plato brāzās neganta vētra, nesot sev līdzi gigantisku virmojošas enerģijas un ūdens virpuli. Cik tālu vien sniedzās skatiens - no vienas malas līdz otrai, no zemes līdz debesīm -, pletās vētras siena. Tā pulsēja, it kā būtu dzīva, un izstaroja gaismu un svelmi, kas piepildīja katru meitenes ķermeņa šūnu.

“Šis skats mani vienmēr piesaista un apbur,” teica kāda balss viņai līdzās. Nebija viegli atraut skatienu no neparastās dabas parādības, tomēr meitene pagriezās un atklāja sev līdzās stāvam slaidu, smalki veidotu sievieti.

“Tu esi tā, kas sevi sauc par Māti,” viņa teica. “Tu neesi mana māte.”

Sievietes starojums pārspēja pat vētras valdzinājumu. Tāda viņa tur stāvēja - cēla, pārsteidzoša un daudz daiļāka, nekā bija šķitis pirmajā acumirklī. Augstie vaigu-kauli skaistajā sejā izcēla tumšbrūno, zeltainiem atspulgiem rotāto acu caururbjošo skatienu. Pāri pleciem kā sīki kalnu strauti izlija daudzas cieši sapītas sirmas bizī-tes. Viņai mugurā bija karaliskās krāsās vizošas drēbes, kas maigi vilnīja līdzi ne vien kustībām, bet pat domām.

Sieviete smaidot liecās pretī meitenei, līdz abu pieres saskārās.

“Jā, es esmu tava māte, Lilij,” viņa čukstēja.

“Lilija?” Šis vārds pilnīgi apstulbināja, taču tajā pašā mirkli meitene skaidri zināja - jā, tā viņu sauc. “Mani sauc Lilija? Ak Dievs, nu es atceros! Mani sauc Lilija Fīldsa!”

Tikai pēc tam viņa aptvēra, ko vēl sieviete bija teikusi. “Tu esot mana māte? Kā tu vari būt mana māte? Tu taču

__• n

esi...

“Melna?” Viņas gaišie un priecīgie smiekli pielipa arī galīgi apmulsušajai Lilijai. “Dārgā, vai tu maz saproti, cik skaista ir melnā krāsa? Tā sevī ietver un saglabā visas pārējās.”

“Es joprojām nezinu, kas tu esi. Kā tevi sauc?”

“Ieva!”

“Tu esi Ieva? Ādama un Ievas Ieva?”

“Jā, mans bērns. Ieva - visa Dzīvā Māte! Lilij, kā tu domā, kur mēs esam?"

“Es nezinu,” Lilija sastomījās. “Varbūt apmaldījušās sapnī vai narkotiku skurbulī, vai varbūt mūs ir skārusi

kāda briesmīga garīga slimība?" Viņa apklusa un tad piebilda: “Vai ari es jūku prātā?”

Lilija nodūra galvu un ar skatienu ieurbās zemē, cenšoties sakārtot juceklīgās domas, un pārsteigta atklāja, ka ari viņas augumu maigi un sargājoši ieskāva brīnišķīgs, caurspīdīgs, kā no vizuļojošas gaismas darināts tērps. Viņa jutās neparasti droši, lai ari acumirkli iezagās ierastās bailes būt atkailinātai. Grūti izskaidrojama pretruna.

“Ja tu mani patiešām pazītu,” nepaceļot skatienu, viņa murmināja, “tu saprastu, ka es te neiederos.”

“Mīļā,” teica Ieva, “vai tad tu nopietni domā, ka sevi patiešām pazīsti?” Piepeši sievietes balss tonis mainījās, un teiktais izskanēja kā prasība un pavēle: “Es jūtu apsūdzības klātesamību. Parādies man!”

Viņai runājot, Lilija izdzirdēja čaboņu. No krūmāja izlīda varena čūska un pacēla iespaidīgu galvu. Pat ja čūska bija pamanījusi Ievu, tā izlikās viņu neredzam un draudīgi izslējās meitenes priekšā. Lilija pārbīlī palēca malā. Kapucei izplešoties kā nelieliem spārniem, čūska skatījās viņai acis. Šķeltā mēle šaudījās iekšā ārā, iztaustot gaisu. Ieva, rokas sakrustojusi, viņu vēroja ar tukšu skatienu.

“Kas tu esi?” čūska šņāca. “Tādu kā tu vēl nav gadījies redzēt.”

Lilijai aizsitās elpa. Viņa novērsa skatienu. “Nekas,” meitene čukstēja. “Es neesmu nekas.”

“Tātad tu pati sevi pasludini par neko. Taču šis nekas runā. Tātad - kas tu esi?”

“Neviens,” Lilija atbildēja. “Neesmu no šejienes.” Dīvainā kārtā šķita, ka ar katru viņas vārdu rāpulis auga augumā.

“Interesanti!” Čūska atliecās, it kā gribēdama viņu labāk aplūkot. “Tad pastāsti, kāpēc nekas un neviens ir te?”

Lilijai nezināja, ko atbildēt.

Čūska paslēja galvu un atkal ar mēli taustīja gaisu. "Tu esi kādas dīvainas, man nezināmas sugas pārstāve. Nekas vairāk kā sīks traucēklis.” To pateikusi, čūska pieplaka pie zemes un pazuda. Lilija jutās uztraukta un nonicināta, tomēr palika mierīgi stāvam. Pēc lapu čabēšanas varēja noprast, kā čūska attālinās.

“Kas tā bija?” viņa jautāja.

“Reizēm čūska ir tikai čūska,” atbildēja Ieva.

“Bet viņa runāja ar mani!”

“Reizēm čūska ir kas vairāk. Ja meliem tiek pārāk daudz uzmanības, tie pieņemas spēkā. Bet šobrīd mani tas neuztrauc. Mani uztrauc tas, ka par tavu klātbūtni zina citi, un ne jau visi tev vēl to labāko.”

Lilija apskāva sevi. “Tu mani mazliet biedē.”

“Nebaidies,” Ieva teica. “Esmu jau redzējusi, kā viss izvēršas.”

“Vai tā,” Lilija izpleta rokas, norādot uz visu apkārt redzamo, “jau kādreiz ir bijis?”

“Nē, tikai vienreiz, šī ir tā reize,” Ieva to pateica, it kā tas būtu pašsaprotami. “Un tu esi šeit, lai liecinātu."

“Ieva?” Lilija neapzināti sniedzās pēc sievietes rokas. Pirksti savijās, un meitene piepeši juta, ka var Ievai atklāti paust savas domas, nebaidoties nopēluma vai nosodījuma.

“Jā, mana meita,” Ieva maigi pasmaidīja un saspieda Lilijas roku.

“Es negribu būt Lieciniece, lai ko tas nozīmētu.”

“Tā ir privilēģija un pagodinājums.”

Lilija juta kamolu kaklā. Bija kauns, bet viņa nezināja, kāpēc.

“Izklausās pēc kārtējās izgāšanās. Vai zini, es neesmu sevišķi reliģioza.”

Ieva jautājoši savilka pieri. “Es nerunāju par reliģiju.”

“Tas ir, es, protams, zinu to stāstu. Neatceros, kad to dzirdēju pirmoreiz. Man šķiet, ka bērnībā. Dievs rada perfektu pasauli. Dievs rada vīrieti. Dievs rada sievieti. Bet sieviete visu sabojā...” Lilija pieklusa. “Nu, tev taču jāzina, par ko es runāju.”

Ievas acīs mirdzēja zeltaini lāsumiņi. “Kas jāzina?”

“Nu, ka visi kopš tā laika niknojas uz sievietēm. Dievs, visticamāk, arī ir diezgan dusmīgs. Vismaz, spriežot pēc manas pieredzes.”

“Un kas tā ir par pieredzi?”

Atmiņa viņu atkal pievīla. Lilija paskatījās uz saviem pirkstiem, kuri joprojām bija savijušies ar Ievas pirkstiem, un pēkšņi juta neizskaidrojamu vēlmi raudāt.

“Neatstāj mani vienu, labi?” viņa izdvesa gandrīz nedzirdami.

“Es vienmēr esmu tepat.” Ievas acis vairs šķelmīgi ne-dzirkstīja, tagad tajās bija sariesušās asaras. “Galu galā tu esi mana meita. Tātad es arvien esmu tevī un tu -manī.”

Viņas apgalvojums mazliet nomierināja Liliju. Ieva pavērās augšup, un meitene sekoja viņas skatienam. “Raugi,” Ieva teica, “noteiktais laiks ir pienācis. Es tev apsolu: tu nenožēlosi, ka kļuvi par Liecinieci.”

“nolēmi tomēr atgriezties realitātē?” Lilija runātāju neredzēja, bet zināja, ka tas ir Jāns. Meitene mazliet sadusmojās, ka viņš to pamodinājis.

“Es vēroju, kā tu sapņo.”

“Lieliski! Viņš ir lūriķis!”

Jāns klusi iesmējās, it kā būtu noklausījies viņas domas, bet nešķita aizvainots. Lilija aiz kauna nosarka. “Kad tu sapņo, acis zem plakstiņiem kustas pa labi un pa kreisi, it kā tu patiešām uz kaut ko skatītos.”

Pēc īsa klusuma mirkļa viņš piebilda: “Patiesībā viss, ko tu redzi, varētu arī eksistēt. Es neesmu sapņu speciālists. Tā nav mana kompetences joma. Būtu jāpajautā kādam Pētniekam. Jebkurā gadījumā... tu tajā biji pilnībā iegremdējusies... lai kas tas arī bija.”

“Iegremdējusies. Jā, trāpīgi’,’ nodomāja Lilija. Cauri sāpēm un šīs istabas garlaicīgajai normālībai iegremdējusies neticami visaptverošās un spilgtās vīzijās. Lilija negribēja kļūt par Liecinieci, bet nevēlējās arī būt atšķirta no Ievas. Kaut kas viņā mainījās, un košais sapnis izgaisa kā dziestoša vakara saule.

Meitene jautājoši sarauca uzacis, un Jāns minēja: “Sapņošana vai Pētnieki? Vai gribi, lai pastāstu par Pētniekiem? Jā vai nē?”

Mirkšķināšana bija kaitinoša, tāpēc viņa sasprindzinājās un centās pakustināt muti, kam kopēji bija noņēmuši apsējus. Meitenei izdevās izspiest skaņu, kas izklausījās pēc vāra ņurdiena, tomēr Jāns to pieņēma par “jā”. Viņa nebija domājusi ne “jā”, ne “nē”.

“Es to dzirdēju! Lieliski! Apsveicu! Labs darbiņš.” Jāns piebīdīja krēslu tuvāk gultai.

“Pētnieki,” viņš teica, “ir erudīti, kuri šo un to studē, bet pēc tam gari un plaši par to izsakās. Ļoti gudri un ārkārtīgi izglītoti ļaudis! Viņi spēj izskaidrot gandrīz visu, pat ja tā nav taisnība.”

Jāns paskatījās, vai joks Lilijai ir licis pasmaidīt. Neko nemanījis, viņš turpināja: “Diemžēl lielāko daļu laika viņi pavada, sarunājoties cits ar citu pašiem vien saprotamā valodā. Ja gribu izprast Pētnieku gudrības, man nākas meklēt Tulkotāju vai Skaidrotāju. Samērā apnicīga padarīšana. Taču, godīgi runājot, Pētnieki ir diezgan patīkami cilvēki. Un patiesībā daudzi no maniem tuvākajiem draugiem ir Pētnieki.”

Ievelkot elpu, Jāns pārliecās pār meiteni, lai viņa varētu redzēt tā seju. Šoreiz Lilija centās sniegt Jānām to, ko viņš gribēja ieraudzīt (vismaz viņai tā šķita). Tas bija vārs un tik tikko pamanāms, toties pirmais apzinātais smaids.

Pašai par pārsteigumu, Jāna sajūsma bija gandrīz izkliedējusi viņas īgnumu.

“Vēl viens labs darbiņš,” vīrs iedrošinoši teica. “Es redzēju! Pirmais vārais smaids ļauj cerēt, ka būs vēl. Tomēr labprāt tev vēl šo to pastāstītu par Pētniekiem.” Jāns žigli palūkojās apkārt, it kā kāds viņus varētu noklausīties, un turpināja gandrīz čukstus: “Pētnieki bieži apciemo Patvērumu. Arī tie trīs svešinieki, kuri ieradušies tevi satikt, noteikti gribēs tevi izpētīt visos sīkumos. Kādā brīdi mums nāksies viņiem to ļaut. Bet esmu apguvis mazu viltību - Pētniekiem ir jādod vīns vai kas vēl stiprāks. Jo vairāk šie dzer, jo saprotamāki kļūst.”

Jāns iespurdzās. Lilijai bija jāpiekrīt, tas tiešām bija mazliet smieklīgi. “Visā visumā Pētnieki ir forša tauta, un es no viņiem esmu ļoti, ļoti daudz iemācījies. Taču, šiem dzirdot, gan es neko tādu neatzīstu.” Viņš domīgi lūkojās tālumā. “Būt muļķim ir nogurdinoši.”

Smejoties Jāns piecēlās. Lilijas iespējas pievienoties smiekliem bija ierobežotas, tomēr viņai izdevās iekāsēties un izspiest kaut ko līdzīgu smaidam.

“Es redzēju!” Jāns priecājās. “Un jāsaka - pat tikai smaida ēna liek tev izskatīties kā brīnumskaistai princesei.”

Viņš droši vien bija gribējis uzmundrināt meiteni, taču Liliju piepeši pārņēma izmisums. Vai iemesls bija tas, ko viņš pateica, vai arī tas, kā to pateica, bet meitene acumirkli iekūleņoja baiļu bezdibeni.

Panikas lēkme sākās ar trauksmi, kas pieņēmās spēkā gluži kā vētru vēstoši jūras viļņi. Visu sarežģīja arī viņas nespēja kustēties. Lilija sevi piespieda sākt vienmērīgi elpot - lēni un dziļi. Baiļu adrenalīna uzplūdi pamazām noplaka. Lilija piesardzigi atslābināja saspringto ķermeni un caur sakostiem zobiem lēni ieelpoja un izelpoja.

Tā guļot un blenžot griestos, skatienu aizplīvuroja asaras.

Jau atkal vīrietis maigi un rūpīgi noslaucīja meitenes acis un vaigus. Lai ari viņš bija gribējis labu, Lilija šos pieskārienus nevarēja ciest. Un no tiem izvairīties ari nespēja. Viņa sāka trīcēt pie visām miesām.

“Mīļo meitenīt,” Jāns nopūtās. "Kaut nu tu atcerētos savu vārdu.”

Šķita, ka tagad viņas vienīgā valoda ir asaras - nesakarīgi, pāri vaigiem plūstoši vārdi.

“Es drīz atgriezīšos.” Vīrs maigi paplikšķināja Lilijas roku un izgāja no istabas.

Izgaisa cerība, ka viņš varbūt sapratīs. Un krūtīs atkal ielija niknums, draudot tās pārplēst. Pateicīga par Jāna aiziešanu, viņa aizvēra acis.

Kāds satvēra Lilijas plaukstu. Mātes pirksti. Silti un maigi. Meitenes locekļi atguva jutīgumu un niknums noplaka.

“Lilij!” Ievas balss kā liegs vējš čukstēja viņai ausī. “Tagad atgriezies. Atgriezies un skaties!”

Prieks viņas balsī un drošais rokasspiediens uzvarēja Lilijas pretestību. Meitene palūkojās augšup, cerēdama ieraudzīt Ievas seju, un pārsteigumā noelsās. Tikai rokas stiepiena attālumā slējās augsta spilgtu zibens šautru un dārdošu ūdenskritumu siena. Kad Lilija paspēra soli un pacēla roku, lai tai pieskartos, no sirds dziļumiem atskanēja čuksts, pasludinot spriedumu: “Necienīga.”

Meitene atrāvās, aizgriezās un sāka vērot horizontu, kur rietēja ugunīga saule. Nakts meta ēnas, tāpat kā puķu meitene kāzās kaisa ziedus, ejot pa priekšu Mīļotajai.

Lilija klusi pavaicāja: “Māte Ieva, kas tā par sienu aiz manis?”

“Mēs esam pie Ēdenes robežas.”

“Ēdenes? Tu domā Ēdenes dārzu?” Šis vārds atdzīvināja kādu viņā ilgi snaudušu atmiņu. “Kad biju maza, mamma mani veda uz baznīcu ielas stūrī klausīties stāstus. Es domāju, ka Ēdene ir noslīkusi plūdos.”

Ievas smiekli skanēja dzidri un skaidri kā kalnu strauts, un Lilija apmulsa. Sieviete pievilka meiteni sev tuvāk.

“Lilij, no manis tev nav jābaidās. Es smejos, jo tu pateici kaut ko smieklīgu. Bet es nekad tevi neapsmiešu.” Lilija nezināja, ko teikt. Kad beidzot viņa sadūšojās vērt muti, izlauzās atzīšanās: “Es jūtos muļķīgi, kad nezinu to, ko man vajadzētu zināt.”

Ieva jau atkal smējās, taču šoreiz Lilija pat nenosarka. “Mana dārgā, tu kaut ko jaunu mācies tad, ja pirms tam to nezini.”

“Iespējams.” Un nu iesmējās ari Lilija: “Beidzot sapratu."

Ieva norādīja ar roku - uz augšu, uz leju, uz sāniem, tuvu un tālu. “Ēdenei ir sešas robežas, ja ieskaita zemi. Ēdene ir kubs. Vai zini, kas ir kubs, Lilij?”

“Jā,” meitene nomurmināja. “Esmu gājusi skolā. Klau, es negribu būt rupja, bet tā taču ir tikai pasaka. Šis viss. Pat tu. Vai esi aizmirsusi, ka es jūku prātā?”

“Lilij, tu taču zini, ka visu ir radījis Dievs?”

“Tikai šajos sapņos,” viņa iesāka. “īstajā dzīvē, kad man nerādās halucinācijas, es tam neticu. Es ticu, ka viss radies no nekā.”

“Es nevaicāju, kam tu tici. Es vaicāju, ko tu zini.” “Kāda ir atšķirība?”

“Interesanti! Izrādās, ka halucinācijas var tevi pārliecināt par to, kam tu iepriekš neesi ticējusi. Pieredze ir spēks, ko nevar tik viegli apšaubīt.” Lilija šajā izaicinājumā pamanija ironiju.

“Drošāk ir visu apšaubīt,” viņa teica. “Sevišķi to, kas neapstrīdami šķiet īsts.”

Ieva uz brīdi apklusa un tad atkal pievērsās dārzam. “Ēdene ir visdziļākais un patiesākais prieka avots. Nāks laiks, kad šis dārzs sevi iemiesos visas radības un visas dimensijas.” Šis pasludinājums atbalsojās Lilijā, tāpat kā ieskanas instrumenta stiga, kad to aizskar garām skrienoša vēja brāzma.

Tad viņu savā varā pārņēma jauni notikumi. Precīzi gar līdzenuma malām bija izvietojušies gigantiski sargi, kuri izskatījās pēc daudzkrāsainās liesmās trakojošiem milzu ugunskuriem. Šo dzīvo sārtu ierobežotajā laukumā horeogrāfiski precīzi vairākās rindās izkārtojās garīgas būtnes. Otrpus robežai, kā iznirdami no zemes, debesīm un kokiem materializējās dažnedažādi apdvēseļotie dzīvnieki, cilvēkveidīgie un putni. Lilijai šķita, ka aiz tiem pulcējas rāpojošās radības: redzēti un neredzēti abinieki, kukaiņi un rāpuļi. Kaut kas notika pat tālajā okeānā. Visums bija apturējis savu nemitīgo kustību - parasto rosīšanos un ikdienišķās cīņas par izdzīvošanu -, lai pilnībā nodotos pielūgsmei.

Kad pienāca nakts, skaidri iemirdzējās elegantu, spožu gaismiņu daudzkrāsainās miriādes. Debesīs viļņojošos puslokos stājās neskaitāmas kustīgas būtnes visās varavīksnes spektra krāsās. Sanākušo skaits turpināja augt, un līdzi auga arī priecīgas gaidas. Šeit, šajā noteiktajā vietā un laikā, bija sapulcējies viss universs. Nesteidzīga, bet apņēmīga ieelpa, sākoties dzemdībām.

Lilija aptvēra, ka ir gaismas būtņu ielenkta un atrodas visa sanākušo pulka centrā. Maņas bija pārkairinātas. Skaņas kā pavedieni saaudās dzīvā un smaržīgā mūzikas gobelēnā. Tur skanēja mirres un sandalkoka stīgas, augļu un vīraka taures, hiacinšu, priežu, ceriņu, lavandu un sausseržu stabules, kanēļa, krustnagliņu, kurkumas un ingvera ritms. Pat tālīnās zvaigznes iesaistījās ar savām dziesmām, kamēr radīšana uz brīdi apstājās.

Ilgi nenācās gaidīt. Sienā ap Ēdenes dārzu majestātiski atvērās eja. Atspīdēja spoža gaisma. Izrādijās, ka Lilija un Ieva vienīgās joprojām stāvēja, bet visi citi bija dziļi paklanījušies goddevīgā un priekpilnā pielūgsmē.

Ieva piebikstīja Lilijai. “Viņi nāk.” Taču Lilija nespēja atraut skatienu no spozmes, kas tuvojās. To radīja ugunīgi rubīnsarkans un dzīvinoši smaragdzaļš virpulis jaš-mas nokrāsās vizošā ietvarā. Krāsas saplūda un mijās, līdz piepeši parādījās viens vienīgs tēls... cilvēks.

“Kas ir šis cilvēks?" Lilija čukstus vaicāja.

“Tas nav vienkāršs cilvēks. Tas ir Mūžīgais Cilvēks! Mūžīgais Dievs! Adonajs!”

“Vai cilvēks ir Dievs?”

Bet Ieva nepaskaidroja.

Šķita, ka Mūžīgais Cilvēks dejo, ģērbies baltas gaismas drānās, un ap galvu tam ir pieticīgs vīnstīgu vainags. Lilija jutās savaldzināta; visa viņas būtne ilgojās steigties pie Viņa un atklāt Viņam savus visslepenākos noslēpumus, lai tiktu pārveidota un sakustu ar Viņa diženumu, lai izglābtos no sava kauna. Paļāvības un drošības personifikācija. Visus sveicinādams, Viņš pasmaidīja un pacēla rokas, un tie, kuri bija nometušies zemē, piecēlās ceļos.

Turpmākais Liliju pārsteidza. Arī Mūžīgais Cilvēks noslīga ceļos un kā bērns, kurš rotaļājas smilšu kastē, sāka ar plaukstām vākt kaudzītē sarkanbrūnus putekļus. Viņš spēlējās, tomēr bija pilnībā koncentrējies un staroja pāri plūstošā priekā. Tad Viņš apsēdās un sarausa putekļus sev starp kājām. Sacēlās viegls vējiņš un, parotaļājies ar Viņa matiem, palīdzēja pārvietot Viņa dārgumus. Lilija paliecās uz priekšu, lai labāk redzētu. Cilvēks un vējš bija rūpīgi un uzmanīja katru sīkāko puteklīti - ikkatrs bija svarīgs un sargājams.

Iesmējās divas balsis. Viena - Mūžīgā Cilvēka, otra -Vēja balss. Dzidri, bezrūpīgi bērna smiekli. Arī asaras Mūžīgais Cilvēks lēja viegli. Prieka asaras. Tās ritēja no acīm un pilēja putekļos, kurus Viņš ar stiprajām rokām bija sarausis sev starp kājām.

Viņš sāka dziedāt. Jaunā dziesma atšķīrās no visām, ko Lilija līdz šim bija dzirdējusi. Dziesma plūda pār viņu un lika viņai noslīgt uz ceļiem, piepildot ar kaut ko spēcīgāku par uzbudinājumu. Cik ļāva Lilijas ierobežotā atmiņa, viņa pirmo reizi juta cerību.

Kas tā par cerību, viņa nezināja. Tikai sirds sāka sities straujāk.

No putekļu kaudzītes izšļācās ūdens asinssarkanā krāsā, it kā zem tās plūstu neredzams strauts. Adonajs to apdziedāja. Tad, mijoties asarām un smiekliem, ar kliedzienu, kas Liliju pierāva kājās, iegremdēja rokas šajā svētīgajā haosā. Dzemdības bija gandrīz galā. Atskanēja caururbjošs, spalgs kliedziens, un Adonajs augstu gaisā pacēla jaundzimušo.

“Ir piedzimis dēls, ir piedzimis dēls!” Visa radība priecīgi gavilēja, un arī Lilija ļāvās šīm dzimšanas dienas svinībām. Lai tiktu sadzirdēta pūlī, viņa kliedza: “Māte Ieva! Vai tu redzēji?” Taču Ievas nebija. Lilija jau sāka meklējoši lūkoties apkārt, kad uz pleca viegli nolaidās patiesības čuksts: Viņa bija redzējusi. Ieva bija izpildījusi savu solījumu. Redzētais meitenē uzjundīja bezgalīgas ilgas un emocijas, tomēr viņa ne mirkli nenožēloja, ka bijusi šīs piedzimšanas lieciniece.

Pāri kakofonijai dziedāja kristāldzidra un maiga Mūžīgā Cilvēka balss: “Tas ir Manas sirds prieks, visas radības kronis. Es rādu jums Savu mīļoto dēlu, par kuru Mana dvēsele gavilē. Viņi tiks saukti par Ādamu!”

“Viņi?" Bet bērniņš nekustējās.

Lilijas cerība izdzisa. Apjukusi un pārbijusies viņa izmisīgi kliedza: “Bērniņš! Viņš neelpo!”

“Viņai ir lēkme!” Kaut kur tālumā kliedza Jāna balss. “Dariet kaut ko!"

Lilija juta, kā viņas ķermenis dreb, muskuļi deg un spazmatiski raustās. Caur aizvērtajiem plakstiem ieplūda silta un spoža gaisma. Viņa jutās kā bezsvara stāvokli, un spazmas amortizēja nezināmā viela, kurā viņa peldēja.

“Izslēdz to!” atskanēja pavēloša sievietes balss.

“Bet bērniņš neelpo!" Lilija mēmi kliedza... un tad parādījās žilbinoša balta gaisma. Acis pašas no sevis atvērās, un skatiens palika nekustīgi piekalts izplatījumam. Debesis nemaz nebija debesis. Zilas, plakanas, neizteiksmīgas. Viņa atkal atradās istabā un gulēja tikpat mierīgi kā nedzīvais bērns.

CETURTĀ NODAĻA Noslēpumi

Satraukums par bērnu nenorima. Lilijas domas atkal un atkal atgriezās pie tikko redzētā, tāpat kā mēle pastāvīgi pārbauda tukšumu, kur vēl nesen bijis zobs. Tomēr pēc divām naktīm bez vīzijām un sapņiem Lilijai uzmācās šaubas. Peldot biezajā, elpojamajā tumsā, redzētais noteikti būs bijusi vienīgi reakcija uz zālēm. Prātā nāca nesakarīgi tēli - svētdienas skolas stāstu un miglainā pagātnē redzēto televīzijas šovu sajaukums. Tā bija vienīgā ticamā teorija un skaidrojums. Pārējās iespējas bija pārāk dīvainas, lai tās vispār apsvērtu. Un tomēr... vēl bija tas bērns.

Lai arī Lilijas spēki atgriezās, viņas skatiens palika vērsts augšup. Istaba atgādināja alu: velvēti griesti gliemežvāku un ziloņkaula toņos ar smalkām pērļu baltām stīdziņām. Istabas malās varēja nojaust neaizmirstulīšu un baložzilās krāsas klātbūtni. Griesti līdzinājās debesīm, tikai nekustīgām un nemainīgām. Varbūt tie bija no marmora, un dīvaini nomierinošos rakstus izcēla pat neliela apgaismojuma maiņa.

Lilija gaidīja jebkādu kustību - kādu vaboli vai radību, kas laidelētos pie griestiem, - bet telpa bija sterila un viņas vienīgā sabiedrība bija Jāns un Letija. Nebija nekāda iemesla baidīties no Jāna, tomēr šķita drošāk saglabāt piesardzību.

Visu ilgo atlabšanas laiku viņa klausījās Jāna draudzīgajās pļāpās un uzsūca informāciju. Jāns nebija ne īpaši izskatīgs, ne neglīts, bet viņa seja bija simpātiska - tā burtiski atplauka un kļuva skaista, Jānām smaidot vai smejoties. Katrreiz, kad viņš pārliecās pār Liliju, meitene pētīja tā seju, meklēdama kaut ko slēpjamu vai aizdomīgu, un galu galā nolēma, ka nevar viņam pilnībā neuzticēties. Jānām bija tumši brūna, saulē iedegusi āda, īsa, kopta bārda un iesirmi melni mati. Vaibsti liecināja, ka vīrietis varētu būt no Tuvajiem Austrumiem. Jāns bija vecs. Ne jau pavisam vecs... bet gados. Kaut kādā ziņā Jāns meitenei patika, taču viņa to negribēja atzīt.

Lilijas pašas izcelsme un pagātne joprojām palika blīvā, drūmā noslēpumainības plīvurā tīta. Lilija skaidri zināja vienīgi to, ka vīrieši ir neparedzami un bīstami - lai kāds bija šīs pārliecības iemesls.

Jāns visu laiku runāja, tomēr Liliju nepameta sajūta, ka viss netiek izstāstīts. Varbūt viņš baidījās nogurdināt meiteni vai izraisīt vēl vienu lēkmi. Tā bija kā deja bezdibeņa malā - valsis, kurā, nesaraujami savienotas, tomēr piesardzīgi ievērojot distanci, virpuļo divas dzīves.

Acu mirkšķināšanu, kam vajadzēja nozīmēt “jā” vai “nē” bija nomainījusi piesmakuši ņurdoņa un grūti iztulkojami vaidi, vēlāk to vietā nāca kopā ar īsiem elpas vilcieniem smagi izdvesti čuksti.

“Mani sauc Lilija,” viņa kādu dienu izsvepstēja, izdzirdējusi, ka istabā ienāk Jāns. “Lilija Fildsa. Es atceros.”

“Sveika, Lilija Fildsa,” iesaucās Jāns. “Tas ir brīnumskaists vārds un tev piestāv daudz labāk nekā Ēģipte. Lai gan man nav iebildumu arī pret Ēģipti.”

“Ēģipte?”

“Konteinerā, kurā tevi atrada - kurā es tevi atradu -, bija ari dokumenti un fotogrāfijas. To mazumiņu, ko par tevi zinām, izlasījām kādā dokumentā ar tavu foto. Tur tu tiec saukta par Ēģipti. Tas droši vien ir segvārds. Tu gan vairāk izskaties pēc salinieces, nevis tuksneša meitenes, lai arī Dziednieki apgalvo, ka tavi ģenētiskie marķieri ir no abiem reģioniem.

“Laikam jāsaka paldies.”

"Gribētos zināt,” Jāns parādījās viņas redzeslokā, “kā tu atcerējies savu vārdu?”

“Tas atnāca sapni,” viņa minēja, “vai halucinācijā. īsti nezinu.”

“Ā, vēl sapņi. Tas ir labi. Vai vēlies man par tiem pastāstīt? Šķiet, ka tu daudz sapņo.”

Pirms atbildēja, Lilija mazliet padomāja. "Nē, tie ir mulsinoši.”

Kā lai viņam izskaidrot pašai nesaprotamo? Meitene iegrima domās. Viņa nespēja izstāstīt ne par bērnu, ne par radīšanu, ne par brīnumaino melnādaino sievieti, vārdā Ieva, kura apgalvoja, ka ir viņas māte. Lilija nespēja arī pamatot savu pārliecību, ka ir tuvu neprāta robežai.

Tonakt, kad pieklusa gan skaņas, gan gaismas, Lilijai bija sajūta, it kā viņa atrastos zem klajas debess un lūkotos zvaigžņotā izplatījumā. Viņas cietuma tumsā reizēm iespīdēja kādas tālas gaismas, laiku pa laikam virzoties pāri griestiem skaistā, iespaidīgā dejā. Gaismas parādījās un nozuda kā polārblāzma bez noteikta ritma vai raksta un modināja Lilijā tās pašas emocijas, kas bija pārdzīvotas kopā ar Ievu, - melnējošu tumsu, kurai seko brīnumaina atklāsme.

Meiteni cauri naktij nesa te nomoda, te miega straume, un, katru reizi pietuvojoties miera un atpūtas krastam, viņu iztraucēja žēlabainas mazuļa raudas.

Vēlu nakti Lilijai izklausījās, ka dzird sarunā iekarsušas balsis. Laikam šūpojoties starp dienu un nakti, prātā uzplaiksnīja spilgti, bet īsi - teju vai acumirklīgi - atmiņu fragmenti.

“Nāc nu un skaties,” teica kāda sieviete, jau atkal saņēmusi abas Lilijas rokas savējās.

“Ieva?” Lilija spēji pamodās.

Sieviete smējās un apskāva Liliju.

“Mīļā,” viņa čukstēja, “tu esi dzīva, un es esmu Visa Dzīvā Māte. Tev kopā ar mani jābūt lieciniecei bērnam, kurš tā pārņēmis tavas domas.”

Lilija atkal jutās, it kā izietu cauri melnam un visu aizsedzošam priekškaram, kas nošķir laikus un pasaules, vai tumšai barjerai starp Patvērumu un Radīšanu. Tiklīdz meitene bija šķērsojusi šo robežu, Ieva atlaida viņas roku, bet palika stāvam līdzās, un aiz viņām bija gaismas un ūdens aizkars.

“Un bērns?” Lilija vaicāja, sperot soli tuvāk vietai, kur to no putekļiem bija pacēlis Mūžīgais Cilvēks. Meiteni apturēja maigs pieskāriens plecam. Tobrīd galvu pacēla Mūžīgais Cilvēks, kas sēdēja pie robežas. Viņš sev pie krūtīm piespiestu turēja nekustīgu jaundzimušo, ietītu mirdzošas gaismas autos. Mūžīgais Cilvēks smaidot cieši uzlūkoja Liliju, un meiteni caurstrāvoja un ieskāva Viņa miers. Šis skatiens viņu uz mirkli atbrīvoja no skumjām un iekšējām šaubām. Tad Lilija novērsās.

Vējš un Enerģija, kas bangoja cauri sienai, sakļāvās ap Mūžīgo Cilvēku. Visi trīs kā viena būtne noliecās skūpstā pār bērnu. Bet šis skūpsts bija kas vairāk par lūpu saskaršanos. Tā bija dzīvības iedvešana, un ar šo dvašu nevarīgais mazulis kļuva par dzīvu dvēseli.

Nakts klusumu iztraucēja vājš jaundzimušā brēciens, un Lilija atviegloti uzelpoja.

“Mans Ādams ir dzimis,” Lilijai pačukstēja Ieva, kuras plauksta joprojām atdusējās uz meitenes pleca.

Mazuļa dzīvību apliecinošo kliedzienu pavadīja vētrainas gaviles, un neskaitāmi gara ziņneši nogādāja jaunumus visos kosmosa nostūros.

“Viņi zina pasauļu struktūrā ieaustos vārtus un logus un dodas ceļā, lai nestu vēsti un labo ziņu no Tēva,” Ieva teica.

Trīs milzīgi tēli tuvojās sanākušajiem - divi no sienas pretējām pusēm, un viens no tumsas aiz tās.

“Kas tie ir?”

“Ķerubi,” Ieva goddevīgi atbildēja. Augstā siena ap Ēdeni pret šiem tēliem šķita niecīga, bet, viņiem nākot tuvāk, lielums mainījās, līdz Ķerubi vairs nebija daudz lielāki par pārējiem. Tomēr Lilija atskārta, ka līdzās Ķerubiem pati sarūk. Šķita, ka viņu pēdas neskār zemi, un meitene neskaidri uztvēra milzīgu, neredzamu spārnu vēdas.

Tie divi, kuri bija iznākuši no sienas, nolieca galvas, bet trešais mazliet nogaidīja. Viņa greznajā kronī visās varavīksnes krāsās zaigoja divpadsmit dārgakmeņi, metot gaismu pār sanākušajiem. Mūžīgais Cilvēks vērsās tieši pie šī eņģeļa.

“Skaties un redzi, Iesvaidīto Ķerub! Šeit, manās rokās un pie manas krūts, dus Radīšanas krāšņākā izpausme. Viņi valdīs pār visām radībām, redzamām un neredzamām."

Lilijai prātā radās simtiem jautājumu, un vienlaikus viņa bija kā sastingusi - pakļauta vispārējai sajūsmai un nez kādēļ arī bērna varai.

Eņģeļa balss skanēja samtaina un rāma: “Adonaj, šie zemes putekļi. Vai tava elpa piešķir jaunu jēgu netīrumiem? Var jau būt, ka tie veidoti pēc Tava tēla un līdzības, tomēr ir nevarīgi, kusli un tāpēc... nenozīmīgi. Tu esi tas, kurš nosaka likumus. Tava būtība ir neaizskarama. Tad kāpēc tagad Sevi atklāj mūžīgā vājumā? Vai gribi mūsu cerības un dzīvību ielikt šajā... bezpalīdzīgajā dzīvās matērijas druskā?”

Lilija apvainojās. “Visi mazuļi ir vāji,” viņa norūca caur zobiem.

“Un tādi arī paliekam,” Ieva maigi turpināja. Lilija paskatījās uz viņu, bet Ieva neko nepaskaidroja.

“Esi pārsteigts?” Mūžīgais Cilvēks vaicāja Ķerubam. Viņa skatiens, kurā mātišķa pieķeršanās apvienojās ar tēvišķu labvēlību, bija skaidrs un patiess, un Mīlestības pilns. “Pārsteigt ir Manā dabā. Bet vai tu, mīlētais un Iesvaidītais Ķerub, uzņemsies šo godu?” Viņš pacēla Savu bērnu pretī Ercenģelim. Lilija pamanīja, ka nabas-saite mazuli joprojām saistīja ar zemi.

Kādu bridi dižā būtne izskatījās apjukusi. “Makiara?”

Mūžīgais Cilvēks pamāja.

Lilija juta, kā Ieva satver ciešāk viņas plecu. Iesvaidītais Ķerubs nevis paņēma bērnu, bet gan no savām plandošajām drānām izvilka mazu, asu kā žilete dunci. Lilija aizturēja elpu. Būtu tik vienkārši pārgriezt bērniņa rīkli, parādot, cik trausls ir šis radījums.

Tomēr Erceņģelis pārgrieza mazā nabassaiti, un Ado-najs piekļāva bērnu sev pie krūtīm. Bērniņš mierīgi dusēja Dieva mīļajās rokās.

“Paldies!”

“Tas man būs mūžīgs pagodinājums,” atbildēja pārsteigtais Eņģelis, aplūkodams dunci. Asmenim bija pieķērušās sīkas, asiņainas miesas plāksnītes. “Vai tas tiešām ir vislabākais un augstākais, ko esi radījis?” Lai cik klusi izskanēja jautājums, to nebija iespējams nedzirdēt. Ķerubs noslaucīja asmeni starojošajās drānās un noglabāja atpakaļ makstī.

“Mirdzošais, ir noslēpumi, kurus nezini pat tu.” Ado-najs piecēlās, aijādams mazuli rokās. Viņa reiz spoži baltās drānas tagad bija notraipītas ar dubļiem, asinīm un ūdeni. “Šai būtnei nekas nav jāpierāda, lai to milētu. Viņi ir kauls no Mana kaula, miesa no Manas miesas, un Mana mūžīgā Mīlestība un pieķeršanās pret viņiem nekad nemazināsies un nezudīs. Viņi nevar kļūt nicināmi.”

Lilijas acis un kaklu svilināja asaras. Viņa nesaprata iemeslu, tāpēc kautrējās. “Kāpēc Viņš savu puisīti sauc par viņiem?” meitene vaicāja, noslaucījusi asaras.

“Skaties,” Ieva maigi atbildēja, “un tu drīz sapratīsi.”

Adonajs atkal ierunājās: “Uzklausi Manu aicinājumu! Paliec savā vietā, paliec pazemīgs, noliec galvu un sirdi un ļauj saviem darbiem attīrīties mīlestības, draudzības un kalpošanas liesmās.”

“Protams, es paklanos,” Ķerubs, joprojām šaubīgi vilcinājās. “Vai tavā priekšā?”

"Nē, ne tikai Manā,” teica Dievcilvēks, "bet arī šī mazā priekšā. Viņi ir tavi karaļi, viņi valda, un viņiem tu kalpo un paliec savā vietā. Es aicinu tevi kalpot viņiem visā pilnībā.”

“Ar prieku es paklanos un zvēru kalpot Cilvēkam, tāpat kā kalpoju Tev!” paziņoja debesu būtne. Gaismas staru ieskauts, Iesvaiditais Ķerubs paklanījās, samīļoja bērnu un noskūpstīja Mūžīgā Cilvēka vaigu.

Tad Dievs pasludināja: “Tas ir ļoti labi. Raugi, šis bērns! Radības dzemde ir patiesi svētīta. It viss un katrs savā balsī vai mēlē lai svin šo atnākšanu. Visa radība ir augstākais Labums! Ar šo dzimšanu Sestā Diena ir pabeigta un pilnīga. Mēs atpūšamies no visa Sava darba.”

Lilijai pamostoties, pār vaigiem ritēja asaras un tecēja ausīs. Šeit, Patvērumā, viņa tās nevarēja noslaucīt.

Vai viņa tikko bija pieredzējusi Ādama dzimšanu? Kā gan tas iespējams? Jaundzimušais meitenē bija atmodinājis dziļas ilgas - piederēt, tikt lolotai un mīlētai bez nosacījumiem. Drošāk būtu apslāpēt tik mulsinošas izjūtas. Un Adonajs? Kāpēc Lilija juta neaprakstāmi spēcīgu dzinuli doties pie Viņa? Pat vairāk! Meitene gribēja doties Viņā, lai Viņš to pazītu. Vai Viņš bija Dievs? Vai Cilvēks?

Domas virpuļoja kā bīstams atvars, raujot meiteni tumsas dzelmē. Lilija koncentrējās uz elpošanu: ieelpa un izelpa, ieelpa un izelpa.

Jāns pienāca un noslaucīja Lilijai asaras ar drāniņu, maigu kā kaķēna kažoks. “Kad būsi stiprāka un varēsi celties, es tevi aizvedīšu uz telpu, kur noglabāju kopā ar tevi krastā izmestās lietas. Varbūt tas palīdzēs.”

"Kādas lietas?” viņa izčērkstēja.

“Šis un tas, lietas no tava laika, vietas un dzīves. Jāsaka gan, ka nevienas pašas labas grāmatas starp tām nebija. Vai tad tavā pasaulē vairs nelasa?”

“Neatceros, ka būtu daudz lasījusi,” Lilija čukstēja, un Jāns iedeva viņai kaut ko siltu padzerties, lai veldzētu izkaltušo rīkli.

“Skumji,” Jāns teica. “īstā grāmata gluži kā īstā dziesma vai īstā mīlestība var mainīt universu - īstajam cilvēkam, protams. Un līdzi tam arī visu pārējo.”

“Kāpēc es neko neatceros?”

Jāns atkal pārliecās pāri Lilijai, aizsegdams skatienam marmora griestus. “Traumas un traģēdijas var izraisīt amnēziju, bet ar laiku atmiņas atgriežas. Kad padome izlēma, ka tevi jāaprūpē šeit, Patvērumā, mēs piedzīvojām vairākus biedējošus atgadījumus. Krampju lēkmes nemitējās, draudot izjaukt visu, ko centāmies panākt, tāpēc mēs izmantojām dažādus atmiņu inhibitorus.”

“Ko?”

“Tas nav paliekoši. Turklāt pakāpeniski deva tiek samazināta. Iespējams, tu pieredzēsi atmiņas uzplaiksnījumus. Tas nozīmē, ka tu atgūsti bloķētās atmiņas, nevis zaudē prātu.”

“Cik burvīgi!” Lilija ironiski izdvesa.

Tas Jānu sasmīdināja, bet tad viņš atgriezās pie spriedelēšanas par bērnu grāmatām un to būtisko lomu civilizācijas attīstībā. Viņam pieminot kādu grāmatu, Lilijas prāts negaidīti sagriezās trakā karuseli.

Bērnības atmiņas gāzās pāri, slāpējot domas, kā ūdens dzēš uguni.

Viņa bija maza meitenīte. Kāda sieviete viņai lasīja priekšā stāstu par princi, čūsku, lapsu un rozi. Tikām mazā Lilija skrandainā kleitiņā grieza piruetes, klausoties melodijā, kas skanēja viņai galvā. Meitēns dejoja, līdz ap viņu sabiezēja ēnas, un tad nobijies metās bēgt.

Nākamie atmiņu tēli Lilijai uzbruka ātri un nežēlīgi - viņa bija noslēpusies tumšā skapī zem putekļainām drēbēm un lūrēja caur šķirbām. Lilija redzēja uz grīdas nekustīgi saļimušu sievieti. Tai pāri stāvēja vīrietis. Tuvojās soļi, kas apstājās pie Lilijas slēptuves. Meitenīte cieši aizžmiedza acis un nolīda vienīgajā vietā, ko uzskatīja par drošu, - dziļi pati sevī. Skapja durvju rokturis lēni pagriezās.

Acīs atkal sariesās neapturamas asaras.

“Dažreiz es pārāk daudz runāju,” Jāns kā atvainodamies noteica un nosusināja Lilijas seju.

“Viss kārtībā,” viņa izgrūda, negribot, lai Jāns to ierauga vēl ievainojamāku un bezpalīdzīgāku, nekā pati jutās.

“Starp citu, Lilij,” viņš turpināja, “man ir labas ziņas. Ārstēšana ir tik veiksmīga, ka sākam gatavoties, lai atdotu tev pašas ķermeni.”

“Un ko tas nozīmē?” Lilija vaicāja.

“Tas nozīmē, ka tu tiksi atradināta no zālēm un mēs beidzot varēsim ķerties pie rehabilitācijas. Sāksim ar apsēšanos. Ar laiku tu atkal staigāsi, dejosi un dziedāsi -tu atgūsi spējas, kas tiek dotas bērnam piedzimstot.”

Kad Jāns pieminēja dejošanu, Lilija sarāvās, bet kā gan viņš būtu varējis to zināt?

“Tas nozīmē, ka tev būs cītīgi jāstrādā,” viņš turpināja, “bet es uzskatu, ka tu spēsi paveikt itin visu. Kā tev šķiet?”

“Esmu vairāk nekā gatava.” Lilija gari izelpoja, it kā mēnešiem būtu aizturējusi elpu.

“Labi! Lai to nosvinētu, esmu tev atnesis mazu pašdarinātu dāvanu.”

“Dāvanu?” Atkal uzmācās nelabums - negaidīts un biedējošs. Kāpēc viņu tik ļoti uztrauc dāvanas pieminēšana?

“Tu teici, ka neesot bijusi liela lasītāja. Manuprāt, ikviens cilvēks pats par sevi ir stāsts, tātad ari stāstnieks. Diemžēl daudzi baidās no izgāšanās, tāpēc pat nemēģina. Taču tu, mīļo Lilij, esi drosmīga meitene.” Jāns apklusa un sniedza viņai dāvaniņu, ietītu puķainā papīrā un apsietu ar smaragdzaļu lenti.

“Jān, tu taču atceries, ka es nevaru pakustēties, vai

?j>

“Protams! Es pats to iesaiņoju, tātad man piemīt ari izsaiņošanai vajadzīgās iemaņas.”

“Nu tad?”

Lilijas acu priekšā Jāns lēni attina papīru, līdz viņa ieraudzīja elegantu, ādas vākos iesietu dienasgrāmatu. Tai bija smalka aizdare un ar roku iegravēti dekori - apļi.

Šajā dienasgrāmatā viņa varētu pierakstīt savas pārdomas, dzeju un visu, kas vien ienāktu prātā. Turklāt, kā Jāns paskaidroja, esot iespējams izdarīt tā, lai dienasgrāmatu varētu atvērt tikai Lilija, - viņi izveidošot uz vāka meitenes plaukstas nospiedumu, kas darbošoties kā īpaša atslēga. Pēc tam Jāns atvēra arī aizmugurējo vāku. Tas drīzāk atgādināja šīferpelēku ekrānu, nevis ādu.

“Šis ir iebūvēts ierakstītājs. Citāds. Tas nav jāieslēdz -ierīce vienkārši darbosies fonā un ierakstīs tavu pieredzi un emocijas.”

Lilijas piesardzīgajai attieksmei pret Jānu pievienojās pateicība. Tā bija brīnišķa dāvana, iespējams, pati jaukākā, kādu viņa jelkad saņēmusi. “Paldies tev, Jān.”

“No sirds, Lilij! Ceru, ka dienasgrāmata kļūs par tavu drošo vietu. Es arī dažkārt rakstu. Rakstīšana ir sava veida patvērums. Ceru, ka tev būs līdzīgi.”

“Varbūt,” viņa teica. “Jān, vai tavā lielajā bibliotēkā ir arī stāsts par princi, čūsku, lapsu un rozi?”

Viņš brītiņu padomāja. “Ir gan!” Jāns iesaucās. “Es zinu, par kuru stāstu tu jautā. Neesmu par to domājis gadiem. Palūkošu, kur tas ir.” Viņš pasmaidīja. “Vai man tev to nolasīt?”

“Jā. Cilvēks nekad nebūs tik vecs, jokains vai dulls, lai vairs nespētu paņemt grāmatu un palasīt priekšā bērnam. Tā teicis Doktors Seuss.”

Kolekcionārs smējās. “На! Doktors Seuss? Cik, tu teici, tev ir gadu?”

Lilija juta, ka nosarkst no kauna. Piepeši pamodās spītība, un viņa sarkastiski izgrūda: “Pieci!”

Iestājās klusums. Un tad virs viņas parādījās Jāna seja.

“Negribēju tevi apkaunot vai aizvainot,” viņš maigi teica. “Man nav ne jausmas, kā un kāpēc mans jautājums tevi sāpināja. Taču tā notika, tāpēc piedod man.”

Lilija paraustīja plecus, vēlēdamās izbeigt šo sarunu. Galu galā meitene pati nesaprata, kāpēc jūtas aizvainota.

“Ir jau labi,” viņa strauji elpoja, cenšoties savaldīt emocijas. “Piedod arī man... ka tev uzrūcu.”

"Tad tu man piedosi?”

Šī laipnība satrieca Lilijas apņemšanos. Aizturētais jūtu ūdenskritums izlauzās no prāta celtā aizsprosta un izlija pār viņu varenā straumē. Tā nebija vienkārša raudāšana, bet īsta vaimanu pilna gaudošana. Meitene apraudāja zaudējumus, ko neatcerējās, sejas un atmiņu apcirkņus, kam nespēja piekļūt, un sāpes, ko atmodināja smalkjūtība un laipnība. Viņa apraudāja savas arvien pieaugošās bailes un to, ka ir tikai maza meitene, kas vairs nezina savas mājas un kas jūtas pagalam apmaldījusies un sāpju plosīta. Lilija nespēja to ilgāk paturēt sevī.

Un šis vīrs, šis laipnais cilvēks arī raudāja. Viņš zemu nolieca galvu, līdz tā aizskāra meitenes pieri, un saņēma plaukstās viņas seju. Abu asaras sajaucās. Lilija nodomāja - kā kristīšana. Zudušais un atrastais uz mūžu nesaraujami saistīti.

PIEKTĀ NODAĻA Dieva dārzā

“ Nāc, Lilij,” sieviete čukstēja. Mirklī, kad meitene piecēlās, lai sekotu aicinājumam, piepeši nodzisa gaisma. Viņa nodomāja, ka atkal zaudē samaņu.

Kad acis aprada ar tumsu, Lilijai aizrāvās elpa. “Māte Ieva, kur mēs tagad esam?” Varena meža krāsas, skaņas un smaržas pārsātināja viņas maņas.

“Mēs esam Ēdenē. Iekšpus vārtiem.” Ievas tuvums pildīja Liliju ar spēku. “Tu biji lieciniece Ādama piedzimšanai otrpus Ēdenes vārtiem.”

Sī vieta bija apbrīnojama, tomēr reizē arī ideāli piemērota Lilijai. Gan siltums, gan mitrums dāvāja labsajūtu, patiku un prieku. “Tad tāda ir normalitāte?” Taču šai domai uzreiz sekoja cita: “Tu noteikti neesi normāla. Tu šeit neiederies.”

“Lilij, vai gribi redzēt vairāk?”

Kad Lilija pamāja, Ieva satvēra meitenes roku. Gaismas plūsmas nestas, viņas pacēlās gaisā. Bija sajūta, ka pēdas joprojām skar stingru pamatni, kaut arī zeme arvien attālinājās. No šī skata Lilija teju vai zaudēja līdzsvaru. To atgūt bija viegli - vajadzēja tikai skatīties uz augšu un uz priekšu un ticēt, ka viņu balsta neredzamā pamatne zem kājām. Lilija nespēja atturēties un piesita ar papēdi. No tiesas šķita, ka tur kaut kas ir. To ievērojusi, Ieva pasmaidīja.

Virs kokiem viņas apstājās un palika it kā pakārtas gaisā.

“Šis ir Dieva Dārzs,” teica Ieva, “radīts, lai mēs tajā dzīvotu.”

“Tas ir milzīgs!” Lilija izsaucās. Dārzs pletās līdz pat apvārsnim - simtiem jūdžu attālumā uz visām pusēm. Tā robežu veidoja neskaitāmi geizeri, kas augstu debesīs izšāva ūdens strūklas un tvaika mutuļus visās varavīksnes krāsās. Tuvākā robeža bija tepat netālu un izskatījās iespaidīgi. Gaiss bija svaigs, spirgts un silts - kā radīts tieši Lilijai.

“Tu teici, ka Ēdene ir kubs, vai ne? Lai arī cik liels tas būtu, nedomāju, ka mēs visi tajā ietilpsim."

“Ēdene izplešas un saraujas pēc vajadzības. Tā nav vieta pierastajā nozīmē. Nākamajā laikmetā - pēc tam kad viss būs pabeigts un atzīts - tā augs, lai ietvertu visu radību.”

“Šķiet, tu esi skumja,” Lilija teica.

Ieva viņai uzsmaidīja. "Skumja ne, meitiņ. Apcerīga. Te ir radies taisnīgums.”

“Taisnīgums?”

"Taisnīgas attiecības, atklātība un uzticība.”

“Vai tas maz ir iespējams?” Lilijai paspruka, un viņa nokaunējās par savu impulsivitāti. “Proti, vai kaut kas tāds vispār pastāv?”

Ieva saspieda Lilijas plaukstu. “Jā. Un tev nav jākautrējas, Lilij. Mūsu dziļākās ilgas atgādina, ka esam zaudējuši kaut ko būtisku un dārgu. Tādas ilgas atdzīvina cerību. Cerību par atgriešanos.”

“Atgriešanos kur?”

“Šajā dārzā."

“Bet vai tad Dievs tev nelika to pamest?” Lilija vaicāja.

Ieva nopūtās un jau grasījās atbildēt, bet tad kaut kas piesaistīja viņas uzmanību un viņa pasmaidīja. “Klausies!” Ieva mudināja.

Nu to dzirdēja arī Lilija. No tālienes atskanēja dziesma. Tur cauri mežam gāja zēns un skaisti, kaut arī mazliet šķībi, dziedāja. Viņa balss bija skanīga un priecīga.

“Vai tas ir...?”

“Ādams? Jā! Skaties!”

Taču Lilija nespēja atraut skatienu no Ievas. Viņa redzēja jaunu un iemīlējušos sievieti.

Kad Lilija atvēra acis, pār viņu bija pārliecies Jāns.

“Kāpēc tu mani pamodināji?” viņa strupi noprasīja, samiegojusies un ērcīga par pārtraukto sapni.

“Es nemodināju.” Jāna sejā bija lasāms apjukums.

“Ak tā,” Lilija nomurmināja. “Nu tad labrīt.”

Jāns palūkojās zilajās marmora debesīs un pēc tam atkal uz viņu. “Patiesībā vairs nav nekāds rīts. Drīzāk vēla pēcpusdiena.”

“Jau?” viņa pagrieza galvu, it kā meklēdama tam pierādījumus.

“Paskat tik!” Jāns izsaucās. “Neticams progress. Šķiet, ka šīrīta emocionālās aktivitātes būs atjaunojušas saikni starp tavu mugurkaulu un galvu. Tātad šī ir tā zīme, kas man bija jāsagaida!”

Lilija mēģināja vēlreiz. Muskuļu kustība bija gandrīz nemanāma.

“Ļoti uzmanīgi!” Jāns brīdināja. “Vilinājums ir liels, bet šis nav īstais bridis pārspīlējumiem. Tagad pamazām sāksim tevi atslēgt no aparatūras, kas tevi imobi-lizēja.”

“Kas tā ir par aparatūru?”

“Kā jau teicu - kad tevi atradu, tev bija ļoti smagi ievainojumi. Lai Lāpītāji un Dziednieki varētu darīt savu labo darbu, mēs palūdzām Amatniekiem un Celtniekiem radīt aparatūru, kas pilnībā liegtu tev kustēties, dodot Dziedniekiem iespēju un laiku tevi ārstēt."

“Bet kas ar mani notika? Kas man kaiš?”

“Tev vairākās vietās bija lauzts mugurkauls, kā ari bija citi savainojumi. Kad tevi atradām, tu biji sasalusi gandrīz kramā. Visticamāk, tieši tāpēc tu izdzīvoji.” Lilija manīja, cik piesardzīgi Jāns izvēlas vārdus. Iespējams, viņš nevēlējās atklāt par daudz un izraisīt nākamo emociju izvirdumu kā pirms pāris stundām.

“Pagaidi.” Prātā nāca daudzi jautājumi. “Cik ilgi es te jau esmu? Šeit, šajā istabā.”

Jāns apklusa un domīgi pablenza griestos. “Nu jau drīz būs gads.”

“Gads? Es te esmu gandrīz gadu?”

“Jā, gandrīz.”

“No kurienes es te nonācu?”

“Precīzu vietu mēs neesam noskaidrojuši, bet noteikti no Zemes.”

“No Zemes? Tu gribi teikt, ka te nav Zeme?”

Viņš noliedzoši papurināja galvu.

“Tad kur ir... šī sala, kur es atrodos?”

“Okeānā, par kuru tu, iespējams, nekad neesi dzirdējusi. Tā atrodas vienā no krokām starp pasaulēm. Starp dimensijām. Ir daudz tādu vietu.”

“Jān, tas ir neprāts.”

“Ticu, ka tā tas izklausās.”

“Vai kāds mani ir meklējis? Vai kādu... uztrauc mana pazušana?”

Jāns novērsa skatienu. “Neesmu par to informēts.”

Lilijai atkal uzmācās bailes.

“Tik tiešām gadu? Vai kaut kādā veidā varu nokļūt... mājās?”

Jāns nokrekšķējās un nervozi sakustējās krēslā.

“Lilij, tevi tas noteikti mulsina un biedē,” viņš teica. “Es pat iedomāties nespēju, kā īsti tu jūties, taču tici -man no sirds tevis žēl.”

“Jān, kāpēc esmu šeit? Es taču nekas neesmu.” Lilija aizvēra acis. Viņai sāpēja rīkle un galvā valdīja totāls haoss. Tā kā atmiņa nefunkcionēja, meitene ne ar ko nevarēja asociēt jauno pieredzi. Bija tikai savstarpēji nesaistītas atmiņu lauskas, kas uzzibēja prātā, kad viņa to gaidīja vismazāk. Vēl bija sapņi. Taču par tiem Lilija pat neuzdrošinājās ieminēties - Jāns domātu, ka viņa ir galīgi nojukusi. Viņai pašai gan nebija skaidrs, kāpēc raizējas par Jāna viedokli, tomēr tā nu tas bija.

“Lilij, tas nav tiesa, ka tu esi nekas,” Jāns strikti iebilda. “Un gan jau Dieva noliktajā laikā gūsim skaidrību par tavu ierašanos šeit. Tu izskaties nogurusi. Varbūt turpināsim vēlāk?”

“Nē, mēs vēl neesam beiguši! Neuzdrošinies aiziet!” viņa pieprasīja, acis joprojām aizvērusi.

Jāns gaidīja.

“Ko tieši tavi Dziednieki un Lāpītāji ar mani darīja?” Lilija tik tikko valdīja dusmas.

“Viņi atkal savienoja tavas muguras un galvas smadzenes un pielika atpakaļ visu, kas nu... visu, kas bija jāpieliek. Aptuveni tā.”

“Kas bija jāpieliek atpakaļ?”

Nopūties Jāns Lilijai izstāstīja, ka tikai viena no abām pēdām ir viņas pašas. Labā ziņa, kā izteicās Jāns, esot tā, ka jaunā kreisās kājas pēda ir sievietes. Tas gan patiesību nepadarīja mazāk grotesku.

Jāns paskaidroja, ka Lilija bijusi tik tikko dzīva. Viņai bijuši neskaitāmi ievainojumi un sarežģīti lūzumi, tostarp pilnīgi sadragāta kreisā pēda.

Lilija gribēja zināt, kur iegūta viņas jaunā pēda. Un patiesība bija tieši tik baisa, kā viņa jau nojauta. Metāla kastē, kurā viņu atrada, bija ari citi gandrīz sasaluši ķermeņi.

“Ko?” Lilijai uzmācās nelabums. Jāns sāka runāt ātrāk, it kā tas varētu aizkavēt šoka iestāšanos.

“Dziedniekiem un Lāpītājiem bija skaidrs, ka ir tikai divas iespējas: vai nu jāatrod kādas nesen mirušas meitenes pēda, vai ari jālūdz Celtniekiem izgatavot pēdas protēzi. Varbūt tev būs vieglāk, ja viņu uztversi kā orgānu

donoru?” viņš ieteica, bet Lilija vispār nevēlējās par to domāt.

“Jān? Kā tev šķiet, kas ar mums notika? Ar mani un tām pārējām meitenēm?”

“Es varu tikai minēt,” viņš sāka, tad apklusa. “Lilij, visi minējumi mani ļoti sanikno un sāpina līdz sirds dziļumiem. Lai kas ar jums būtu darīts, tas noteikti ir bijis briesmīgi.”

Lilija jutās kā pēdējā rudens lapa kokā, ko sev līdzi grasās aizraut ledains vējš. Lai tā nenotiktu, viņa centās ātri mainīt tēmu.

“Un kad tieši viņi paveica visu to... atpakaļ salikšanu? Neatceros ne Dziedniekus, ne Lāpītājus. Tu un Letija esat vienīgie, ko te esmu redzējusi.”

“Kamēr tu gulēji.” Jāns ievilka elpu. “Mēnešiem ilgi katru dienu viņi cītīgi strādāja, lai saliktu tevi kopā.”

Kad Lilija neatbildēja, Jāns turpināja: “Viņi projektēja un uzbūvēja tev šo īpašo istabu. Naktīs tā hermētiski noslēdzas un piepildās ar elpojamu šķidrumu. Lai tevi pilnibā salabotu, daudzi darbi jāveic, apgriežot tevi uz vēdera. Bet to var izdarīt tikai tad, ja esi bezsvara stāvoklī. No rīta tu tiec atkal pagriezta uz muguras un šķidrums no istabas tiek izlaists. No savas vietas tu neredzi, bet te ir visdažādākie mehānismi, arī kāpnes un citas lietas, kas atvieglo piekļuvi.”

Lilija klusēja. Vismaz minūti viņa atkal pretojās ieslīgšanai bezapziņas tumsā, kas solīja drošību un atvieglojumu. Pār meiteni pārliecās Jāns, un viņa laipnajā sejā bija raizes.

“Vai tu vēl ko vēlējies vaicāt, Lilij?”

“Man pietiek! Vairs nekādu jautājumu.” Viņa vilcinājās. “Pagaidi, vēl tikai viens. Kāpēc tieši es?”

Viņš pasmaidīja. "Ak, Lilij, un kāpēc ne tu?”

Lai arī Jāna atbilde tiešām ļāva palūkoties uz situāciju citādi, ne jau to Lilija bija vaicājusi. “Es nebiju to domājusi kaut kādā kosmiskā nozīmē. Vairāk - personiski. Kāpēc lai tu tā pūlētos manis dēļ? Tu mani pat nepazīsti. Kāpēc

Jāns kādu bridi padomāja un tikai tad atbildēja: “Es ticu, ka tu manā dzīvē esi tāpēc, ka Dievs mani mīl.”

“Tāpēc, ka Dievs tevi mīl?”

Vēl viens smaids. “Jā, jo Dievs mani mīl, Lilij. Kā un kāpēc mēs esam saistīti, tas ir noslēpums, bet tas nav nekāds sīkums! Tu esi nozīmīga! Tu esi Ievas meita.”

“Ievas meita?” Vai Jāns kaut ko nojauta par viņas vīzijām? “Ievas... tu domā Ādamu un Ievu? To Ievu? Tas taču ir tikai stāsts. Pasaka.”

“Nu beidzot, kā saka, ledus ir sakustējies.” Viņš pašūpoja galvu. “Lilij, pasakas un miti dzimst iztēles krātuvē: ja kaut ko uzskata par “stāstu”, tas vēl nenozīmē, ka šis stāsts nav patiess.”

Lilija atkal neizmantoja izdevību izstāstīt Jānām par savām vīzijām. Tomēr viņa vārdi radīja jautājumus.

“Tātad tu domā, ka stāsts par Ēdeni ir patiess? Man vienmēr šķitis, ka tas ir izdomāts gluži kā Ziemassvētku vecītis vai Zobu feja.”

“Jā, es domāju, ka patiess.” Jāns likās uzjautrināts. "Lilij, ja vēlies, varu tev palasīt priekšā šo stāstu no Rakstiem. Tur šis notikums rakstiski fiksēts pirmoreiz. Raksti man tepat vien ir, varu ātri aiziet pakaļ.”

“Ja vien tas tevi neapgrūtina,” Lilija teica, cenzdamās slāpēt ziņkārību.

Viņš izgāja un drīz atgriezās ar ādas vākos iesietu grāmatu. “Piedod, tas nav oriģinālais manuskripts, bet vismaz ir oriģinālvalodā. Es varu lasīt un tev tulkot, cik nu labi protu. Ak, kā mums tagad noderētu kāds Pētnieks! Varbūt vēlies pagaidīt?”

"Es labāk gribētu, lai lasi tu,” meitene to iedrošināja. Jāns pievilka tuvāk soliņu, atvēra grāmatas aizmugurējo vāku un sāka lasīt vārdu pa vārdam no labās uz kreiso pusi.

“Iesākumā,” viņš lasīja, “Elohīms radīja...” Jāns pavērās augšup. “Lilij, vai tu zināji, ka oriģinālā senajā valodā Elohīms jeb Dievs ir daudzskaitlī, bet Ruaha^1 - Dieva Gars, dvaša vai vējš - ir sieviešu dzimtē?”

Lilija mēmi atbildēja, saraucot uzacis un paraustot plecus.

“Varbūt es vienkārši lasīšu. Iesākumā,” viņš atsāka, “Elohīms jeb Dievs radīja debesis un zemi...” Un tā Jāns viņai nolasīja pirmo Radīšanas stāstu.

“Un tad viss bija labi un Dievs atpūtās?” lēni vaicāja Lilija, kurā dzirdētais bija atmodinājis dažādas domas un tēlus.

“Jā,” Jāns atbildēja. “Viss bija labi, ļoti labi.” Viņš vilcinājās, it kā gribētu teikt vēl kaut ko, tomēr izlēma to nedarīt.

Viņš piecēlās un nokremšļojies teica: “Tagad gan pietiks. Šodien ir bijis daudz iespaidu. Ja vēlies, es palasīšu citreiz, bet tagad ir pēdējais laiks atpūsties. Kopumā ņemot, tev šodien bija laba diena. Svētītus sapņus!” Viņš izslēdza apgaismojumu, un meitenes acis aizvērās, it kā jāns būtu nospiedis kādu neredzamu slēdzi.

Pat cauri skumjām Lilija uztvēra nu jau pazīstamo un laipno pieskārienu, kas viņu pacēla un aiznesa tālu projām.

“Ādams ir krietni paaudzies, kopš tu pieredzēji viņa dzimšanu,” Ieva teica. Saruna turpinājās, it kā viņa nebūtu bijusi projām. Lilija kopā ar Ievu klausījās, kā dziedādams tuvojās Ādams.

Viņa redzēja no meža iznākam jaunu, slaidu gara auguma vīrieti. Saulē sarkanbrūna vizēja tā tumšā āda, biezie melnie mati bija sapīti bizē un saziesti ar māliem. Viņš izskatījās neparasti skaists, dejodams un spriņģo-dams starp kokiem un pilnā kaklā dziedādams. Tā tērps bija gaisma.

Vīrieša kailums lika Lilijai justies neērti. Viņa novērsās, nesaprotot, vai drikst skatīties. "Es saprotu, kāpēc viņš tev patīk, bet kāpēc viņš ir... kails?”

“Kails?” Ieva pasmaidīja. “Viņš piedzima kails. Ādamam nav nepieciešams cits ietērps kā vien Dieva mīlestība. Viņam nav jākaunas būt vājam un ievainojamam.”

“Viņš neizskatās vājš.”

“Es nerunāju par fizisku vājumu, bet par viņa pilnīgo paļāvību uz Elohlmu.”

“Skaidrs, ka nekas nav skaidrs,” Lilija piebilda. “Turklāt es nesaprotu ne vārda no tā, ko viņš saka.”

“Tu dzirdēsi un redzēsi to, kam tev šeit jābūt par liecinieci.”

“Vai viņš mūs redz?”

“Nē. Tas, ka esi šeit, viņam nav atklāts. Un patiesībā tu vēl neesi piedzimusi. Kāpēc lai viņš tevi redzētu?”

"Bet kā ir ar tevi?”

Uz šo jautājumu māte neatbildēja.

Viņas planēja virs Ādama, kamēr viņš turpināja dziedāt un dejot, dodoties cauri pļavas garajai zālei un reizēm apstājoties, lai aprunātos ar kādu, ko Lilija neredzēja. Cauri pļavai uz upi burbuļoja strautiņš. Ādams, pilns sajūsmas kā mazs puišelis, tajā ielēca un pēkšņi apstājās - kaut kas bija piesaistījis viņa uzmanību.

Lilija pagriezās uz to pusi, no kuras atskanēja balsis, kas dziedāja to pašu mazliet nepareizo melodiju, ko pirms tam Ādams. Sāka pūst silts un maigs vējš. Ādams noteikti pazina šīs balsis, jo skriešus metās tām pretī, palecoties un virpuļojot melodijas ritmā.

"Šis ir viņu pastaigu un sarunu laiks,” Ieva atbildēja uz Lilijas neizteikto jautājumu. “Dievs un Ādams. Tie gavilē un svin katras jaunas dienas sākumu un rod prieku viens otrā.”

Ieva apklusa. Šķita, ka viņa ieklausās kādā Lilijai nedzirdamā sarunā. Sieviete smaidīja.

“Lilij, vari viņiem pievienoties! Adonajs tevi aicina."

“Mani? Viņš aicina mani?” Meitene jutās gan iepriecināta, gan nokaunējusies. Pa galvu šaudījās miljoniem atrunu, iedvešot un pierādot, ka viņa nav šāda ielūguma cienīga. “Vai man tiešām jāiet?” viņa vaicāja.

"Protams, ne. Mīlulīt, tas ir ielūgums, nevis pavēle.” Ievas seja pauda līdzjūtību un atvērtību, viņa piekristu jebkuram Lilijas lēmumam.

“Es nevaru,” Lilija murmināja. “Es te neiederos. Es nezināšu, ko teikt. Tas nav iespējams.”

Ieva viņu apskāva. "Uzaicinājums arvien paliks spēkā, kad vien būsi gatava tam sekot.” Un balss nepauda ne mazāko nosodījumu. Lilija bija reizē skumja un atvieglota.

Piepeši ap Ādamu ciešā apskāvienā savērpās uguns un ūdens vētra. Ja neskaita Ādamu, vienīgā būtne, ko Lilija varēja skaidri saskatīt, bija Mūžīgais Cilvēks. Uz baltās gaismas tērpa kā izšūti rotājumi joprojām bija asinis un dubļi no Ādama dzimšanas.

Lilija ilgojās arī pati piedzīvot šādu apskāvienu. To sajutusi, Ieva kā atbalstot apņēma meiteni ciešāk.

Ādams un Dievs apsēdās mežmalā, atspiedušies ar muguru pret koku. Un divi vareni spēki - Uguns un Vējš - turpināja savu deju ap tiem. Kad arī Lilija un Ieva apsēdās zālē aptuveni divdesmit pēdas tālāk, Adonajs uz viņām palūkojās, pasmaidīja un sveicienā palocīja galvu. Liliju pēkšņi pārņēma sajūta, ka viņa ir pieņemta. Meitene šai sajūtai nepretojās un pat negribēja pretoties.

“Viņš mani redz,” Lilija čukstēja, gandrīz nekustinādama lūpas. “Ieva, Viņš mani redz.”

“Viņš vienmēr redz,” Ieva klusi apliecināja. "Viņš tevi ne vien redz, bet arī pazīst.”

“Dēls,” Mūžīgais Cilvēks teica Ādamam, “tev pieder Mūsu labvēlība. Caur tevi staro Mūsu diženums.”

“Un Tu esi mans prieks! Es arī Tevi mīlu," bērna pacilātībā attrauca Ādams. “Es biju devies izzināt.” Viņš aprakstīja radības, ko bija sastapis savos piedzīvojumos, un rukšķot, ņurdot un gaudojot attēloja, kā ar tām sazinājies. Lai ari ļoti jauns, Ādams bija gudrs, ar ātru uztveri un tik dziļu izpratni, ka izraisīja Lilijā apbrīnu. Viņu smiekli un sarunas plūda pavisam viegli un ņirbēja apkārt Lilijai kā vilnīši.

Kad meitene palūkojās uz Ievu, viņa pārsteigta atklāja, ka pār tās smaidošo seju rit asaras. Ieva piekļāva meiteni sev cieši klāt un, nenovērsusi skatienu no abiem runātājiem, čukstēja: “Paldies, Lilij.”

"Par ko?”

“Es pirmoreiz redzu viņu tādu - zēnu, kas iemīlējies savā Radītājā. Tu man sniedzi ļoti vērtīgu dāvanu. Tu, Lilij. “

“Es ne...” Lilija sāka.

“Kuš, tagad klausies. Tas ir svarīgi.”

Ādams teica: “Ēdene ir auglīga pati par sevi. Vai tiešām ir nozīme, ka es te kaut ko stādu un audzēju?”

“Nozīme ir, bet vajadzības nav,” mirdzošām acīm atbildēja Dievs.

“Un kā ar kopšanu? Kopšanu un sargāšanu? Vai...” Ādams apklusa, meklējot vārdus, kā formulēt jautājumu. “Vai viņpus robežām ir kaut kas, no kā aizsargāties?”

“Tu uzdod prātīgus jautājumus, dēls, un audz ne vien augumā, bet pieņemies ari Gudrībā. Tas ļaus tev kalpot radībai un vest to uz briedumu. Pieņem katru bridi tādu, kāds tas ir. Gudrība tevi vadīs un mācis. Tāpat kā stādīšana, ari kopšana ir svarīga, bet ne nepieciešama. Mierīgi kopdams un stādīdams, tu godini Mūs un apliecini Mums savu mīlestību.”

“Es mīlu Tevi!” Ādams iesaucās un uzrāpās koka zemākajos zaros.

“Un Mēs mīlam tevi!” Arī Adonajs uzkāpa kokā. Tagad viņi abi sēdēja koka zaros, no kuriem varēja pārredzēt dārzu. Adams pacēla rokas un centās noturēt līdzsvaru. Viņa smiekli bija tīri kā kalnu sniegs.

Bridi atvilcis elpu, Ādams uzdeva citu jautājumu:

“Kāpēc es nevaru lidot? Es vēroju radības, kas lido gaisā, un pamēģināju arī pats. Taču es lidoju tikpat labi kā akmens.” Ar žestiem viņš rādija, kā kritis zemē.

“Pastāv labie spēki un vara, kas tevi notur pie zemes. Reiz tu tos izpētīsi un pakļausi, tomēr pats joprojām tiem pakļaujoties.” Dievs smaidīja. “Tagad man ir jautājums tev. Vai tu spēj iziet cauri šim?” Viņš pieklauvēja pie stumbra, pret kuru abi bija atspiedušies.

“Es to vismaz varu mēģināt. Redzi?” Ādams smējās, rādot nobrāzto pieri. “Es neesmu tik izveicīgs kā Vēstneši.”

“Ādam, dzīve un brīvība, kas pieder tev un visiem, kuri ir tevi, ir saistītas ar tavām attiecībām ar Mums. Kamēr nebūsim viens otram uzgriezuši muguru, tev vienmēr un bez mazākās piepūles būs pieejama dzīve un brīvība.”

Redzot Ādama apmulsušo skatienu, Lilija saprata, ka puisi nodarbina jauna doma. Viņš pieķērās pie zemāka zara un sasvērās uz priekšu. Brīdi tā pašūpojies, viņš atsperīgi nolēca zemē. Adonajs bija Ādamam tieši aiz muguras, un zēns pagriezās pret Adonaju.

“Kā gan es varētu pavisam novērst savu seju no Tevis? Mana sirds un dvēsele, un gars ir dzīvi, tikai mājojot Tevi. Kā gan es... spētu... jebkad...?”

Dievs maigi piekļāva Savu dēlu un cieši apskāva.

“Mīlestība riskē, dārgais. Tev ir brīviba noliegt Mūs, noliegt Mīlestību un novērsties.”

Ādams saviebās. “Un kas notiktu, ja es tā izdarītu?” “Novērsdamies tu sevī atklātu ēnu. Šo tumsu tu uztvertu par patiesību, kas īstāka par Mani. Kopš tā brīža līdz mirklim, kad tu atkal pavērstu savu seju pret Mani, šī tukšā nebūtība tevi maldinātu par visu, arī to, kas Mēs tev esam un kas tu esi visai radībai.”

“Vai šai ēnai ir vārds? Vai tāda novēršanās ir kaut kā nosaucama?” Ādams vaicāja, stāvēdams cieši blakus Vienīgajam, kuru tik ļoti mīlēja.

“Tā nav pelnījusi vārdu,” čukstēja Mūžīgais Cilvēks, “bet to sauktu par nāvi.”

Lilijai šķita, ka krūtīm uzgulst smaga, ledusauksta roka un žņaudz viņu. Viņa tik tikko spēja pateikt: “Es pazīstu nāvi. Ieva, mums jābrīdina Ādams.”

Ieva saņēma meitenes roku un paspieda. Lilija juta sevī ieplūstam siltumu, kas stājas pretī un uzveic aukstumu. Ievas uzacis bija dusmīgi savilktas.

Tad Lilija izdzirdēja Balsi. Tā skanēja tik tuvu, it kā būtu pašas domas: “Lilij, uzticies Man.” Tikpat pēkšņi kā uzradies, ledainais žņaudzējs krūtīs pazuda. Lilija dziļi ieelpoja.

“Es negribu nāvi,” Ādams čukstus atbildēja. “Vai nāve ir pretēja dzīvei?”

“Dzīvei nav nekā pretēja, Ādam. Nekas nespēj tai līdzināties. Dzīve ir Laba. Dzīve ir Mūsu dabā.”

Ādams brīdi pārdomāja un tad vaicāja: “Vai manī ir kāda daļa šīs nāves?”

Mūžīgais Cilvēks pasmaidīja un maigi pieskārās zēna vaigam. “Nē, Ādam, tevī nav nāves un nav arī nevienā, kurš ir tevi. Tikai dzīvība. Šodien un vienmēr tu vari ēst no Dzīvības Koka, ieelpot un izelpot Manu Garu, mums skatoties vienam uz otru.”

Ādams pieskārās rokai uz sava vaiga un iesmējās. "Tu zini, cik ļoti es mīlu kokus un augļus, kurus Tu esi radījis,” un tad tēlotā nopietnībā piebilda, “es tos kopju un sargāju, taču ne jau kādas nepieciešamības dzīts.”

Atskanēja gaiši smiekli. Tā vecāki priecājas par sava bērna pirmajiem piesardzīgajiem soļiem un atklājumiem. Kad iestājās vakars, tuvāko apkārtni apmirdzēja Dieva gaismas klātbūtne. Radītājs un radītais kavējās viens otra mīlestības lokā.

Ieva un Lilija klusi raudāja, redzot patiesas mīlestības plūsmu. Kāpēc raud Ieva, to Lilija nezināja, taču viņa pati ar katru sava ķermeņa šūnu alka nokļūt šis mīlestības lokā. Meiteni noturēja vien iekšējās balss čuksti par viņas nevērtibu. Jau atkal tie atturēja un paralizēja. Šādu laimi Lilijai nebija lemts iepazīt.

Beidzot jaunais vīrietis teica: “Es tikai gribu iepazīt dzīvību, vienmēr būt ar Tevi vaigu vaigā!”

"Ādam, tu esi drošībā pie Tiem, Kuri tevi pilnībā pazīst un mīl. Tev ir tikai viens uzdevums - uzticēties. Klausies Manu vārdu katru dienu, un es tev stāstīšu par Labo. Tā nav ne pavēle, ne pienākums. Tas ir vienkārši un viegli.”

“Un kādu vārdu Tu man teiksi šodien?”

"Mans vārds ir prasība, un šajā atpūtas dienā tas skan: tu vari brīvi ēst no visiem Ēdenes dārza kokiem, īpaši no Dzīvības Koka pašā dārza centrā. Taču ir viens koks, kuru esmu tev parādījis un kura augļus tu nedrīksti ēst, ja vēlies palikt brīvs. Dienā, kad ēdīsi no tā koka, atzīdams Labo un Ļauno, tu jau būsi miris.”

“Labo es zinu, jo to Tu arvien sludini, bet kas ir Ļaunais?”

"Ļaunais piederas nāvei, tāpat kā Labais - dzīvībai. Novērsties no dzīvības, gaismas un Labā, no mīlestības un uzticēšanās nozīmē pieņemt nāves ēnu, jo dzīvība ir pievēršanās, bet nāve - novēršanās.”

“Es negribu ne nāvi, ne Ļauno!” Ādams izsaucās.

“Tad izbaudi visas brīvības, kuras atrodamas Mūsos,” pasludināja Dievs.

Ādams kā mazs zēns ierāpās Dieva klēpī, ērti iekārtojās, nolika galvu Viņam uz pleca un aizvēra acis. Mūžīgais Cilvēks apskāva cilvēci un dziedāja tai šūpuļdziesmu.

Arī Lilija iesnaudās, Adonaja dziesmas ieaijāta. Trauslajā mirklī starp nomodu un miegu viņa vēl pamanīja, ka Ieva to paceļ. Meitene ļāvās mātes rokām. Ievas siltā elpa kā skūpsti glāstīja viņas plecu.

SESTĀ NODAĻA Neredzamie

Lilija pamodās nakts vidū, joprojām uz savas ādas juzdama Mātes Ievas ziedu smaržu. Vēsums padzina Ievas siltumu, taču Lilija jutās rāma un mierīga. Lai gan vēl nevarēja būt rīts, meitene bija pilnīgi pamodusies. Istabā valdīja pieklusināta zila gaisma, kuras tik tikko pietika, lai uz akmens griestiem varētu veidoties ēnas. Lilija palūkojās apkārt, klusībā cerot ieraudzīt Ievu, bet vīlās.

Istabā varēja saklausīt kaut ko līdzīgu sarunai. Tur Jāns ar kādu sačukstējās. Lilija jau grasījās viņu pasaukt, tomēr izlēma labāk paklausīties. Otrā runātāja balss šķita kā nomierinoši melodiska un ritmiska dungošana.

“Vēl neesmu izlēmis,” Jāns teica. “Mums viņai visdrīzākajā laikā jāizstāsta, tam es piekritu. Lāpītāji un Dziednieki ir strādājuši līdz spēku izsīkumam, meiteni atjaunojot, bet arī viņi nevar paveikt visu. Pat vislabākā ķirurga nazis kļūst bezspēcīgs, kad ir runa par prātu, sirdi un dvēseli.” Dziesminieks runāja, un viņa balss tembrs vilnīja cauri Lilijas ķermenim, atslābinot savilktos muskuļus. Šai balsij bija neiespējami pretoties, un Lilija to uzsūca sevī

kopā ar gaisu, reizē cenzdamās uzķert melodiju. Un atkal gandrīz iesnaudās.

“Paldies par taviem vārdiem,” teica Jāns. “Bet vai drīkstu uzdot pārdrošu jautājumu: kāpēc Dievs pats nav viņu izdziedinājis ar Savu vārdu?”

Arī šoreiz atbilde tika nodungota, un Lilija aizvēra acis, ļaujoties melodisko vārdu mūzikai. Neizskaidro-jami, taču šajā brīdī viņa itin nemaz nebaidījās. Gluži pretēji - pieauga pārliecība, ka viss, kas notiks, notiks uz labu. ŠI bija līdzīga sajūta tai, kādu viņa bija izjutusi Adonaja tuvumā.

“Es patiešām ticu,” Jāns teica. “Es ticu gan Mīlestībai, gan Dieva nolūkiem. Bet tas, ko tu saki... Tas ir pārsteidzoši! Vai esi pārliecināts, ka viņa ir Lieciniece?”

Tiklīdz Jāns viņu nosauca par Liecinieci, halucinācijās redzētās ainas atdzīvojās. Lilijai aizrāvās elpa, tomēr baiļu nebija, drīzāk gan negaidīts siltums un cerība.

Meitenē notika trīs pasauļu sadursme. Pirmā bija nezināmā, vien atmiņu uzplaiksnījumos iezīmētā pagātne. Otrā bija halucināciju pasaule, kurā Lilija bija Radīšanas Lieciniece. Un trešā, savā ziņā visdīvainākā, bija šī pasaule, kurā viņa gulēja nomodā, kādas debešķīgas dziedāšanas apburta.

Un Lilija nevarēja noteikt, kura no pasaulēm ir īsta, ja kāda vispār tāda ir.

“Lilija ir tik jauna,” Jāns teica. Viņa balsi bija skaidri dzirdamas skumjas. “Un tik... ievainota.”

Atbilde nolija pār Jānu kā smieklu ūdenskritums un pāri plūstošas jautrības šaltis. Lilija gandrīz sāka skaļi smieties līdzi.

“Tev taisnība,” klusu smejot, Jāns piekrita. “Esmu vecs un noguris, bet ne jau es vienīgais. Esmu pavisam cits cilvēks nekā tas enerģiskais vīrs, kas biju jaunībā, - nu, tu jau zini!”

Lilija pasmaidīja, iztēlojoties Jānu kā dzīvespriecīgu jaunu puisi. Un tūlīt iedomājās arī par Ādamu - tik pārliecinātu par Dieva mīlestību un pieķeršanos. Tomēr tā bija sapņu pasaule, bet šī - īstā! Vai ari otrādi? Vai varbūt Zeme - viņas noslēpumainā un aizmirstā izcelsmes vieta - varbūt tā bija īsta?

Jāns atkal ierunājās: "Vai tu padziedāsi viņai? Tā, kā dziedāji man, kad es biju Liecinieks. Jūtu, ka šodien viņai vajadzēs tavas dziesmas spēku.”

Un Balss dziedāja. Un dziesmas laikā Lilija nespētu atvērt acis, pat ja to gribētu. Sapņos un atmiņu fragmentos viņa pirmo reizi patiešām atpūtās. Miers kā paisums plūda pāri viņai, melodijas klājās cita pār citu, līdz meitene bija pilnībā dziesmas ieskauta. Un šajā mirkli vienīgo reizi viņai nekas nesāpēja.

Liliju pamodināja steidzīgu soļu un balsu troksnis. Jau bija uzaususi gaisma, un istabā - taču ārpus viņas redzesloka - notika dzīva rosība. Runāšanu un kņadu pavadīja mehāniski klikšķi un klakšķi. Izklausījās ari, ka tiktu stiprinātas vai kopā vītas troses. Reizēm iedžinkstējās kāds vads, atskanēja kāds prieka sauciens vai vilšanās vaids.

Tad virs Lilijas iznira Jāna smaidīgā seja. "ŠI ir vēsturiska diena. Esam daudz sasnieguši, kopš tu pati pakustināji galvu...”

“Bet tas taču bija tikai vakar. Vai tad ne?” Meitene gandrīz nepazina savu balsi.

“Paklausieties vien!” Jāns šķita bezgala apmierināts. “Balss vairs nav aizsmakusi. Atbildot uz tavu jautājumu -tas laikam bija aptuveni pirms trim dienām.”

“Vai es tik ilgi gulēju?”

“Drīzāk planēji.”

“Planēju?”

“Jā, planēji. Tiešām planēji.”

“Labi, varbūt tu paskaidrosi?”

Jāns pacēla skatienu un brītiņu padomāja, tad atkal pievērsās Lilijai. “Teiksim tā: mēs tevi aizvedām uz tikšanos ar nāvi, bet neļāvām ar to sasveicināties.”

“Tu gribi teikt, ka biju komā?”

“Koma!” viņš izsaucās. “Šo vārdu es neesmu dzirdējis, bet ja ar to apzīmē rīcību, kuras laikā tiec mērķtiecīgi turēta bezsamaņā, lai paātrinātu ārstēšanās procesu, tad tā ir koma. Vai tas palīdz?”

Viņa pamāja.

Jāna acis iedzirkstljās. “Izdari tā vēlreiz!”

“Kā tad?” Lilija vaicāja.

“Tu pamāji ar galvu.”

Atskāršot notikušo, Lilijas lūpās atplauka smaids, un viņa pamāja vēlreiz. Šī vienkāršā kustība izraisīja gaviles visos klātesošajos, kurus meitene neredzēja.

“Mēs palaidām vaļīgāk tavu galvas balstu un stimulējām muskuļus,” viņš izskaidroja. “Tev tagad vajadzētu just lielāku kustību brīvību un spēt labāk kontrolēt savas rokas un kājas.”

“Jān,” viņa pārtrauca, “tu runā tā, it kā ar mani tiktu veikts eksperiments. Un kas ir šie mēs? Es viņus dzirdu, bet neredzu.”

Jāns izbrīnā sarauca uzacis. “Tu viņus dzirdi? Cik dīvaini! Parasti cilvēki viņu balsis nedzird. Patiešām savādi,” viņš murmināja, ar kreiso roku berzēdams savu īso bārdu. “Pilnīgi negaidīti. Hmm,” Jāns pacēla abas rokas un pagriezās, “viņa grib zināt, kas jūs tādi esat. Vai teiksim?” Vispirms iestājās absolūts klusums, ko pāršķēla spalga balss, kas atgādināja durvju zvanu. “Nu labi.” Jāns atkal pagriezās pret Liliju.

“Tātad tā. Šodien mūs apciemojis bariņš Dziednieku un Lāpītāju, daži Labotāji, Celtnieki, Projektētāji un Skārdnieki,” viņš nosauca dažādās grupas un norādīja uz tām. “Dažādi Vēstneši, kuri kustas pārāk ātri pat manām acīm, viens Domātājs, Reģis, Pavārs un Audējs. Šodien te nav neviena Pētnieka vai Izgudrotāja. Un, par laimi, nav arī neviena Dziesminieka vai Vadītāja. Ir Laikskaitis un viens īgņa.” Viņš atkal ieskatījās Lilijai acīs. “Vienmēr ir arī daži Neredzamie, bet nekad nevar zināt, cik viņu ir un kuri ieradušies, ja vien viņi paši neizlemj parādīties.”

Meitene nokremšļojās. “Es gribu viņus redzēt.”

“Bet tas nav iespējams.” Jāns noliecās un smaidot pačukstēja: "Viņi ir neredzami.”

“Es nerunāju par Neredzamajiem. Gribu redzēt pārējos - tos Lāpītājus un Dziedniekus, kuri mani kopuši. Un kāpēc te ir Labotāji un Celtnieki?”

Jāns palūkojās apkārt, it kā pārdomādams savas iespējas. “Man tā nešķiet laba ideja. Kad tu domā par Lāpītājiem

un Dziedniekiem, Lilij, tev prātā ir ārstu un medmāsu tēli, bet tādu mums nav.” Viņš apklusa un pamāja kādam, kuru meitene neredzēja. “Domātājs man piekrīt. Ieraugot mūsu Lāpītājus un Dziedniekus, tu, iespējams, būsi šokēta, un tavs stāvoklis var pasliktināties.”

“Tu mani mazliet biedē. Pašlaik mana iztēle noteikti ir ļaunāka par realitāti.”

“Nu... šajā gadījumā diez vai. Lūdzu, šoreiz uzticies manam lēmumam.” Viņš pieklusa un pārlaida skatienu telpai. “Mēs visi esam vienisprātis. Iespējams, kādā brīdī, kad būsi pilnībā atguvusi spēkus, mēs savas domas mainīsim.”

Tas Lilijai nepatika, tāpēc Jāns steidzīgi turpināja: "Tomēr varu tavā labā izdarīt kaut ko citu, kas paplašinās tavu redzesloku. Mēs esam gatavi pārvest tevi uz lielāku telpu un pacelt augstāk pagalvi. Tad varēsi visu labāk pārredzēt. Un tagad es gribu, lai pēc manas komandas pamēģini pakustināt kāju un roku pirkstus.”

Viņa mēģināja, bet nekas neizdevās.

“Pagaidi. Sāc tad, kad teikšu! Nekas nenotiks, iekams nebūsim pabeiguši. Vēl ir jāatjauno daži savienojumi. Es tev pateikšu, kad viss būs gatavs. Sarunāts?”

Lilija tikai pamāja ar galvu, jo bažījās, ka mēģinājums runāt varētu beigties ar raudāšanu. Viņa jutās kā cietumnieks, kas, padzirdējis par amnestiju, nu baidās, ka tās ir tikai baumas vai arī apžēlots tiks kāds cits.

Pēc pāris minūtēm Jāns teica: “Labi! Tagad mēģini.” Abu roku pirksti kustējās, tāpat arī abu kāju pirksti. Šķita, ka telpu pāršalc apslāpētas gaviles. Lilija iztēlojās uzvaras žestus un klusus prieka un apsveikumu čukstus.

Meitenei pat šķita, ka dzird korķa paukšķi un sajūt zemeņu smaržu. Viņa smējās.

Gulta bez skaņas tika izstumta no istabas. Tā līgani slīdēja, it kā peldētu pa ūdeni. Virzoties cauri telpai, Lilija saprata, ka tas, ko līdz šim bija uzskatījusi par griestiem, patiesībā ir milzīgs baldahīns. Tas nosedza sarežģītu mazītiņu trepīšu un tiltiņu konstrukciju, līdzīgu stalažu labirintam pie cirka arēnas griestiem. Gulta izslīdēja cauri varenai akmens arkai un nonāca lielā, plašā un atvērtā telpā.

Lilijas pārsegtajam augumam pārskrēja viegls vējš -pirmais, ko viņa šajā pasaulē spēja atcerēties, - un rotaļīgi skāra seju. Degunu kairināja jūras vēja un sāļūdens smarža. Ausis ielija tāla bangu duna, kaiju un zīriņu medību kliedzieni. To nomierinošā iedarbība viņai atgādināja par Jāna nakts viesi.

"Jān?”

“Es esmu šeit.” Viņa balss atskanēja no kreisās puses.

"Ar ko tu tonakt runāji?”

“Kamēr tu gulēji, esmu runājis ar daudziem.”

“Es domāju to, kurš dziedāja.”

Beidzot gulta bija novietota tai paredzētajā vietā, un virs Lilijas atkal parādījās Jāna seja.

“Pieļauju, ka būsi dzirdējusi mani sarunājamies ar Hāniēlu,” viņš atbildēja. Atskanot šim vārdam, Lilijā ielija siltums un enerģija, kas atdzīvināja nogurušos muskuļus un kaulus.

“Hāniēls?”

Jāns ignorēja jautājumu.

"Tagad mēs lēnām pacelsim augstāk pagalvi. Piespiežot dažas pogas, tavu gultu var transformēt par ratiņkrēslu.

Šodien vēl ne, bet, kad būsi stiprāka, mēs to noteikti izmēģināsim.”

Jāns pazuda no Lilijas redzesloka.

“Kāpēc viņš dzied, nevis runā?”

“Hāniēla valoda ir senāka un attīstītāka par mūsējo.” jāns atkal parādījās gultas otrā pusē. “Cerams, galva tev nenoripos no pleciem, kad celsim tevi augstāk.”

Meitene savilka raižpilnu seju.

“Jociņš, Lilij,” Jāns spurdza. “Es nenoturējos. Tu izskatījies tik nopietna. Nav ne mazākās iespējas, ka tava galva varētu noripot.”

“Baigi smieklīgi!” Lilija mēģināja notēlot dusmas, bet nespēja apslāpēt smaidu. “Kāpēc es nesapratu Hāniēla dziedāšanu?”

Jāns atkal pazuda. “Nu tad aiziet! Kā jau teicu, tas ļoti ievilksies - piecpadsmit minūtēs tiksi pacelta aptuveni par vienu grādu. Šodienas mērķis ir trīsdesmit grādu leņķis. Kopā septiņas stundas. Esi gatava?”

“Uz priekšu!” Lilija piekrita. Bet nekas nenotika.

Vismaz tā šķita.

“Jān?”

“Esmu tepat, vienkārši kontrolēju tavu progresu. Viss ir labi.”

“Kādā valodā Hāniēls runāja?

“Tādā pašā, kādā runājam mēs ar tevi.”

“Nerunāja vis. Tad taču es būtu sapratusi.”

“Vai tad tu nesaprati?”

Lilija gribēja iebilst, bet apdomājās. Lai arī meitene nevarētu atkārtot Hāniēla dziesmas vārdus, tomēr savā veidā to nozīme dziļi sirdī viņai tiešām bija skaidra.

Hāniēls bija iedvesis mieru. Atpūtu. Un Jānām sniedzis atbildes uz jautājumiem.

Bet varbūt Jāns blefoja, lai uzzinātu, cik daudz viņa ir noklausījusies.

“Nu jau tu esi par grādu augstāk,” Jāns paziņoja. “Lieliski!”

“Kas ir Lieciniece?” viņa vaicāja.

“Tev nu gan šodien ir daudz jautājumu!” Jāns iesmējās.

“Es padzirdēju, ka tev esot visas atbildes.”

Lilijas gultai tuvojās soļi, un drīz jau pie tās stāvēja Jāns. “Man nav visu atbilžu, bet dažas varbūt ir. Liecinieks ir kāds, kuram uzticēts dievišķs uzdevums - novērot Dievu darbībā un ziņot par to, ko redzējis.” Viņš nokremšļojās un novērsās. “Kāds vai kāda.”

Lai arī Lilija noteikti gribēja zināt, ko Jāns un Ieva bija domājuši, dēvējot viņu par Liecinieci, meitene, pamanījusi, ka Jāns nejūtas ērti, izvaicāšanu neturpināja. “Mums viņai tas drīzumā jāizstāsta, bet... viņa ir tik ievainota” Šī saruna šķita saistīta ar baisajiem sapņiem un iespēju, ka prāts ir tikpat ievainots, cik ķermenis. Turklāt tobrīd Lilija atskārta, cik svarīgs tai ir Jāna viedoklis. Un tas lika justies nepatīkami ievainojamai.

“Vai Hāniēls ir Liecinieks?”

Jānām aiz pārsteiguma pavērās mute. “Hāniēls? Nē taču! Hāniēls ir tuvs draugs, kurš mani pazīst jau daudzus skaistus un arī grūtus gadus.” Viņš pielika plaukstu pie krūtīm un apklusa. "Man teic, ka esi pacelta vēl par vienu grādu.”

Jāns turpināja ik pēc piecpadsmit minūtēm ziņot par katru nākamo pieveikto grādu. Beidzot arī Lilija kaut

ko sajuta. Viņas pasaule sāka mainīties. Starp sesto un septīto grādu ķermenis sāka protestēt. Šķita, ka istaba sagrīļojas un sagriežas karuselī. Nemanot bija pielavījies nelabums.

“Stāt!” Jāns iekliedzās. “Ļaujiet viņai pierast.”

Lilija centās domāt par Hāniēlu un viņa dziesmu. Hāniēla neaizmirstamā šūpuļdziesma kā magnēts vilka viņu atpakaļ pie spilgtajām ainām, kurām jau bijusi par liecinieci.

Pagāja gandrīz stunda, līdz Lilijas nelabums bija pārgājis un celšanu varēja turpināt. Ar laiku, pagalvim arvien paaugstinoties, Lilija pamanīja, ka gulta novietota iepretim milzīgam logam, caur kuru redzamas spilgti zilas debesis. Lielākoties tās bija skaidras, tomēr laiku pa laikam garām aizslīdēja kāds mākonis, atgādinādams sapņos redzētās vietas.

“Jān, vai tu tici Dievam?” meitene vaicāja.

Pirms atbildēja, viņš bridi domīgs klusēja un beidzot teica: “Nē.”

“Es arī neticu.”

Jāns saņēma Lilijas roku. “Lilij, tādi vārdi kā Dievs un ticēšana bieži vien ir bezjēdzīgi. Es neticu Dievam. Es Dievu pazīstu! Tiklīdz tu kādu pazīsti, ticība vairs nav nepieciešama.”

To Lilija nesaprata: “Vai Hāniēls ir Dievs?”

Jāna sirsnīgie smiekli skanēja skaļāk par visiem apkārtējiem trokšņiem. “Nē, mazulīt! Šķiet, mans draugs uz tevi atstājis dziļu iespaidu. Un tā tam arī jābūt. Hāniēls ir viens no Dieva kalpiem un palīgiem." Viņš pieliecās un pačukstēja: "Hāniēls ir Eņģelis.”

Piepeši Lilija ieraudzīja horizontu. Atkal sareiba galva un zuda līdzsvars, tāpēc procesu nācās apturēt un pagaidīt, kamēr ķermenis pieradis.

“Ja tev jāvemj, vem,” drošināja Jāns. “Varbūt pēc tam jutīsies labāk.”

"Tad jau labāk mirt.”

“Nevar būt, ka nekad mūžā neesi vēmusi.” Viņš pazuda no meitenes redzesloka.

"Es neciešu korķēšanu.”

“Korķēt? На!” Jāns skaļi paziņoja visiem telpā klātesošajiem. “Korķēšana! Tas nu reiz ir kas jauns.” Viņš šo vārdu izrunāja kā lingvists, kas cenšas izprast jaunas skaņas veidošanu. “Kor-ķēt. Lielisks vārds! Labi, tādā gadījumā, lai manā maiņā nebūtu nekādas korķ-ēšanas. Skaidrs?” Jāns atkal parādījās. “Vai es pareizi lietoju to vārdu?”

“Jā.” Meitene iesmējās par spīti ieilgušajam nelabumam.

Kad horizonta līnija, kur okeāns skūpstīja debesis, pilnībā atklājās Lilijas skatienam, Jāns paziņoja, ka diena uzskatāma par nenoliedzami izdevušos un esot pienācis laiks atpūsties. Dažu minūšu laikā viss darbīgums aprima un iestājās atspirdzinošs klusums.

Jāns uz brītiņu izgāja un atgriezās ar bļodiņu jauki smaržojoša buljona. Lilijai rūca vēders.

“Drīz mums būs viesi,” Jāns teica un apsēdās viņai blakus. “Es turējos pretī, cik ilgi vien spēju, taču viņi kļūst aizvien uzstājīgāki.”

“Ko viņi grib no tevis?” Lilija vaicāja.

“Ne jau no manis, bet no tevis! Kad varēsi sēdēt, es tos ielaidīšu. Letija teica, ka viņu ierašanās esot saistīta

ar kādu senu pareģojumu. Mēs visu uzzināsim, kad pienāks laiks. Bet tagad,” Jāns iesmēla karotē buljonu, “balvā par grūto darbu dabūsi buljonu. Pavāri un Dziednieki to pagatavojuši tieši tev. Ja neskaita dziednieciskos maisījumus un zāļu šķidrumus, šī būs tava pirmā pašas ēstā maltīte. Ēšana un dzeršana ir atveseļošanās atslēga.”

Jāns tuvināja karoti viņas mutei. “Nu, pamēģini! Es jau zinu, ka būs diezgan garšīgi.” Viņš piemiedza ar aci.

Buljons bija silts, pikants un garšoja lieliski, tas patīkami sildīja un atmodināja līdz šim snaudušās dabiskās iemaņas. Sākumā meitene rīstījās un žākstījās, un smaidīja, kad Jāns, sev no vaigiem noslaucījis buljona lāsītes, ko viņa tam uzsprauslojusi, atkal tuvināja karoti viņas lūpām.

Lēnā un uzmanīgā buljona ēšana turpinājās vēl kādu brīdi. Tad Jāns atlaidās krēslā.

“Es zinu, ka tu labprāt uzēstu vēl, bet pagaidām pietiks. Negribēsi taču korķēt, vai ne?”

“Ja vien ir iespējams no tā izvairīties.” Lilija dziļi ieelpoja un izelpoja, izbaudot, kā pēc jūras un puķēm smaržojošais gaiss pārmaiņus piepilda plaušas un izplūst no tām, un vērojot, kā pie horizonta lēni izdziest diena. Ja neņēma vērā faktu, ka Lilija joprojām nevarēja kustēties, tad viņa jutās labāk nekā jebkad iepriekš, cik nu spēja sevi atcerēties. Vismaz nomoda stundās.

“Ja es pazītu Dievu, gribētu, lai viņš līdzinās tev,” Lilija teica. Jāns nolika malā bļodiņu un skatījās uz meiteni. Viņam acis bija asaras. “Jān, vai Dievam, kuru tu pazīsti, ir arī vārds?”

Lilija prātoja, vai vārds spētu atvērt durvis starp sapņu un reālo pasauli - Adonajs, Elohlms, Mūžīgais Cilvēks?

Jāns pamirkšķināja. “Dievam ir daudz vārdu. Katrs apzīmē kādu Dieva rakstura un būtības šķautni. Neviens nav visaptverošs, bet katrs ir noderīgs. Dažiem ir pārāk plašs mērogs, lai to varētu izteikt vārdos. Ar to es gribu teikt, ka viņus nevar noformulēt skaņās. Citus identificēt un izteikt ir vienkārši.”

"Tu domā, ka Dievs tev ļāva mani atrast, jo tevi mīl?”

“Jā, tā es domāju. Jebkurā dienā ikviens cilvēks var kļūt par Atradēju. Tā ir viena no brīnišķīgākajām iespējām dzīvē. Kad būsi nodzīvojusi tikpat ilgi, cik es, atklāsi, ka pilnībā atteikties no sava atraduma nav iespējams. Mēģināt jau var, taču tas tev nedos mieru, līdz būsi to (vai viņu) pieņēmis. Vienīgais, kas pārmaina cilvēku vairāk nekā kļūšana par Atradēju, ir bridis, kad kāds atrod tevi.”

“Vai tevi kāds ir atradis?” Lilija vaicāja, Jāna pārdomu ieintriģēta.

“Tas ir pavisam cits stāsts.” Viņš nopūtās un grasījās piecelties. “Mans brālēns. Mani atrada mans brālēns.” Jāns nosvērti uzlika Lilijai uz pieres plaukstu. “Un tagad tev jāguļ, bet es būšu te, kad tu pamodīsies. Lai tev daudz saldu sapņu, un lai prātā un sirdī tikai labas domas!”

Kad Lilija atvēra acis, viņa ieraudzīja, kā Ādams ar pirkstu baksta šķidrajā sienā ap Ēdeni un pretī saņem enerģijas un ūdens šalti, kas viņa ķermeni izgaismo kā ar dzīvām elementārdaļiņām. Katru reizi, pieskaroties

sienai, Ādams iesmējās. Viņa aizrautība pielipa pat Ievai. “Lūk, patiess prieks," Lilija nodomāja.

Ādams izgāja cauri robežsienai un pameta dārzu. Zemu nolicis, viņš lavījās pa garo zāli kā puišelis, kas spēlē paslēpes. Ādama aizrautības apburtas, Ieva un Lilija viņam sekoja. Ieva pastāstīja, ka jau vairākas nedēļas Ādams gar Ēdenes robežām izsekojot kādu radījumu. Taču tas pazūdod zem krūma vai alā, tiklīdz Ādamam kaut nedaudz izdodas tam pietuvoties - raibraibas krāsas vien nozibot. Radījums esot zems un aiz sevis neatstājot gandrīz nekādu pēdu.

Pat stundām ilga uzglūnēšana neļāva piekļūt tuvāk mērķim, toties tās laikā Ādams Ēdenes dārzā bija atklājis neskaitāmus citus radījumus. Gan augsto koku lapotnēs, gan zemē un pazemē.

Lai nomaskētos, Ādams bija notriepies ar brūnajiem un sarkanīgajiem upmalas māliem. Viņš lavījās cauri garas zāles puduriem, kustēdamies manīgi kā viegla vēja pūsma. Te pēkšņi dažu centimetru attālumā tieši pretī izslējies radījums, kam visu laiku tik pacietīgi sekots. Ādams tā pārbijās, ka uz dibena nogāzās zemē un sāka smieties.

Lilija bija šokā. Tā bija čūska, ko viņa bija sastapusi, kad pirmo reizi nokļuva dārzā. Lilijā ieslēdzās iekšējās trauksmes signāls. Meitene paskatījās uz Ievu, un arī tā izskatījās nemierīga.

“Ko darīsim?” Lilija čukstēja.

“Pagaidām mums nav jāiejaucas,” Ieva atbildēja, un viņas balsī skanēja apslāpētas dusmas.

“Kāpēc ne?” prātoja Lilija, uztvērusi brīdinājumu mātes teiktajā.

Čūska līdzinājās dzīvai vīnstīgai, resnai kā koka stumbrs. Viņa bija pievērsusi Ādamam savas stingās zeltaini dzeltenās acis ar zīlītēm oniksa melnumā.

“Kāpēc tu mani vajā?” Gaisu iztaustīja šķeltā mēle. “Tu runā?” iesaucās pārsteigtais Ādams. “Un nevis primitīvi kā pārējie zvēri? Tevis teiktais ir saprotams! Tas skan kā Ķerubu dziesmas!”

Čūska pacēla galvu un ieskatījās Ādamam acīs. Kapuce izpletās. Lilija manīja, kā no bailēm un dusmām sāk straujāk sisties sirds. Te kaut kas noteikti nebija labi, bet viņa nesaprata, kas. Meitene juta, ka Ieva viņu saņem aiz elkoņa, it kā atturēdama iejaukties.

“Tu esi skaista!” Ādams apbrīnoja čūsku. “Visos savos klejojumos Ēdenes dārzā neesmu saticis tev līdzīgu radījumu. Pastāsti man, kas tu esi!”

Čūska uzreiz neatbildēja. Tā tikai šūpojās šurpu turpu un nemierīgi šaudīja mēli.

“Brīvs un gudrs zemes radījums,” čūska paziņoja. “Es esmu mirdzoša, un mana valstība ir ārpus Ēdenes robežām. Un kas esi tu, kurš tik pārdroši mani uzrunā, turklāt būdams tik vājš un tomēr bezbailīgs?”

"Es esmu Ādams, Dieva dēls,” Ādams atbildēja. “Ādam! Nerunā ar viņu!” Lilija iekliedzās. Bet Ādams viņu nedzirdēja. Čūska gan pagriezās uz meitenes pusi.

SEPTĪTĀ nodaļa Viesi

vēl labu bridi Lilija gulēja drebēdama, līdz pamazām bailes atstājās. Vai čūska varēja viņai sekot Patvērumā? Tās bija iracionālas bailes, tomēr tāds bija viss viņas pieredzētais.

Agrā rīta krēslā Lilija ar pirkstu pakasīja degunu. Jauna kustība! Šī nenozīmīgā, taču tik ilgu laiku neiespējamā kustība aizgaiņāja nemiera atliekas un lika pasmaidīt. Un viņai nesāpēja. Ķermenī kaut kas bija mainījies. Lilija pacēla abas rokas austošās saules staros un tās pētīja.

Piepeši Liliju iztraucēja skaļa krākšana, kas atskanēja no dīvāna blakus viņas guļvietai. Tur nakti bija pārlaidis Jāns, lai būtu līdzās, ja Lilijai ievajadzētos viņa palīdzību. Meitene juta dziļu pateicību un pieķeršanos Jānām.

No blakusistabas atskanēja balsis.

“Mums laikam ir viesi,” Lilija konstatēja.

Jāns sakustējās, bet viņam bija vajadzīgas dažas sekundes, lai atmostos pilnībā.

“Viesi? Vai tiešām? Jau klāt ir?” viņš murmināja, sākdams iet uz vienu pusi, tad uz otru un galu galā pavisam

apstādamies. Beidzot Lilija parādīja pieņemamās telpas virzienā. Jāns plati smaidīja, ievērojis, ka meitene kustina rokas.

Viņš dziļi ieelpoja un jautāja: “Vai vēlies tos satikt te vai tur, ārā?”

“Ārā,” viņa atbildēja. “Es vēl neesmu bijusi ārā.”

Nospiežot pogu, Lilijas gultas galvgalis atkal tika pacelts, un, kad meitene ar galvas mājienu apstiprināja, ka ir gatava, Jāns viņu izstūma pie ciemiņiem. Tā bija patiešām milzīga pieņemamā telpa, uzbūvēta uz izvirzītas klintsradzes augstu virs jūras. Logi pavērās uz trim debespusēm, un pa tiem varēja redzēt pasakaini skaistu krastu ar pakalniem un pat tālas kalnu grēdas.

Šajā saules pielietajā rītā viņus gaidīja trīs Pētnieki. Tie dzēra tēju un vērās jūras klaidā. Lilijai un Jānām ienākot, viņi visi reizē pagriezās. Pētnieki bija ģērbušies gandrīz vienādi - diezgan novalkātos, šķiet, krita un ceļa putekļu klātos talāros. Divi bija ļoti veci, varbūt pat vecāki par Jānu. Par spīti tam, ka grumbainajās sejās jaudās nogurums, acis bija možas un vērīgas.

Sieviete bija vairāk nekā sešas pēdas gara, un vēl garāku viņu padarīja galvvidū uztupināta cepure. Ar slaido un stūraino stāvu un putna knābim līdzīgo degunu viņa atgādināja stārķi, vienīgi brūni melnās tērpa krāsas neatbilda šim iespaidam. Pilnīgs pretstats viņai bija otrs vecākais viesis - cik garš, tik plats, turklāt augumā tikai nedaudz virs četrām pēdām. Viņš elpoja tik smagi, it kā nupat būtu skriešus uzskrējis pa daudzajiem pakāpieniem no klints pakājes, un izskatījās, ka tūlīt uzsprāgs.

Trešais Pētnieks šķita daudz jaunāks, tomēr ari viņa sejā grumbas jau bija ierakstījušas gana daudz atmiņu. Viņš bija garāks par sievieti, ar pievilcīgu tumsnēju seju, ko ieskāva skaisti safrizētu matu cirtas. Lilijai viņš šķita dīvaini pazīstams; tas meiteni vienlaikus valdzināja un darīja nemierīgu.

“Esiet sveicināti!” teica Jāns, pacēlis abas rokas. Cits pēc cita viesi saņēma viņa rokas savējās un pielika savu pieri pie Jāna pieres. Lilija iedomājās, ka tas ir veids, kādā šeit sasveicinās.

“Mani sauc Jāns. Esmu Kolekcionārs un priecājos piebilst - kopš nesena laika arī Atradējs, kā jūs jau zināt.” Jāns pamāja ar galvu uz Lilijas pusi. “Tā ir Lilija Fīldsa. Patvērums ir mūsu mājas, un jūs esat laipni aicināti te palikt, cik ilgi vien vēlaties. Atvainojiet, ka netikāt pieņemti jau agrāk. Vēl nebija īstais bridis.” Viņš norādīja uz tējas tasēm. “Redzu, ka Apkalpotājs atnesis jums tēju. Vai vēlēsieties ari kādu cepumu?”

“Negribam jūs apgrūtināt un likt mums gādāt cepumus,” teica sieviete, apsēžoties uz dīvāna. “Man ir neizmērojams prieks tevi beidzot satikt, Jān. Stāsts par tevi ir tālu izdaudzināts.”

Apaļīgais Pētnieks, kurš, izdzirdot pieminam cepumus, jau bija smaidā pavēris muti, to atkal aizvēra, bet turpināja smaidīt.

"No kurienes jūs esat?” Jāns vaicāja.

“No vietas otrpus Treinas,” sieviete atbildēja.

Jāna acis iepletās. “Es nezināju, ka aiz Treinas vispār vēl kaut kas ir. Tagad skaidrs, kāpēc es jūs nepazīstu. Tiešām otrpus Treinas?”

Piekrītoši mādami, ari abi pārējie Pētnieki iekārtojās krēslos. Jāns apsēdās blakus Lilijai, kas mulsa pētošo skatienu krustugunis. Viņa sāka cītīgi aplūkot savas pēdas un centās noslēpt to, kura nebija viņas pašas.

“Jūs laikam ļoti ilgi esat bijuši ceļā, līdz nokļuvāt šurp,” minēja Jāns.

“Pietiks, ja pateikšu, ka esam ieradušies no vietas, līdz kurai jāceļo mēnešiem ilgi... otrpus Treinas.” Pēdējos vārdus sieviete izrunāja ļoti skaidri un lēni, cieši raudzīdamās uz Jānu.

“Un, runājot par cepumiem...” viņu pārtrauca apaļais. Sieviete pacēla roku.

"... es, protams, varu pagaidīt.”

“Kā jūs veicāt tik tālu ceļu?” Jāns turpināja. “Cenšos iztēloties tik ilgu ceļojumu.”

“Jātnieki,” viņa atbildēja. “Mūsu pusē nav daudz Lidotāju, un man, godīgi sakot, ir bail no augstuma. Par Jātniekiem šeit ļoti labi rūpējas - paldies! Taču pagāja vairākas nedēļas, līdz atkopāmies.”

Lilija slepus nopētīja viesu nodriskātās drēbes un brīnījās, vai tiešām viņiem nav citu.

“Un kāpēc jūs uzņēmāties šo ceļojumu?”

Pētniece kavējās ar atbildi un, skatienu nenovērsdama no Jāna, ar galvu pamāja uz Lilijas pusi. “Pieļauju, ka šī ir jūsu atradene.”

“Jā, tā ir viņa.”

“Tad esam ieradušies viņas dēļ.”

Lilija saskaitās. “Es ari te esmu. Nerunājiet par mani, tā kā manis te nemaz nebūtu...”

“It kā,” sieviete izlaboja.

“Ko? It kā? It kā kas?” Tagad Lilija bija ne vien apmulsusi, bet ari aizkaitināta.

“Viņa ar to gribēja teikt,” sarunā iejaucās apaļais Pētnieks, "ka pareizi jāsaka “it kā” tevis te nebūtu, nevis “tā kā” tevis te nebūtu.”

“Piedodiet man, lūdzu!” Lilija atcirta. Un, lai būtu lielāks iespaids, katru vārdu izrunāja uzsvērti un lēni. “Tā kā! It kā! Man tā kā vienalga! Un kamēr es it kā runāju par šo tēmu, vai te visi tiešām tā kā bez vārda?” Lilija savu izlēcienu paspilgtināja, aktīvi žestikulējot ar rokām un plaukstām vienkārši tāpēc, ka izbaudīja savu jauno kustību brīvību. “Tas ir tik kaitinoši,” viņa turpināja niknoties, “vai tiešām es šajā salā esmu vienīgā, kurai tas krīt uz nerviem?”

Saruna bija pārtrūkusi, un telpā iestājies neveikls klusums, ko vēl vairāk izcēla tālīno viļņu šļaksti pret krastu.

Sieviete savilka uzacis, apaļīgais iegremdējās savā krēslā, it kā censtos noslēpties. Vienīgi trešais Pētnieks nereaģēja. Patiesībā šķita, ka viņa lūpu kaktiņos ir parādījies teju nemanāms smaids.

“Padomā tik!” sieviete beidzot izdvesa. Viņa bija nosarkusi. “Tas bija interesanti! Patiesi, gandrīz visa garā ceļojuma vērts!”

Jāns lepni smaidīja, acīm viltīgi mirdzot. “Vai es neaizmirsu piebilst, ka Lilija ir... teiksim tā... introverta?”

Šajā pārsteiguma un mulsuma pilnajā mirklī Lilija dzirdēja vien pati savus sirdspukstus un zvanīšanu ausīs.

Pētniece smalkjūtīgi nokrekšķinājās un rāmi iepazīstināja ar sevi: “Lilij, mani sauc Anita. Man ir gods ar tevi iepazīties.”

Piepeši - it kā šī tikšanās patiesi būtu lemta neveiksmei - no ārpuses atskanēja spalga un ļoti augsta balstiņa: “Kur visi ir? Vai es nokavēju ballīti? Goda vārds, tās kāpnes mani vienreiz nobeigs.”

Lilija pazina Letijas balsi. Pēc tam nodipēja mazas pēdiņas un Lilija pirmo reizi ieraudzīja sīciņo kundzīti, kurai tik ļoti patika dungot. Letija bija mazītiņa, ne vairāk kā trīs pēdas gara, ievīstījusies šallē un balstījās uz spieķīša. Lilijai viņa atgādināja namiņu uz tieviem nevienāda izmēra koka pālīšiem. īsta dabas kļūda. Lilija centās pārāk neblenzt uz viņu. Atspiedusies pret spieķīti, Letija taisnā ceļā devās pie Pētniekiem.

“Labu dienu jums, mani draugi, un labu dienu arī tev, mīļais bērns,” viņa pamāja pārsteigtajai Lilijai.

“Un ko tu par šito saki?” sīkā būtne vaicāja Jānām, ar spieķīti pabakstot uz Pētnieku pusi. “Vesela mūžība pagājusi, kopš mums bijuši viesi no zemēm otrpus Treinas.” Jāns teatrāli pameta gaisā rokas. “Tu zināji, ka otrpus Treinas ir apdzīvotas zemes, un neko man neteici?” Miniatūrā būtne tikai smaidīja. Pētnieki ar viņu pienācīgi sasveicinājās, turklāt bija spiesti nomesties ceļos, lai varētu aizsniegt Letijas pieri. Pēc tam visi atkal apsēdās. Letija uzrāpās uz soliņa un, piesardzīgi iekārtojusies uz pašas maliņas, sāka klusu dungot. Šķita, ka vienīgi Lilija tam pievērsa uzmanību.

Lilija piebikstīja Jānām ar elkoni, un viņš pieliecās tai tuvāk. “Kāpēc viņa dungo?” Lilija vaicāja.

“īgņa,” viņš klusi noteica un nekavējoties pievērsās pārējiem. “Letij, mēs tikko sākām iepazīties.” Jāns pamāja apaļīgajam.

“Es esmu Džeralds,” Pētnieks iepazīstināja ar sevi, “Avangarda Antikvitāšu Pētnieks.”

“Un mani sauc Saimons,” paziņoja jaunākais Pētnieks, atlaidies krēslā un pārlicis potīti pār otras kājas ceļgalu, “Avangarda Sistemātikas un Filozofijas Pētnieks.”

Viņa balss Liliju vienlaikus savādi piesaistīja un atgrūda. Tā atgādināja pakusušu šokolādi.

“Vai vari pastāstīt par savu pētniecības jomu, Anita?” vaicāja Jāns.

“Anita,” iejaucās Džeralds, “ir Avangarda Pētniece un Pirmās pakāpes Padomniece."

“Pirmās pakāpes!” iesaucās Jāns. “Tad esmu divkārt pagodināts. Un kāda specializācija?”

“Dvēseļu psiholoģija, ar specializāciju ENI,” viņa atbildēja, un Jāns automātiski paskatījās uz Liliju.

Kaut arī viņš uzreiz novērsās, Lilija skatienu pamanīja. “Kas ir ENI?” viņa vaicāja. Kakls sūrstēja, jo pirms pirmītējā dusmu izvirduma balss saites sen nebija lietotas.

“Epiģenētiskā neirālā integrācija,” iečiepstējās Letija. “Tas ir kā salikt kopā saplīsuša spoguļa lauskas - uz prāta un atbilstošās sirds neirālo tīklu fona jāsavieno attiecīgie gabaliņi.”

“Jā, jā! Mums laukos arī tā bija,” Lilija piebilda. Neviens nesmējās, un viņai nācās paskaidrot: “Es tikai pajokoju. Šādi es parasti saku, ja neko nesaprotu.”

Visi pamāja un pieklājīgi pasmējās. Lilija jau atkal jutās muļķīgi.

“Dārgā,” Anita paliecās viņai tuvāk, “pareģojums vēstīja, ka tava atnākšana būs ļoti traģiska. Cilvēka dvēseli

г

i F.VA

var satricināt pat maza krīze. Es protu savienot lauskas tā, lai nepaliek plaisas. Tie bija sarežģīti vārdi, kas būtībā nozīmē, ka esmu Dziedniece, kas piedalās salauztu dvēseļu atjaunošanā.”

“Tu domā, ka esmu salauzta dvēsele?” Šoreiz Lilija centās savaldīt aizvainojumu.

"Protams!” Anita atbildēja maigi, bet noteikti. “Tāpat kā visi pārējie šeit.”

“Pat Letija?” Lilijas jautājums beidzot salauza ledu, un telpā nogranda smiekli.

“It īpaši Letija,” smejot teica Jāns. “Kā esmu dzirdējis, pirms ierašanās viņa esot bijusi septiņas pēdas gara. Tagad tavā priekšā ir viss, ko varējām saglābt.”

Anita paplikšķināja pa meitenes roku.

Savukārt sīkā sieviņa pasmaidīja un ar garu un kaulainu pirkstu norādīja uz Liliju. “Vai tu, meitenīt, maz saproti, ka esi iemesls, kāpēc mēs visi te esam sanākuši?”

“Es?” Lilija izsaucās. “Kāpēc es?”

“Tik tiešām - kāpēc?” uzsvērti atkārtoja Letija, šūpojot mazās kājiņas. “Es neapgalvoju, ka būtu izdibinājusi Dieva gudrību, bet, šķiet - šī laika, vietas un, iespējams, pat visa kosmosa liktenis ir saistīts ar tevi un tavām izvēlēm!”

"Jūs visi briesmīgi maldāties! Es par to esmu pilnīgi pārliecināta,” Lilija pārbijusies iebilda un pamanīja, ka viņas pirksti dreb. “Es pat īsti nezinu, kas es esmu un kur atrodos.”

“Tu esi Ievas meita. Vai tad ar to nepietiek?” jautāja Letija.

Tagad visi lūkojās uz Liliju un, šķiet, aizturētu elpu gaidīja atbildi.

“Iespējams, ja ar Ievu tu domā visa Dzīvā Māti.”

Abi vecākie Pētnieki reizē nopūtās un atslīga atpakaļ savos krēslos. Džeralds pašūpoja galvu. Vai viņa kaut ko bija pateikusi nepareizi?

“Protams,” Anita teica un saprotoši uzlika roku uz Lilijas ceļgala. “Tomēr mēs runājam ari par tavu konkrēto ģenētisko uzbūvi.”

Lilijai nebija ne jausmas, ko viņa grib pateikt.

Džeralds pievērsās Jānām: “Tu vēl neesi viņai pastāstījis?”

Jāns dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja. “Vēl nav bijis īstais bridis.”

Anita un Džeralds izskatījās pārsteigti. Saimons, kurš līdz šim neko vairāk par savu vārdu tā ari nebija pateicis, šķita savādi aizdomājies un tikai vērās ārā pa logu, it kā tur redzētu citu pasauli.

“īstais bridis kam?” Lilija vaicāja.

Letija pārtrauca dungošanu un aicināja: “Jān, mans draugs, pastāsti viņai to, ko zini.”

“Lilij, Dziednieki atklājuši, ka tavā DNS ir visu pasaulē pazīstamo rasu marķieri.”

Anita sasita plaukstas un nemierīgi trinās krēslā.

“Ko tas nozīmē?” Lilija jautāja.

Jāns jau grasījās atbildēt, bet Anita ierunājās pirmā: “To, bērns, ka katrā tava ķermeņa šūnā ir ietverta visa cilvēce.”

“Lūk, tāpēc tu esi Ievas meita,” Džeralds piebilda.

Jāns ar delnas virspusi noslaucīja lūpas un paskatījās uz Liliju. “Vai atceries, tu vaicāji par manu draugu?” Lilija lēni pamāja. Jāns paskatījās uz Pētniekiem. “Kopš Lilijas ierašanās Vēstnesis mani ir apciemojis jau trīs reizes.”

Piepeši Saimons saausījās un pagriezās pret Jānu.

"Vēstneši taču aizvien ir ceļā,” noteica Anita.

“Šis Vēstnesis ir Dziesminieks!” Jāns atbildēja.

“Oho!” viņa iesaucās. Džeralda acis iepletās, bet Letija tikai sēdēja, dungoja un lēni māja ar galvu.

“Un,” Džeralds nokrekšķinājās, “vai šim Dziesminiekam ir vārds?”

Jāns mirkli klusēja.

Lilija minēja: “Tas ir Hāniēls.”

Pētnieki sēdēja kā sastinguši, mulsi klusējot.

“Ohoho!” tik tikko dzirdami murmināja Anita.

Džeralds pacēla skatienu un rokas augšup kā lūgšanā. Saimons īsu mirkli izskatījās neapmierināts, bet ātri saņēmās. “Ne tikai Dziesminieks, bet arī Sargs!” viņš norūca.

“Sargs?” brīnījās Lilija.

Džeralds paskaidroja: “Tas ir Eņģelis - Vēstnesis un vienlaikus arī Sargs.”

“Eņģelis? Kā tie resnie ķerubi ar spārniņiem, lokiem un bultām? Mēs viņus saucām par amoriņiem.”

“Nē!” Letija stingri teica un pārstāja šūpot mazās kājiņas. “Nē! Nekādā gadījumā! Ķerubi ir šaušalīgi, un es to saku vislabākajā nozīmē. Nenoniecini viņus par muļķīgiem iztēles radījumiem.”

“Ķerubi ir koncentrētas gaismas būtnes,” Saimons paskaidroja, “viņi uztur apbrīnas pilnu godināšanu un pielūgsmi. Tāpat kā Serafiem, arī viņiem ir ļoti konkrēti uzdevumi. Tikai Serafi ir iekšēji vērsti, bet Ķerubi - uz āru. Ciktāl mums ir zināms - un ar "mums” es šobrīd apzīmēju citus Pētniekus -, tikai diviem vai varbūt trim Ķerubiem ir dots vārds. Protams, Mihaēls. Iespējams,

Gabriels un...” Saimons apklusa, un viņa seja mazliet satumsa, “...varbūt pats dižākais no visiem ir Lucifers, Iesvaidītais Ķerubs.”

Lilija gandrīz neklausījās. Tagad viņa saprata, kāpēc Jāns Pētniekus bija dēvējis par kaitinošiem. Meitenes domas nemierīgi šaudījās. Ēdenes halucinācijas jau atkal bija saistītas ar šo vietu un laiku. Viņa centās noslēpt savu satraukumu.

“Jān, pastāsti viņiem, ko Hāniēls tev teica,” iedrošināja Letija.

“Viņš man pasludināja, ka Lilija ir Lieciniece.”

Džeralds paskatījās uz Anitu un paplikšķināja viņai pa roku. “Tas visu apstiprina. Mēs tomēr neesam muļķi.”

“Nekad nebūtu domājusi, ka varētu piedzīvot šādu dienu,” Anita klusu teica un skatījās uz Liliju ar tādu pielūgsmi, ka meitenei nācās novērsties.

“Pirms vairāk nekā gada Pētnieki, Domātāji, Izlūki un Astronomi mums ziņoja, ka nakts debesis pasludinājušas Liecinieka ierašanos,” Džeralds paskaidroja. "Protams, tas izraisīja lielu apjukumu un asas debates, bet galu galā dažiem no mums - kopā deviņiem - atļāva uzsākt meklējumus. Tagad esam palikuši tikai trīs.”

“Tikai trīs?” Jāns brīnījās.

“Divi jau drīz griezās atpakaļ,” Anita paskaidroja. "Viņi kļuva nemierīgi un ilgojās pēc mājām. Trīs juta aicinājumu pamest mūs Gregoriāņu Krustcelēs, lai dotos citas zvaigznes meklējumos, bet viens,” viņa mirkli klusēja un tad skumji turpināja, “viena no mūsu kolēģēm, arī Pētniece, saslima”.

“Saslima ar ko?” Jāns vaicāja.

IF.VA

“Ar ēnu sērgu.”

To dzirdot, Lilijai uzmetās zosāda. “Kas ir ēnu sērga?”

“To mēdz saistīt ar grūtsirdību vai bezcerību,” atbildēja Anita. “Sērga uzbrūk, kad cilvēks zaudē savstarpēju uzticēšanos un ļauj sevī ienākt nāves tumsībai. Līdz ar mirstīgumu mēs no Ādama mantojumā esam saņēmuši arī ēnu sērgu. Pretošanās tai ir karš, kurā visi esam iesaistīti.”

“Vai jūsu kolēģe tagad ir aizsargāta?” Jāns vaicāja.

Saimons nervozi virpināja kreisās rokas pirkstā uzmaukto gredzenu.

“Nē, viņu nosūtīja uz kādu kopienu ziemeļos. Arī tā ir sava veida sargāšana - tikai kaut kam, nevis no kaut kā. Tās mērķis ir palīdzēt viņai atkal pievērsties dzīvei.” Tagad Anita uzrunāja Liliju: “Jau sen sapratām, ka ēnu sērga rodas no nošķirtības. Tāpēc sargājamies no tās, sekmējot attiecības, kurās tiek apzināti kopta mīlestiba un labestība.”

“Jūtu jums līdzi. Man žēl un ir skumji dzirdēt par jūsu zaudējumiem,” teica Jāns.

“Tāpat kā mums,” klusu apliecināja Saimons. “Paldies.”

Kādu brīdi valdīja klusums, bet tad ierunājās Lilija: “Tātad... visas šīs pūles... tikai lai sastaptu mani? Vai tiešām domājat, ka esmu jūsu meklētā Lieciniece?” Meitene paskatījās uz Jānu. “Es joprojām nesaprotu, ko tas nozīmē.”

Anita piegāja pie viņas un nometās ceļos. “Šī situācija tev noteikti ir nesaprotama un mulsinoša. Lūdzu, piedod man. Piedod mums.” Tad viņa atpleta rokas apskāvienam,

un Lilijai neatlika nekas cits kā neveikli pieglaust galvu viņas plecam.

“Jā," Anita turpināja, “mēs ticam, ka tu esi tā, kuru meklējam, bet man vēl ir daži jautājumi, pirms uzdrošinos visu paskaidrot.” Anita palaida vaļā Liliju un atgriezās savā vietā. "Jān, vai tu viņai esi jau pastāstījis par Seifu?”

“Nē.”

“Skaidrs. Un vai tu esi pārliecināts, ka šeit viņa ir drošībā?”

“Šajās sienās jā. Tas galu galā ir Patvērums. Neviens mūs vēl nav atradis.”

“Un kā tad Hāniēls?” bažīgi iebilda Saimons. “Vai es pareizi saprotu, ka Dziesminieks ir šīs meitenes Sargs?”

“Nē,” Jāns atbildēja un, mazliet vilcinoties, paskaidroja, “Hāniēls sargā mani.”

Saimona sejā manāmais saspringums atslāba.

“Saprotu,” Anita teica. “Tavs Sargs apstiprināja, ka viņa ir Lieciniece. Vai viņš atklāja, kam viņa būs par liecinieci?”

Saspringti gaidot atbildi, Pētnieki sarosījās savās vietās. Ja Letija darītu tāpat, viņa viens divi noveltos no sava krēsla, bet sieviņa tikai uzmanīgi klausījās un dungoja skaļāk nekā iepriekš.

“Viņa ir Radīšanas Lieciniece.”

Uz mirkli iestājās apdullinošs klusums, ko nomainīja elles troksnis. Anita pielēca kājās, pacēla gaisā rokas un kliedza valodā, kādu Lilija nebija dzirdējusi. Džeralds lēca apkārt telpai uzvaras danci, bet Letija ierāva galvu plecos un aizsedza acis ar sīkajām plaukstiņām. Savukārt

Saimons salika rokas, vērsa skatienu augšup kā lūgšanā un tad paziņoja: “Te jau prasās pēc svētku maltītes un vīna!”

Jāns smējās un norādīja uz durvīm. “Nu tad dodamies svinēt! Lūdzu, mielojieties un ņemiet par labu, ko nu varu piedāvāt!”

Pētnieki nelika sevi divreiz lūgties un priecīgi devās Jāna norādītajā virzienā.

Jāns palika mierīgi sēžam. Viņš gaidīja, ko teiks Lilija. Meitene apsvēra, kā viņam ieskaidrot, ka notikusi kļūda. Ka viņa Eņģelis kaut ko ir pārpratis. Protams, kaut ko viņa bija pieredzējusi un negribot kļuvusi tam par liecinieci. Ja varētu izvēlēties, viņa labāk būtu sapņojusi pavisam parastus sapņus kā normāli cilvēki. Taču nē - Ieva viņu vadāja pa vietām, kurās viņa negribēja būt! Un nu cilvēki slimoja ar ēnu sērgu un bojāja sev dzīvi, lai tikai atrastu viņu - Liliju. Pilnīgi velti! Meitene meklēja attaisnojumu, lai neizpaustu savus sapņus. Lilija raudzījās okeānā, taču sirdī un prātā juku jukām cits citam pāri klājās dažādo pasauļu iespaidi. Atgriezusies no savām domām, Lilija ieraudzīja, ka viņas priekšā uz ceļiem tup Jāns un acīs tam sariesušās asaras.

“No tevis tiek prasīts ļoti daudz, es zinu,” viņš murmināja.

“Es no tā visa neko nesaprotu.” Vārds viss sevī slēpa daudz vairāk, nekā Jāns varēja iedomāties, un viņa smalkjūtība situāciju vērsa vēl sarežģītāku.

“Tev nav jāsaprot. Pilnīgi pietiek ar to, ka esi Lilija Fīldsa. Tas arī viss.”

“Ja es nesaprotu, kā gan varu zināt, vai rīkojos pareizi? Es nezinu, no kurienes esmu. Esmu iestrēgusi šeit, kaut

arī man nav ne mazākās nojausmas nedz par to, kāpēc šeit esmu, nedz par to, kā es te nonācu un kas šī vispār ir par vietu. Man esot jābūt Lieciniecei Radīšanai? Radīšanai?Es neko... nesaprotu! Ko man darīt?”

Izskatījās, ka Jāns gremdējas dziļi savā sirdī un pagātnē, meklējot, kas viņai varētu palīdzēt, ko viņa spētu saprast un kas sniegtu mierinājumu.

Piepeši ierunājās Letija: “Lilij, varbūt vienkārši uzticies! Uzticēšanās parasti padodas bērniem, līdz kāds viņus pirmo reizi piemāna vai pārliecina, ka tā ir bīstama.” “Uzticēšanās ir bīstama,” Lilija reaģēja spontāni.

“Ir gan,” Jāns atbildēja, “bet ne tā, kā tu domā.”

Ar siera, augļu, krckeru, riekstu un, protams, cepumu pilniem šķīvjiem pie viņiem atgriezās viesi. Visai drīz iedarbojās vīns un sarunas dalībnieki sāka justies brīvāk, kaut arī saspringums neatslāba. Visas šīs saviesīgās būšanas laikā Letija ne uz mirkli nepārstāja dungot.

Turpmākās stundas aizritēja, Jānām, Pētniekiem un vienai īgņai atbildot uz Lilijas jautājumiem.

“Tad nu tā,” Džeraldā kādā brīdī atmodās akadēmiķis, “katram laikmetam un vietai ir divi galvenie Liecinieki. Tas viens ir runātais un rakstītais Vārds. Savukārt otrs ir ar miesu un asinīm. Būsim precīzi - pēdējais ir pirmā inkarnācija. Tomēr viens bez otra tie nevar pastāvēt.” Anita par to galvu vien nogrozīja un iesaistījās skaidrošanā: “Varbūt to vieglāk saprast, ja iztēlojas kā fotografēšanu: graphe nozīmē rakstīt, bet photos - gaismas mirkļi. Iedomājies Liecinieku vienlaikus kā fotogrāfu un fotogrāfiju.”

"Labi,” Lilija atbildēja, “to es puslīdz spēju saprast..."

“Ir vēl trešais elements,” tagad runātājs bija Saimons. “Liecinieks ir ne vien fotogrāfs un fotogrāfija, bet unikālā veidā ari būtiska un dzīva tās bildes sastāvdaļa. Liecinieks nepaliek ārpusē, viņš nav tikai novērotājs, viņš nav objektīvs un nav neatkarīgs. Tava klātbūtne pati par sevi rada neskaitāmas iespējas. Tavas izvēles veido vēsturi tādu, kādu to pieredzam mēs. Un šīs izvēles tiek jaunos veidos ieaustas Dieva plānos.”

Izklausījās sarežģīti. Lilija ilgojās tikt projām no šis telpas un mierīgi pagulēt, tomēr saņēmās un centās noturēt uzmanību. “Vai gribat teikt, ka bez Liecinieka fotogrāfija vispār nepastāv? Ja nav neviena, kas to redz, tad tās nav?”

“Gandrīz trāpīts, tomēr ne gluži,” atbildēja Anita. Džeralda nākamā piebilde izklausījās pēc citāta: “Dievs aizvien bijis tas Liecinieks, bez kura nekas nepastāv. Dievs ir Lielais Novērotājs, vienmēr un aizvien klātesošs Attēlā, ari pats būdams Attēls. Lieliskums un Mīlestība ir Vārds visām Viņu niansēm.”

“Un Viņi ir Lielais Pārmainītājs,” piebilda Anita. “Tāpēc ir tik būtiski zināt Dieva dabu. Ja Dievs nebūtu tas, kas Viņš - vai, pareizāk sakot, Viņi - savā būtībā ir: Labais, kas saplūst ar visaptverošu Mīlestību, Viens pakļauts Otram, tad viss vienkārši...Viņas pirksti gaisā rādija virpuļus, kādos griežas piepeši no tvēriena pasprucis balons. “Viss, to skaitā ari mēs, pazustu nebūtībā.”

“Tad kāpēc Dievam par Liecinieku vajag mani vai kādu citu cilvēku?” Lilija centās izdibināt.

“Nu, lūk,” priecīgi iesmiedamies, turpmāko skaidrošanu pārņēma Džeralds, "esam atgriezušies pie Radīšanas.

Dievam neko nevajag, bet Dievs nebūs Dievs bez mums. Būt daļai no Dieva dzīves nozīmē izdibināt piedalīšanās noslēpumu.”

Lilijai tas viss šķita pārlieku sarežģīti, bet Pētnieki aicināja viņu neiegrimt detaļās. Galu galā viņa vēl esot bērns, tie klāstīja, un bērni intuitīvi zinot to, ko izglītošanas procesā iemācīt neesot iespējams. Šis skaidrojums Lilijai nepalīdzēja saprast Pētnieku stāstīto, bet vismaz nomierināja.

Kādā bridi vakara gaitā Letija neatvadījusies pazuda, viņas dungošana vienkārši bija pārtrūkusi.

Jāns grasījās pavadīt Pētniekus uz guļamtelpām, kad Anita pacēla roku. “Pagaidiet! Mēs aizmirsām Lilijai atnestās dāvanas!” viņa iesaucās.

“Aizmirsām gan,” apstiprināja Saimons. “Bet mana dāvana palika somā. Atnesīšu vēlāk. Varbūt rit?”

“Dāvanas?” Lilija jutās pārgurusi, bet ziņkārība uzkurināja apdzisušo enerģiju. Izredzes saņemt dāvanu no Saimona lika pār ķermeni pārskriet satraukuma skudriņām.

Jaunākais Pētnieks pagāja malā, kamēr Anita un Džeralds čamdījās pa kabatām, cenšoties atcerēties, kur noglabājuši savus dārgumus. Pirmā dāvanu atrada Anita.

“Dārgā, kad es lūdzos, lai man būtu ļauts tevi satikt...” viņa uzsāka.

“Tu lūdzies par mani?”

“Mēs visi to darām,” paskaidroja Džeralds. “Lūgšana būtībā ir saruna ar Dievu par dzīvi un cilvēkiem, par to, kas mūs sagaida un kas mums šobrīd svarīgs. Vai tevi tas pārsteidz?”

Lilija pamāja ar galvu.

"Tātad,” Anita turpināja, “kad es lūdzos, lai varētu tevi satikt, man prātā arvien nāca šī lietiņa.” Viņa atvēra plaukstu. Saujā gulēja sudraba ķēdītē ievērta maza, grezni rotāta sudraba atslēdziņa.

“Cik skaista!” izsaucās Lilija. “Paldies tev!”

Anita nodeva smalko izstrādājumu Lilijai, sakot: “Šai senajai atslēgai ir sava vēsture, savs stāsts. Vai tu zini pasaku par milzi un princesi?”

Lilija noliedzoši papurināja galvu.

“Nekas.” Anita pasmaidīja un apskāva meiteni. "Lilij, šī atslēdziņa ir vairāk nekā rotaslieta, ar to patiešām iespējams kaut ko atslēgt. Es gan nezinu, ko, bet tu zināsi, kad būs pienācis īstais laiks.”

“Tāpat ir ar manu dāvanu,” skaļi iejaucās Džeralds un sniedza Lilijai mazu dārglietu lādīti. Meitene to atvēra un iekšā atrada vienkāršu zelta gredzentiņu. “Tas ir derības gredzens,” Džeralds teica. Lilija pasmaidīja, īsti nesaprotot, ko viņš ar to domājis. “Šis gredzens manā ģimenē nodots no paaudzes uz paaudzi kopš Radīšanas laikiem. Tāpat kā Anita, arī es nezinu, kāpēc ir svarīgi, lai tas būtu pie tevis, bet te nu tas ir.”

“Vai tas ir kas līdzīgs draudzības gredzentiņam?” “Nē. Draudzības gredzens neizsaka tik dziļu būtību. Derības ir stingra un noteikta apņemšanās, liecība par gatavību iesaistīties laulībā pat vairākus gadus pirms pašām precībām. Šādu gredzenu līgavainis sniegs līgavai kā laulības solījumu.”

“Paldies tev, Džerald.”

no

Apaļīgais Pētnieks pieliecās, lai abi varētu saskarties ar pierēm. Lilija saspringa, pielaižot kādu sev tik tuvu klāt, tomēr ļāva tam notikt.

Pēc tam Jāns pavadīja Pētniekus ārā no istabas. Sai-mons, kurš gāja pēdējais, pagriezās atpakaļ, pasmaidīja un viegli paklanījās.

Kādu brīdi Lilija klusu sēdēja un centās apjēgt šodien pieredzēto, taču prātošana viņu uztrauca. Meitene cerēja, ka Hāniēls patiešām eksistē un atrodas tepat tuvumā. Tas gan nozīmētu, ka Eņģelis droši vien zina par viņas blēdību, un par to Lilijai bija kauns. Un tomēr doma, ka Sargeņģelis pastāv, bija mierinoša.

Negaidīti meitenē atausa pavisam citas atmiņas -kāda vīrieša seja. Taču Lilija nekādi nespēja izdomāt, kas tas bija par vīrieti.

ASTOTA nodaļa Nodomu atspulgi

Rīta agrumā, pirmajiem saules stariem aizgaiņā-jot tumšās nakts ēnas, Lilija veica pirmo ierakstu Jāna dāvātajā dienasgrāmatā. Baltās lapas aicināt aicināja tās aizpildīt. Lilija rakstīja un rakstīja, uzticēdama papīram savas raizes. Domu lidojums atgādināja ērgļa stabilo un drošo planēšanu augstu debesīs, un neredzamas plūsmas lika dreifēt gar iepriekš neapjaustas atklātības apvārsni.

Lai ko Jāns teiktu, nedomāju, ka esmu rakstniece. Nūjā - nekavējoties sāku izdomāt aizbildinājumus, kaut ari pati vien tos lasišu.

Nezinu, kas es esmu un kas ir realitāte. Dažreiz man šķiet, ka esmu pilnīgi ķerta un ka ari apkārt ir vieni vienīgi trakie. Savukārt citreiz domāju, ka esmu tikai apjukusi un kaut kādu šausmīgu emociju varā.

Reizēm es gribu kliegt līdz bezsamaņai. Negribu, lai kāds par mani rūpētos. Bet pēc tam

gribu. Tas mani tracina. Un tad vēl, iespējams, es vēlos nomirt.

No visiem šeit satiktajiem cilvēkiem man vislabāk patīk Jāns. Tomēr riktīgi foršs liekas jaunākais no tiem Trim Gudrajiem (tā laikam viņus sauca Svētdienas skolas stāstos, lai ari es neesmu jēzus-bērniņš, ko šie meklē). Viņa vārds ir Saimons; viņš ir mazliet vecāks par mani, bet no visiem tuvākais manam vecumam. Anita un Džeralds man iedeva atslēgu un derības gredzenu, bet Saimons solījās atnest dāvanu vēlāk. Varbūt viņš īstenībā gribēja ar mani parunāt divatā. Nespēju par viņu nedomāt, it kā viņš būtu labā nozīmē bīstams.

Vakardiena bija pilnīgi ārprātīga. Bija tik daudz notikumu, ka pat nezinu, ar kuru lai sāk. Ieva mani aizveda pie Ādama. Kad to tā uzraksta, izklausās sviestaini. Lai vai kā, mēs satikām runājošu čūsku, kas mani nenormāli pārbiedēja. Tad uzradās Gudrie, un es pirmo reizi ieraudzīju Letiju. joprojām nezinu, kāpēc viņa visu laiku dungo. Tad viņi man pateica, ka esmu Radīšanas Lieciniece. Es viņiem neatklāju, ka Ieva man to jau bija izstāstījusi.

Skatījos uz savām rokām. Varbūt iepriekšējā dzīvē esmu bijusi piegriezēja. Arī tas mani biedē. Iespējams, labāk neko neatcerēties, bet es nekādi nespēju ietekmēt ne atmiņas uzplaiksnījumus, ne halucinācijas.

Vēroju viļņus, paisumu un bēgumu. Uzplūdi un atplūdi - kā vēlme dzīvot un mirt - uz priekšu un atpakaļ. Lielākoties es redzu tikai viļņus un

nemaz nespēju noteikt, vai šobrīd ir paisums vai bēgums. Interesanti, vai Saimons šodien pie manis atnāks? Droši vien ne.

Atcerējusies par Saimonu, Lilija atsedza kāju un nopētīja savu svešo pēdu. Viņa domāja par meiteni, kam pēda reiz piederējusi. Pēda darbojās labi, tikai izskatījās daudz bālāka par labo kāju un vasarraibumaina.

Drīz ieradās sievietes, ģērbušās tā, it kā kalpotu kādā reliģiskā ordenī, un palīdzēja Lilijai sakopties. Viņas nerunāja, bija laipnas un smaidīgas. To klātbūtnē Lilija jutās patīkami un ērti. Tad nāca Jāns ar brokastīm, kas, joprojām būdamas ļoti maigas pēc garšas un mīkstas pēc tekstūras, tomēr jau sāka atgādināt īstu ēdienu. Viņš skaidroja, ka Lilijas iekšējie orgāni vēl esot jāsaudzē. Pēc brokastīm Jāns aizgāja, atstājot meiteni vērojam okeānu, zemāk redzamo pasakaini skaisto smilšaino piekrasti un tālumā vīdošu īpatnēju mežu, kurā auga gan tropu, gan ziemeļu lietusmežiem raksturīgi koki.

Tad Lilija izpildīja savus vingrojumus: sasprindzināja un atslābināja visus muskuļus, sākot ar kāju pirkstiem, augšup pa augumu un beidzot ar degungalu. Šādu vingrojumu sēriju Lilija atkārtoja sešas reizes dienā. Turklāt tagad viņa pati drīkstēja, nospiežot slēdzi, savu gultu pārveidot par mobilu krēslu. Lai arī spēki atgriezās, meitene vēl pretojās kārdinājumam piecelties no krēsla un patstāvīgi nostāties uz kājām. Šķita, ka vēl nebija īstais brīdis.

Šodien Jāns meitenei bija sarūpējis pārsteigumu. Viņš aizstūma mehānisko krēslu līdz āra terasei virs istabām, kurās meitene visu laiku bija ārstēta. Lilija beidzot varēja uz savas ādas sajust gaisu, svaigumu un saules staru pieskārienus. Terase bija pavisam maza - kā vārnas ligzda uzsēdināta tāda kā masta galā un no tās pavērās elpu aizraujoša ainava. Jāns ļāva Lilijai to izbaudīt, bet pats devās savos darbos.

Stabilo platformu no tūkstošiem pēdu dziļa bezdibeņa šķīra tikai kārtīgi būvētas margas. Tomēr Lilija izlēma ar krēslu labāk tām netuvoties. Pat sēžot tur, kur bija, viņai brīžiem stipri noreiba galva.

Meitene aizvēra acis un pagrieza seju pretī maigajai pēcpusdienas saulei. Viegls vējiņš rotaļājās viņas izlaistajos matos. Par spīti vienmēr klātesošajām skumjām, Lilija bija gandrīz laimīga. Piepeši laiskā sapņošana pārtrūka -meitene juta, ka viņu kāds vēro. Lilija sarāvās, it kā tai būtu pieskārusies ledaina roka. Vien desmit pēdas no viņas stāvēja Saimons un arī apbrīnoja ainavu. Viņš bija stratēģiski nostājies starp Liliju un izejas rampu.

Garš, slaids, rūpīgi - kaut arī tik jaukai dienai pārāk silti - ģērbies. Viņa izteiksmīgie vaibsti un tumši brūnās acis skaisti izcēlās pret balto kreklu un sarkano samta tauriņu. Dīvainā kārtā vējš, kas maigi virpuļoja ap Liliju, Saimonu neskāra. Turpinot lūkoties tālumā, Saimons klusu uzrunāja meiteni.

“Piedod, ja izbiedēju. Nebīsties!”

Lilija atviegloti nopūtās. “Izbiedēji gan! Es tevi nedzirdēju, vispār nedzirdēju, un tas... tas mani pārsteidza.” “Tāds es esmu. Proti, kluss. Es nemēdzu sev piesaistīt daudz uzmanības, vismaz ne tiešā veidā. Kur tad Kolekcionārs?” Saimons uzsmaidīja Lilijai. “Domāju, ka viņš būs pie tevis, tavs vienmēr klātesošais sargs.”

"Nezinu,” Lilija atbildēja.

“Patiesībā tas pat ir labi. Es meklēju iespēju aprunāties ar tevi divatā, ja vien neiebilsti.”

Lilija tik tikko savaldīja smaidu, bet iekšēji gavilēja. Šis cilvēks tomēr bija svešinieks. Vajadzēja uzmanīties -kaut ari viņam piemita tik brīnišķīga bīstamības aura un bija patīkami, ka viņš to ievērojis.

“Kā vēlies,” viņa atbildēja. “Mēs varam arī uzaicināt Jānu mums pievienoties.”

Tā bija spēle, Lilija to apzinājās un nojauta, ka ari Saimons to saprot. Viņš pasmaidīja, palūkojās uz otru pusi, tad atkal uz Liliju un tikai pēc tam ierunājās.

“Lilit...”

"Lilij,” viņa pārtrauca. “Mans vārds ir Lilija.”

"Protams,” Saimons saknieba lūpas. “Jebkurā gadījumā tu esi izredzēta būt par Radīšanas Liecinieci, un tas ir neiedomājami nozīmīgi. Man ir liels gods tevi satikt, lai vai ko teiktu citi.”

“Kādi citi? Ko viņi teica?” Prieks, ko Lilijā bija pamodinājuši glaimi, uzreiz noplaka, un tā vietā stājās nedrošība.

Saimons izskatījās samulsis, un viņš atvainojās: “Es nevienu negribēju aprunāt. Esmu pārliecināts, ka viņi neko sliktu nedomāja.”

“Kas?” uzstāja Lilija.

“Pārējie, vecākie.”

“Ko viņi teica?”

“Nu, piemēram, ka tu esi tikai bērns. Es tā nedomāju. Tomēr viņiem ir taisnība par tavu jaunību un pieredzes trūkumu. Bet ne jau to es cenšos pateikt. Ir pilnīgi skaidrs, ka tu vēl neesi aptvērusi savu īpašo nozīmi un būtiskās izvēles, ko tev nāksies izdarīt - tur nu es ar viņiem esmu vienisprātis. Mans pieticīgais viedoklis ir tāds, ka tev būs nepieciešams pastāvīgs un reāls padomdevējs.”

“Pieļauju, ka par tādu uzprasies tu, vai ne?” Lilija jutās aizkaitināta par visu un visiem, un te nu bija kāds, uz ko izlādēties. Saimons neatbildēja.

“Kāpēc man ir tik īpaša nozīme?” viņa atsāka iztaujāšanu.

“Tāpēc, ka tu spēj izmainīt vēsturi!”

Saimona paziņojums šķita pārāk neticams, lai par to vispār būtu vērts lauzīt galvu, tomēr viņa izturēšanās un skatiens liecināja par nešaubīgu pārliecību.

“Bet k-kā?” Lilija izstostīja.

“Lilit, tu esi izredzēta par Radīšanas Liecinieci. Padomā par to, ko tev vakar pastāstīja. Kā Lieciniece tu esi ne vien fotogrāfs, bet ari pati atrodies attēlā un esi aktīvi klātesoša. Tavas izvēles var mainīt visu, var mainīt ikviena pagātni.”

Liliju plosīja tik dažādas domas, ka viņa pat aizmirsa Saimonam atgādināt savu īsto vārdu. Viņa teiktais beidzot ieviesa kādu skaidrību. Ja reiz viņa bija Lieciniece, tad atrašanās šeit tomēr bija jēgpilna. Ja nu Saimonam taisnība? Vai, izmainot vēsturi, viņa var ietekmēt arī pati savu pagātni? Ja kāds izmaina Radīšanu, vai līdzi mainās ari Nobeigums?

Tikpat ātri, cik iespēju šūpoles Liliju bija uzlidinājušas augstu gaisos, tās viņu arī nonesa lejā. Šis fantāzijas bija pārāk absurdas.

“Man šķita, ka nedrīkstu iejaukties,” viņa teica un, aptverot, ka izpļāpājusies, aizšāva mutei priekšā roku.

“Ne jau iejaukties, bet piedalīties,” Saimons iebilda un neizrādīja, ka būtu pamanījis viņas izrunāšanos. “Es varu palīdzēt. Un gudrību tev dos Dievs. Kāpēc gan citādi Dievs tevi nostādītu šajā situācijā? Ne jau tāpēc, lai tu izgāztos. Tu to vari, Lilit! Es tev ticu.”

Lilija pat nebija nojautusi, cik ļoti viņai trūka iedrošinājuma. To saņēmusi, meitene dziļi ievilka elpu un atlaidās ērtāk krēslā. Saimons paspēra soli tuvāk, tomēr joprojām saglabāja tādu atstatumu, ko Lilija uzskatīja par drošu. “Un ko man tagad darīt?”

Saimons panācās vēl tuvāk. “Mums tevi jānogādā Seifā. Tas varētu būt visa atslēga. Pagaidām es tev ieteiktu uzticēties saviem instinktiem. Ne velti izvēlēta esi tieši tu. Pareizas izvēles iespējams izdarīt, tikai pazīstot sevi.” “Saimon, mana pagātne lielākoties ir miglā tīta. Man ir atmiņas uzplaiksnījumi, bet gandrīz visi ir baisi.” Vēl līdz galam nepateikusi, Lilija aptvēra, ka ir pielaidusi šo vīrieti sev tik tuvu, cik līdz šim nebija pielaidusi nevienu. “Kā lai zinu, kas es esmu?”

“Un tieši tāpēc, jaunā dāma, es tev atnesu savu dāvanu.” Ar plašu žestu Saimons no mēteļa dziļumiem izvilka spoguli greznā ietvarā ar mākslinieciski izstrādātu rokturi.

“Tas ir skaists.” Lilija paņēma spoguli. “Kā tu pie tāda tiki?”

Saimona sejai pārskrēja skumju ēna, un viņš vilcinājās ar atbildi. “Tas piederēja manai sievai.”

“Tavai sievai?” Lilijā uzliesmoja divējādas emocijas -līdzjūtība pret Saimonu un nepatika pret šo dāvanu. Viņa mēģināja to atdot atpakaļ. “Es nevaru to pieņemt.”

“Tevjāpieņem!” uzstāja Saimons. “Mana sieva... mana sieva tagad ir labākā vietā. Ja viņa būtu šeit un zinātu, kas tu esi, viņa gribētu, lai tas ir tavs. Lūdzu! Šis nav parasts spogulis. Ja zina tā noslēpumu, spogulis atklāj patiesību. Leģenda vēsta, ka tā spēka pamatā ir pirmais dīķis, kurā savu atspulgu ieraudzīja Ādams. Lūdzu, ņem to sev!”

Lilija vilcinājās. Viņa nebija redzējusi savu seju kopš ierašanās Patvērumā un, lai arī centās, īsti neatcerējās, kā tā izskatījās. Lilija palūkojās uz Saimonu, viņš iedrošinoši pamāja ar galvu, un meitene ieskatījās spogulī.

Nekā. Spogulī bija redzami vien pelēki mākoņi, ko pa debesīm dzenāja vējš. Lilija apjukusi vēlreiz pavērās uz Saimonu.

Viņš šķelmīgi pasmaidīja: “Es taču teicu, ka ir kāds noslēpums.” Saimons pastiepa roku un pagrieza uz otru pusi viņas plaukstu, kas turēja spoguli. Vīrieša vēsie pirksti skāra Lilijas saulē sakarsušo ādu. Tas bija patīkami, un viņa neatrāva roku.

“Vai redzi šo mirdzošo sarkano akmeni?” Saimons vaicāja, un Lilija sāka vērīgi pētīt spoguli. “Te, kur rokturis savienots ar ietvaru. Ja uzliksi labo īkšķi uz šī akmens un pacelsi spoguli iepretī sejai, tas atklās visu patiesību par tevi.”

Viņa uzlika pirkstu uz akmens.

“Pirms to dari, man tevi jābrīdina.” Saimona balss bija noteikta un izturēšanās - pārliecināta. Viņš uzlika savu plaukstu uz viņējās. “Tas nenotiks bez sāpēm. Tu uzzināsi patiesību, un tā var būt nepatīkama vai pat biedējoša. Taču savu likteni tu vari īstenot tikai tad, ja pilnībā un no visas sirds uzticies redzētajam.”

Šajā mirkli viņiem pārslīdēja ēna. Saimons izrāva spoguli meitenei no rokām un paslēpa savā mēteli. Ne vairāk kā simt jardu augstumā virs viņiem riņķoja milzīgs ērglis.

“Saimon, kas notika? Tas ir tikai ērglis. Lielāks nekā citi, ko esmu redzējusi, tomēr tikai ērglis.”

“Tas ir zaglis!” Saimons atbildēja. “Viņi cenšas nozagt atspulgus, lai aiznestu uz savām ligzdām. Šie radījumi dara mani nemierīgu.”

Viņi klusēdami noskatījās, kā ērglis aizlido līdzi vējam nezināmā tālumā. Joprojām nenolaidis skatienu no debesim, Saimons atdeva dāvanu Lilijai.

“Tev jābūt piesardzīgai un rūpīgi jāsargā spogulis. Tas paredzēts tikai un vienīgi tev. ŠI dāvana ir līdzvērtīga tavai īpašajai nozīmei.”

Saimons beidzot pasmaidīja un pievērsās Lilijai. Saspringums bija pagaisis, un viņš atkal izturējās sirsnīgi. Saimons izņēma no kabatas auduma maisiņu. “Ņem šo! Kad ieliksi spoguli apvalkā, tie abi saplūdīs ar jebko, kam būs pieskārušies.” Un patiešām, tiklīdz dāvana tika ievietota maisiņā, kā spogulis, tā maisiņš kļuva gandrīz neredzami. Pacelts pret debesim, maisiņš ar spoguli tajā izskatījās pēc nespodras loga rūts. Saimons ielika maisiņu meitenei klēpi, un tas uzsūca sevī segas krāsas, pilnībā ar to saplūstot. Par dāvanu vairs liecināja tikai tās svars.

Lilija saņēma Saimona plaukstu savā un viegli saspieda. Meitenē norisinājās ciņa: šis Pētnieks viņu gan saistīja, gan atgrūda. Trūka brīvības un viegluma, kādu viņa juta kopā ar Jānu. Saimons meitenē modināja gluži citas emocijas. Kā tas nācās, ka Lilija vienlaikus baidījās un jutās ieinteresēta, bija cerību pilna un šaubīga? Sai-mons viņā raisīja šīs un vēl daudzas citas jūtas.

“Saimon,” Lilija ierunājās, “paldies. Man tev kaut kas jāpastāsta...”

Meitene gribēja viņam uzticēt to, ko nebija izstāstījusi pārējiem, bet, kad grasījās sākt runāt, no lejas atskanēja svilpošana. Tā tuvojās. Lilija pagriezās uz durvju pusi. Uz sliekšņa stāvēja Jāns. Iznācis no ēkas saulē, viņš aizsedza acis ar roku, lai neapžilbtu.

Lilija atkal pagriezās pret Saimonu un neticēja tam, ko redzēja. Pētnieka uz terases vairs nebija. Izkūpējis gaisā vai kļuvis neredzams tāpat kā spogulis. Lilija ātri pastūma dāvanu zem segas. Vaigos sakāpa mulsuma sārtums. Meitene cerēja, ka spilgtajā saulē jāns to nepamanīs.

"Te tu esi!” iesaucās Jāns. “Sārtie vaigi liecina, ka laiks svaigā gaisā tev nācis par labu. Tomēr man tevi jāved projām.” Viņš ziņkārīgi palūkojās apkārt. “Izklausījās, ka tu ar kādu sarunājies?”

Tā kā Lilija bija ielaidušies dubultā spēlē, nācās melošanu turpināt.

“Varbūt sarunājos ar Neredzamajiem?” meitene vaicāja, norādot uz tukšo terasi, un Jāns iesmējās.

"Tie nemaz nebija meli,”viņa taisnojās pati sev, “tikai tāds jociņš” Ja Jāns to pieņem par patiesību - pats vainīgs.

“Var jau būt. Vai esi gatava doties? Pētnieki mums, iespējams, pievienosies vakariņās, bet pirms tam tev kādu brītiņu jāatpūšas.”

Kamēr viņi lēnām ripinājās lejup pa uzbrauktuvi, Lilija sakrustoja rokas virs segā paslēptā spoguļa. Tas biedēja un valdzināja kā neatvērta dāvana. Bet dāvanai nāksies pagaidīt.

“Jān, man tev ir kāds lūgums.”

“Protams,” viņš atbildēja.

“Es jau visu pēcpusdienu atpūtos. Vai pirms ēšanas tev pietiktu laika izlasīt atlikušo Ēdenes stāstu?”

“Protams, man laika pietiks.” Jāns uz mirkli apklusa un tad ievaicājās: “Kāpēc pēkšņi radusies tāda interese?”

“Varbūt tas palīdzētu saprast, kāpēc esmu te un kas man jādara. Līdz šim stāstu par Ādamu un Ievu uzskatīju par pasaku vai fantāziju, tāpēc labprāt dzirdētu to vēlreiz no Rakstiem. Laikam gribu būt sagatavota.”

Novietojis Liliju viesistabā, Jāns atvainojās un uz brīdi izgāja, tad atgriezās ar lielu grāmatu. Viņš iekārtojās ērtā krēslā līdzās meitenei un grāmatu atkal atvēra no otras puses.

“Paskatīsimies, kur tad mēs palikām.” Jāns paskatījās uz Liliju, un viņa pamāja, ka ir gatava klausīties.

“Šis ir stāsts par debesīm un zemi dienā...” viņš sāka. Lasot Jāns laiku pa laikam vēroja Liliju. Meitene klausījās ļoti uzmanīgi, dažkārt lūdza kādu rindiņu vai frāzi atkārtot, bet citādi neko paskaidrot neprasīja.

“Un tā Dievs padzina cilvēku un uz austrumiem no Ēdenes Dārza iemitināja divus Ķerubus un liesmojošu zobenu, kas griezās visus virzienos, lai sargātu ceļu atpakaļ pie Dzīvības Koka,” Jāns pabeidza.

“Jā!” Lilija grūtsirdīgi nopūtās. “Šķiet, ka patieso stāstu nekad nebiju dzirdējusi. Tik skaists un neiedomājami skumjš.”

“Vai vēlies par to parunāt?” Jāns nolika grāmatu uz galda.

“Ne tagad. Lai tas mazliet padzīvo manī. Vai tagad, lūdzu, aizvedīsi mani uz istabu?”

Jāns pamāja galvu, piecēlās un ripināja meiteni uz viņas istabu. “Atnākšu tev pakaļ, kad ieradīsies pārējie. Tas būs jau drīz.”

“Vai drīkstu uzdot vēl vienu jautājumu?” Lilija vaicāja. “Protams,” viņš smaidot atbildēja. “Ar tevi kaut kas nebūtu kārtībā, ja tu neuzdotu vēl vienu jautājumu.”

“Vai tu ari biji Liecinieks?”

Jāns izskatījās pārsteigts. “Lilij, no kurienes tev tāda informācija?”

“Kāds par to runāja jau pirms laba laika. Es toreiz tikai varēju gulēt uz muguras. Es negribēju noklausīties.” “Viss kārtībā. Un, jā, tas ir tiesa.”

“Kam tad tu biji Liecinieks? Radīšanai?”

“Jaunai Radīšanai. Laikam tā varētu teikt. Es biju Liecinieks Mūžīgā Cilvēka kā otrā Ādama atnākšanai.”

“Otrā Ādama?” Lilija neizpratnē atkārtoja un šūpoja galvu. “Stāsti tālāk! Vai tu toreiz zināji, ko iesākt?”

“Lilij, vai tu pamanīji, ka nu jau esi uzdevusi piecus jautājumus?” Jāns labdabīgi iesmējās, tomēr turpināja nopietni: “Jā, es zināju, ka esmu Liecinieks, un zināju, ka man būs jāmācās uzticēties. Viss cits notika tā, kā notika, un es tikai reaģēju - daži teic, ka nepietiekami labi. Taču pat tagad, pēc daudziem gadiem, es neko nedarītu citādi.” “Jān, vai tu izmainīji pasauli?”

“Jā, Lilij. Es izmainīju pasauli. To jau Liecinieki dara.” Un viņš klusi aizvēra aiz sevis durvis.

Lilija no segas apakšas izvilka spoguli un lūkojās, kā tas joprojām atspoguļo tikai pelēkus, kustīgus mākoņus. Tas, ko viņa turēja rokās, bija solījums un vilinošs aicinājums uzzināt patiesību. Tomēr tajā jautās kaut kas bīstams. Vai viņa tiešām gribēja noskaidrot visu patiesību par sevi?

Meitene savā krēslā aizripinājās līdz kumodei, atvēra augšējo atvilktni un noglabāja spoguli līdzās citām dāvanām: Džeralda gredzenam, Anitas atslēgai un Jāna dienasgrāmatai. Lai kādu patiesību slēpa viņas atspulgs, tai kādu bridi jāpagaida.

I<Ā solījis, Jāns drīz klauvēja pie durvīm. Viņš bija ieradies, lai aizvestu Liliju vakariņās. Galds jau bija uzklāts. Meitenes nāsis kairināja grilētas gaļas un svaigu dārzeņu smarža, bet viņas šķīvī garlaikojās tas pats bezgaršīgais graudaugu, zaļumu un dziedinošo augu sautējums. Taču Liliju nodarbināja daudz svarīgāki jautājumi, tāpēc viņa to gandrīz neievēroja.

Saimona klātbūtni Lilija sajuta, vēl pirms viņš ienāca ēdamistabā. Viņš bija ģērbies tāpat kā pēcpusdienā, netrūka pat sarkanā samta tauriņa.

“Līdz šim tikai vienu reizi esmu redzējis tamlīdzīgu tauriņu,” Jāns teica. “Tas piederēja kādam, ko sauca par Aizbildni.”

Lilija smējās. “Vai tev ir draugs, vārdā Aizbildnis?”

“Pieļauju, ka, ņemot palīgā bagātīgu iztēli, mūsu attiecības varētu nosaukt par savdabīgu draudzību. Tomēr atzīšos,” Jāns pasmaidīja, “šis ir draugs, ar kuru satikties es nealkstu.”

“Toties draugs ar labu gaumes izjūtu,” pajokoja Salmons, un abi vīrieši sāka smieties.

“Nekad neesmu šo aksesuāru sapratis,” turpināja Jāns. “Tas ir pārvērtēts. Tomēr ne tavā gadījumā, Saimon. Tev piestāv.”

Iespējams, saasināto maņu dēļ Lilijai šķita, ka saruna slēpj zemtekstus, mājienus un simbolus. Taču visu sarunas slāņu izprašana bija pārlieku nogurdinoša, tāpēc meitene padevās.

Vakariņu laikā Lilija reizumis paskatījās uz Saimonu, bet Pētnieks to nelikās manām un izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Lilijā modās šaubas. Vai viņa tikai iztēlojusies, ka abus saista īpaša jūtu ķīmija?

Paēdusi Lilija pieklājīgi atvadījās, un Jāns viņu aizveda uz istabu. Tiklīdz Jāns aizgāja, ieradās nakts Aukle pali-dzēt sagatavoties naktsmieram. Lilija lūdza viņu atstāt sēdus. Vēlāk viņa pati varēs pārveidot sēdekli par gultu.

Lilija aizripinājās līdz kumodei, atvēra atvilktni un pēc kārtas aizskāra visas dāvanas. Viņas roka ilgāk uzkavējās virs šķietami tukšas vietas - tur stāvēja spogulis. Beidzot viņa paņēma dienasgrāmatu un pildspalvu un sāka rakstīt.

Es vispār vairs neko nesaprotu. Saimons bija atnācis mani apciemot. Viens pats. Augšā, Pils Terasē (tā es saucu āra terasi Patvēruma pašā augšā). Jāns mūs gandrīz pieķēra. Kopā ar Saimonu es jūtos dzīva, tomēr mani moka sirdsapziņa. It īpaši jāna dēļ. Kad es par to domāju -patiešām aizdomājos -, tas šķiet tik nepareizi... Tāpēc es cenšos par to nedomāt. Tizli!

Lai vai kā, Saimons man uzdāvināja kaut ko loti neparastu - burjvu spoguli, kurš aizvien atspoguļos patiesību par mani. Spogulim piemīt ari kāds noslēpums, bet to es vēl neesmu izmēģinājusi. Es baidos, turklāt nebija jau arī, kad. Kas vēl... Jāns un Saimons runāja par Jāna draugu, vārdā Aizbildnis. It kā manā dzīvē trūktu noslēpumainu cilvēku. Vispār jau šķiet, ka Jāna un Aizbildņa attiecības ir diezgan saspringtas, tāpēc šajā gadījumā varbūt ir pārspīlēti (kā teiktu Jāns) lietot vārdu ‘draugs’’.

Man ir sajūta, ka tūlīt sāksies liels piedzīvojums un ka ar Saimona palīdzību es paveikšu jebko, kas man jāpaveic. Priecājos, ka man līdzās būs Anita, Džeralds un Jāns, un ceru, ka tas Hāniēls ir īsts. Tikai stulbi, ka jāslēpj viss, ko es redzēju: Mūžīgo Cilvēku, Ievu, Ādamu un Radīšanu. Es ilgojos pēc Ievas. Iespējams, viņa varētu atbildēt uz maniem jautājumiem. Bet tikpat labi var būt, ka esmu ķerta.

Lilija, uzspiežot ar kreiso īkšķi, aizslēdza dienasgrāmatu. Dīvaini, bet iepriekš viņa nebija pamanījusi, ka dienasgrāmata un spogulis ir aktivizējami pretējos veidos. Kreisais īkšķis aizslēdza dienasgrāmatas noslēpumus, bet labais atslēdza spoguli.

Istabā piepeši bija jūtama viegla vīraka un salvijas smarža, it kā kāds tuvumā kvēpinātu augu maisījumu. “Ak, ko niekus, laikam vienkārši esmu pārgurusi,” Lilija nodomāja un nolika atvilktnē grāmatu un rakstāmo.

Bet tad viņas uztvere mainījās - istaba šķita sašūpojamies. Lilijai reiba galva. Un kā caur miglu meitene saklausīja attālu Letijas dungošanu.

Lilija grasījās aizvērt atvilktni, kad viņai uzbruka. No atvilktnes tumšajiem dziļumiem meitenei zibens ātrumā virsū metās čūska, nomērķējusi indes zobus tieši uz Lilijas seju. Meitene iekliedzās un pēdējā brīdī ar roku atvairīja uzbrukumu, tomēr rāpulis paguva viņai sāpīgi iekost tieši virs plaukstas locītavas. Lilija kliedza vēl skaļāk un mežonīgi vicināja rokas. Tikmēr neparasti garā čūska bez skaņas izslīdēja no atvilktnes, apvijās ap Liliju un novilka viņu zemē.

Čūska mazliet atliecās atpakaļ un, izpletusi kapuci, gatavojās uzbrukt vēlreiz, kad telpā ielija žilbinoši spilgta gaisma. Strauji atvērās durvis, un atskanēja skaļa kliegšana. Lilija gulēja zemē paralizēta, nespēdama kustēties un redzēt. Vienīgi dzirdēt viņa vēl varēja.

Jāns izkliedza pavēles. Lilija dzirdēja arī citas balsis, tostarp Pētniekus un Letiju.

“Tā nav lēkme.” Jāns izklausījās ārkārtīgi norūpējies. “Tas ir kaut kas cits. Neaiztieciet, iekams viņu nav izpētījis Dziednieks.”

Lilija juta Jāna tuvumu un dzirdēja viņa maigos čukstus: “Lilij, vai tu mani dzirdi? Vai tu spēj atvērt acis?”

Savā stingumā iekalta, meitene nespēja nedz atbildēt, nedz arī sajust Jāna pieskārienu, bet viņa klātbūtne bija mierinoša.

“Pēc asarām spriežot, tu mani dzirdi, Lilij,” Jāns runāja, un viņa balss sāpēs aizlūza. “Tu esi pie mums. Tu esi drošībā, un tev šobrīd nekas nav jādara.”

“Kas notika?” turpat līdzās ierunājās Anita.

Jāns kavējās ar atbildi. "Vēl nav īsti zināms. Letija kā viesulis izbrāzās cauri telpām, kliegdama, ka Patvērums vairs neesot drošs, un tad izgaisa kā zibens šautra. Mēs izdzirdējām kliedzienus un uz grīdas atradām Liliju, stingu kā akmens. Citādi šķiet, ka istabā nekas nav mainījies.” “Mēs esam gatavi pārcelt viņu gultā,” teica kāda nepazīstama balss. "Nekavējoties jāpaaugstina ķermeņa bazālā temperatūra.”

Lilija juta tikai vieglu bezsvara eiforiju - arī savs labums visā šajā ārprātā. Bet lēnām un necerēti atgriezās vismaz viena sajūta - svilinošas sāpes tieši virs plaukstas locītavas, kur čūska bija iecirtuši savus indes zobus. “Kāpēc viņi neko nav pamanījuši?"

“Saimon, augšējā kumodes atvilktne ir vaļā. Vai tu varētu man pateikt, kas tajā iekšā?” Jāns noraizējies lūdza.

Pēc brīža Saimons atbildēja: “Nekas cits, tikai kāda grāmata. Izskatās pēc privātas dienasgrāmatas. Šķiet, ka tā ir aizslēgta.”

“Un viss?”

“Jā, viss.”

“Kur ir pārējās dāvanas? Gredzens, atslēga un spogulis?” Lilija dzirdēja, kā viņas sirdsdarbība paātrinās. Koduma vieta pulsēja, un pulsācija pārņēma visu ķermeni, apslāpējot apkārtējo sarunu troksni. Svētlaimīgā bezsvara stāvokļa vietā viņu pārņēma panika. Lilija mēģināja kliegt, bet nespēja.

“Mēs viņu zaudējam!” kāds kliedza. “Letij?”

Tad vēl viens žilbinošas gaismaz zibsnis un pēc tam melna tumsa.

devītā nodaļa Pārmaiņu ēnas

J oprojām stingu ķermeni Lilija lēni atvēra acis. Meitene stāvēja tajā pašā klajumā. Aiz muguras vilnīja Ēdenes siena. Priekšā Ādams bija pilnībā pievērsies čūskai, bet čūska skatījās uz Liliju. It kā laiks būtu apstājies. Plaukstas locītavā joprojām pulsēja dedzinošas sāpes, tomēr šķita, ka tās mazliet remdēja Ievas plauksta uz viņas rokas.

“Mums tas jāpārtrauc,” Lilija caur sakostiem zobiem čukstēja, “citādi notiks kaut kas briesmīgs.” Čūska izšāva mēli un taustīja gaisu, it kā kaut ko meklētu. Lilija pakāpās atpakaļ, lai noslēptos Ievas drošajā klātbūtnē.

“Nē,” Ieva stingri iebilda. “Nav īstais bridis.”

Rāpulis atkal pievērsās jaunajam vīrietim.

“Tu esi Dieva dēls,” čūska cieņpilni teica un godbijībā nolieca galvu, “tāpēc es tev mūžam pazemīgi kalpošu.” Ādams atkrita uz dibena zemē, un emociju uzplūdā Lilija uztvēra, kā viņš tobrīd jūtas. Viņš bija ieintriģēts.

“Kā tas iespējams, ka tu ar mani runā?” Ādams ziņkārīgi vaicāja.

“Visa radība runā,” čūska atbildēja. “Varbūt tad, kad būsi nobriedis, es tev sniegšu šis zināšanas. Zināšanas, kas tev atvērs acis un ausis, lai tu redzētu un dzirdētu.”

“Vai tu nekad neesi bijusi Ēdenē?” Ādams ar roku norādīja uz pulsējošo enerģijas sienu. "Tur ir zināšanas. Man tur ir Atzīšanas Koks.”

“Tev pieder Atzīšanas Koks? Tas ir labi. Kam zināšanas, tam vara. Es - tāpat kā tu - tiku radīta ārpus Ēdenes sienām...”

“Tāpat kā es?” Ādams smējās, un viņam līdzi smējās arī Lilija, pati nesaprazdama, kāpēc. “Man šķita, tu nezini, kas es esmu. Tomēr tu zini, ka esmu radīts ārpus Ēdenes robežām?”

“Visa radība ir tapusi ārpus Ēdenes sienām. Tava elpa un dzīvība varbūt ir no Dieva, mana gudrība - no radīšanas, tomēr abi esam radīti no vieniem putekļiem. Tikai pēc tam tevi ienesa dārzā.”

“Bet tevi ne. Vai tevī ir nāve?” Ādams jautāja čūskai.

“Manī nav ne dzīvības, ne nāves, jaunais Ādam. Varbūt esmu vērīgāka un manīgāka par citiem lauka zvēriem, bet arī es esmu daļa no Dieva Ļoti Labās Radības.”

“Viņa melo,” norūca Lilija.

“Nemelo vis,” čukstēja Ieva. “Kamēr vēl nav melojis Ādams.”

Lilija redzēja un juta, ka Ādams ir apburts. Viņš bija sastapis lauka radījumu, ar kuru varēja sarunāties. Tas bija mulsinoši un reizē apburoši.

“Kāpēc tu nekad neesi nākusi pa Ēdenes vārtiem?” Ādams vaicāja.

“Ēdene ir tava valstība. Manas mājas ir viss pārējais radītais,” čūska apgalvoja.

Ādams kādu bridi padomāja. “Adonajs man teica, ka es paplašināšu Ēdeni, lai tajā ietilpinātu visu radīto."

“Tāpēc jau es strādāju - gatavoju ceļu un vietu tev un tavai valstībai.”

Lilija zināja, ka Ādamam patika doma par savu pārstāvi visā radībā.

“Vai ir vēl kāds tāds pats kā tu?” Ādams interesējās.

“Ārpus Ēdenes tādu kā es ir daudz. Bet vai ir vēl kāds, kurš līdzinās tev?”

Čūskas jautājums nebija aizskarošs, bet Lilija juta, cik negaidīts tas bija Ādamam. Viņš izskatījās apstulbis un domīgi blenza zemē, kamēr čūska pacietīgi gaidīja atbildi.

“Nē, citu man līdzīgo nav,” Ādams beidzot mazliet skumīgi atzina. "Bet šovakar es parunāšu ar Adonaju, lai ieaicina Ēdenē ari tevi.”

“Ja reiz Ēdene ir tava valstība, vai tad nedrīksti pats mani ieaicināt bez atļaujas lūgšanas? Kāpēc nepiesegt savu bērnišķīgo vājumu ar paša autoritāti? Varbūt tavs briedums tieši tā tiek pārbaudīts, iedrošinot rīkoties patstāvīgi, kā jau Dieva dēlam, jo tu taču esi vienīgais Dieva dēls, vai ne?”

Ādams sadrūma, piecēlās un nostājās pāris collu attālumā no čūskas.

“Esmu radīts un dzemdināts no Adonaja mūžīgās būtības!” Izklausījās, ka Ādams centās pārliecināt pats sevi. "Es dzīvoju tikai no Dieva Elpas.”

“Dievs nav viens pats.”

“Es ari neesmu viens patsГ Ādams kliedza, bet Lilija saprata, ka šaubas jau iesakņojušās viņa prātā. “Un nekad neesmu bijis viens. Es ticu Adonaja Mīlestībai un Vārdam. Es esmu Viņu mīļotais dēls.”

Lilija nespēja no tiem abiem ne acu novērst, tomēr juta, kā Ievas satraukums pieaug un viņa aizvien ciešāk iekrampējas Lilijas rokā. Beidzot Ieva pievilka meiteni sev tuvāk un iečukstēja viņai ausi.

“Ir laiks. Vienai no mums jāsameklē Adonajs un jāpastāsta Viņiem, ka tas notiek.”

"Bet vai tad Viņi to jau nezina? Vai tad Viņu te nav?” “Jā, bet te esam ari mēs un mūsu piedalīšanās ir svarīga. Ej pie Adonaja, Lilij!”

Kaut kas viņu attiecībās bija mainījies. Gandrīz nemanāmas izmaiņas, it kā labi zināmā dziesmā ieskanētos mazliet šķība nots. “Vai tu man neuzticies? Tu baidies mani atstāt vienatnē ar Ādamu?” Lilija vaicāja.

“Es uzticos Adonajam.”

Iedzēla vilšanās sāpe. Nebija iemesla apstrīdēt Ievas atbildi, tomēr meitene jutās atstumta.

“Es palikšu ar Ādamu,” Lilija izlēma. Tajā pašā mirkli atkal sāka smelgt ievainotā roka, bet viņa to ignorēja.

Tikmēr Ādams bija apklusis. Viņā pirmo reizi dzima vēl nepazītas izjūtas - vientulība. Lilijai tās bija labi zināmas, un viņa juta Ādamam līdzi. Meitenei vai sirds lūza, redzot, cik bēdīgi nokārtu galvu tas pagriežas, lai dotos atpakaļ. “Pirms aizej,” čūska viņam uzsauca, “man tev ir dāvana.” Ādams atskatījās. No tuvējā krūma apakšas čūska izvilka no vīnstīgām un niedrēm pītu maisu un nosvieda jaunajam vīrietim pie kājām.

“Kas tas ir?” Adams vaicāja, no maisa izvelkot dīvainu priekšmetu. Lai labāk apskatītu, viņš to pacēla pret gaismu.

“Velc to laukā no maksts kā lauka radību no pazemes alas. To sauc par asmeni, un šim asmenim ir vārds: Makiara.”

Lilija to atpazina un pārbīlī sarāvās. Ar šo pašu asmeni Iesvaidītais Ķerubs bija pārgriezis Ādama nabassaiti un atbrīvojis viņu no zemes. Kad Ādams nazi izvilka no maksts, tas iemirdzējās pēcpusdienas saulē un apžilbināja Ādamu. Viņa tvēriens atslāba. Krītot asmens pāršķēla Ādama plaukstu.

“Kas!” Ādams iebrēcās, redzot, ka no brūces pil asinis. Viņš nikni palūrēja uz čūsku. “Kas gan tā par dāvanu? Dāvana, kas nodara sāpes!”

“Dāvana, kas tev atnesa dzīvību. Makiara līdz šim ir izmantots tikai vienu reizi.”

“Kādā nolūkā?”

“Lai atdalītu Dieva dēlu no radības klēpja.”

Ādams minstinājās. “Dieva dēls taču esmu es.”

Čūska nolieca galvu Ādama priekšā. “Arī toreiz tu asiņoji. Tava dzīvība ir tavās asinīs, jaunais Dieva dēls.” “Manās asinīs? Tātad šis asmens var mani nogalināt.” Ādams paberzēja brūci pret māliem, ar ko bija noziests tā ķermenis, un asinis pārstāja tecēt. “Vai arī tu gribi teikt, ka dzīvas asinis var iznīcināt nāvi? Ka šim asmenim ir vara gan pār dzīvību, gan nāvi?”

“Vienīgi Dieva dēls var pateikt kaut ko tādu. Vara pieder tev, un tu nosaki, kādiem mērķiem tā kalpo.” Čūskas mēle izšāvās un pieskārās cilvēka vaigam. “Ja vien esi tās cienīgs.”

Lilijai šķita, ka ir iemaldījusies Ādama domās. Viņš taču arī bija pavisam viens un izmisīgi centās pierādīt pasaulei savu vērtību. Lilija vēlējās, kaut drīzāk atgrieztos Ieva.

“Es?” vaicāja Ādams.

“Jā.” Čūska attālinājās. “Reiz tu biji viens no mums, bet Makiara tevi atdalīja. Tagad izskatās, ka esi palicis viens un atrodies kaut kur pa vidu - ne īsti Dievs, ne ari radība. Ej un ēd no Atzīšanas Koka un atgriezies, kad būsi tās cienīgs.”

Ādams atkal vilcinājās. “To es nevaru.”

Čūska klusēja. Ādams ielika nazi atpakaļ maksti un, nesacījis vairs ne vārda, atgriezās Ēdenē. Lilija pagriezās un vēroja viņu aizejam.

"Kas tu tāda esi un kāpēc esi šeit?” čūska iešņācās Lilijai tieši aizmugurē. Pārāk pārbijusies, lai paskatītos uz čūsku, meitene aizvēra acis. Svilinošas sāpes no plaukstas locītavas sāka izplatīties pa roku. Galvā dunēja arvien skaļāk un skaļāk. Tomēr šaušalas caurvija ari dīvaini liega saldme, tik tikko uztverama valdzinoša melodija, kas viņu apbūra un vilināja. Lilija jau grasījās tai ļauties, kad viņu satvēra divas mīļas rokas. Pārsteigta viņa atvēra plakstus un ieskatījās tieši acis Ievai.

“Kuš, Lilij, klausies! Čūska tevi redz neskaidri, bet dīvainā kārtā zina, ka tu te esi,” sieviete klusi teica. “Nāc! Nāc līdzi!” Satvērusi meiteni aiz rokas, Ieva aizveda viņu prom no čūskas atpakaļ uz Ēdeni.

Kad abas bija drošā attālumā, Lilija beidzot izelpoja. "Vai tā ir prom?”

“Jā!”

Lilija apstājās un izrāvās no Ievas tvēriena. “Māte Ieva, kur tu biji? Tu pameti mani vienu pie tā zvēra! Un kur ir Adonajs?”

Ieva izskatījās apmulsusi. “Lilij, mēs visu laiku bijām kopā ar tevi. Vai tu mūs neredzēji?”

“Nē, es domāju, ka esmu viena. Es jutos pilnīgi pamesta un vientuļa.” Lilija nolaida galvu un sāka raudāt. “Biju briesmīgi nobijusies un jutos tik šausmīgi vientuļa. Tas bija neizturami.”

“Lilij, tu juti ne vien savas, bet ari Ādama bēdas. Dārgā, tu esi ari viņa meita.” Tad Ieva dziļi nopūtās. Viņa cieši apskāva meiteni un, balsij skumjās aizlūstot, teica: “Lilij, tu juti izmisumu, ko līdzi nes Ādama novēršanās. Viņš bija izvēlējies ticēt, ka palicis viens. Tu patiesi esi sava tēva meita.”

“Kas tagad notiks?” Lilija interesējās, palēnām atguvusi savaldīšanos, bet viņas balsī joprojām skanēja tukšums.

“Šovakar tu būsi Lieciniece pirmajām Lielajām Skumjām.”

Ievai bija taisniba. Tovakar Ādams un Dievs nero-taļājās un nepļāpāja, kā ierasts. Kaut kas viņu attiecībās bija mainījies, un Lilija juta, kā Ādams attālinās, iegrimis savās satrauktajās domās. Ādams un Adonajs klusējot rokrokā iegāja tumsā, un šķita, ka Elohlma te nav. Pat tad, kad viegls vējiņš rotaļājās Ādama matos, viņš uzskatīja, ka tas ir tikai vējš. Jautājumi, kas nomāca viņa dvēseli, bija kļuvuši par aizdomām, un tās arvien atgriezās pie vārdos neizteikta secinājuma - viņš bija viens.

Ādams nestāstīja Adonajam par savu satikšanos ar čūsku, un Lilija zināja, kāpēc. Noslēpumi no iekšienes dedzināja viņus abus. Jā, viņa bija sava tēva meita.

“Vai tu mani mīlētu...” Ādams pēc ieilguša klusuma iesāka, "ja manī būtu tumsa?”

“Manu mīlestību pret tevi nekad neierobežos nekas -ne tumsa, ne arī kas cits tevī," atbildēja Adonajs, paspiežot Ādama plaukstu. “Es zinu, kas tu patiesībā esi.”

“Vai tu novērstos, ja kādreiz novērstos es?”

“Nē, mans dēls. Mēs tevi nekad nepametīsim un neatstāsim.”

To bija patīkami dzirdēt, un šodienai ar to pietika. Vairs netika pārmīts ne vārds, un Lilija redzēja, kā Mūžīgais Cilvēks apskauj Savu dusošo dēlu un raud.

“Tās ir sākušās,” Dievs teica, “novēršanās Skumjas.” Un Dievs piekrita Viņiem un mierināja.

“Tas ir pirmais Ne Labais,” Adonajs vaimanāja, "Ādams izvēlas ticēt, ka ir viens, un dzīvot ārpus vienīgās mīlestības, kas uztur viņu dienu no dienas. Mēs viņam radīsim citu spēku, citu vaigu vaigā, vēl pirms šī novēršanās ir piepildījusies.”

“No rīta, kad viņš pamodīsies,” Dieva Vējš čukstēja, "mēs sāksim vārdu došanu.”

Lilijas dvēseli draudēja izpostīt bezcerība. “Vai mēs esam zuduši uz mūžiem?” viņa čukstus vaicāja savai mātei.

No nakts tumsas pastiepās kādas rokas un abas apskāva. Lilija neatskatoties zināja, ka tas ir Adonajs, un viņa apskāvienā pamestība atkāpās. Viņš bija nostājies meitenes tumsībā un to aizdzinis.

“Lilij, tu esi mūžam atrasta,” Viņš čukstēja. “Mūžam atrasta.”

Sajūta, ka viņu kāds tur apskāvienā, turpinājās pat tad, kad Lilija bija pamodusies savā istabā Patvērumā. Pirmais gaišums liecināja par rītausmas tuvošanos, bet meitene nezināja, kas šī par dienu. Jāns bija cieši aizmidzis krēslā pie Lilijas gultas, un meitene smaidīja, redzot, ka viņa plauksta atdusas uz viņējās. Kādu bridi viņa nekustīgi un klusi gulēja, ļaujot pāri dvēselei maigi skaloties vēl nenorimušajām jūtām un emocijām.

Kad meitene beidzot pakustināja roku, Jāns pamodās. "Laipni lūgta atpakaļ,” viņš čerkstošā balsi izgrūda. “Tu nu gan neļauj garlaikoties, Lilij. Kā tu jūties?”

“Labi, varbūt mazliet karsti.”

“Tev ir nedaudz paaugstināta temperatūra. Mēs nesaprotam, kāpēc.” Viņš piecēlās un nogludināja saņurcīto kreklu. “Lilij, vai tu atceries, kas vakar notika?”

“Jā, man iekoda čūska!”

Jāns izskatījās apstulbis. “Čūska? Šeit? Kur tev tā iekoda?”

Lilija izstiepa labo roku, lai viņš redzētu iekaisušās koduma vietas. Jāns rūpīgi visu apskatīja, ieslēdza spožāku apgaismojumu, pētīja vēlreiz un tad nolika viņas roku gultā.

“Es tev ticu, bet neko neredzu.”

“Kā tu to domā? Kodums taču ir skaidri redzams.” Viņa norādīja uz sarkano plankumu, kas kļuva aizvien lielāks. Jāns tam pieskārās, un Lilija sarāvās sāpēs. Tagad Jāns pavisam nobāla.

“Tas nepavisam nav labi!” viņš paziņoja. “Letija mums jau teica, ka Patvērumā kāds ielavījies, bet mēs nezinājām, kas te ieperinājies, un pavisam noteikti nezinām, kā.” Viņš pagriezās pret durvīm, bet tad apstājās. “Man jāinformē citi. Tev te nav droši, es neriskēšu ar vēl vienu uzbrukumu. Mums tevi jau šodien jāpārved uz Seifu.”

"Uz Seifu?”

“Tā ir pati drošākā vieta šajā salā. Kur atradās čūska, kad tev tā iekoda?”

Lilija norādīja uz kumodi. “Augšējā atvilktnē.”

“Vai tur bija vēl kaut kas?”

“Dāvanas, ko man uzdāvināja Pētnieki, un mana dienasgrāmata.”

“Tava dienasgrāmata joprojām ir tur, bet pārējais ir pazudis.” Jāns domīgi nobraucīja bārdu. “Tas kļūst aizvien dīvaināk.”

Jāna neierastā nopietnība bija uztraucoša. Lai arī Lilija joprojām atradās guļus, viņa jutās aizvien vārgāka. Kad Jāns pamanīja meitenes satraukumu, viņa sejā nemieru nomainīja pārliecība.

“Neuztraucies.” Jāns saņēma viņas plaukstu un paspieda. “Mēs ar Pētniekiem vairs neļausim tevi sāpināt. Tu mums esi pārāk dārga. Vai tu man tici?”

Vai viņa ticēja? Šaubu mākta Lilija aizvēra acis un atcerējās čūskas čukstus. “Varbūt tu esi necienīga

Lilija ar grūtībām piekrītoši pamāja.

Tiklīdz Jāns izgāja, istabā klusi ienāca Aukles, lai palīdzētu Lilijai tikt galā ar rīta tualeti. Viņas centās neaizskart sāpīgo locītavu. Tomēr uzrunātas, vai spēj saskatīt ievainojumu, arī viņas noliedzoši papurināja galvu.

Atkal palikusi viena, Lilija krēslā aizripinājās līdz kumodei un lēnām to atvēra, būdama gatava tūliņ atkal cirst ciet.

Kā jau jāns bija teicis, atvilktnē bija tikai dienasgrāmata, to Lilija izņēma un nolika uz kumodes. Viņa iztaustīja atvilktni - spogulis aizvien bija te! Tas neredzams bija saplūdis ar koku. Ielikusi spoguli sev klēpī, viņa aizbrauca līdz durvīm un atspieda pret tām krēsla atzveltni. Tā viņa varētu iegūt kādu brīdi, ja tas būtu vajadzīgs.

Izvilkusi spoguli no apvalka, Lilija juta, kā tas pulsē viņas sirdspukstu ritmā. “Vai esmu mīlestības cienīga vai arī pelnījusi mirt?”

Spogulī aizvien bija manāmi pelēki mākoņu vāli. Lilija vilcinoties uzlika labo īkšķi uz sarkanā akmens.

“Au!” Viņa atrāva roku. Spogulis bija iecirties īkšķī pietiekami, lai parādītos asinis. Tās iesūcās dārgakmenī, un spoguļa virsma acumirklī izmainījās, bet attēls nebija tāds, kā viņa bija cerējusi.

Tas it kā bija jaunas sievietes, Lilijas, sejas siluets. Asie stūri atgādināja ieplēstu porcelānu. Bet lielāko daļu sejas sedza trūdošu mežģīņu maska, kas karājās kā sapuvis līgavas šķidrauts, pārāk caurspīdīgs, lai noslēptu grotesko neglītumu. Meitene, kas skatījās uz viņu, bija izpuvusi un pretīga, nelabojami samaitāta. Viņas vārgais smaids pārvērtās kairinošā aicinājumā; viena acs svila naidā, otra vaimanāja kaunā.

Pretīgumā sarāvusies, Lilija iemeta spoguli klēpī. Kamēr viņa rīstījās, spoguļa virsma atkal kļuva pelēka. Vai tā varētu būt viņas patiesā būtība? Vai dziļi sirdī viņa ir ļauns briesmonis?

Lilija vēlreiz paņēma spoguli un uzlika īkšķi uz akmens. Jau atkal tas izsūca asinis, bet viņai bija vienalga. Lilija pētīja mainīgo virsmu, tomēr šoreiz bija vēl sliktāk - kliedzoša apsūdzība viņas necienlgumam, tam, ka viņa ir tikai bojāta prece, pūstoša slimību pārnēsātāja, kārdinātāja, mauka un lišķe. Maska bija noņemta, lai atklātu zem tās apslēpto slimību. Lilija bija šausmās, pilnīgi pazudināta un turklāt atmaskota. Viņa kliedza un kliedza spilvenā, līdz beidzot pavisam zaudēja spēku.

Iegrūdusi spoguli apvalkā, viņa to iemeta atpakaļ kumodē un, nogaidījusi, kad tas kļuvis neredzams, aizcirta atvilktni.

Lilija nomazgāja seju, tad izripināja krēslu viesistabā un jutās atvieglota, ka tur neviena nebija. Kādu bridi viņa sēdēja, raugoties pa logu. Šķita, ka gaišā un priecīgā pasaule ņirgājas par vētrām, kas plosās viņā. Doma par izlēkšanu pa logu šķita vilinoša. Vai Adonajs viņu noķertu kritienā? Vai Viņš maz pamanītu? Par viņu vispār kāds jelkad ir rūpējies tikai tāpēc, ka tam kaut kas bijis vajadzīgs vai ari viņa spējusi to apvest ap stūri. Ja vien viņi zinātu patiesību...

Jāns Lilijai bija izskaidrojis, kas šis par logu. To sedza nevis stikls, bet gan elastīgas šķiedras, kas kā balons pretojas pieaugošam spiedienam. Tātad pa logu izlēkt nebija iespējams. Taču Pils Terasē tādu šķēršļu nebija, un kādu bridi Lilija iztēlojās, kā metas lejā pāri tās margām.

Tomēr Jāns bija pastāstījis vēl kaut ko: ar vienu pogas spiedienu Lilija pagrieza logu, pārvēršot to lielā spogulī. Lilija rūpīgi novērtēja savu attēlu. Nu viņai bija jāraugās uzmanīgāk, bet arī šis atspulgs vēstīja to pašu, ko Sai-mona dāvana. Viņas acis bija pārāk tālu viena no otras, deguns - par platu, āda - plankumaina, augums - par kārnu un tā tālāk un tā joprojām. Lilija prātā saskaitīja

visas nepilnības. Lūk, pierādījumi tam, kas jau bija atklājies. Viņa nebija pelnījusi neko citu, kā tikai ienīst sevi.

Aiz sevis izdzirdējusi soļus, Lilija žigli pārvērta spoguli par logu.

Parādījās Saimons.

“Nācu apraudzīt, vai ar tevi viss kārtībā.” Viņa mierīgā balss slēpa satraukumu. Ar to pietika, lai Lilija viņu iesaistītu sarunā.

“Es ieskatījos spoguli, Saimon,” viņa izmeta. “Un ienīstu redzēto.”

“Man žēl.” Viņš pienāca un uzlika meitenei uz pleca roku. Lilija atrāvās pretīgumā pati pret sevi. “Es centos tevi brīdināt, ka redzētais var būt sāpīgs.”

“Tas nebija tikai sāpīgi. Tas bija baisi un pretīgi,” Lilija murmināja. “Es esmu briesmonis.”

"Lilit,” viņš iesāka, pievelkot tuvējo krēslu, lai apsēstos viņai līdzās. "Tas, ko tu redzēji, ir patiesība par tevi un iemesls, kāpēc Dievs tevi izvēlējies par Liecinieci. Tieši tas, kāda tu esi, padara tevi par piemērotu Dieva nolūkiem.”

“Piemēroti sagrauta,” viņa atbildēja, bet Saimons uz to nereaģēja. “Vai man jābūt pateicīgai vai pagodinātai, jo esmu tik ideāls Dievam noderīgs sūdagabals? Atklāti sakot, šķiet, man ir apnicis, ka mani izmanto. Vienalga -Dievs vai jebkurš cits.”

Saimons kādu bridi klusēja. “Tad ņem likteni savās rokās. Pati pieņem lēmumus. Maini pagātni. Ja ne kāda cita, tad vismaz sevis labad. Es ticu, ka mēs esam gaidījuši tevi - to, kura var mainīt Radīšanu."

“Kā gan es varu mainīt Radīšanu? Es pat nespēju kontrolēt savu ķermeni.” Lilija bija saniknota un izmisusi.

Diena vēl tikko bija sākusies, bet viņa jau jutās pārgurusi. Roka dega līdz pat elkonim.

“Būdama Lieciniece, tu vari mainīt Radīšanu. Tev jāattur Ādams!"

"jāattur Ādams? Jāattur no kā?”

“Kā caur vienu cilvēku, caur Ādamu, pasaulē ir ienācis grēks,” izklausījās, ka Saimons citē kaut ko, kas Lilijai jau būtu jāzina, “tā tev jāaptur Ādama novēršanās.”

“Jāaptur Ādama novēršanās?” Viņa pašūpoja galvu. “Ir jau par vēlu.”

“Ko?” Saimons izskatījās satriekts. “Par vēlu?”

“Ak te tu esi!” Atvērās viesistabas durvis, un tajās stāvēja Anita. Viņa nāca no Lilijas istabas puses. Saimons atrāva plaukstu no meitenes pleca un piecēlās. “Lilij, es tevi meklēju, bet redzu, ka jau esi labās rokās.”

“Šķiet, ka galu galā visi mani atrod.” Lilija bija atvieglota, ka iepriekšējā saruna pārtrūkusi, tomēr smaidu sveicienam izspiest nespēja.

“Gudra meitene,” Anita nosmējās. “Jāns teica, ka steidzami jādodas uz Seifu. Es gribēju pārliecināties, vai tu to spēsi. Jāns vaicāja, vai arī tu, Saimon, mums pievienosies.”

“Protams. Tas man būs pagodinājums.” Viņš mirkli klusēja. “Ja vien jaunā dāma ir ar mieru.”

Lilija piekrītoši pamāja, pat nepaskatījusies uz viņu. “Priecāsimies par tavu kompāniju.” Un Anita atkal pievērsās meitenei. “Lilij, tev vajadzētu paēst. Kā tu jūties? Jāns man izstāstīja par uzbrukumu.”

“Neesmu pašā labākajā formā, bet ar prieku izvāktos no čūskas medību teritorijas.”

“To es varu saprast! Ari man tie radījumi nekad nav patikuši.” To sakot, Anita izveda Liliju virtuvē. Saimons palika viesistabā un domīgi skatījās pa logu.

“Gana ēsts,” Lilija teica, atgrūžoties no galda. Arī Pētnieki jutās labi paēduši un apmierināti slaucīja mutes. Domās iegrimušais Jāns ēdienam pat nebija pieskāries.

“Vai tu par kaut ko uztraucies?” Lilija viņam vaicāja, kamēr pārējie novāca galdu.

“Uztraucies varbūt nav īstais vārds. Vairāk bažīgs. Man kaut kas neliek mieru. Šķiet, ka kaut ko nepamanu. Kaut kas man paliek apslēpts. Bet kas? Ak, kā man nepatīk slepenība un noslēpumi!”

“Vai man vajadzētu uztraukties?"

“Noteikti ne,” Jāns pasmaidīja. “Šaubos, vai tam ir kāds sakars ar tevi, vismaz ne tiešā veidā. Tam varētu būt saistība ar manu izvēli par to, kam uzticēties.”

“Tev ir problēmas ar uzticēšanos?” Lilija Jānām viegli iebukņīja, gribēdama viņu uzmundrināt. “Vai man tu uzticies, Atradēj?”

“Pilnībā!” Šis nešaubīgais paziņojums meiteni tā pārsteidza, ka viņa, aizmirsusi par piesardzību, pajautāja: “Kāpēc?”

Jāns ieskatījās viņai acīs. “Jo tu esi tā, kas esi.”

Lilijas centieni izlikties bezrūpīgai bija lemti neveiksmei. “Es esmu mēsls, kas izmests tavā pludmalē.”

“Nē.” Jāns ielūkojās viņai acīs. “Es runāju par to, kas patiesībā esi, nevis par to, par ko tu sevi uzskati.”

“Es zinu gan, kas patiesībā esmu meitene nodomāja. Vai Jāns viņai uzticētos ari tad, ja zinātu, kādus noslēpumus tā glabā? Liliju plosīja vajadzība saglabāt noslēpumus un vēlme būt godīgai.

Pats to nenojauzdams, meitenei izpļāpāties neļāva Džeralds. “Tātad mēs dosimies uz Seifu, nevis Bibliotēku?” Viņš izklausījās mazliet vilies.

“Bibliotēkai būs kādu bridi jāpagaida,” Jāns atbildēja.

“Kur īsti ir Seifs?” vaicāja Lilija.

“Patvēruma pagrabos dziļi zem jūras līmeņa,” paskaidroja Jāns. “Nolaišanās prasīs tikai pāris stundu, bet, kad būsim galā, mēs tur paliksim. Seifā ir gan guļamtelpas, gan pārējās ērtības.”

“Cik ilgi mēs tur paliksim?”

“Cik būs nepieciešams. Domāju, vismaz dažas dienas,” atbildēja Jāns, “līdz pārliecināsimies, ka Patvērums atkal ir drošībā. Seifā tu pieredzēsi un pierakstīsi savu liecību.” Tad viņš iesmējās. “Kad tu tur nonāksi, iespējams, gribēsi tur palikt uz visiem laikiem. Tā ir īpaša vieta.”

“Nu tad aiziet,” ierosināja Anita, un Pētnieki piekrītoši pamāja.

Katrs devās uz savu istabu salikt ceļasomā līdzi ņemamās lietas. Lilijai nekā daudz nebija, tikai dažas drēbes un tualetes piederumi, dienasgrāmata, rakstāmais un, protams, spogulis. Viņa prātoja, vai atslēga un derības gredzens nevarētu būt ieripojuši atvilktnes dziļumā, bet neuzdrošinājās ar roku taustīties pa tās tumšajiem stūriem. Jāns teica, ka dāvanas esot pazudušas, un meitene šo zaudējumu izjuta sāpīgāk, nekā varētu gaidīt. It kā tā būtu viņas vaina. Bet varbūt arī bija.

Atlikušo laiku Lilija izmantoja, lai veiktu ātru ierakstu dienasgrāmatā.

Es pat negribu rakstīt, ko ieraudzīju Saimona spogulī. Es nespēju. Mēs ar Jānu, Anitu, Džeraldu un Saimonu dosimies lejā uz to mistisko Seifu. Pēc Jāna teiktā, vakar uzradusies Letija un izglābusi mani no čūskas. Es jūtos drošāk, kad tuvumā ir Letija, lai arī viņa dažkārt ir tik īgna. Man ļoti sāp roka, kurā iekoda čūska. Taču es laikam esmu vienīgā, kas redz koduma vietu. Tagad mēs steidzamies uz Seifu, jo Jāns man ticot. Bet varbūt arī ne - man nav ne jausmas.

Man bail no tā Seifa. Varbūt tāpēc, ka nevienam neesmu izstāstījusi savus noslēpumus. Pat Saimonam ne! Kas notiks, kad viņi uzzinās, ka es jau esmu Lieciniece? Vai es visu sabojāšu? Kāpēc es nespēju viņiem izstāstīt? Jāns apgalvo, ka man uzticoties. Un man šķiet - viņš nemelo. Bet es labi māku apmuļķot cilvēkus. To meļi prot. Man jāiet.

DESMITĀ NODAĻA Nolaišanās

Jāns viņus veda lejā pa dažādām rampām. Gaiteņi kļuva aizvien šaurāki, un zilganā gaisma - spilgtāka. Jūras viļņu sišanos pret krastu jau varēja dzirdēt virs viņiem -dažbrīd tuvāk, dažbrīd tālāk, un dažbrīd tā izzuda pavisam. Saimons bija pieteicies stumt Lilijas krēslu, un meitene baudīja jaunā vīrieša tuvumu.

Laižoties lejup, Lilija savus pavadoņus apbēra ar jautājumiem. Šķita, ka Pētniekiem tas patīk. Atšķirībā no Jāna, kam patika žonglēt ar idejām, Pētniekiem par lielāko daļu jautājumu bija noteikts viedoklis. Un, ja nebija, likās, ka tie alkst tādu iegūt.

“Nu jau mēs esam noliktavas stāvos,” virzoties arvien tālāk pa gaiteņu labirintiem, skaidroja Jāns. “Te mēs glabājam krastā izskalotos priekšmetus. Arī tavas mantas, Lilij. Tu ieradies pirmā mēneša vienpadsmitajā dienā. No reģistriem secinājām, ka tev, visticamāk, ir piecpadsmit gadi, tāpēc tava nodalījuma numurs ir viens, vienpadsmit, piecpadsmit. Vienkārši atcerēties. Mēs noņēmām

tavas plaukstas nospiedumu, lai šo nodalījumu varētu atvērt tikai tu un Kolekcionārs.”

Viņi atradās nepārskatāmā eju un katakombu labirintā. Lilijai bija bail pat domāt, cik milzīgas ūdens un akmens masas atradās virs viņiem. Turklāt, ejot dziļāk, bailes aizvien pieauga. Soļi atbalsojās labirintā, reizēm vēl varēja dzirdēt tālus viļņu dārdus. Gaiss ejā bija svaigs un vēss. Tomēr Lilija jutās pagalam nomākta.

“Pastāstiet man vēlreiz, kas īsti ir Radīšanas Laiki!” Atbildēja Džeralds: “Šis jēdziens apzīmē notikumus tieši pirms un pēc Radīšanas, galvenokārt pašus pirmos notikumus un pirmos laikus. Saknes visam tam, kas pastāv šodien un...”

“Pagaidi, vai kaut kas bija arī pirms Radīšanas?” “Protams! Ja pirms Radīšanas nekā nebūtu, tad Radīšana nebūtu iespējama.”

“Laikam gan,” Lilija piekrita. “Es tikai vienmēr biju domājusi, ka pasaule sākās ar sprādzienu pilnīgi no nekā.”

“Pat bezjēdzība nevar rasties no nekā. Nekas nevar radīt kaut ko.” Džeralds sarauca uzacis. “Nekam nepiemīt ne enerģija, ne laiks, ne telpa, ne informācija. Nekas. Tā kā tu esi Radīšanas Lieciniece...”

“Man tas ir pārāk sarežģīti,” Lilija nopūtās. “Es nesaprotu un jūtos kā muļķe.”

Anita smējās. “Tas ir pārāk sarežģīti mums visiem. Šķiet, pat Dieva muļķība parastību apvelta ar apbrīnojamu jēgu. Brīnumainu un neizprotamu.”

“Manā gadījumā parastība būtu uzlabojums,” Lilija nomurmināja.

“Patiesībā, dārgumiņ,” Anita atbildēja, “neviens cilvēks nav parasts.”

Nākamajā atpūtas pauzē Lilija turpināja taujāt.

“Tātad kāds, kurš radīja pasauli, bija Dievs?”

“Jā,” atbildēja Jāns. "Radīšana tika veidota Dievā. Precīzāk, Kādā jeb Adonajā.”

Izdzirdot Adonaja vārdu, Lilijai neapdomīgi izspruka jautājums: “Tu domā Mūžīgo Cilvēku, vai ne?”

Pret viņu acumirklī pavērsās četras šokētas sejas. “Nu, es laikam būšu to kaut kur dzirdējusi vai lasījusi. Varbūt dosimies tālāk?”

Pirms turpināja ceļu lejup, Anita aši apskāva meiteni un iesmiedamās čukstēja: "Dārgumiņ, tu nu gan pārsteidzi. Ko tu neteiksi - Mūžīgais Cilvēks! Vai tu no mums vēl kaut ko slēp?”

Lilija izlikās nedzirdam šo komentāru un prašņāja tālāk: “Tātad Dievs Ādamu radīja Adonajā. Vai tas nozīmē, ka cilvēks ir radīts Mūžīgajā Cilvēkā?”

“Radīts un dzemdināts,” papildināja Anita. “Teikt, ka Dievs dzemdēja, droši vien būtu precīzāk.”

"Tātad tu zināji, Ādams ir bijis bērns?” Lilija vaicāja.

“Vai zināju? Protams, ka Ādams ir bijis mazulis, kāpēc lai nebūtu?”

“Es biju domājusi, ka Dievs viņu radīja kā pieaugušu vīrieti.”

Lilijas ceļabiedri smējās.

“Miti mēdz būt visai dīvaini,” nomurmināja Džeralds. “Varbūt jūsu Stāstnieki uzskatīja, ka Adams radīts kā nesaprātīga un programmējama būtne bez spējām?”

Tas izklausījās muļķīgi pat Lilijai, tāpēc meitene uzdeva nākamo jautājumu: "Ja reiz Ādams bijis bēbis, kā Viņi to baroja?”

“Tāpat kā visus bērnus,” atteica Anita. “Adonajs viņu zīdīja. Ja Dievs var dzemdināt bērnu, tad var to ari barot, kā gan citādi? Idejai par bērna zīdīšanu taču bija jārodas Dievā, vai ne?”

“Laikam jau. Bet vai tas nozīmē, ka Adonajam ir...”

“...krūtis?” Jāns pabeidza teikumu. “Protams, Viņiem ir krūtis, un tās ir pilnas ar pienu, kā teikts Rakstos. Mātes pienu.”

Jāns nebija rēķinājies ar to, ka, stumjot Lilijas krēslu, nokāpšanai vajadzēs daudz vairāk laika. Pagāja gandrīz trīs stundas, līdz viņi nokļuva galā - strupceļā, ko noslēdza akmens siena, gluda kā stikls.

Visi piepeši apstājās. Vienīgi Jāns apņēmīgi devās iekšā tieši sienā un izgaisa.

“Tā ir ilūzija," no otras puses skanēja viņa balss. “Vienkārši izliecieties, ka tās tur nav. Ja vilcināsieties, jums sāpēs.”

“Varēji pabridināt,” Lilija atsaucās.

“Es aizmirsu. Vientuļnieka tikumi...”

Lilijai bija grūti izslēgt uztveri. Šķērslis likās nepārvarams, kaut arī viņa redzēja, kā Jāns iziet cauri sienai. Meitene pastiepās uz priekšu un aptaustīja sienu - blīva un cieta. Lilija pa to uzsita. Skaņa atbalsojās visā gaiteni.

“Tas nelīdzēs. Pagaidi!” Jāns teica un atkal parādījās Lilijai tieši priekšā. “Tā jāignorē. Mēs esam būtnes, kuras tic tam, ko redz. Pamēģini pāris reižu! Un tas šķitis tikpat viegli kā elpot.”

Meitene vilcinājās.

“Skaties, kā es daru!” uzsauca Saimons un izgāja cauri sienai, it kā tā būtu migla. Pārējie viņam sekoja.

Jānām radās ideja. Viņš izņēma no kabatas lakatiņu un teica: “Es aizsiešu tev acis, sagriezīšu kā karuselī, lai zūd orientācija, un tad grūdīšu tevi ar krēslu cauri sienai.”

Izklausījās pēc laba plāna, tomēr doma par acu aizsiešanu Liliju uztrauca.

“Varbūt es varu aizsegt acis ar rokām?”

Jāns iebāza lakatiņu atpakaļ kabatā. “Lieliski, bet apsoli nevērt vaļā acis. Ja lūrēsi starp pirkstiem, vari iegūt asiņojošu degunu.”

“Apsolu.” Viņa deva vārdu.

“Vai esi gatava? Labi, sāku tevi griezt. Uz šo pusi. Tagad uz otru pusi... un vēl mazliet...”

Lilijai gar ausīm nosvilpa vējš, sausa migla noskūpstīja vaigu, viņa iespiedzās un jau bija sienas otrā pusē. Meitene atvēra acis un redzēja, ka nonākusi spoguļu pilnā gaiteni ar neskaitāmiem saviem un ceļabiedru atspulgiem.

“Tas bija diezgan jautri!” viņa priecājās.

“Vai ne!” Jāns smējās kā bērns.

“Kaut ari tu mani apmānīji,” Lilija jokodamās sūkstījās.

“Nemānījos vis,” viņš smaidot taisnojās. “Vari man uzticēties - es daru tikai to, ko esmu solījis.”

Sienu, cauri kurai viņi bija izgājuši, visā augstumā klāja spoguļi. Vēl vairāk spoguļu bija hallē, kas tālāk veda uz plašu, bet mājīgu viesistabu. Aiz tās vienas sienas bija okeāns. Ūdeni pat simts pēdu dziļumā izgaismoja staru kūļi, atklājot skatienam koraļļus, jūras augus un dažāda izmēra, dažādu formu un krāsu zivis. Membrāna, kas kalpoja par loga rūti, droši pasargāja no ūdens masu spiediena.

Lilija nespēja noteikt, cik dziļi zem jūras līmeņa atrodas. Viņa vienīgi ievēroja, ka gaisma, kas iespīdēja no augšas, ir loti vāja.

“Vai šis ir Seifs?” meitene brīnījās, jo nebija gaidījusi neko tamlīdzīgu.

“Ne gluži! Šīs ir dzīvojamās telpas. Seifs ir vēl tālāk -aiz apartamentiem,” Jāns rādīja uz milzīgām durvīm halles tālākajā galā. “To es jums parādīšu no rīta, bet tagad izvēlieties sev guļamtelpu. Šodien tikai paēdīsim un atpūtīsimies.”

Te bija apmēram divpadsmit savstarpēji saistītas istabas - guļamtelpas, vannasistabas un dzīvojamās istabas, kā arī virtuve un pieliekamais.

Lilija pamanīja, ka Džeralds un Anita izvēlējās kopīgu istabu. Kad viņi aizgāja, meitene Jānām jautāja:

“Vai viņiem ir sakars?”

“Sakars?” Jāns apmulsis sarauca pieri, bet tad plati pasmaidīja. “Laikam, ja ilggadīgu laulību uzskata par sakaru.”

“Man nebija ne jausmas. Es domāju, ka viņi ir tikai draugi un kolēģi. Vai viņi ir precējušies?”

“Liiij,” viņš laipni teica, “cik es zinu, laulātie var būt arī labi draugi un daži pat spēj kopā strādāt.”

“Vai tu kādreiz esi bijis precējies?” Lilija vaicāja.

"Es? Nē. Esmu draudzējies ar daudzām sievietēm; viņas visas bija neparastas un dažas pat diezgan briesmīgas. Laulība nav domāta man.”

“Briesmīgas?” smaidot pārvaicāja Lilija.

Jāns savilka seju baisā grimasē. “It ipaši viena. Otru tādu intriganti vairs neesmu sastapis. Tomēr jāatzlst, ka izcili glīta un ļoti spilgta būtne.” Uz mirkli viņš ļāvās senām atmiņām. “Bet tas, dārgo Lilij, ir stāsts kādai citai reizei. Ej un sameklē sev piemērotu istabu! Drīz atgriezīsies tie ar sakaru, tad varēsi viņus izprašņāt par laulības dzīves noslēpumiem.”

Meitene jau gribēja ripināties projām, kad Jāns ievaicājās: “Kā tava roka?”

“Labāk," Lilija meloja.

Jāns apmierināti pamāja. Tad katrs devās uz savu istabu, lai iekārtotos.

Meitene atrada istabu, kurā bija gulta ar baldahīnu. Savu nelielo ceļasomu viņa iemeta gultā, bet spoguli paslēpa kumodes atvilktnē un tikai pēc tam devās atpakaļ uz viesistabu. Trīs Pētnieki jau gaidīja, un drīz pievienojās Jāns.

Pārbaudījis Lilijas temperatūru, kas nebija ne paaugstinājusies, ne pazeminājusies, Jāns pie sevis kaut ko norūca un uzmeta neizdibināmu skatienu Anitai.

“Tagad paēdīsim,” viņš teica, ievedot visus nišā, kurā bija piecām personām saklāts galds. Tas bija īsts mielasts ar augļiem, dārzeņiem, krekeriem, sieru, dažādām mērcēm un piedevām - gan biezām, gan maigi krēmīgām. Klāt varēja piedzert ūdeni, sulas, tēju un kafiju.

Lilija priecājās, ka viņai bija atgriezusies apetīte, un nopriecājās vēl vairāk, kad Jāns tai ļāva nogaršot visu, ko sirds kāroja. Pirmo meitene izvēlējās lielu sarkano vīnogu ķekaru.

Uzzinājusi, ka Džeralds un Anita ir precējušies, Lilija vēl vairāk apbrīnoja abu sirsnīgo draudzību. Viņa vēroja, cik viegli abi jūtas kopā un kā ciena atšķirīgo viens otrā. Sarunās reizēm viens vai otrs piekāpās, it kā tie prastu sazināties kādā slepenā valodā.

Kamēr Jāns Saimonam un Džeraldam izrādīja istabā esošās senlietas, Lilija piebikstīja Anitai.

"Jūs esat precējušies? Nopietni?”

“Protams, dārgā," viņa atbildēja. “Es domāju, ka tu zini. Mums nebija nolūka šo faktu turēt noslēpumā, bet, cik noprotu, tev tas ir bijis pārsteigums. Es viņu, šo Dže-raldu, ļoti mīlu.”

“Kas ir... mīlestība? Man šķiet, es nezinu, ko tas nozīmē.” Jautājums radās pats no sevis.

Anita mātišķi noglāstīja meitenes roku. “Tas ir tikpat neizskaidrojami, cik vienkārši. Džeralda labklājība man ir svarīgāka par savējo, savukārt viņam svarīgāka ir manējā. Šī katram no mums ir dziļi individuāla iekšēja pārliecība, negaidot no otra to pašu. Veselīga mīlestība ir nemitīgi mainīga, jo tās pamatā ir cieņa pret sevi un partneri. Tomēr nākas ieguldīt diezgan daudz darba, lai pamatīgi iepazītu otru.”

“Un kā var zināt, kas nāk par labu otram?” Lilija vaicāja.

“Ak, tas ir svarīgs jautājums, mīlulīt. Un atbilde uz to patiesībā ir visu attiecību pamatu pamats. Labo spēj atklāt vienīgi Dievs, Kurš Pats ir Labs. Un bieži Viņš to dara tikai tad, kad šāda atklāsme kļūst akūti nepieciešama. Tā ir daļa no dižās dejas.”

“Es jau laikam teicu,” pie sevis nomurmināja Lilija, “ka nesaprotu, kas ir mīlestība.”

"Tā saka tavs prāts,” Anita mierināja, maigi noglaudot meitenes vaigu, “taču esmu pārliecināta, ka dziļi sevī tu to jau zini.”

Izrādās, ka uz to mistisko Seifu dosimies tikai rit. Man esot “jāpieraksta’’ viss, kam kļūšu par liecinieci, kaut neko no tā visa nejēdzu. Ir tik stulbi glabāt noslēpumā jau redzēto - Mūžīgo Cilvēku, Ievu, Ādamu un Radīšanu. Šodien, acīs skatīdamās, sameloju Jānām. Ja nu es tiešām esmu zaudējusi prātu? Savā ziņā tas pat būtu vienkāršāk. Vismaz būtu kāds attaisnojums.

Saimons teica, ka man esot jāattur Ādams no novēršanās, un es viņam atbildēju, ka ir jau par vēlu. Viņš izskatījās šokēts. Es pastāstīju, ka ieskatījos spogulī, bet neatklāju, ko tur redzēju. Joprojām negribu par to runāt vai rakstīt. Cenšos saprast, kā pagātnes mainīšanā man varētu palīdzēt savas patiesās būtības, ko ieraudzīju spogulī, pieņemšana. Pagātnes mainīšana... kā tad!

Lilija skatījās uz krāšņo okeānu aiz caurspīdīgās guļamistabas sienas. Meitene vēroja ūdenī dejojošās aktī-nijas, kuras auga uz koraļļiem, un šī mierpilnā aina bija pretrunā ar viņas izjūtām. Lilija turpināja rakstīt.

Adonajs teica, ka es esot uz mūžiem atrasta. Domājot par Anitas un Džeralda patieso un dziļo mīlestību, pieļauju, ka mīlestības jēga ir tikt atrastam. Es zinu tikai vienu - kopš redzēju

Ādama novēršanos un ieskatījos spogulī, es jūtos uz mūžiem zudusi.

Viss tiek noglabāts kaut kur dvēseles apcirkņos, un pagātne vienmēr atrod veidus, kā likt par sevi manīt, lai ari pieeja atmiņai var būt liegta.

Tovakar mirkli starp miegu un nomodu nesaudzīgi par sevi atgādināja Lilijas pagātne. Šis atmiņu atraugas bija ļaunas un vardarbīgas. Tās kā zibens dedzināja viņas saikni ar realitāti, mīlestību un veselumu: kāda sieviete -varbūt māte - mazai meitenei lasa grāmatu. Dūre ietriecas meitenītes sejā, acis aizlīst asinīm, viņa zaudē līdzsvaru. Viņai visur seko tumšas ēnas. Tās uzglūn un apgrābsta, un nagi tām asi kā žiletes, bet elpa smird pēc puvekļiem. Kaut kas saspiež krūtis. Spiediens pastiprinās, žņaudz un paralizē. Vilcieni, noliktavas un kliedzieni. Viņa slēpjas tumsā uz netīras grīdas, cerot, ka netiks atrasta. Lilija kliedz bez skaņas un pēc tam bezpalīdzīgi noskatās: meitenīte tiek ievilkta istabā un durvis ar troksni aizcirstas. Drošība sarūk par sīku, tumšu punktiņu pašos sirds dziļumos - vienīgajā patvērumā no šīm šausmām.

Atvērusi acis, Lilija ieraudzīja pie gultas sēdošo Anitu. Viņa bija saņēmusi meitenes roku un klusā lūgšanā gandrīz nemanāmi kustināja lūpas.

Lilija saspieda Anitas plaukstu un nočukstēja: “Sveika!"

Anita gurdi pasmaidīja: “Sveika, mazā! Pačuči vēl. Es palikšu pie tevis.”

Nogurums kā maigs vilnis pārvēlās pār Liliju, un meitene tam ļāvās.

Anitai pie rokas viņa peldēja pretī citam sapnim, kas nemaz nebija sapnis. Tagad meitenei līdzās sēdēja Ieva, bet viņas svars uz Lilijas gultas malas nebija jūtams.

“Es tā priecājos, ka esi te,” Lilija izsaucās un pieglaudās Ievas plecam.

«p -и

Es ari.

“Māte Ieva, ko lai iesāku? Man nepatīk, ka neesmu viņiem izstāstījusi, un pat nezinu, kāpēc nestāstu. Reizēm gandrīz sāku runāt, bet tad mani pārņem sajūta, it kā es grasītos lēkt bezdibeni. Tieši pirms lēciena es nobīstos un atkāpjos.”

Brīdi klusējusi, Ieva maigi atbildēja: “Lilij, slēpties aiz noslēpumiem ir kā staigāt pa aizsalušu ezeru, kura ledus kūst zem pēdām. Ik solis nozimē bailes.”

"Es nezinu, kā citādi lai tieku pāri.”

“Glabāt noslēpumus ir bīstami. Tev jāiemācās domāt kā bērnam. Bērniem nav noslēpumu, līdz kāds viņus pārliecina, ka noklusēt ir drošāk nekā izstāstīt. Tomēr tā gandrīz nekad nav.”

“Bet es taču neesmu bērns!” Lilija nespēja novaldīt sašutumu.

Ieva apskāva meiteni. “Lilij, mēs visi esam bērni. Bet, pārliecināti par to, ka noslēpumi ir mūsu drošība, pamazām identificējamies ar savu slēptuvi un aizmirstam, kas patiesībā esam. Nav brīnums, ka ēnu sērga rodas no vientulības.”

“Tātad es jūku prātā? Un īstenībā tagad iztapsētā tra-konama izolatorā sarunājos pati ar sevi? Un tu esi zāļu vai garīgas slimības sekas? Kas ar mani notika? Kura pasaule ir īsta? Visi runā ar mani kā ar nozīmīgu personu,

no kuras ir kāda jēga, bet es nespēju piepildīt neviena gaidas!” Viņa zināja, ka tikai izlaiž tvaiku, un neprasīja atbildi. Kāds atvieglojums beidzot skaļi izteikt to, par ko bija bail pat domāt! Cik labi, ka Ieva ļāva sodīties un neizrādīja nepacietību vai nepatiku.

“Es to visu jau esmu pieredzējusi,” Ieva beidzot teica, “bet ne ar tevi.”

“Ko tieši pieredzējusi? Meiteni ar svešu pēdu?” Lilija pacēla svārku malu un atkal aplūkoja savu kāju. “Vai kādu, kurš iesprūdis starp pasaulēm kopā ar visdīvainākajām radībām? Vai ari pašu pirmo Radīšanas brīžu Liecinieci?”

Ieva iesmējās. “Nē, daudz kas no nosauktā ir jaunums arī man. Gribēju teikt: esmu jau pieredzējusi, ka citai līdzīga vecuma meitenei tiek uzticēts visas radības, cilvēka, zvēra, gara un pat pašas Dieva būtības liktenis.” “Tiešām?” Lilija bija patiesi pārsteigta. “Tad es neesmu vienīgā? Es neesmu viena?”

“Tu nekad neesi bijusi viena, dārgā.”

Lilija skatījās uz plaukstām savā klēpi, mati krita viņai sejā, to daļēji aizsedzot. "Ne jau to es vaicāju, bet...” meitene gandrīz čukstēja, jo balss bija aizlūzusi. “Tad kāpēc... kāpēc Dievs mani nepasargāja?”

Te nu bija šis jautājums - izteikts, bet bez atbildes. Ieva ļāva tam palikt sastingušam un biedējošam. Jautājumam, ko izrunājušas miljardiem citas mutes. Tas atskanēja pār kapiem un tukšiem krēsliem, pār mošejām un baznīcām, pār birojiem, cietumiem un ieliņām. Šis jautājums sagrāva ticību un salauza sirdis. Tas pieprasīja taisnīgumu un ubagoja pēc brīnuma, kas tā ari nepienāca.

Ieva uzlika roku Lilijai uz pleca, un meitenes ķermeni atkal ielija siltums. “Šobrīd man nav atbildes, kas tevi apmierinātu, Lilij. Un trūkst vārdu, ar ko salāpīt tavu ievainoto dvēseli un miesu.”

Lilija aizvēra acis un centās neraudāt, bet ļāva patīkamajām, siltajām trīsām no pleciem izplūst pa visu nogurušo ķermeni un mazināt drudzi. Kaut arī meitene nesaņēma atbildi uz savu jautājumu, mātes klātbūtnē viņa jutās daudz drošāk un mierīgāk. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņa atkal ierunājās: “Es jūtos tā, it kā kāptu kalnā bez virsotnes; tik tikko turos pie klints sienas. Es baidos, bet visi tic, ka man izdosies. Ja ne, tad pie visa, kas pasaulē slikts, šķiet, būšu vainīga es.” Lilija piekļāva seju pie sievietes kakla un čukstēja, mēģinādama savaldīt emocijas: “Ja nu es nespēju un padodos? Ja nu es lēkšu, vai Dievs mani glābs?”

“Viņš glābs, tomēr tev šķitīs, ka atsities pret zemi.” Jau atkal viņas kādu brīdi klusēja.

“Māte Ieva, vai tu zini, kas ar mani būs?”

“Nē. Ne es, ne tu - neviena no mums te iepriekš nav bijusi. Bet es nebaidos.”

“Vai tai otrai meitenei izdevās? Tai, kura bija manā vecumā.”

“Jā! Izdevās gan. Lilij, viņas klātbūtne izmanīja visu.” Visu! Tā bija pietiekami liela cerība, ar ko piepildīt turpmāko nakti. Lilija gulēja mierīgi, viņu netraucēja ne sapņi, ne halucinācijas vai mokoši jautājumi.

Pēc vairākām stundām nenosakāmā diennakts laikā meitene piepeši pamodās. Kaut kas līda pa roku uz augšu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA Seifs

Lilija instinktīvi gandrīz atrāva roku, taču pamanīja, ka to osta un ar maigām Ūsiņām kutina mazs, pūkains meža somainītis. Piesardzīgi, cenšoties zvēriņu neaizbie-dēt, meitene ar otru roku grasījās tam noglāstīt muguru. Tomēr, lai cik maigs bija pieskāriens, dzīvnieciņš, spalgi pīkstot, iespruka krūmos.

“Tas nu gan ir savādi” Lilija nodomāja. Tieši virs plaukstas locītavas pulsēja iekaisušās koduma vietas. Vai zvēriņš spēja sajust indi, kas neapturami izplatījās viņas ķermeni? Kā tas vispār nācās, ka šeit kāds spēja uztvert viņas klātbūtni? Šejienieši meiteni parasti ne juta, ne manīja.

Pagāja brītiņš, līdz Lilija noorientējās: tātad viņa atradās kaut kur Ēdenē, bet šoreiz bija viena - bez Ievas un Neredzamajiem. Lilija aizgāja līdz klinšainai kraujai, no kuras pavērās skats uz plašu un dzīvīgas rosības pilnu līdzenumu. Tur līdzās Mūžīgajam Cilvēkam, Uguns un Vēja ieskauts, stāvēja Ādams. Viņš rādija uz kaut ko sev pie kājām.

“Ko viņi tur dara?” Lilija brīnījās. Meitene piegāja tuvāk un apstājās tā, lai varētu noklausīties sarunu. Ādams to juta. Viņš pagriezās un lūkojās uz Lilijas pusi, it kā gribēdams ar skatienu materializēt spoku. Tas neizdevās.

“Ar šo tad arī noslēgsies pēdējā vārdu došanas diena,” skumji, it kā runātu ar Liliju, teica Ādams, “un es joprojām neesmu atradis sev līdzinieku.”

Novērsies jaunais vīrietis pacēla dūres pret debesīm un izkliedza savas dusmas vienā vienīgā vārdā. Kamēr tas atbalsojās visam pāri, laiks apstājās, vieta un radība sastinga.

"Viens!”

Šis vārds iecirtās katrā Lilijas šūnā un pārplūdināja ar bezcerību. Tam nesalaužami ticēja visi pazudušie.

Adonajs pastiepa roku pretī Dēlam, un Ādams sarāvās. Kaunā par savu vājumu noliecis galvu un ar plaukstām aizsedzis acis. Lilija mēģināja izkustēties no vietas un tuvoties Ādamam, bet šķita, ka pēdas stieg neredzamos mālos. Un tad Ādams - kā viņai šķita - teica kaut ko pavisam negaidītu.

“Lilit? LiHt?”

“Lilij? Lilij!” Anita purināja meiteni aiz rokas. Piepeši izrauta no vīzijas, meitene neko nesaprotošām acīm skatījās sievietes raižpilnajā sejā.

“Anita?” Lilija centās neizrādīt, cik patiesībā bija apjukusi. Visi sēdēja pie galda un brokastoja. Viņi, sastinguši ar galda piederumiem rokās un kumosu pusceļā uz muti, pārsteigti raudzījās Lilijā. Meitenei nebija ne jausmas, kā tur bija nonākusi. Nekādu atmiņu par rītu, par pamošanos vai jebko citu, izņemot nakts šausmas un Ādama vārdu piešķiršanu.

“Piedodiet,” viņa stomījās un centās izdomāt kādu aizbildinājumu. “Laikam aizdomājos par to, ko Jāns man nesen lasīja priekšā.” Šķita, ka šis skaidrojums bija pieņemams, jo visi izskatījās atviegloti.

“Aizdomājies!” Anita iesaucās. “Manuprāt, vārds aizdomājies nav atbilstošs. Drīzāk jau aizmaldījies. Dārgā, nu gan tu mūs nobiedēji! Lai par ko tu domāji, tas noteikti bija kaut kas svarīgs.”

Viņas runāšana deva Lilijai laiku sakopot domas. “lāns man lasīja par Radīšanu, un es domāju... kas ir Lilita?” “Lilita?” Saimons gandrīz aizrijās ar ēdienu. Meitenei izskatījās, ka viņš tik tikko manāmi pašūpo galvu, it kā brīdinādams vairāk par to nerunāt. Pārējie šķita tikpat šokēti.

“Tu šo vārdu nevarēji dzirdēt tad, kad es tev lasīju!” satraukts iebilda jāns.

Lilija minstinājās: "Nu, kas tad ir ar viņu?”

“Tīrās glupības, mīļais bērns,” gandrīz skarbi attrauca Džeralds. “Kāds galīgi melīgs mīts. Kur tu dzirdēji par Lilitu?"

"īsti nezinu..." Lilija atbildēja. “Varbūt sapnī?”

“Bet varbūt murgā?!” Lilija vēl nebija redzējusi Dže-raldu tik uztrauktu. “Vai čūskas kodienā.”

“Džerald, nomierinies.” Anita noglāstīja viņa roku. “Tā tu pavisam samulsināsi mūsu nabaga meiteni. Ir taču redzams, ka viņa nezina, kas ir Lilita.”

“Es ļoti atvainojos, mīļā,” Džeralds nomurmulēja. "Man nebija nodoma tevi uztraukt vai apsūdzēt par to, ka pieminēji to... būtni... mūsu sarunā. Lūdzu, piedod, ka aizsvilos.”

“Protams, Džerald,” Lilija teica, “bet kāpēc tā Lilita tevi tik ļoti kaitina?”

"Eksistē kāds mits par Lilitu,” nomierinājies, bet nopietns atsāka Džeralds, “un es tam nebūt neticu. Viņa esot bijusi Ādama pirmā sieva.”

“Ādamam bijušas vairākas sievas?” Nu bija Lilijas kārta brīnīties.

“Nē, protams, ne,” uzsvērti turpināja Džeralds. “Tas ir mīts. Ieva bija Ādama vienīgā sieva.”

“Vai tajā stāstā Lilita bija laba?”

"Vairumā versiju viņa ne tuvu nebija laba: dabas kļūda, pa pusei čūska, pa pusei sieviete, biedējoša Mēness dieviete, kas spokojoties naktīs.” Džeralds bija pacēlis rokas kā ķetnas, lai ilustrētu paša teikto.

Jau atkal Lilija Saimona skatienā uztvēra brīdinājumu un manīja viņu viegli papurinām galvu. Meitene steidzīgi mainīja tēmu.

“Un kā ar to daļu, kur Ādams deva vārdus dzīvniekiem? Kāpēc tas bija svarīgi?”

Saimons atbildēja pirmais: “Labs jautājums. Vārdu došanai ir liela nozīme. Dievs nesa debesu un zemes zvērus pie Ādama, lai noteiktu to būtību un iedabu. Dodot tiem vārdus, Ādams kļuva par viņu valdītāju.”

"Tā ir,” papildināja Džeralds, “tomēr Ādams izmisīgi meklēja sev līdzinieku, ar kuru būt kopā vaigu vaigā. Kādu vai kaut ko, kas tam apliecinātu, ka viņš nav viens. Kaut arī Ādams nekad nav bijis viens.”

"Lilij, Džeralds cenšas pateikt,” Anita skaidroja, “ka nav jēgas nodarboties ar vārdu došanu, ja patiesībā meklē līdzvērtīgas attiecības, tā teikt, vaigu vaigā. Ne jau domīnijā tās iegūstamas. Ādamam visā radībā nebija līdzinieka, un Dievs pacietīgi ļāva viņam pašam par to pārliecināties. Ādama līdzinieks bija...”

“...viņā pašā!” Lilija aptvēra. “Ādama līdziniece ir Ieva, un viņa bijusi Ādamā jau kopš Radīšanas.”

“Tieši tā!” apliecināja Anita. "Un Ādams ir Dievā; Dievā, Kurš nekad nav bijis viens. Līdzinieks Līdziniekā...” Viņa virpināja gaisā sviesta nazi, lai vēl labāk izskaidrotu tikko teikto.

“Un tomēr vārdu došana ir viņa likumīgā domīnija,” Saimons konstatēja, un turpmākā saruna izvērtās tik zinātniska, ka Lilija tai nespēja sekot. Viņa sāka prātot, kā nonākusi ēdamtelpā un kāpēc Lilitas vārda pieminēšana izraisīja tādu satraukumu.

Jāns, kurš bija gan uzklājis galdu, gan tagad to novācis, pārtrauca Pētnieku diskusiju. Ja nu visi būtu paēduši, tad viņus gaidot Seifs. Lilijai joprojām bija neliels drudzis, un Jāns par to raizējās, bet viņa neizrādīja, kā jūtas patiesībā. Jo patiesībā katra rokas kustība izraisīja elektriskās strāvas triecienam līdzīgas sāpes elkonī un plauktas locītavā. Meitene juta indi kāpjam pa roku augšup uz plecu. Tomēr viņa labāk izlikās, ka sevišķi nesāp, nekā riskēja ar iespēju šajā piedzīvojumā beidzot nospēlēt savu lomu -lai kāda tā būtu.

Pārliecinājusi pārējos, ka viņai viss ir kārtībā, Lilija tuvojās neparastā piedzīvojuma galamērķim. Nu jau tas atradās vien dažu pēdu attālumā. Seifa ieejas durvis bija pamatīgas, bez roktura un likās neuzlaužamas. Durvis rotāja ar apbrīnojamu mākslinieciskumu un precizitāti dziļi iegrebti simboli. Tās izskatījās pēc senu mākslinieku darinājuma.

“Ko tu redzi, Lilij?” vaicāja Jāns, piestumdams meiteni pie durvim rokas stiepiena attālumā. “Vai vari mums to aprakstīt?”

Tas bija savāds, tomēr droši vien svarīgs lūgums, jo ari pārējie nepacietīgi gaidīja, ko viņa teiks.

“Skatieties taču paši!” Lilija ar rokām zīmēja gaisā durvju apveidu. “Centrā no vienas malas līdz otrai ir ideāls aplis. Tas ir tik dziļš, ka visi iekalumi un grebumi tajā izskatās kā atsevišķi stāvošas detaļas, nevis durvju sastāvdaļa. Pat tuvumā nevar saprast, kā īsti ir. Apli četrās daļās sadala koka baļķi, nošķirot apakšu, augšu un abus sānus. Katrā ceturtdaļā ir ļoti smalks kokgriezums - kaut kāds simbols vai attēls.” Divus motīvus Lilija uzreiz pazina, bet sāka stāstīt par abiem pārējiem.

“Apakšā pa kreisi ir piramīdas formas kalns ar vienu vaļēju aci.”

“Tu spēj saskatīt Vienīgo Kalnu?” Anita izklausījās pārsteigta.

“Nūjā.” Lilija vilcinājās ar atbildi, it kā kaut ko būtu izdarījusi nepareizi. “Skaties, re, kur tas ir!”

“Nē, mīļo meitiņ, tu nesaproti. Mēs katrs šajās durvis redzam kaut ko citu. To, ko redzi tu, neviens cits neredz.”

“Vai tas ir slikti?” Lilija apjukusi vaicāja. “Vai redzēt to kalnu ir slikti?”

“Tas nav ne labi, ne slikti,” Džeralds atbildēja. “Tā vienkārši ir. Tomēr tas, ka redzi Vienīgo Kalnu, ir prātam neaptverami un neticami. Ko vēl tu redzi?”

Lilija ieskatījās ciešāk. Kā gan var neredzēt kalnu? Meitene pastiepa roku un gribēja pieskarties acij, bet Anita parāva viņu nost. “Nedari tā!”

Lilija pārbijusies atskatījās. “Tu mani pārbiedēji! Kas tev kaiš? Es tikai gribēju pārbaudīt, vai kalns tur patiešām ir vai ari tās ir manas iedomas.”

“Ja tu tam pieskartos,” Anita skaidroja, lēnām atlaižot Lilijas roku, “kalns tevi ievilktu iekšā. Un mēs nezinām, kur tu nonāktu un kā tevi dabūt atpakaļ.”

“Nopietni?” Lilija vēl rūpīgāk nopētīja durvis. “Izskatās vienkārši pēc krāšņi dekorētām durvīm.”

“Tas ir portāls,” Jāns paskaidroja. “Lai ari katrs kvadrantos saskata ko citu, apli un krustu redz visi. Pieskaroties jebkuram no četriem laukumiem, tas tevi kaut kur aizvedis.”

“Tātad jūs tiešām neredzat to, ko redzu es?”

Viņu atbilde bija klusēšana.

“Tātad te, apakšējā labajā stūri,” turpināja Lilija, uzmanoties, lai ar pirkstu netīšām nepieskartos durvīm, “ir cipars astoņi, apgāzies uz sāna...”

“Bezgalība,” Džeraldam izspruka, un viņš atvainodamies pasmaidīja. “Tas ir bezgalības simbols, ja nu tu nezināji.”

Kaut kas šajā simbolā piesaistīja Lilijas uzmanību. “Bezgalības centrā, kur krustojas līnija, ir čūskas galva. Tā čūska rij savu asti... vai mūžīgi?” Viņa nevilšus noskurinājās.

“Turpini,” Anita mudināja. Viņa izklausījās ļoti nopietna un koncentrējusies.

“Te augšā,” Lilija rādīja uz augšējo kreiso stūri, “ir Ādams...” Meitene attapās, ko pateikusi, un izlaboja sevi: "Proti, vīrieša tēls, kas, iespējams, ir Ādams. Viņš ir nometies uz ceļiem un ar skatienu ieurbies zemē, ko tur saujās.

Viņš ir kails tāpat kā sieviete augšējā labajā stūri. Varbūt Ieva? Viņa stāv iepretim vīrietim, pastiepusi pret to rokas. Plaukstās nekā nav, taču izskatās, ka viņa tajās turētu kaut ko ļoti nozīmīgu.” Lilija, cik vien labi spēja, centās atdarināt aprakstītā tēla pozu, lai visiem būtu skaidrs.

“Apbrīnojami!” iesaucās Džeralds.

“Ja kāds vēl šaubījās par tavu Radīšanas Liecinieces lomu,” Anita teica, "tagad par to nekādu šaubu vairs nav.”

“Jo es redzu durvis?”

“Jo tu spēj saskatīt durvis to, ko tu tur redzi,” uzsvērti atbildēja Saimons.

“Un ko tālāk?” vaicāja Lilija.

“Tālāk mēs dosimies iekšā,” nopietni atbildēja Jāns. “Šī ir ieeja Seifā. Ejam?”

"Kā?” vaicāja Lilija.

Jāns pasmaidīja un uzlika plaukstu portāla centrā -koka baļķu krustpunktā. Durvis atvērās bez skaņas, lēni un majestātiski.

“Reizēm pietiek tikai pieskarties centram - krustpunktam, kurā viss savienojas.”

Telpa, kurā viņi iegāja, izskatījās kā no smalka dizaina žurnāla. Tā atgādināja vai nu eleganti dekorētu tiesas zāli, vai izsmalcinātu viesnīcas priekštelpu. Kokgriezumi un mākslas priekšmeti, ko gudri bija izkārtojuši pirmklasīgi interjeristi, radīja eksotisku iespaidu.

“Oho!” Lilija bija pārsteigta. “To es negaidīju. Biju iedomājusies kaut ko līdzīgu tukšam, lielam seifam vai kaut ko tamlīdzīgu.”

“Tajā pusē ir neliels pieliekamais un papildu atpūtas telpas,” Jāns jokojoties atdarināja gidu, kurš izrāda dārgus apartamentus. “Un te ir četras atsevišķas telpas - katrai ir īpašs nolūks. Es jums parādīšu.”

Viņi iegāja tādā kā observatorijā. “Karšu Galerija!” Jāns pasludināja. “Tās nav īstas sienas, tās ataino kosmisko kustību: neskaitāmas zvaigznes un galaktikas, zvaigznājus, sarkanos milžus un baltos pundurus, sīkus asteroīdus un komētas, kas dreifē kosmosā.”

Uz abām garākajām sienām bija atainots elpu aizraujošs skats no dažādām kosmosa vietām. Radās sajūta, ka visapkārt notiek kustība. Lilijai bija jāpieturas, lai neizkristu no krēsla.

“Mazliet jāpierod,” Jāns mierināja, “kā pirmoreiz jūrā uz kuģa. Kustībai ir zināms ritms, un, ja tam pielāgojas, viss ir kārtībā.”

“Esmu tikai dzirdējis nostāstus par šādām vietām,” atzinās Džeralds. Anita, kuru ieskāva tāda kā mirdzoša gaisma, tikai apbrīnā šūpoja galvu.

“Džerald, paskaties! Kupoli!” viņa iesaucās, norādot uz sarindotām septiņām smaragda lodēm. Tās bija tieši tik lielas, lai ērti iegultu plaukstā.

“Lūdzu, neaiztieciet!” iesaucās Jāns. “Es jūs brīdinu, nevis pavēlu,” viņš piebilda, it kā pats būtu pārsteigts par savu kategoriskumu.

“Aizejam līdz tālākajai sienai!” Lilija ierosināja. Viņi devās turp. Lilijas krēslu stūma Saimons. Visu sienu aizņēma šķietami parasta karte, kurā bija iezīmētas kāda milzīga būvju kompleksa aprises, un sākumā Lilija pat nesaprata, kas tas īsti ir.

“Tā taču ir Patvēruma karte!” viņa izsaucās. Patvērums bija milzīgs, daudz lielāks un plašāks, nekā varēja domāt. Kā vesela pilsēta. Lilija sameklēja telpas augšstāvā, kur bija uzturējusies pēc traģēdijas. Kartē bija attēlota ari rampa un kāpnes uz Pils Terasi, kur Saimons viņai iedeva spoguli.

Tomēr visvairāk izbrīnīja tieši apakšzemes plašumi. Tie pletās zem tuvējiem pakalniem un ielejām un, iespējams, sniedzās līdz violetajiem kalniem.

Zvaigznāju kartes pārsniedza viņas saprašanu, turpretī šī karte ļāva citā gaismā ieraudzīt Patvēruma mērogus. Lilija jutās sīka un pārsteigta.

Jāns kartē parādīja Seifa atrašanās vietu; tas atradās nedaudz zem jūras līmeņa. Kad Jāns pavilka pa ekrānu ar īkšķi un rādītājpirkstu, karte kļuva detalizētāka.

Pēc tam Jāns piegāja pie blakussienas. Pie tās bija piestiprināti desmit nelieli, tumšsarkani trīsstūri. Lilija atcerējās, ka līdzīga izmēra trīsstūrveida iedobes redzējusi Patvēruma sienās un nodomājusi, ka ar tām kontrolē gaismu vai temperatūru.

“Ar šiem,” Jāns norādīja uz trīsstūriem, “mēs acumirklī varam nonākt jebkurā Patvēruma vietā.”

“Tiešām?” Lilija izsaucās gandrīz vienlaikus ar Anitas “ak vai!”.

“Nezināju par tādu iespēju,” Saimons murmināja. “Kā tie darbojas?”

“Pieliekot šo trīsstūri kontaktligzdai - kādai no tukšajām trīsstūrveida iedobēm, kas izvietotas pa visu karti, -tu nonāksi šajā vietā. Pats trīsstūris desmit minūtēs atgriezīsies Karšu Galerijā. Ja vēlies atgriezties kopā ar trīsstūri, šo desmit minūšu laikā jāatrod atpakaļceļa kontaktligzda.”

“Vai ari es varētu pārvietoties?” Lilija jautāja. “Ar visu krēslu?”

“Jā, viss, kam tu pieskaries, ceļo kopā ar tevi. Ari drēbes, un dažiem no mums tā ir tīrā Dieva žēlastība.” Par to visi pasmējās. “Savukārt cilvēkiem gan katram vajadzīgs savs trīsstūris.”

Jāns vēlreiz norādīja uz halli. “Tās lodes jeb kupoli, kā tos nosauca Anita, pēc būtības ir līdzīgas trīsstūriem, tikai ar tām iespējams ceļot starp pasaulēm un tamlīdzīgām vietām. Tās nav paredzētas bailuļiem... vai tiem, kuri īsti nezina, kurp doties.”

Neviens nemēģināja iebilst.

Jāns viņus aizveda līdz nākamajām durvīm. “Trīs pārējās istabas ir vienkāršākas, īpaši Liecību Kambaris un Ierakstu Istaba. Bet Kabinets jau pats par sevi ir brīnums.” Jāns ar lepnu žestu atvēra durvis. “Šeit jūs, Pētnieki, varēsiet studēt, pētīt un izzināt, kad Lilijai radīsies vajadzība pēc jūsu zināšanām vai ari vienkārši prieka pēc.”

Kabinets bija ļoti gaumīgi iekārtots: tur bija galdi, krēsli un dīvāni, kā ari viss, kas varētu būt nepieciešams pētniecībai. Tur bija daudz grāmatu, spalvu un pildspalvu, pergamentu un bloknotu, kas tā vien gaidīja, lai tos pierakstītu pilnus, kā ari paplātes ar tēju, kafiju, cepumiem, augļiem un riekstiem. Viss bija skaisti, taču nekas brīnumains nebija manāms.

“Un nu ļaujiet jums atklāt, ar ko šī vieta ir tik īpaša. Kabinetā kopā ar jebkuru Mākslinieku vai Pētnieku - kā ar jums trijiem - vienmēr ierodas viss, ko viņš jebkad ir apdomājis, rakstījis vai pētījis. Pat tas, ko viņš vairs neatceras. Tas gaida, izvietojies atvilktnēs, plauktos un skapjos pie tās sienas.”

Visi trīs Pētnieki apstulbuši stāvēja ar pavērtām mutēm.

“Tas ir absolūti neiedomājami,” Džeralds beidzot izdvesa, ar plaukstu noglāstot plauktu, kurā bija izvietoti biezi sējumi.

Anitai acīs sariesās asaras. Viņa pielika pie lūpām pirkstus. “Dārgais,” viņa teica vīram, “te ir viss mūsu mūža darbs. Tagad. Šajā istabā. Nav zudis ne mazākais apsvērums vai domugrauds!”

“Tā ir nepārspējama bagātība!” Saimons iesaucās.

Pētnieki bija pateicības pilni. Lilija pasmaidīja, redzot viņus čukstam pateicības vārdus Dievam.

Saimons pacēla sudraba pildspalvu un pasvārstīja rokā.

“Pirms šī vieta man jūs ir atņēmusi, ātri apskatīsim arī pārējās divas istabas,” Jāns ierosināja, pārņēmis no Saimona Lilijas krēsla stumšanas pienākumus. “Sekojiet man, lūdzu.”

Liecību Kambaris bija maza, zaļa istabiņa ar ērtu dīvānu pašā centrā. Telpas stūros atradās pa mīkstam klubkrēslam - katrs atšķirīga izmēra un formas. “Patiesībā viss ir ļoti vienkārši: atlaidies, ērti iekārtojies un... liecini... lai ko arī tu būtu te atnākusi liecināt. Nezinu, kāpēc tieši zaļā krāsa, bet šis tonis laikam palīdz procesam - dzīvības krāsa vai tamlīdzīgi.”

Lilija brīnījās, kāpēc lai kādam būtu nepieciešama īpaša istaba liecināšanai, bet izlēma labāk uzdot citu jautājumu: “Vai viss, ko es pieredzēšu, šeit arī tiks piefiksēts?”

“Nē, tas notiks Ierakstu Istabā.” Jāns aicināja turpināt apskati. Izgājuši pa durvīm, viņi atkal nokļuva velvētā ejā. Pa ceļam Lilija pamanīja vēl vienas durvis, taču Jāns tās ignorēja.

Meitene nespēja nociesties un, kad Jāns viņu stūma garām durvīm, pasniedzās un paraustīja durvju kliņķi. Durvis bija aizslēgtas.

“To tu negribi zināt,” teica Jāns, pat nepalēninot gaitu.

“Tiešām? Man gan šķita, ka gribu,” Lilija iebilda.

“Lilij, noslēpumi rada telpu, kur uzplaukt uzticībai. Viss notiek īstajā laikā, un īsto laiku nosaka Dievs. Tici man: labāk ir būt pārsteigtai par visu nekā censties visu kontrolēt.”

Lilija to apšaubīja, bet neiebilda, jo nu jau viņi bija ienākuši Ierakstu Istabā - labi apgaismotā telpā, kurā, radot tropiskas noskaņas, dominēja gaiši zili, violeti un balti toņi. Šķita, ka, paskatoties uz leju, varētu pat ieraudzīt smiltis starp savu nesaskanīgo pēdu pirkstiem. Šī doma meitenei lika pasmaidīt.

Tāpat kā Liecību Kambaris, arī Ierakstu Istaba bija diezgan pieticīgi iekārtota. Tās centrā atradās četrstūrains galds, kam katrā sānā bija piebīdīts pa krēslam. Tie izskatījās kā ķeblīša un biroja krēsla apvienojums ar augstu un pītu atzveltni. Galda virsma izskatījās dzīva - tās toņi strauji mainījās no smilšu brūniem līdz bāli melniem.

Vienā sienā bija izveidotas mazāk nekā collu platas gropes ar izvirzītiem paliktņiem. Uz katra paliktņa atradās plāns melns ekrāns.

“Šeit tu, Lilij, ierakstīsi to, kam kļūsi par Liecinieci,” stāstīja Jāns.

Pārējie plecus vien paraustīja, tā liekot Lilijai manīt, ka ari viņi neizprot, par ko ir runa.

“Es jau teicu, ka neesmu laba rakstniece. Turklāt man ir briesmīga pareizrakstība. Un, ja nu es aizmirstu kaut ko no pieredzētā?” meitene iebilda un jau jutās kā neveiks-miniece.

“Bez raizēm, Lilij!” Jāns pasmaidīja, izrādot telpu. “Paskaties apkārt. Te nav neviena rakstāmrika.”

“Man šķita, ka šeit man jāpieraksta viss, ko redzu.”

“Viss, kam kļūsi par liecinieci, Lilij.”

"Un kā tad tas notiks?"

Jāns, nedaudz papētījis ekrānus, izvēlējās vienu un nolika uz savādā galda. Ekrāns saplūda ar tā virsmu, līdzīgi kā to darīja Saimona spogulis. Jāns piestūma Lilijas krēslu pie galda un vaicāja: “Vai vari to saskatīt?”

“Tik tikko. Vienīgi to blāvi sārto maliņu,” Lilija atbildēja.

“Tieši tā.”

“Tas dīvainais galds aizvien mainās, taču ekrāns paliek uz vietas.”

“Kad būsi gatava, uzliksi abas plaukstas tā centrā. Ierīce izdarīs visu pārējo, ierakstot un saglabājot jebkuru tavu pieredzi.”

Saimons nokremšļojās. “Varbūt Pētnieki tagad drīkstētu jūs atstāt, lai izpētītu Kabinetu?”

Ar Jāna atļauju visi trīs Pētnieki devās prom. Anita tomēr pēc brīža atgriezās un satvēra Lilijas plaukstas savējās. Meitene ļoti centās nesarauties, kad roku caurstrāvoja asas sāpes.

“Dārgā, mums jāaprunājas. Varbūt ne tagad, bet drīz. Tev man jāuzticas. Labi?”

Lilija dziļi ievilka elpu un ieskatījās sievietes mirdzošajās, skaisti zaļajās acīs. “Labi. Tev taisnība. Iespējams, ir pienācis īstais laiks.”

Anita saņēma plaukstās meitenes seju un pavērsa pret sevi. “Atceries, Lilij, tu esi šeit tāpēc, ka esi tu. Tagad ļauj man patrenēties apskaušanā, un tad es pievienošos pārējiem. Mēs būsim gatavi, ja tev ko ievajadzēsies.”

Viņas apskāvās, un Anita aizgāja. Nākamajā mirklī bija dzirdama grabināšanās gar aizslēgtajām durvīm. Anitas izrādītā solidaritāte lika Lilijai pasmaidīt. To bija dzirdējis ari Jāns un nogrozīja galvu tēlotā nosodījumā.

"Vai varu sākt?" Lilija vaicāja.

“Diez vai izdosies. Vispirms tev Liecību Kambarī kaut kas jāpieredz, lai šeit to varētu ierakstīt.”

Gribot negribot meitene aizdomājās par saviem sapņiem un halucinācijām, taču ātri aizdzina šis domas.

Lilija uzlika plaukstas uz gaiši sārtās atzīmes galda virsmā. Vispirms šķita, ka viss sāk notikt lēnāk. Pēc tam laiks palēninājās vēl vairāk un tad gandrīz apstājās. Meitene redzēja, ka Jāns šokā paceļ rokas. Pēdējais, ko viņa vēl dzirdēja, bija apslāpēts un palēnināts kliedziens: “Paaaa - gaaaaaiiiii - diiiiii.r

Un tad iestājās tumsa.

DIVPADSMITĀ NODAĻA Sešas dienas

Lilija planēja bezsvara stāvoklī. Vispirms atkal nācās cīnīties ar jau pazīstamo eļļaino vielu, kas viņu gan pārklāja, gan plūda cauri un pārņēma savā varā. Tāpat kā iepriekš slīdīgo dūņu elpošana viņā iedvesa patiesas šausmas. Plaušas piepildīja šķidrums.

Bet šoreiz, zinādama, ka nenoslāps, Lilija pielāgojās ātrāk. Ar vaļā acīm, tomēr neko neredzot, meitene izbaudīja peldējumu. Drīz iestājās iekšējs miers. Lilija zināja, kur atrodas, un atcerējās, ko izdarījusi: Ierakstu Istabā Jāna klātbūtnē viņa bija uzlikusi plaukstas uz ekrāna.

Pirmā diena

Apdullinošais sprādziens bija mirklīgs un reizē ilgstošs. Tas radīja žilbinošu gaismu visos krāsu toņos un izstaroja spēku un informāciju. Vienlaikus ar gaismu radās ari skaņa - absolūtā dziesma. Sākumā mirdzoša, bet ne apžilbinoša dvesma ar tai sekojošu ekstāzes un brīnuma izvirdumu iznīcinošas uguns ietvarā. Vēja un ūdens šļaksti, Visvarenās Balss kulminācija, ietriecoties uz citu vērstajā vienībā.

Matērijas behemots ietriecās haosa leviatānā. Pašķīda rotaļīgas spēka dzirkstis, un radās Telpa, Enerģija un Laiks. Trijotnes piedzimšanu vēroja un ar gavilēm apsveica piemīlīgas gara būtnes. Viņu sajūsma, kaut arī apvaldīta, dzirkstīja uz visām pusēm - uz āru, uz augšu un uz iekšu - kā rasas lāses vai zaigojoši dārgakmeņi. Valdīja visaptveroša, disonējoša ālēšanās un traka kakofonija, līdz pamatmelodiju beidzot apvija harmonija.

Viss notika vēlreiz. Lilija vēlreiz izdzīvoja eksplozīvo Radīšanas sākotni un dzemdes, kurā Dievs radis Cilvēku, izveidi. Tikai šoreiz viņa zināja, kāpēc ir te - lai kļūtu par Liecinieci Laiku Radīšanai. Nebija iespējas ne atgriezties, ne to pārtraukt. Atlika vien pakļauties savam liktenim -izjust, pieredzēt un iepazīt - un ļaut, lai kosmiskais ban-gojums to paceļ un nes sev līdzi.

Lilija te bija, nevis lai saprastu vai noteiktu robežas, bet gan lai dzirdētu, redzētu un izjustu - vienkārši lai kļūtu par liecinieci. Kā gan lai viņa izprastu gaismu, enerģiju, garīgās būtnes un daudzveidīgo saspēli starp spēku un matēriju? Kā lai aptvertu kvantu stigu, kvarku un daudzo dimensiju noslēpumus? To Lilija nespēja, un tam pat nebija nozīmes. Tomēr vienu viņa zināja nešaubīgi: visaptverošās Mīlestības fokuss bija vērsts uz kādu nelielu, nomaļu un ar lielu rūpību veidotu planētu, kas bija noslēpusies spirālveida galaktikas perifērijā.

Lilija uzmanīgi vēroja, kā podnieka ripa ņirbošajā Visumā griež mālu. Naidpilns svešinieks ar liesmojošu asti uzplēsa dziļu brūci. Atšķēlās Mēness, bet, virpuļojošās Zemes gravitācijas spēka noturēts, nekur projām netika.

Tagad Lieciniece stāvēja uz jaunas pasaules čaulas -bezformīgas un tukšas -, ko ieskāva zvaigžņu atlieku putekļi un gāzes. Lilija nevis redzēja, bet gan dzirdēja lēnās visam pāri planējošā Gara spārnu vēdas un klātesošo Eņģeļu klaigas - tie daudzināja Viņas vārdu: “Ruaha! Ruaha! RuahaF Un tad Gars aizpūta visu lieko, lai tuvākās zvaigznes gaisma varētu sasniegt haotiskā kustībā ierauto virsmu.

Vakars pārvērtās rītā, un tas bija Labs.

Otrā diena

Kvēlais Dieva Prieks nodalīja nemierīgo matēriju, un radās brīva telpa, kur izpausties atmosfēras rotaļām. Saules siltums un joprojām putekļu pilns miklums skāra Lilijas augšup pavērsto seju un izplestās rokas. Pirmās dienas žilbinošā gaisma bija ietiekusies visdziļākajā dzelmē un pamodinājusi tur jaunas melodijas. Lilija neatraudamās vēroja, kā ar saskaņotām un dejiskām kustībām uz to reaģēja jaunradītā dzīvība. Visdažādākās vieliskās būtnes priecājās par harmonisko un jēgpilno radīšanu.

Vakars pārvērtās rītā, un tas bija Labs.

Trešā diena

Zeme nodrebēja. Tās garoza izliecās. Atvērās vulkāni un izvirda lavas himnās pret debesim. Radās zeme, atdzisušu to pārklāja augu sega. Lielais Mākslinieks izo-topiskā, fotosintētiskā un eikariotiskā pārbagātībā uz plašā zemes audekla gleznoja krāšņu un daudzslāņainu ainavu.

Gars draiskojās kā bērns, nodevies Tēva Mīlestībai, un Viņa ar pirkstiem zīmēja bezgalīgu rakstu Mūžīgā Cilvēka būtībā. Iedvesma, ieelpa, izelpa, sajūsma! Vakars pārvērtās rītā, un tas bija Labs.

Ceturtā diena

Lilija raudzījās naksnīgajās debesīs. Neskaitāmu zvaigžņu pavadībā Mēness izgaismoja nakti. Diena aizslaucīja tumšos putekļu mākoņus un debesis, kuras nupat vēl ne gaismu nebija laidušas cauri, kļuva dzidras un caurspīdīgas. Gaismas, ko Dievs bija piešķīris radībai, virmoja gaidās. Dramaturgs bija sagatavojis skatuvi, un ieintriģēto skatītāju acu priekšā vakars pārvērtās rītā, un tas bija Labs.

Piektā diena

Jūra kūsāja un nesa no dzīlēm uz augšu visu, kas reiz bijis vājš. Šajā virumā kopā ar spurām un žaunām un tiem, kas reiz bija šļakstījušies, nākamās maltītes meklējumos peldēja arī milzīgi aszobaini slepkavas. Pēc tam zeme atdevās lienošajiem un rāpojošajiem - milzu armijai, kas sagatavoja augsni un gaisu. Viņi pievienojās savam Radītājam un briedināja pasauli, līdz vakars pārvērtās rītā, un tas bija Labs.

Sestā diena

No okeāna un zemes kopā ar daudzām citām dzīvām būtnēm izcēlās nephesh jeb būtnes ar dvēseli - visā to krāšņumā, formu un īpašību dažādībā. Liliju iejūsmināja to vienkāršais skaistums: zobi, nagi, ķetnas, kauli un spalvas.

Atkal kosmosu pāršalca gaviles. Tās skanēja, it kā vienā zālē miljoniem instrumentu reizē atskaņotu mūziku. “Noliktais laiks ir klāt! Sanāciet kopā!”

Kad iestājās vakars, bija sapulcējies viss kosmoss - no visām pusēm pretī Svētajai Balsij steidzās dejojošas gaismiņas un veiklas būtnes.

Lilija jau atkal stāvēja pakalnā ar skatu uz plašo līdzenumu, kura otrā pusē kā zemes cildinājums debesīm slējās Ēdenes robeža.

“Apbrīnojami!” no augšas skanēja melodiska balss. Lilija paskatījās un pārsteigta atlēca soli atpakaļ. Viņas acu līmenī bija sandalē ieauta pēda. Meitene paskatījās uz augšu - ļot tālu augšā viņa ieraudzīja milzu smaidu. Viņa vai viņš bija nometies uz viena ceļa un ar elkoni atspiedies pret otru.

“Nebaidies!” Būtne izira gaisā kā iztraucētu jāņtārpiņu bars, lai atkal materializētos Lilijai līdzīgākā lielumā.

“Izmērs ir relatīvs,” būtne dziedoši pavēstīja. “Vai tu esi Lieciniece?”

Lilija bija apmulsusi. “Kur ir Ieva?”

“Ieva? Šis vārds man neko neizsaka.”

“Ieva! Tā, kas ir visa Dzīvā Māte!”

Pār būtnes lūpām kā mīlīga melodija plūda smiekli: "Cik brīnišķīgs jauns vārds Dievam!”

Lilija palūkojās apkārt, lai vēlreiz pārliecinātos par savu atrašanās vietu, un atkal pievērsās smaidošajai būtnei: “Nopietni? Tu tiešām nepazīsti Ievu? Kas tu esi?” “Mans vārds ir Hāniēls, un es esmu tavā rīcībā.” “Hāniēls?” Lilija iesaucās. “Jāna Sargs?”

Atkal smiekli. "Es pavisam noteikti neesmu Sargs. Esmu vienkāršs Vēstnesis un Dziesminieks.” Būtne apklusa. “Kur ir Jāns?”

Lilija pacēla roku, rādot, ka mirkli jāapdomājas. Hāniēls pieskārās viņas pirkstiem, un ķermeni caurstrāvoja pazīstamā tirpoņa - vienīgi sakosto roku tā neskāra.

Meitene pakāpās nostāk. “Kā tas nākas, ka tu nepazīsti ne Ievu, ne Jānu, tomēr zini, ka es esmu Lieciniece?” “Adonajs pavēstīja, ka te būs Lieciniece. Man, Hāniē-lam, ir gods tev pakalpot.”

“Adonajs pavēstīja?” Viņa neko tādu nebija gaidījusi. “Viņš teica, ka tava klātbūtne ir augstu vērtējama anomālija un ambigvitāte un ka tu Viņam esi īpaši dārga!” “Tā viņš teica?” Lilijā jau atkal cīnījās valdzinājums un riebums. “Anomālija? Tad jau tu zini, ka es šeit neiederos.” "Un tomēr tu te esi!” dziedāja Hāniēls.

Meitene piesardzīgi pasniedzās un mēģināja pieskarties šai būtnei, bet roka izslīdēja tai cauri. “Tu neesi īsts.” Hāniēls smējās: “Ja mana eksistence būtu atkarīga no tavas uztveres vai pieskāriena, tad tiem būtu jānosaka ari mīlestības un ceribas, ticības un prieka un daudzu citu Neredzamo īstums. Es esmu garīga būtne. Varbūt tieši tu neesi īsta?”

Lilija sakrustoja rokas uz krūtīm un sajuta sirds satraukto sišanos. Kāpēc ar Ievu viņa jutās citādi? Ja Seifs ierakstīja tieši šo liecību, vai tas nozīmē, ka viņa vēl var apturēt Ādamu? Vai tāpēc pirms īstās liecināšanas pie viņas bija atnākusi Ieva? Tas ir noticis tikai vienreiz...

Piepeši viņa zināja. Apskaidrība nāca kā zibens spēriens, kas izkliedēja visas šaubas. Viņa bija aicināta kļūt par Liecinieci Dieva Radīšanas augstākajai izpausmei. Ievas nebija, jo viņa tiks izveidota Cilvēkā, un Lilijai bija jāpieredz viņu dzimšana.

“Es esmu īsta diezgan,” viņa teica. “Mani sauc Lilija, un es esmu Lieciniece.”

“Tas laiks ir klāt!” kliedza Pērkoņdziesma, un šis paziņojums viņu katapultēja visu sapulcējušos centrā. Meiteni ielenca gaismas būtnes, un visas viņas maņas piepildījās. No malu malām skanoša mūzika ar burvīgām smaržām un mainīgu gaismu auda plūstošu gobelēnu. Mirres un sandalkoka aroms stīgoja virs okeāna brīzes. Vīraka un augļu taures pievienojās tālīno zvaigžņu dziesmām. Kanēļa, krustnagliņu, kurkumas un ingvera garšvielas noteica ritmu. Koka pūšamie instrumenti izelpoja hiacinšu, priežu, ceriņu, lavandas un sausserža smaržas.

Pēc sapulcēšanās radībai vairs ilgi nenācās gaidīt. Ēdenes sienā majestātiski atvērās durvis, un no tām izstaroja spoža gaisma.

“Viņi nāk.” Lilijai pavisam tuvu atskanēja Hāniēla balss, bet viņa spēja skatīties tikai uz spozmi, kas tuvojās. Virmojošas mirdzas ietverts virpuļviesulis, kurā vērpās ugunssarkana un dzīvīgi zaļa gaisma. Un tad no tā atdalījās kāds tēls... cilvēks.

“Mūžīgais Cilvēks,” Lilija nočukstēja. “Mūžīgais Dievs! Adonajs!”

Lilija bija aizgrābta: katra šūna ilgojās traukties Viņam pretī un atklāt visus noslēpumus, pārvērsties par jaunu cilvēku, sakust ar Viņa diženumu un paglābties no sava kauna. Viņam varēja uzticēties. Viņš sveicināja ar smaidu un rokas mājienu, un visi pacēla godbijībā nolaistās galvas.

Mūžīgais Cilvēks nometās ceļos un kā rotaļā iegrimis bērns ar plaukstām rausa kaudzē sarkanbrūno zemi. Viņš bija pilnībā nodevies šai spēlei un prieka pilns.

Nevaldāmi plūda asaras un smiekli.

Un tad Viņš dziedāja.

“Visu Dziesmu Dziesma,” Lilijai čukstēja Hāniēls. “Dzīvības un visa Dzīvā Dziesma. Vārda un maizes, un patiesības, un cerības dziesma. Došanas un piedošanas dziesma.”

No zemes kaudzītes sāka straumē plūst ūdens - kā Lilijas sirdī modušās cerības. Mūžīgais Cilvēks sakopoja spēkus un ar skaļu vaidu iegremdēja rokas svētīgajā zemes kaudzē. Dzemdības gandrīz bija galā. Griezīgi iekliedzies, Adonajs virs galvas pacēla jaundzimušo.

“Dēls ir piedzimis! Dēls ir piedzimis!” Radība uzgavilēja, un tai līdzi eiforiskā priekā šo piedzimšanu svinēja arī Lilija.

Kristāldzidra un maiga Mūžīgā Cilvēka balss pārskanēja sajūsmināto pūli: “Šis ir Manas sirds prieks, visas radības kronis. Es rādu jums Savu mīļoto dēlu, par kuru priecājas Mana dvēsele. Viņi tiks saukti par Ādamu!”

Lilija redzēja, kā Dieva skūpsts un dvaša bērnu pārvērta dzīvā dvēselē. Viss strauji mainījās. Viņa kļuva par liecinieci brīdim, kad Ķerubs pārgriež nabassaiti, apliecina padevību un kopā ar pārējām dievišķajām būtnēm godbijīgi paklanās trauslā bērna priekšā.

“Brīnumu brīnums!” sauca Mūžīgais Cilvēks, pacē-ļot maigi dusošo bērnu augstu gaisā. "Raugiet šo bērnu! Radības dzemde lai svētīta! Visi - katrs savā veidā - lai to svin! Ar šo dzimšanu Sestā Diena noslēdzas, un Mēs atpūšamies no darba.” Vakars pārvērtās rītā, un tas bija Ļoti Labs!

Lilija pārsteigta atrāva plaukstas no galda. Kustība izraisīja asas sāpes, kas cauri čūskas sakostajai rokai izšāvās līdz pat rīklei. Uz dažām sekundēm meitenei aizrāvās elpa, un viņa nesaprata, kur atrodas.

“Viņa ir atgriezusies! Viņa ir atgriezusies!” kliedza Jāns, un Lilija dzirdēja tuvojamies Saimonu, Džeraldu un Anitu. Viņi ieskrēja istabā, būdami reizē gan uztraukti, gan atviegloti. Meitene piekususi atslīga pret krēsla atzveltni. Ari Jāns šķita noguris, tomēr pateicīgs. Viņa acis bija sarkanas, it kā viņš būtu raudājis. Lilija pamanīja, ka visi bija ģērbušies citādi, nekā viņa atcerējās.

"Cik ilgi es biju prom?” viņa vaicāja, ilgojoties, lai sāpes locekļos pierimtu.

“Tā aptuveni...” Džeralds prātā aprēķināja, “mērot mūsu laikā, vismaz piecas ar pusi... dienas!”

"Piecas ar pusi dienas!?” meitene iesaucās un jutās vēl vairāk izvārgusi. “Kopš pieskāros šim galdam, esmu bijusi prom piecas ar pusi dienas?”

“Apmēram,” piekrita Saimons.

Anita pamāja. “Varbūt pat visas sešas.”

“Mēs uztraucāmies, vai tu vispār atgriezīsies,” piebilda Saimons.

“Tā ir,” apstiprināja Jāns. “Apsvērām, vai neatraut tavas plaukstas no galda ar varu, bet risks...” Viņš atviegloti nošūpoja galvu. “Labi, ka esi atpakaļ.”

Lilija paskatījās uz plaukstām un nolaida tās klēpī. Meitene centās noslēpt, cik ļoti pasliktinājies stāvoklis, kopš viņai bija iekodusi čūska. “Nespēju noticēt, ka viss redzētais notika sešās dienās.”

“Pārrēķinot mūsu laikā,” uzsvēra Džeralds. “Tas, kam tu biji Lieciniece, ipaši Radīšanas Dienas, visticamāk, aizņēma miljardiem gadu.”

“Es jau iepriekš to biju redzējusi,” Lilija atzinās - ja to varēja saukt par atzīšanos - tik tikko dzirdami.

Jāns pamāja. Protams, viņiem būs vēl daudz laika noskaidrot patiesību.

“Man tik ļoti žēl. Es domāju, ka zaudēju prātu un redzu halucinācijas, tāpēc neko neteicu. Es nezināju, kas ir patiesībā.” Viņa bridi padomāja un skumji piebilda: "Es joprojām neesmu īsti droša.”

“Neuztraucies, dārgā,” Anita ātri atbildēja. “Dažam labam uzticēšanās ir īsts izaicinājums. Es saprotu. Džeralds pirmais iedomājās, ka tu varbūt jau esi kļuvusi par Liecinieci, un tomēr... mēs kritām panikā!”

“Ja atļausiet piezīmēt,” Džeralds pasmaidīja, “panika nepalīdz, toties aizņem ļoti daudz laika.”

Jāns izklausījās samierniecisks. “Galvenais, ka esi atpakaļ. Sameklēsim tev kaut ko ēdamu un dzeramu. Arī vannasistaba droši vien nenāktu par ļaunu. Vai ne?” Lilija nedroši uzsmaidīja. “Vai esi manī vīlies?”

Šis jautājums bija izaicinājums, uzdrošināšanās, un visi to zināja.

“Vilies? Nē. Noskumis? Jā. Vai uzticies man pietiekami, lai es drīkstētu būt bēdīgs, bet tavs pašvērtējums tāpēc nepazeminātos?”

Jāns uzdeva ļoti būtisku jautājumu. Kauns un sevis nīšana bija Lilijas vissenākie līdzgaitnieki. Labsirdību, pieklājību vai kritiku meitene uzskatīja par kārtējo pierādījumu savai mazvērtībai. Un vārds vilšanās Liliju iegrūstu bezdibeni. Jāns lūdza tam pretoties un noticēt, ka viņa rūpes un pieķeršanās ir visaugstākā patiesība.

Pakļaušanās šim aicinājumam nozimētu, ka ari viņai Jāns nav vienaldzīgs.

“Labi,” Lilija apsolīja, tomēr nejutās apmierināta, itin kā būtu lauzusi kādu nozīmīgu vienošanos. “Tas palīdz. Es centīšos. Paldies.”

Atgriezusies pie pārējiem pēc vannasistabas apmeklējuma, meitene pa jokam brīnījās: “Tātad es biju prom gandrīz sešas pilnas dienas un miljardiem gadu, bet man ne reizi nevajadzēja čurāt? Kā tas iespējams?”

Viņai atbildēja Džeralds: “Pieskaroties galdam, laiks un uztvere palēninās. Patiesībā gandrīz apstājas. Piemēram, tavi sirdspuksti palēninās līdz aptuveni vienam sitienam minūtē. Ja mani aprēķini ir precīzi, tad sešās dienās tava sirds sitās tikai 8640 reizes. Tas varētu šķist daudz, bet tā nav. Iedomājies, ka parasti pulss ir aptuveni sešdesmit sitieni minūtē - patiesībā drusku vairāk, bet šādi ir vienkāršāk rēķināt. Tas nozīmē: ķermenim šķita, ka paiet tikai dažas stundas.”

“Ā, tad tāpēc man likās, ka Jāns izkliedz “Paaaa -gaaaaaiiiii - diiiiii!”" Visi iesmējās.

Galds bija uzklāts, un tika pasniegts aromātisks ēdiens: dārzeņi, grilētas zaļās pupiņas un sautējums. Pirms ēšanas Pētnieki un Jāns sadevās rokās - tā bija pieņemts, un tas nebija nekas neparasts. Taču šovakar Lilija pievienojās vienkāršajai lūgšanai: "Mana pateicīgā sirds šodien ir mana dārgākā dāvana.” Pārējie bija gana taktiski, lai ne ar pušplēstu vārdu nekomentētu meitenes piedalīšanos. Tomēr viņai šķita, ka Jāns tikko manāmi pasmaida, un tas Liliju iepriecināja.

Ēdiens bija gards, bet izvārgusi meitene nespēja apēst tik, cik viņai patiesībā vajadzētu.

Visi bija gandrīz paēduši, kad ierunājās Jāns: “Lilij, mēs vērojām gandrīz visu, kam kļuvi par liecinieci. Redzējām to uz galda virsmas. Kāds aizvien bija ar tevi, bet lielākoties mēs visi četri. Negribējām iet projām ne vien tāpēc, ka uztraucāmies par tevi, bet...” Viņš nolaida skatienu un, pieķēries pie galda malas, klusēja, līdz atkal valdīja pār emocijām. “Jo...” Jāna balss aizlūza vēlreiz, un acis iemirdzējās asaras. “Jo... tas bija pārāk brīnišķīgi, lai to izteiktu vārdos.”

Lilija jutās līdzīgi; viņa saņēma Jāna plaukstu savējā. “Priecājos, ka tu to redzēji. Es nekad nebūtu to spējusi pienācīgi aprakstīt.”

Sekoja neveikls klusums. Gribēdams to pārtraukt, Džeralds paplikšķināja pa Lilijas ievainoto roku. Viņa sastinga sāpēs, un Jāna, kurš meiteni cieši vēroja, skatienā parādījās jautājums.

Lilija steidzīgi pavēstīja, ka esot pārgurusi un gribot gulēt, un vēl piebilda: “Esmu pārliecināta, ka arī jūs neatteiktos no atpūtas.”

Kad Jāns meiteni krēslā stūma uz istabu, viņa vaicāja: “Vai tas nozīmē, ka viss ir galā? Es ierakstīju visu no Radīšanas līdz Cilvēka atnākšanai. Vai tas bija viss?”

“Es nezinu. Un tu? Vai tu zini?”

Vienkāršais jautājums burtiski dedzināja. Tas bija izaicinājums viņas godīgumam. Meitene nojauta, ka Jāns cenšas atjaunot uzticību, ko viņa bija izpostījusi.

Lilija paraustīja plecus. “Es arī nezinu.”

Jāns nopūtās. “Tādā gadījumā, manuprāt, ir tikai viens veids, kā to noskaidrot. Tev jādodas uz Liecību Kambari un jāskatās, kas notiks.”

“Labi.” Lilija bija pārāk nogurusi, lai prātotu par ieteikumu. “Bet es vēl gribēju pavaicāt...”

“Tā jau es domāju,” Jāns viņai uzsmaidīja nogurušu smaidu. “Tev taču vienmēr ir vēl viens jautājums.”

Arī Lilija pasmaidīja. “Tur nu es neko nevaru darīt. Nespēju beigt domāt. Mani interesē, lūk, kas: ja es nebūtu nonākusi Patvērumā, vai es vispār būtu uzzinājusi par... nu, tu zini, par Dievu, Ādamu un Radīšanu?”

“Arī tas ir noslēpums. Ja runa ir par plāniem un nolūkiem, Dievs ir Mākslinieks, nevis Rasētājs. Un Dievs bez mums nebūs Dievs. Tu esi te, un tas maina visu. Ja tevis te nebūtu, arī tas visu mainītu. Es - varbūt nedaudz egoistiski - esmu pateicīgs, ka esi te.”

“Es arī,” Lilija atzina. “Lielākoties.”

Es to atkal izdarīju. Izstāstīju patiesību, jo tiku pieķerta. Tas laikam īsti neskaitās. Turklāt neizstāstīju visu, bet tikai to, ko nevarēja neteikt. Esmu sāpinājusi Jānu. Tas redzams viņa skatienā. Un

nu esmu vēl lielākās sprukās, jo atklāju tikai daļu. Cik reižu vēl drīkstēšu aiz sevis nodedzināt visus tiltus, pirms cilvēki pārtrauks tos būvēt no jauna? Neciešu, ka tas man ir svarīgi. Tādēļ jūtos vāja un neaizsargāta. Varbūt melošana ir tieši tas veids, kā sevi pasargāt.

Ierakstā pat nebija viss, kam līdz šim esmu bijusi lieciniece. Ko tas nozīmē? Es negribu visu mūžu nodarboties ar ierakstīšanu. No domām vien jau slikti metas.

Gribu apturēt Ādamu. Gribu ieskatīties spogulī. Gribu parunāt ar Saimonu. Gribu nomirt vai aiziet prom, vai atrast ceļu uz mājām. Labi... tā daļa par mājām laikam nebūs taisnība. Neko daudz par tām neatceros. Taču vienu gan atceros: tajā vietā man nekad nav gribējies būt. Jāatzīst -kaut gan nelabprāt -, man kā mājas drīzāk ir šis jokaini pārdabiskais Patvērums. Nu, vismaz tāds mājīgs.

Šodien vēlreiz biju lieciniece Radīšanai. Bija tāpat, tomēr citādi. Satiku Hāniēlu, kurš nepazina ne mani, ne Jānu, ne Ievu. Man briesmīgi sāp roka. Arī par to es Jānām samelojos. Bet viņš jau laikam tāpat zina. Aizvien vairāk sliecos ticēt spogulim, ka savā dziļākajā būtībā esmu bezvērtīgs mēsls.

Bet varbūt taisnība arī Saimonam, ka esmu Lilita, un ir kas tāds, ko es pirms nāves vēl varu paveikt - uzņemties atbildību par savu bezjēdzīgo dzīvi un izmainīt pagātni. Tikai jāsaprot, kā.

TRĪSPADSMITĀ nodaļa Ievas dzimšana

Lilijas Seifa istabas vientulībā viņas plaukstu saņēma pazīstama roka. Kāds atvieglojums! Ieva nebija redzēta, kopš Dievs bija paudis lielās skumjas par Ādama novēršanos. Mātes klātbūtnē bija kaut kas dziļi mierinošs, it kā tā palīdzētu izkliedēt šaubas, spriedzi, uz viņu liktās cerības un prasības. Izņemot atsevišķus brīžus ar Jānu vai Pētniekiem, vienīgi kopā ar Ievu Lilija jutās kādam piederīga.

“Vai drīkst vaicāt...?” čukstēja Lilija, cenšoties ar skaļu runāšanu nesabojāt jauko mirkli.

“Protams.” Ievas smaids bija tik sirsnīgs, ka novērsa meitenes uzmanību, un viņa gandrīz aizmirsa savu jautājumu.

“Kāpēc pagājušajā reizē tu nenāci man līdzi? Parasti mēs bijām kopā.”

“Dārgā, es neesmu Lieciniece. Šodien mūsu ceļi šķirsies, un turpmāk mēs katra iesim savējo. Es tevi gaidīšu tur, tālumā.”

“Tātad mēs uz turieni neiesim kopā?”

“Es jau esmu tur. Nākamreiz, kad kļūsi par Liecinieci, mūsu ceļi krustosies citādi. Lai kas arī notiktu, atceries - es tevi vienmēr esmu mīlējusi un tu vienmēr esi bijusi manas mīlestības cienīga.”

Lilija gandriz noticēja Ievai. Savādi, ka jūtu apliecinājums spēj pārvērsties asā šķēpā, kas ieduras dvēselē līdz tās visdziļākajām dzīlēm, liekot uzpeldēt tur gulošajām duļķēm.

Ieva pieliecās, noskūpstīja meiteni uz pieres un noglāstīja viņas matus. “Tu mani pazisi, bet es tevi neatcerēšos. Taču Adonajs nekad neaizmirst. Viņam tu esi īpaši dārga.”

“Neaizej,” Lilija pieglaudās Ievai. “Nezinu, vai izturēšu, ja atkal tikšu pamesta.” Atzīšanās aizlauza viņas balsi. “Māte Ieva, es īsti nezinu, kas esmu.”

“Pajautā Adonajam un notici Viņa teiktajam. Patiesa mīlestība vienmēr saka taisnību, pat tad, ja to neuzklausām. Lilij, tu esi mana meita, un mēs nekad nešķirsimies. Tu esi mani, un caur Dieva mistēriju mēs visi esam tevī, Lilija Fīldsa. Tu nekad nebūsi viena.”

Lilija neiebilda Ievai, bet meitenē dziļi cirstās brūces asiņoja. Tad Ieva iedziedājās. Maiga un mīļa melodija meiteni liegi pacēla un ielika Cita rokās. Viņa iemiga dziļā un rāmā sapņiem un murgiem nepieejamā miegā.

Nākamajā rītā Lilija jutās tik slikti, ka nespēja veikt ikrīta vingrojumus. Katru kustību pavadīja pulsējošas sāpes labajā rokā. Meitene centās darboties tikai ar kreiso roku.

Tikusi līdz dīvānam Liecību Kambarī, kur viņu jau gaidīja Jāns un Saimons, Lilija bija pavisam nosvīdusi.

Jāns aptaustīja viņas pieri. “Tev sacēlusies temperatūra. Varbūt šodien to labāk nedarīt.”

"Vai tu domā, ka varēsi?” vaicāja Saimons. “Tev jāizlemj.”

“Tāpēc jau esmu te atnākusi, vai ne?” Lilija teica. “Labāk ātrāk tikt ar visu galā.”

Lilijas pārvietošana bija mazliet sarežģīta, bet, iekārtojusies dīvānā, viņa pēkšņi jutās ļoti ērti. Lai kas bija šī ierīce, savu uzdevumu tā pildīja teicami.

Nākamajā mirkli Lilija atradās mežainā, akmeņainā pakalnā un lūkojās pāri plašam līdzenumam, kurā valdīja rosība. Meitene stāvēja starp milzīgiem kokiem. Viņai nekas nesāpēja. Kad Lilija gribēja atspiesties pret koku, tas atsaucās ar melodiskiem smiekliem.

Lilija pārsteigta atlēca malā. Viņa bija atspiedusies pret Hāniēlu.

“Tagad tu esi koks?” Lilija jokoja priekā par Eņģeļa redzamo klātbūtni.

“Nē, bet varbūt es tev parādos tāds, kādu ceri mani ieraudzīt,” Hāniēls dziedāja. “Un tu taču esi mežā.”

Lilija no sirds smējās, pārsteigta, ka ir tik priecīga. Un būt priecīgai bija tikpat viegli kā elpot. Meitene aplūkoja savas rokas un plaukstas. No čūskas koduma vai indes nebija ne miņas. Viņa pavilka uz augšu kleitas malu un izbrīnā iespiedzās. Neticami - abas pēdas bija viņas pašas! Vai, aizrāvusies ar Radīšanas diženumu, viņa to visu iepriekš nebija pamanījusi?

Lilija paspēra soli un sāka virpuļot kā meitenīte, pavērsusi seju pret sauli. Cauri koku lapotnēm izlauzušies zeltaini gaismas stari maigi glāstīja vaigus. Lilija aizvēra acis.

“Hāniēl, kam es šeit būšu lieciniece?”

“Paskaties turp!”

Meitene atvēra acis un redzēja, ka Hāniēls norāda uz klinšu kori apmēram simts jardus tālāk. Tā slējās aptuveni desmit pēdas virs plašā, rosības pārņemtā līdzenuma. Lilija nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad abi ar Eņģeli jau bija nokļuvuši šis aktivitātes centrā. Turpat bija ari Ādams un kopā ar viņu - Uguns, Vējš un Adonajs. Ādams rādija uz tuklu nīlzirgu un, mirkli padomājis, paziņoja: “Upes zirgs.”

"Es zinu, ko Ādams dara,” Lilija teica, un nemiers izgaisināja nupat izjusto prieku.

“Jā, šī ir pēdējā vārdu došanas diena,” teica Hāniēls. “Pēc Ādama novēršanās Dievs viņam atvēra šo ceļu, lai tas pievērstos un uzticētos Viņiem.”

“Vai Ādams jau bija novērsies?” Lilija apstulba. Viņa atkal bija nokavējusi. “Hāniēl, kā vārdu došana dzīvniekiem var būt uzaicinājums atkal uzticēties?”

"Vēro un domā! Ādams vairs neredz to, ko spēj saskatīt tu. Novēršoties viņš ir noticējis, ka ir viens. Šie meli jau ir aizmiglojuši viņa skatienu. Ādams Vējā un Uguni vairs neredz Tēlu. Viņš redz tikai Adonaju, un pat Adonajs sāk gaist.”

“Bet Ādamu piemānija! Čūska piemānīja! Tā iestāstīja Ādamam, ka viņš ir viens.”

“Nē! Ādams čūsku pilnvaroja, un tagad tā runā viņa vārdā.”

Ādams noslīga zemē pie Adonaja kājām un aizklāja ar plaukstām seju. “Es esmu pavisam viens,” viņš noteica tik skumji, kā izrunājot savus pēdējos vārdus.

“Vārdu došana ir noslēgusies!” minorā nodziedāja Hāniēls. “Vārdu došana nesniedza Ādamam gaidīto.”

Adonajs uzlika plaukstu Ādamam uz pieres. Turpmākais atgādināja kaleidoskopa griešanos.

Lilija kļuva par liecinieci tam, kā Adonajs apgulda Ādamu pēļos, kas veidoti no dievišķo spārnu dūnām, un ieaijā dziļā, rāmā miegā. Par viņa labsajūtu gādāja no niedrēm austs baldahīns, un viņu sargāja Eņģeļi. Laiks ritēja. Dienas pārvērtās mēnešos. Ādama vēders auga un piebrieda grūts. Un tad laiks apstājās.

Deviņos mēnešos Dievs no Ādama sievišķīgās puses -no sievišķā, kas viņā jau bija, - izveidoja iespaidīgu būtni, kas bija līdzvērtīga spēkā un reizē tikpat trausla kā tas, no kā bija radīta.

Visa radība aizturēja elpu. Adonajs atvēra savu dēlu, un sievišķais tika izņemts no vīrišķā. Pilnība tika sadalīta uz pusēm. No viena tapa divi. Neviens no abiem vairs nekad nebūs pilnīgs. Tomēr Adonajs apsolīja, ka savu pilnību viņi varēs svinēt Mīlestībā. Dieva neizmērojamā vienotība nu bija izteikta divos - sievišķajā un vīrišķajā. Un abu dabā bija vajadzība dzīvot vaigu vaigā ar Tēvu, Dēlu un Garu.

Mazulītes pirmais kliedziens izskanēja Ēdenes naktī, un Vēstneši aiznesa prieka vēsti nebeidzamajās radības tālēs.

Lilija vēroja, kā Dievs aizver Ādama miesu. Tad Viņš pārliecās pār guļošo un ar skūpstu to pamodināja. Ādams piecēlās un pieskārās savam jau dzīstošajam sānam. Tad Mūžīgais Cilvēks tam sniedza mīlestībā, gaismā un brīnumā tērpto mazulīti. Ādams paņēma bērnu klēpī un gavilēja, un smējās.

“Beidzot! Tā ir mana daba, mans kauls un miesa. Viņu sauks Išā - vājība jo viņa ir ņemta no Iš^2 - mana spēka.”

Lilija sajūsmā sāka sist plaukstas un dejot. Viņa izpleta rokas un griezās, un līksmi klaigāja līdz ar visu radību. Taču, pamanījusi, ka Hāniēla un Adonaja sejās rakstīta drūma nenovēršamība, saminstinājās un apstājās.

“Hāniēl, kāpēc tu nepriecājies?”

“Esmu sajūsmināts. Viņa ir Mīlestības atbilde uz Ādama izvēli novērsties. Saprotu, ka caur viņu Dievs piedāvā Ādamam iespēju laboties un samierināties. Bet Adonaja sejā redzu ari to, ka tam būs sava cena. Tas mani skumdina.”

“Vai viņas atnākšana neglābj Ādamu no novēršanās?”

“Tāds ir apsolījums,” Dziesminieks vairs neko neteica.

“Kas notiks ar Ādamu?”

“Pievēršoties viņai, Ādams ir atkāpies no kraujas malas, bet tikai uz bridi. Viņa ir Adonaja aicinājums pieņemt trauslumu un maigumu, būt pašpietiekamam un nekaunēties, un pilnībā atgriezties no savas novēršanās. Bet ar šo vaigu vaigā spēku nekad nepietiks.”

Lilija atskārsmē šūpoja galvu. “Išā. Ādams meiteni nenosauca par Ievu. Viņš deva tai vārdu tāpat kā zvēriem un putniem, vai ne?”

“Jā!” Hāniēls žēlojās. “Pat tagad viņš nespēja atturēties un novērsās no Dieva spēka un varas vārdā. Ādams meiteni nosauca par “vāju un trauslu” - tā ir paša Ādama būtība, no kuras viņš kaunas. Šādā veidā Ādams centīsies nošķirties no patiesības un izvēlēsies vientulību kā savu spēku, itin kā spētu būt Dievs ārpus Dieva.”

Lilija piesardzīgi pasniedza Eņģelim roku, nezinot, vai Hāniēls pieņems viņas mierinājumu. Dziesminieks saņēma meitenes plaukstu maigā un spēcīgā tvērienā. Eņģeļa spēks un sēras ieplūda Lilijā.

“Man žēl,” viņa teica, runājot par Ādamu.

“Man arī.” Un Lilija juta, ka Hāniēls runā arī par viņu.

“Bet te,” Dziesminieks piebilda, "stāsts vēl tikai sākas. Skat!”

Jau atkal laiks aizritēja ātrāk par ātru - arī Išā ēda no Dieva krūtīm un spēra pirmos grīļīgos soļus pretī Ādamam. Uguns un Vēja tērpā viņa roku rokā ar Mūžīgo Cilvēku staigāja pa mežiem un laukiem. Drīz Lilija pamanīja pirmās Ievas karaliskās stājas pazīmes. Ēdenes meita ātri pieņēmās prātā un uzplauka laimīgās un piepildītās attiecībās. Nobriestot padziļinājās arī viņas mīlestība un pieķeršanās Ādamam. Un Ādama pieķeršanās viņai. Par to liecināja daudznozīmīgi skatieni un savstarpēji smaidi. Priekam vienam par otru nebija robežu.

Kad sarunas ar Adonaju no radīšanas brīnuma pievērsās vairošanās brīnumam, Lilija nodūra skatienu, jo juta neizskaidrojamu kaunu. Taču Ādams un īsā par to neko nezināja un nepacietīgi gaidīja noliktās kārtības skaistumu un baudu. Viņi smējās un kaitējās, zinot, ka īstajā brīdī viņu Mīlestības savienība tiks brīnumaini noslēgta.

Meitene izvērtās par izturīgu, attapīgu, ātru un stipru sievieti. Dažreiz viņa viena pati pētīja dārzu. Un, kad dejoja, Dieva neierobežotās pieķeršanās mūzika viņu vienmēr aiznesa atpakaļ Ādama atplestajās rokās.

Bet tad Ādams sāka atsalt. Ieva vēl neko nenojauta, kad Lilija jau pamanīja atsvešināšanās ēnu. Pārmaiņas notika pamazām, gandrīz nemanāmi - kāds nepabeigts teikums, kāds iešķībs smaids vai aizturēts maigums. Bailes sagrāba Lilijas sirdi.

“Es negribu to redzēt,” viņa teica Hāniēlam.

Eņģeļa balsī bija maigums: “Es saprotu, Lilij. Vai vēlies atgriezties vietā, no kurienes esi nākusi?”

“Jā!” Un ar to pietika.

“Labi!” Lilija piepeši piecēlās, nobiedējot Jānu, kurš nupat bija apsēdies viņai līdzās. Negaidītā kustība pārsteidza arī viņu pašu, turklāt ar asu dzēlienu par sevi atgādināja sāpes. Lilija ievaidējās un aizvēra acis, cenšoties pēc iespējas ātrāk sāpes izstumt no apziņas. Pēc brītiņa meitene atkal spēja pievērsties Jānām. “Man ir jautājumi.”

“Jautājumi?” viņš izsaucās. “Tu biji prom ne vairāk kā divas minūtes.”

“Tik vien?” Lilijai vaigos atgriezās drudža karstums. “Bet, pēc Džeralda aprēķiniem, divas minūtes varētu būt divi miljoni gadu. Es nesaprotu, kāpēc man bija jāpieredz tas, ko tikko pieredzēju!”

“Nu...” Jāns pakasīja pieri. “Es jau nezinu, ko tu redzēji.”

“Tu izvēlējies kļūt par Liecinieci,” piebilda balss, kas, kā šķita, piederēja Saimonam, un Lilija pagriezās uz to pusi. Meitene bija aizmirsusi, ka istabā ir arī viņš. “Tomēr tu nevari izvēlēties, ko redzēsi.”

“Es neizvēlējos kļūt par Liecinieci. Manuprāt, man vispār netiek dota iespēja kaut ko izvēlēties. Kurš izvēlas to, ko redzēšu?”

“Dieva Gudrība,” atbildēja Saimons.

“Un kurš izvēlas, kas tiek ierakstīts?"

Abi vīrieši neizpratnē uzlūkoja Liliju.

“Šo jautājumu es nesaprotu,” teica Jāns. “Viss tiek ierakstīts.”

“Ak vai,” Lilija nopūtās un mainīja pozu. Tagad, kad atmiņas par dejošanu vēl bija tik svaigas, ķermeņa ierobežojumi šķita ļoti traucējoši. “Jūs nesapratīsiet, kamēr nebūsiet redzējuši. Ejam un ierakstīsim šo, lai es varu uzdot savus jautājumus.”

Viņi nekavējoties aizstūma Liliju uz Ierakstu Istabu, apstājoties tikai tādēļ, lai paaicinātu arī Anitu un Dže-raldu.

Kad Lilija pieskārās galdam, sākās pārneses process un visi varēja novērot viņas pieredzēto. Kad process beidzās, viņa pacēla rokas un pagriezās pret pārējiem četriem. Džeralds stāvēja, ar plaukstām aizspiedis muti, Anita kratīja galvu, un ari Jāns un Saimons izskatījās tikpat šokēti.

“Kas ir?” meitene bija nesaprašanā.

Pirmais sāka runāt Džeralds. “Gadiem ilgi esmu studējis tekstus un nesapratu notikumu dziļāko būtību. Nevar gan teikt, ka tagad saprotu...” viņš ātri piebilda, “tomēr jūtos tā, it kā uz Rakstu kalnu būtu skatījies no dziļākās ielejas, bet tagad stāvētu pašā kalna galā.”

“Tas, ko redzējām,” Anita drūmā balsī papildināja, “bija Ādama novēršanās sākums.”

“Nē! Tur jau tā lieta!” Lilija bija izmisusi un nokaitināta. Jauns sāpju vilnis strāvoja cauri visam mugurkaulam un izraisīja galvassāpes. “Vārdu došana bija Ādama novēršanās rezultāts, nevis tās sākums. Es biju lieciniece arī sākotnējiem posmiem, bet kaut kāda iemesla dēļ ieraksts tos izlaida - piemēram, to daļu, kur Ādams sarunājas ar čūsku un tā viņam iedod nazi. Un kas tālāk? Visums uzsprāgst?”

No pārējo sejas izteiksmes Lilija noprata, ka atkal netīšām sevi nodevusi, bet nu jau viņai bija vienalga.

“Pagaidi!” iesaucās Jāns. Tik skaļi viņš vēl nekad Lilijas klātbūtnē nebija runājis, izņemot to reizi, kad viņai bija lēkme. ŠI atmiņu uzplaiksnījuma dēļ meitenei nācās iekost lūpā, lai apvaldītu smaidu. Nez kāpēc viņai patika dzirdēt Jānu paceļam balsi.

Visi klusēja un ļāva Jānām apkopot domas.

“Lilij, varbūt tev vajadzētu mums pastāstīt par sarunu starp Ādamu un čūsku? Un par nazi...”

Lilija izstāstīja šo stāstu, cik precīzi vien spēja, un neaizmirsa pieminēt ari Ievas klātbūtni un Adonaja skumjas. Klausītāju sejās ziņkāri nomainīja skumjas. Vienīgi Saimons izskatījās uztraukts un staigāja šurpu turpu.

Kad viss bija pateikts, vairākas minūtes valdīja klusums. Beidzot ierunājās Džeralds: “Novēršanās mirklis nekad nav ticis ierakstīts.”

Jāns piecēlās un sāka rakāties kādā ļoti piebāztā plauktā turpat līdzās gropēm, kurās turējās ierakstu ekrāni.

“Lilij, tev jāsaprot,” teica Anita, “katrs ļaunums, kas Visumā pieredzēts, katra nodevība un zaudējums, katra netaisnība, kura pastrādāta labā vai ļaunā vārdā, visas radības ciešanas ir cēlušās no Ādama novēršanās. Pirms tās nebija nekā, kas nebūtu labs. Nekā. Gluži pretēji - it viss bija ļoti labs.”

“Hāniēls teica kaut ko tamlīdzīgu,” Lilija atbildēja. “Bet es to nesaprotu. Ko Ādams izdarīja nepareizi? Man joprojām šķiet, ka tā bija čūskas vaina.”

“Nē," atbildēja Anita. “Čūska neizraisīja novēršanās tumsu. Tas bija Ādams.”

“Es nesaprotu.” Lilija ripināja savu krēslu šurpu turpu, jo tā viņai bija vieglāk domāt. “Kāpēc visā tiek vainota novēršanās? Nav jau tā, ka Ādams būtu melojis vai kādu nogalinājis.”

“Diemžēl jau drīz nonāks ari līdz tam,” atteica Jāns. Viņš no plaukta izņēma spieķim līdzīgu ierīci. “Varbūt tas palīdzēs.” Jāns pagrozīja ierīces pamatni, un spieķis izstaroja apdullinoši spilgtu un koncentrētu gaismu. Lilija ar plaukstām aizsedza acis.

“ŠI gaisma, lai ari žilbina, tev pāri nenodarīs,” viņš mierināja. “Lūdzu, uzticies man. Vai ieskatīsies tajā un ļausi man uzdot tev jautājumu?”

Lilija darīja, kā Jāns lūdza. Sākumā acis miedzās ciet, bet pēc tam pierada, un gaismas stars pat sāka šķist nomierinošs. Patiesībā pat atkāpās galvassāpes, kas bija paguvušas izplesties pa visu pakausi.

“Tātad,” turpināja Jāns, “cik daudz tumsas tu redzi, lūkojoties šajā gaismā?”

“Es neredzu tumsu. Tur tumsas nemaz nav.”

“Tieši tā. Nākamais jautājums: kā varētu rasties jebkura veida tumsa vai ēna?”

“Ja kaut kas stātos ceļā gaismai?”

“Taisnība, bet ja nu nebūtu neviena un nekā, kas tai varētu stāties ceļā?”

Jau pēc mirkļa meitene skaidri zināja atbildi: “Man būtu jānovēršas. Tas ir vienīgais veids, kā panākt tumsu.”

“Tieši tā. Dievs ir gaisma, un Viņos tumsas nav. Ne mazākajā mērā. Un Dievs, kurš ir gaisma, pilnībā aptver radīto Visumu. Novēršoties no Dieva, Ādams meta ēnu -pats savu ēnu. Ādamam pieder vara, un viņš ievelk čūsku un radību pats savā ēnā.”

Jāns izslēdza gaismu.

Džeralds panāca tuvāk meitenei. “Lilij, varbūt arī šis varētu palīdzēt saprast.” Viņš noslaucīja rokas savā kreklā, it kā censtos tās notīrīt, un tad neveikli saņēma plaukstās Lilijas seju.

"Vai drīkstu?”

Meitene instinktīvi gribēja parauties prom, bet savaldījās, jo nevēlējās sāpināt Džeraldu. Viņam bija siltas un gludas plaukstas.

“Kad mēs ar tevi stāvam tā - vaigu vaigā -, kas ar tevi nekādi nevar notikt?”

Jau atkal Lilijai kādu brītiņu bija jāpadomā. “Es nekādi nevaru palikt viena.”

“Tieši tā!” Džeralds viņu atlaida un atkāpās. “Ādamu pilnībā apņēma Dieva mīlestība. Vaigu vaigā, kā teica Anita. Lai kurp grieztos, viņš palika vaigu vaigā ar Mīlestību, tāpēc viņš novērsās vienīgajā neiedomājamā virzienā...”

Lilija pabeidza Džeralda domu: “Viņš aizvēra acis un, novērsies no vaigu vaigā, pievērsās sev, turklāt noticēja, ka ir viens!”

Jāns vēl precīzāk noformulēja meitenes domu: “Kad tu patiesi dzīvo vaigu vaigā, tad zini, ka neesi viens.”

No šīs atklāsmes Lilijai aizrāvās elpa. “Tad kāpēc Ādams nevērsās atpakaļ? Kāpēc viņš atkal nemeklēja Dievu?”

Atbildēja Anita: “Kad Ādams bija noticējis, ka novēršanās ir laba, tumsa kļuva par viņa realitāti. Uzticību aizstāja kontrole, vārdu aizstāja iztēle, un attiecības un mīlestību aizstāja vara. Paša tumsība mainīja viņa izpratni par visu, arī par Dievu. Ādams aizmirsa, ka vispār bija novērsies. Viņš joprojām ir Dieva dēls - visas radības kronis -, viņam pieder vārds un vara, tikai tagad viņš sev piedēvē neatkarīgu varu. Diemžēl mēs visi - Ādama bērni - turpinām dzīvot nāves ēnā un paši sev nosakām, kas ir labs un kas - slikts.”

"Viss tikai novēršanās dēļ!” Džeralds piebilda. “Neticot Dieva vārdam vai Dieva dabai, mūsu devums ir nāve. Tas ir mantojums, ko nododam tālāk, iedibinot valdības un varas, kuras kalpo politikas un reliģijas nezvēriem. Mēs ilgas būt vienotiem ar Visu - un to izcelsme ir Dievs -aizstājam ar pašapmierinātu kāri iekarot. Mēs pielūdzam naudu, it kā tā būtu dzīves asinis, mēs mākslu pārvēršam par propagandu un ieročus - par pielūgsmes instrumentiem. Daudzu labuma vārdā atkal un atkal esam gatavi upurēt vienu. Mērķis attaisno līdzekļus. Viss tikai labuma vārdā... protams, labuma, ko nosaka katrs pats.”

Pēc Džeralda runas plūdiem iestājās klusums - gan tāpēc, ka šāds jūtu izvirdums nebija viņam raksturīgs, gan tāpēc, ka Džeralda skarbie un kaismīgie vārdi bija pamatoti un pārējie tos respektēja.

Beidzot ierunājās Lilija: “Bet mēs taču esam ari Ievas bērni, vai ne? Un Ievas nemaz nebija klāt, kad Ādams novērsās.”

"Bija gan! Viņa bija Ādamā, bet vēl nebija pamodusies,” Saimons paskaidroja. “Viens no iemesliem, kāpēc Dievs Ievu izņēma no Ādama, bija Dieva nebeidzamā žēlsirdība, aicinot Ādamu atgriezties no novēršanās. Ieva tika izņemta no Ādama, lai atgādinātu par viņa cilvēcīgumu. Ja vien Ādams būtu apturēts!”

Lilijas pakausi atkal sagrāba sāpes. Viņa centās mazināt muskuļu saspringumu, pamasējot plecus. Taču roka smeldza un no indes, kas plūda viņas vēnās, bija kļuvusi mazkustīgāka.

“Man šķiet, tev jāatpūšas,” līdzjūtīgi ieminējās Dže-ralds. “Ari man uz bridi jāatguļas. Tas viss ir pārāk bēdīgi, un skumjas mani nogurdina.”

“Ādams laikam salauza Dievam sirdi,” Lilija skaļi domāja. Pārējie piekrītoši māja ar galvu.

“Es zinu, kā ir, kad no tevis novēršas tas, kuru mili,” noteica Saimons un izgāja no istabas.

Anita mierināja Liliju un mātišķi noskūpstīja viņai pakausi. Drīz Lilija devās pie miera un gultā ļāva asarām vaļu. Meitene jutās tā, it kā būtu bijusi lieciniece pašai skumjākajai dienai pasaules vēsturē. Viņa raudāja par Ādamu un Dievu, un pat par sevi, bet visvairāk - par Ievu.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA Noglabātie zaudējumi

Kāda plauksta aizspieda Lilijas degunu un muti, un smaga auguma svars neļāva ne pakustēties. Meitenes acis atsprāga vaļā. Krampjaini raustoties un sitot ar veselo roku, viņa cīnījās pēc gaisa.

“Kuš!” pavēlēja kāda balss, un Lilija panikā sāka pretoties vēl vairāk, līdz apjēdza, ka uzbrucējs ir Saimons. Viņa pamazām nomierinājās, un Saimons palaida meiteni vaļā.

“Saimon,” Lilija dusmīgi čukstēja, un sirds viņai teju vai pa muti kāpa laukā. “Tu mani pārbiedēji. Ko tu te dari?”

“Mums jārunā.” Saimona skatienā bija izmisums un lūgums. Lilija pamāja un pārveidoja savu gultu par krēslu.

“Kas noticis?”

“Lilit, netici viņiem!”

“Kam? Neticēt kam?”

“Pārējiem - Jānām, Anitai un Džeraldam.” Lilija gribēja iebilst, bet Saimons viņu apturēja ar rokas mājienu.

“Nepārproti mani. Viņi tiešām domā, ka ir tavi draugi, un kādā izkropļotā nozīmē tādi patiešām ir, bet viņi nesaprot tavu nozīmību un to, kāpēc esi te ieradusies.”

“Kas būtu...”

“Mainīt pagātni. Novērst nelaimi, kas tagad mūs visus savažo.”

“Un kurš tad ir manā pusē? Tikai tu?”

"Jā, es. Un dīvainā kārtā arī čūska.”

“Čūska?” Šis apgalvojums bija tik negaidīts, ka Lilija būtu piecēlusies kājās, ja vien spētu. “Tas neradījums man iekoda. Kā gan čūska varētu būt kas cits kā vien ienaidnieks?”

“Čūska ir tava sabiedrotā. Padomā par to,” Saimons runāja ļoti nosvērti. “Atceries, ko teica pārējie. Čūska neizraisīja novēršanos. Ne jau čūska bija vainīga. Ādams bija vainīgs pie tā, ka pasaule iepazina nāvi. Un tas ir jāizlabo. Vienīgi upurējot dzīvību, var pieveikt nāves ēnu sērgu.”

Saimons izskatījās pilnībā aizrāvies ar paša teikto, bet tad attapās un ievilka elpu. “Piedod, man tas ir ļoti nozīmīgi.”

"Čūska man iekoda,” Lilija sacīja. “Man sāp, un inde izplatās.”

“Tieši tā! Kodienam bija tevi jāspēcina. Vai tad tu to jau neesi sapratusi?"

Lilija nosarka. “Tad paskaidro man.”

“Nedomāju, ka tu kaut ko vari manīt, būdama Lieciniece. Taču kā Lilita tu esi vairāk nekā tikai Lieciniece. Ja nu mitoloģija paredzēta tam, lai būtu iespējams mainīt pagātni? Tu jau esi bijusi šajā stāstā veidos, kas līdz šim nav ierakstīti, vai ne?”

“Jā. Es, piemēram, redzēju Ādama sarunu ar čūsku.”

“Tieši tā!” Saimona sejā bija redzams satraukums. “Pastāsti, vai nazim, ko čūska iedeva Ādamam, bija vārds? Vai to sauca Makiara?"

“Jā! Kā tu zināji?”

“Lai slavēts Dievs!” iesaucās Saimons, tik klusu un mierīgi, cik vien spēja. “Es zināju. Viss sāk kļūt aizvien saprotamāks.”

Lilija bija apstulbusi. “Man prieks, ka vismaz kādam viss ir skaidrs.”

“Makiara ir nevis nazis, bet gan īsais zobens, ar kuru, lai izpirktu Ādama novēršanos, gadsimtiem ilgi Dievam tikuši upurēti dzīvnieki. Vērtīgs upuris Dievu iepriecina. Ko Ādams ar nazi izdarīja?”

“Es nezinu.” Lilija centās atcerēties. “Man šķiet, viņš to paņēma līdzi uz Ēdeni.”

“Ļoti labi!” Saimons kādu brīdi iegrima domās. “Tu neapturēji Ādama novēršanos, bet tas nenozīmē, ka nevari mainīt vēsturi.”

Šo piezīmi Lilija uztvēra kā apsūdzību - apliecinājumu viņas nekompetencei. “Interesanti, kā es to varētu izdarīt?”

“Manuprāt, čūskas kodums tavām vīzijām piešķir vieliskumu. Tā ir iespēja kļūt par vēl “reālāku” liecinieci. Acīmredzot tev jābūt pietiekami “reālai”, lai varētu izmainīt notikumus. Vienīgi es vēl nezinu, kā.”

“Tas nepalīdz,” Lilija nopūtās.

“Bet ir kaut kas, ko mēs varam darīt. Svarīgākais ir spogulis. Būtiski ir tas, ko viņš tev atklāja. Tā ir tava patiesā pasludinātā būtība, un tev tā jāpieņem.”

“Nē! Saimon, to es nevaru.” Tagad lūgties sāka Lilija. “Būtu tu redzējis to, ko es, tu ar mani pat vienā istabā negribētu būt. Es esmu riebīga, atbaidoša un ļauna būtne, nevērtīga un slikta.”

“Vai tu tiešām nesaproti? Tāpēc jau esi izvēlēta būt te. Lilit, es negribēju to teikt, bet Dievam vajadzīgs pats ļaunākais, lai īstenotu pašu labāko.”

Saimons nebūtu spējis sāpināt vēl vairāk. Lilija gandrīz jau cirta pļauku, taču savaldījās un lēni izelpoja. Lai cik nepatīkami to uzklausīt, bet Saimona teiktajā bija kāds patiesības grauds. Viņa vārdos bija jēga, un tie dīvainā veidā vairoja Lilijas mērķa apziņu.

Saimons pieskārās meitenes plecam, un viņa ļāvās. Nepaceļot skatienu, Lilija izdvesa: "Ko lai es daru?”

“Pieņem savu patieso būtību un likteni! Mums jātiek līdz tavām noliktavā noglabātajām mantām. Varbūt tas, ko tur ieraudzīsi, tev palīdzēs atcerēties un tu varēsi pieņemt savu būtisko lomu notiekošajā.”

“Bet kā? Tas ir tālu... Pag, vai tu domā izmantot Karšu Galeriju?”

“Tieši tā. Mēs varam tikt līdz noliktavai un atpakaļ desmit minūtēs. Vai tad Jāns tā neteica? Tevi nemaz neinteresē, kas tur noglabāts?”

“Interesē, bet neesmu pārliecināta, vai gribu to zināt.”

“Tev jāzina. Uzticēšanās nav iespējama bez riska. Tev jāzina, kas tu patiesībā esi, lai gūtu mieru un kļūtu par daļu no Dieva nodoma.”

"Spriežot pēc tā, ko esmu redzējusi atmiņu uzplaiksnījumos un spogulī, mieru es droši vien negūšu.” Meitene nevēlējās atcerēties to, ko prāts tik rūpīgi centās aizmirst. Nezināmais viņu biedēja.

“Ko tu vari zaudēt, Lilit? Tev taču nekā nav!” Saimonam bija taisnība. Viņai tik tiešām nebija, ko zaudēt. Attiecības ar jānu, Anitu, Džeraldu, Letiju un Sai-monu bija vistīrākā fantāzija. Labākajā gadījumā viņiem patika kāds, kurš vispār neeksistē.

Lilija pamāja, un Saimons viņu pa gaiteni klusi aizripināja uz Seifu. Viņi nevienu nesatika, visi droši vien vēl atpūtās. Drīz abi jau stāvēja pie Patvēruma kartes. Bija viegli sameklēt viņu atrašanās vietu un iezīmēt galamērķi. Saimons padeva Lilijai trīsstūri un norādīja uz vēl vienu trīsstūri kartē.

“Vienkārši pieskaries ar stūrīti te, šajā vietā. Es būšu tev tieši aiz muguras. Sāc, kad esi gatava.”

Lilija nevilcinājās. Viņu sev līdzi aizrāva gaismas un miglas vilnis, gar acīm novirpuļoja pelēki mākoņi, un, kad viss bija pāri, viņa savā krēslā sēdēja akmens gaiteni.

Pēc brīža viņai līdzās parādījās Saimons. “Tas nu gan bija neparasti! Tā, ļauj man noorientēties.”

Saimons pamācīja, kā ielikt trīsstūri sienā iebūvētajā kontaktligzdā. Ar to pēc desmit minūtēm viņa varēs nokļūt atpakaļ. Saimons aizgāja sameklēt kontaktligzdu arī savam trīsstūrim un pēc minūtes atgriezās.

“Paldies Dievam, tepat tuvumā bija vēl viena. Tagad atradīsim tavas mantas. Kāds bija numurs?”

“Viens, vienpadsmit, piecpadsmit. Diena, kurā Jāns mani atrada, un mans vecums.”

Aizritēja gandrīz piecas minūtes, līdz viņi atrada pareizo noliktavu. Ar lielo piekaramo atslēgu tā atgādināja smagās automašīnas kravas treileri. Acu augstumā atradās plāksne ar cipariem 11115 un gandrīz nemanāmu plaukstas kontūru.

Saimons, aplūkodams kontūru, teica: “Es to nevaru atvērt.”

Lilija piesardzīgi pacēla kreiso roku un piespieda pie kontūras. Klusi iedūcās slēgmehānisms, tad apklusa. Saimons norādīja uz rokturi, acīmredzot negribēdams tam pieskarties.

“Es nespēju,” Lilija izgrūda. “Man bail."

“Ja tu to nevari, tad nevarēs neviens,” Saimons bija nepielūdzams. “Ja tu izvēlies neizzināt sevi, mēs visi paliekam iestrēguši Ādama radītajā juceklī... un, iespējams, esam zuduši uz mūžu.”

Lilija piespieda galvu pie metāla durvīm un ievaidējās. Viņai bija sajūta, ka pleciem uzgūlis nepanesams slogs. "Nu kāpēc? Kāpēc viss atkarīgs no manis?”

Saimons neatbildēja.

Jo ilgāk meitene vilcinājās, jo neizlēmīgāka kļuva. Beidzot viņa saņēmās un ar abām rokām atrāva aizslēgu. Durvis viegli atvērās, un istabā iedegās gaisma.

Atmiņas atdzīvināja ne jau tas, ko meitene redzēja, bet gan smaka. Nonēsātos paklājos iekodies nikotīna smārds, kas sajaucies ar sīvu sapelējuša ēdiena, lētu smaržu un sapuvušu atkritumu smaku. Tik pretīgi bija odusi viņas bērnība, mazajai Lilijai rāpojot pa grīdu un meklējot ko ēdamu. Kaut kur fonā skanēja mūzika: Kurta Kobeina un Merles Hagardas dziesmas, kuru pavadījumā Lilija bija spērusi pirmos dejas soļus, un, protams, Džona Denvera mūžīgais hits "Sunshine on My Shoulders".

Sākumā atmiņas smacēja kā vatēta sega, bet tad triecās viņā kā dūre. Lilija pēkšņi atcerējās visu un spēja vien kliegt, rīstīties, kliegt un vēlreiz kliegt. Un tad viņa zaudēja samaņu.

Kad meitene atguvās, viņa joprojām bija baiļu varā un turpināja spirināties, taču nu viņu turēja stipras rokas. Anita un Jāns bija atsteigušies meitenei palīgā. Džeralds ar skaidri redzamu bezpalīdzības izteiksmi sejā vēroja notiekošo no Lilijas guļamtelpas kakta.

Meitene pamazām nomierinājās un cauri skaļajai sirds dunēšanai un pašas trauksmainajām elsām sāka dzirdēt maigā balsī teiktus vārdus “būs labi” un “mēs tepat esam”. Mutē jutās kodīga etiķa garša un smirdēja pēc stipra balinātāja. Lilija pretīgumā rīstījās un divreiz izvēmās.

“Atnes siltu tēju,” Anita norīkoja, un Džeralds aizsteidzās pēc prasītā. “Ar pienu un medu,” viņa vēl uzsauca Džeraldam un atkal pievērsās Lilijai.

“Lēnām, pamazām, mīļā! Vispirms atgūsties! Mēs esam pie tevis un tevi nepametīsim. Te ir droši.”

Lilija sāka raudāt. “Anita, es atceros.” Viņas balss bija aizlūzusi, aizsmakusi un čērkstoša. “Ak, Anita, es atcerējos visu. Es negribēju...”

“Kuš, kuš, bērniņ,” Anita viņu aijāja savās rokās. Lilija dzirdēja, kā jāns fonā klusi lūdzas, bet šobrīd viņai bija tikai viena vēlēšanās - uz visiem laikiem noslēpties šīs sievietes drošajās rokās. “Neviens tev neliks runāt par ko tādu, par ko tu negribi vai nespēj. Viss būs kārtībā. Ieelpo un izelpo.”

Drīz atgriezās Džeralds ar tēju un nogaidoši nostājās līdzās Jānām. Pārdzīvojot kārtējo šausminošo atmiņu vilni, Lilija ik pa brīdim ietrīsējās un vaidēja. Viņa jutās pārgurusi.

Tikai pēc tam, kad lielākais nemiers bija pāri, Anita padeva meitenei siltu dvieli, ar ko noslaucīt puņķus un asaras. Lilija maziem malciņiem dzēra tēju. Tā ielija viņā salda, silta un mierinoša. Vienīgi savainotā roka palika auksta un sāpīga.

“Tava murgošana izraisīja pamatīgu jucekli. Nabaga Džeralds pārbijies izvēlās no gultas un pēc tam ieskrēja skapī. Viņš bija galīgi apjucis. Vispār jau tas izskatījās ļoti jocīgi, un mēs droši vien būtu kārtīgi izsmējušies, ja ne tava kliegšana. Labi, ka viņš nesavainojās.”

Lilija ar pēdējiem spēkiem centās pasmaidīt.

“Sākumā biju pārliecināts, ka tu esi Seifā,” Džeralds teica, “bet izrādījās, ka atrodies te, savā istabā. Šeit ļoti jocīgi izplatās skaņas. Saimons laikam ir Kabinetā. Tā šeit ir vienīgā istaba ar skaņas izolāciju.”

Kā Lilija vēlējās, lai spētu noslēpties tāpat kā Saimons! Cik muļķīgi, ka viņa bija piekritusi šai afērai. Ko viņa vispār tobrīd domāja? Neko - tur jau tā problēma. Ja to uzzinās Jāns, viņa aiz kauna nomirs.

“Vai es drīkstu to visu pārtraukt?” Lilija čukstēja. “Es gribu, lai tas viss beidzas.”

Anita paspieda viņas plaukstu. “Es zinu. Man ir aizdomas, ka tev ir nācies pāragri pieaugt. Tas mani ārkārtīgi sadusmo.” Lilija redzēja uzplaiksnām niknumu Anitas vienmēr mierīgajā sejā. Bija patīkami apzināties, ka viņas dēļ kāds dusmojas. Pat ja viņa nebija tā vērta.

“Paldies! Ka sargā mani.”

“Protams, dārgā,” Anita atbildēja. “Vienmēr! Tagad kārtīgi izgulies. Viens no mums paliks te.”

Lilija ne gribēja, ne spēja iebilst. Tēja viņu bija padarījusi miegainu. Noliekot galvu uz spilvena un aizverot acis, Lilija sūtīja debesim mēmu lūgumu, gandrīz lūgsnu: “Mīļais Dievs, šobrīd es negribu ne par ko uztraukties. Vai es, lūdzu, drīkstu vienkārši gulēt?”

Lilijas mazo istabiņu tagad piepildīja mierinoša naktslampiņas gaisma.

“Cik ilgi es gulēju?” Meitene pieskārās Anitas rokai.

“Gandrīz četras stundas,” Anita maigi pasmaidīja. “Kā tu jūties?”

“Nezinu. Šobrīd nekā. Kā lai pamostas no sapņa, kas ir realitāte? Bet redzi? Es esmu diezgan droša, ka esmu pamodusies.” Lilija tik stipri ieknieba kreisajā rokā, ka tā iesāpējās gandrīz kā brūce sakostajā rokā.

“Tu gribi pārliecināties?” Anita jautāja, izbrīnā savilkusi vienu uzaci.

“Jā. Saproti, par visu ir jāšaubās. Par pilnīgi visu.” Lilija apklusa un tad vaicāja: “Anita, kā tu to domāji, kad teici, ka esmu pāragri pieaugusi?”

Pētniece nesteidzās atbildēt: “Jebkurā vecumā mēs turpinām būt bērni. Kaut arī Dievs noteikti gribēja, lai augam augumā un pieņemamies prātā, Viņi arī gribēja, lai savā sirdī paliekam bērni. Diemžēl ļaunums daudziem liek atteikties no savas bērnišķības un pārāk ātri novecot.”

“Cik daudz tu zini par manu dzīvi?”

“Pietiekami, lai saprastu, ka tā tevi ir dziļi ievainojusi. Un tagad tu dzīves drupās meklē kādus pavedienus atpakaļ pie sevis.” Jau atkal Anitas balsī ieskanējās dusmas un sirdssāpes Lilijas dēļ. “Tas nav Pētnieces spriedums, bet mīloša drauga novērojums.”

Viņas, sadevušās rokās, kādu brīdi klusēja. “Mana māte mani pārdeva, Anita! Mana māte! Viņa mani pārdeva savam puisim. Un pēc tam viņš mani pārdeva citiem vīriešiem.” Runājot Lilijai pār vaigiem plūda asaras. Raudāja arī Anita. “Kā māte kaut ko tādu varēja izdarīt? Viņa mani pārdeva par narkotikām. Kad viņa bija sanarkoju-sies, viņa mani sauca par Krišu, jo tās bija viņas iemīļotās narkotikas - kristāla metamfetamīns. Vīrieši mani sauca vienkārši par Princesi.”

Anita turēja Lilijas plaukstu un ļāva stāstīt. Nebija īstais bridis kaut ko piebilst.

“Zini, kas izvarošanā ir pats briesmīgākais? Ne jau sāpes, bet tas, kā izvarošana tevi izmaina. Ar mammu mēdzām iet uz vietējo baznīcu, un viņa mani atstāja tur. Varbūt tā viņa mēģināja izsūdzēt grēkus. Bet varbūt viņa atdeva mani Dievam labošanā, lai pēc tam atkal varētu salauzt. Atceros, ka sēdēju klasē kopā ar citiem bērniem. Man bija pieci vai seši gadi. Es toreiz prātoju: “Kas šiem bērniem kaiš? Kā viņi var smieties, ja tepat lidzās sēžu es? Vai viņi nezina, ka var saķert manas slimības?” Viņi ņirgājās par manām drēbēm, tām pašām drēbēm, kuras vīrieši man vilka nost, pirms... pirms... nu tu zini...” Lilija un Anita vienā balsī smagi nopūtās.

"Kāds to nosauca par dvēseles izvarošanu. Es domāju, ka tas ir trāpīgs apzīmējums. Beigās tev nav nekā un neviena, jo tieši to tu esi pelnījusi. Pati vainīga, ka esi tik mīlīga vai glīta, lai tevi izvēlētos. Un pati vainīga arī tad, ja tevi neizvēlas, - tātad neesi gana laba. Es visu laiku centos aizbēgt, bet mani atrada citi vīrieši. Viņi mani pārdeva vēl un vēl un operēja atkal un atkal, lai pircēji domātu, ka esmu jaunava. Tad viņi operācijā man atņēma pēdējo, kas vēl bija atlicis. Anita, es zinu, kāpēc man nav mēnešreižu. Jo man to nevar būt. Un man arī nevar būt savu bērnu. Es nevaru iznēsāt bērnu. Anita, ar mani nav notikusi traģēdija. Es pati esmu traģēdija!”

Anita noliecās pār Liliju, apskāva ar savām stiprajām rokām un ļāva sajust, cik sargājoša ir mīlestība un līdzjūtība.

“Anita, man nekad, nekad nebūs bērniņa,” meitene šņukstēja. “Es vienmēr domāju: lai kā esmu visu sačakarējusi, kādudien es to vērsīšu par labu un man būs bērniņš, kuru mīlēšu un kurš mīlēs mani un sauks par mammu. Taču nu tam vairs nav lemts notikt...”

Sieviete apskāva un aijāja meiteni kā mazuli. Lilija bija savu pārdzīvojumu pārņemta un pat nepamanīja, ka arī Anita raud.

Emocijām norimstot, viņas viena otrai noslaucīja asaras un vēlreiz ilgi un cieši apskāvās. Tagad Lilijai bija kauns, ka tik neprātīgi bija atklājusi savu dzīvi citam cilvēkam. Bet mainīt vairs neko nevarēja.

“Vai drīkstu tev uzticēt kaut ko dārgu un personisku, Lilij?” Anita vaicāja.

"Protams.”

“Mums ar Džeraldu bija meitiņa. Es viņu iznēsāju, un viss bija kārtībā, tomēr viņa piedzima nedzīva. Tā bija briesmīgākā diena manā mūžā. Viņu sauca Nadja jeb Ceriba. Mēs devām vārdiņu, viņu pat vēl nesatikuši. Mazajai bija vismaigākās plaukstiņas un pēdiņas, tik perfektas un pabeigtas. Un Džeralda ausis - tas meitenei būtu izaicinājums, bet gan jau viņa tiktu galā. Taču kopš Nadja nokļuva Dieva valstībā, man vairs neizdevās ieņemt ne dēlu, ne meitu. Lai kā mēs pūlējāmies. Fiziski it kā viss bija kārtībā un funkcionēja, un tomēr - nekā. Un nu jau ir par vēlu.”

Anita apklusa, un šoreiz Lilija mierinoši turēja viņas plaukstu.

“Mīļo meitiņ, mans stāsts nav līdzīgs tavējam,” sieviete teica. “Man neviens neko nenozaga, kā tas bija ar tevi. Taču mana iespēja pamazām zuda. Mūs vieno līdzīgs zaudējums. Mūs vieno skumjas, kuras var izprast tikai sieviete, kam liegts iznēsāt bērnu. Izvēlēties dzīvi bez bērniem ir viena lieta. Bet zaudēta iespēja izvēlēties ir kā dziļa brūce. Tik dziļa, ka pat neasiņo.”

"Man tik ļoti žēl, Anita. Es nevienam neatklāšu tavu noslēpumu,” Lilija čukstēja.

Anita atčukstēja: “Man noslēpumu nav, Lilij. īsti draugi cits no cita neko neslēpj, varbūt vienīgi paglabā pārsteigumu citai reizei.”

Lilija vārgi pasmaidīja. “Palūk, pat tu neesi pilnīgi atklāta.”

“Klīniska atsvešināšanās ir mīts, ar kuru bieži maskē gļēvulību. Būt īstam un klātesošam ir daudz grūtāk un riskantāk, taču tas sniedz neizmērojamu gandarījumu. Dziednieki dziedina sevi, dziedinot citus.”

Anita piecēlās, bet abas joprojām bija sadevušās rokās.

“Lilij, Ādama novēršanās, protams, ievainoja sievietes, bet tā bija traģēdija ari vīriešiem. Tomēr daži no viņiem ir spējuši izvairīties no Ādama ēnas. Tici vai ne, pasaulē ir daudz vīriešu, kuri nelīdzinās tiem, ko iepazini tu. Ejam pameklēt dažus labos vīriešus! Paskatīsimies, vai viņi nav pagatavojuši mums kaut ko ēdamu? Šāda emociju pārbagātība man raisa izsalkumu.”

Lilija smējās un juta atvieglojumu. “Ej vien, Anita, es vēl drusku saņemšos un būšu pēc pāris minūtēm. Labi?”

“Protams, dārgā.” Anita smaidīja un apskāva viņu vēlreiz. “Paldies, ka ļāvi man pastaigāt savā svētajā zemē.”

“Paldies, ka nepameti mani vienu.” Lilija vēl mirkli turējās pie sievietes rokas. “Anita, kaut kas tavā teiktajā man kādu atgādināja. Kādu vīrieti. Pirms pāris dienām es atcerējos viņa seju, bet neko vairāk - līdz pat šodienai. Kad viņi mani un pārējās meitenes sadzina tajā konteinerā, kas tika izskalots jūsu krastā, tas vīrietis mēģināja mūs izglābt. Mēs skaitījāmies izlietotas, saproti? Slimas, izbrāķētas, “nederīgas vietējam tirgum”, kāds teica. Bet šim vīrietim bija pazudusi meita. Viņš domāja, ka viņu ved projām kopā ar mums. Viņš iefiltrējās cilvēku tirgotāju vidū, lai atrastu savu bērnu. Tās meitenes konteinerā nebija, bet es laikam viņam šķitu tai līdzīga... Vīrietis mani iebāza tajā atsevišķajā nodalījumā. Taču viss notika neprātīgā ātrumā, un mani nepaguva normāli iekārtot, kad konteinerā ielauzās pārējie vīri. Pirms samaņas zaudēšanas dzirdēju šāvienus. Man šķiet, viņu nošāva pirmo. Neko vairāk neatceros. Viņu sauca Abduls Beits. Kādam vajadzētu to zināt.”

Anita noglāstīja viņas roku. “Kad atgriezīsimies virszemē, es parūpēšos, lai viņš tiktu pieminēts un pienācīgi godināts. Reiz tu pati viņam varēsi pateikties. Tā ir daļa no mūsu cerībām.”

Kad Anita aizgāja, Lilija paņēma dienasgrāmatu.

Līdz kaklam noslēpumi! Šī bija patiešām smaga diena. Es atklāju, pareizāk sakot, atcerējos, ka... man pat bail rakstīt, jo tad tas kļūs vēl īstāks.

Es tiku sterilizēta. Sterilizēta kā kuce. Un es pat nezinu, kurš to izdarīja.

Anita izstāstīja, ka arī viņai nevarot būt bērni. Laikam tāpēc es spēju par to rakstīt. Man ir nenormāli BĒDĪGI viņas un sevis dēļ. Es nespēju beigt raudāt. Esmu šausmīgi nikna, bet parasti nejūtu neko, it kā būtu nejūtīga. Gribētos sevi sagraizīt, lai vismaz kaut ko sajustu. Es to nedaru, bet gribu just. Kad kļūstu tik nejūtīga, baidos, ka vairs nekad neko nejutīšu. Bet čūskas sakosto roku es jūtu. Tā patiešām sāp.

Varbūt ledum zem manām kājām vajadzētu salūzt, lai es iekristu caurumā un pazustu. Ak Dievs, pat ja esmu pavisam sajukusi prātā, vai Tu atnāktu un atrastu mani? Man šķiet, es tiešām gribu būt atrasta. Tevis atrasta, nevis tikai pārējo.

Es devos uz vietu, kur Jāns bija noglabājis visas manas lietas. Tur es atguvu savas atmiņas. Varbūt ne visas, bet lielu daļu. Pārāk daudz vienai reizei.

Es visu izstāstīju Anitai.

Taču tagad es laikam zinu, ko darīt. Beidzot viss šķiet skaidrs. Saimonam ir taisnība: es varu mainīt pasauli. Tikai ne jau kā Lilija. Lilija bija maza meitene, kas jau sen ir mirusi. Viņa bija vāja, salauzta un bezspēcīga būtne, kas pelnījusi, lai to liek mierā. Ir pienācis laiks radīt jaunu patiesību par sevi, dot sev jaunu vārdu un likteni. Tāpēc es izvēlos Lilitu, jo Saimons viņai tic. Patiesībā es esmu Lilita.

PIECPADSMITĀ NODAĻA Lilita

Tiklīdz tas bija izlemts, satraukums, kas bija plosījies viņas sirdī, norima. Lilija izripinājās dzīvojamā zonā, kur, atspiedies pret sienu, stāvēja Jāns. Viņš vēroja okeānu un ūdenszāles, kas hipnotiski kustējās šurpu turpu līdzi ūdenim pastāvīgā dejā starp viļņiem un straumēm. Ēdiens gaidīja uz galda.

Apstājusies līdzās Jānām, Lilija pārtrauca klusumu: “Par ko tu domā?”

“Hmm...?” Jāns pat nepagriezās. Sejas izteiksme liecināja par intensīvu iekšēju dialogu. “Tu esi tik jauna, bet piedzīvojusi ļoti dziļus zaudējumus,” viņš iesāka. “Iespējams, es nekad nesapratīšu, kāpēc cilvēka dvēselei ir tik nepiesātināma vajadzība atcerēties un atkal izdzīvot pieredzētās traģēdijas.”

“Vai Anita tev pastāstīja?”

Jāns pacēla roku, lai neļautu meitenei runāt, tad lēni to nolaida.

“Reizēm,” viņš skumjā balsī turpināja, “mani pārņem sajūta, ka es tavu bēdu nastu padaru vēl nepanesamāku,

ka urķējos tavās brūcēs. Tas mani līdz kaulam nogurdina. Man tas nepatīk, un mana nepatika aug proporcionāli tam, cik ļoti es tev pieķeros.”

Lilija pieskārās viņa rokai, to viņa vēl nekad nebija darījusi. “Vai tu par mani raizējies?”

"Jā,” viņš it kā starp citu noteica, aizvien vērojot jūraszāļu deju. “Tas ir tik negaidīti. Acīmredzot attiecībām ir pašām sava dinamika. Tās nevadās ne no pagātnes, ne no plāniem vai vajadzībām. Tas ir kaitinoši. Bet vienlaikus tā ir dāvana, pat iepriecinājums. Citi to sauc par neatrisināmu miklu.”

Viņš dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja - tā bija dvēseles nopūta. “Atbildot uz tavu jautājumu - jā, es raizējos par tevi, un tas man traucē skaidri domāt.” Jāns saknieba lūpas, it kā censtos aizturēt turpmākos vārdu plūdus.

“Nu tad neraizējies,” meitene puspajokam izmeta. “Es pat neesmu pieradusi, ka kāds par mani uztrauktos. Tā ir dīvaina sajūta. Un, kā jau pats teici, tas visu sarežģī."

“Ja tas būtu tik vienkārši. Esmu centies to pārtraukt un pārliecināt sevi, ka tu esi tikai uzdevums, kas man jāizpilda. Neizdodas.”

Jānu pārsteidza Lilijas bezbēdīgie smiekli. "Es nespēju tam noticēt! Tu esi gribējis panākt, lai es tev patiku mazāk?”

Jāns paskatījās uz viņu un šķībi pasmaidīja. “Tas šķita drošākais ceļš.”

Lilija nespēja beigt ķiķināt: “Tici man, ceļi reti kad ir tādi, kādus tos iedomājamies. Tie nav paredzami. Varbūt drošība vairāk atkarīga no ceļabiedriem, nevis ceļa?”

Viņš pārsteigts paskatījās vēlreiz. “Šādas atziņas nenāk viegli. Paldies tev. Mums visiem to vajadzētu ielāgot.” Nezinādama, ko vēl teikt, Lilija dzēlīgi paziņoja: “Ja tev tas kaut kā palīdz, man tu īpaši nepatīc. Tu esi interesants, bet nevar teikt, ka esi mani kaut kā īpaši aizrāvis.” Tā nebija patiesība, un meitene nojauta, ka viņš to zina.

“Padomāsim...” Jāns paskatījās uz augšu, kā pārbaudot viņas teiktā iedarbību uz sevi. Pēc īsa brīža viņš atkal pievērsās Lilijai. “Tas man nekādi nepalīdz. Un nekādi nemazina manas jūtas pret tevi.”

Pēkšņu baiļu pārņemta, Lilija atrāva savu roku no Jāna. “Tu taču nemēģini pateikt, ka esi manī iemīlējies, vai ne?” “Ak kungs, nē! Iemīlējies? Tu domā - romantiski ieķēries tā, ka ceļi ļimst un cilvēks kļūst nelietojams? Tāda veida mīlestība? Nē, nekā tamlīdzīga.”

Lilija atviegloti nopūtās: “Tad labi! Tas man šķistu pārmēru dīvaini! Nav jau tā, ka tevī vispār nevarētu iemīlēties, bet ne jau mēs ar tevi. Tu esi... tāds... pavecs, vismaz četrdesmit vai piecdesmit gadus vecs, vai ne?” Lilija saviebās, lai paustu uzsvērtu pretīgumu.

“Phū... Labi gan, ka tas nu ir noskaidrots,” Jāns ķircināja, “un tev taisnība. Man ir vismaz četrdesmit piecdesmit gadi, bet tu vēl esi tikai bērns.”

“Es neesmu bērns!” Lilija stingri paziņoja. “Es esmu stipra jauna sieviete!”

"Turklāt stūrgalvīga,” viņš pasmaidīja, bet, vēlreiz paskatoties laukā pa logu, kļuva pavisam nopietns.

“Kāpēc tik skumji, Jān?”

“Tāpēc, ka es jau sen zināju. Zināju, ko viņi izdarījuši ar tavu ķermeni, bet nezināju, kā tev to pateikt. Bērna iznēsāšanas brīnums tev atņemts jau ilgi pirms traģēdijas, kuras dēļ nokļuvi šeit. Un ar mūsu spējām bija par maz, lai to atjaunotu. Man patiesi ļoti, ļoti žēl.”

“Man arī," Lilija teica. “Kaut gan vairs es neko nejūtu. Iespējams, tā ir labāk."

“Varbūt,” piekrita Jāns. “Skumjas ir neizprotamas. Tāpat kā prieks, tās mūs pārsteidz nesagatavotus - netieši un negaidīti. Tās ir daļa no dzīves ritma. Tās pieder pie cilvēciskās esības.”

“Jān, vai visi cilvēki ir salauzti? Vai visi sēro?”

“Nez vai iespējams ilgāku laiku nodzīvot šajā pasaulē un nepiedzīvot zaudējumus. Visbiežāk tieši zaudējumi ir tas, kas mums kopīgs ar pārējiem. Kosmoss, tāpat kā tava dvēsele, ir salūzis gabalos. Bet paklau,” Jāns atkal cieši lūkojās viņā, “Lilij, ja tu pati piedalīsies sevis dziedināšanā, varēsi atjaunot ari radīšanas spējas.”

“Es? Sevis dziedināšanā? Vai tiešām viss atkarīgs no manis?”

Jāns izskatījās pārsteigts un nometās ceļos Lilijas priekšā: “Viss ir atkarīgs no ikviena, jo katrs ir nozīmīgs. Mēs visi tikām radīti Adonajā. Viņā mēs visi esam savstarpēji saistīti neatkarīgi no tā, vai to atzīstam vai ne.”

Kāds turpat netālu nokremšļojās. Pacēlusi skatienu, Lilija pie durvīm ieraudzīja Saimonu. Meitene prātoja, cik ilgi viņš te jau bijis un ko dzirdējis. Jāns piecēlās un ar galvas mājienu sveicināja Saimonu.

“Piedodiet,” Saimons teica, “es tikai atnācu paskatīties, kā tev klājas. Kā noprotu, esmu palaidis garām šo to satraucošu.”

“Es jūtos labāk, paldies!” atbildēja Lilija, turklāt tā pat bija taisnība. Šķita, ka drudzis mazinājies un infekcija izplatās lēnāk.

Meitene bija cerējusi, ka jaunumi Saimonu iepriecinās, taču viņš drīzāk izskatījās apjucis. Lilija pagriezās pret Jānu, kurš joprojām bija aizmaldījies domās.

“Jān? Man šķiet, esmu gatava atkal ķerties pie darba -pieredzēt to, kas man šeit jāpieredz.”

Jāns dziļi izelpoja un viņai uzsmaidīja. Meitene nevarēja ciest melot tik labsirdīgam cilvēkam. Tas bija kā vēl viens atgādinājums par to, kas viņa bija patiesībā: melīga manipulatore. Šī atziņa Lilijā izraisīja riebumu, taču viņa to meistarīgi noslēpa.

“Man neliekas, ka tā ir īpaši laba doma, Lilij,” Jāns uzsāka. “Tu gan izskaties mazliet brašāka, tomēr esi pārgurusi. Ticu, ka kosmoss mums var uzdāvināt vēl vienu dienu - atpūtai. Ja nu viss pēkšņi aizietu pa gaisu, lai paliek, kā ir. Pašlaik es vairāk uztraucos par tevi, nevis par planētas likteni.”

“Nu gan esmu aptinusi viņu ap pirkstu!” Lilijai iešāvās prātā. “Ja vien viņš zinātu patiesību par mani, nekavējoties novērstos.”

Kas cits viņai atlika - bija jāspēlē līdzi un jāizliekas, ka pakļaujas Jāna ieteikumiem. “Vai tu kaut ko ēdīsi?” Lilija vaicāja.

“Šodien vairs ne,” viņš atbildēja. “Vēlāk varbūt iedzeršu mazliet ūdens. Bet tev gan vajadzētu ieēst. Pēc tam atpūties! Man ir nelāga priekšnojauta par rītdienu. Netieku no tās vaļā. Gribētos saprast, bet nāksies vien nogaidīt. Anita un Džeralds jau paēda savā istabā.” Jāns pieliecās un turēja Liliju apskāvienā ilgāk nekā parasti -gandrīz kā atvadītos no viņas. Noskūpstījis meiteni uz pieres, viņš devās uz savu istabu.

Saimons piestūma Liliju pie galda un, kad Jāns vairs nevarēja sadzirdēt, izmeta: “Vai nu viņš ir naivs un sentimentāls, vai ir vēl sliktāk. Neviens tā nemīl bez īpaša iemesla. Tu taču tam nenoticēji, vai ne?”

“Protams, ne,” Lilija atbildēja.

“Slikti kļūst, redzot, kā viņi visi tevi izmanto savu mērķu sasniegšanai,” Saimons turpināja, “un Jāns ir visļaunākais.”

“Kā tu vari tā teikt? Viņš manis dēļ ir atteicies no pilnīgi visa: no mājām, privātuma un, iespējams, arī naudas...”

“Ne no kā viņš nav atteicies! Patvērums ir Jāna mazā karaļvalsts, un tu esi bandinieks, kam jānostiprina viņa vara. Tu pat iedomāties nevari, cik Jāns kļūs nozīmīgs, kad dabūs Radīšanas ierakstu. Visīstākais ieguvums visiem! Tad šie varēs ietekmēt visu pasauli un izplatīt tādus mītus, kas izdevīgāki pašiem. Lilit, viņi šeit ir, lai tevi izmantotu. Nepieļauj to!”

Lilija bija pārsteigta: “Tu tiešām domā, ka viņš mani izmanto pašlabuma vārdā?”

“Tas taču ir acīmredzams!” Saimons apsēdās blakus meitenei un sāka likt šķīvī ēdienu. “Vai neesi pamanījusi, kā šie savā starpā sačukstas? Kad tuvojos es, visi apklust. Viņi kaut ko perina, un varu apzvērēt, ka tas nav tavās interesēs.”

Lilija bez apetītes knakstījās gar ēdienu. Bija atgriezusies trauksme. "Un kādi ir tavi nolūki? Kāpēc tu esi te? Vai tev prātā ir manas intereses, Saimon?”

Vīrietis apklusa, paskatījās uz meiteni, nolika dakšiņu un nazi un tikai tad sāka runāt: “Nē, Lilit, es nerīkojos tavās interesēs. Taču es to atzīstu atšķirībā no pārējiem, kuri melo, acīs skatīdamies.”

Saimons saņēma Lilijas plaukstu. Viņa āda bija negaidīti vēsa un mitra, bet meitenei šobrīd tas pat patika, jo atvēsināja drudzī kaistošo ādu. “Es vēlu tev labu, bet jāatzīst, ka manu interesi par tevi rada personiski iemesli.”

“Un kas tie būtu?”

“Lilit, ja tu patiesi esi Lieciniece, kas var izmainīt pagātni, tu varbūt spēsi man atgriezt sievu.”

“Bet, Saimon, tu teici, ka viņa ir mirusi!”

“Man viņa nav mirusi. Es teicu: viņa ir labākā vietā -katrā manā domā. Viņa mani apciemo sapņos, bet es to nevaru ne skart, ne apskaut. Viņa man bija viss. Pirms satiku tevi, es jau biju zaudējis cerības. Lilit, tu ļauj saņemties dzīvei un iededz jaunu cerību. Kopā mēs mainīsim pasauli.”

Lilija bija apstulbināta. Vai Saimona pieķeršanās sievai bija patiesa mīlestība vai apsēstība? To bija grūti saprast. Taču meiteni aizrāva stāsta romantika un doma, ka reiz kāds viņu varbūt varētu mīlēt tāpat, kā Saimons mīl savu sievu.

“Kā gan? Kā mēs mainīsim pasauli? Es nevarēju apturēt Ādamu. Viņš novērsās, pirms es vispār sapratu, kas notiek.”

“Tā ir,” Saimons piekrita. “Bet tu vēl vari apturēt to meiteni.”

“Meiteni? Kuru meiteni? Tu domā Ievu? No kā man viņa jāattur?”

Saimons piecēlās un sāka staigāt pa istabu, nepacietīgi žestikulēdams ar rokām. “Esmu pateicis par daudz. Lai kaut kas izdotos, viņai pašai jāizdara izvēles. Ja pateikšu par daudz, viņa jutīsies piespiesta un nekas nekad nemainīsies.” Saimons pat īsti nesarunājās ar Liliju, bet cīkstējās pats ar savām domām, it kā tās būtu kādi aprēķini. “Taču, ja pateikšu tieši tik, cik vajag, pārējais kļūs skaidrs pats no sevis. Tieši tā!” Saimons steidzās atpakaļ pie Lilijas un atkrita krēslā.

“Tev jādodas turp jau šonakt!” viņš paziņoja, satvēris meitenes roku. Lilija saviebās un kā sargādamās ierāvās dziļāk krēslā. Viņa nebija gaidījusi tik savādu uzvedību no Saimona un nu bija pārbijusies.

“Jādodas uz kurieni?”

“Uz dārzu. Tev jāliecina jau šovakar.”

“Bet...”

“Visi ir savās istabās. Mēs to varam!”

“Varam ko? Tu neko tā arī neesi pateicis...”

“Pagaidi. Vispirms jāpaveic vēl kaut kas.”

“I<as tad?” Lilija itin nemaz nealka dzirdēt atbildi. “Tev atkal jāieskatās spogulī. Tā ir vienīgā iespēja.” “Es nevaru, Saimon. Lūdzu, neliec man to darīt!” “Lilit!” Viņš notupās pie meitenes krēsla un nolika plaukstas viņai uz ceļiem. “Vai tad tu nesaproti? Tas ir vienīgais ceļš. Spogulis atgādinās patiesību par tevi pašu un taviem uzdevumiem, turklāt dos spēku materializēties un būt klātesošai dārzā. Tas tev ļaus piedalīties un kaut ko paveikt'. Tieši spogulis tev ļauj kaut ko ietekmēt un mainīt pagātni. Tev jāuzticas tam un tajā redzētajam. Lūdzu!”

Dīvainā kārtā Saimonam bija taisnība. Sadūrusi pirkstu uz spoguļa, Lilija Ēdenē bija kļuvusi reālāka.

Bet kā tad īsti bija - vai to panāca spogulis vai čūskas kodiens? Kas tieši bija devis spēku? Lilija vairs neatcerējās Saimona sacīto. Varbūt tam vispār nebija nozīmes. Čūska un spogulis bija kaut kā saistīti. Vajadzēja pieņemt lēmumu un uzņemties atbildību par savu - Lilitas - likteni. Un tieši šo iespēju piedāvāja Saimons.

“Labi, spogulis vēl aizvien ir manā istabā. Kumodes atvilktnē. Bet es tur roku iekšā nebāzīšu.”

“Es to padošu.”

Kamēr Saimons viņu stūma uz istabu, Lilijai ienāca prātā vēl viens jautājums: “Vai tu paņēmi gredzenu un atslēgu?”

"Nē! Man tie nav vajadzīgi. Es tos pat īsti neapskatīju,” viņš nevilcinoties atbildēja, un Lilija viņam noticēja.

Saimons ātri atrada spoguli un padeva Lilijai. “Cik reižu tu pieskāries akmenim?”

“Divas. Ar to pietika.”

“Šovakar tev tam jāpieskaras trīs reizes. Četras būs par daudz. Bet ne mazāk par trim reizēm.”

“Trīs!” Lilija izsaucās, un Saimons aši piespieda pie lūpām pirkstu, norādot, ka jārunā klusāk. "Trīs reizes?” tagad Lilija čukstēja. "Tas ļoti sāp.”

“Viss, ko tiešām vērts darīt, ir sāpīgi,” Saimons atbildēja.

“Lieliski!” Lilija murmināja. “Ja jau tā, tad mana dzīve ir bijusi ļoti vērtīga.”

“Trīs reizes. Četras būs par daudz.”

“Saimon, kā tu to zini? Kā tu zini, ka man jāieskatās spoguli, lai izmainītu pagātni? Kā tu vari zināt, ka ar četrām reizēm ir par daudz?”

Saimons vilcinājās. "Mana sieva Karina pieskārās sešas reizes.”

Lilija nosvieda spoguli klēpī. “Tas nogalināja tavu sievu? Un tu gribi, lai es tam pieskaros? Jucis esi?”

“Nē, tu pārprati! Spogulis viņu nenogalināja. Taču tas bija pie viņas, kad pēdējoreiz redzēju Karīnu. Vēlāk atradām tikai ķermeni - tukšu čaulu bez dzīvības. īstā Karīna bija prom un atpakaļ vairs nenāca. Viņa bija piedūrusies akmenim sešas reizes.”

“Un tu gribi, lai es...”

“Tam, kas notika ar Karīnu, nav nekāda sakara ar tevi. Es viņu brīdināju un teicu, ka spogulis nav paredzēts viņai. Karīna nebija Lieciniece. Šis spogulis ir paredzēts tev\ Bet tagad Karīnas upurim ir jēga, jo es varu atbildēt uz taviem jautājumiem. Tu esi Lieciniece, kas var mainīt pasauli.”

Lilija lēni izņēma spoguli no apvalka un ielūkojās tajā: pelēku mākoņu mutuļi, arvien mainīgi, bet neko neatklājoši.

“Tu teici, ka Karīna tagad esot labākā vietā...”

“Nezinu, kur tieši tas ir. Sapņos viņa mani nepazīst, bet izskatās laimīga.”

Lilija pielika labo īkšķi pie sarkanā akmens.

“Pagaidi!” Saimons iesaucās. Atvieglota Lilija atrāva roku. “Atceries! Trīs, nevis četras reizes. Ja pareizi saprotu tā darbības principu, tad trīs reizes ļaus tev izvēlēties, kur gribi palikt.”

“Ja nu es izlemšu palikt Ēdenē?”

“Tad paliksi tur, cik ilgi vēlēsies, un vairs neatgriezīsies. Tā tu iesaistītos vēsturē un izmainītu pasauli.”

Lilijai aizrāvās elpa. Pēc tādas varas viņa nekāroja. Bet Lilita gan.

Beidzot Lilija ierunājās: “Varbūt pastāstīt Jānām un pārējiem?”

“Nē. Viņi tev neļaus uzņemties šo risku. Viņi te ir tikai tāpēc, lai dabūtu no tevis to, kas vajadzīgs viņiem pašiem.”

“Un tu, Saimon? Atgādini, kāpēc tu te esi ieradies?”

“Esmu šeit, lai palīdzētu tev un varbūt atrastu Karinu, ja tas izrādītos iespējams.”

Ilgāk nedomājot, Lilija uzspieda akmenim ar pirkstu. Rokai un plecam cauri izšāvās sāpe, it kā viņa no uguns būtu izrāvusi gailējošas ogles. Akmens uzsūca meitenes asinis, un spoguļa virsma sāka mainīties. Lilija vēlreiz uzspieda īkšķi, un sāpes izplatījās vēl tālāk - līdz kājām. Lilija strauji ievilka elpu, cenzdamās savaldīties. Trešoreiz uzspiežot akmenim pirkstu, sāpes bija tik stipras, ka šķita - tās saraus meiteni gabalu gabalos. Dega gan pēdas, gan mati, nervu un smadzeņu šūnas agonēja. Sāpēja tik ļoti, ka nebija spēka pat kliegt.

Nespēdama atturēties, Lilija ielūkojās spogulī. Radījums, kas raudzījās meitenei pretī, bija briesmīgāks par visbriesmīgāko iztēles augli: sapuvusi seja, dzeltenas un strutojošas acis, lūpas, kas izčukst lāstus. Lilija redzēja to, no kā visvairāk baidījās, - derdzīgu, norakstītu preci, kas pārdodama pirmajam gribētājam. Taču aiz neglītā ārējā veidola Lilija spēja saskatīt patiesību - viņa nebija pelnījusi īstu mīlestību. Viņa bija kļūda - negadījums, izlietots atkritums. Ne pietiekami laba, ne gudra, ne glīta un pat ne sieviete. Dīvaini, bet šī atbaidošā seja viņai piešķīra spēku.

Lilijai nebija, ko zaudēt, jo viņai nekad nekas nebija piederējis.

Ielikusi spoguli apvalkā, meitene to atdeva Saimo-nam, lai ātri noslēpj.

“Es esmu Lilita. Un esmu gatava,” Lilija paziņoja. “Es neatgriezīšos.”

SEŠPADSMITĀ NODAĻA Grēkā krišana

“Kur mēs esam?” Lilita čukstus jautāja Hāniēlam, lai ari neviens viņus nevarēja noklausīties.

“Ēdenē, gandrīz pašā centrā. Skaties,” Dziesminieks norādīja uz trim stāviem, kas tuvojās, brienot pa garo zāli, “nāk tas, kurš tagad ir divi, un ar viņiem ir čūska.” “Ko te dara čūska?” Lilita vaicāja, bet tūliņ atskārta atbildi. “Ādams uzaicināja, vai ne?”

Hāniēlam nebija jāatbild. Lilita rūpīgi nopētīja nācējus. Jo sevišķi Ievu. Jaunā sieviete pašapzinīgi gāja līdzās Ādamam. Viņa bija mazliet garāka un tumšāka par vīrieti, slaida, smalki veidota un aristokrātiska. Ari Ieva bija kaila, vien caurspīdīga gaisma kā mirdzoša vēsma plīvoja un viļņoja ap augumu līdzi katram solim un kustībai. Vīrietis izskatījās nedaudz vecāks, bet viņam trūka dzīvīguma. Pat smaidot Ādama acīs jaudās skumjas. Lilita tādu skatienu bija redzējusi arī Jāna acis. Bet Jāns taču nebija Ādams.

“Hāniēl, reiz tu būsi Sargs.”

“Tas būtu neizmērojams gods. Es ceru, ka kalpošu tev.”

“Man ne, bet kādam, kurš ir... tā cienīgs!” Lilitu pašu pārsteidza tas, kā viņa raksturoja Jānu. Bet tobrīd tas šķita pareizi par spīti Saimona apgalvojumiem.

Bija acīmredzams, cik ļoti Ieva jauno vīrieti apjūsmo. Taču viņš tās jūtām neatbildēja. Ieva uzdeva kādu jautājumu, bet Ādams to nedzirdēja vai izlikās nedzirdam. Ieva jautājumu atkārtoja vēlreiz - joprojām bez atbildes. Vienīgi pieskāriens Ādama plecam spēja pievērst uzmanību.

Šoreiz čūska izskatījās daudz lielāka. Šķita, ka tā ložņā, zemei gandrīz nepieskaroties. Piepeši čūska apstājās un kā zibens šautra nozuda mežā. Nākamajā acumirklī tā jau bija izslējusies Lilitas priekšā.

Hāniēls gribēja sargājot nostāties meitenei priekšā, taču Lilita ar rokas mājienu to noraidīja un palika savā vietā. Čūskai galvā bija kronis. Meitene neatcerējās to redzējusi iepriekš. Kronī bija vieta divpadsmit dārgakmeņiem, bet triju trūka.

"Tev nepiestāv tas kronis,” Lilita uzsāka sarunu.

“Ādama dāvana par kalpošanu viņam.”

Lēni šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, čūska nopētīja meiteni no galvas līdz kājām. Inde Lilitas organismā reaģēja uz čūskas tuvumu ar spēcīgu pulsēšanu. Čūska atkal ierunājās: “Tu te neiederies.”

“Tu arī ne!”

“Mani uzaicināja Ādams. Viņš ir visas radības kronis un Dieva dēls. Tu esi viena no Ādama cilts. Pareizā vietā, bet nepareizā laikā. Kas tu esi un ko te dari?”

“Mani sauc Lilita, bet es esmu nekas. Nekas ir ieradies, la tevi apturētu.”

“Ak tad runājam mīklās?” Čūska atliecās atpakaļ, lai ar šņācienu mestos Lilitas virzienā. “Paklausies, mazulīt, piesargies un nebāz savu degunu, kur nevajag!"

“Tu draudi?” Meitene nenobijās un pagājās pretī čūskai.

“Ne jau tev. Tu vispār neesi svarīga.”

“Man nav ko zaudēt,” atcirta Lilita. “Tu man nevari atņemt neko tādu, kas man jau nebūtu atņemts.”

“Mani tas neinteresē, un man no tevis neko nevajag. Tu esi nekas un neviens.” To pateikusi, čūska aizzibēja prom, lai atkal parādītos aiz Ādama un Ievas. Abi stāvēja pļavas malā.

“Aizved mani turp,” Lilita lūdza Hāniēlu. “Man jādzird, ko viņi runā.”

Tajā pašā mirklī viņa jau stāvēja līdzās trijotnei pie nobriedušu augļu pilna vīģeskoka. Čūska, nenolaizdama no Lilitas acis, uzrunāja Ievu:

“īsā, vai Dievs tev ir teicis: “No visiem dārza kokiem jūs nevarat ēst”?”

jautājums Ievu pārsteidza. Viņa paskatījās uz Ādamu. Lilita atcerējās, ka Jāns bija lasījis par šādu sarunu starp Dievu un Ādamu, nevis Ievu. Ādams ar žestu lika Ievai atbildēt.

“Mēs varam ēst no visiem dārza augļiem, bet par tā koka augļiem, kas dārza vidū,” Ieva ar galvu pamāja koka virzienā, “Dievs sacīja: “Neēdiet no tā un neaiztieciet to, citādi mirsiet.””

Ādams piekrītoši māja ar galvu, bet neko neteica. Ieva, apmierināta ar savu atbildi, pasmaidīja. Galu galā tieši to Ādams viņai bija mācījis.

“Jūs nemirsiet! Tas ir vairāk nekā skaidrs,” čūska pasludināja.

Ievas acis iepletās.

“Cikpārdroši" Lilita nodomāja. Tas vairs nebija slēpts mājiens, bet gan atklāts un pārdrošs Dieva labestības noliegums. Vai šis zvērs apsūdz Dievu melos?

Ieva atkal paskatījās uz Ādamu. Šoreiz viņa šķita uztraukta un apjukusi, it kā gaidot, lai viņš noliek čūsku pie vietas. Bet Ādams turpināja klusēt. Ieva nodūra skatienu un nepamanīja, kā Ādams un čūska sazvērnieciski saskatās.

Čūska nekautrējās pievilināšanai izmantot tumsu, ko sevī visu laiku slēpa Ādams. “Dievs zina, ka dienā, kad no tā ēdīsiet, jūsu acis atvērsies un jūs kļūsiet līdzīgi Dievam, kas nosaka labo un ļauno.”

Vai tā bija taisnība? Lilita nebija pārliecināta. Viņa neatcerējās, ka kaut ko tādu Jāns būtu lasījis Rakstos. Bet varbūt viņa kaut ko nebija sapratusi.

Ādams joprojām klusēja, gaidot Ievas atbildi. Ieva neizpratnē skatījās te uz Ādamu, te uz čūsku un visbeidzot uz augļu pilno koku.

Lilita jau stiepa roku, lai apturētu Ievu, kad juta Hāniēla plaukstu sev uz pleca.

“Tu šeit esi nākusi liecināt,” Dziesminieks iedziedājās klusā minorā. Lilita apjukusi nolaida roku un bezpalīdzīgi vēroja notiekošo. Ieva vilcinājās tuvoties kokam, cenšoties atrisināt iekšēju pretrunu starp savām vēlmēm un aizliegumu. Lilita spēja sevī izjust cīņu, kas šobrīd plosās Ievas sirdī.

Vai tad Dievs visus kokus nebija radījis tīkamus cilvēka acij? Vai tad viņš nebija pasludinājis to augļus par ēdamiem un labiem? Varbūt viņi visi kaut ko bija pārpratuši.

Ādams sekoja Ievai, un, šādi iedrošināta, viņa virzījās tuvāk. Koks bija ļoti skaists un vilināja ar saldajiem augļiem. Turklāt tas šķita visātrākais veids, kā apmierināt abu ilgas un alkas.

Lilita viņus no sirds saprata. Nu, kā gan vēlme līdzināties Dievam varētu nebūt laba? Vai tad tas nebija cilvēku uzdevums: atšķirt labo no ļaunā, būt vareniem un gudriem? Un, palūk, viņiem pavērās visvienkāršākā iespēja, kā pierādīt savu vērtību, piepildīt Dieva nolūku un uzņemties sev pienākošos varu pār visu radīto.

Cik skaistas gan ir sirds ilgas līdzināties Dievam!

Ieva piesardzīgi ar pašiem pirkstu galiņiem pieskārās auglim, bet tad steidzīgi atrāvās. Nekas nenotika. Čūska bija teikusi taisnību. Vismaz pieskāriens nāvi nenesa.

Ieva atkal pasniedzās un, šoreiz stingri saņēmusi vīģi, noplūca to. Kad Ieva augli pārplēsa, saldo smaržu sajuta arī Lilita. Pusīti Ieva piedāvāja Ādamam, bet viņš atteicās un ļāva tai nogaršot pirmajai. Ieva pielika vīģi pie lūpām, ar baudu nokoda, sakošļāja un norija. Viņa vēlreiz sniedza Ādamam pusi vīģes. Tagad arī viņš koda un ēda.

Ieva smaidīja un smējās, skatoties, kā augļa sula tek Ādamam gar zodu. Piepeši viņa saķēra vēderu. Skatienā parādījās bailes. Arī Ādams saviebās un saliecās līkumā. Tas, kas mutē bija garšojis saldi, vēderā kļuvis rūgts.

Viņi bija ēduši aizliegto augli. Viņi nebija uzticīgi, bet noziedzās. Šīs izvēles sekas bija nāve.

Nu Ādams un Ieva to saprata. Viņus iepriekš ietvērusī caurspīdīgā gaisma izdzisa, atstājot abus pilnīgi kailus. Ieva sabruka uz zemes un izplūda asarās. Ādams uzlika plaukstu Ievai uz pleca, bet viņa sarāvās, cenšoties to nopurināt. Ādams pieliecās un lūdza: “īsā, vai tad tu nesaproti? Tas ir noticis! Mūsu valdīšana var sākties! Mēs pārgriezām nabassaiti, kas mūs saistīja ar neziņu un atkarību. Kā lai valdām, ja neatšķiram labo un ļauno? Tagad paši esam kā Dievs, un šī ir laba brīvība!”

Ieva niknumā un kaunā aizgriezās. Lilita aizšāva plaukstu priekšā mutei - skumjas bija nepanesamas. Viss bija greizi un bezcerīgi.

“Nav labi būt neapsegtiem un neaizsargātiem,” Ādams noteica, atstājot Ievu raudam. Drīz viņš atgriezās ar savu asmeni. Ieraugot Makiaru, Lilitai šausmās aizrāvās elpa, un Ieva pārbllī sarāvās. Ādams to neievēroja, bet sāka griezt zemākos zarus un dot Ievai. Nesacījusi ne vārda, Ieva norāva zariem lapas un sapina kopā. Asaras slacīja gurnautus, ko viņa un Ādams izgatavoja, lai piesegtu savu kaunu.

“Varbūt mēs esam pamesti, bet vismaz vairs neesam muļķi,” Ādams beidzot teica. Ieva nebilda ne vārda. Kādu laiku viņi klusējot sēdēja, atspiedušies pret koku, un bezjēdzīgi blenza zemē. Ādams, saraucis pieri, plaukstās grozīja nazi un beidzot teica: “Gaidi te! Es tūlīt atgriezīšos.” Viņš šķērsoja klajumu un pazuda mežā. Ieva neskatījās viņam pakaļ.

Lilita gribēja pieiet tuvāk Ievai, lai to mierinātu, bet čūska brīdinoši uzšņāca, un starp viņām nostājās Hāniēls. Lilitas vēnās pulsējošā inde atgādināja par čūskas spēku, un meitene piekāpās.

Pēc ļoti ilga laika Ādams atgriezās un atkrita līdzās Ievai. Viņš bija nosvīdis, smagi elpoja un bija notriepies ar kaut ko, kas izskatījās pēc asinīm.

Ieva uztraukusies pielēca kājās. “Kas notika?”

“Es centos visu vērst par labu, īsā" Ādama krūtis un rokas klāja brūces, un nazis līdz spalam mirka asinīs.

“Tu centies visu vērst par labu? Kur tu biji? Vai tās ir tavas asinis?”

“Nē!” viņš izsaucās, joprojām cenšoties atgūt elpu. "Tās nav manas asinis. Es gāju iznīcināt to Dzīvības Koku.”

“Tu esi pilnīgi sajucis prātā? Kāpēc lai tu darītu ko tādu?” Ieva bija šausmās.

“īsā, tas Koks nozīmē kārdināšanu. Mums nevajag to nespēcīgo un trauslo Dzīvības Koku, nedz arī tā augļus. Es centos to izraut no zemes, bet nevarēju!” Viņš aizsvi-lās, un balsī bija dzirdams rūgts aizvainojums. “Tāpēc vismaz nodīrāju lapas un noplūcu visus augļus. Atstāju to kailu ar diviem panīkušiem zariem - pa vienam katrā pusē.”

"Kas tevi dzina to darīt? Tas taču ir Dzīvības Koks! Ja mums vispār vēl ir kāda cerība...”

“Šis,” viņš izmisīgi sita pakausi pret koka stumbru, zem kura viņi sēdēja, “ir mūsu Dzīvības Koks. Mūsu cerība, pārāk spēcīga, lai to iznīcinātu. Tā augļi un sēklas ir stādītas dziļi mūsos.”

Ieva aizvēra acis un centās elpot mierīgi. Beidzot viņa vēlreiz jautāja: "Ādam, kas tās par asinīm?”

“Tas nekam nederīgais koks pieder Dievam, kurš drīz ieradīsies, lai mūs nogalinātu. Es domāju, ka, Dzīvības

Kokam mūsu vietā upurējot kādu citu dzīvību, tās asinis varētu noslēpt mūsu pārkāpumu,” Ādams atzinās.

“Ko gan tu esi izdarījis?” Ieva kliedza. “Kā asinis tās ir?”

Ādams ar plaukstu aizspieda Ievai muti, lai viņu apklusinātu, un pavēlēja: “Klusē!” Skatienā iezagās bailes: “Klausies!”

Tagad Lilita dzirdēja tuvojošos soļu troksni, un arī viņu pārņēma bailes.

Ruahas pavadībā tur nāca Adonajs un Elohīms. Ja līdz šim Ruaha silti vējoja, žūžojot par pieķeršanos, tad tagad plosījās kā nikna vētra. Pārbijušies tie uzrāpās kokā.

“Viņi slēpj savu nepaklausību, viņiem ir kauns, ka tos varētu atrast,” Hāniēls savas bēdas izdziedāja Lilitai. “Viņi cenšas pazust, saplūstot ar Labo un Ļauno.”

Tomēr ne jau šausmas bija nākušas tos meklēt, bet salauzta sirds. Vētra nevis trakoja niknumā un dusmās, bet gan gaudoja žēlabās. Stāvot klajuma malā Ruahas vēja skavās, Elohīms un Adonajs sauca: “Ādam! Kur tu esi?”

No Seifa atskanēja tāds kliedziens, ka Jāns gandrīz izkrita no gultas. "Kaut kas nav kārtībā ar Liecinieci. Palīgā!”

Steidzīgi uzrāvis mugurā drēbes, Jāns pa galvu pa kaklu metās uz Seifu un tur atklāja pārsteidzošu ainu. Lilija gulēja uz grīdas Liecību Kambarī, viņas augums raustījās krampjos. Blakus dīvānam stāvēja ratiņkrēsls, pārveidots par gultu, it kā Lilija būtu centusies pārvelties uz dīvāna. Jāns pagrieza meiteni uz sāniem un ar

pirkstiem iztīrīja no mutes siekalas un vēmekļus. Pēc brīža atsteidzās arī Džeralds un Anita.

Saimons nemierīgi mīņājās: “Atnācu kaut ko paskatīties Kabinetā un izdzirdēju troksni. Te es viņu atradu. Nezināju, ko darīt. Neesmu mācīts, kā rīkoties šādās situācijās.”

“Būs labi, Saimon,” Anita viņam teica. “Paldies Dievam, tu biji tuvumā un sadzirdēji. Vēl minūte un... nebūtu labi.”

"Viņa taču deg vienās ugunīs,” Jāns murmināja, un Saimons atkāpās istabas stūrī. Jānā vārījās dusmas un bailes. “Ko viņa iedomājās, nākot te viena pati?”

"Nez vai ir labi viņu pārvietot?” vaicāja Anita. “Ir nepieciešama speciālistu palīdzība. Jāatrod kāds, kam tu uztici ienākšanu Seifā.”

“Visātrāk būs, ja caur Karšu Galeriju nogādāsim viņu atpakaļ virszemē,” Jāns nolēma. “Kaut kas ir jādara, citādi Lilija neizdzīvos.”

Tika darīts, kā nolemts. Meiteni iecēla gultā un skriešus pārveda uz Karšu Galeriju. Jāns visus izrīkoja.

“Anita un Džerald, savāciet mūsu - arī manas, Sai-mona un Lilijas - mantas, pirms atgriežamies virszemē!”

“Es to izdarīšu,” pieteicās Saimons. “Man bail no šāda veida pārvietošanās...”

“Nē, es gribu, lai tu būtu man līdzās. Man var noderēt tava jaunība un spēks. Ir zināms, ka Patvērumā kāds ielauzies, bet nevienam joprojām nav ne jausmas, ko tas nozīmē.” Viss bija izlemts, lai arī Saimons neizskatījās sevišķi apmierināts.

“Džerald, kad jūs ar Anitu esat gatavi, savāciet līdzi mūsu mantas, katrs paņemiet pa trīsstūrim un

pieskarieties šai vietai kartē. Pēc tam nemeklējiet kontaktligzdas, trīsstūri paši atgriezīsies pēc desmit minūtēm. Mēs tāpat tik drīz šurp nedosimies.”

Džeralds un Anita aizsteidzās, bet Jāns piegāja pie pults kartes malā un kaut ko sāka ievadīt ekrānā.

“Ko tu dari? Nav laika, mums nekavējoties jādodas prom!” nepacietīgi dīca Saimons.

“Vēl mirkli, un es būšu gatavs. Jāpaziņo Dziedniekiem un jānomaina Seifa ieejas kodi. Piesardzības nevar būt par daudz, vai ne?”

Fakts, ka Liliju bija atradis tieši Saimons, kā arī tas, ka viņš nevēlējās doties projām, Jānā raisīja neizprotamu nemieru. “Tu pirmais, Saimon. Mēs tev tūlīt sekosim.”

Saimons paņēma trīsstūri. “Pieskaries te,” instruēja Jāns. Tā izdarījis, Pētnieks pazuda.

“Labprāt aizsūtītu tevi uz citu planētu,” Jāns norūca, ielika trīsstūri Lilijai rokās un piespieda abus trīsstūrus pie kartes.

Acumirkli viņi bija atpakaļ virszemē - istabā, kurā Lilija tik ilgi bija ārstēta. Letija Dziednieku un Lāpītāju pavadībā jau bija ieradusies. Jānām un Saimonam te vairs nekas nebija darāms. Jāna domīgā skatiena pavadīts, Saimons devās projām. Jāns vēl uzkavējās, lūdzoties par Liliju un par to, lai viņam pietiktu gudrības izdarīt pareizos lēmumus.

Lilitas augumam pārskrēja trīsas. Šķita, ka drebuļi dzimst kaut kur dziļi ķermeni un viļņiem virzās uz ārpusi. Taču Lilita tam nepievērsa uzmanību.

“Ādam, kur tu esi?” Tas bija izmisīgs sauciens un aicinājums, bet pat Lilita saprata, ka pazemotajam vīrietim un sievietei tas izklausījās pēc draudīgas nolemtības. Vējš purināja koka zarus un raustīja lapu gurnautus. Lilita tikpat labi kā viņi zināja, ka no ši Dieva neviens nevar noslēpties.

Nokāpis no koka, Ādams nostājās līdzās čūskai, it kā rāpulis to spētu aizsargāt. Tikusi lejā, Ieva nometās ceļos un izlija bēdu un apjukuma asarās. Viņa bija apkaunota, bet pielūgsmes pilna.

Ādams pūlējās distancēties no savām izvēlēm, bet pat šajā izšķirīgajā bridi viņš nerunāja no sirds: “Es noslēpos, jo izdzirdēju, ka Tu esi dārzā. Biju kails un neaizsargāts un baidījos Tavas klātbūtnes, tāpēc slēpos.”

Mūžīgais Cilvēks ierunājās, un Viņa jautājums bija pilns tēvišķas mīlestības: “Kurš teica, ka esi kails?” Viņš gribēja apskaut Ādamu, bet tas atkāpās.

Šis bija vēl viens aicinājums atgriezties Mīlestībā, bet Ādama patvērums bija klusums.

“Ādam, vai tu ēdi no koka, no kura Mēs tev neļāvām ēst?” Pat tagad Mūžīgā Cilvēka balss bija maiga un aicinoša, piedāvājot veidot attiecības un salīgt mieru. Ādama atbildē skanēja nikna attaisnošanās.

Viņš ar pirkstu rādija uz Adonaju. “Tā sieviete, ko Tu sūtīji, lai viņa būtu ar mani, viņa man deva no tā koka. Un es ēdu!”

Apsūdzība smagi karājās gaisā. Cilvēks bija kļuvis par tiesnesi Dievam un pasludinājis, ka darbos un nolūkos Dievs ir ļauns. Pārdrošā apsūdzība beidzot atklāja gan tumsību, kas bija Ādama novēršanās pamatā, gan čūskas viltīgos nodomus. Ādama lepnība un paštaisnā dumpība nu bija skaidri redzama.

Un viņa uzbrukumā Dievam sieviete sadzirdēja apsūdzības īsto - čūskas - balsi, kas bija vedusi maldināšanā arī Ievu pašu. Viņa bija nodota! Ādams vainoja Ievu par to, ko bija izlolojis pats savā sirdī.

Lilita vārījās dusmās, bet spēja tikai bezpalīdzīgi klausīties un iekšēji niknoties. Kā gan Ieva varēja būt tik naiva un uzticēt savu sirdi Ādamam? Un kā Ādams varēja vērsties pret savas dzīves lielāko iepriecinājumu un novelt vainu uz viņu?

Dievs neatbildēja ar to pašu. Adonajs netiesāja un neizteica apsūdzības. Viņš vērsās pie Ievas un, sniedzot roku, bez nosodījuma balsī vaicāja: “Ko tu esi izdarījusi?”

Vaigiem niknumā kvēlot, Ieva paskatījās uz Ādamu, kurš, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja līdzās savai sabiedrotajai - čūskai. Ieva pagriezās pret Dievu, saņēma Viņa pretim pasniegto plaukstu, pielika sev pie lūpām un raudot noskūpstīja. Skatoties Adonajam cieši acīs, Ieva atklāja sāpīgo patiesību: “Čūska mani piemānīja. Es ēdu!”

Dievs noskūpstīja Ievas pieri, tā apliecinādams, ka pieņēmis viņas atzīšanos, un pagriezās pret čūsku. Tā atkāpās. Čūskas zvīņās atspoguļojās Dieva klātbūtnes Uguns un Vējš, un arī tās kroņa deviņi akmeņi atmirdzēja spožajā gaismā.

Pieliecies pavisam tuvu pie radījuma galvas, Mūžīgais Cilvēks izteica pasludinājumu ne tikai šim radījumam, bet visiem tumšajiem spēkiem, kuriem čūska caur Ādama novēršanos varētu dot drosmi un varu.

“Par to, ko tu esi nodarījusi šai sievietei, es tev laupīšu spēkus un redzi kā nevienam citam zvēram visā radībā. Uz vēdera tu līdīsi un rīsi pīšļus, šī vīra novēršanās pīšļus.”

Varēja redzēt, kā čūska saruka mazāka un tad nokrita, smagi atsitoties pret zemi. Kronis nokrita un ripoja projām, bet Adonajs to ar pēdu apturēja.

Mūžīgais Cilvēks turpināja: “Un es celšu ienaidu starp tevi un sievu, starp tavu pēcnācēju un viņas pēcnācēju. Viņš tev sadragās galvu, bet tu viņam sadzelsi papēdi!”

Lilita juta, ka bija pasludināts karš, novilkta frontes līnija un izvēlēti pretinieki. Ieva nostājās Dieva pusē pret Ādamu un čūsku. Lilita vēl nebija izlēmusi.

Dievs pavērsa Savu seju pret sievieti un maigi teica viņai nožēlas vārdus: “Šis slepenais uzbrukums un nodevība vairos tavu grūtumu. Mokās tu radīsi bērnus, bet, kad kārosi savu vīru, viņš valdīs pār tevi!”

Lilitu sagrāba vēl viens drebuļu vilnis, un viņa juta, kā ledaina roka tver pēc viņas sirds. Tas, ko Adonajs teica, taču nebija iespējams, vai ne? Kā gan Ieva varētu atgriezties pie Ādama pēc tā, ko viņš tai nodarījis? Tomēr vienlaikus Lilita saskatīja savu iespēju: beidzot bija skaidrs, kā viņa varētu mainīt vēsturi. Ādama novēršanos apturēt viņa nevarēja, toties vēl bija iespējams kaut kādā veidā apturēt Ievas novēršanos.

Adonajs ļāva, lai Viņa Vārdi iegulst Ievas sirdī un prātā, un tikai tad pievērsās Ādamam. Viņš sniedza dēlam pretī savas rokas, tāpat kā bija tās sniedzis pretī Ievai. Viņa vārdos skanēja dāsna mīlestība un maiga pieķeršanās, un pār vaigiem ritēja asaras.

Ādams pat nepaskatījās. Viņa rokas palika ļengani karājamies gar sāniem.

“Mans dēls, tu paklausīji savas sievas balsij, ne Manējai, un ēdi no koka, no kura es biju aizliedzis ēst, tāpēc tevis dēļ es nolādu šo zemi. Tu esi ne vien noziedzies, bet ari savā sirdi slēpis nekrietnību. Mokās un bēdās tu pūlēsies gādāt dzīvības maizi no zemes, no kuras tu esi ņemts, bet tā pretosies tev ar ērkšķiem un dadžiem! Novērstā vaiga sviedros tu atstāsi manu Paspārni, lai ēstu sava darba augļus, līdz atgriezīsies zemē, no kuras tu esi ņemts, jo pīslis tu esi, un pīšļos tu atgriezīsies!”

Kad Dievs bija izteicis gan savu solījumu, gan sekas, Lilitai šķita, ka visa radība skumjās pieklust un bēdīgi ievaidas.

Ādams nedroši tuvojās Ievai. Viņas acis vidēja dusmas un skumjas, un viņš nespēja izturēt Ievas skatienu. Salicis plaukstas kopā, Ādams lūdzās piedošanu. Ieva izvairījās viņam pieskarties.

“Visas radības priekšā atzīstu,” nolaidis acis, viņš beidzot teica, "ka tavs vārds nav īsā. Es tagad esmu miris, bet tu esi Ieva^3, jo tu esi visa Dzīvā Māte.”

Taču Ādama pazemība neslāpēja Ievas dusmu liesmu. Tā pat nelika pirmo pamatakmeni tiltam pār bezdibeni, kas bija atvēries starp viņiem.

“Tas jums,” Adonajs viņiem pasniedza apģērbu no dzīvnieku ādām. “Labāk ģērbieties tajās, nevis slēpieties aizsegā, ko, jūsuprāt, dāvā šis koks."

Ādams negribīgi pieņēma Dieva piedāvājumu. "No kurienes tās ir?” Tomēr viņš jau zināja atbildi.

“Ādam, šīs ir to zvēru ādas, kurus tu nolādēji, noslaktēji un atstāji uzdurtus Dzīvības Kokā. Tu esi viņu asiņu aptraipīts, tāpēc lai tagad tās apsedz tevi.”

“Es baidījos un kaunējos,” Ādams centās attaisnot savu rīcību. “Nezināju, ko darīt. Domāju, ka asinsizliešana izpirks manu nāvi un atmaidzinās Tevi. Dzīvība pret nāvi, vai saproti?" Ādama balss aizlūza, un tajā joprojām skanēja apsūdzība, bet vārdos bija arī lūgums.

“Ne jau Mums, bet gan tev ir vajadzīgs upuris,” Ado-naja balss skanēja maigi kā vakara vēsma. “Ādam, pienāks diena, kad es pabeigšu to, ko tu esi uzsācis.”

Tad Adonajs pacēla roku un izteica vēl vienu pasludinājumu: “Redzi, Ādams ir kļuvis kā viens no Mums, zina, kas Labs un kas Ļauns! Un tagad, lai viņš vēl neizstiepj roku un neņem no Dzīvības Koka, vai viņš saplūdīs ar gaismu un tumsu, dzīvību un nāvi, brīvību un dumpību! Un viņš paliks mūžam miris.”

Dievs vēlreiz vērsās pie Ādama un laipnā balsī teica: “Mans dēls, tu nevari priecīgs dzīvot tā Viena klātbūtnē, kuru vairs nemīli un kuram neuzticies. Tavas novēršanās tumsa ir pretrunā ar visu gaišo. Lai atgrieztos, tev jādodas prom, bet apsolu, ka Es tevi nepametīšu.”

Ap lielo koku sāka celties vējš. Pakāpusies atpakaļ, Lilita apbrīnā vēroja, kā maigā Ruahas vēsma pārvēršas par postošu tornado. Skaļi gaudodama, Tā vijās ap stumbru un izrāva koku no zemes ar visām saknēm, augļiem un lapām. Kā nezāle tas tika izrauts un aiznests pāri dārza rietumu robežai.

“Ādam,” Adonajs skaidroja, “savā valstībā tu izvēlējies šo koku, tāpēc tas pieder tev. Dzīvības Koks mūžīgi augs šajā dārzā, un tas būs tautu izdziedēšanas koks.”

Ādams saprata. “Ko darīšu es?” viņš vaicāja.

“Smagā darbā tu apstrādāsi zemi, no kuras esi ņemts. Tu tajā meklēsi savu dzīvību un sākotni. Tu pieprasīsi, lai tā tev dod to, ko varam sniegt tikai Mēs vaigu vaigā. Tu un tavi pēcnācēji cīnīsieties par zemi, līdz kādu dienu tu atkal Mums pievērsīsies.”

Ādams, Ieva un Dievs lēni devās uz Ēdenes rietumu robežu. Viņiem sekoja Lilita un mēmā pavadone čūska. Mūžīgais Cilvēks vēlreiz sniedza dēlam roku, bet Ādams atkal atrāvās.

"Tev vajadzēja mani apturēt,” viņš murmināja. "Labāk es nebūtu piedzimis, nekā viens eksistēju nāvē.”

“Tu neesi viens, mans dēls. Mēs tevi nekad nepametīsim un neatstumsim. Bet, Ādam, tavas novēršanās tumsība apslēps Mūsu seju tavam skatienam.”

Ādams gandrīz sabruka, bet lepnība to nepieļāva, un viņi turpināja iet. Beidzot Ādams jautāja: “Un čūska?” “Labāk lai zvērs iet tev līdzi. Ēdenē nav vietas nemiera cēlājiem un intrigu vērpējiem. Noticēdams pats saviem meliem, tu esi iedzīvinājis varmācību un melus. Par savu sabiedroto un pavadoni tu izvēlējies bailes. Tās radis šausminošus zvērus un postošu spēku. Tās tev solis drošību un ietekmi apmaiņā pret cieņu un paklausību. Ādam, Mūsu Mīlestība tevi nepasargās no tavu lēmumu sekām. Mēs tevi godājam un cienām, tāpēc neiebilstam pret tavu izvēli. Taču ari tavā novēršanā un nāves pīšļos

Mēs tev atklāsim dzīvu un mīlestības pilnu jēgu. Kādu dienu Mēs izpirksim tavu postu un čūska tevī būs pilnīgi iznicināta.”

Tagad viņi stāvēja augstas sienas priekšā. To veidoja gaisma, kas mutuļodama un virpuļodama gāzās lejup kā ūdenskritums. Viņi viegli šķērsoja Ēdenes robežu.

Bet Ieva un Lilita palika un tos vēroja no Ēdenes godības.

“Ieva?” Ādams sauca, un vārds pārtapa bēdu izpausmē. Lilita redzēja, ka viņš beidzot sapratis. Sieviete Ādamam bija dota, lai viņš izjustu Dieva Mīlestību caur miesu un asinīm. Taču Ādams izvēlējās būt viens. ŠI Mīlestība, ko ar savu novēršanos Ādams bija nodevis un izpostījis, bija viens no viņa lielākajiem zaudējumiem.

"Tu apsolīji, ka Ievas pēcnācējs satrieks čūskas galvu,” viņš caur asarām teica. “Kā?”

“Tas, Mans dēls, ir noslēpums, kas vēl jāatklāj.”

Parādījās divi milzu Ķerubi. Ar zobeniem pieskārušies Ēdenes robežai, viņi to, kas bija izskatījies kā ūdens, pārvērta uguns liesmās, un nostājās sardzē.

“No Ēdenes var iziet caur ūdeni, bet atgriezties - tikai caur uguni,” teica Adonajs. “Ādam, šis ir vēl viens apsolījums. Sargi uzrauga ceļu atpakaļ pie Dzīvības Koka.”

Mūžīgais Cilvēks vēlreiz sniedzās, lai apliktu roku Ādamam ap pleciem, un šoreiz dēls nesarāvās un nebēga, tomēr ari nepagriezās un neieskatījās Viņiem sejā.

“Ādam, Mēs tevi mīlējām jau pirms tavas radīšanas. Ar laiku tu aizmirsīsi, bet neviena tava izvēle nemazinās šo Mīlestību. Mēs tevi mīlēsim tagad un vienmēr, un Mēs būsim tavs mājupceļš.”

Kad Ādams gribēja pieskarties Viņa rokai, tās tur vairs nebija. Ādams nopūtās un noslīga zemē. Čūska turējās no viņa pa gabalu.

Tikmēr Ēdenē Adonajs paņēma čūskas kroni un citu pēc cita no ietvara izņēma deviņus akmeņus. No Savas gaismas Viņš izņēma vēl vienu akmeni - desmito. Elo-hims radīja vienpadsmito, un Ruaha, lidojot Vēja spārniem, sniedza Viņiem divpadsmito. Tad Adonajs dziedāja pret debesīm, griezās un virpuļoja, līdz vairs nebija skaidri saskatāms. Tikai divpadsmit dažādās krāsās mirdzoši dārgakmeņi izlidoja no Viņa - pa trim uz katru debespusi. Saskārušies ar Ēdenes robežām, tie kļuva vēl košāki un eksplodēja, izlīstot krāsainā mūzikas varavīksnē.

Ādams stāvēja liesmojošās sienas otrā pusē un sauca: “Ieva!” Viņš kliedza un kliedza, lidz balss aizsmaka. "Ja vien tas ir iespējams,” viņš čukstēja, “lūdzu, piedod man!”

Ieva un Dievs, un kopā ar viņiem ari Lilita klausījās Ādama sirdi plosošajās vaimanās.

Pārguris Ādams uzgrieza Ēdenei muguru. Viņš devās pretī savai vientulībai.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA Nožēla

Vai kāds ir redzējis Saimonu?” vaicāja Anita, ienākdama istabā, kur visādu vadu, katetru un cauruļu mudžekļa vidū bezsamaņā gulēja Lilija.

“Viņš bija te, kad ieradāmies ar Liliju, bet vairs es viņu neesmu redzējis,” Jāns atbildēja ar vieglu smīnu. Anita to pamanīja.

“Jān, ko tu izdarīji?”

“Patiesībā neko, daži drošības pasākumi. Nekas ārpus protokola.”

“Varbūt izstāstīsi, kas tev padomā?”

“Es nolēmu, ka nevienam no mums pašlaik nav nekādas vajadzības atgriezties Seifā. Protams, ja vien kaut kas nav slēpjams. Tāpēc es, iespējams, izmainīju Saimona trīsstūra atpakaļceļa koordinātas.”

“Tu viņu aizsūtīji projām?”

“Kā jau paredzēts, visi trīsstūri paši atgriežas Seifā. Tie no šejienes vienkārši pazūd. Taču, šķiet, arī Saimons ir pazudis. Tīrā mistika!” Jāns paraustīja plecus.

"Vai tu domā, ka Saimons ir vainigs pie šī te?" Anita paskatījās uz Liliju. "Es par viņa garīgo stāvokli raizējos kopš trakajiem notikumiem ar Karīnu.”

"Man šķiet, Saimons kaut ko slēpj, un līdz mirklim, kamēr noskaidrošu vairāk, gribu būt pārliecināts, ka viņš nekur neiesaistās.”

“Skarbi!” Anita iesaucās. “Vai drīkstu vaicāt, kur Saimons ir šobrīd?”

“Kādā draudzīgā komūnā simtiem jūdžu uz dienvidiem. Paies mēneši, līdz viņš atgriezīsies. Tiklīdz varēšu, došos uz Seifu un mēģināšu izprast viņa patiesos nodomus.”

Istabā ienāca Džeralds. “Kā klājas Lilijai?”

“Tik tikko turas,” Jāns atbildēja. “Viņa atrodas uz dzīvības un nāves robežas.... Šķiet, ka Lilija šo stāvokli sauca par komu. Viņas organismā ir kaut kas neizprotams. Manuprāt, viņa ir inficējusies Seifā. Vai palīdzēsi to noskaidrot? Labā ziņa ir tā, ka Aizbildnis vēl nav ieradies pēc Lilijas, tātad mums ir laiks.”

Džeralds pamāja ar galvu.

“Es palikšu pie viņas,” teica Anita. “Gribu, lai viens no mums ir te, kad Lilija modīsies.”

“Es tev piekrītu. Paldies! Džerald, iesim un paņemsim ēdienu un ūdeni ceļojumam pazemē.”

Viņi kopā izgāja no istabas.

“Ko mēs meklēsim?” Džeralds vaicāja.

“To zināsim tad, kad būsim atraduši.”

Trīs dienas Lilita juta, ka viņas klātbūtne Ēdenē pastiprinās un pieaug arī spēja iedarboties uz apkārtējo vidi, it kā meitene pamazām materializētos. Lilita varēja ēst augļus un dzert ūdeni. Viņa varēja gulēt, turklāt ar katru nakti aizvien mierīgāk. Hāniēls joprojām bija tās tuvumā, un galu galā tas Lilitu sāka kaitināt. Lielākoties viņa uzturējās līdzās Ievai, taču tā meiteni vēl neuztvēra. Un, pat ja uztvertu, droši vien nepiegrieztu vērību, jo bija pārāk nobēdājusies. Tomēr Lilitas satraukums auga -vajadzēja rīkoties. Drīz.

Katru dienu, kad pēcpusdienas saule tuvojās horizontam, Ādams iznāca no meža, nostājās, cik vien tuvu iespējams, Ēdenes sienai, un lūdza Ievu doties pie viņa. Esot Ēdenē, varēja redzēt aiz tās robežām notiekošo, un Lilita novēroja, kā, Ādams, ceļos nometies, plēš matus un izmisīgi lūdzas. No ārpuses gan Ēdenē ieskatīties nevarēja, un Ādamam tas sāpēja.

Trešajā dienā Ieva, ar rokām atspiedusies pret miglas plīvuru pie Ēdenes robežas, nolūkojās, kā Ādams pa šauru taku gāja uz tuvējo dīķi. Lilita bija pietiekami tuvu, lai visu redzētu un dzirdētu - kā Ieva paslēpj seju pie Adonaja pleca, kā raud, kā izmisumā sit Viņam. Adonajs turēja Ievu Savās stiprajās rokās, līdz tā nomierinājās.

“Ienīstu viņu!" Ieva sauca. “Es viņu ienīstu!”

“Tu ienīsti to, par ko viņš ir kļuvis,” teica Adonajs. “Taču viņš nav tas, par ko kļuvis. Labais aizvien viņā būs dziļāks par novēršanos.”

“Vai Tu arī joprojām viņu mīli?”

“Mums nekad par to nav radušās šaubas kā tev. Mēs to vienmēr zinājām un tomēr aizvien viņu mīlam.”

“Ja Tu zināji, tad kāpēc to pieļāvi?”

“Patiesai mīlestībai vajag brīvību. Bez iespējas teikt nē mīlestība nebūtu īsta. Tā būtu tikai ilūzija.”

"Un tomēr Tu viņu radīji?”

“Ieva, tu esi brīnišķīgs pilnības iemiesojums, radīta pēc Mūsu līdzības. Šī radīšana ir nepārspējama, un Cilvēks ir visu brīnumu brīnums. Mēs radījām, lai dalītos ar jums Mīlestībā un Dzīvībā, ko vienmēr esam pazinuši. Bet Mēs vienmēr zinājām, ka uz mūsu jā jūs atbildēsiet ar nē.”

“Tad kāpēc vajadzēja radīt, ja viss jau iepriekš bija zināms?”

Adonajs viņu cieši apskāva. “Kādu dienu, Ieva, tu būsi māte un to sapratīsi labāk. Patiesā mīlestībā nav runa par otra izvēli, bet gan par viņa patieso būtību. Tomēr tagad tu redzi: otra izvēles neizbēgami maina attiecības.”

"Vai es meloju pati sev? Es viņam to nodarīju. Es varēju viņu apturēt. Varēju jautāt Tev, bet nejautāju. Es gribēju kļūt par ko vairāk, nekā jau biju, - gan viņam, gan Tev. Es gribēju būt kā Tu!”

Viņa atkal pieskārās robežai un zināja: ja vien gribētu, mierīgi varētu iziet tai cauri. “Ādam,” viņa čukstēja, un Lilita zināja, ka Ādams nedzird. “Lūdzu, piedod ari man!”

“Dievs, es esmu tik dusmīga! Viņš mani izaudzināja, rūpējās par mani un tad nodeva. Mana sirds salūzis aiz bēdām.” Pēkšņi Ievas teiktajā ieskanējās citas emocijas: “Es nespēju izturēt, ka viņš tur ir viens, bez manis.”

“Viņš ir bez tevis,” Adonajs piekrita, “bet nekad nebūs viens. Tik stiprs viņš nav.”

Ieva vāri pasmaidīja: “Tas mierina mani, bet ne viņu. Ko gan viņš iesāks?”

“Adams vaiga sviedros strādās un pats savām rokām paplašinās Ēdeni, kurā nebūs Mūsu klātbūtnes vai vārda. Viņš pievērsīsies zemei un tur meklēs drošību, pašvērtību, identitāti un jēgu, kaut arī zeme nespēj dot to, kā tai nav.”

“Bet Tu man apsolīji sēklu, cilvēka dēlu. Kā gan tas iespējams, ja...” Ieva lūkojās uz šķērsli starp sevi un Ādamu.

Dievs pasmaidīja. “Šajā gadījumā tev vienkārši Man jātic. Tevi Es radīju no Ādama ribas, bet Ādamu - no radības putekļiem. Mans solījums un Mans vārds ir viens. Tu piedzīvosi pārsteigumu.”

"Tu teici, ka reiz es viņam pievērsīšos. Es nezinu, vai to spēšu un vai gribēšu. Vai man tas tiešām jādara?”

“Ja tu pievērstos vīrietim, tāpat kā Ādams ir pievērsies zemei, un pieprasītu to, ko viņš nevar dot, tu viņu ieslodzītu kaunā. Savas būtības nezinādams, vīrietis vai nu bēgtu, vai sāktu valdīt pār tevi. Ja tu novērsīsies, tās būs tavas izvēles sekas.”

“Kāpēc lai es izvēlētos tik postošu ceļu?”

“Tev būtu savi iemesli. Tev pieder brīvība uzticēties tāpat kā brīvība novērsties. Tā ir mīlestības un draudzības pati dziļākā un dažreiz ari sāpīgākā mistērija.”

“Vai man vienmēr būs šī biedējošā brīvība?” “Vienmēr! Tā ir Mīlestība!”

Tajā brīdī Lilita no sirds mīlēja Ievu un juta tik dziļu līdzjūtību, kādu vēl nekad ne pret vienu nebija jutusi. Viņai tā jāglābj no Ādama likteņa. Ieva nedrīkst pamest Ēdeni. Ja Lilita varētu mainīt Ievas ceļu, tad spētu mainīt vēsturi, ierakstot tajā pati savu stāstu. Viņa spētu izglābt

Saimona sievu un neskaitāmas citas meitenes. Varbūt viņa varētu paveikt kaut ko vērtīgu. Bija pienācis laiks.

“Paliec te!” Lilita pavēlēja Hāniēlam. “Nenāc man līdzi!” Eņģelis paklanījās un palika uz vietas. Viņa viegli tika cauri Ēdenes sienai. Lilita zināja, ka te vairs nekad neatgriezīsies.

“Mēs atradām! То, ко Saimons bija noslēpis. Atradām!” Džeralda aizrautīgais izsauciens pārbiedēja Anitu, kas tobrīd ēda vakariņas. Viņa blenza uz abiem vīriešiem, kuri pēkšņi stāvēja tās priekšā. Jāns pacēla roku ar dūrē savilktu plaukstu, kā rādīdams kaut ko. Taču... rokā nekā nebija.

“Apsveicu!” Anita noslaucīja lūpas un rādīja izbrīnītu seju. “Es aizsūtīju vīriešus kaut ko atrast, bet viņi atgriežas sajūsmināti par neko.”

“Dārgumiņ,” Džeralds iejaucās, “šis ir maģiskais futrālis. Tas absorbē gaismu un kļūst gandrīz neredzams. Tāpēc iepriekš mēs to nepamanījām. Bet tagad, pārskatot Lilijas istabu, atradām to uz viņas dienasgrāmatas.”

Anita nolika malā karoti, un viņas sejā aizkaitinājumu bija nomainījis pārsteigums. “Un kas tur iekšā? Vai atradāt gredzenu un atslēgu?”

“Neatradām,” Džeralds stāstīja tālāk, “tomēr šis te ir kaut kas patiešām ļauns - sens asinsakmens spogulis.”

Jāns uzmanīgi, ar diviem pirkstiem turot aiz roktura, spoguli izvilka no apvalka un nolika uz galda. Visi trīs sapulcējās ap to.

"Esmu tādus pētījis,” teica Džeralds. “Tie ir ļoti reti melnās maģijas spoguļi, turklāt melīgi.”

Anita iespurdzās. “Personīgi man šķiet, ka melo gandrīz visi spoguļi.”

"Ne tā kā šis,” Džeralds turpināja. “Skaties - tas neko neatspoguļo. Ir redzami tikai pelēki miglas mākoņi, un te,” viņš norādīja, turot pirkstu drošā attālumā no spoguļa, “ir asinsakmens, šajā gadījumā dimants. Tam nedrīkst pieskarties, citādi tas izsūks asinis. Ja ieskatās rūpīgāk, te ir sakaltušas asinis. Visticamāk, Lilijas, bet tas vēl jāpārbauda. Stāsta, ka akmens ar asinīm uzsūc dzīvību un pēc tam atspoguļo patiesību par cilvēka dziļāko būtību - to, kas viņš ir pašos dvēseles dziļumos.”

“Vai tas patiešām ko tādu spēj?” pārsteigta vaicāja Anita.

“Protams, ne!” atbildēja Džeralds. “Vistīrākās blēņas! Cilvēka uzmanība tiek pievērsta asinīm, taču tā ir tikai viltība, jo brūcē tikmēr tiek injicēta inde - narkotikas vai neirotoksīns, vai kokteilis no visa, kas padara cilvēku viegli ietekmējamu. Spogulis spēlējas ar sava upura ļaunākajām bailēm un nepatiku pašam pret sevi.”

“Aiznesīšu to Zinātniekiem," Jāns teica, ielicis spoguli atpakaļ apvalkā. “Mēs nezinām, ko Lilija redzēja, bet esmu drošs, ka nekas labs tas nebija.”

Lilitai čūska nebija jāmeklē. Tā pati meiteni atrada drīz pēc tam, kad Lilita pameta Ēdeni.

“Saki, kas tev padomā!” čūska pieprasīja, un meitene pasmaidīja. Tagad Lilita bija daudz lielāka par čūsku, kas tik tikko spēja pacelt galvu.

“Abpusēji izdevīgs plāns,” viņa teica. Lilita bija domājusi iet taisnā ceļā pie Ādama, bet nolēma, ka būtu izdevīgi iegūt zvēru par sabiedroto, ja nu gadījumā nāktos pārliecināt Ādamu.

“Es klausos,” radījums atbildēja.

“Dzirdēju Adonaja solījumu Ievai, ka kādudien viņas pēcnācējs sadragās tavu galvu."

“Jā, man ir klājies arī labāk. Kāds ir tavs priekšlikums?”

“Kamēr Ieva paliks Ēdenē, viņa nevarēs ieņemt bērnu. Vai bez Ādama līdzdalības varētu rasties kāds, kam būtu vara iznīcināt tevi? Ja Ieva un Adams nesatiktos, vai tad tava valdīšana būtu drošībā?”

Čūska ilgi klusēja, lidz beidzot ierunājās un teica: “Ādams ir neremdināms un par katru cenu mēģina viņu atvest šurp.”

“Ādams ir novērsies no Dieva un savas līdzinieces. Viņš ir viens, bet es varētu remdēt viņa vientulību.”

Zvērs saprata. “Tu? Tu būtu ar mieru viņam piedāvāt sevi? Kāpēc?”

“Lai pasargātu Māti Ievu un daudzus citus.”

“Jā, tu esi Ievas meita! Bet tad jau tu mums ar Ādamu esi vēl jo bīstamāka. Adonajs teica, ka viņas dzimums sadragās manu galvu. Varbūt šis dzimums esi tieši tu?” Šo jautājumu Lilita jau gaidīja. “Nē, Ieva runāja par dēlu! Es savukārt esmu īstā, jo nevaru iznēsāt bērnu. Tātad nevaru tevi apdraudēt. Es varu noderēt abiem -kā Ādamam, tā Ievai.”

"Kāpēc lai Ādams gribētu tādu nožēlojamu neko un nevienu kā tu, kas pati atdodas?”

Čūska teica patiesību. Lilita sadrūma un apstājās. “Gribi teikt, ka es esmu mauka? Un ja nu būtu? Vai tam ir kāda nozīme? Nē! Nozīme ir tikai tam, ka mēs katrs dabūsim, ko vēlamies.”

Čūska satinās gredzenā un saslējās, it kā grasītos uzbrukt. Taču tad atslāba. “Ādama tumsība vairojas, bet to pat salīdzināt nevar ar tavējo. Vai nu tu pilnīgi nepazīsti pati sevi, vai arī tev nekas vairs nerūp. Es atradīšu Ādamu.”

Čūska aizslīdēja, atstājot Lilitu drebināmies pievakares dzestrumā. Viņa apsēdās uz akmens un aplūkoja savas netīrās rokas un kājas. Kleita bija saplēsta, ejot caur dzelkšņiem un ērkšķiem. I’epat tuvumā nevainīgi čaloja strautiņš, kas ietecēja nelielā dīķī. Lilita nomazgāja plaukstas un seju. Rietošās saules staros, kas atmirdzēja gludajā dīķa virsmā, atspoguļojās jaunas, stipras un apņēmības pilnas meitenes seja. Lilita iemērca ūdenī roku, un sīku vilnīšu ņirba izdzēsa attēlu. “Ari tas melo un nerāda patieso būtību,” meitene nodomāja.

Drīz Lilita dzirdēja tuvojamies Ādamu, kurš bija iegrimis kaismīgā diskusijā. Ieraugot Lilitu, viņš apstājās un tik ilgi apstulbis blenza, ka Lilitai kļuva neērti.

“Kurš tevi te atsūtījis?”

“Ieva. Viņa tevi mīl un negrib, lai tu būtu viens.” Gluži meli tie nebija, vairāk gan aiz matiem pievilkta patiesība. “Ādam, es būšu tava līdzgaitniece. Lai Ieva un Dievs paliek Ēdenē. Viņai tur būs labāk. Kopā ar mani tu nejutīsies vientuļš. Es sniegšu tev mierinājumu. Atstāj viņu pie Dieva, es tevi lūdzu.”

Ādams pacēla roku, lai meiteni apklusinātu un apsvērtu dzirdēto.

“Tev taisnība,” viņš beidzot teica. “Esmu domājis tikai par sevi un saviem zaudējumiem. Tagad to skaidri saprotu. Vairs neiešu katru dienu un nelūgšos, lai viņa nāk pie manis. Ieva ir labākā vietā, kur viņu ieskauj Dieva Mīlestība un nav smagi jāstrādā.”

Ādams apsēdās zemē, bēra sev uz galvas putekļus un vaidēja: “Man viņas tik ļoti pietrūkst. Ar katru dienu redzu arvien mazāk iemeslu, lai dzīvotu.”

Lilita apsēdās viņam blakus - tuvu, tomēr tā, lai nepieskartos. Ādama asaras sajaucās ar putekļiem, un dubļi kā līķauts klājās viņam pāri. Pat nepaskatījies uz Lilitu, vīrietis pasniedzās un saņēma viņas roku.

“Čūska apgalvo, ka tu esot Ievas meita. Vai tiesa?” “Jā.”

“Un tu to izdarītu mātes dēļ? Kļūtu par manu sievu?” “Jā, pati pēc brīvas gribas.”

“Vai tu vari man apsolīt dēlu?”

Šis jautājums Lilitai šķita kā slazds. Vai Ādams zināja? Varbūt čūska viņam bija pateikusi? Ja Ādams zina patiesību, meli varētu izjaukt plānu. Tomēr plānu var izjaukt ari patiesības atklāšana.

“Dažkārt tam vajadzīgs laiks un...”

“Lilit!” Ādams saspieda viņas roku. “Vai tu vari man apsolīt dēlu?”

Lilitas sirds izmisumā sarāvās, un vārdi gandrīz nenāca pār lūpām: “Nē, Ādam! To es nevaru apsolīt.”

“Paskaties uz mani,” Ādams maigi lūdza. Pārvarot sevi, Lilita saņēmās un ieskatījās vīrieša tumšajās, zelt-lāsumotajās acis. Viņa dubļiem un asarām notrieptajā sejā parādījās gurdens smaids.

“Pat ja tu man varētu apsolīt dēlu, es tev būtu teicis nē. Mana mīļotā ir Ieva, un es mācīšos dzīvot bez viņas.

Es viņu nenodošu vēlreiz. Lilit, Ievu nav iespējams aizstāt. Un ari tevi ne. Es atpazīstu to viltīgo tumsu, kas tev liek pārdoties lētāk nekā par mīlestību. Un es zinu, kas ir šīs tumsas pirmsākums - es. Varbūt kādu dienu tu savā sirdī radīsi spēku man piedot, jo es droši vien esmu tavs tēvs.”

Lilita jutās atmaskota. Atraidīta un nonicināta! Naids pret vīriešiem, kuri meiteni bija padarījuši par nekam nederīgu preci, baroja viņas riebumu pašai pret sevi. Lilita pielēca kājās.

“Es tevi ienīstu!” meitene nošņāca un iebēga tumšajā mežā. Adams viņu neaizkavēja. Tagad atlika vairs tikai viens - atrast vietu, kur nomirt.

Jāns iesteidzās istabā, kur Džeralds un Anita bija iegrimuši grāmatās.

“Lilijai kļūst sliktāk,” viņš paziņoja.

“Kurš viņu pieskata?” Anita satraucās kā norūpējusies cāļu māte.

“Ar viņu ir Letija,” atbildēja Jāns.

“No tā jau es baidījos,” Džeralds ievaidējās, ar troksni nometot uz galda milzīgu foliantu, kuru bija studējis. Tad viņš to pacēla un meta pret galdu vēlreiz. “Es nespēju atrast to, kas veicina indes iedarbību. Mēs zinām tās ķīmisko sastāvu, pazīstam augus, no kuriem tā izgatavota, esam izmēģinājuši dažādu veidu pretindes, antitok-sīnus un citas iespējamās antivielas, bet viņa mirst, un es jūtos bezpalīdzīgs. Protams, es lūdzos, ja tas jūs interesē. Un joprojām neesmu pārtraucis lūgties.”

“Es arī, Džerald, es ari!" Anita čukstēja un apskāva vīru. Viņš ļāva sevi mierināt, beidzot ļaudams vaļu aizturētajām raudām.

“Varbūt nekādu zāļu nav,” prātoja Jāns.

“Kā tu to domā?” Anita vaicāja. “Ir jābūt.”

“Ne tad, ja indes sastāvā nav ne bioloģisku, ne ķīmisku, ne neiroloģisku vielu. Ja nu spogulī redzētais Lilijai atņēma cerības vai jēgu dzīvot?”

“Vai nozīmi, vai mīlestību,” piebilda Anita. “Tas izklausās saprātigi. Bezcerība var nogalināt pat veselu cilvēku. Bet Lilija bija tik tikko sākusi atveseļoties fiziski, kur nu vēl emocionāli.”

“Ja tā ir, ko tad lai darām?” prātoja Džeralds. “Džerald, kā jau pirmīt pats teici,” Jāns atbildēja, “mēs darām visu, ko spējam. Pārējais jāatstāj Dieva ziņā. Mēs lūgsimies, dziedāsim un runāsim ar Liliju, un iesvaidīsim ar eļļu. Vai tad mēs neesam vecajie?”

Durvis parādījās Letija. “Piedodiet par traucēšanu! Man ir jaunas ziņas. Neskaties uz mani tā, Anita! Lilija nav atstāta viena. Rīt atbrauks Aizbildnis, bet nav zināms, kam viņš brauc pakaļ. Iespējams, Lilijai.”

Tas bija negaidīts sitiens. Jāns attapās pirmais. “Tad jau labāk pasteigties ar tām lūgšanām un iesvaidīšanu, vai ne? Es zinu, ka lūgšanas nav burvestība un ka Dievam pavēlēt nevar, bet šajā gadījumā esmu gatavs likt uz spēles pats savu dzīvību.”

Lilitas pēdējā cerība bija ātra un nesāpīga nāve. Viņa sarāvās kamoliņā zem liela veca koka. Meitene pamanīja ironiju savos pūliņos sasildīties un vienlaikus cenšoties nomirt. Dažbrīd dabiskie izdzīvošanas instinkti ir traucējoši.

Lilita juta savu dvēseli lēnām atraisāmies no dzīvības. Salauztu un nodriskātu to vairs nespēja salāpīt pat meli. Viņas pēdējie vārdi, mesti Ādamam tieši sejā, bija skaidrs pierādījums bezjēdzīgi izniekotai dzīvei. Tajā brīdī Lilita bija pilnīgi atklāta. Viņa ienīda visu. “Esi nolādēts, Ādam! Esi nolādēts, Dievs! Lai lāsts pār mani un mums visiem!” viņa kliedza. Bet kas viņa bija, lai izteiktu tik iznīcinošus pasludinājumus? Nekas un neviens!

Šķita, ka viņas dzīvi kāds būtu apkopojis fotogrāfiju virknē un tagad mirstot meitene bija spiesta tās aplūkot. Katra attēlā ieslēgtā atmiņa bija kā vēl viena apsūdzība. Lilitā nebija nekā Laba.

Savos sapņos vai halucinācijās meitene, ģērbusies skrandās, dejoja starp salauztām rotaļlietām, un deju pavadīja klikšķi, durvīm aizslēdzoties. Bridi, kad mūzika izskanēja, viņai šķita, ka juceklīgi krāsainā kaleidoskopā pavīd Adonaja tēls. Lilita novērsās no viņa. Iestājās miers. Meitene priecājās, ka mirst. Beidzot viņa atradīs mieru, kas aizgaiņās visas bēdas. Uz paradīzi Lilita necerēja. Taču elle nevarēja būt sliktāka par tādu dzīvi, kāda bijusi viņējā.

Un tur jau atkal Viņš bija - uzsmaidīja, laipni uzlūkoja un viegli pieskārās. Lilita novērsās vēlreiz.

Lapotie zari, kurus Lilija bija savākusi, lai tie kalpotu par pēdējo guļvietu, tagad kļuva par mīkstu pēli. Dzīvības nasta no viņas tika noņemta un turēta maigā žēlastibā. Pēdējā doma pirms bezapziņas tumsas bija: “Ja nomirt ir tik viegli, man to vajadzēja darīt jau agrāk’.’

ASTOŅPADSMITĀ nodaļa Vaigu vaigā

Ne jau maigi lapoti zari turēja Lilitu, bet gan Adonaja stiprās un gādīgās rokas. Viņš sēdēja zem veca koka un dziedāja meitenei mūžsenu dziesmu par zvaigznēm un Radīšanu, par prieku un cerību, un visu labo, kas ir Mīlestība. Tā bija salda dziesma par dziedināšanu un atpūtu. Tā uzrunāja Lilitas dziļākās ilgas un aicināja kā mājas, kuru viņai nekad nebija bijis.

Lilija dziļi ieelpoja un lēni atvēra acis. Kādā citā vietā un laikā meitene būtu noliegusi Viņa klātbūtni, bet šeit un tagad šķita, ka nekas cits nav bijis tik īsts. Lilija bija bēgusi līdz spēku izsīkumam, kritusi, atsitusies pret zemi un beidzot atradusi vietu, kur atpūsties. Meitene darīja to, ko darītu jebkurš bērns: pagriezās, šņukstot piekļāvās Viņam pie krūtīm un ļāva vaļu raudām. Asaras plūda aumaļām, un Viņš ieskāva meiteni savā Mierā un Mīlestībā.

Visu savu mūžu Lilija bija pēc tā ilgojusies. Viņa zināja, un arī viņu kāds zināja daudz dziļāk un plašāk par vienkāršu saprašanu. Meitene apjēdza lielo

mistēriju, kāpēc mūzika pārņem dvēseli, iekvēlina un apmetas tajā uz visiem laikiem. Viņa vēlējās atrast mājas Mūžīgajā Cilvēkā - tapt viņa sadzirdētai, ieraudzītai un novērtētai.

“Lilij, tu esi tā, ko mīlu,” meitenei pāri kā dziedinoša straume lija Mūžīga Cilvēka balss. Jau šie vārdi bija dzīvinoši un atbruņojoši. Lilija zināja, ka viņai vairs nekad nebūs jādzird citas skaņas vai zilbes. Viņai pietika ar šiem vārdiem, ar ciešo un mūžīgo apskāvienu, lai viss, kas reiz ticis salauzts vai nolaupīts, atrastos, taptu vesels un atzīts.

“Lilij, vai tu Man uzticies?” Tas bija nevis jautājums par ticību, bet gan par personu, raksturu un attiecībām. Tas tika uzdots tikai par šo kosmosa audeklā ieausto mirkli. Jautājums neprasīja ne attaisnošanos, ne iemeslus, ne aizsardzību. Tik vienkāršs un tīrs tas bija, un tāda pati bija arī viņas spontānā atbilde, izšņukstēta caur puņķiem un asarām.

“Uzticos,” Lilija atbildēja un patiešām tā arī domāja. Taču, tiklīdz pateica, juta sevī mostamies pretestību un piebilda: “Tas ir, es patiešām gribu uzticēties.”

Apskāviens kļuva ciešāks, un Adonajs ierunājās: “Lilij, tu vienmēr esi bijusi mīlestības cienīga, un es tevi aizvien esmu mīlējis. Tā allaž ir bijis, tikai tu to nezināji.”

Kaut arī bija daudz, ko varētu vērst par labu, - meli, mājieni vai apsūdzības - nekas vēl būtiskāks Lilijai prātā nenāca. Sevis apzināšanās pamatiem nebija nekā nozīmīgāka par Adonaja teikto. Meitene ļāvās notiekošajam, dziedināšanai, veseluma atgūšanai. Adonaja Mīlestība sadedzināja visu, kas nebija Mīlestība. Kādu brīdi šķita, ka pāri nepaliks nekas, bet ari šī doma uzliesmoja un nosvila. Un Lilijai tas nerūpēja, jo vienīgajā acumirklī viņa uzticējās.

Iekšējam nemieram norimstot, Lilija aptvēra, ka joprojām ir ieritinājusies Adonajam klēpī un Viņš sēž, atspiedies pret koka stumbru.

“Lilij,” Mūžīgā Cilvēka balss skanēja maigi, “uzticības pamatā ir attiecības, nevis vara. Dejā partneri cieņpilni pieskaņojas viens otram. Attiecībās liela nozīme ir laikam, un tas ir Ruahas pārziņā.”

“Un Tu uzticies Svētajam Garam?”

“Uzticos,” smējās Adonajs. “Tas ir - Es patiešām gribu uzticēties.”

Tagad smējās arī Lilija, atpazīstot pašas teikto. “Uzticēšanās nekad nav bijusi vienkārša padarīšana,” viņa nopūtās.

“Tā vispār nav nekāda padarīšana. Uzticēties nozīmē otram atdot savu patieso būtību, palikt vājam un kailam otra priekšā, bet nekautrēties. Lilij, tava pagātne un pieredze liecina, ka uzticēšanās ir neiekarojama virsotne. Tomēr tu to vari iekarot un iekarosi.”

“Vai tiešām, Adonaj? Vai es jelkad spēšu uzkāpt šajā kalnā?”

“Jā, dārgā, tu jau kāp soli pa solītim un neesi šajā ceļā viena.”

Viņa atspiedās pret Adonaja krūtīm un aizvēra acis, klausoties kukaiņu zumēšanā un ļaujot saules stariem glāstīt ādu.

“Kā Tu mani atradi? Es biju pārliecināta, ka miršu. Šķita, ka tā būs vienkāršāk visiem, it sevišķi man.”

“Kā atradu? Man tu nebiji zudusi! Varbūt tu pazudi pati sev, bet ne Man.”

Mierinošie un iedrošinošie vārdi lika Lilijai pasmaidīt. "Un kas tālāk? Vai varam te palikt mūžīgi?”

“Nāc,” Viņš teica, cēlās pats un piecēla kājās ari meiteni. “Lilij, vai tu Man uzticies?”

“Uzticos!”

Roku rokā tie aizgāja līdz vietai, kur strauts meta likumu un bija redzama liesmojošā Ēdenes robeža.

“Ko mēs te darām?” Lilija samulsusi vaicāja.

“Esmu te, lai vestu tevi atpakaļ. Lilij, vai tu Man uzti-cieš?

“Es netikšu cauri sienai. Es tur neiederos.”

“Daļēji tev ir taisnība. Lilita nespēj tikt cauri liesmām, bet Lilija var. Un Lilija ir tā, kas te vienmēr ir iederējusies.

Vēl viena izvēle, vēl vienas krustceles. Uzdrīkstēties iziet cauri sienai nozīmēja sadedzināt visus melus. Vai Lilija spēja atteikties no Lilitas? Bija sajūta, ka Lilita lūdz atļauju palikt. Iekšējs konflikts plosīja meiteni.

“Lilij,” Adonajs turpināja, “paskaties uz Mani! Es esmu te un nekad tevi nepametīšu. Dejojot pārī, reizēm vairāk vada viens partneris, reizēm otrs, tomēr galu galā abi viens otram pakļaujas. Šoreiz, mīļo Lilij, izvēle jāizdara tev! Un Es pakļaušos.”

Mūžīgais Cilvēks sniedza Lilijai rokas un atmuguriski atkāpās uguni. Viņa acis kļuva par liesmām, tērps - par gaismas kaskādi un pēdas zvīļoja kā pulēts misiņš.

Trīs reizes Viņš bija lūdzis Liliju uzticēties, un trešajā reizē viņa pieņēma lēmumu. Meitene satvēra Viņa plaukstas, un Viņš to lēni veda versmojošajās liesmās. Svētā sprieduma sāpes gāzās cauri kā trakojoša kalnu upe. Lilija tās pieņēma, atbrīvojoties no meliem, kas bija iemājojuši viņas garā, dvēselē un miesā.

Un, kad jau šķita, ka viss iztīrīts un nekā lieka nav, Visspēcīgā Mīlestības Balss pasludināja: “Kas ir dzīvs, nekad nebūs miris, un kas ir miris, tiks pilnībā sadedzināts.” Lilija izgāja cauri liesmām un atvēra acis.

“Letij?” viņa čukstēja. “Ko tu te dari?”

"Adu. Neredzi, vai? Adu!” Sīkā večiņa, novicinājusi adīkli, turpināja dungot un adīt tā, it kā nekas nebūtu atgadījies.

"Kur mēs esam?”

“Tu esi atpakaļ savā istabā Patvērumā. Pārējie devušies drusku nosnausties. Tu viņus ilgi noturēji nomodā, bet drudzis beidzot ir atkāpies, un tev strauji kļūst labāk. Lai slavēts Dievs! Citādi jau sākām domāt, ka būsi aizgājēja.”

Lilija iespurdzās, bet viņas balss bija aizsmakusi. “Aizgājēja? Tiešām? Un tev tika naktsmaiņa. Izvilki nelaimīgo lozi, ja?"

“Es pati pieteicos. Man nav jāguļ kā pārējiem.” Letija nolaida adīkli klēpī un pieliecās Lilijai pavisam tuvu klāt. “Kas notika, Lilij? Kas tevi atveda atpakaļ? Mēs domājām, ka esi zaudējusi visas cerības, un nezinājām, kā tevi atsaukt atpakaļ.”

“Adonajs!” Lilija nokremšļojās. “Adonajs visu izmainīja. Viņš atnāca, atrada mani un izdziedināja ugunī.”

“Jā!” Letija pasmaidīja. “Visiem ir jāiet cauri ugunij, dārgā, bet Viņa pieķeršanās liesma ir par tevi, nevis pret tevi. Tā attira no visa, kas nav Mīlestība."

“Vai tas ir uz mūžu?”

Tagad jāsmejas bija Letijai. “Ak, mīļā, patiesība ir mūžīga. Tomēr, ņemot vērā, cik trausla un kaila esi, tev nāksies krietni piestrādāt, līdz aptversi savu jauno dzīvi.”

“Mēs tikām radīti, lai tādi būtu, vai ne? Kaili un bez kauna.”

“Tā ir, tā ir,” sieviņa piekrita, atkal pievēršoties savam rokdarbam.

"Letij, ko tu adi?” Lilija kļuva ziņkārīga. “Nešķiet, ka te vēl kāds aizrautos ar adīšanu.”

“Patiesībā man nav ne jausmas, bet adīšana man palīdz domāt un lūgties. Esmu saadījusi dučiem šādu... lietu. Bez jēgas un vajadzības. Kādu dienu es visu savākšu vienkopus, un kas zina - varbūt no tām būs kāda jēga.”

“Tu nu gan esi forša,” Lilija iesmējās. Viņa iekārtojās ērtāk gultā un ieklausījās nakts klusumā. Pēc brīža Letija nolika adīkli un ierunājās citādā toni.

“Lilij, man tev jāatzīstas.”

“Vai sastrādāji kādas blēņas?”

“Ak nē! Ne tāda atzīšanās. Drīzāk man beidzot jāpasaka tas, ko līdz šim neesmu izpaudusi.”

“Atkal jau noslēpumi! Negribu vairs nekādus noslēpumus.”

“Nē, tas nav noslēpums. Tas ir patīkams pārsteigums, kas gaidījis īsto laiku.”

“Un īstais laiks ir pienācis?”

“Ir gan! Lilij, es neesmu... Nu, kā lai to pasaka... es īsti neesmu cilvēks.”

"Tiešām?” Lilija smējās, izliekoties izbrīnīta. “Un šis ir tavs pārsteigums? Letij, es nezināju, kas tu esi, taču man pat prātā neienāca, ka tu varētu būt cilvēks. Un kas tad tu esi?”

“Kā tu domā?” Letiju ši saruna iepriecināja, un viņa sāka tā ķiķināt un spurgt, līdz ari Lilija vairs nespēja noturēties, un tad jau abas smējās pilnā kaklā.

“Nu, pasaki taču!” Lilija caur smiekliem lūdzās.

Kad Letija beidzot bija nomierinājusies, viņa paliecās Lilijai tuvāk. Adāmadatas atsāka savu kluso dziesmu. “Tu taču zini, ka Hāniēls ir Jāna Sargs, vai ne?” Lilija pamāja. Sīkā sieviņa ieturēja īsu pauzi un tad teica: “Bet es esmu tavējais!”

“Manējais?” Lilija bija pārsteigta. “Tu esi mans Sargeņģelis?”

“Kas to būtu domājis, vai ne?”

Lilija apstulbusi atlaidās gultā. “Bet vai tad tu neesi pilsētas mērs vai kaut kas tamlīdzīgs kādā domē un kur tur vēl?”

“Esmu, es paspēju arī to.”

“Vai tu vienmēr esi bijusi mans Sargeņģelis?”

“Jā, vienmēr.”

“Bet man šķita, ka Sargeņģeļi... sargā.”

Letija pārtrauca adīt. “Un kurš tev teica, ka man tas izcili padodas?” Atskanēja viņas spalgie smiekli. “Lilij, mūsu darbs būtu vienkāršāks, ja cilvēki to nesarežģītu. Lielākoties jūs esat tik zemās domās par sevi, ka pat neaptverat, cik nozīmīgas ir jūsu izvēles un cik liela jūsu vara.

Mums jāciena pat tās izvēles, kuras radušās ēnu sērgas iespaidā, jo tās ir cilvēku izdarītas izvēles. Tāpēc mēs jūs vērojam, esam klāt un tikai tad, ja atļauts, iejaucamies -tas man, protams, patīk vislabāk. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc lūgšanas ir tik iedarbīgas. Tās ļauj mums iejaukties.”

Viņas dzirdēja, ka pa gaiteni tuvojas Jāns. Viņš svilpoja savu ierasto melanholisko melodiju.

“Vai viņš zina?” Lilija vaicāja.

“Nē,” Letija nosmīnēja, “viņš domā, ka esmu veca un savāda. Man šķiet, viņš mani sauc par īgņu.”

Ienāca Jāns un, ieraudzījis Liliju, izskatījās tik atvieglots, ka šķita - tūlīt apraudāsies.

“Lilij!” Jāns iesaucās un cieši apskāva Liliju. Viņa atbildēja apskāvienam. Lilijā kaut kas bija mainījies, ierastā atturība jeb piesardzība bija zudusi. “Redzēt tevi pamodušos un tik mundru ir īsta dāvana! Skatos, laiks nav tērēts velti - esat kārtīgi uzsitušas klačiņu.”

“Mazliet,” atzinās Lilija. “Bet man joprojām ir daudz jautājumu. Tu jau laikam zini par Saimonu un spoguli?” Cik laba sajūta, ka nekas vairs nebija slēpjams! Lilija bija apņēmusies tā turpināt.

“Jā, mēs zinām,” Jāns atbildēja. “Šeit ierodoties, Sai-mons saslima ar ēnu sērgu.”

“Jūs zinājāt un mani nebrīdinājāt?” Lilija bija šokā.

“Vai tu mums būtu ticējusi?”

“Iespējams, ne,” Lilija piekrita. “Kāpēc neapturējāt viņu?”

“Bija jāpaiet laikam, lai saprastu, pēc kā viņš tīko. Ja mēs būtu tev izstāstījuši, bet pierādījumu mums nebūtu, tu iekļūtu vēl lielākā tumsā par to, ar kuru jau cīnījies.”

“Saimons gan par tevi un pārējiem stāstīja diezgan briesmīgas lietas.”

“Turklāt mīlīgā veidā, vai ne? Varu iedomāties,” norūca Jāns. “Saimons ir krietni pacenties, to nevar noliegt.”

“Un kur Saimons ir tagad?” Lilija vaicāja. Jāns saskatījās ar Letiju un teica: “Izliku viņam lamatas, un Saimons tajās labprātīgi iekrita. Šobrīd viņš ir ļoti tālu dienvidos un atrodas labā sabiedrībā. Līdzīgi kā Karīna ziemeļos. Viņiem jāsaprot, ka nav vieni, pirms abi patiešām spēs būt kopā.”

“Karīna? Viņa sieva? Bet man šķita, ka viņa ir...” “Karīna bija tā Pētniece, kas ceļā uz šejieni saslima ar ēnu sērgu. Iespējams, pie vainas bija viņas spogulis. Baisa ierīce! Jebkurā gadījumā mēs ceram, ka pēc individuālas dziedināšanās viņi atkal satiksies - mazāk pašpārliecināti, toties izārstēti.”

“Kāpēc Saimons gribēja, lai izmantoju spoguli?” "Man viņš teica, ka esot no tiesas ticējis, ka tu ar spoguli varētu mainīt pagātni un atgriezt atpakaļ viņa sievu.” “Kur tagad ir spogulis?"

“Ieslēgts Patvēruma dzīlēs. Pētnieki aizsardzības nolūkos centīsies izprast tā noslēpumu.” Jāns sasita plaukstas, vēlēdamies izbeigt diskusiju. "Tātad, Lilij, kurai vienmēr ir vēl viens jautājums, - vai gribi man pavaicāt vēl kaut ko, pirms vedam tevi uz virtuvi un kārtīgi paēdinām? Starp citu, tagad es patiešām redzu, ka Dziedniekiem ir taisnība. Viņi stāstīja, ka tev ievērojami uzlabojusies veselība. “Nebijisgadījums,”šķiet, tā viņi to nosauca un teica, ka tu pat vari mēģināt nostāties pati uz savām kājām. Ja vien vēlies. Tikai lēni, un kādam tev jāpalīdz.”

Lilija bija sajūsmā. Vispirms Jāns viņai palīdzēja apsēsties uz gultas malas. Pēc tam viņi nolaida gultu zemāk, lai meitenes pēdas pieskartos pie zemes. Pirmoreiz kopš ierašanās šeit Lilija piesardzīgi piecēlās kājās. It kā pavisam neliels sasniegums, bet kāda brīvības sajūta! No piepūles meitenei noreiba galva, un jau pēc dažiem grīļīgiem soļiem viņa atgriezās gultā, kas tagad bija pārveidota par krēslu.

“Apbrīnojami,” Jāns priecājās, un Letijas smaids pletās no vienas auss līdz otrai. “Mēs pie tā vēl kārtīgi piestrādāsim. Kas, tavuprāt, ir izraisījis tādu neredzētu atlabšanu?”

“Adonajs!” Lilija atbildēja.

“Nu protams,” apstiprināja Jāns. “Adonajs un pareizais laiks. Tas ir kaut kas, ko es nekad līdz galam nesapratīšu, bet par ko vienmēr būšu pateicīgs.” Izskatījās, ka viņa vārdi veltīti Kādam, kurš ir neredzams.

Letija gāja pa priekšu, un Jāns viņai pa pēdām ratiņ-krēslā stūma Liliju. Meitenei viss izskatījās citādi - gandrīz tā, it kā viņa te būtu pirmoreiz un maņas būtu daudz asākas. Lilija jutās pateicīga un klusu čukstēja savu paldies Viņam, kas varbūt klausījās.

Kad viņi ieradās ēdamtelpā, Džeralds un Anita steidzās apskaut Liliju, un ari meitene tikpat vaļsirdīgi atbildēja viņu sirsnībai.

Tiklīdz visi bija apsēdušies pie galda, Lilijai izspruka: “Mana pateicīgā sirds šodien ir mana dārgākā velte!” Visi uz viņu pārsteigti paskatījās. “Iedomājos, ja reiz es gribu iemācīties lūgties, varu sākt nekavējoties."

Ēdot vakariņas - mīksti vārītas olas un sviestmaizes -, kas Lilijai šobrīd šķita gardākas par visu līdz šim baudīto, ikviens caur smiekliem un asarām izstāstīja savu versiju par pēdējo dienu notikumiem.

“Vai es pret jums izturējos briesmīgi?” vaicāja Lilija. “Izturējos, vai ne? Lūdzu, piedodiet man!”

“Neuztraucies, miļā,” Anita mierināja. “Mēs sapratām, ka “aizkulisēs” tiek izspēlēts daudz spraigāks sižets nekā “uz skatuves’?’

“Ak!” iesaucās Lilija. “Viss bija daudz briesmīgāk, nekā jūs varētu iedomāties. Saimons un spogulis mani pārliecināja, ka es esmu Lilita.”

“Kas? Lilita?” Džeralds bija sašutis. Viņu acīmredzami kaitināja pat doma par ko tādu. “Pilnīgas fantāzijas! Mīts, kas nebalstās uz vēsturisku patiesību.”

“Es atcerējos, ko tu teici par Lilitu, taču tobrīd tam nebija nozīmes. Tas indīgais spogulis man rādīja melus, kuriem es jau tāpat ticēju. Uzskatīju, ka esmu nevērtīga, neglīta meitene, no kuras kāda jēga būs tikai tad, ja izdarīšu kaut vienu labu darbu - izglābšu pasauli, apturot Mātes Ievas novēršanos no Dieva.”

“Oho!” brīnījās Jāns. “Un kā tu biji iecerējusi to paveikt?”

“Man kauns teikt,” Lilija sakautrējās. “Biju izdomājusi sevi piedāvāt Ādamam Ievas vietā. Tad Ādams vairs nemēģinātu izvilināt Ievu no dārza. Un, ja Ieva nepamestu dārzu un nepievienotos Ādamam, tad pasaule mainītos.” “Neko par to nezināju,” teica Anita, “bet, cik varu spriest, pasaule nav mainījusies.” Viņa vēlreiz paskatījās uz Liliju. “Vai tad ir?”

“Nedomāju vis,” Lilija nedroši atbildēja.

“Kas notika?” vaicāja Jāns.

“Ādams atstūma mani, tas ir - Lilitu. Viņš izvēlējās Ievu. Man šķita, ka nomiršu, bet tad atnāca Adonajs un mani atrada.”

“Ja reiz nekas nav mainījies,” prātoja Džeralds, “Ieva kādā brīdi dārzu laikam būs pametusi.”

“Es nezinu,” Lilija skumji teica, “bet tā varētu būt. Un šķiet, ka Adonajs zināja, ka tā būs. Kāpēc Ieva tā rīkojās?”

Nevienam nebija tāda skaidrojuma, kas atbilstu Lilijas priekšstatiem par Ievu.

Sarunai turpinoties, Lilija pamanīja, ka Anita un Džeralds vilcinās pabeigt maltīti, it kā viņiem būtu vēl kas sakāms. Beidzot meitene neizturēja: “Kas ar jums abiem noticis?”

Anita sakoda zobus un nespēja neko pateikt, tāpēc runāt mēģināja Džeralds, bet apraudājās.

“Mēs saņēmām pavēsti - pieprasījumu un ielūgumu ierasties citā laikā un vietā. Un mēs to pieņēmām. Nezinājām, kā tev to pateikt. Laikam šķita, ka, turpinot sarunāties, nebūs tik drīz jāatvadās. Zinu - tas ir muļķīgi, bet tā nu es... mēs jūtamies.”

“Jūs aizbraucat?” Piepeši Lilijai kaklā sakāpa kamols. “Kad?”

“Drīz,” Anita skumji atbildēja. "Pēc pāris stundām. Tas bija ļoti pēkšņi, bet mēs izlēmām, ka šajā gadījumā jārīkojas ātri. Piedod, lūdzu, Lilij! Ja būtu kāda cita iespēja...”

“Nē, būs jau labi. Patiešām. Tas vienkārši ir tik negaidīti. Jūs man esat... kļuvuši tik mīļi... un es...” Lilija nezināja, kā labāk izteikt savas jūtas pret abiem draugiem.

“Arī mēs tevi mīlam,” teica Džeralds.

"Un, Lilij,” piebilda Anita, “dzīves laikā esmu iemācījusies uzticēt Dievam visu, kas man kļuvis dārgs. Un tas attiecas arī uz tevi, mīļā. Šeit mūsu kopīgais stāsts tikai sākas. Ja mēs nebūtu par to pārliecināti, tad šobrīd nedotos prom.”

Kādu brīdī klusējusi, meitene atkal ierunājās: “Gribu jums kaut ko iedot. Lūdzu, neaizbrauciet, no manis neatvadījušies. Sarunāts?”

“Nekādā gadījumā! Turklāt dzirdējām, ka pēcpusdienā ieradīšoties Aizbildnis. Mēs nolēmām, ka liksim viņam papūlēties, ja nu viņš atbraucis pakaļ kādam no mums.”

"Šito es nesapratu! Kas tas par Aizbildni?”

“Vēlāk paskaidrošu, Lilij,” Jāns ierunājās, "bet tagad Džeraldam un Anitai jāgatavojas savam nākamajam ceļojumam. Tiksimies šeit pēc stundas, lai atvadītos!”

“Letij, vai aizvedīsi mani uz istabu?” Lilija palūdza, un Sardze bez vārda runas izstūma viņu ārā.

“Paldies,” Lilija nopūtās. “Nezināju, kā izteikt savas izjūtas. Ir tā, it kā... Nu, es jūtos tā, it kā beidzot būtu atradusi ģimeni, bet tā man nekavējoties tiek atņemta.”

“Viss mainās, dārgā. Lēmumu kādam uzticēties nepieņem vienreiz un uz visiem laikiem. Par uzticēšanos vai neuzticēšanos tiek lemts ikreiz no jauna - atkal un atkal, un atkal. Mēs pateicamies par saņemtajām veltēm un nepieķeramies tām, ticot, ka nekas nezudīs, pat ja kādu laiku mums to nebūs.”

“Es patiešām cenšos saprast. Nopietni! Tu droši vien domā, ka man galvā ir haoss.”

“Es domāju, ka tu esi pusaudze,” Letija smējās. “Kur pusaudži - tur haoss!”

Par to ari Lilijai bija jāpasmejas, un viņa jutās labāk.

Kad visi atkal sanāca kopā dzīvojamā istabā, lai atvadītos, Lilija pārsteigtajai Anitai iedeva savu dienasgrāmatu.

“Tava dienasgrāmata? Lilij, kāpēc?”

“Tā ir dāvana. Vienīgā man būtiskā lieta, un es gribu to uzdāvināt jums ar Džeraldu. Jūs man nozīmējat visu, kas man vispār ir, - to pašu dārgāko.”

Anitai un Džeraldam trūka vārdu, un Jāns staroja kā lepns tēvs.

“Paldies,” beidzot Džeralds saņēmās. “Tā tik tiešām ir viena no lieliskākajām dāvanām, kādu es jebkad esmu saņēmis.”

“Šo grāmatu man izgatavoja Jāns, un patiesībā tas ir ierakstītājs, līdzīgs tiem, kas atrodas Seifā. Es ierakstīju visu, ko pieredzēju, - gan labo, gan ne tik labo, jo gribu, lai jūs uzzinātu arī to. Savu uzdevumu esmu paveikusi, tagad laiks Pētniekiem mēģināt noskaidrot, ko tas viss nozīmē.”

Jāns parādīja Lilijai, kā pievienot abu Pētnieku plaukstas nospiedumus, lai arī viņiem būtu pieeja ierakstu saturam. “Pieļauju,” viņš teica, “ka jūs atradīsiet vēl vienu Seifu tajā vietā, uz kurieni dosieties. Tad varēsiet šo ierakstu lejuplādēt un atskaņot, lai pētītu.”

“Lilij, mēs drīz tiksimies. Tas ir tikai laika jautājums.” Bez liekām ceremonijām visi apskāvās un saskārās ar pierēm. Pētnieki neatskatoties devās prom, un Lilija saprata, ka tā ir vieglāk.

Meitene ratiņkrēslā pieripinājās tuvāk logam un uzmanīgi piecēlās kājās. Jāns panācās tuvāk, tomēr nepalīdzēja viņai spert pirmos nedroši grīļīgos soļus. “Es to izdarīju!” Lilija lepni iesaucās, un Jāns atzinīgi aplaudēja.

Lēni un uzmanīgi viņa devās atpakaļ un apsēdās krēslā - pārgurusi, bet laimīga. “Jān, vai tu mani varētu aizvest uz Pils Terasi, lai varu izbaudīt vēju un sauli?”

Jāns sekundi saminstinājās, bet tad teica: “Ar lielāko prieku.” Abi ātri tika augšā pa rampu un grasījās iziet saules gaismā, kad negaidīti parādījās Hāniēls.

Sargs pasmaidīja un iedziedājās: “Jān, es piedalīšos.”

Jāns nodūra galvu, mirkli padomāja un tad piekrītoši pamāja: “Paldies!”

“Piedalīsies kur?” Lilija jautāja, ļaunas priekšnojautas pārņemta.

Neatbildējis Jāns ratiņkrēslu ar meiteni pastūma garām Eņģelim un novietoja saulītē uz terases. Taču Lilija gandrīz nejuta siltumu, drīzāk auksta gaisa plūsmu. Viņa vēlējās kā allaž ar skatienu sveicināt jūru, taču pārbijās tik ļoti, ka aizrāvās elpa: uz terases stāvēja kāds svešinieks un, sāniski pagriezies, lūkojās uz jūru. Viņam mugurā bija uzvalks un galvā - melns katliņš, kas izcēla bālo, anē-misko ādu. Svešiniekam bija tumšas dziļi iekritušas acis. Ar melnbalto apģērbu asi kontrastēja kāds pilnīgi neiederīgs aksesuārs - koši sarkans tauriņš.

“Tu esi Aizbildnis?” Lilija, varonīgi cīnoties ar bailēm, vaicāja.

Svešinieks nepagriezies atbildēja rāmā un vēsā balsī: “Es jau ilgu laiku meklēju savu draugu. Ļoti īpašu un senu draugu. Kolekcionāru. Man šķiet, ka tu viņu pazīsti, vai ne? Vai viņš ir tuvumā?”

“Es esmu tepat, Aizbildni. It kā tu nezinātu,” Jāns noskaldīja.

Šķita, ka drūmais virs pasmaida, bet jau nākamajā mirkli smaids - ja vien tas tiešām bija smaids - pazuda.

Aizbildņa izturēšanās un valdonīgums Lilijai iedvesa bailes. Viņa nevilšus pastūmās ar krēslu atpakaļ. Instinktīvi negribējās būt šī cilvēka tuvumā - ne tāpēc, ka Lilija bitos no kāda reāla apdraudējuma, visticamāk, tāpēc, ka viņš meitenē izraisīja dziļu apjukumu un nedrošību. Bija grūti iztēloties, ka Aizbildnim varētu būt draugi, kur nu vēl tādi kā Jāns Kolekcionārs.

“Var jau būt, ka viņš ir tavs draugs,” Lilija čukstēja, “bet man uzmetas zosāda, tikai paskatoties uz viņu.”

“Tas laikam atkarīgs no skatpunkta,” Jāns smējās.

"Izskatās pēc apbedītāja. Ja vien nebūtu tauriņa.”

“Tas tauriņš... Tas ari man nav saprotams.”

Tagad Jāns uzrunāja pašu Aizbildni: “Tātad tu esi ieradies pēc manis?”

Šis jautājums Liliju pārsteidza, un viņa nenoturējās neiejaukusies: “Pagaidi! Tu zināji, ka viņš te būs? Kāpēc man neteici nē, kad lūdzu vest mani šurp?”

“Lilij, es nekad neesmu tev norādījis, ko darīt vai nedarīt. Kāpēc lai tagad sāktu?” Jāns noskūpstīja meiteni uz pieres.

Aizbildnis pagriezās, pirmoreiz paskatījās uz Kolekcionāru un pamāja Hāniēlam.

“Sveiks, vecais draugs,” viņš teica Jānām. “Tu nu gan esi grūti notverams blēdis.”

“Man bija palīgi.” Jāns norādīja uz Hāniēlu, kurš stāvēja, rokas sakrustojis uz krūtīm.

“Tiesa, bet tagad termiņš ir pagājis. Laiks doties!”

“Jān,” Lilija čukstēja, “par ko viņš runā? Kurp tev jāiet?” Viņa baidījās izdzirdēt atbildi.

“Kurp man jāiet?” Jāns, neatbildējis meitenei, uzrunāja viesi. “Uz vēl kādu salu starp pasaulēm vai dimensijām?”

“Nē, vairs ne, Jān. Šoreiz tev jādodas mājās.”

It kā viss jau tāpat nebūtu gana dīvaini, izdzirdot šos vārdus, Jāns sāka raudāt.

“Mājās? Tu ieradies, lai mani vestu mājās?” Jāns šņukstēja un noslīga zemē līdzās Lilijas krēslam. Meitene sargājoši aplika viņam roku, kaut pati bija izmisusi. Šķita, ka tūlīt nāksies zaudēt vēl kādu - jau otro reizi vienas dienas laikā.

“Es zinu, kāpēc tu nāci uz terasi,” Lilija izmocīja caur sakostiem zobiem. “Jān, tu mirsi, vai ne?”

Jāns saņēmās, piecēlās, cenšoties caur asarām pasmaidīt, un vaicāja Aizbildnim: “Vai man vēl ir mirklis, lai atvadītos?”

“Tik ilgi es vēl pagaidīšu, pirms dancināšu tevi uz mājām.”

Ignorējot Aizbildni, Jāns nometās uz ceļiem un ieskatījās Lilijai acīs: “Lilij, es nebiju drošs par to. Aizdomas bija, bet pārliecināts es nebiju. Piedod, ka tas notiek tik pēkšņi.”

“Man tas riebjas!”

“Es zinu un saprotu tevi. Tomēr ieklausies, Lilij, - tas, ko tu sauc par nāvi, ar Adonaja gādību man kļūs par jaunu dzīvību.”

"Es nesaprotu!”

“Tu sapratīsi, mīļo Lilij, tu sapratīsi.”

“Bet vai tad tu neskumsti? Es tik ļoti skumstu, ka, šķiet, tūliņ saplīsīšu gabalu gabalos.”

“Vienmēr ir skumji, pametot vienu laiku un vietu un dodoties uz citu. It īpaši, ja jāatvadās no kāda, kas kļuvis dārgs un mīļš. Manā vecumā cilvēks jūt jauna sākuma tuvošanos - tādas savdabīgas priekšnojautas. Ļaušanās un nepieķeršanās ari ir atgriešanās.”

“Jān, ar tavu palīdzību mana sirds atkal kļuva vesela. Vai zini, ka esi pirmais vīrietis, kuram uzticos un kuru mīlu?”

“Tas ir liels gods un privilēģija,” Jāns atbildēja pavisam klusu - gandrīz čukstus. "Lilij, Dievs ir dižs mākslinieks un vienmēr dziedē uzreiz vairākus. Kādu dienu tu redzēsi, kā esi dziedinājusi mani.”

“Es?”

“Lilij, es nelūdzu, lai uzticies man mūžīgi, bet tikai tagad - šodien, šajā mirklī. Vai tu man uzticēsies?"

Pagāja pāris minūšu, pirms asaru straume aprima un meitene mazliet nomierinājās. Beidzot viņa teica: “Jā! Šajā bridi es tev uzticēšos.”

"Tad atvadies no manis.”

Un to viņa darīja.

Apskāva un noskūpstīja Jānu uz abiem vaigiem un ilgi raudāja. Pēc tam Lilija viņam pačukstēja: “Ardievu, Jān! Drīz es tevi atkal satikšu.”

“Tā būs!” viņš apstiprināja un, dziļi ievilcis elpu, piecēlās.

“Pagaidi! Man ir vēl viens jautājums!”

Jāns dzidri un skanīgi iesmējās. “Bet, protams, tev ir vēl viens jautājums. Kāds tas ir?”

“Ēdenē Dievam ir daudz vārdu. Kā tu Viņu sauc?” “Tas ir vienkāršs jautājums. Mans mīļākais Dieva vārds ir Brālēns!”

“Brālēns?”

“Jā! Es allaž visiem, kas jautā, esmu teicis, ka Dievs ir mans Brālēns.” Jāns staroja un izskatījās, it kā būtu kļuvis jaunāks. “Adonajs, Ješua, Jēzus, otrais Ādams - mans Brālēns, gan redzēsi!”

Kad viņš pagriezās pret Aizbildni, Jānām līdzās parādījās Hāniēls un saņēma viņa roku.

“Es tevi arī mīlu, Lilija Fīldsa!” aizejot Jāns uzsauca Lilijai un iesmējās priecīgi kā bērns.

Aizbildnis pasniedzās pāri terases margām. Piepeši gaisā materializējās durvis, un Aizbildnis tās atvēra. Viņš saņēma Jānu aiz otras rokas, un, sperot vienu vienīgu soli, visi trīs izgāja pa durvīm un pazuda. Lilija sēdēja, muti iepletusi, vērojot, kā portāls sāk vizuļot un pamazām izgaist: līdzīgi pagaist spoguļattēls no gludas ūdens virsmas, kad tajā iemet akmeni.

“Riktīgs teātris!” paziņoja Letija, nostājusies līdzās Lilijai. “Nāc, Lilij, mums vēl daudz darāmā! Labi, ka man nevajag ne kāpnes, ne rampas. Pazūdam no šejienes!”

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Trīs

migla izklīda, Lilija ieraudzīja, ka abas ar Letiju sēž pie Seifa durvīm.

“Vai es neteicu?!” Letija iesaucās. “Daudz ātrāk nekā kopā ar jānu.”

Lilija smējās par spīti tukšumam sirdī. “Ko mēs te darīsim?”

“Tev ir randiņš,” Sardze, šķībi smīnot, paziņoja.

“Man kāds jāsatiek Seifā?”

“Nē taču! Tas būs kas labāks,” Letija ieturēja dramatisku pauzi un tad pārlaida plaukstu pār smagajām durvīm. “Te tev jāiet!”

“Cauri šim durvīm?” Lilija ieskatījās rūpīgāk. Letija viņai lidzās priecīgi dungoja. Durvis joprojām rotāja grebumi, kurus Lilija jau bija redzējusi, - Ādams, ceļos nometies, vāc kaudzē zemi, Ieva stiepj viņam pretī rokas, mūžīgā čūska kož pati savā astē, Vienīgais Kalns ar visu redzošo aci. Meitenei šķita, ka iepriekšējo reizi te bijusi pirms veselas mūžības, lai gan bija pagājušas tikai dažas dienas.

“Manuprāt, Pētnieki teica, ka, izejot cauri tām durvīm, neviens vairs netiek atpakaļ.”

“Tāpēc jau šeit esmu es!” Letija sasita plaukstas. “Es par tādām durvīm zinu visu un varu tevi dabūt kā iekšā, tā ārā. Tas ir viens no maniem talantiem.”

“Kā gan citādi! Un kas man jādara?”

“Ņem mani pie rokas un pieskaries tam attēlam, kurā vēlies doties,” skaidroja Letija.

“Es gribu satikt Ievu.”

“Man jau bija aizdomas, ka tieši to tu gribēsi.” Tik platu Letijas smaidu Lilija vēl nebija redzējusi. Vairs ne vārda neteikdama, meitene piecēlās no krēsla, satvēra Eņģeļa sīko, grumbaino rociņu ar tik maigu ādu kā mazulim un pieskārās Ievas attēlam. Pēkšņi Liliju sagrāba vēja brāzma un apkārt viss mainījās.

Kad Lilija atvēra acis, viņa stāvēja plato, no kura līdz pat horizontam varēja pārredzēt vairākas ielejas. Ja neņēma vērā strautu un upju krastos zaļojošos augus, klajums bija diezgan tuksnesīgs. Viņas drēbes purināja vējš, sev līdzi atnesis apstrādātas zemes un mājlopu smaržas. Rietumu pusē varēja redzēt debesis kāpjam dūmus. “Viņi iekopj ganības,” Letija paskaidroja.

Lilijai šķita, ka plauksta, ko viņa pirmīt saņēma, bija mainījusies. Meitene uzmeta tai skatienu un saprata, ka tā nemaz nepieder Letijai. Lilija pagriezās pret mazo sieviņu un izbijusies soli atkāpās. Letijas vietā meitenei līdzās stāvēja krāšņa un iespaidīga zilas gaismas būtne -kaut kas starp mirdzošu matēriju un caurspīdīgu enerģijas vilni. Tā atgādināja zili liesmojošos sargus Ādama dzimšanas dienas svinībās Ēdenē.

No Letijas būtības centra kā ūdenskritums plūda vibrācijas, iekustinot un saviļņojot apkārtējās frekvences vienotā harmonijā - lūk, ari pastāvīgās dungošanas iemesls!

“Oho!” Lilija noelsās vien. “Letij, vai tā esi tu?”

“На! Vai tiešām domāji, ka es izskatos pēc krunkainas, žāvētas plūmes?” Letijas humora izjūta nebija mainījusies, vienīgi balss šķita jaunāka un dzīvīgāka. “Ir daudz lielāka brīvība, ja neesi pārmērīgi uzkrītošs un ārišķīgs.” Letijas smiekli kā laimīgs bērns dejoja ap meiteni.

“Nezinu gan,” Lilija iespurdzās, “tā vecā un īgnā slkaļa bija tīri iespaidīga.”

Gaiss bija silts un sauss, un saule patīkami sildīja Lilijas ādu.

“Iesim turp!” Letija pamāja, rādot uz kaut ko Lilijai aiz muguras. Meitene pagriezās un ieraudzīja apmēram tūkstoš pēdu augstu klinšu sienu, kas burtiski aizēnoja debesis. Tās pakājē šalca ūdenskritums un bija desmitiem telšu, ko uz visām pusēm purināja ass vējš. Reizēm brāzmas tik stipri raustīja telšu auklas, it kā gribētu tās noraut un pašas teltis aizlidināt pa gaisu. Pat no attāluma varēja skaidri dzirdēt dobjo troksni, kas radās, vējam sitoties gar telts sāniem.

“Vai viņa ir kādā no teltīm?” Lilija vaicāja.

“Jā! Gribi iet kājām vai uzreiz jau būt tur?”

Lilija iesmējās. “Iesim vien kājām. Čūsku taču nebūs, vai ne?”

“Tā kā te esmu es, tad tuvāko simts jūdžu rādiusā čūsku nav.”

Lilija tam ticēja.

Letija rādija ceļu, un Eņģeļa mirdzums krita pār zemi kā vizoša fatamorgāna. Kur viņa bija gājusi, sazēla augi, veidojot zaļas takas, un kā mazi lietussardziņi vaļā atsprāga un brīnišķos ziedos izplauka pumpuri, kas līdz tam bija dusējuši smiltīs.

“Tā nu tas ir,” Letija klāstīja, "likt uzziedēt tuksnešiem ir daudz vienkāršāk nekā adīt.”

“Letij, tu esi pārsteigumu pilna.”

“Tāpēc es tik labi saprotos ar bērniem. Viņiem ļoti patīk pārsteigumi.”

Tuvojoties apmetnei, Lilija pamanīja, ka no otras plato puses viņām pretī steidzas vēl viena zaļa puķu taka. Tā beidzās tieši tur, kurp viņas devās, - pie vienas no lielākajām teltīm.

"Vēl viens Sargs,” Letija bija lakoniska.

Telšu pilsētiņa bija izvietojusies ieplakā, ko no vienas puses norobežoja klinšu siena, reizē arī dodot pavēni. Tur auga dažnedažādi augi, mazi kociņi un visās varavīksnes krāsās ziedoši krūmi. Zālē starp teltīm bija mākslinieciski izkārtotas augļu un dārzeņu dobes.

Pie ūdenskrituma ieplaka sašaurinājās un pārgāja sulīgi zaļā pļavā - patiesībā aitu ganībās. Gaiss tur smaržoja, un ūdenskrituma čala likās priecīga un aicinoša. īsta idille, ko sargājoši ieskāva klintis.

Kad Lilija un Eņģelis jau bija pavisam tuvu, no telts iznāca sieviete. Meitene viņu uzreiz pazina - Māte Ieva! Viņa izskatījās vecāka nekā Ēdenē, tomēr vēl ne tik veca kā toreiz, kad Liliju apciemoja Patvērumā. Meitene skriešus metās pretī Ievai. Māte viņu cieši jo cieši apskāva, un Lilijai šķita, ka ir pārnākusi mājās. Līdzīgi viņa bija jutusies vienīgi Adonaja rokās.

“Es tik ilgi gaidīju mūsu tikšanos,” Ieva teica un vēl ciešāk apkampa meiteni.

“Kā tu to domā?” Lilija brīnījās. "Mēs taču daudzas reizes tikāmies. Toreiz gan tu biji vecāka.”

Sieviete smējās: “Nu, var jau būt, ka tev šī nav pirmā reize, bet man gan ir!”

Pievērsusies Eņģelim, Ieva viegli paklanījās. “Sen neesi redzēta, Letīcij! Tava klātbūtne mani pagodina.”

“Man ir liels prieks, Māte Ieva, piedzīvot šo dienu. Ļoti nozīmīgs notikums!”

“Tā ir, tā ir.” Ieva pacēla rokas un aicināja: “Nāciet iekšā un atvelciet elpu. Lilij, tev esam sagatavojuši ēdienu un pārsteigumus.”

Viņas sekoja Ievai teltī aiz vēja raustītiem aizsegiem un nonāca bagātīgi rotātā dzīvojamā zonā. Tur jau darbojās vairākas sievietes: dažas, iekārtojušās zemē uz pīte-ņiem, gatavoja ēdienu, citas smalcināja aromātiskus garšaugus, viena rotaļājās ar bērniem, vēl kāda sēdēja stellēs un auda.

“Tās ir manas meitas,” Ieva smaidot teica. “Adonaja apsolījums un mans prieks. Un šī jaunā sieviete,” Ieva uzrunāja klātesošās, saņemot Lilijas roku, “ari ir mana meita.”

Kaut arī telpa bija no visām pusēm noslēgta un tajā valdīja rosība, gaiss bija svaigs, spirdzinošs un patīkami atvēsināja pēc āra svelmes. Nobaudīšanai skaisti izliktas Liliju gaidīja maizītes un saldumi, augļi, rieksti, dažādu veidu žāvēta gaļa un citi gardumi. Pārpilnība! Ieva aicināja meiteni iekārtoties mīkstos paklājos un spilvenos.

“Ļauj man tevi aplūkot!” Ieva teica, vērojot Liliju, un meitene atbildēja Mātes skatienam. Ievai acis bija sanesušās asaras. “Nespēju noticēt, ka tā esi tu!” viņa beidzot teica. “Jau kopš Radīšanas man tika solīts, ka būs trīs, bet es necerēju, ka kādreiz dzīvē satikšu pārējās divas."

“Piedod, Māte Ieva,” Lilija atzinās, “bet es nesaprotu, par ko tu runā.”

“Taisnība, viņa nezina,” piebilda Letija, kas stāvēja tuvu aizsegam, caur kuru viņas bija ienākušas teltī.

Ieva sajūsmā aizspieda ar plaukstām muti, tomēr nenoturējās un sāka smieties: “Viņa nezina? Tā ir vislielākā dāvana. Viņa neko nezina!” Pirms meitene bija pavisam apmulsusi, Ieva teica: “Manu mīļo Lilij, esmu sajūsmā, ka pati tev varēšu izstāstīt.”

“Izstāstīt ko?” Lilija ziņkāri brīnījās.

“Vispirms,” Ieva turpināja, “tev man jāatklāj, kāpēc šeit esi ieradusies.”

“Atnācu parunāt ar tevi. Man bija tik daudz jautājumu! Bet tagad, saprotot, ka tu mani nepazīsti, būtu dīvaini tos uzdot.”

“Ak, Lilij! Es zinu tevi, kaut arī neesam tikušās. Vismaz, cik es spēju atcerēties.”

Kāda Ievas meita sniedza Lilijai tasīti silta, putojoša kazas piena. Lilija pateicās un nogaršoja.

“Kur mēs īsti esam?” meitene vaicāja Ievai.

“Mēs esam pie Ēdenes vārtiem - mazliet uz rietumiem, bet ne ļoti tālu.”

“Un kas šis ir par laiku?”

Ieva domīgi pavērās telts griestos. “Kā lai tev to saprotamāk paskaidroju, Lilij? Es laiku skaitu gadalaikos, un četri gadalaiki iezīmē gadu. Man laiks sākās ar dienu, kad novērsos, - ar dienu, kad izvēlējos pamest dārzu un sameklēt Ādamu.”

Šis Džeralda teorijas apstiprinājums salauza Lilijas sirdi. "Pirms cik gadiem tas notika?”

“Ir pagājuši gandrīz četrsimt gadi kopš tā brīža...”

“Kāpēc?” Lilija nenocietās. “Kāpēc tu novērsies un pameti mierpilno Ēdeni? Kāpēc nepaliki tur Dieva aizgādībā?” Izklausījās skarbāk, nekā domāts, bet Ieva nelikās aizvainota.

Viņa smagi nopūtās. Jautājums, kā redzams, Ievu sāpināja, un atbilde bija ierakstīta joprojām jaunavīgās sejas pantos un pirmā sirmuma skartajos matos.

“Es nenoticēju,” Ieva teica. “Lilij, es nenoticēju, ka Adonajs piepildīs visas manas ilgas un ka manas vēlmes ir īstenojamas bez Ādama. Es nenoticēju, ka Dievs atradīs veidu, kā realizēt Savu solījumu, un sāku domāt, ka man pašai viss jāpaveic. Ādams atgriezās pie tā, no kā bija nācis, - pie zemes. Zemē un savu roku darbā viņš meklēja jēgu, identitāti, drošību un mīlestību. Es rīkojos gandrīz tāpat un arī atgriezos pie tā, no kā biju nākusi, -pie Ādama.”

“Un kas notika?” Lilija jutās vīlusies Ievā... un arī sevī.

“Zeme nevar cilvēkam dot to, ko var dāvāt vienīgi Dievs, turklāt tikai esot vaigu vaigā ar Viņu. Zeme atbildēja ar dzelkšņiem un ērkšķiem. Raižpilnu domu mākts, Ādams smagā darbā apstrādā zemi. Mūsu vīriešu dzimuma pēcnācēji cits citu nogalina alkatīgā kārē pēc zemes. Viņi maldīgi cer, ka zeme var izaudzēt to, kas tiem visvairāk vajadzīgs.”

Lilija nolika malā savu piena tasi. “Un tu, Māte Ieva? Kas notika ar tevi?”

“Kad pievērsos Ādamam, cerot no viņa dabūt to, ko dāvāt var tikai Dievs, Ādams un viņa dēli reaģēja ar varu un pakļaušanu. Un nu arī es, raižpilnu domu mākta, nopūlos ar šiem vīriem, lai laistu pasaulē bērnus.” Ieva pieklusināja balsi un paskatījās uz pārējām sievietēm. “Manas meitas sacenšas un cīnās cita ar citu alkatīgā kārē pēc vīriešiem un ģimenes, maldīgi cerot, ka viņi var dot to, uz ko sākumā cerējām, bet ko tagad jau pieprasām.”

Šīs patiesības smagums Liliju sagrāva. Tik daudz pasaules posta bija cēlies līdz ar novēršanos no Dieva.

“Kāpēc tu pameti dārzu?”

“Katru dienu Ādams ieradās pie Ēdenes robežas, un katru dienu es sēdēju un klausījos viņa lūgšanos. Lai cik nikna biju par nodevību, es negribēju, lai Ādams domā, ka esmu viņu pametusi. Varbūt šī vēlme saprast otru, salīgt mieru un atgūt zaudēto, atjaunot saikni un sadziedēt brūces ir daļa no Dieva mātišķās būtības mūsos. Beznosacījuma mīlestība. Žēlsirdība.”

Ieva nopūtās. “Tad viņš vairs nenāca. Ādams pazuda, toties es katru dienu devos uz Ēdenes robežām un gaidīju. Katru dienu prasīju Dievam, ko man iesākt. Un katru dienu Dievs mani aicināja uzticēties. Es uzticējos -līdz nākamajai dienai. Laiks ritēja, bet Ādams neatgriezās. Es sāku prātot par Dieva solījumu: mans dzimums satriekšot čūskas galvu. Jo vairāk prātoju, jo vientuļāka jutos un mazāk tiecos pēc Dieva klātbūtnes. Lēnām sāku novērsties. Es negribēju ticēt, gribēju atbildes.”

“Kāpēc Dievs neatbildēja?” Lilija vaicāja.

"Dievs prasa uzticēšanos,” Ieva teica. “Man nevajadzēja novērsties.”

“Bet kāpēc Dievs tevi neapturēja? Kāpēc ļāva novērsties?”

“Esmu sapratusi, ka Dievs mani ciena vairāk nekā es pati sevi, ka Dievs pakļaujas maniem lēmumiem, ka iespēja pateikt nē un novērsties ir būtisks priekšnoteikums, lai Mīlestība varētu būt Mīlestība. Adonajs nekad nav slēpis Savu vaigu no manis, nedz ari noklusējis manu izvēļu sekas. Tāpēc daudzi mani dēli un meitas nolād Dievu un Dieva vārdu. Bet Dievs atsakās būt tāds, kādi esam kļuvuši mēs, un izmantot spēku un varu. Viņam ir drosme piekrist un pat ļauties visām mūsu izvēlēm. Tādā veidā Viņš var būt kopā ar mums tumsībā, kuru ar savu novēršanos esam radījuši.”

Lilija sāka gauži raudāt. “Tā ir tikai mana vaina!”

Ieva piesteidzās pie Lilijas, apkampa viņu un aijāja kā jau māte. Kāda cita sieviete piedāvāja karstu, ar olīveļļu apslacītu maizi, it kā tā varētu palīdzēt. “Mīlulīt, kāpēc lai tā būtu tava vaina? Par ko tu runā?”

“Manis dēļ Ādams vairs nenāca pie Ēdenes mūriem!”

“Kuš, kuš, Lilij, es jau teicu, ka zinu, kas tu esi.”

“Tu zini?” Lilija šņukstēdama jautāja. “Kā tu varētu mani zināt?”

“Ādams izstāstīja.”

Lilija kā sastingusi blenza uz sievieti, kas piedāvāja kabatlakatiņu, un, izšņaukusi degunu, beidzot pārvaicāja: “Ādams izstāstīja?”

"Protams, izstāstīja.” Ieva pasmaidīja. “Viņš domāja, ka tevi sauc Lilita, bet sapnī Adonajs man atklāja tavu īsto būtību.”

“Ādams tev pateica, ko es izdarīju?” Kā karsts vilnis Liliju spēji pārņēma kauns.

“Jā, pilnīgi visu, bet Adonajs man izskaidroja iemeslus un tavu patieso būtību. Tu nekad neesi bijusi tā Lilita. Viņa jau pašā sākumā bija vieni vienīgi meli.”

Beidzot arī šī nasta vairs nespieda Lilijas sirdi. Viņa atviegloti iesmējās, tad mazliet paraudāja, un tāpat darīja arī Ieva. Spulgacaina meitenīte Lilijai mierinājumam sniedza baltu tuksneša puķi, viņa to pateicīgi pieņēma un iecēla mazuli sev klēpī. Ieva, maigi smaidot, noglāstīja bērna cirtainos matus.

Nomierinājusies Lilija atgriezās pie sarunas. “Tomēr es joprojām nesaprotu, kāpēc tu aizgāji no dārza. Vai tev bija žēl Ādama?”

“Ak, kaut es būtu tik cēla! Patiesība diemžēl nav tik rožaina. Vēlāk visu kārtīgi pārdomājot, sapratu, ka to darīju vienīgi sevis dēļ. Tas bija mēģinājums aizpildīt tukšumu, kas radās pēc manas novēršanās. Turklāt man taču vajadzēja kaut kā pārvarēt bailes par to, ka manas ilgas varētu nepiepildīsies. Tobrīd es to neatzinu un pati sev iestāstīju, ka rīkojos cienījami un Dievam tīkami. Nesapratu, kā varētu radīt apsolīto pēcnācēju, esot atšķirtai no Ādama. Visai drīz sev iestāstīju, ka Dievs mani pārbauda, vai esmu gana nobriedusi lēmumu pieņemšanai. Es nevis paļāvos uz Dievu un ticēju, ka Viņš spēj neiespējamo, bet gan domāju, ka, pametot Ēdeni un pievienojoties Ādamam, piepildīšu solījumu. Nevajadzēja pat čūsku, kas novestu no ceļa. Es pati sev meloju un ticēju saviem meliem. Ticēju, ka Ēdenes pamešana ir svēta rīcība un dalība Dieva plānā.”

“Ak Dievs!” Lilija iesaucās. “Es darīju tieši to pašu, pametot Ēdeni un piedāvājoties Ādamam.”

“iVlēs, visticamāk, neesam vienīgās, kuras cenšas piepildīt savas ilgas. Ādams bija dziļi satriekts, mani ieraugot, bet pēc tam, kad atradām ceļu viens pie otra, es paliku stāvokli. Drīz mums piedzima pirmais bērns.”

“Tas, kuru Dievs bija apsolījis?”

“Lai attaisnotu savu izvēli, es vienmēr pārliecināju sevi, ka šis nu reiz ir solītais bērns. Kad piedzima Kains, es saucu: “Esmu dzemdējusi dēlu, Adonaj!" Un gadiem ilgi akli turējos pie šīs cerības, līdz pamanīju novēršanos arī Kainā. Otru dēlu - Kaina brāli - nosaucu par Ābelu, kas nozīmē "nopūta”, jo manas cerības bija sākušas zust.

Adonajs brīdināja Kainu par novēršanos, tomēr Kains Ābelu nogalināja. Adonajs vēlreiz vērsās pie Kaina, bet viņš atraidīja Dieva zīmi un aizsardzību. Kains izvēlējās nošķirties no mums un vadīt nemierīgu klaidoņa dzīvi. Viņš uzcēla pirmo pilsētu un nosauca to mana mazdēla vārdā par Hanohu, kas nozīmē jaunu sākumu. Kains pat vairs nepiemin Adonaju, bet runā tikai par vienu Dievu -Elohīmu. Ruaha viņam vairs ir tikai atmiņu rēgs. Mani pēcnācēji no Kaina ir tumsības, slepkavību un krāpšanas pilni.”

Kādu brīdi sieviete klusībā nodevās sērām un nožēlai.

Lilija pavaicāja: “Vai mums ir kāda cerība?”

Ieva nopūtusies pasmaidīja. “Jā, Adonajs ir mūsu drošā cerība, un tāpēc te esi tu!”

“Es joprojām nesaprotu, kāda tam saistība ar mani?”

“Lilij, es jau teicu, ka bija trīs.”

“Kas trīs?” Lilija neizpratnē šūpoja galvu.

"Trīs sievietes, kuras iezīmē cilvēces vēsturi. Viena, kurai dots sēklas apsolījums, - tā esmu es. Otra, caur kuru solījums tika piepildīts. Un tā ir...” Ieva norādīja uz maza auguma sievieti, kas sēdēja turpat netālu un veidoja kukulīšus no mīklas. Pirmajā acu uzmetienā viņa neizskatījās daudz vecāka par Liliju - ar maigu seju, kas bija manāmi gaišāka nekā pārējām sievietēm, un mirdzošām acīm.

“Tā esmu es!” viņa atsaucās, šķelmīgi smaidot.

“Kā redzi, Lilij, tu neesi pirmā, kas šodien šurp atnākusi,” teica Ieva.

Jaunā sieviete piecēlās, nopurināja no plaukstām miltus un pienāca pie Lilijas. “Es - tāpat kā Ieva - visu mūžu esmu gaidījusi, kad satikšu tevi.” Lilija sagrozījās, gribēdama piecelties un sasveicināties, un mazā meitenīte noslīdēja viņai no klēpja un aizspurdza pie bērniem.

“Šis man bija īsts izaicinājums - savaldīties un neizpļāpāties jau ātrāk!” sieviete teica un priecīgi apskāva Liliju.

Tikai tagad Lilija pamanīja, ka Letijai blakus stāv vēl viens gars: līdzīga apveida, bet ar atšķirīgām krāsu un skaņu vibrācijām.

“Kas tu esi?” Lilija atsvabinājās no apskāviena.

“Marija! Apsolītā dēla, otrā Ādama - Jēzus - māte!”

Beidzot Lilijas prātā viss sakārtojās pa vietām. “Nevar būt! Tu esi Jēzus māte Marija? Jāns man centās kaut ko skaidrot par otro Ādamu, bet es neko nesapratu.”

“Jāns sūta sveicienus! Lilij, lai arī jūs tikai nesen šķīrāties, viņam tevis jau pietrūkst,” Marija teica.

“Jāns? Viņš man atklāja gluži jaunu pasauli.”

“Tāds viņš ir. Būdams Liecinieks, Jāns to ir darījis jau iepriekš.”

Cenšoties nepievērst uzmanību, Lilija sev ieknieba, lai pārliecinātos, ka nesapņo.

“Un kas ir trešā?”

Ieva un Marija reizē iesaucās: “Tu!”

Lilija pamirkšķināja. “Es?”

“Tu! Lilij, tu esi Līgava. Tā, ar kuru apsolītais dēls būs mūžam vienots.”

“Es?” Lilijai atkal acīs riesās asaras. Tās kāpa uz augšu no kāda neizdibināma avota, no svētas vietas meitenes dvēseles dzīlēs, kurai piekļūt varēja tikai Dievs. “Mani neviens negribēs! Es esmu pārāk sabeigta.”

“Mans dēls tevi grib!” apgalvoja Marija. “Un, izrādot Savu mīlestību un nebeidzamo pieķeršanos, Viņš sūta tev dāvanu. Letīcij?”

No vilnījošā gaismas tērpa dziļumiem Letija izņēma gredzenu, kuru Lilijai reiz bija dāvājis Džeralds.

Lilija sāka skaļi smieties: “Ahā! Tātad tu pievāci manu gredzenu?!”

“Tomēr labāk nekā atstāt čūskai,” Letija atbildēja.

“Mīļā, tas aizvien bijis paredzēts tev.” Marija paņēma gredzenu un sniedza Lilijai. “Tas ir derības gredzens, laulību solījums.”

“Vai Adonajs grib mani precēt? Kāpēc?”

“Lilij, mēs visi esam tevī. Tu iemieso mūsu salūšanu un izdziedināšanos,” skaidroja Ieva, un abas ar Mariju pienāca meitenei tuvāk. “Tu esi īstā!”

“Bet man nevar būt bērnu!”

“Reiz ari es tā domāju,” atzinās Ieva. “Es nenoticēju, bet Marija ticēja. Vai saproti? Kad iekļuvu strupceļā starp apsolījumu un neiespējamību, es izvēlējos novērsties. Marija nenovērsa savu vaigu no Elohlma un savā ticībā bija klātesoša. Dievs paveica neiespējamo, un apsolījums drīz piedzima.”

Ieva maigi saņēma Lilijas plaukstu savējā. “Mana meita, vai tu no manas novēršanās neko neesi mācījusies? Dievs grib, lai tu dzīvo vaigu vaigā ar Viņu. Dzīvot Viņā un ar Viņu ir visaugstākais Labums.”

"Kā tu to paveici? Kā tu spēji noticēt neiespējamajam?” Lilija vaicāja Marijai.

“Man palīdzēja,” Marija atbildēja un paskatījās uz Eņģeli blakus Letijai. “Vai ne, Gabriēl?”

“Tādu nieku vien,” atsaucās skaidra un spēcīga balss.

“Pieticīgs kā vienmēr,” purpināja Letija, bet ari viņas balss bija maiguma pilna.

“Vai tās būs tādas kā aprēķina laulības?” Lilija mulsi vaicāja.

“Vai tad mēdz būt ari citādas?” Marija atbildēja ar pretjautājumu, visas sasmīdinot.

“Man ir vēl viens jautājums,” Lilija paziņoja.

“Jā, par to Jāns mani jau brīdināja,” atbildēja Marija.

“Kas man tagad jādara?”

“Jāgaida,” Marija teica. “Jāgaida noliktais laiks. Un, kamēr gaidīsi, tavs uzdevums būs katru jaunu dienu uzticēties. Ticēt Viņam visā, kas ar tevi notiek. Kad noliktais laiks būs klāt, mans Dēls ieradīsies tev pakaļ un aizvedīs uz pašām lielākajām kāzu svinībām, pēc kādām radība ilgojas.”

“Vai tu pieņem šo aicinājumu katru dienu ticēt un gaidīt?” vaicāja Ieva.

Tas nu bija pavisam vienkārši. “Jā,” Lilija atbildēja un uzmauca gredzenu sev pirkstā. Marija un Ieva uzlika savas plaukstas uz Lilijas plaukstām, Marija ar pieri pieskārās Lilijas pierei. “Bērns, Dievs tur Savus solījumus.”

Lilija aizvēra acis. "Šodien es Viņiem ticu.”

DIVDESMITĀ NODAĻA Beigu sākums

Lilija atvēra acis un atklāja, ka atkal stāv pie Seifa durvīm. Letija, atgriezusies iepriekšējā sīkās večiņas izskatā, turēja meitenes roku.

“Vai tas bija pa īstam?” meitene vaicāja.

"Pārāk skaisti, lai izteiktu vārdos!” Letija atbildēja savā spalgajā balstiņā, kuru Lilija bija paguvusi iemīlēt.

“Un ko tagad?”

“Tu jau zini! Tagad sāksies īstais darbs! Bet tev vajadzēs šo.”

Lilija ieraudzīja, ko Letija tur rokās, un iesmējās. Tā bija Anitas dāvātā sudraba atslēga. “Vajadzēja to nojaust, kad iedevi man gredzenu! Tu nočiepi arī atslēgu?”

Letija paraustīja plecus. “Es labāk par dāvinātājiem zināju, kam tev šīs lietas vajadzēs.”

Meitene virpināja rokā atslēgu. “Šķiet, zinu, kam tā domāta, bet man ir bail.”

“Baidīties ir cilvēcīgi. Tikai atceries: tevi mīl!” “Neviens nekad neticēs tam, kas ar mani te noticis. Vai es atcerēšos?”

“Dievs tev dos gudrību saprast, ko stāstīt citiem un ko ne. Un, jā, tu nekad to neaizmirsīsi.”

“Paldies, Letīcij,” Lilija smaidīja.

“Pietiks, ja sauksi par Letiju, mazā.”

“Letij, reiz tev būs jāizstāsta par visām reizēm, kad esi mani glābusi.”

“Pusaudži!” Letija smējās. “Jūsu dēļ mums, Sargiem, bezdarbs nedraud.”

Lilija uzdrošinājās paspert soli prom no Sardzes. Jaunā pēda vēl nebija sadzijusi, un kāja ļima.

“Pie tās vēl jāpierod,” Letija teica, ar spieķīti piesitot pie Lilijas kājas. Atskanēja doba, metāliska skaņa.

"Kas tad tas?” Lilija pavilka uz augšu svārku malu un ieraudzīja metāla kāju. “Kas notika ar maniem vasarrai-bumiem?”

“Protēze,” Letija noburkšķēja. “Labākais, ko šobrīd piedāvā tava laiktelpa. Būs jāiztiek ar to.”

Lilija pieliecās un samīļoja Letiju, un tā atbildēja viņas apskāvienam.

“Lūdzu, nepamet mani!”

“Lilij, es vienmēr būšu tev līdzās. Bet arī Adonajs tevi nekad nepametis un neatteiksies no tevis. Kā Marija teica, Viņi vienmēr tur Savus solījumus.”

“Labi, tad darām, kas darāms.”

Lilija lēnām pagriezās un kliboja projām pa gaiteni. Nekur tālu jāiet nebija, taču, kamēr meitene nokļuva līdz tām pašām aizslēgtajām durvīm, kuras Jāns neļāva vērt vaļā pirmajā dienā Seifā, viņa bija aizelsusies.

Lilija pagrieza rokturi. Joprojām slēgtas.

Kādu brīdi meitene stāvēja un skatījās uz durvīm, apzinoties, ka, izejot pa tām, nekas nekad vairs nebūs kā līdz šim. Bet nekas jau tik un tā vairs nebija kā līdz šim. Viss, kas Lilijai šķita droši zināms gan par sevi, gan citiem, bija sagriezies ar kājām gaisā. Viss, ko viņa reiz bija centusies kontrolēt, bija nodots Adonaja rokās. Pārliecība izrādījās māņi, un kontrole - tikai ilūzija. Ko vēl varēja zaudēt? Nebija iemesla, lai paliktu Patvērumā. Ja reiz Dievs viņu nekad nepametīs, ja Letija aizvien būs līdzās, ja viņas uzdevums ir vienkārši katru jaunu dienu ticēt Adonajam - to Lilija varētu paveikt. Vismaz šodien.

Lilija ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza. Tad atvēra durvis.

Telpa bija viesistaba - silta un patīkama, mēbelēta ar krēsliem, dīvānu un rakstāmgaldu, un plaukti bija pilni ar grāmatām. Lilija to pazina. Viņa jau daudzkārt te bija uzturējusies - šajā drošajā un dziedināšanai, ciktāl Lilija to pati pieļāva, labvēlīgajā patvērumā.

“Labrīt, labrīt, jaunā dāma! Nāc vien iekšā!” Sieviete, kas uzrunāja Liliju, sēdēja pie rakstāmgalda. Viņa aizvēra klēpjdatoru, noņēma brilles un nolika uz galda, piecēlās un sniedza meitenei roku.

Tā bija gara auguma, slaida, melnādaina kundze, tērpusies raibos svārkos un blūzē. Viņas teju vai karaliskā āriene liecināja par viedumu un labestību.

“Lūdzu, sēdies! Vai tev kaut ko piedāvāt?”

“Nē, viss labi, paldies,” Lilija atbildēja, izvēloties, kur apsēsties. Sieviete pievilka savu krēslu tuvāk Lilijai un arī apsēdās - pietiekami tuvu, lai Lilija justos ērti, bet ne apdraudēta.

“Nezinu, vai tu mani atceries. Esmu ārste, kas tev palīdz tikt galā ar piedzīvotajām traģēdijām un zaudējumiem un uzsākt atlabšanu. Mani sauc Evelīna.”

Lilija pasmaidīja. “Un mani - Lilija Fīldsa.”

Ārste izskatījās pārsteigta. “Ļoti labi, Lilij! Kopš uzturies šeit, tu reizēm pašaizsardzības nolūkos sev izdomāji citu identitāti. Un tas ir vairāk nekā saprotami, ņemot vērā piedzīvoto.”

“Citu identitāti?”

“Jā, dažreiz tu sevi sauci par Krišu, citreiz - par Princesi.”

"Jā, tā varētu būt,” Lilija piekrita, atceroties vārdus, kādos meitu bija saukājusi traumētā māte un vīrieši, kuri viņu izmantoja. “Tomēr man tos vārdus laikam vairs nevajadzēs. Ja gribu pavisam atveseļoties, man jāsaprot, kā būt man pašai.”

Evelīna mirkli sēdēja ar ieplestu muti, it kā Lilija viņu atkal būtu pārsteigusi. “Lieliski! Dažiem cilvēkiem jāstrādā gadiem ilgi, lai viņi nonāktu līdz šādām atskārsmēm.”

“Cik ilgi te esmu es?”

“Apmēram gadu, bet lielākoties ķirurģiskajā nodaļā. Valsts izcilākie ārsti pamatīgi centās, lai atjaunotu tavu fizisko veselību. Nezinu, cik daudz atceries, bet tu biji uz nāves robežas, kad tiki atrasta.”

“Es atceros,” Lilija atbildēja. “Kuģa konteiners. Cilvēku tirgotāji. Es atceros.”

Evelīnas skatienā bija redzams apmulsums, taču smaids izstaroja siltumu un cerību. “Labi, tad ar to arī

sāksim.” Viņa no rakstāmgalda paņēma kādu mapi un no tās - papīra lapu. “Lilij, esam saņēmuši iesniegumu no tavas bioloģiskās mātes. Nebija viegli viņu atrast. Viņa ir rehabilitācijas iestādē un ārstējas no atkarībām. Viņa lūdz atļauju ar tevi satikties. Ja vēlies.”

Tas Liliju pārsteidza nesagatavotu. Dusmu un aizvainojuma vilnis aizsita elpu. "Uzticies” viņa domās sev pavēlēja un nedaudz nomierinājās. Meitene koncentrējās uz saules stariem, kas slīpi spīdēja caur logu. “Vai man jāizlemj tagad? Šķiet, vēl neesmu tam gatava.”

“Nē, protams, ne! Es tikai gribēju, lai tu zinātu. Man nepatīk noslēpumi. Es labprātāk gribētu...”

“Pataupīt labus pārsteigumus kādai citai reizei, vai ne?” Lilija iejaucās, un abas sāka smieties.

“Tieši tā! Rādās, ka tu lasi manas domas. Turklāt mums pievienosies vēl divi terapeiti. Sieva un vīrs - viņi ir jauni speciālisti un strādā komandā. Šodien viņi ar visu iepazīstas, bet rit jūs tiksieties. No tā, ko esmu par viņiem dzirdējusi, varu spriest, ka mēs visi labi sapratīsimies.” “Un Jāns?” Lilija pavaicāja, nespējot noturēties. Evelīna atlaidās dziļāk krēslā, it kā gribēdama labāk apsvērt atbildi. “Jāns? Brīvprātīgais sanitārs?”

“Jā, viņš.”

“Lilij, Jāns jau bija vecs un pirms pāris dienām aizgāja mūžībā. Viņš vienkārši aizmiga un nepamodās. Piedod, ka neviens tev nepateica.”

“Būs jau labi,” Lilija noteica, tomēr acīs sariesās asaras un lēni ritēja pār vaigiem. Meitene tās neslēpa un arī necentās noslaucīt. “Jāns mēdza mani apciemot. Man viņš patika. Viņš bija jauks un jautrs, pat ja es tāda nebiju,

un manis dēļ centās, cik spēka. Man viņa pietrūks, tas ari viss.”

Ārste pamāja. “Ir cilvēcīgi un svarīgi spēt sērot par zaudējumiem un tiem, kuri aizgājuši no mūsu dzīves.” “Un Letija?"

“Letija? Tu domā slimnieku kopēju Leticiju? Šķiet, ka viņa te ir visu laiku. Neparasta sieviete! Aizvien dāvina man savus adījumus, un man nepietiek dūšas viņai pateikt, ka nezinu, ko ar tiem iesākt.” Evelīnas smieklos skanēja mīļums. “Piemēram, šis,” viņa teica, izvilkusi no plaukta kaut kādu adījumu. “To viņa man iedeva vakar.” “Es paņemšu!” piedāvājās Lilija, pastiepusi roku. “To, ko negribi, vienkārši atdod man. Es tos krāju.”

“Paskati tik - kolekcionāre! Nu tad esam vienojušās!” Evelīna nopriecājās. Sniedzot adījumu Lilijai, viņa pievērsa uzmanību meitenes rokai. “Tas nu gan ir neparasts gredzens! Neatceros, ka būtu to iepriekš redzējusi.”

Lilija pagrozīja gredzenu. “Tas ir ļoti īpašs. To man uzdāvināja viens no retajiem vīriešiem, kam patiešām var ticēt. Šis gredzens ir apsolījums, ka vienmēr esmu bijusi mīlestības vērta.”

“Lilij, ja esi guvusi tik būtisku atziņu, tad nav tādu grūtību, ko mēs kopā nespētu pārvarēt.”

Lilija pasmaidīja. “Es zinu!”

Evelīna paņēma pierakstu kladi. “Tātad, Lilij, vai esi gatava uzsākt grūtāko posmu mūsu darbā? Viegli nebūs, tomēr tas būs tā vērts.”

“Esmu gatava. Ar ko sāksim?”

LILIJAS DZEJOLIS

Ir Patiesais -augstāk, starp un pāri Vienam vai Diviem. Gan Viens, gan Divi -tie ir Trīs. Mīlestībā Viņi dzied. Ieskandina tevi būšanā un tapšanā.

Tur es atpūšos no nāves prasībām, no darbiem, kas likuši man novērsties.

Rāmi elpoju dzīvību un pievēršos. Dzirdu balsi un uzticos.

Mani pazīst, esmu brīva, lai aizvien un mūžībā piedalītos liecībā.

AUTORA VĒSTULE

Dārgo lasītāj,

uz šīs grāmatas vāka ir attēls, kas piesaistīja manu uzmanību, kad to pirmoreiz ieraudzīju. Vēl nozīmīgāks tas kļuva pēc tam, kad bija izraisījis dzīvu diskusiju izdevniecības Simon & Schuster redakcijā. “Man ļoti patika tava grāmata,” teica pirmie lasītāji. “Bet kāpēc uz vāka ir ābols, ja grāmatā Ādams un Ieva ēd vīģi?”

“Lūk,” es atbildēju, “tas ir izcils jautājums!”

Man ļoti patīk labi jautājumi. Patiesībā tieši tāpēc es rakstu. Gribu saprast jūtas un pieņēmumus, kas mūs pavada, uzdodot visbūtiskākos jautājumus. Vai bez ābola ir vēl kāds simbols, uz kuru attiecināti tik daudzi priekšstati? Lai arī ābols, kas attēlots arī uz “Ievas” vāka, ir patiesi ikoniska zīme, Radīšanas stāstā tas nav pieminēts. Simbolu droši vien radījuši viduslaiku mūki, spēlējoties ar vārdiem “ābols” {mālus) un “ļaunums” {malum).

Gadsimtiem ilgi rabīnu midrāša tradīcijā dažādi augļi un rieksti tika dēvēti par Ēdenes dārzā aizliegtiem, bet tikai viens auglis tiek pieminēts gan Radīšanas stāstā, gan midrāšā - tā ir vīģe, nevis mums visiem labi zināmais ābols. Vīģe Svēto Rakstu stāstos simbolizē salūšanu. Piemēram, Jaunajā Derībā pieminēts, ka Jēzus nolād vīģes-koku un Ādams un Ieva savu kailumu aizsedz ar vīģes lapām. Visai krāšņa simbolika, vai ne?

Ēdot ābolu, nav jāēd tā sēklas. Nav jānorij tā dzīvības sakne. Bet, ēdot vīģes, jāapēd ari sēklas. Ar vīģes baudīšanu šī simboliskā “salūšana” kļūst par daļu no ēdāja. Tā man šķiet ārkārtīgi patiesa atziņa.

Turklāt ikoniskais ābols uz grāmatas vāka ir vesels, no tā vēl neviens nav kodis. Tāpēc tas nevainojami ataino šī bibliskā stāsta seno versiju - priekšstatu, kas Lilijai par šo stāstu ir grāmatas pirmajās nodaļās. Tie ir ari mani agrākie priekšstati un, iespējams, ari jūsu priekšstati pirms grāmatas atvēršanas. Ceru, ka man stāsta gaitā izdevies apstrīdēt dažus no esošajiem pieņēmumiem, ļaujot Lilijai un varbūt ari lasītājam atjaunot sirsnīgas un dziļas attiecības ar Dievu. Tas ir aicinājums dzīvot vaigu vaigā ar Dievišķo un apliecinājums tam, ka ikviens no mums ir unikāls mākslas darbs, kuru nedrīkst ierobežot kultūras likumi vai aizspriedumi.

Tāpēc šis sīkums - diskusija, ko grāmatas vāka attēls izraisīja redakcijā, - ir daļa no tām pārmaiņām, kuras “Ieva”, cerams, radīs plašākā mērogā. Kaut nu tās mainītu mūsu pieņēmumus un atvērtu sirdis, lai ikvienā un visos kopā spētu ienākt brīnums!

Ar patiesu pieķeršanos,

PATEICĪBAS

“Ieva” ir mans līdz šim visnozīmīgākais radošais darbs, kurā ieguldīti četrdesmit dzīves, pētījumu un jautājumu gadi. Šādu darbu nevar paveikt vienatnē. Man līdzās ir visa ģimene un draugi, radinieki un svešinieki, daudz pētnieku un domātāju, sapņotāju, plānotāju un mākslinieku. Katrs no viņiem savā unikālajā un nozīmīgajā veidā ir sniedzis ieguldījumu šajā darbā.

Pati svarīgākā ir Kima, kas neļauj man zaudēt saikni ar realitāti. Viņa tic maniem spēkiem, bet nav viegli pārsteidzama. Mūsu bērni, viņu dzīvesbiedri un mazbērni, un prieks, kuru viņi sniedz, padara šo darbu manu sviedru, asaru un lūgšanu vērtu. Mums ir lieliski draugi; tās ir attiecības, kuras aizvien raksturo pieķeršanās un lūgšanas. Būtu jāuzraksta vēl viena grāmata, lai nosauktu viņus visus, bet viņu vidū ir Klosneri, Vestoni, Fosteri, Ninzjas un Poses, Skanloni, Linda Jodera, Greivsi, Trojs Brumels, Milleri, citi Milleri, Gereti, Toronto un Vankū-veras Minjoni, Hafi, TCK ģimene, Larsoni, Vordi, Sendi, Džordani, Portlendas ģimene, Džilisi, mana Kanādas ģimene (Jangi un Bruneski), tostarp mana mamma un tētis, Debija, Tims un viņu ģimene, Vorenu klans, sevišķi “Spēks” Gofi, Marini, Gifordi, Hendersoni un Makmareji.

īpašs paldies K. Baksteram Krūgeram, kurš vairākas reizes mani izglāba, kad radošais darbs bija pilnīgi

nokausējis, un aizvien mani iedrošināja un bija lielisks diskusiju partneris, apspriežot idejas, kā šajā stāstā iekļaut būtiskus pamatotu pētījumu elementus. Pateicos arī Howard Books un Simon & Schuster - aizvien iedvesmojošajam izdevējam, īpašs sveiciens Džonatanam Mer-kam un Karolīnai Reidijai, kuri aizvien no visas sirds atbalstījuši šo projektu.

Es vienmēr esmu uzskatījis, ka labs redaktors ir zelta vērts, tāpēc paldies Arnī Makkonelai, Bekijai Nesbitai, Amandai Rūkerei un sevišķi liels paldies Erinai Hīlijai (Erin, tu patiesi esi īsts eņģelis).

Paldies daudzajām balsīm visā pasaulē, kas šo gadsimtu palīdzēs iezīmēt kā Sievietes Gadsimtu, piemēram, Džimijam Kārteram, Stefanam Lūisam un Emmai Vatsonei (tava runa ANO bija izcila); paldies tādām organizācijām kā Opportunity International un Stop Demand, kā arī daudzām reliģiskām, politiskām, biznesa un filantropiskām organizācijām, kuras cenšas novērst milzīgo nevienlīdzību mūsu pasaulē. Sevišķs paldies tām organizācijām, kas pievēršas sieviešu tiesībām un problēmām.

Es mācījos no daudziem pētniekiem, tostarp lingvistikas un antīko valodu speciālistiem, un smēlos filozofijas, psiholoģijas, teoloģijas un zinātnes atziņas. Atkal jāsaka: būtu vajadzīga vēl viena grāmata, lai visus pieminētu, bet es varu izcelt dažus. Paldies jums, Žak Ellul un Katrīna Bušnela, - jūs tagad noskatāties no liecinieku mākoņa maliņas. Paldies Viljamam Lavam, Keitai Bārtai un Džordžam Makdonaldam. Paldies arī Fazam Ranam, Hjū Rosam un cilvēkiem no Reasons to Believe, kuri man

palīdzēja saskaņot radības dienas gan ar Svētajiem Rakstiem, gan ar zinātni.

Vēl vienā ļoti garā sarakstā būtu jāuzskaita mūzika, kas, man strādājot, skanēja fonā - mans pastāvīgais dziesminieku, melodiju un dziesmu vārdu pavadījums. Paldies arī dzīves dzejniekam Brūsam Kokbernam. Ja es laikus būtu spējis nokārtot vajadzīgās atļaujas, būtu nodrukājis viņa Creation Dream un Broken Wheel dziesmu vārdus šī romāna noslēgumā.

Paldies Biliskei Meiersai (Spokeinas apgabals) un Džejai un Dženī Vestoniem (Maunthudas apgabals) par laiku un vietu, kur koncentrēties un strādāt. Tā ir ļoti dāsna dāvana.

Šo projektu palīdzēja izplānot divi vīri un viņu ģimenes. Bez viņiem projekts nekad nebūtu attīstījies. Paldies Denam Polkām un Vēsam Joderam - patiesi uzticamiem un sirsnīgiem cilvēkiem, kuri pārskatīja un izplānoja katru detaļu. Neviens nespēj atklāt manu sirdi tik labi kā jūs.

Paldies jums, mani lasītāji un klausītāji. Ceru, ka šis stāsts atradīs ceļu uz ikviena sirdi, apskaus jūs un iečukstēs ausī, ka vienmēr esat bijis un būsiet mīlestības vērts. Paldies visiem ārzemju izdevējiem un lasītājiem; mēs šajā ceļojumā dodamies kopā! Es lūgšos par to, lai šis stāsts atnestu mazliet vairāk brīvības mums visiem - sievietēm un vīriešiem.

Visbeidzot jāsaka, ka patiesi visbūtiskākā ir pašaizliedzīgā citus mīlošā Tēva, Dēla un Svētā Gara mīlestība, kas tik lieliski un krāšņi mums atklājas Jēzū. Mēs mācāmies pievērsties un uzticēties Tev un lēnām mācāmies uzticēties arī cits citam. Paldies!

SAZINIES AR AUTORU

Vai ir iespējams veidot sarunu telpu un kopienu brīvu no politikas, reliģijas vai ideoloģijas domstarpībām... telpu, kur pētit dzivi, Dievu, pasauli un to, ko nozīmē patiesi būt cilvēkam, aizvien lielākā draugu pulkā?

Es gribētu pamēģināt. Ja tas varētu jūs interesēt, pievienojieties mūžīgajai sarunai par Dievu, dzīvi un pasauli WmPaulYoung.com

vai rakstiet man

PO Box 2107

Oregon City, OR 97045

USA

Organizatoriskus jautājumus lūdzu uzdot

Dan Polk of Baxter/Stinson/Polk LLC, www.bspequity.com.

Lai sarunātu iespējamu uzstāšanos, lūdzu, sazinieties ar

Ambassador Speakers Bureau, Info@AmbassadorSpeakers.com.

Viljams Pols Jangs IEVA

1

Ruach no ebreju valodas - vējš vai elpa. (Tulk. piezīme)

2

No ebreju valodas īš - vīrs, Išā - sieva. (Tulkotāja piez.)

3

Hava - ebreju valodā "dzīvā”. (Tulk. piezīme)

Content

Jangs Viljams Pols Ieva

SATURS

PIRMĀ NODAĻA Atradene

OTRĀ NODAĻA Radīšana

TREŠĀ NODAĻA Lilija un čūska

CETURTĀ NODAĻA Noslēpumi

PIEKTĀ NODAĻA Dieva dārzā

SESTĀ NODAĻA Neredzamie

SEPTĪTĀ nodaļa Viesi

ASTOTA nodaļa Nodomu atspulgi

devītā nodaļa Pārmaiņu ēnas

DESMITĀ NODAĻA Nolaišanās

VIENPADSMITĀ NODAĻA Seifs

DIVPADSMITĀ NODAĻA Sešas dienas

TRĪSPADSMITĀ nodaļa Ievas dzimšana

ČETRPADSMITĀ NODAĻA Noglabātie zaudējumi

PIECPADSMITĀ NODAĻA Lilita

SEŠPADSMITĀ NODAĻA Grēkā krišana

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA Nožēla

ASTOŅPADSMITĀ nodaļa Vaigu vaigā

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Trīs

DIVDESMITĀ NODAĻA Beigu sākums

LILIJAS DZEJOLIS

AUTORA VĒSTULE

PATEICĪBAS

SAZINIES AR AUTORU

1